cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juminda miinilahing
Sõjaline olukord Eestis 1941. aasta suvel ja Tallinna kaitse organiseerimine
7. augustil 1941 jõudis augusti algul Emajõe joonelt ootamatult rünnakut alustanud Saksa XXVI armeekorpuse 254. jalaväediviis Põhja-Eestis Kunda juures Soome laheni, lõigates sellega Eestit kaitsnud 8. armee kaheks. Nõukogude 10. laskurkorpuse 8. augustil korraldatud vasturünnak olukorra taastamiseks ebaõnnestus ja Kunda-Paide joonest lääne poole jäänud Punaarmee väeosad olid sunnitud tõmbuma Tallinna kaitsele. Kotti oli jäänud koos tagalaväeosadega üle 70 000 mehe. Kaitseks mere poolt oli rannikul 9 rannapatareid, samuti ristleja Kirov, hävitajate juhtlaevad Minsk ja Leningrad, lisaks 9 hävitajat ja 3 suurtükipaati. Õhukaitse kindlustas PB laevastiku 10. hävituslennukite eskadrill. Tallinna elanikud olid alates 9. juulist sundkorras rajanud linna ümber kaitseehitisi.
Saksa ja Soome poole ettevalmistused
Juba enne lahingute algust Eestis maismaal alustasid Soomes paiknenud Saksa Kriegsmarine laevastikukoondise D ning Soome merejõudude laevad meremiinitõkete veeskamisega Soome lahel, eesmärgiga takistada Balti laevastiku peabaasis Tallinnas ja Lääne-Eestis asuvate laevade liikumisvabadust Ida suunal. Juminda piirkonna miinitõkete paigaldamist alustati juba 22. juuni õhtul Soome allveelaevade poolt. Miiniväljade rajamine hoogustus augustis ja viimased 24 miini veesati veel ööl vastu 28. augustit.
Arvestuste kohaselt veesati Juminda piirkonda kokku 1612 miini ja 657 miinide traalimist takistavat lõhkepoid, aga mõningatel andmetel oluliselt rohkemgi.
Kui Saksa maismaaüksused jõudsid juuli algul välja Soome laheni, seadsid nad Juminda poolsaare piirkonda sama kuu keskel üles 105mm, 152 mm ja 172 mm suurtükipatareid kokku 10 toruga ja maksimaalse laskekaugusega umbes 30 km.
Valmistumine Tallinna mahajätmiseks ja evakuatsiooniks
pisi|left|Viitseadmiral Vladimir Tributs pisi|[[Eestirand]] 8. augustil algasid Saaremaalt Balti laevastiku kaugpommitajate propaganda maigulised pommituslennud Berliini. Lennukitele oli vaja kiiresti toimetada pommid Oranienbaumist Tallinna ja edasi Saaremaale. Selleks otsustati kasutada Tallinna peabaasis asunud kiirekäigulisi moodsaid miinitraalereid, mida olnuks juba vaja laevateede läbitraalimistel. Viitseadmiral Tributsi käsul lõpetati aga alates 10. augustist Tallinnast lähtuvate laevateede luure ja traalimine, et varjata laevateid vaenlase eest. Tänu sellele ei olnud juhtkonnal peagi ka adekvaatset ülevaadet laevateede olukorrast ega vaenlase poolt järjest juurde veesatavatest miinitõketest.
20. augustil alustasid Saksa üksused pealetungi Tallinnale, saavutades kohe kõigil suundadel edu. Nõukogude väed alustasid Tallinna evakuatsiooni juba 24. augustil, kui Kroonlinna suunas lahkus 13-laevaline konvoi (seejuures transpordilaev Eestirand VT-532 sai õhurünnakus vigastada ja juhiti Prangli randa madalikule).
26. augustil andis Looderinne ülemjuhataja Kliment Vorošilov ametlikult loa Tallinn maha jätta. Rindejuhatuse korraldusel tuli lahingutegevus 27. augustil lõpetada ja asuda laevadele. Algas ka sadamarajatiste ja muu maha jääva vara hävitamine. Juba samal päeval sai Bekkeri sadamas tabamuse transpordilaev Lunatšarski ja uppus.
27. augustil 1941 algas punavägede koondumine Tallinna sadamatesse. Tallinna kaitsnud Punaarmee üksuste jäänused, põgenevad punategelased, mobiliseeritud ja evakueeritavad – kokku umbes 30 000 inimest – tuli paigutada ööl vastu 28. augustit Nõukogude laevadele. Lisaks inimestele paigutati laevadele ka hulgaliselt materiaalseid väärtusi. Korrapärase taganemise asemel muutus laevadele minek peagi kaoseks. Punaväelased ei suutnud enam sakslasi takistada, kes pidevalt sadamaid pommitasid ja peale tungisid. Mitmed transpordilaevad olid sunnitud lahkuma ilma nendele määratud üksuste ja evakueerituteta, samas, kui teised laevad oli ülerahvastatud. Kavatsus olla olnud alustada juba ka miinide traalimist ja esimeste laevade ära saatmist, kuid tuul tugevnes 7 pallini, mistõttu polnuks traalimine ja ka väiksemate aluste merele minek võimalik. Samal päeval sai pommitabamuse ja uppus sadamas mootorpurjekas Tiir.
Evakuatsiooniteekond jagunes kaheks osaks: Tallinnast Suursaarele, umbes Soome lahe keskele ja Suursaarest Kroonilinnani. Esimene osa kujutas endast enim ohtu Juminda neeme miiniväljade ja õhukaitse puudumise tõttu, kuna Suursaarest idas võis loota juba oma lennuväe toetusele. Suursaare juurde koondati aga eraldi laevade salk, mis pidi läänest saabujaid toetama.
28. augustiks koondus Tallinna lahele üle 180 laeva, mis jagati konvoideks nr 1–4, peajõududeks, kattesalgaks ja arjergardiks. Lisaks saabus lahele evakueeritavatega laevu Paldiskist.
1. konvoi
2. järgu kapteni N. Bogdanovi juhtimise all, sinna kuulusid: Kokku 32 laeva.
2. konvoi
Juhiks oli määratud 2. järgu kapten N. Antonov ning sellesse kuulusid järgnevad laevad: Kokku 21 laeva.
3. konvoi
Juht 2. järgu kapten J. Janson. Konvoi koosseisus olid: Kokku 21 laeva.
4. konvoi
3. järgu kapteni S. Gluhhovtsevi juhtimisel: Kokku 38 laeva. Selle konvoiga liitusid veel 12 laeva Paldiskist (transpordilaevad "Ausma" ja "Balhaš", kolm mootorpurjekat, kaks "merekütti" ning viis kaatertraalerit).
Kattesalk
pisi|Leningrad-klassi liider Balti laevastiku staabiülema kontradmiral J. Pantelejevi juhtimisel: Kokku 23 laeva. Kattesalga ülesanne oli katta 3. ja 4. konvoi liikumist.
Arjergard
pisi|Hävitaja Kalinin pisi|[[Uragan-klassi valvelaev (Burja, Sneg, Tsiklon)]] Balti laevastiku miinikaitse juhataja kontradmiral Juri Ralli juhtimisel: Kokku 21 laeva.
Samuti lahkus 28. augustil Tallinna reidilt 3 mastiline mootorpurjekas "Hiiurand" ja veel mõningaid väiksemaid aluseid, mille organisatsioonilist kuuluvust pole kindlaks teha õnnestunud.
