cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rohelised armeed
Taustaks
Roheline liikumine kujunes populaarse reaktsioonina bolševike tegevusele maapiirkondades. Pärast teist (enamlikku) revolutsiooni 1917. aastal algatas bolševistik valitsus sõjakommunismi doktriini, mille raames saadeti eelkõige Kesk-Venemaa maapiirkondadesse riigi esindajad, eesmärgiga koguda sõjapidamiseks ja sotsialistliku riigi ülesehitamiseks vajalikke varusid: värvati mehi Punaarmeesse, rekvireeriti hobuseid ja koguti teravilja. Rekvireerivad üksused ja põllumajanduse üle arvet pidavad ametnikud astusid tihti üle oma õigustest ning rüüstasid majapidamisi ja ründasid elanikke. Ametlik poliitika tekitas palju kirgi ning selle karm läbiviimine põhjustas laialdast vastumeelsust bolševike režiimile. Verine protestiliikumiste mahasurumine võõrutas talupoegkonda veelgi ning kui hakkasid moodustuma esimesed rohelised armeed, pühendasid paljud end bolševikevastasele tegevusele.
Kooslus, juhtimine ja eesmärgid
Vaatamata bolševike katsetele seostada rohelisi armeesid valgete juhtkonnaga, jäävad sellised katsed nende poliitilise mõõtme ületähtsustamiseks. Rohelised armeed oli pigem talupoegade spontaanne protest kui kindel ideoloogia. 1920. aastaks olid punased saavutanud võidu valgete üle ning talupoegadest punaarmeelastele oli täiesti vastuvõetamatu jätkata vägivaldset võitlust omaenda klassi vastu. Nii hakkasid metsades konsolideeruma Punaarmee desertöörid, andes liikumis(te)ele ka katusnimetuse "rohelised". Kuigi need grupid tegutsesid bolševike vastu, tegutsesid nad tavaliselt ilma plaani või ambitsioonita tuua võimule mõni alternatiivne süsteem. Pigem sooviti iga hinna eest saada lahti punasest mõjust kodukandis.
Bolševike endi allikate ja dokumentatsiooni kõrval on vähe materjale roheliste armeede juhtfiguuride kohta. Seda võib põhjendada vähese kirjaoskuse ning kogu liikumise juhuslikkuse ja spontaansusega. "Rohelised juhid olid mehed, kes tegutsesid mitte ei kirjutanud." Selleks, et luua tegevuseks vajalik kriitiline jõud, liikus motiveeritud liider grupi sõduritega läbi külade ning värbas teel desertööre ning teisi elanikke. Külla sisenenud, pöördus juht lihtsa sõnumiga külaelanike poole. Sõnum oli reaktsiooniline ning üldsõnaline, eesmärgid olid pigem retoorilised ning apelleerisid entusiasmile. Tihti liialdati bolševike nõrkustest rääkides, neid madaldades. Samal ajal suurustati opositsioonilise liikumise võitudega, kõik selleks, et leida oma liikumisele rohkem toetajaid. Hoides eesmärgid lihtsana, liitumist avatuna ning meeleolu optimistlikuna, suutsid rohelised juhid edukalt tekitada talupoegkonnas tunde, et nad tõesti suudavad kõigutada kommunistide võimu. Lisaks leiti toetust lootuse kaotanud ja pettunud linnaelanikelt ja raudteetöölistelt, kes olid "põgenenud tagasi maale" ja seal rääkinud kohutavast töökeskkonnast, mis ümbritseb arenevat tööstust.
Taktika ja tegevus
Kuigi roheliste armeede eristamine teistest vastupanuvormidest ja talupoegade ülestõusudest võib olla keeruline, eristas neid kindla juhtimise ning üksuste olemasolu, olles seega oluliselt organiseeritumad kui tavalised mässulised. Näiteks oli Aleksander Antonovi Tambovis tegutseva rohelise armee koosseisus eraldi meditsiiniline osakond, reservüksused, kompleksne sidesüsteem ning luure, kuhu kuulusid ka naised, lapsed ja vanainimesed. Suuremad rohelised liikumised tekkisid Tambovi, Novgorodi, Tula, Rjazani, Tveri, Voroneži, Kostroma, Sõzrani, Gomeli, Kurski, Brjanski ning Oreli ruumis. Vägede suurus oli liikumiseti erinev, alates paarist tuhandest ja lõpetades kõige rohkem viiekümne tuhandega. Lisaks relvadele, mille tõid liikumisele desertöörid, kasutati sõjasaagiks saadud relvastust ning rööviti valitsuse ladusid ja vanu tsaariarmee kasarmuid. Õhutati vastupanu lähedalasuvates külades, praaliti oma võitudega ning värvati uusi võitlejaid, mõnikord võeti ka jõuga. Rohelised grupeeringud viisid läbi väga mobiilset sissisõda, rünnates valitsuse taristut, kommunikatsioonisüsteeme, veskeid ja raudteid, võimaluse korral ka Punaarmee üksusi. Juhul kui rohelistel õnnestus punased maha suruda, karistati julmalt nii sõdureid kui ametnikke, tihti moonutades nende laipu, piinates nende perekondi või mattes vange elusalt.
