cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dean Martin
Varasem elu
Martin sündis 1917. aastal USA Ohio osariigis. Tema itaallasest isa Gaetano Alfonso Crocetti (1894–1967) ja itaallasest-ameeriklannast ema Angela Crocetti (1899–1966) olid abiellunud 1914. aastal. Martini isa, kes töötas juuksurina, oli pärit Montesilvanost Abruzzost, ja ka tema emapoolsed juured on arvatavasti sealt. Martinil oli ka vanem vend William Alfonso Crocetti (1916–1968). Martini emakeel oli itaalia keel, mida ta rääkis Abruzzo dialektiga. Inglise keelt ei rääkinud ta enne, kui alustas viieaastaselt kooliteed. Kui ta Grant Elementary Schoolis Steubenville'is õppis, kiusati teda tihti vigase inglise keele pärast. Hiljem, teismelisena, hakkas ta hobi korras trumme mängima. 10. klassis kukkus Martin Steubenville'i keskkoolist välja, sest arvas, et on targem kui ta õpetajad. Ta hakkas alkoholi müüma, töötas krupjeena, Blackjacki diilerina, terasetehases ja hakkas tegelema poksiga.
15-aastaselt oli ta poksija, kes kutsus end Kid Crochet'ks. Poksimisega teenis ta murtud nina (hiljem parandatud), armilise huule, katkised nukid (tal polnud raha, et rusikate sidumiseks sidemeid osta) ja muljutud keha. Mõnda aega jagas ta tuba Sonny Kingiga, kes nagu Martingi alustas tööd meelelahutusäris. Kuuldavasti korraldasid Martin ja King korteris rusikavõitlusi ning inimesed maksid, et neid pealt vaadata.
Martin tegi poksimisega lõpparve ja asus tööle põrandaalusesse kasiinosse sigaretipoe taga, kus ta kaubapoisina alustanud oli. Samal ajal laulis ta kohalike bändidega, kutsudes end Dino Martiniks (ooperitenori Nino Martini järgi). Ta laulis mahedas stiilis, mida mõjutas Harry Mills ja ka teised lauljad. 1940ndatel hakkas ta laulma Sammy Watkinsi juures, kes soovitas tal oma nime Dean Martiniks muuta.
1941. aasta oktoobris abiellus Martin Elizabeth Anne McDonaldiga. Koos said nad neli last, kuid lahutasid abielu 1949. aastal. 1940. aastatel töötas Martin paljude bändidega, enamasti oma välimuse ja iseloomu pärast. Ta põrus New Yorgi ööklubis Riobamba, kui proovis Frank Sinatrat jäljendada, kuid tänu sellele nad hiljem kohtusid.
Martin läks 1944. aastal Ameerika Ühendriikide sõjaväkke, et aasta Akronis Ohios teenida, kuid sai sealt peagi vabaks (ilmselt terviserikke pärast).
1946. aastaks oli Martin saavutanud teatud edu ning ta oli natuke rohkemat kui üks tavaline ööklubilaulik. Ta meelitas küll kohale publikut, kuid kaugeltki mitte nii palju kui Sinatra või Crosby.
Töö Jerry Lewisega
pisi|Dean Martin ja Jerry Lewis 1950. aastal Martin tõmbas Metro-Goldwyn-Mayeri ja Columbia Picturesi tähelepanu, kuid Hollywoodi saamiseks polnud see piisav. Ta kohtus koomik Jerry Lewisega ühes New Yorgi klubis, kus nad mõlemad esinemas olid. Martin ja Lewis sõbrunesid kiiresti ning hakkasid teineteise numbrites osalema. See viis neid muusikalise-komöödilise koostööni.
Martin ja Lewis tegid debüüdi Atlantic City klubis 500 24. juunil 1946. Publik ei võtnud neid hästi vastu. Klubi omanik Skinny D'Amato hoiatas neid, et kui järgmine esinemine parem ei ole, vallandab ta mõlemad. Klubi taga kössitades otsustasid nad kõik mängu panna. Nad jagasid oma numbri lauludeks, naljasketšideks ja improvisatsiooniks. Martin laulis ja Lewis riietus kelneriks, kes taldrikuid maha pillas ja Martini esituse kaoseks muutis. Lõpuks ajas Martin Lewist saiarullidega loopides taga. Nad tegid robustset vodevilli ja kõike muud, mis parajasti pähe tuli. Publik naeris. Tänu numbri edule said nad idarannikul palju tasuvat tööd, mis viis New Yorki Copacabana ööklubisse. Etendustes segas Lewis laulda üritavat Martinit, mistõttu lõppesid need teineteise tagaajamisega. Mõlemad ütlesid, et nende saladuseks oli lihtsalt publiku ignoreerimine ja teineteise jaoks mängimine.
Koos esinesid nad esimest korda televisioonis 20. juuni 1948 CBS-TV saates "Toast of the Town" (hiljem "The Ed Sullivan Show") koos Ed Sullivani, Rodgersi ja Hammersteiniga. 1949. aastal hakkasid Martin ja Lewis tegema raadiosaatesarja ning sõlmisid lepingu Paramounti produtsendi Hal B. Wallisega filmis "My Friend Irma" osalemiseks. Agent Abby Greshler sõlmis neile ühe Hollywoodi parima tehingu: kuigi nad teenisid oma filmidest kahe peale vaid 75 000 USA dollarit, said Martin ja Lewis oma firma York Productionsi kaudu produtseerida aastas ühe filmi. Oma klubi, muusika, raadio ja teleesinemistega teenisid nad miljoneid.
Lewis kutsus Martinit üheks ajaloo suurimaks komöödiageeniuseks, kuid karm kriitika ja lakoonilised Martini ja Lewise filmid, mida produtsent Hal Wallis ei olnud nõus muutma, tekitasid Martinis rahulolematust. Aina vähem töötas ta entusiasmiga ja sellest tõusid Lewisega tülid. Nad lõpetasid ühistegevuse 1956. aastal, kümme aastat pärast esimest koostööd.
Martini esimene soolofilm "Ten Thousand Bedrooms" (1957) osutus täielikuks läbikukkumiseks. Lauljana oli ta siiski veel populaarne, kuid rock'n'roll 'i aeg oli hääbumas.
Soolokarjäär
pisi|Dean Martin filmis "Ada" Martin tahtis saada tõsiseks näitlejaks, tuntuks rohkema kui lihtsalt jämedate komöödiafilmide eest. Kuigi sõjadraamas "The Young Lionsis" (1958) näitlemise eest pakuti vaid osa senisest tasust, võttis Martin selle vastu. Tony Randall oli selle osa juba saanud, kuid talendiagentuur MCA sai aru, et filmiga oleks Martin saanud kolmel alal teenida: nad oleksid tema töölt ööklubides, filmides ja muusikaäris saanud raha teenida. Film oli Martini comeback ' i stardijoon.
Martin näitles esimest korda Frank Sinatraga Vincente Minnelli draamas "Some Came Running" (1958). 1960ndate keskmeks oli Martin filmi-, muusika-, televisiooni- ja ööklubistaar, samas kui Lewise filmikarjäär alla käis. Martin sai palju kiitust, kui mängis Howard Hawksi filmis "Rio Bravo" (1959), kus näitlesid ka John Wayne ja laulja Ricky Nelson. Uuesti töötas ta Wayne'iga "The Sons of Katie Eldersis"(1965), kus nad mängisid vendi.