Lahingu käik
pisi|Ristleja Kirov katmine suitsukattega Tallinna reidil pisi|Tallinna sadam 01.09.1941
Lahkumine Tallinnast
28. augusti hommikul hakkasid viimased laevad sadamatest lahkuma ja kogunema reidile ankrusse, kuna saksa üksused olid juba jõudmas kesklinna. Sadu punaväelasi jõudis sadamatest reidile asunud laevadele veel leitud paatidel, ise valmistatud parvedel ning osa isegi ujudes.
28. augustil Kell 11.18 lahkus Tallinna reidilt esimene konvoi Kroonlinna suunas, kell 13.35 teine- ja juba kell 13.50 kolmas konvoi.
Kell 14.30 jõudsid Saksa 151. rügemendi allüksused Raekoja platsile. Peagi jõudsid Kadrioru juures rannani ka ida suunast linna tunginud saksa üksused. Pirita suunast hakati peagi Tallinna sadamaid ja ka reidil seisvaid laevu järjest enam tulistama.
Umbes kell 15 tõstsid ankru peajõud Miinisadamast ristlejale Kirov asunud viitseadmiral Tributsi juhtimisel ja seejärel kohe kell 15.23 lahkusid Tallinnast suurima, neljanda konvoi laevad. Ristleja ees sõitis miinikaitseks jäälõhkuja Suur Tõll. Lahkudes olla Kirov (?) tulistanud veel hästi nähtava Pirita kloostri seina pihta. Üks mürsk läbistas seina plahvatamata (auk on seinas tänaseni), plahvatades hiljem maapinnal.
Kella 16 paiku kandis laevastiku staabiülem ja kattesalga ülem Pantelejev viitseadmiral Tributsile ette, et evakueerimine ja laevadele asumine on lõpetatud ning kell 16.15 hakkaski kattesalk liikuma. Praktiliselt aga kaugeltki kõiki punaväelasi kujunenud segaduse käigus enam laevadele võtta polnud võimalik. Maha jäi ja vangi langes tuhandeid.
Enne Tallinnast lahkumist kavatseti blokeerida sadamate väravad uputatavate vanemate laevadega. Vanasadama (kaubasadama) ühte väljasõiduväravasse õnnestus uputada süvendaja (ilmselt Nord), kuid teise värava sulgemiseks mõeldud aurik Gamma sai uputamiskohale pukseerimise alustamisel mürsutabamuse ja uppus tänu põhjale paigutatud uputuslaengu plahvatusele sadamas. Miinisadama (sõjasadama) väravatesse plaaniti uputada endised Eesti sõjalaevad Mardus ja Keri. Mardusele uputamiseks pandud lõhkelaeng oli aga liiga tugev, purustades vana laeva täiesti (mõningatel andmetel sai hoopis hävitava mürsu-või pommitabamuse). Keri aga sattus sadamabasseinis madalikule ja jäi sinna. Lisaks taheti miinisadama väravasse uputada ujuvtöökoda (kunagine miiniveeskaja) Amur, kuid see uppus lõpuks vales kohas. Kuhugi uputati veel ujuvdokk.
Enne lahkumist veesati ka meremiine, mis õnnestus ilmselt sadamate blokeerimisest paremini. Endine Eesti miinitraaler Vaindlo mineeris Vanasadamat. Arjergardi kuulunud valvelaev Burja mineeris Kopli lahte ja Suurupi väina ning valvelaevad Sneg ja Tsiklon mineerisid Tallinna reidi. Kokku veesati 112 miini.
Kell 20.15 lahkus Tallinna reidilt viimasena arjergard. Reidile jäi siiski maha vähemalt 3-4 laeva. Koos eestlastest vangide ja punaväkke mobiliseeritutega jäid tänu meeskondade pagemisele maha ja juhiti hiljem randa purjelaev Mihkel, mootorpurjekad Jaen Teär ja Pärnumaa. Teadmata nimetusega ujuvtöökoda triivis Merivälja randa. Lisaks jäi purustatud sadamaisse maha hulk aluseid, millest osa ilmselt uputati. Tallinna sadamatesse jäi kas uputatuina või ka ujuvaina maha kokku vähemalt 15 praami, vähemalt 15 mootorpurjekat ja väiksemat kuunarit, umbes 10 väiksemat puksiiri, 2 ujuvkraanat ja lisaks mõningaid muid peamiselt väiksemaid laevu ja kaatreid.
Tallinnast läbi miinitõkete Vaindlooni 28.-29. augustil
pisi|375px|Poola mereväe Soome lahe üldkaart. Gogland – Suursaar Balti laevastiku staabi valearvestuste (väidetavalt ka päevasel ajal kehva mereilma) tõttu läksid konvoid merele 10–14 tundi plaanitust hiljem ehk hilisõhtul, mistõttu ei jõutud Juminda miinivälja päevavalguses ületada. 2. ja 3. konvoi olid aga miiniväljade öiseks läbimiseks ka liiga nõrga miinitraalerite kaitsega.
Kella 17 paiku jõudis 1. konvoi Juminda miinitõketeni. Samaaegselt alustas tulistamist ka Juminda poolsaarel asunud Saksa suurtükivägi. Hävitaja Svirepõi tegi laevade ette suitsukatte.
Kell 17.05 sõitis Koipsi saare joonel miinile 1. konvois aurik Ella, mis vajus põhja mõne minutiga. Pardal olnud umbes 930 inimesest pääses ilmselt lõpuks 123.
Kell 17.30 lendasid konvoide kohale esimesed Saksa lennukid ja jäämurdja Krištjanis Valdemars sattus nende eest manööverdades umbes Mohni meridiaanil miinile ning uppus. Uppus arvatavalt umbes 115 ja pääses umbes 70 inimest. Staabilaev Vironia aga sai lennukilt pommitabamuse pardasse ja jäi liikumisvõimetuks. Vironia võttis puksiiri päästelaev Saturn.
Kell 18.20 ründasid 6 Saksa pommitajat Ju-88 ristleja Kirovit, kuid ei tabanud.
Kell 18.40 uppus miinile sõitnuna esimene sõjalaev, miinitraaler TŠtš-71. 35-liikmelisest meeskonnast pääses 5. pisi|Kunstnik A. Blinkovi maal Balti laevastiku ülesõidust Tallinnast Kroonlinna. Paremal on kujutatud ristlejat Kirov. Kell 19.20 sõitis miinile Vironiat pukseerinud päästelaev Saturn. Vigastatud laev jäi pinnale ja puksiirots anti lahti. Seepeale jäi Vironia ankrusse. Kella 21.30 paiku tuli Saturni juurde võrguveeskaja Azimut, mis võttis Saturnil olnud 270 inimesest peale 131.
Kell 19.32 sõitis 2. konvois miinile ja uppus suurtükilaev I-8. 82 meeskonnaliikmest pääses 10.
Kell 19.48 sõitis 2. konvois miinile ja uppus allveelaev Štš-301. 38-liikmelisest meeskonnast pääses 14, kellest 1 suri peagi vigastustesse.