Koostöö teiste rühmitustega
Rohelised armeed tegid tihti koostööd teiste vastupanuliikumistega, sh anarhistide ja esseeridega, kuid selle taga olid strateegilised põhjused, mitte pikaajaline ja ideoloogiline koostöö. Kuigi paljud pettunud valged liitusid rohelistega ning juhtisid mõningaid gruppe, ülehindas kommunistlik valitsus nende kahevahelisi seoseid lõpuni välja. Valmis järgnema vihasele retoorikale ja lubadusele vägivaldsest kättemaksust, tõrjuti kõrvale need juhid, kelle tegevusest ilmnesid poliitilised motiivid või kes sidusid end esseeride või 1917. aasta ajutise valitsusega. "Nad eelistasid pidada omaenda lootusetut ja üksildast võitlust selle asemel, et aidata mineviku rõhujatel (valgetel) võita oleviku rõhujaid (punaseid)".
Bolševike vastutegevus
Nõukogude valitsus üritus maalida rohelistest revolutsioonivastast ja antikommunistliku pilti. Kohalikud võimulolevad kommunistid kuulutasid kohalikele, et rohelised armeed on pelgalt valge liikumise üks liik, jättes kõrvala tõsiasja, et rohelised olid reeglina valgete vastu täpselt sama vaenulikud kui punaste vastu. Samuti liialdati kulakute mõjuga rohelistes armeedes. Kulakud olid kindlasti seotud rohelise liikumisega, kuid tegemist ei olnud kaugeltki määrava või liikumapaneva grupiga.
Kommunistid käsitlesid nii oma propagandas kui sõjaväelises doktriinis rohelisi kui lootusetut jõudu ning eeldasid seega lihtsat võitu. Selle asemel, et keskenduda relvastatud vastutegevusele roheliste vastu, käsitleti iga grupeeringut kui iseseisvat ja erandlikku mässu. Vastumeetmena rakendatud repressioonid aga tõid vastupidiseid tulemusi ja hoopis tugevdasid vastupanuliikumisi. Ajaks, mil Lenin ja kommunistide juhtkond mõistis rohelise liikumise tegelikku suurust, oli rohelistest kujunenud tõsine sotsiaalne ja sõjaline oht bolševike võimule. Mõned ajaloolased on seostanud rohelise liikumist muudatustega partei majanduspoliitikas 1921. aastal, tuues nii kaudselt kaasa NEPi. Kuigi roheliste mõju poliitilistele muudatustele on kindel, on raske hinnata selle mõju suurust. Vähem on aga vaieldav, et NEP koos tõusnud sademetega rahustas oluliselt rohelist liikumist ning parandas eluolu maapiirkondades, võttes ära armeedelt nii võitlejaid kui kahjustades üldist moraali ja korda. Roheliste armeede alus – talupoegkonna rahulolematus vähenes, ja sellega vähenes ka roheliste armeede jõud, kadudes 1922. aastaks täielikult.
Läbikukkumise põhjused
Lisaks valitsuse vastutegevusele, viisid rohelise liikumise põrumisele mitmed teised sisemised vastuolud. Roheline liikumine toetus tihti sihipäratule vägivallale, kommunistide tapmisele ning nende poliitika takistamisele ilma suurema eesmärgita. Seega jäi armeede tegevus piirkondlikesse raamidesse, ei liigutud kaugemale kodukohast. Kui rohelised hõivasid aleveid või linnu, ei soovinud nad seal paika panna oma administratiivset ja poliitilist võimu, vaid lahkusid linnast, jättes selle avatuks kommunistliku võimu naasmisele. Samuti oli gruppide sees palju sisemisi pingeid: talupoegade, kulakute, tööliste ja valgete omavahelised suhted olid tihti olnud halvad juba enne sõda. Rohelised armeed olid pidevalt alarahastatud ja alavarustatud ning ei olnud kunagi võrdväärseks vastaseks Punaarmeele, mis vaatamat kõigile oma nõrkustele oli oluliselt organiseeritum ning kelle sõdurite moraal oli tänu suurematele ning sagedamatele võitudele kõrgem.
Sõjakooli ründamine 1. detsembri riigipöördekatse käigus
1. detsembril kell 5.15 alanud relvastatud riigipöördekatses Tallinnas osales umbes 170 meest. Nõukogude Liidust saadeti riigipööret läbi viima 40–50 löökrühmlast, Nõukogude Liidu palgalistest Eestis osales üle 40 isiku. Umbes kolm tundi kestnud tulevahetuses tapsid löökrühmlased 25 inimest, ründajatest langes 13.
Kavandatud relvastatud tegevust teistes linnades ei alustatud.
1924. aasta novembris hakkasid Eestimaalise Kommunistlise salaorganisatsiooni protsessi ajal Tallinnas liikuma jutud kavatsetavast kommunistide sõjariistus väljaastumisest. Ehk küll ei olnud ametlikke teateid kommunistide kavatsustest, olid siiski Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste sõjakoolis võetud tarvilusele mõned ettevaatuse abinõud. Kõvendati valvet ja jälgiti teraselt sündmusi.
Olukord enne rünnakut
Öö 30. novembril vastu 1. detsembrit oli tormine ja pime, piserdas vihma. Kasarmute ja kadettide kasiino lähemas ümbruses nõrk öine valgustus. Läheduses läheb mööda suur maantee. Läänepool maanteed seisavad üksikud majad tee ääres ja kaugemal heinamal, edela sihis tihe võsa ja mets. Kasarmud ei ole ümbritsetud aiaga. Ümbruses valitseb vaikus ja rahu. Kõik see loob soodsad tingimused kommunistide salgale, kelle pealöök sihitud Tondi rajooni.