Aastal 1960 sai Martin osa lavamuusikalis "Bells Are Ringing". Ta teenis töö eest 1960. aasta komöödias "Who Was That Lady?" välja ka Kuldgloobuse nominatsiooni, kuid jätkas dramaatiliste rollidega, mängides lõunamaist poliitikut 1961. aasta filmis "Ada" ja 1963. aasta sügavamõttelises draamas "Toys in the Attic".
Tema ja Sinatra näitlesid koos veel mitmes filmis: "Ocean's 11", muusikalis "Robin and the 7 Hoods", romantilises komöödias "Marriage on the Rocks" ja vesternides "Sergeants 3" ja "4 for Texas", mõnes osalesid ka nende sõbrad Sammy Davis, Jr., Peter Lawford ja Joey Bishop. Martin töötas ka Shirley MacLaine'iga filmides "Some Came Running", "Artists and Models", "Career", "All in a Night's Work" ja "What a Way to Go!". pisi|paremal|Martin "Rio Bravos" Ta mängis satiirilist versiooni iseenda naistemehepoolest Las Vegase laulja Dinona komöödias "Kiss Me, Stupid" (1964) koos Kim Novakoga, kes tegi nalja tema näitlemise üle filmides "Matt Helm", kus ta oli kaasprodutsent. Kolmandas "Matt Helmi" filmis "The Ambushers" (1967) saab Helm, keda kohe hukkama hakati, oma viimase sigareti ja ütleb selle andjale: "Ma jään sind teispoolsusse mäletama," jätkates pehmelt, "kuskilt Steubenville'ist, ma loodan."
Martinit, nagu Elvistki, mõjutas kantrimuusika. Aastaks 1965 olid mõned Martini albumid, sealhulgas "Dean "Tex" Martin", "The Hit Sound of Dean Martin", "Welcome to My World" ja "Gentle On My Mind", kantri- ja vesternimuusikalikud, eeskujud olid Johnny Cash, Merle Haggard ja Buck Owens. Martin kutsus kantrilauljaid oma telesaatesse ja sai aastal 1966 Country Music Associationilt tiitli Man of the Year (aasta mees).
Kuid Martini imago smokingus Vegase meelelahutajana on olnud väga püsiv. Laul "Ain't That a Kick in the Head?", mida Martin laulis filmis "Ocean's 11", ei tõusnud sel ajal hitiks, kuid on hiljem meedias ja popkultuuris palju tähelepanu saanud.
Kolm aastakümmet oli Martin üks populaarsemaid meelelahutajaid Las Vegases. Martin laulis ja oli üks osavamaid koomikuid, saades kasu ka sellest aastakümnest, mille ta Lewisega töötades veetis. Martini tütar Gail laulis samuti Vegases ja isa telesaates ning oli selles ka saatejuht, kui Martin suvel välja vahetati. Tütar Deana ja poeg Ricci on lauljad. Vanim poeg Craig oli Martini telesaate produtsent ja tütar Claudia oli näitleja filmis "For Those Who Think Young". Kuigi Martinit nähti naistemehena, veetis ta palju aega oma perekonnaga. Tema teine abikaasa Jeanne ütles enne lahutust: "Igaks õhtusöögiks jõudis ta koju".
Rat Pack
Karjääri edenedes sai Martin Frank Sinatraga üha lähedasemaks. 1950ndate lõpus ja 1960ndate alguses asutasid Martin ja Sinatra koos sõprade Joey Bishopi, Peter Lawfordi ja Sammy Davis juunioriga Rat Packi, pärast varasemat sõbrameeste bändi Holmby Hills Rat Packi, kuhu kuulusid Humphrey Bogart ja Lauren Bacall, mille liige oli olnud ka Sinatra. (Martini, Sinatra, Davise, Lawfordi, Bishopi grupp kutsus end Tipuks või Klanniks, kuid mitte kunagi Rat Packiks, kuigi just see nimi oli publiku seas populaarne). Mehed tegid koos filme, moodustasid osa Hollywoodi sotsiaalringkonnast ja olid ka poliitiliselt mõjuvõimsad (Lawfordi ja Patricia Kennedy abielu kaudu, viimane oli president John F. Kennedy õde).
Rat Pack oli legendaarne tänu Las Vegase etendustele. Näiteks suurelt sildilt Sands Hoteli ees võis lugeda: "Võib-olla Martin – võib-olla Frank – võib-olla Sammy". Esinemised olid väga väärtustatud, sest need ujutasid linna üle rikaste hasartmänguritega. Nende töö (alati ülikonnas) hõlmas laulmist nii üksi, kahekesi kui ka kolmekesi (koos nähtavasti improviseeritud naljade ja lobaga). Sotsiaalselt elektrilistel kuuekümnendatel tiirlesid nende naljad täiskasvanute teemade ümber, sealhulgas Sinatra naiste võrgutamine ja Martini joomine, nagu ka Davise rass ja religioon. Sinatra ja Martin toetasid kodanikuõiguste liikumist ega olnud nõus esinema klubides, kuhu ei lubatud afroameeriklastest või juutidest esinejaid.
Postuumselt on Rat Pack leidnud tee taassünnini, inspireerides ka George Clooney ja Brad Pitti "Ocean's" filmitriloogiat.
"The Dean Martin Show"
1965. aastal hakkas Martin NBC-s tegema iganädalast komöödiavarietee-telesaadet "The Dean Martin Show", mida anti kuni 1974. aastani eetrisse 264 osa. Saade kasutas ära tema muretu joodiku imagot. Martin mängis mugava iseloomuga pooljoodikust poplauljat, kes lõi naistele külge ridadega, mille peale iga teine mees oleks ära teeninud ühe korraliku kõrvakiilu, ja kommenteeris ninakalt teisi kuulsusi. Intervjuus Briti 1983. aasta dokumentaalfilmile "Wine, Women and Song" tunnistas ta, et kuulas oma tekste kassettidelt. Nimelt oli Martin tuntud ka selle poolest, et ta ei teinud kunagi proovi. Mitu aastakümmet hiljem tunnistas ta, et lasi paigaldada kassetimängijaid nii koju, autosse kui ka golfikärusse, et saaks saateks harjutada.
Tema telesaade oli läbimurre. Kuna saade oli olemuselt vaba, mahtus sinna palju improviseeritud nalju Martinilt endalt kui ka tema saatekülalistelt. Niisugune vabadus tõi aga kaasa sõja Martini ja NBC tsensorite vahel, kes nõudsid rangemat sisukontrolli. Saade oli vaadatavuselt tihti esikümnes. Martin, kes hindas oma produtsendist sõpra Greg Garrisoni, sõlmis temaga tehingu ja andis talle oma saate tulust 50%. Selle protsendi õiguse tõi NBC Universal kiiresti kohtu ette.
Franciscus
pisi|Franciscus visiidil Eestis (2018) Franciscus (ilmaliku nimega Jorge Mario Bergoglio; hispaania hääldus ; sündinud 17. detsembril 1936 Buenos Aireses Argentinas) on 266. ja praegune paavst ning Vatikani riigipea. Ta on ainus jesuiidist paavst, ainus lõunapoolkeralt pärit paavst, ainus Ameerikas sündinud paavst ja esimene mitteeurooplasest paavst pärast 8. sajandil valitsenud süürlast Gregorius III-t. Franciscus külastas 25. septembril 2018 Eestit ja on paavstina korraldanud koroonapandeemia ajal katoliku kiriku toimimist.