Enne õhtupimedust üritasid konvoisid rünnata põhja poolt Saksa torpeedokaatrid S26, S27, S39, S40 ja S101, kuid tänu hävitajatelt Moskvalt, Minskilt ja Kirovilt avatud tihedale tulele oldi sunnitud tagasi tõmbuma. Samas olid aga oma konvoist eraldunud väikese süvisega (väiksem miinioht võimaldas vabalt liikuda) G-5-klassi torpeedokaatrid TKA-73, TKA-74, TKA-94, TKA-103 ja TKA-113, mis üritasid öö hakul tagasi omade juurde sõita. Omad pidasid neid aga järjekordseteks vaenlasteks ja avasid tule, vigastades TKA-103, mille TKA-37 oli seejärel pärast meeskonna mahavõtmist sunnitud uputama.
Kell 20:11 uppus miinitabamusest Kirovi järel sõitnud allveelaev S-5.
Kell 20.40 plahvatas hävitajate juhtlaev Minski paravanil miin, laeval tekkis leke ja seiskusid peamasinad. Hävitaja Skorõi võttis Minski puksiiri, kuid sõitis peagi ise miinile ja uppus.
Kell 20.45 hukkus miinil hävitaja Jakov Sverdlov. Sellel laeval olevat olnud nii Sergei Kingissepp kui ka Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimees Johannes Lauristin (andmed tema hukkumisest laeval on vaieldavad). Samal ajal sõitis miinile ka Vironiat pukseerinud Saturn.
Kell 20.57 sõitis umbes Pedassaare joonel Läti aurik Everita traalitud koridorist välja ja uppus miinil. Laeval võis olla u 1500 inimest, kellest pääses vaid 42.
Kell 21.15 sõitis Everita hukkumiskoha lähedal miinile ja uppus arjergadis valvelaev Tsiklon, millega hukkus enamus 114-liikmelisest meeskonnast.
Kell 21.45 andis oma peajõududega Vaindloo saarest kirdes asunud admiral Tributs oma u 50 km pikkuseks veninud laevakaravanile raadio teel käsu jääda ööseks ankrusse. Ilmselt olid talle selleks ajaks selged suured kaotused ja miiniväljade pimedas läbimise veel suurem ohtlikkus. Ankrusse kästud aga väidetavalt jääda Vaindloo saare juures ja nii jätkanud osa karavanist veel liikumist miinide vahel ida suunas. Merel oli aga ohtlik isegi ankurdumine või triivimine, sest lainetes ulpisid paljud traalimisel trossi läbilõikamise järel veepinnale tõusnud, kuid hävitamata jäänud miinid. Laevadel viibijaid olid sunnitud neid sageli ritvade, paadiaerude vm tokkidega laeva kerest eemale juhtima. Mõnel sõjalaeval oli mõni meeskonnaliige laskunud selleks isegi ise parda äärde vette.
Kõige kaugemal läänes, alles Pedassaare meridiaanil, asus arjergard ja just ankurdumiskäsu saamise kellaajal sõitis arjergardi lipulaev hävitaja Kalinin miinile, kuid jäi pinnale. Arjergadi juhtinud kontradmiral Juri Rall sai põrutada ja viidi väikesel allveetõrjelaeval Suursaare suunas. Arjergardi juhtimise võttis üle 3. järgu kapten Sidorov. Kella 22 paiku triivis arjergardis Kalinini kõrval peatunud hävitaja Volodarski miinile ja uppus. 168-liikmelisest meeskonnast pääses 8. Mõned minutid hiljem sattus samas miinile ka samatüübiline hävitaja Artjom, mis uppus minutiga. Pääses 14 inimest. Kell 22.45 uppus ka Kalinin, millelt pääses 160 inimest.
Kella 22 paiku sattus 3. konvois miinile auruturbiinlaev Luga, kus olid peamiselt haavatud ja meditsiinipersonal – umbes 1500 inimest. Laev jäi esialgu veepinnale, kuid osa inimesi hüppas paanikas merre. Hiljem võttis suure osa laeval olijatest peale Skrunda, mis oli Tallinnas väljunud pea tühjana.
Enne keskööd triivis ankrus seisva Vironia pardasse ulpiv meremiin ja laev uppus üsna ruttu. Laeval võis olla u 700 inimest, kellest pääsesid vähesed. Mõni tund hiljem uppus ka Saturn, millele alles jäänud inimestest pääses 27.
Ilmselt enne keskööd sõitis miinile Alev, mis jäi esialgu pinnale ja millel olnud u 1300 inimesest hukkus u 150.
Ööpimeduses sõitsid konvoide lähistele 4 Soome valvekaatrit, millest VMV 17 uputas torpeedoga laskemoonalastiga Eesti mootorkuunari Atta, mille meeskond ja reisijad ilmselt hukkusid täies koosseisus. Samal ajal põgenesid 4. konvoi koosseisust Soome poole puksiirid Paldiski ja I-18, mille Soome valvelaevad Kalbådagrundi madaliku lähedal vangistasid. Samas konvois olnud tuukrilaev VP-6 põgenes aga pimeduses Eesti rannikule.
Kella 1 paiku öösel vastu 29. augustit õnnestus vigastatud hävitajate juhtlaev Minskil saada tööle jõuseadmed ja ta jätkas saabunud hävitajate juhtlaev Leningradi kiiluvees teekonda ida suunas.
28. või 29. augustil hukkusid teadmata ajal veel mitmed laevad. Vähemalt osaliselt päästeti meeskond järgmistelt hukkunud laevadelt: valvekaatrid K-290 (PK-290?) ja K-297 (PK-290?) (6-liikmelised meeskonnad pääsesid); puksiir Venta (4 hukkus, 4 pääses); puksiir KP-18 (kõik 8 pääsesid); aurik Petergof (4 hukkus, 8 pääses); torpeedotranspordilaev TT-1 (2 hukkus, 10 pääses); väike allveetõrjelaev MO-197 (11 hukkus, 10 pääses); hüdrograafilaev Vostok (pääsesid kõik 32 meeskonnaliiget, ilmselt ka reisijad). Koos meeskonnaga kadusid: sidelaev Jupiter (30 inimest); vahilaev Topaz (49); päästelaev Kolõvan (30), puksiir Kolõma (15); bensiinipraam nr 352 (6); naftapraam NB-21 (6) ja peibutuslaev Hiiusaar (meeskonna suurus teadmata). Valvekaater PK-233, mille konvoiline kuuluvus pole selge, sai tabamuse Juminda suurtükitulest ja hukkus koos 21-liikmelise meeskonnaga. Ühtlasi hukkusid hüdrograafialaev Astronom ja traaler TŠtš-42, kes olid asunud Suursaarelt teele konvoile vastu.
Vaindloost õhurünnakute all Suursaare ja Kroonlinnani 29.–30. augustil
29. augusti hommikul jättis Vladimir Tributs konvoid saatuse hoolde. Ta istus Kirovilt ümber torpeedokaatrile ja kihutas Leningradi. Selleks ajaks olid transpordilaevad jäänud sõjalaevade kaitseta, sest need sõitsid ees ära Kroonlinna. Konvoid aga vajanuks hädasti ristlejate ja teiste sõjalaevade kaitset.