Kommunistide kogumine kallaletungiks Tondile algas juba 30. novembri õhtul üksikus majas, mis 0,5 km läänepool kasarmuid heinamaal. Sinna koguti sõjariistu ja laskemoona, mis öö jooksul löögimeestele välja jagati.
Kavatsetud löök suunati Sõjakooli pihta, mis oli tähtsam elavjõu reserv garnisonis ja mille vallutamisega oleks saavutatud ka ligipääs käsirelvade laole Tondil.
Sõjakooli vastu suunatud rünnaku algus
Magavaid kadette tulistades tormasid kommunistid läbi eluruumi relvade toa poole. Silmapilkselt olid kõik kadetid ülesärganud ja arusaanud olukorra tõsidusest. Kadettide püssid olid magamisruumi kõrval relvade toas, kuna läbikäik kommunistide tule all, ei olnud mingit võimalust enesekaitseks. Ainuke pääsetee oli ennast varjata ja riietuda voodite all. Osa kadette suutis välja hüpata läbi akende, et informeerida Tondi rajoonis elavaid juhte olukorrast, kuid ka see osutus raskeks, sest väljas avasid valvesolevad kommunistid nende pihta tule. Kommunistide poolt läbi akende ruumi visatud käsigranaadid süütasid põlema voodid ja sünnitasid seega veel suuremat segadust. Sel kriitilisel silmapilgul läks korda ühel kadetil kustu elektri tuled, mis sissetunginud kommunistid viis segadusse. Nad hakkasid väljapääsu otsima.
Sündmuste edaspidine käik Sõjakoolis
pisi|paremal Ülemisel korral asuv kadettide 1. kompanii korrapidaja kuulis all paukusid. Ta taipas olukorra tõsidust ja äratas kompanii ning käskis just piilkonnast tulnud kahel kadetil teateid viia juhtidele. Kuid 2. kompanii ruumist lahkunud kommunistid tormasid ülemisele korrusele 1. kompanii eluruumi. Kaks kadetti kohtasid neid trepil. Üks kadettidest sai kommunistide poolt raskesti haavata. Kommunistid pöörasid tagasi, sest nad arvasid, et ülemine korrus on juba lahinguvalmis. Nad lahkusid eluruumidest.
Kohkumisest toibunud kadetid riietusid, haarasid püssid ja padrunid ning ilmusid kiiresti välja. Samal ajal suutis end lahinguvalmis seda ka ülemisel korral olev meeskond. Põgenemishoos ja pimeduses olid kommunistid oma kahte seltsimeest ise surmavalt haavanud. Nad nägid enda kaotusi ja põgenesid. Väljas kohtas neid rajooni korrapidaja kadett ja avas tule. Aknast välja hüpanud kadetid olid vahepeal suutnud informeerida sündmustest juba peaaegu kõiki rajoonis elavaid juhte, kes ilmusid kiiresti kohale.
Pärast 2. kompanii ruumidest põgenemist läksid kommunistid kadettide kasiinosse, mille juures asus ka Sõjakooli korrapidaja ohvitseri tuba, viskasid mõne suurejõulise käsigranaadi ja põgenesid.
Sõjakooli ründe murdumispunkt
Sündmusele kohale jõudnud Õppeasutuste ülema abi kolonel-leitnant Eduard Rüütel ja teised juhid asusid kommunistide pealetungi kiirele likvideerimisele. Kõik rajoonis asuvad üksused olid juba lahinguvalmis ja said igaüks oma ülesande. Algas mässuliste tagaajamine. Pandi välja postid ja tähtsamatele suundadele saadeti piilkonnad. Varsti jõudis kohale ka Õppeasutuste ülem, kindralstaabi-kolonel Jaan Rink, kes andis juhtnööre: 1) põgenevate kommunistide jälgimiseks ja mässukatse lõplikuks likvideerimiseks, 2) haavatutele abiandmiseks ja evakueerimiseks, 3) side loomine linnaga ja välisasutustega, 4) kinnivõetud kommunistide ülekuulamiseks ja 5) ruumide kordasedamiseks.
Kadettidest moodustatud piilkonna poolt peeti kinni sündmuse kohal maanteel auto kommunistidega, kes olid sõitnud sõjasaagi – sõjariistade järele. Autosolijad vangistati. Kell 05.45 oli Tondi peale sunnitud kommunistide lööksalk täiesti laialipaisatud. Nende tegevus Sõjakoolis kestis 6–7 minutit. Veel enne valget likvideeriti läänepool Tondit heinamal üksikus Reimani majas asuv kommunistide staap, mis oli olnud nende kogumiskohaks. Sealt saadi sõjariistu, laskemoona ja muud varustust, mis hoitakse alal õppeasutuste muuseumis.
Tagajärjed sõjakooli ründamisel
Vangistati 7 lööksalgast osavõtnud kommunisti. Surnutena jäi maha 2 ja olevate andmete järel sai haavata 4 kommunisti. Nendest läks kolmel korda pimeduse tõttu põgeneda. Kadettide magamisruum pakkus õudset pilti: suitsu täis, voodid põlenud, neis oigavad haavatud, põrandal surnud vereloikudes, mööbel läbi lastud ja rikutud. Juba päeval asuti ruumide kordaseadmisele ja õhtul kõnelesid vaid üksikud jäljed kordasaadetud veretööst. Meeleolu rahunes, kuid kibedus valdas kõigi meelikaasvõitlejate noorte kadettide röövitud elu pärast.