Bergoglio töötas enne vaimulikku seminari astumist lühikest aega keemiatehniku ja ööklubi turvamehena. Aastal 1969 ordineeriti ta preestriks ja ta teenis aastatel 1973–1979 Jeesuse Seltsi Argentina provintsiaalina. Aastal 1998 sai temast Buenos Airese peapiiskop ja 2001. aastal nimetas paavst Johannes Paulus II ta kardinaliks. Pärast paavst Benedictus XVI ametist tagasiastumist 28. veebruaril 2013 valis kogunenud konklaav ta paavstiks.
Bergoglio on erinenud oma eelkäijatest tagasihoidlikkuse, Jumala armu rõhutamise, ühiskonnas vähemkaitsetute olukorra parandamise ja religioonidevahelise dialoogi edendamise poolest. Teda iseloomustab ka tseremoniaalsuse väiksem tähtsustamine. Näiteks elab ta Vatikani palees paiknevate paavsti eluruumide asemel Püha Marta majas, mida tavaliselt kasutatakse külalistemajana Vatikani ametiasjus külastavatele vaimulikele. Samuti eelistab ta kirevate ja uhkete ametirõivaste asemel kanda lihtsamaid, lasi oma paavstisõrmuse teha kulla asemel hõbedast, loobudes paavsti mozzetta kandmisest ja kandes hõbedast ametiristi traditsioonilise kuldristi asemel. Ta ei toeta ohjeldamatut kapitalismi, aga ka marksismi või marksistlikke tõlgendusi vabastusteoloogiast. Franciscus pooldab kiriku traditsioonilisi vaateid abordi, abielu, naiste ordineerimise ja vaimulike tsölibaadi suhtes. Ta on kritiseerinud konsumerismi ja pooldab võitlust kliimamuutuste vastu, pöörates neile teemadele erilist tähelepanu oma 2015. aastal avaldatud entsüklikas "Laudato si'" (Ole kiidetud). Ta on osalenud ka rahvusvahelises diplomaatias, mängides näiteks olulist rolli Ameerika Ühendriikide ja Kuuba diplomaatiliste suhete taastamiseni viinud protsessis. 2013. aastal valiti ta ajakirja Time aasta inimeseks. Alates apostelliku ekshortatsiooni "Amoris Laetitia" (Armastuse rõõm) avaldamisest 2016. aastal, on Franciscus sattunud traditsionalistlikemate vaimulike kriitika alla, kes on tõlgendanud ekshortatsiooni kaheksandat peatükki paavsti soovina lubada armulaua andmine abielulahutuse järel järgmisesse koosellu asunud inimestele. Ta viis esimest korda peale Pius VII-t paavstina läbi oma eelkäija Benedictus XVI matuseteenistuse.
Elulugu
Jorge Mario Bergoglio sündis 1936. aastal Buenos Aireses Floresi linnaosas Itaalia immigrandist raudteetöölise Mario Bergoglio ja koduperenaise Regina María Sivori 5-lapselises peres esimese lapsena. Tema isa siirdus 1928 seoses fašistide võimuletulekuga Piemontest Argentinasse. Onupojast José Luis Bergogliost sai jesuiidi preester.
Bergoglio õppis esmalt Bosco salesiaanide Wilfrid Barón de los Santos Ángelese koolis ja siis keemiatehnoloogiat 27. riiklikus tehnikakoolis. Õpingute järel töötas ta Hickethier-Bachmanni laboratooriumis toiduainete osakonnas.
Ta sai 11. märtsil 1958 Villa Devoto Inmaculada Concepcióni jesuiitide seminari noviitsiks. Ta lõpetas 1963 Máximo San José kolleegiumi filosoofia ja 1970 teoloogia erialal. 1970–1971 õppis ta Alcalá de Henarese ülikoolis. Juba õpingute ajal õpetas ta mitmes kolleegiumis kirjandust, psühholoogiat ja teoloogiat, valides oma erialaks spiritualiteedi.
Bergoglio ordineeriti 13. detsembril 1969 peapiiskop Ramón José Castellano poolt preestriks. Ta täitis hiljem Argentinas mitmesuguseid ülesandeid Jeesuse Seltsis. Ta siirdus 1986 Lääne-Saksamaale oma doktoritööd lõpetama. Argentinasse tagasipöördumisel oli ta Córdobas jesuiitide spirituaalne suunaja ja pihiisa.
Bergoglio määrati 20. mail 1992 Buenos Airese auksiliaarpiiskopiks ja kardinal Antonio Quarracino ordineeris ta 27. juunil 1992 piiskopiks. Ta osales 2.–29. oktoobril 1994 toimunud piiskoppide sinodil Vatikanis, 16. novembrist 12. detsembrini 1997 toimunud Ameerika piiskoppide sinodil ning 30. septembrist 27. oktoobrini 2001 ja 2.–23. oktoobril 2005 toimunud piiskoppide sinodil Vatikanis.
Ta määrati 30. novembril 1998 Argentina katoliku ülikooli suurkantsleriks ja 2001 kardinaliks. Kardinal Bergoglio osales 2 konklaavil 2005–2013.
Isiklikku
Tal oli teismelisena suhe Amalia Damontega, kes lükkas tema abieluettepaneku tagasi. Ta oli hiljem seminaristina lühikest aega armunud.
Ta räägib hispaania, itaalia ja saksa keelt.
Talle meeldib jalgpall ja ta toetas San Lorenzo de Almagro jalgpalliklubi.
Nooruses meeldis talle tantsida tangot.
Tal on paavstina oma Twitteri konto ja 2016. aastast Instagrami konto.
Tegevus jesuiitide provintsiaalina
pisi| Kardinal Jorge Bergoglio ja [[Argentina president Cristina Fernández de Kirchner (detsember 2008)]] Bergoglio oli 1973–1979 Argentina jesuiitide provintsiaal. Ta selgitas oma biograafile Sergio Rubinile, et pakkus Argentinas kehtinud sõjaväelise diktatuuri ajal alates 1976. aastast mitmel korral peavarju võimude repressioonide eest kaitset otsinud isikutele. Kord andis Bergoglio oma dokumendid temaga välimuselt sarnanenud mehele, kellel ta aitas niiviisi riigist põgeneda. Hiljem kuulutasid Gonzalo Mosca ja José Caravais, et nad jäid tänu Bergoglio abile ellu.
Vasakpoolsete vaadetega ajakirjanik Horacio Verbitsky heitis 2005 ilmunud teoses "El Silencio" Bergogliole ette, et ta ei kaitsnud diktatuuri ajal kahte jesuiidist preestrit: Orlando Yoriot ja Franz Jalicsit. Argentina merevägi nabis need vaimulikud mais 1976 kinni ning 5 kuud hiljem leiti piinatud ja poolalasti mehed üles. Yorio süüdistas Bergogliot keeldumises teavitada võime nende tegevusest slummides. Samas rõhutas Jalics, et nende vangistamine ei toimunud Bergoglio algatusel.
Uuriv ajakirjandus pole veel leidnud tõendeid Verbitsky väitele, nagu oleks Bergoglio vabastanud vangistatud preestrid Jeesuse Seltsi kaitse alt. Bergoglio sõnul õnnestus tal pääseda missat pidama diktaator Jorge Videla koju, kus ta taotles ühtlasi vangistatud vaimulike vabastamist.