Tulemused
Hukkunute täpset arvu on võimatu kindlaks määrata, kuna toona valitses üsna suur segadus. Eesti mereajaloolastest on läbimurde kaotusi analüüsinud Mati Õun, kelle arvestuste põhjal võis teele asuda u 42 000 inimest (29 000 sõjaväelast, 13 000 tsiviilisikut, 800 tsiviilmeremeest) ja kohale jõudis u 27 000 (18 000 sõjaväelast, 8000 tsiviilisikut, 600 tsiviilmeremeest). Seega pidi hukkuma u 15 000. Nõukogude ajaloolased ja laevastikujuhid on nimetanud hukkunute arvuks u 4000–5000 inimest ehk rohkem kui poole võrra vähem. Märkimisväärne on, et umbes pooled kohale jõudnutest vahepeal päästeti uppumast. Suurim ohvrite arv (1760) oli aurik Kalpaksil.
Kokku kuni 225 operatsiooniga seotud nõukogude laevast uputati vähemalt 60. Vähemalt 1 laev suutis põgeneda Soome ja vähemalt 3 jäid Tallinna reidile maha.
Suure mereväelise evakuatsiooni sarnasuse tõttu kutsuti Tallinna Läänemere Dunkerque'iks.
Mälestuse jäädvustamine
pisi|Mälestusmärk Juminda poolsaarel Juminda poolsaare tippu paigaldati 1981. aastal mälestusmärk, mida korrastati 1995. aastal. Mälestusmärgi juures toimub sündmuse aastapäeva puhul üritusi.
Arvatavalt Venemaa võimude toel on loodud Tallinna evakueerumise meenutuseks Interneti koduleht.
Sündinud 15. mail
''Siin loetletakse 15. mail sündinud tuntud inimesi.
Järise järv
Järise järv asub Saare maakonnas Saaremaa vallas Järise külas.
Järv asub Lääne-Saaremaa kõrgustiku jalamil.
Järve idaosas taimestik praktiliselt puudub, lõuna- ja lääneosas on see liikide hulga poolest keskmine (14 liiki makrofüüte).
Kaladest domineerivad särg ja ahven, vähem leidub haugi ja lutsu. Püütud on ka kokre.
Oorna sild
Oorna sild (silla number: 86) on sild Kurna–Tuhala tee 14. kilomeetril üle Oorna oja.
Viirpapagoi
Üldiselt
Viirpapagoi looduslik levila on üksnes Austraalias.
Oorna sild
Sild on valminud aastal 1967. Silla pikkus on 11 m. Silla laius on 8,2 m. Sõidutee laius sillal on 6,8 m.
Viirpapagoi
Üldiselt
Viirpapagoi eluiga võib olla 8–14 aastat. Isased viirpapagoid suudavad hääli imiteerida.
Alates 1850. aastaist on viirpapagoisid kasvatatud ja aretatud puurilindudena.
Viirpapagoide nokavärvus tähistab nende sugu: pruun - emane ja sinine - isane.
Viirpapagoi nime päritolu on ebaselge. Esmakordselt registreeriti 1805. aastal, viirpapagoid on populaarsed lemmikloomad kogu maailmas nende väiksuse, odavate hindade ja inimkõne jäljendamise võime tõttu. Tõenäoliselt on nad kodustatud koera ja kassi järel maailmas populaarsuselt kolmas lemmikloom.
Kirjeldus
Metsikud viirpapagoid on keskmiselt 18 cm (7 tolli) pikad,  kaaluvad 30–40 grammi (1,1–1,4 untsi), 30 cm (12 tolli) tiibade siruulatusega ja neil on heleroheline kehavärv (kõht ja reied). mantlitel (selja- ja tiivakaaned) on kottmustad mantlimärgid (poegade ja ebakindlate mustade värvidega), mis on ääristatud kollaste lainetega. Laup ja nägu on täiskasvanutel kollased. Noortel isikutel on enne täiskasvanud sulestikku kuni 3–4 kuu vanuseni mustad triibud kuni ajukoeni (nina). Neil on väikesed, sillerdavad sinakasvioletsed põskelaigud ja kolm mustat täppi neelude mõlemal küljel (neid nimetatakse kurgulappideks). Kaks äärepoolseimat kurgupiirkonda paiknevad iga põskelapi põhjas. Saba on koobalt (tumesinine); ja väljaspool sabasulgedel on keskmised kollased välklambid. Nende tiibadel on rohekasmustad lendsuljed ja mustad kollaste ääristega katted koos kesksete kollaste välkudega, mis muutuvad nähtavaks alles lennu ajal või kui tiivad on välja sirutatud. Arved on oliivhallid ja jalad sinakashallid, sigodaktüülvarvastega.
Austraalia looduslikus elupaigas on viirpapagoid märgatavalt väiksemad kui vangistuses. Seda konkreetset papagoiliiki on vangistuses aretatud paljudes teistes värvides ja toonides (nt sinine, hall, hallroheline, läikiv, violetne, valge, kollakassinine). Lemmikloomapoes olevad inimesed on tavaliselt sinised, rohelised või kollased. Nagu enamik papagoiliike, fluorestseerib viirpapagoi sulestik ultraviolettvalguses - nähtus, mis võib olla seotud kurameerimise ja paarilise valimisega.
Nende noka ülemine pool on alumisest poolest kõrgem, kattes suletuna põhja. Nokk ei ulatu palju välja, kuna seda ümbritsevad paksud, kohevad suled, andes näo allapoole suunatud noka, mis lamab vastu nägu. Ülemine pool toimib pika sileda kattena, alumine pool on aga vaid poole väiksem tass. Need nokad võimaldavad lindudel süüa taimi, puuvilju ja köögivilju.
Angerja sild
Angerja sild (silla number: 87) on sild Kurna–Tuhala tee 16. kilomeetril üle Angerja oja.
Sild on valminud aastal 1970. Silla pikkus on 13,7 m. Silla laius on 8,3 m. Sõidutee laius sillal on 6,8 m.
John Howard (täpsustus)
John Howard on olnud mitme anglosaksi päritolu tuntud inimese nimi:
Józef Oleksy valitsus
Józef Oleksy valitsus tuli Poolas võimule 7. märtsil 1995, kuid vahetati 7. veebruaril 1996 välja Włodzimierz Cimoszewiczi valitsusega (põhjuseks skandaal senise peaministri ja KGB ohvitseri sõpruse pärast).
Valitsuse koosseis
Kolme presidendipoolse ministri taandudes olid uute ametisse saamiseni kohusetäitjad Eugeniusz Wyzner (välisministri kt), Andrzej Karkoszka (kaitseministri kt) ja Zbigniew Sobotka (siseministri kt, SLD); kuna valitsuse leheküljel neid pole, ei kajastu nad ka siinses tabelis.
Tuhu
Tuhu on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Külas asub Tuhu hiiekivi.
Ajalooliselt asus küla Karuse kihelkonnas.
Mihhail Rodzjanko
pisi|Mihhail Rodzjanko Mihhail Vladimirovitš Rodzjanko (vene keeles Михаил Владимирович Родзянко; 21. veebruar (vkj. 9. veebruar) 1859 Jekaterinoslav – 24. jaanuar 1924 Belgrad Jugoslaavia) oli Venemaa poliitik – Venemaa Keisririigi III Riigiduuma ja Riigiduuma Ajutise Komisjoni esimees.
Tegevus I maailmasõja ajal
Esimese maailmasõja ajal tegutses Rodzjanko alates 1915. aastast Venemaa sõjatööstust ja riigikaitsetööstust juhtivas ning era- ja riiklikke struktuure ühendavas Sõjalises Majanduskomitees.