Võitluses kommunistide vastu said surma kadetid Aleksander Tomberg ja August Udras, kuna kadetid Arnold Allebras ja Aleksander Teder surid hiljem saadud haavadesse. Tähendatud kadettide mälestuseks püstitatakse ausammas 1. detsembri sündmuste platsile Tondil. Haavata said 10 kadetti, ühed raskemalt, teised kergemalt.
Kommunistide pealetung osutus noortele kadettidele esimeseks tuleprooviks.
Bertincourti kanton
Bertincourti kanton oli kanton Põhja-Prantsusmaal Nord-Pas-de-Calais' piirkonnas Pas-de-Calais' departemangus. See kaotati 2014. aasta kantonireformiga, mis jõustus 2015. aasta märtsis. See koosnes 18 vallast, mis kuuluvad 2015. aastast Bapaume'i kantonisse.
Koosseis
Kanton koosnes 18 vallast:
Croisilles' kanton
Croisilles' kanton oli kanton Põhja-Prantsusmaal Nord-Pas-de-Calais' piirkonnas Pas-de-Calais' departemangus. See kaotati 2014. aasta kantonireformiga, mis jõustus 2015. aasta märtsis.
Koosseis
Kanton koosnes 27 vallast:
Aja Kaja
Aja Kaja (Ajakaja, AjaKaja, Aja-kaja) on olnud mitme väljaande nimi:
Üliõpilasseltside Vilistlaskogude Liit
Üliõpilasseltside Vilistlaskogude Liit oli Eesti üliõpilasorganisatsioon.
Organisatsioon andis aastatel 1937–1940 välja ajakirja Akadeemia.
Chocimsk
pisi|left|Chocimski Püha Kolmainu kirik Chocimsk (transkribeerituna Hotsimsk, poola keeles Chocimsk) on alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Chocimski rajooni halduskeskus. Chocimsk asub Mahiloŭ linnast 207 kilomeetri kaugusel Biesiedźi jõe kaldal.
Haridust annavad kaks keskkooli, spordikool, internaatkool ja muusikakool. Alevis on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Alevis on toiduainetetööstus, seal valmistatakse ka ehitusmaterjale ja töödeldakse lina.
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja osaliselt säilinud XIX sajandi lõpus rajatud ehitistega piirkond, samuti ka kaks XIX sajandil ehitatud õigeusu kirikut.
Ajalugu
Aastal 1709 mainiti asulat esimest korda kirjalikes allikates. Toona kandis see nime Хоцімль (Chociml) ja kuulus see Mstsisłavi vojevoodkonda.
Aastal 1714 oli külas 66 suitsu, seal tegutsesid kõrts ja veski. Samal aastal läks piirkond Radziwillide valdusse, kes rajasid Biesiedźi jõe vastaskaldale alevi nimega Радзівілаў (Radziviłaŭ).
Seoses Poola jagamisega läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Smolenski kubermangu. . Ühtlasi sai sellest Pavel Potjomkini valdus. Aastal 1779 oli alevis õigeusu kirik, seal asusid ka katoliku ja uniaatide kabelid. Chocimskis oli toona 63 kristlaste ja 46 juutide majapidamist, seal tegutses ka sünagoog. Elanikke oli seal toona 568.
Aastal 1880 oli alevis 274 maja, seal oli kaks õigeusu kirikut ja alevis tegutses ka kaks juutide palvemaja. Elanikke oli seal 1849, neist 1103 olid juudid.
Aastal 1924 läks Chocimsk Valgevene NSV koosseisu. Teise maailmasõja ajal hukkasid Saksa okupatsiooniväed 700 alevi ja selle ümbruskonna elanikku.
Kamakura Suur Buda
pisi|Amida Buda, Kōtoku-in pisi|Üks vanimaid fotosid Kamakura Suurest Budast (1867) Kamakura Suur Buda (jaapani keeles 大仏 Daibutsu) on buda Amitābha pronksskulptuur, mis asub Kamakura linnas Jaapanis Kōtoku-in templis.
Pronksist Suur Buda valmis tõenäoliselt 1252. aastal. Enne seda asus samas kohas 1243. aastal valminud puust Buda kuju, mis purunes koos templiga tormis 1248. aastal. Skulptuur on seest tühi ja on valatud 30 etapis.
Algselt oli kuju ümber templihoone, kuid hoolimata korduvast ülesehitamisest on see hävinud tormides, maavärinates ja tsunamides. Viimane selline ehitis pühiti minema 20. septembril 1498 järjekordse tsunami poolt.
Skulptuur on 13,35 meetrit kõrge ja kaalub umbes 121 tonni. Skulptuuri on võimalik väikse tasu eest (20 jeeni) igaühel ka seestpoolt uudistamas käia.
Kantō suur maavärin lammutas aluse, millel kuju paikneb, ning see taastati aastal 1925. Hiljem (1960–1961) on kuju kaela seestpoolt tugevdatud ERP-plastiga, et kuju peaks vastu uutele maavärinatele. Samuti paigaldati tema alla roostevabast terasest alusplaat, mis lubab järsu tõuke korral kujul paigalt liikuda, vähendamaks saadavat raputust.