Inimõiguslased on Bergogliole heitnud ette ka piisava innukuse puudumist ühe diktatuuri ajal tapetud naise lapse otsingul, kes arvatavasti adopteeriti.
2013. aasta konklaav
pisi|Paavst Franciscuse vapp. Kuldne täht sümboliseerib [[Maarjat, viinamarjasarnast taime (harilik nard) seostatakse Joosepiga ning päikesega IHS embleem on jesuiitide sümbol]] Franciscus valiti paavstiks 13. märtsil 2013 ja pühitseti ametisse Püha Joosepi suurpühal 19. märtsil. Ta võttis nime Assisi Franciscuse järgi. Ta selgitas oma nime valikut kohtumisel ajakirjanikega.
Paavsti sõnul istus ta valimisvoorude ajal kardinal Claudio Hummesi kõrval, kes julgustas teda vahetult enne otsustavat valimistulemust. Kui Bergoglio oli saanud 2/3 häältest, puhkes Sixtuse kabelis aplaus ja Hummes ütles talle: "Ära unusta vaeseid!" Just vaestele mõeldes meenus uuele paavstile esmalt Assisi Franciscus, kelle nime ta otsustas valida. Hiljem soovitasid teised vaimulikud võtta tal nime kas reformatsiooniaja paavsti Hadrianus VI järgi või siis Clemens XIV järgi, kes saatis 1773. aastal ehk 240 aastat varem laiali Jeesuse Seltsi.
Sixtuse kabelis 12. märtsist 13. märtsini 2013 toimunud konklaavil osales 115 kardinali 48 riigist. Konklaav algas erandlikult varem, kui sätestas apostellik konstitutsioon "Universi Domini Gregis", sest Benedictus XVI võimaldas kardinalidel alustada valimisega juba siis, kui kõik valimisõiguslikud kardinalid on Vatikani jõudnud. Konklaavi esimene voor toimus 12. märtsi õhtul ja see lõppes tulemusteta kell 19:41 kohaliku aja järgi (Eesti aja järgi kell 20:41). 13. märtsi hommikul toimusid järgmised 2 vooru, mille läbikukkumisest anti teada kohaliku aja järgi kell 11:38. Veel 2 vooru toimus sama päeva õhtul ja kell 19:06 kohaliku aja järgi (kell 20:06 Eesti aja järgi) tõusis kabeli korstnast valge suits, andes märku, et paavst on valitud.
Euroopast osales 60, Ameerikast 33, Aafrikast 11, Aasiast 10 ja Austraaliast 1 kardinal. 28 kardinali tuli Itaaliast, 11 USA-st, 6 Saksamaalt. 20 kardinali kuulus erinevatesse religioossetesse institutsioonidesse. Konklaavile ei saabunud kardinalid Julius Riyadi Darmaatmadja ja Keith Michael Patrick O'Brien.
Koroonapandeemia
Franciscus on korraldanud katoliku kiriku toimimist koroonapandeemiast tingitud piirangute ja eriolukordade ajal. Ta palvetas esimest korda 26. jaanuaril 2020 koroonapandeemia ohvrite eest. Pandeemia ajal ei kohtunud paavst pärast 22. veebruarit 2020 peetud kohtumist Aserbaidžaani presidendi İlham Əliyeviga kuni septembrini 2020 riigipeadega, samuti jäi ära tavapärane iga-aastane kohtumine Konstantinoopoli patriarhiga 29. juunil. Paavst ei teinud 2020 ühtki välisvisiiti. Ta edastas 8. märtsist 18. maini 2020 kolmapäevased ja pühapäevased missad videosilla kaudu Püha Marta majast, rahvas lubati taas Rooma Peetri väljakule missale 2. septembril 2020. Septembrini 2020 ei toimunud kanoniseerimisi ega õndsakskuulutamisi. 20. märtsil ja 14. mail 2020 kohustas paavst kõiki katoliiklasi paastuma. Paavst julgustas preestreid, et nad käiksid haigeid lohutamas ja moodustas 20. märtsil 2020 koroonapandeemiast tingitud probleemidega tegeleva komisjoni, mida juhib kardinal Peter Turkson.
Ta avaldas alates 8. märtsist jutlustes sageli kaastunnet koroonaohvrite omastele, rõhutas lähedust haigestunute ja nende abistajatega. Ta kutsus kõiki kristlasi 25. märtsi keskpäeval palvetama meieisapalvet pandeemia taandumise eest ja 27. märtsil 2020 tegi pandeemiaga seoses Urbi et orbi pöördumise. Oma 2020 ülestõusmisaja jutluses avaldas ta solidaarsust pandeemiast vaevatud riikidega, eriti USA, Hispaania ja Prantsusmaaga. Ta tõdes 9. aprillil 2020, et koroonapandeemia võib olla üks looduse vastukäikudest inimestele, kes eiravad praegust ökoloogilist kriisi. Ta palvetas 20. detsembril 2020 meremeeste eest, kes ei saa pandeemia tõttu kodumaale pöörduda. Ta tegi 6. mail 2021 pöördumise Mumbai peapiiskopile seoses halveneva pandeemia olukorraga Indias.
Pastoraalsed visiidid
300px|pisi|vasakul|Paavsti pastoraalsed visiidid
Paavst Franciscus on teinud 41 visiiti väljaspool Itaaliat ja 32 visiiti Itaalias. Ta on külastanud 58 riiki (kaasaarvatud Itaalia). Ta külastas 25. septembril 2018 Eestit.
Kuuriareform
Franciscus arutas 23. märtsil 2013 kohtumisel Benedictus XVI-ga olukorda kuurias ja pärast kohtumist määras ametisse 8 kardinalist koosneva nõuandva kogu. Nõukogusse kuuluvad kardinalid Giuseppe Bertello, Francisco Javier Errázuriz Ossa, Oswald Gracias, Reinhard Marx, Laurent Monsengwo Pasinya, Seán Patrick O'Malley, George Pell ja Óscar Andrés Rodríguez Maradiaga. 2014 määrati nõuandva kogu liikmeks kardinal Pietro Parolin.
Nõukogu esimene kohtumine toimus oktoobris 2013. Esimese kohtumise peateemaks oli kuuria revideerimine, lähtudes Vatikani II kirikukogu eklesioloogiast. Muuhulgas tõdesid osalejad, et Johannes Paulus II apostellik konstitutsioon "Pastor Bonus" on aegunud ja tuleb asuda ette valmistama uut dokumenti. Nõukogu liikmed arutasid Vatikani riigisekretariaadi ja piiskoppide sinodi reorganiseerimist ning ilmikute vastutuse tähtsust. Nõukogu teine kohtumine toimus detsembris 2013. Nõukogu liikmed soovisid iga kuuria institutsiooni reformi, alustades Jumalateenistuse ja Sakramentide Korralduse kongregatsioonist. Vahetult pärast kohtumist otsustas paavst 5. detsembril 2013 moodustada laste väärkohtlemist uuriva komisjoni. Nõukogu oli uuesti koos 17.–19. veebruaril 2014, et teha ettevalmistusi apostelliku konstitutsiooni "Pastor Bonus" läbitöötamiseks. 15.–17. septembrini 2014 toimunud nõukogu istungil analüüsiti paavstlike kongregatsioonide tõhusust. 9.–11. detsembrini 2014 toimunud nõukogu istungil olid põhiteemadeks kuuriareform, seksuaalselt väärkoheldute kaitsmiseks moodustatav komisjon ja Püha Tooli majandusasutuste reorganiseerimine. Paavst sarjas 22. detsembril 2014 kuuria ametnike tegevust ja kohustas neid järgima kristlikke põhimõtteid. Paavst taunis 21. detsembril 2017 kuuria ametnikke, kes takistavad tal kuuriareformi läbiviimist: Rooma [kuuria] reformimine on nagu Egiptuse sfinksi puhastamine hambaharjaga.