Tegevus 1917. aastal
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni ja keiser Nikolai II troonist loobumist valiti Rodzjanko Riigiduuma Ajutise Komisjoni esimeheks, kellena ta tegutses 27. veebruarist kuni 2. märtsini 1917.
Emigratsioon pärast oktoobrirevolutsiooni
Pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni emigreerus Rodzjanko 1920. aastal Jugoslaaviasse ja suri Belgradis 24. jaanuaril 1924.
Isiklikku
Tema vend oli sõjaväelane Aleksandr Rodzjanko.
Mootorrattasport
Mootorrattasport hõlmab mitmesuguseid alasid ning ei tähenda ainult võidusõitu selle peale, kes on kiirem.
Vahe-Eesti
Vahe-Eesti on Eesti maastikuvaldkond, mis jääb Lääne- ja Ida-Eesti maastikuvaldkonna vahele.
Vahe-Eesti territooriumi iseloomustab suur soostumus ja kõrge metsastatus.
Vahe-Eesti maastikuvaldkond jagatakse kolmeks maastikurajooniks:
Taimegeograafilise rajoneeringu järgi on Vahe-Eesti alla loetud Teodor Lippmaa järgi Kõrvemaa ja Soomaa – neid on käsitletud allvaldkondadena. Liivia-Maria Laasimer on eristanud Vahe-Eestis rabade ja lodumetsade rajooni.
Kolletamispäev
Kolletamispäev tähistab talve saabumist loodusesse. Selleks ajaks on lehed oma värvi muutnud ning puud valmistuvad talvisesse puhkeseisundisse jääma.
Simunapäev
Simunapäev on 28. oktoobril tähistatav apostlite Siimona ja Juuda Taddeuse mälestuspäev, neist esimese järgi on päev ka nimetuse saanud.
Lõuna-Tartumaal, Viljandimaal ja Võrumaal märkis see päev jäätumise algust ja talveteede ootust.
Eestis on neile apostlitele pühitsetud Simuna kirik.
Keskajal oli Tallinna Püha Vaimu kirikus, Siimoni ja Juuda altar ja Tartu toomkirikus samanimeline kabel.
Kalle Hiob
Kalle Hiob (sündinud 26. aprillil 1963) on eesti talupidaja ja bussijuht.
2011. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta üksikkandidaadina ja sai 187 häält.
2019. aastal andis ta oma bussis sõitvale naisele esmaabi ja päästis ta elu, mille eest sai telekanali TV3 auhinna.
Sündinud 16. mail
''Siin loetletakse 16. mail sündinud tuntud inimesi.
Aleksander I (paavst)
Aleksander I (ladina Alexander; kreeka keeles Ἀλέξανδρος 'meeste kaitsja') oli kuues paavst.
"Liber Pontificalise" järgi oli ta pärit Roomast Caput Tauri piirkonnast ja tema isa nimi oli samuti Alexander. Ta oli Plutarchose ja Plinius noorema õpilane.
Traditsiooni järgi sai ta paavstiks 20- või 30-aastaselt. Aleksander I sätestas "Liber Pontificalise" järgi kodude õnnistamise soolatud veega. Ta sätestas missakaanonis osa, mis algab sõnadega "Qui pridie" (eesti keeles "Oma kannatuste eelõhtul"). Talle kuulub ka nõue, et hostia peab olema tehtud hapnemata tainast.
Ta ordineeris 6 presbüterit, 2 diakonit ja 5 piiskoppi. Talle on omistatud üks teos, kuid kirikuloolased ei pea selle autoriks teda.
"Liber Pontificalise" järgi suri ta märtrina koos presbüter Eventiuse ja diakon Theodorusega. Aleksandril olevat Via Nomentanal pea maha raiutud. 834 viidi tema reliikviad Freisingisse. 1855 leiti tema väidetava martüüriumipaiga lähistelt Alexandri, Eventuluse ja Theodoluse nimedega hauakrüpt, mis seostati paavstiga.
Dover (Delaware)
Dover on linn USA-s, Delaware'i osariigi pealinn ja Kenti maakonna halduskeskus.
Doveri asutas 1683. aastal William Penn.
Hulagu
Hulagu ehk Hülegü (u. 1217 – 8. veebruar 1265) oli Ilkhanaadi khaan (1256–1265), ta oli Tšingis-khaani lapselaps, Hulagiidide dünastia rajaja. pisi|[[Mongolite riik Möngke-khaani (1251–59) surma järel]] pisi|Hulagiidide dünastia [[Ilkhanaat oma suurimas ulatuses, 1265–1343]] 1251. aastal sai Mongoli impeeriumi uueks suurkhaaniks, Tšingis-khaan noorima poja Tolui poeg Möngke-khaan (Munke), kes otsustas, et tuleb jätkata vallutusi - piiride kindlustamist ning mongolite sõjakuse väljaelamist. Ühena Tšingise järglastest osales Möngke koos Batu-khaaniga Euroopa-sõjakäigul 1235-1242, juhtides üht osa sellest retkest. Ta andis oma vennale Hulagule voli vallutada alad Pärsias (tänapäeva Iraanis), Iraagis ja Türgis.
Hulagu jõudis 1256. aastal Pärsiasse. Enamik alasid alistus mongolitele võitluseta. Tõsisemat vastupanu ei osutanud isegi assassiinid, keda moslemid olid pidanud võitmatuteks - nende kindlused vallutati vähem kui aastaga. 1258. aastal vallutati ka Bagdad, kaliif tapeti. , Mongolite riik Ainsana hakkasid Hulagule tugevalt vastu mamelukid - enamjaolt stepirahvaste seast pärit orjadest sõjamehed, kes olid Egiptuses võimule tulnud 1250. aastal. Ain Jaluti lahingus (Baalbeki all Palestiinas) lõid nad 1260. aastal mongolite väge. Selle lahingu tähtsust on tihti üle hinnatud. Tegelikult võitles seal umbes 20 000 moslemit (keda aitasid ristisõdijad, sh templirüütlid, arvatavasti ka nende kutsel) umbes 10 000mehelise mongolite väe vastu.
Pärast Ain Jaluti ei olnud mongolitel võimalust mamelukkide alasid Palestiinas ja Egiptuses vallutada, kuigi neil olnuks jõudu seda teha - samal aastal suri Möngke, sõjaretkel Songide vastu ning algas kodusõda, Hulagu ja Hubilai äraolekul võimu haaranud noorima venna Ariq Bökega. Seni polnud mongolid ühtegi kaotust tasumata jätnud (varasemad lüüasaamised merkititelt, mandžudelt-tšurtšenidelt, Volga bulgaritelt jt tasuti nende rahvaste täieliku alistamisega).
Ilkhanaadis tegutsev Hulagul algasid aastal 1262 kokkupõrked Kuldhordi valitseva nõo Berke-khaaniga, kellega olid tülid piiriküsimuste üle Kaukaasias ning kes olid islamiusku ning seetõttu Hulagu vallutustele vastu. Hulagu suri 1265. aastal ning Berke-khaan tahtis seepeale Hulagu maid vallutama minna, kuid suri teel olles.
Hulagiidid
Hulagiidide dünastia ehk Ilkhaniidide dünastia oli mongolite dünastia, mis valitses suurtel aladel Lähis-Idas aastatel 1256–1355 mongolite riigi lagunemisel tekkinud riiki, mille teine nimi oli ka Ilkhanaat.