Behind the Sun
"Behind the Sun" on Eric Claptoni üheksas stuudioalbum, mis ilmus 1985. aasta märtsis. Plaat sai nime ühest reast Muddy Watersi laulust "Louisiana Blues". Ühtlasi oli see ka esimene koostööprojekt Phil Collinsiga (ex Genesis).
Lindistussessioon
Erinevalt varasematest albumitest on siin palju süntesaatoreid ja trummimasinaid, mida mängivad Phil Collins, Ted Templemann, Peter Robinson, Michael Omartian, James Newton Howard, Chris Stainton ja Greg Phillinganes. Ka Clapton ise mängib üheksandas loos "Never Make You Cry" Rolandi kitarrisüntesaatorit. Ning samas on sellel plaadil Claptoni kitarrimängu jälle sama palju nagu Creami aegadel, sest peaaegu kümme aastat oli ta hoidunud natuke tagaplaanile, oli lihtsalt üks liige bändis.
Lindistuse lõpetades tegi Clapton väikese "kõrvalehüppe", lindistades ja tuuritades koos Roger Watersiga (ex Pink Floyd) albumi "The Pros and Cons of Hitch Hiking" raames. Saabunud tagasi Inglismaale tabas Claptonit paras vapustus, sest Warner Bros. oli tema plaadimaterjali tagasi saatnud põhjendusega, et see ei sisaldavat küllaldaselt hittsingleid. Stuudio  eelmise albumi "Money and Cigarettes" kehvade müüginumbrite pärast ja esitas omad nõudmised. Claptoni enda sõnul oli see "…esimene kord üldse, mil mulle kui muusikule ära öeldi". Üheks nõudmiseks oli, et Clapton peab plaadile lisama Texase laulukirjutaja, Jerry Lynn Williamsi, kolm laulu: "See What Love Can Do", "Something’s Happening" ja "Forever Man". Sellega oli mees nõus ja sõitis Los Angelesse. Seal ootasid teda ees stuudio veteranprodutsendid Lenny Waronker ja Ted Templeman ning suurepärased muusikud Steve Lukather – kitarr (ex Toto), Jeff Porcaro – trummid (ex Toto), Jamie Oldaker – trummid, Nathan East – basskitarr ja Greg Philliganes – klahvpillid. Nii lindistati nimetatud laulud, kuid need ei väljendanud siiski neid tundeid ja püüdlusi, mis Clapton tahtis oma originaalmaterjaliga edasi anda.
Kirjandus
Eric Clapton, "Autobiograafia". Inglise keelest tõlkinud Siiri Sau. Olion, Tallinn 2009, 352 lk ISBN 9985-66-586-2
Rutsiro ringkond
pisi| Rutsiro ringkond on 2. järgu haldusüksus (akarere) Rwanda Lääneprovintsis.
Rutsiro ringkonna alale jääb Bugarura saar Kivu järves.
Ringkonna halduskeskus on Rutsiro.
Ringkond jaguneb 13 sektoriks (imirenge): Boneza, Gihango, Kigeyo, Kivumu, Manihira, Mukura, Murunda, Musasa, Mushonyi, Mushubati, Nyabirasi, Ruhango and Rusebeya.
Rutsiro ringkonnas on 80 algkooli ja 14 keskkooli. Murundas on haigla.
Rutsiro ringkonda jääb Mukura metsakaitseala.
Zdzisław Beksiński
Zdzisław Beksiński (24. veebruar 1929 Sanok – 21. veebruar 2005 Varssavi) oli 20. sajandi Poola maalikunstnik ja fotograaf. Tema maalid on düstoopilise sürrealismi stiilis.
Elulugu
Beksiński sündis 24. veebruaril 1929 Sanokis Poolas. Tema vanemad olid Stanisław Beksiński ja Stanisława Dworskani, Zdzisław oli pere ainuke laps. Beksiński perekond oli Sanokis tuntud ja mitut põlve linnaga seotud. Zdzisławi vanavanaisa pidas linnas katlamaja ja vanaisa oli Sanoki linnaarhitekt, kes muutis linna üldplaani ühtsemaks ja disainis mitmeid üksikehitisi. Järgides vanaisa eeskuju, suundus Zdzisław Krakovisse tehnoloogia ülikooli õppima arhitektuuri. Pärast ülikooli töötas Zdzisław ehitustel ülevaatajana ning elas Krakówis ja Rzeszówis. Samaaegselt arendas Zdzisław oma kunstiandeid, tegeledes nii fotograafia kui ka maalimisega. 1955. aastal kolis Zdzisław koos abikaasa Zofia Stankiewcziga tagasi sünnilinna Sanokisse. Kodulinnas otsis Beksiński tööd, mis aitaks tal oma kunstilist loovust paremini arendada. 1959–1970 töötas ta poole kohaga Poola bussitehase Autosan visuaalkunstnikuna. Tema ülesandeks oli disainida busside sisekujundusi, millest enamik olid prototüübid ega jõudnud kunagi tootmisse. Tema kujundusi iseloomustasid innovatiivsus ja ootamatud ergonoomilised lahendused. 1958. aastal sündis Beksiński peres poeg Tomasz. Isalt päritud muusikaarmastusega sai Tomaszest tuntud raadioesineja, muusikaajakirjanik ja tõlkija.