Paavst määras oma erasekretäriks Alfred Xuerebi. 21. aprillil 2013 ordineeris ta 10 preestrit. Ta määras 24. septembril 2013 Ilmikute paavstliku kontsiili presidendiks kardinal Stanisław Ryłko, 15. oktoobril 2013 uueks riigisekretäriks Pietro Parolini ja 30. novembril 2013 Katoliikliku hariduse kongregatsiooni prefektiks kardinal Zenon Grocholewski. Ta määras 19. veebruaril 2014 kardinal Leonardo Sandri Orientaalkirikute kongregatsiooni prefektiks. Ta rajas 24. veebruaril 2014 Rooma kuuria majandussekretariaadi, mille prefektiks määras kardinal George Pelli. Ta määras 30. märtsil 2014 kardinal João Braz de Avizi Pühitsetud Elu Instituudi kongregatsiooni prefektiks, 8. novembril 2014 Apostelliku Signatuuri ülemtribunali prefektiks Dominique Mamberti, välisministriks Paul Richard Gallagheri ja 20. detsembril 2014 camerlengoks kardinal Jean-Louis Taurani. Ta likvideeris 1. septembril 2016 Perekonna ja Ilmikute Paavstlikud Nõukogud, luues Ilmikute, Perekonna ja Pühitsetud Elu dikasteeriumi ning määras selle juhiks peatselt kardinaliks saanud Kevin Joseph Farrelli. Ta likvideeris märtsis 2016 sotsiaalse kommunikatsiooni paavstliku kontsiili ja moodustas 1. jaanuaril 2017 Tervikliku Inimarengu Soodustamise dikasteeriumi. 26. mail 2017 määras ta Rooma kardinalvikaariks Angelo De Donatise ja 10. juunil 2017 kardinalide kolleegiumi asedekaaniks kardinal Giovanni Battista Re. Ta nimetas 1. juulil 2017 Usudoktriini kongregatsiooni prefektiks jesuiit Luis Francisco Ladaria Ferreri. Ta likvideeris 19. jaanuaril 2019 paavstliku komisjoni Ecclesia Dei, mille ülesanded läksid üle Usudoktriini kongregatsioonile. Ta nimetas 14. veebruaril 2019 kardinal Kevin Joseph Farrelli camerlengoks. Ta määras 27. mail 2021 peapiiskop Arthur Roche'i Jumalateenistuse ja Pühade Sakramentide kongregatsiooni prefektiks ja 11. juunil 2021 piiskop Lazarus You Heung-siki Vaimulikkonna kongregatsiooni prefektiks.
Ta määras 15. jaanuaril 2020 Vatikani aseriigisekretäriks Francesca Di Giovanni, 25. jaanuaril 2020 kardinalide kolleegiumi dekaaniks kardinal Giovanni Battista Re ja asedekaaniks Leonardo Sandri. 24. septembril 2020 taandus kardinal Giovanni Angelo Becciu pühakute kongregatsiooni juhi kohalt ja paavst jättis ta ilma kardinalitiitlist, 15. oktoobril sai kongregatsiooni uueks juhiks Marcello Semeraro. Ta määras 23. novembril 2014 Pühade Sakramentide Korralduse kongregatsiooni prefektiks kardinal Robert Sarah, kes 20. veebruaril 2021 lahkus ametist. Paavst vabastas 20. veebruaril 2021 ametist Vatikani generaalvikaari Angelo Comastri, kelle asemele määras kardinal Mauro Gambetti. Ta avaldas 14. veebruaril 2022 motu proprio "Fidem servare" usudoktriini kongregatsiooni reorganiseerimise osas ja 31. märtsil 2022 apostelliku konstitutsiooni "Praedicate Evangelium" kuuria tegevuse kohta. Ta teostas 5. juunil 2022 kuuriareformi, mille käigus muudeti kongregatsioonid ja paavstlikud nõukogud dikasteeriumiteks. Ta määras 2023 piiskoppide dikasteeriumi prefektiks Robert Francis Prevosti.
Ta rõhutas 19. septembril 2013 piiskoppidega kohtudes, et piiskopid on pastorid, mitte vürstid. Ta märkis 26. novembril 2013, et mehed peavad olema preestrid, kuid naised on kiriku hääleks. Ta taunis 6. juunil 2013 preestrite karjerismi. Ta andis 2023. aastal naissoost osalejatele hääleõiguse kirikukogul.
Aafrika misjonärid
Ta saatis 13. juunil 2022 läkituse Aafrika misjonäridele (MAfr).
Augustiinlased
Paavst osales 28. augustil 2013 augustiinlaste üldkapiitli avamisel ja saatis 13. septembril 2019 läkituse augustiinlastele, kellele ta toonitas, et Jumala otsimine peab olema esimene apostolaat. Ta määras 2015 kardinaliks José Luis Lacunza Maestrojuáni. Ta osales 24. jaanuaril 2022 augustiinlaste-kanoonikute ja 17. märtsil 2022 augustiinlaste-rekollektorite üldkapiitlil.
Basiliaanid
Ta saatis 14. juulil 2022 läkituse basiliaanide üldkapiitlil osalejatele.
Benediktlased
Ta saatis 19. aprillil 2018 läkituse benediktlastele.
Sel ajastul, kui inimestel on liiga kiire, et neil pole küllalt aega kuulata Jumala häält, saavad teie kloostrid ja konvendid oaasideks kus mehed ja naised igas vanuses, igasuguse taustaga, igast kultuurist ja religioonist saavad avastada vaikuse ilu.
Birgitiinid
Ta osales 22. oktoobril 2022 birgitiinide üldkapiitlil.
Bosco salesiaani õed
Ta osales 22. oktoobril 2021 Bosco salesiaani õdede üldkapiitlil.
Comboni misjonärid
Ta kohtus 18. juunil 2022 Comboni misjonäridega.
Dominiiklased
Paavst kohtus 8. aprillil 2016 dominiiklaste juhtidega ja saatis ordumeister Bruno Cadoréle kirja. Ta julgustas 21. jaanuaril 2017 dominiiklasi ja saatis 19. juulil 2017 ordu üldkapiitlil osalejatele kirja. Ta saatis 24. mail 2021 kirja dominiiklaste ordumeistrile Gerard Francisco Timonerile.
Ta osales 18. märtsil 2022 Paola Frassinetti rajatud püha Dorotea õdede (S.S.D.) üldkapiitlil.
Focolare
Ta saatis 4. märtsil 2015 ja 8. veebruaril 2020 läkituse Focolare liikumisele. Paavst külastas 10. mail 2018 Focolare liikumise keskust ja kohtus liikumise liikmete ning juhtidega. Ta kohtus liikumise juhtidega 2. septembril 2019 ja 25. septembril 2021 Focolare liikumise piiskoppidega.