Hulagu valitsusaeg ja riigi loomine
Hulagu asuski seda tegema. 1256. aastal jõudis ta Iraani. Enamus alasid alistus mongolitele ilma võitluseta, hirm nende ees oli niivõrd suur. Tõsisemat vastupanu ei osutanud isegi assasiinid, keda moslemid ometigi pidasid võitmatuteks – nende kindlused vallutati vähem kui aastaga. Kui Abbassiidist Bagdadi kaliif al-Mustasim keeldus mongolitele alistumast, vallutati Bagdad aastal 1258. Bagdadis resideerivat kaliifi alguses tappa ei kavatsetud, vaid taheti ta ellu jätta tingimusel, et ta khaanile allub. Viimase ülbuse ja ignorantsuse tõttu seda tehti aga siiski. pisi|Hulagiidide Ilkhanaat oma suurimas ulatuses, 1256–1353 Mongolid rüüstasid ja tapsid kümneid tuhandeid ning seda sündmust loetakse üheks kõige katastroofilisemaks islami ajaloos. Abbassiidide kalifaadi hävitamisega olid mongolitel Lähis-Idas vabad käed ning peagi ründasid nad teel Süüriasse teisi piirkonna riike. Mongolite ülemvõimu tunnistasid Kiliikia armeenlased, Antiookia ja Tripoli kristlased ning Rumi sultanaadi Seldžukid, kelle abil jätkasid mongolid muslimite alade vallutamist. Mõned linnad alistusid ilma vastupanuta, teised, näiteks Mayafarriqin, üritasid end kaitsta, kuid nende elanikud tapeti ning linnadest jäid järele ainult varemed.
Jamm
Jamm on küla Venemaal Pihkva oblasti Oudova rajoonis. Küla on Polna valla keskus ja see asub Peipsi järve suubuva Želtša jõe ääres.
Hulagiidid
Hulagu valitsusaeg ja riigi loomine
Hulaguga üritasid koostööd teha ka Euroopa riigid, näiteks prantslased, kes olid samuti huvitatud moslemite vallutamisest. Nemad soovisid tagasi saada püha maad.
Kuningas Arthur
pisi|Kuningas Arthur 1385. aastast pärineval seinavaibal
Horoloogia
Samuti inglise keele tõlkest tulenevalt on horoloogia ajamõõtmisteadus, kellassepakunst.
Jamm
2002. aastal oli elanike arv 920. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanike arv 663.
Kuningas Arthur
Kuningas Arthur on keskaja Lääne-Euroopa kirjanduses legendaarne kuningas Suurbritannias. Traditsiooniliselt dateeritakse kuningas Arthuri valitsusaeg 5. sajandi lõppu ja 6. sajandi algusse. Keskaegsete ajalooraamatute ja rüütliromaanide väitel juhtis Arthur rooma-keldi Inglismaa kaitset saksi sissetungijate vastu 6. sajandi alguses. Arthuri legendis on põimunud rahvaluule ja kirjandus ning tänapäeval on tema ajalooline olemasolu kahtluse all.
Hulagiidid
Hulagu valitsusaeg ja riigi loomine
Möngke-khaan suri 1259. aastal ja mongoli väed üle kogu riigi lõpetasid sõdimise ja kogunesid kurultaile, sest järjekordselt tuli valida uus khaan. Mönkge vend Hulagu lõpetas oma eduka kampaania Süürias, jättes vallutatut kaitsma väikse üksuse kindral Kitbuqa juhtimise all. Muslimid kasutasid mongolite ajutist nõrkust ära ning ainsad, kes osutasid Hulagule tõsisemat vastupanu, olid mamelukid, kes olid Egiptuses võimule tulnud 1250. aastal. Palestiinas Ain Jaluti lahingus 1260. aastal purustasid nad mongolite väe. Selle lahingu tähtsust on tihti üle hinnatud – tegelikult võitles seal u 120 000 moslemit umbes 10 000 mongoli vastu.
Pärast Ain Jaluti ei olnud mongolitel võimalust mamelukkide alasid vallutada, liiga palju tegemist oli oma alade kooshoidmisega. Pärast seda lahingut ei suutnud mongolid enam kunagi tungida Süüriast kaugemale. Ilkhanaadis tegutsev Hulagu jäi Hubilaile lojaalseks, kuid aastal 1262 algasid kokkupõrked Kuldhordi valitseva nõo Berke-khaaniga, kellega olid tülid piiriküsimuste üle Kaukaasias ning kes olid islami usku ning seetõttu Hulagu vallutustele vastu. Hulagu suri 1265. aastal ning Berke-khaan tahtis seepeale Hulagu maid vallutama minna, kuid suri teel olles.
Kuningas Arthur
Ehkki kuningas Arthuri loo teemad, sündmused ja tegelased varieeruvad laialt ja sel pole üht kanoonilist versiooni, lähtuvad hilisemad ümberjutustused tihti Monmouthi Geoffrey versioonist. Geoffrey kirjelduses oli Arthur kuningas, kes lõi puruks saksid ning rajas impeeriumi, millesse kuulusid Britannia, Iirimaa, Island, Norra ja Gallia. Samuti ilmus Historia's rida tegelasi, kes nüüdseks on saanud Arthuri legendi oluliseks osaks: Arthuri isa Uther Pendragon, võlur Merlin, Arthuri naine Guinevere, mõõk Excalibur, Arthuri sünd Tintageli lossis, tema viimane lahing Mordredi vastu Camlannis ning viimne puhkepaik Avalonis.
Hulagiidid
Abaqa
thumb|[[Abaqa hobuse seljas. Tema kõrval on Abaqa poeg Arghun, kelle õlal istub Gazan.]] Järgmine sultan hulagiidide riigis oli (valitses 1265–1282). Tema oli budist ning ehitas moslemite õuduseks arvukalt budistlikke templeid Iraani aladele.
Kuningas Arthur
12. sajandi Prantsuse autor Chrétien de Troyes lisas Arthuri legendi Püha Graali ja Lanceloti. Tema eeskujul said keskaja kirjanduses populaarseks Arthuri-romaanid, milles loo keskpunkt nihkub sageli Arthurilt teda ümbritsenud tegelastele, näiteks mitmesugustele Ümarlaua rüütlitele. Keskajal õitsenud Arthuri-kirjandus vajus uusajal unustusse, tõustes uuesti laia lugejaskonna ette alles 19. sajandi romantismi ajel.
Dover
Dover on sadamalinn Inglismaal Kenti krahvkonnas. Asub La Manche'i ääres.
Dover asub 34 km kaugusel Calais' sadamast Prantsusmaal.
Dover on tuntud valgete kriidikaljude poolest, mille järgi roomlased Inglismaa Albioniks nimetasid.
Kuningas Arthur
Kuningas Arthuri loo põhjal on kirjutatud arvukalt raamatuid, tehtud filme, oopereid ja muid kunstiteoseid. Eesti keeles on ilmunud näiteks Marion Zimmer Bradley Arthuri-töötlus "Avaloni udud", T. H. White'i "Kunagine ja tulevane kuningas", Mary Stewarti "Kristallkoobas", James Riordani "Kuningas Arthuri lood", Mark Twaini paroodia "Jänki kuningas Arthuri õukonnas", samuti Arthuri-kirjanduse üks alusteoseid, Wolfram von Eschenbachi "Parzival" Rein Sepa tõlkes.