1961. aastal pakuti Beksińskile kuuekuulist stipendiumi New Yorgi Guggenheimi Muuseumis, kuid Beksiński keeldus, sest ta ei tahtnud Poolast lahkuda. Juba noores eas oli Beksińskil diagnoositud obsessiiv-kompulsiivne häire. Beksiński sõnul tekitas kodust eemalolek temas ärevust, närvilisust ja sügavat ebamugavustunnet. pisi|vasakul|Zdzislaw Beksiński pealkirjata teos, 1958 Tänu 1964. aastal Varssavis "T Królewski I Stara Oranżerias" toimunud näitusele sai Beksiński looming tuntuks nii Poolas kui ka kaugemal. 1970. aastal vallandati Beksiński Poola bussikoondisest, niisiis sai ta pühendada rohkem aega kunstile. Tänu rahvusvahelisele tunnustusele elas Beksiński oma teoste müügist ära ja jäi vabakutseliseks kuni surmani.
1977. aastal kolis Beksiński koos naisega Varssavisse. Beksiński elu viimaseid aastaid iseloomustab mitu traagilist sündmust. 1998. aastal suri tema abikaasa Zofia vähki. Surmatemaatika oli Beksiński pojale terve elu kinnisideeks olnud. Seda võimendas tema raske depressioon, mis muutis ta ka suitsiidseks. Tomazs üritas endalt esimest korda elu võtta, kui ta oli 21-aastane, kuid Zdzisław leidis ta teadvusetuna ning kutsus abi. Aasta pärast ema Zofia surma sooritas Tomazs enesetapu. Ka sel korral leidis poja isa, kuid tal ei õnnestunud enam poega aidata. Poja surm mõjus Beksińskile väga rängalt, mille tõttu sulgus ta oma korterisse ning suhtles välismaailmaga väga vähe.
Ka Zdzisław Beksiński enda surm oli traagiline, ta mõrvati kahe nooruki poolt, kelle peret Beksiński rahaliselt toetas ja aitas neid ka muud moodi. Sellest perest pärit teismeline poeg ja tema sõber läksid Beksiński käest raha küsima, kuid kui ta keeldus, pussitasid nad Beksińskit korduvalt kõhtu ja kaela. Beksiński surnukeha leiti päev hiljem tema Varssavi korterist. Mõrva sooritanud noormeestele mõisteti 25-aastane vanglakaristus. Beksiński pärandas kõik oma müümata teosed sünnilinnale Sanokile, kuhu pärast kunstniku surma rajati tema elu ja loomingut tutvustav muuseum.
Looming
pisi|"AA78". Zdzislaw Beksiński, 1978 Zdzisław Beksiński alustas oma karjääri fotograafina. Beksiński loomingu varajast fotograafiale keskendunud perioodi iseloomustab koostöö Poola kunstniku ja fotograafi Jerzy Lewczyńskiga. 1957. aastal asutas Beksiński koos Lewczyńskiga mitteformaalse fotograafia ja kunsti ühingu, mis oli tegev kuni 1959. aastani. Ühing korraldas näitusi, millest viimane oli Kölnis Saksa fotograafide ühingus.
Beksiński oli grupi liikmetest kõige teoreetilisem ning tema sürrealistlikud ekspressionistlikud teosed oli rühmituse kõige radikaalsemad. Beksiński katsetas avangardistliku ja modernistliku fotograafia stiiliga. Teda inspireeris peamiselt prantsuse sürrealism, mis väljendus nii fotograafias kui ka maalides. Samas oli talle ka omane kahelda kunsti üldises väärtuses. Selle tõttu ta naeruvääristas moodsa kunsti tendentse. Beksiński uskus, et moodne kunst kaob ära ning sellele järgneb uus klassitsistlik periood, mis kujutab eri kunstivoolude sünteesi.
Adamivka (Haissõni rajoon)
Adamivka (ukraina keeles Адамівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Gaissõni rajoonis. Elanike arv on 300. Pindala on 1,71 km².
