Evolutsiooniline_armastus
Teine vaatenurk. Irenica.
"Liikide tekkimine" ilmus 1859. aasta lõpu poole. Eelnevad aastad alates 1846. aastast olid olnud üks viljakamaid hooaegu – või kui laiendada nii, et saaks hõlmata meie käsitletavat suurepärast raamatut, kõige viljakam võrdse pikkusega periood kogu teaduse ajaloos selle algusest kuni tänapäevani. Sel ajal asetati kõige selgemasse valgusesse kaasaegse filosoofia üheks nurgakiviks olev idee, et kord sünnib juhusest (kuigi dr. Carus peab seda "kõige nõrgemaks punktiks Mr. Peirce'i süsteemis"). Selle diskussiooni oli avanud Quetelet oma "Kirjadega tõenäosuste rakendamisest moraali- ja poliitikateadustes" – teosega, mis avaldas sügavat muljet oma aja parimatele mõtlejatele ja millele Sir John Herschel oli üldsuse tähelepanu juhtinud Suurbritannias. Sellestsamast ideest saadud kasu oli võimaldanud 1857. a lüüa laineid Buckle’i "Tsivilisatsiooni ajaloo" esimesel köitel. Selleks ajaks oli molekulaarfüüsikas rakendatud vapustava eduga ka "statistilist meetodit” just sellesama nime all. Inglise keemik dr. John Herapath oli 1847. a visandanud oma “Matemaatilises füüsikas” gaaside kineetilise teooria ja 1856. aastal olid värskendanud selle teooria vastu huvi Clausiuse ja Krönigi tähelepanuväärsed memuaarid. Darwini väljaandele eelnenud suvel oli Maxwell kandnud Briti Assotsiatsiooni ees ette oma esimesed ja kõige olulisemad selleteemalised uurimused. Kõigi nende teadvustes, kes mõtteliidritega kursis olid, oli juurdunud idee juhuslike sündmuste võimest tuua kaasa füüsilisi seadusi ja sellega ühtlasi arusaam, et nii tulebki selgitada neid seadusi, mis näivad olevat vastuolus energia jäävuse põhimõttega. Sellisest mõtteviisist lähtuvalt oli vältimatu, et “Liikide teke,” mille õpetus seisnes lihtsalt sama põhimõtte rakendamises teise "mittekonservatiivse" tegevuse, orgaanilise arengu selgitamisel, võeti soojalt vastu. Helmholtzi ülev avastus energia jäävuse kohta 1847. aastal ning Clausiuse ja Rankine’i eraldiseisvalt tehtud avastused mehaanilise soojusteooria kohta 1850. aastal olid jäädavalt sulgenud nende suud, kes varem võisid füüsikateaduste üle irvitada. Sellest ajast saadik on hilinenud poeedi targutused “asjade nimedega kaupleva teaduse” teemal jäänud mõjuta. Mehhanism oli nüüd teadaolevalt kõik või peaaegu kõik. Samal ajal oli utilitarism – see evangeeliumi täiustatud aseaine – oma täies õies ja individualistliku teooria loomulik liitlane. Dean Manselli arutu väljaastumine oli viinud mässuni Sir William Hamiltoni jüngrite seas ja sellest oli vastavat tulu teeninud Milli nominalism; ja kuigi oli kindel, et tõeline teadus, milleni Darwin teed juhatas, annab peagi Milli võltsteadusele surmahoobi, võlusid mitmed elemendid Darwini teoorias isegi Milli pooldajaid. Ja veel: anesteetikumid olid olnud kasutusel juba kolmteist aastat. Inimeste kokkupuude kannatustega oli juba märkimisväärselt vähenenud ja nõnda oli neis ühtlasi juurdunud see külm kalkus, mis asetab meie ajad nii suurde kontrasti neile vahetult eelnevaiga, ärgitades inimesi selliseid halastamatuid teooriaid imetlema. Lugeja eksiks mu jutu sihis, kui talle näiks, et ma soovin sellega väita, et miski neist asjadest (välja arvatud ehk Malthus) mõjutas Darwinit ennast. Ma pean hoopis silmas seda, et olgugi tegu ühe vaieldamatult geniaalseima ja kauneima hüpoteesiga, mis eales välja mõeldud; olgugi see argumenteeritud sügavate teadmiste, tugeva loogika, veetleva retoorika ja – mis kõige olulisem – teatud ligitõmbava, peaaegu et vastupandamatu siirusega; ei näinud see esiti tõestuse lähedalgi olevat ja kainele mõistusele paistab see juhtum praegu veel vähem lootusrikas kui kakskümmend aastat tagasi; kuid see imetabaselt soe vastuvõtt, mis sellele osaks sai, toimus suures osas just tänu sellele, et selle ideed olid säärased, et ajastu suhtus neisse soosivalt; eriti, kuna see jõustas ahnuse-filosoofiat.