Hulagiidid
Abaqa
1282. aastal langes hulagiidide riik kriisi. Riik nõrgenes suuresti tänu sellele, et valitsesid nõrgad valitsejad. Riigi majanduse edendamiseks üritati katsetada ka paberrahaga, see aga viis riigi täielikku majanduslikku kaosesse. Kaoseperiood kestis aastatel 1282–1295.
Gazan-khaan
1295 sai hulagiidide riigi valitsejaks Gazan (valitses 1295–1304). Tema tõi riigi majanduslikust ja poliitilisest kaosest välja. 1295. aastal oli mongolite impeerium lagunenud, uut suurkhaani enam valitud ei olnud ning riik jagunes neljaks. Seega sai ka hulagiidide riik iseseisvaks. Gazan-khaan viis läbi mitmeid reforme, likvideeris kaose, taastas majanduse. Ta tegi pealinnaks Tabrizi, lõi võimeka bürokraatiasüsteemi, kinnistas talupojad maa külge. Ta tegi islami riigiusuks, hulagiidide riigist sai šariaatlik islamiriik. 1303. aastal sai ta aga mamelukkidelt hävitavalt lüüa.
1316. aastal algas taas hulagiidide riigi allakäik, 1335. aastal lõpetas riik eksisteerimise.
Konstantinoopoli Õigeusu Kirik
Konstantinoopoli Õigeusu Kirik, ametlikult Konstantinoopoli Oikumeeniline Patriarhaat (kreeka keeles Οικουμενικό Πατριαρχείο Κωνσταντινουπόλεως, türgi keeles Rum Ortodoks Patrikhanesi) on üks autokefaalsetest õigeusu kirikutest. Konstantinoopoli kirikut peetakse ajaloolistel põhjustel õigeusu kirikutest esimeseks võrdsete seas ja selle patriarhi kõigi õigeusklike eestkõnelejaks. Konstantinoopoli Õigeusu Kirikuga peab ennast seotuks hinnanguliselt üle 5 miljoni inimese.
Organisatsioon
Konstantinoopoli kiriku kanooniline territoorium tänapäeval on Türgi, osalt ka Kreeka. Kirikule alluvad mitmed teised kirikud, näiteks Kreeta Õigeusu Kirik ja sellega on seotud autonoomsed Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik ja Soome Õigeusu Kirik. Kiriku ametlik ja liturgiline keel on kreeka keel.
Ajalugu
Kiriku asutajaks peetakse pärimuse kohaselt apostel Andreast. Aastal 391 sai kirikust autokefaalne kirik (aastast 451 patriarhaat). Oikumeenilise patriarhi tiitlit hakkasid Konstantinoopoli patriarhid kandma alles 6. sajandil, kuna selle keskuseks oli Bütsantsi riigi keskus Konstantinoopol ehk Uus Rooma. Kuni Konstantinoopoli langemiseni aastal 1453 oli kiriku keskuseks Hagia Sophia katedraal.
Wilhelm von Plettenberg
Wilhelm von Plettenbergi nime all on tuntud mitu Plettenbergi suguvõsa liiget:
Konstantinoopoli Õigeusu Kirik
Ajalugu
Oikumeenilise patriarhaadina on Konstantinoopoli Õigeusu Kirikul õigus määrata piiskoppe aladele, mis pole kanooniliselt ühegi kiriku territooriumiks määratud ja asutada stauropegiaalseid kloostreid teiste õigeusu kirikute haldusalas. Nimetus oikumeeniline tekkis seetõttu, et Konstantinoopoli Õigeusu Kirikus oli võrreldes teiste kirikutega suurem otsustusõigus Pühal Sinodil, milles osalesid ka teiste kirikute Konstantinoopolit külastavad piiskopid, nii et kirikus arutati kogu Bütsantsi alade usulisi küsimusi.
VIII sajandil ja IX sajandi alguses lõhestas kirikut ikonoklastide liikumine. X sajandil tekkisid õigeusu kirikul vastuolud katoliku kirikuga Filioque küsimuses. Aastal 1054 eraldas Suur kirikulõhe idakiriku läänekirikust. Alguses eraldumist siiski ei tajutud ja veel kaua aega tegid nii katoliku kiriku juhid kui ka õigeusu kirik katseid erimeelsusi ületada. Muudatuse olukorras tõi kaasa neljas ristisõda, mil ristisõdijad vallutasid Konstantinoopoli ja patriarh oli sunnitud oma residentsiks tegema Nikaia, mis jäi kiriku keskuseks aastani 1261.
Pärast seda, kui türklased aastal 1453 Konstantinoopoli vallutanud olid, määrasid nad patriarhi kõigi nende valdustes elavate õigeusklike juhiks. Toona moodustasid õigeusklikud ühise milleti, sõltumata nende emakeelest. Mitmed teised patriarhid asusid toona samuti Konstantinoopolisse elama.
Aastast 1586 on kiriku keskuseks Konstantinoopoli Püha Georgi kirik. Osmanite riigi milletite süsteem hakkas lagunema XIX sajandil, mil suured piirkonnad iseseisvusid ja mitmed rahvuslikud kirikud kuulutasid end autokefaalseks; Konstantinoopoli kirik aga tunnustas hiljem nende iseseisvumist.
XX sajandi alguses lagunes Venemaa keisririik, mille tagajärjel mitmed seni Venemaa õigeusu kiriku alluvuses olnud ja selle kanoonilise territooriumi moodustanud alad soovisid iseseisvuda; sealjuures otsiti tuge Konstantinoopoli oikumeeniliselt patriarhaadilt. Teine oluline muudatus oli Atatürki tegevus, mille tagajärjel sai Türgist sekulaarne riik. See andis patriarhaadi tegevusele rohkem vabadust, ent ühtlasi tõi see ka kaasa nõudmise, et patriarh oleks Türgi kodakondsusega.
Gerty Theresa Cori
Gerty Theresa Cori (neiupõlvenimega Radnitz; 15. august 1896 – 26. oktoober 1957) oli USA biokeemik.
Neiu õppis Karli Ülikoolis meditsiini ja tutvus seal Carl Ferdinand Coriga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Nad lõpetasid koos 1920. aastal ülikooli ning emigreerusid 1922. aastal Ameerika Ühendriikidesse ja said selle kodakondsuse 1928. aastal. Erinevalt abikaasast oli Gertyl keeruline leida teadusvaldkonnas tööd, sest tol ajal oli naiste roll teaduses väike. Cori abikaasat Carli julgustati koostööst Gertyga loobuma, kuid nad jätkasid ühiselt süsivesikute ainevahetuse uurimist.
Gerty ja Carl Cori pälvisid 1947. aastal koos Argentina füsioloogi Bernando Houssayga glükogenolüüsi uurimise eest Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna. Gerty Cori oli siis kolmas naine, kes on saanud Nobeli auhinna, ja esimene naine, kes on saanud Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.
1947. aastal sai ta Washingtoni Ülikooli biokeemiaprofessoriks.
Mälestuse jäädvustamine
Tema auks on nimetatud Cori kraater Kuul.
Biitpiraadid 2
"Biitpiraadid 2" on Rampade Oru 2007. aastal välja antud kogumikalbum Eesti 1960. ja 1970. aastate rokkansamblite loominguga, kogumiku "Biit piraadid" teine osa.