Zdzisław Beksiński
Looming
Beksiński fotograafiaperioodi kõige väljapaistvam näitus toimus 1959. aastal Gliwices, Poola fotograafia ajaloos tuntakse seda pealkirjaga "Antifotograafia". Seal näitusel esitles Beksiński oma kuulsamat fototeost "Sadisti korsett". "Sadisti korsett" ja ka Zdzisławi muud teosed olid inspireeritud sürrealistlikust fotograafia stiilist ja nõukogude režissööri Vsevolod Pudovkini filmi ja montaaži teooriast. Beksiński kasutas palju fotokollaaži tehnikat, ühendades pilte ajakirjadest, vanadest negatiividest ning enda tehtud fotodest. Tema teostele olid iseloomulikud ootamatud ja šokeerivad pealkirjad, mis täiendasid pildil kujutatut. Beksiński kirjutas ka teoreetilisi artikleid. 1958. aastal avaldas ta oma kirjutise "Kriisid fotograafias ja perspektiiv nende ületamiseks", mis on üks kõige olulisemaid Poola 20. sajandi fotograafia teoreetilisi tekste. Beksiński fototaieste hulka kuulub üle 100 teose, mis on tänapäeval hoiustatud Poola Rahvusmuuseumis Wroclawis. Beksiński on üks olulisemaid Poola 20. sajandi fotokunstnikke. Ta kontseptuaalne fotograafia on keskendunud kehakunstile ja on olemuslikult tolleaegseid kunstfotograafia eeldusi murdev. pisi|vasakul|Pealkirjata maal. Zdzislaw Beksiński, 1984 Beksiński loomingu 1950. aastate lõpu ja 1960. aastate alguse perioodi iseloomustavad katsetused erinevate meediumitega. Beksiński katsetas skulptuuri ja graafikaga ning oli samas ka üks perioodi huvitavamaid Poola maalikunstnike. Tema inspiratsiooniks oli saksa luuletaja Rainer Maria Rilke luule ja eksistentsiaalne filosoofia. 1960. aastate alguses lõi Beksiński ekspressionistlikke antiesteetilises stiilis graafilisi teoseid. Samaaegselt tegeles ka skulptuuriga. Ta töötas metalli ja plastiga ning ta skulptuurid viitasid stiililiselt Henry Moore'ile. 1960. aastate lõpus keskendus Beksiński graafikale ja joonistamisele, selle perioodi teostele on omane perversne erootika, mida saadab surma sümboolika. 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses tuli Beksiński kunsti palju motiive Ida religioonidest. Alates 1960. aastate keskpaigast keskendus Beksiński kunstilise väljundina maalimisele. Ta teoseid iseloomustab surma, pimeduse ja kõdunemise temaatika. Beksiński oli kunstnikuna menukas nii Poolas kui ka rahvusvaheliselt. Tema näitusi toimus nii Prantsusmaal kui ka Jaapanis, mille tõttu muutus tema stiil rahvusvaheliselt äratuntavaks. Beksiński ei käinud ise kunagi oma näituste avamisel, sest talle ei meeldinud avamiste närviline õhkkond ja rahvarohkus. Samas andis ta korrapäraselt intervjuusid.
1980. aastate Beksiński maale iseloomustab stiil, mida kunstnik ise kutsus "fotograafiliseks unenäoks". See stiil on mõjutatud barokkmaalidest, 19. sajandi maalikunstist ja mittegeomeetrilisest abstraktsionismist. Neid stiile segades lõi Beksiński temale unikaalse maalistiili, mida iseloomustavad apokalüptilised visuaalid, mis stiililiselt mängivad kitši piiril. Beksiński maalimise protsessi lahutamatu osa oli muusika. Ta kuulas maalides alati väga valjult muusikat, mis kahjustas ta kuulmist nõnda, et hilisemas eas kandis ta kuuldeaparaati. Beksiński kirjeldas, kuidas muusika lisas ta maalimise protsessile liikuvust ja muusika puudumine tekitas tunde millegi olulise puudumisest, milleta pole võimalik maalida. Muusika lisas Beksiński jaoks tema maalidesse midagi, mida polnud võimalik sõnadega väljendada, kuid mis kandus edasi visuaalselt ja läbi muusika.
Beksiński jõudis läbi kunstiliste katsetuste just maalimise juurde, sest see meedium oli kõige parem tema fantaasiate ja abstraktsete ideede väljendamiseks. Beksińskit ei huvitanud kunstilised trendid ning samuti ei hoolinud ta kriitikute arvamusest. Teda inspireerisid tema enda kinnisideed ja unenäod. Tema 1960.–1980. aastate loomingut on kutsutud fantastiliseks perioodiks. Neid teoseid ühendavad põrgulikud maastikud ning häirivad õudusunenäolised figuurid ja kõdunevad sünged arhitektuuriobjektid. Beksiński maalide hilisemat, 1980. aastate lõpus alanud perioodi kutsus kunstnik ise gootilikuks. Gootilikku perioodi iseloomustavad moondunud pead ja unenäolised figuurid, mis esindavad plastilist harmooniat. Tänu 1990. aastate lõpu tehnoloogia arengule, sai Beksiński digitaalse fototöötluse abil sürrealistlikke teemasid tuua ka oma fotoloomingusse, mille tõttu jõudis Beksiński elu lõpul tagasi oma esimese meediumi juurde.
Olulisus ja mõjutused
pisi|Zdzisław Beksiński autogramm Beksiński kunstil on olnud suur mõju Poola rokkmuusikale ja heavy metal 'i muusikale üle maailma. Beksiński maale on kasutatud mitmete heavy metal 'i bändide plaadikujundustes. Norra antisatanistlik heavy metal 'i bänd Antestor kasutas Beksiński teost "The Trumpeter" oma albumi "Omen" kaanekunstina. Bänd selgitas, et valisid selle teose, sest nende muusika esindab inimkonna katkist ja koletislikku poolt, mida väljendab suurepäraselt ka Beksiński maal. Beksińskist on tehtud ka rokklugu. Seattle'i ansambli Rishloo 2007. aasta albumil on lugu "Zdislaw", mis viitab Beksińskile, ning ka albumi kujundus on inspireeritud Beksiński kunstist. Beksiński maalid on mõjutanud mitme videomängu visuaalset kujundust. 2018. aasta videomängu "Lust for Darkness", kus mängija reisib läbi perverssete maastike, otseseks inspiratsiooniks on Beksiński maalid. Tema kunsti põhjal on loodud ka videomäng "Tormentum".