Frantsisklased
Paavst määras 8. aprillil 2013 frantsisklaste ordukindrali José Rodríguez Carballo mungaordude ameti sekretäriks. Ta kohtus 26. mail 2015 frantsisklaste üldkapiitli osalejatega. Ta saatis 23. novembril 2017 läkituse frantsisklastele ja 17. juunil 2019 läkituse frantsiskaani konventuaalidele. Ta määras 2020 Genova peapiiskopiks Marco Tasca. Ta kanoniseeris 2015 misjonär Junípero Serra. Ta määras 2020 kardinaliks frantsisklase Mauro Gambetti. Ta osales 15. novembril 2021 ilmikfrantsisklaste üldkapiitlil.
Halastuse õed
Ta osales 11. oktoobril 2021 halastuse õdede kapiitlil ja saatis neile 20. novembril 2021 sõnumi.
Jeesuse ja Maarja kongregatsioon
Jeesuse Pühima Südame misjonärid
Jesuiidid
Paavst kohtus 18. märtsil 2013 jesuiitide ordukindrali Adolfo Nicolásiga ja osales 24. oktoobril 2016 jesuiitide generaalkongregatsioonil. Ta saatis 27. septembril 2014 ja 7. novembril 2019 jesuiitidele läkituse. Ta on kardinaliks määranud viis jesuiiti, Usudoktriini kongregatsiooni prefektiks Luis Francisco Ladaria Ferreri, Integraalse inimarengu edendamise dikasteeriumi migrantide osakonna asesekretäriks Michael Czerny ja Vatikani majandussekretariaadi prefektiks Juan Guerrero Alvesi. Franciscus on kanoniseerinud kolm jesuiiti: Peter Faberi, José de Anchieta ja André de Soverali.
Jumalaema ordu
Ta saatis 14. juulil 2022 läkituse Jumalaema ordu üldkapiitlil osalejatele.
Ta kohtus 16. mail 2022 kamilliaanidega.
Kaputsiinid
Franciscus saatis 9. veebruaril 2016 läkituse kaputsiini ordu kerjusmunkadele, rõhutades andestamise tähtsust. Ta saatis 14. septembril 2018 läkituse kaputsiinide üldkapiitlil osalejatele. Ta kutsus 10. oktoobril 2019 Itaalia kaputsiine olema alandlikud. Ta saatis 26. septembril 2022 läkituse kaputsiini tertsiaari nunnade üldkapiitlile. Paavst on kardinaliks määranud kolm kaputsiini: Celestino Aós Braco, Fridolin Ambongo Besungu ja Raniero Cantalamessa. Ta on kuulutanud õndsaks Solanus Casey.
Karmeliidid
Ta saatis 4. septembril 2013 läkituse karmeliitide üldkapiitlil osalejatele ja 28. märtsil 2015 paljasjalgsete karmeliitide ordukindralile Saverio Cannistràle seoses püha Teresa 500. sünniaastapäevaga. Ta saatis 21. septembril 2019 ja 11. september 2021 läkituse paljasjalgsetele karmeliitidele. Ta on pühakuks kuulutanud Mariam Baouardy ja Élisabeth Catezi.
Klarissid
Lasallistid
Ta saatis 16. mail 2019 läkituse lasallistidele (De La Salle vendadele) ja nõudis neilt uuendatud lootuse toomist katoliku koolidesse.
Ta saatis 25. oktoobril 2019 läkituse Maarja teenijate ordu üldkapiitlil osalejatele.
Paavst Franciscus kohtus 22. juunil 2013, 20. juunil 2014, 25. juunil 2015 ja 23. juunil 2016 Malta ordu suurmeistri Matthew Festingiga.
Malta ordu humanitaarabi organisatsiooni Maltese International liikmed olid Myanmaris ordu suurkantsleri Albrecht von Boeselageri teadmisel HIV-viiruse levimise vältimiseks jaganud kondoome. Sellest ajendatuna tagandas Festing 8. detsembril 2016 Boeselageri ametist, kuid Boeselager apelleeris otsuse paavstile, kes vastava otsuse tühistas ja ta tagasi suurkantsleri ametisse ennistas. Franciscus määras juhtumi uurimiseks ametisse 5-liikmelise komisjoni, kuid Festing taunis paavsti otsust, pidades seda ordu siseasjadesse sekkumiseks. Paavsti nõudmisel pidi Festing pärast omavahelist kohtumist 28. jaanuaril 2017 ametist tagasi astuma ja 21. veebruaril 2017 tagandati ordu patrooni ametist kardinal Raymond Leo Burke. Paavst määras 4. veebruaril Püha Tooli erakorraliseks saadikuks ordu juurde peapiiskop Giovanni Angelo Becciu ja aprillis ordu ajutiseks juhiks Giacomo dalla Torre del Tempio di Sanguinetto, kes 3. mail 2018 sai ordu uueks suurmeistriks. Paavst kohtus 23. juunil 2017 ja 28. juunil 2019 dalla Torrega. Paavst määras 1. novembril 2020 oma erisaadikuks ordu juures hilisema kardinali Silvano Maria Tomasi ja kinnitas 2020 ordu uueks suurmeistriks Marco Luzzago. Ta sätestas 3. septembril 2022 dekreedi Malta ordu kohta, saates laiali ordu nõukogu ja kutsudes kokku uue üldkapiitli 25. jaanuariks 2023. Ta saatis 25. jaanuaril ja 30. jaanuaril 2023 läkituse Malta Ordu üldkapiitlil osalejatele.
Mariaanid
Paavst tervitas 18. veebruaril 2017 mariaanide üldkapiitlile kogunenud osalejaid. Ta kuulutas pühakuks Stanisław Papczyński. Ta kohtus 25. aprillil 2022 mariaanidega ja osales 17. veebruaril 2023 mariaanide üldkapiitlil.
Marianhilli misjonärid
Mertsedariaanid
Ta kohtus 2. mail 2016 mertsedariaanide üldkapiitlil osalejatega ning saatis 6. detsembril 2018 ja 7. mail 2022 läkitused mertsedariaanidele.
Misjoni kongregatsioon
Ta saatis 14. juulil 2022 läkituse misjoni kongregatsiooni üldkapiitlil osalejatele.
Monfortaanid Ta osales 20. mail 2023 monfortaanide (S.M.M.) üldkapiitlil.
Neokatehumenaalne Tee
Paavst kinnitas 2014 liikumise 2008 statuudid. Ta kohtus 6. märtsil 2015 Neokatehumenaalse Tee liikumise liikmetega ja kinnitas, et liikumine on kirikule tõeline jumaliku ettemääratuse kingitus. Paavst rõhutas: "Ma olen kirikule rõhutanud vajadust liikuda enama alleshoidmise pastoraalsest teenimisest otsustava missionaarse pastoraalse teenimiseni."
Oblatistid
Opus Dei
Franciscusel oli kokkupuuteid Opus Deiga Argentina piiskopina ja ta on nimetanud Josemaría Escrivát Vatikani II kirikukogu eelkäijaks. Paavst kohtus 21. detsembril 2013 Opus Dei prelaadi Javier Echevarríaga. Paavst kuulutas 27. septembril 2014 õndsaks Opus Dei endise prelaadi Álvaro del Portillo ja saatis kirja Echevarríale. Ta kohtus 3. märtsil 2017 Opus Dei uue prelaadi Fernando Ocáriz Brañaga ning kohustas Opus Deid tegelema rohkem keskklassi ja Jumalast eemaldunud haritlastega. Paavst õnnistas audientsi lõpus kogu prelatuuri liikmeskonda. Ta tagandas 2014 ametist Ciudad del Este piiskopi Rogelio Ricardo Livieres Plano, keda seostati oma piiskopkonnas toime pandud ahistamisjuhtumite kinnimätsimises.