Muude laulude hulgas sisaldab see 10 lugu Eesti (väidetavalt terve Nõukogude Liidu) esimeselt rokkfestivalilt. Üritus toimus kinos Kosmos 28. aprillil 1968 ja seal esinesid ansamblid Mikronid, Kristallid, Poissmehed, Poppojad, Langevad Tähed ja Virmalised.
Erutussünaps
Erutussünaps on sünaps, mille kaudu saabuvad närvirakku erutust esile kutsuvad signaalid.
Neuronis toimub ühel ajal nende impulsside summeerumine ehk sünaptiline summatsioon. Summeerunud impulsid loovad suurema postsünaptilise potentsiaali, mis vallandab närviimpulsi.
Roland Uibo
Lõpetanud Väimela põllutöökooli. Töötas Misso metskonnas metsavahina. Oli Suvesõjas 1941 metsavend, osales Misso vallamaja vallutamises. Osales 1944. aastal Saksa sõjaväe koosseisus Eesti kaitselahingutes.
Ta arreteeriti 1951. aastal, kuid tal õnnestus Vastseliinas põgeneda vahi alt. Liitus Saika küla läheduses olevate metsavendadega. Langes 7. märtsil 1951 Saika punkrilahingus.
Arthur Connaught
right|thumb|Arthur Connaught Arthur Frederick Patrick Albert Connaught (13. jaanuar 1883 Windsori loss, Berkshire – 12. september 1938) oli Briti kuningliku perekonna liige, 1920–1923 Lõuna-Aafrika Liidu kindralkuberner.
Sünd
Prints Arthuri isa oli kuninganna Victoria ja prints Alberti kolmas poeg, Connaughti ja Strathearni hertsog Arthur. Tema ema oli Preisi printsess Luise Margarete. Prints ristiti 16. veebruaril 1883 Windsori lossis. Tema ristivanemad olid kuninganna Victoria, Saksamaa keisrinna Augusta, Hollandi printsess Marie, Cambridge'i hertsog George, onu Alfred Saxe-Coburg-Gotha ja Preisi prints Friedrich Leopold. Tema tiitel oli sünnist saadik "tema kuninglik kõrgus".
Arthur oli esimene kuninglik prints, kes õppis Etoni kolledžis.
1900 suri Alfredi onu ja ristiisa Alfred meessoost pärijata. Talle kuulunud Saksi-Coburg-Gotha hertsogi tiitli pidi pärima Arthuri isa, kuid see loobus enda ja oma poja nimel Arthuri onupoja Carl Eduardi kasuks. Väidetavalt andis Arthur endast aasta nooremale Carl Eduardile peksa, sest see ei tahtnud hertsogitiitlit vastu võtta.
Sõjaväeteenistus
Pärast Etoni lõpetamist läks Arthur Sandhursti Kuninglikku Sõjaväeakadeemiasse ning teenis 7. husaaride väeosas. Teise Buuri sõja ajal oli prints mitu kuud tegevteenistuses Krugersdorpis. 1902. aastal sai temast kapten ning samal aastal ka oma rügemendi kolonel.
Esimese maailmasõja ajal teenis prints Arthur kindralite John Frenchi ja Douglas Haigi adjutandina. 1919. aastal sai temast kolonelleitnant ja 1922. aastal reservvägede kolonel. 1922. aasta oktoobris ülendati Arthur kindralmajoriks ning temast sai oma onupoja George V adjutant.
Kuna George'i lapsed olid maailmasõja järel liiga noored, et täita kuninglikke kohustusi, tegi seda prints Arthur.
Abielu
left|thumb|Arthur ja Alexandra Connaughti pulmapäev
12. oktoobril 1913 abiellus Arthur Fife'i hertsoginna Alexandra Duffiga St Jamesi palees. Alexandra oli Edward VII lapselaps, Arthuri onutütre tütar. Pärast abiellumist olid Arthur ja Alexandra "nende kuninglikud kõrgused prints ja printsess Arthur Connaught".
Abikaasadel oli üks laps: Alastair Connaught, hilisem MacDuffi markii ja teine Connaughti hertsog (9. august 1914 – 26. aprill 1943).
Hilisem elu
1920–1923 oli Arthur Connaught Lõuna-Aafrika kindralkuberner. Pärast Suurbritanniasse naasmist tegutses Arthur heategevuslikes organisatsioonides. Ta kuulus ka vabamüürlaste hulka nagu tema isa.
Prints Arthur suri 1938. aastal 55-aastaselt maovähki. Tema viimane avalik ülesastumine oli 1937. aastal George VI kroonimisel. Arthuri ainus poeg Alastair sai teiseks Connaughti ja Strathearni hertsogiks ning Sussexi krahviks 1942, kui Arthuri isa suri. Alastairi surmaga 1943 kadusid Connaughti ja Strathearni hertsogkond.
Kahrila järv
Kahrila järv on järv Võrumaal Rõuge vallas Lauri külas. Järv asub Haanja kõrgustiku loodeosas. Järv asub Haanja looduspargis.
Järv meenutab kujult jõge, kuna selle pikkus on 2,36 km ja laius vaid 270 meetrit.
Järve põhi on valdavalt kruusane, kohati esineb muda.
Taimestik on liigirikas, leidub umbes 24 liiki makrofüüte.
Kaladest domineerivad latikas ja särg, vähem leidub muu hulgas nurgu, roosärge, viidikat, ahvenat, haugi.
Rosalyn Yalow
Rosalyn Sussman Yalow (19. juulil 1921 New York – 30. mai 2011 New York) oli USA füüsik, kes sai 1977. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna raadioisotoopmeetodi (RIA-meetod) arendamise eest. Auhind läks jagamisele Roger Guillemini ja Andrzej Schallyga, kes said poole auhinnasummast.
Rosalyn sündis Simon Sussmani ja Clara Zipperi peres. Ta õppis Waltoni keskkoolis ja 1941. aastal lõpetas Hunter College'i, kus omandas ka suure füüsikahuvi.
Aastal 1943 abiellus ta Aaron Yalow'ga.
Neutriinod
Neutriinod on elementaarosakesed – täpsemalt fermionide hulka kuuluvad elektrilaenguta leptonid, mis osalevad ainult nõrgas vastastikmõjus ja gravitatsioonilises vastasmõjus.
Tom Araya
thumb|Tom Araya 2012. aastal
Neutriinod
Kuna neutriinod ei osale elektromagnetilises vastasmõjus ega tugevas vastastikmõjus, on neid väga raske jälgida. Enamik neutriinosid läbib maakera ilma seda "märkamata" (st ühegi osakesega vastasmõjusse astumata). Enamik maale jõudnud neutriinodest pärineb päikeselt ja igas sekundis läbib inimkeha miljardeid neutriinosid.
Tom Araya
Tom Araya (sünninimi Tomás Enrique Araya; sündinud 6. juunil 1961 Viña del Maris Tšiilis) on USA muusik, bändi Slayer bassimängija ja laulja.
Araya sündis Tšiilis, kuid tema pere kolis USA-sse, kui ta oli vaid viieaastane. Ta õppis hingamisterapeudiks ja töötas sel alal kaks aastat.
1981. aastal kutsus Kerry King teda uude ansamblisse Slayer. Arayast saigi bändi laulja ja bassimängija. Suures osas tema kogutud säästudega tehti bändi esimene album "Show No Mercy", mis ilmus 1983. aastal.