Orione ordud
Ta saatis 25. juunil 2022 läkituse Orione Isade (F.D.P.) üldkapiitlil osalejatele. Ta osales 25. mail 2023 Orione õdede üldkapiitlil.
Passionistid
Ta kohtus 22. oktoobril 2018 passionistidega, kellelt ta nõudis ajastu märkide lugemist, saatis 19. novembril 2020 ja 21. septembril 2021 läkituse passionistidele.
Pauliinid
Püha Haua rüütliordu
Ta saatis 16. novembril 2018 läkituse Püha Haua rüütliordu liikmetele. Ta nimetas 2019 rüütliordu suurmeistriks kardinal Fernando Filoni.
Püha Pauluse tütarde selts
Ta saatis 4. oktoobril 2019 läkituse Püha Pauluse tütarde seltsi üldkapiitlil osalejatele.
Redemptsionistid
Ta saatis 1. oktoobril 2022 läkituse redemptsionistide üldkapiitlil osalejatele.
Rosminiaanid
Marija Bõrdõnnõrova
Marija Nikititšna Bõrdõnnõrova  (vene keeles Мария Никитична Бырдыннырова; sündinud Aleksejevski rajoonis Jakuudi ANSV-s) on jakuudi kabetreener ja kabetaja, Venemaa teeneline treener. Kuulub Kõtškinite spordidünastiasse.
Franciscus
Kuuriareform
Ta saatis 1. oktoobril 2018 läkituse rosminiaanidele.
Marija Bõrdõnnõrova
Ta on lõpetanud Viljuiski pedagoogikatehnikumi, kus ta õppis ajaloo ja ühiskonnaõpetuse õpetajaks.
Franciscus
Kuuriareform
Schönstatti preestrid
Marija Bõrdõnnõrova
Tšuraptšas töötasid nad Korkini-nimelises Tšuraptša Vabariiklikus Spordiinternaatkoolis, kus 1992. aastal taasavati kabeosakond. Viljakas treeneritegevus Tšuraptšas ajendas vabariikliku spordikomitee juhtkonda kutsuma treeneripaar pealinna tööle – Jakuudi Riikliku Ülikooli juures asuvasse Jakutski 5. spordikooli. 2004. aastast töötab ta seal vanemtreenerina.
Tallinnas
2015. aastal osales Bõrdõnnõrova Venemaa koondise treenerina Tallinnas peetud Euroopa noorte meistrivõistlustel rahvusvahelises kabes (neljas vanusegrupis: kuni 10-aastased, 11–13-, 14–16- ja 17–19-aastased). Venemaa koondis, kelle koosseisus tegi kaasa 9 Sahha noort kabetajat, sai neilt võistlustelt kokku 10 medalit, sealhulgas 3 kuldmedalit jakuudi noorkabetajalt.
pisi|100px| [[Venemaa teeneline treener|Venemaa teenelise treeneri rinnamärk ]]
Franciscus
Kuuriareform
Teatiinid
Ta osales 15. jaanuaril 2022 teatiinide üldkapiitlil.
Marija Bõrdõnnõrova
Isiklikku
Tema pojad on Nikolai Kõtškin noorem ja Vassili Kõtškin. Aijanika Kõtškina on tema lapselaps.
Franciscus
Kuuriareform
Trappistid
Ta saatis 16. septembril 2022 läkituse trappistide üldkapiitlil osalejatele.
Tsistertslased
Paavst kohtus 23. septembril 2017 ja 17. oktoobril 2022 tsistertslaste üldkapiitlil osalejatega. Ta kuulutas pühakuks Charles de Foucauld.
Ursuliidid
Ta saatis 3. oktoobril 2019 läkituse ursuliitide üldkapiitlil osalejatele.
Ametisse nimetatud kardinalid
Franciscus on ametisse nimetanud 121 kardinali 8 konsistooriumil. Ta rajas Santi Simone e Giuda Taddeo a Torre Angela, San Giacomo in Augusta ja Santa Angela Merici titulaarkirikud. Ta rajas 12. juunil 2014 Santa Dorotea titulaarkiriku, 13 uut titulaarkirikut 14. veebruaril 2015 ja neli titulaarkirikut 28. novembril 2020. Ta ülendas 2018. aastal kardinalpiiskoppideks Santi Simone e Giuda Taddeo a Torre Angela, Santi Biagio e Carlo ai Catinari, Santa Maria in Traspontina ja Nostra Signora di Coromoto in S. Giovanni di Dio ametitiitliga kardinalid.
Rünnakud paavsti vastu
Kui Franciscus külastas juulis 2013 Brasiiliat, muutusid linnades sama aasta kevadel alanud korruptsioonivastased rahutused paavsti visiidi kulude vastasteks meeleavaldusteks. Lisaks leiti pomm Aparecida kirikust, mida paavst paar päeva hiljem külastas.
Ühiskonnateoreetilised avaldused
Paavst taunis 15. märtsil 2015 ja 21. märtsil 2015 sooteooriat: Siis on inimmeelsuse eksimus, mis tekitab liialt segadust - sooteooria.
Ta vastas 1. oktoobril 2016 visiidil Gruusias olles ühe pastoraaltöötaja küsimusele sooteooria kohta, kuid tookord otseselt teooriat hukka ei mõistnud.
Ta taunis 7. jaanuaril 2019 natsionalismi ja populismi ning kritiseeris valitsusi suletud uste poliitika viljelemises. Samas toonitas ta, et maailma rahu suudavad tagada rahvusvahelised organisatsioonid. Ta taunis 3. juunil 2020 rassismi.
Liturgilised otsused
Franciscus kuulutas 12. aprillil 2015 Kiriku doktoriks Nareki Gregoriuse ja 20. jaanuaril 2022 Lyoni Ireneus. Ta sätestas, et juubeliaastat peetakse iga 15 aasta tagant. Ta sätestas 21. jaanuaril 2016, et Suure Neljapäeva liturgial võib vaimulik jalgu pesta igal hea tahtega isikul. Senine traditsioon lubas vaimulikul jalgu pesta vaid meestel. Ta lubas 21. novembril 2016 preestritel anda absolutsiooni aborti sooritanud naistele.
Ta teatas detsembris 2017 usutluses telekanalile TV2000, et meieisapalve tõlgetes tuleks ära muuta osa: "ära saada meid kiusatusse." Itaalia piiskoppide konverents otsustas 2019 paavsti otsust järgida, muutes uues missaalis muuhulgas ka Gloria in excelsise tõlget.
29. märtsil 2018 avaldas ajaleht La Repubblica ajakirjaniku Eugenio Scalfari intervjuu paavstiga, kus paavst olevat väitnud, et põrgut polevat olemas ja patuste hinged kaovad.
Ta kuulutas 8. detsembril 2020 välja püha Joosepi aasta.
Ta võimaldas 11. jaanuaril 2021 avaldatud motu proprioga "Spiritus Domini" naistel teenida kirikus lektori ja akolüüdina. Ta pühitses 25. märtsil 2022 Venemaa ja Ukraina Neitsi Maarja Puhtaimale Südamele.
Ta avaldas 29. juunil 2022 apostelliku kirja "Desiderio desideravi" liturgiliste korralduste kohta.
Oikumeenia
300px|pisi|Paavst Franciscus koos [[Konstantinoopoli patriarhi Bartholomeos I-ga]]
Kanoniseerimised
Franciscus on pühakuks kuulutanud 890 ja õndsaks 1381 isikut. 12. mail 2013 kanoniseeris ta 800 isikut, mis oli suurim hulk korraga pühakuks kuulutatud isikuid ajaloos. 13. oktoobril 2013 kuulutas ta õndsaks 502 Hispaania kodusõja märtrit, mis on suurim hulk korraga õndsaks kuulutatud isikuid ajaloos. Ta kuulutas 18. oktoobril 2015 esimest korda ajaloos pühakuks abielupaari. Ta on pühakuks kuulutanud ema Teresa, paavstid Johannes Paulus II, Johannes XXIII ja Paulus VI ning Fátima pühakud Francisco Marto ja Jacinta Marco. Ta kuulutas õndsaks paavst Johannes Paulus I.
Franciscus kultuuriloos
Franciscus kasutab aktiivselt sotsiaalmeediat kristliku sõnumi levitamiseks. Ta kandis 6. oktoobril 2017 esimest korda ajaloos oma kõne ette Facebooki kaudu. Ta tegi 26. oktoobril 2017 videokõne Rahvusvahelise Kosmosejaama meeskonnale.
Paavst kohtus 10. aprillil 2013 laulja Patti Smithiga. Mais 2013 avati Itaalias Napoli lähistel paavsti monument.
Paavst tervitas 16. juunil 2013 Harley-Davidsoni motomehi ja Polizia di Stato motoklubi liikmeid.
Ta kohtus 21. mail 2013 Juventuse jalgpalliklubi esindajatega ning 13. augustil Itaalia ja Argentina jalgpalluritega. Ta kohtus 1. veebruaril 2014 jalgpalliklubi Parma FC liikmetega. Ta tunnustas 9. veebruaril 2014 taliolümpiamängude avamist Sotšis ning lootis, et need kujunevad spordi ja sõpruse peoks. Ta tunnustas 25. juulil 2021 2020. aasta suveolümpiamängude avamist Tōkyōs. Ta kohtus 16. aprillil 2017 Torino Juventuse ja Rooma Lazio jalgpalliklubide liikmetega ning Mönchengladbachi Borussia jalgpalliklubi liikmetega 2. augustil 2017. Ta kohtus 24. mail 2019 Itaalia jalgpalli föderatsiooni esindajatega ja 13. oktoobril 2019 Itaalia jalgpallikoondisega. Ta tunnustas 9. märtsil 2019 Itaalia jalgratta föderatsiooni tegevust. Ta saatis 11. mail 2019 läkituse Itaalia spordikeskusele ja kohtus 13. juunil 2019 rahvusvahelise uisuliidu esindajatega. Ta saatis 28. septembril 2019 läkituse Itaalia Võimlemisföderatsiooni esindajatele. Ta kohtus 20. jaanuaril 2021 La Spezia ja 19. veebruaril 2021 Sampdoria jalgpalliklubi esindajatega, 12. märtsil 2021 Genova veepallimeeskonnaga ja 22. aprillil 2021 Pro Recco Waterpolo 1913 veepallimeeskonnaga.
Ta kohtus 28. jaanuaril 2016 Itaalia rahvusliku bioeetika komitee esindajatega.
Daniele Luchetti 2015 linastunud filmis "Chiamatemi Francesco" kehastasid paavsti näitlejad Rodrigo de la Serna ja Sergio Hernández. Pablo Bossi 2015 linastunud filmis "Francisco – El Padre Jorge" kehastas paavsti näitleja Darío Grandinetti. Fernando Meirellesi 2019 filmis "The Two Popes" oli paavsti osas näitleja Jonathan Pryce.
Itaalia helilooja Ennio Morricone komponeeris paavsti auks missa. Helilooja Ludger Stühlmeyer pühendas paavstile oma kooriseade.
Ta kohtus 22. veebruaril 2017 Rony Rolleri tsirkuse artistidega, 20. novembril 2017 raudteepolitsei juhtidega, 7. detsembril 2017 Mariele Ventre lastekoori liikmetega ja 16. detsembril 2017 Itaalia meediaühingute liikmetega. Ta kohtus 27. jaanuaril 2018 Itaalia Punase Risti juhtidega. Ta tunnustas 11. märtsil 2018 Vatikani häkatoni üritust. Ta saatis 29. septembril 2018 sõnumi rahvuslikule riigipolitsei assotsiatsioonile.
Ta andis 4. märtsil 2019 korralduse, et 2020 antakse uurijatele ligipääs Pius XII ja katoliku kiriku tegevust kajastavatele Vatikani arhiivi säilikutele.
Ta tunnustas 16. märtsil 2019 Itaalia ühistute konföderatsiooni tegevust.
Ta tunnustas 18. märtsil 2019 kohtuaudiitorite tegevust.
Ta kohtus 3. aprillil 2019 Belgia Bonheideni Alzheimeri haigete Arc-en-Cieli kooriga.
Ta kohtus 4. aprillil 2019 Saksamaa ajakirjanikega ja saatis 23. septembril 2019 läkituse Itaalia katoliiklike ajakirjanike liidu esindajatele.
Ta saatis 24. mail 2019 läkituse Itaalia vaimulikule muuseumi assotsiatsioonile.
Ta meenutas 21. juulil 2019 esimeste inimeste käimist Kuul.
Ta saatis 4. novembril 2019 läkituse rahvusvahelisel ülikoolide rektorite konverentsil osalejatele.
Ta tegi 18. oktoobril 2019 läkituse seoses Vatikani etnoloogiamuuseumi avamisega.
USA-Iisraeli filmitegija Jevgeni Afinejevski tegi paavstist 2020 filmi "Francesco".
Ta kohtus 12. detsembril 2020 Vatikanis sama aasta jõulukontserdil esinenud artistidega ja saatis 2. mail 2022 läkituse katoliku farmatseutidele.
Ta tunnustas 12. novembril 2021 UNESCO tegevust.
Paavst kohtus 1. aprillil 2022 Kanada indiaanlastega.
Ta kohtus 1. septembril 2022 Itaalia õpetajate assotsiatsiooni liikmetega.
Ta kohtus 10. detsembril 2022 Itaalia tuletõrjujatega.
Ta kohtus 16. jaanuaril 2023 Itaalia radiograafide riikliku föderatsiooni juhtidega.
Ta kohtus 30. jaanuaril 2023 Itaalia võrkpalli föderatsiooni juhtidega ja 10. veebruaril 2023 Itaalia moodsa viievõistluse föderatsiooni esindajatega.
Tervis
Bergoglio põdes 21-aastaselt rasket kopsupõletikku, mille tagajärjel eemaldati tal parema kopsu ülasagar. Ta jättis 25. veebruaril 2016 külmetuse tõttu ära planeeritud kohtumised. Ta kukkus 10. septembril 2017 Colombias ja sai vasakule silmale verevalumi, kui teda sõidutanud paavstiauto järsult pidurdas. Paavst jättis külmetushaiguse tõttu alates 27. veebruarist 2020 mõne päeva jooksul ära ametlikud üritused, kuid Püha Tool kinnitas, et paavst ei põdenud koroonat. Paavstile tehti 4. juulil 2021 käärsoole operatsioon.