Üks Beksiński teoste tuntumaid austajaid on Oscari pälvinud režissöör Guillermo del Toro. Beksińskile omast värvikäsitlust ja temaatikat on näha mitmes tema filmis. Guillermo on Beksiński kohta öelnud, et tema maalides kajastub keskaja traditsiooni jätkav arusaam kunsti võimest näidata kõige lihaliku kaduvust ja seda, et kõik, mis on tuttav ja armas, lõpuks hävib. Guillermo sõnul on Beksiński teostes peidus roostest ja verest määritud poeesia.
Beksiński kunstajalooline pärand on suuremas osas hoiul tema muuseumis kunstniku sünnilinnas Sanokis. Kuna Beksiński müüs eluajal aktiivselt oma teoseid, siis on tema looming esindatud paljudes erakogudes ning sellel on kunstiturul kõrge väärtus.
Angerja Issanda Taevaminemise kirik
Angerja Issanda Taevaminemise kirik; ka Kohila kirik on õigeusu kirik Kohilas.
pisi|
Kirikut kasutab Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Angerja Issanda Taevaminemise kogudus.
Sotsiaal- ja solidaarsusmajandus
Solidaarsusmajandust on defineeritud erinevalt, kuid kõik definitsioonid maailmas sisaldavad neid ühendavaid põhimõttelisi printsiipe, nagu solidaarsus, jätkusuutlikkus, õiglus igas mõõtmes, osalusdemokraatia ja pluralism. Sotsiaal- ja solidaarsusmajandus terminit on kasutatud, et viidata majandustegevuse vormidele, mis prioriseerivad sotsiaalseid ja tihti keskkondlikke eesmärke ning hõlmab tootjaid, töölisi, tarbijaid ja kodanikke kes tegutsevad solidaarselt ja kollektiivselt. See tähendab töötajate ja kogu ühiskonna suuremat kaasatust, pidades silmas laiemat ühiskondliku kasu ja vastustustundlikku tarbimist, et vähendada vaesust ja saavutada õiglasem ühiskond kogu maailmas. Sotsiaal- ja solidaarsusmajanduse aluseks on sotsiaalne innovatsioon mis on orienteeritud kapitalistliku süsteemi vigade parandusele ning toetub kooperatiivse filosoofia eestvedajate, nagu Robert Owen, Henri de Saint Simon, Charles Fourier ja Pierre-Joseph Proudhon (kes olid tuntud ka kui utopistlikud sotsialistid), kontseptsioonidele.
Putnami maakond (Missouri)
Maakonna halduskeskus on Unionville.
Ajalugu
Maakond moodustati 1843. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 4979.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Sile kardhein
Sile kardhein (Ceratophyllum submersum) on kardheinaliste sugukonda kardheina perekonda kuuluv mitmeaastane mage- ja riimveetaim.
Taime pikkus 30–100 cm. Lehed männases, rohelised, pehmed, niitjad, 3–4 korda harunenud, väikeste jäikade hambakestega. Õied lihtsa õiekattega, ühesugulised, kattelehti 9–12.
Love's Vision
"Love's Vision" on Troy Jollimore'i filosoofiline raamat, mis ilmus 2011. aastal Princeton University Pressi väljaandel.
Autor esitab isikule suunatud armastuse "nägemisteooria", mille järgi romantiline armastus, sõprus ning muud sarnased armastuse liigid (sealhulgas suuresti armastus laste, vanemate ja õdede-vendade vastu) on eriline nägemisviis, mis muu hulgas paigutab armastatu armastaja nägemisvälja keskmesse. Armastaja näeb ja püüab näha armastatu tegusid ja omadusi parimas võimalikus valguses ning püüab näha maailma tema vaatekohast. Armastatu väärtuslikud omadused on armastuse põhjendiks, kuid ainult erilise nägemisviisi tõttu. Armastus on oma loomult moraalne, kuigi võib minna teiste moraalsete vaatekohtadega vastuollu.
Kokkuvõte
Oleme harjunud mõtlema, et armastusel pole piire ja see vabastab piiridest, isegi surm ei piira seda. Oleme unustanud piiride väärtuse, pidades neid ainult väljakutseteks, mis tuleb ületada. Piir, mida ei saa ületada, on frustratsiooni ja kannatuse allikas. Aga piirid saavad aidata elule mõtet anda, ja armastuse väärtus ongi osalt selles, et ta annab elule kuju, iseloomu, fookuse. See, millest hoolitakse, on tähtis osa sellest, kes ollakse. Aga millestki hoolimisega kaasneb millestki mitte hoolimine.
Armastus on taju, maailma nägemise viis. Taju on alati piiratud, sest tajuja on teatud ajal, teatud kohas, teatud olukorras. On esiplaan ja tagaplaan, silmade ees ja selja taga olev. Kui üht nähakse, siis teist ei nähta. Suuresti me valime, mida me näeme. Me ei saa täielikult määrata, kuidas maailm meile paistab. Nagu tajugi, on armastus nii aktiivne kui ka passiivne.
Autor räägib ainult armastusest isikute vastu. Otsustav ja sügav erinevus puudutab armastuse objekti loomust. See saab hoolida sellest, kas teda armastatakse, ja vastu armastada. Armastusest isikute vastu hoolitakse tavaliselt kõige rohkem. Isikul on siseelu, ja armastamine seisneb suuresti igatsuses sellega kontakti saada. Kontakti tahetakse saada ka välise eluga, sageli tahetakse elusid ühendada.
Armastus on positiivne emotsioon, mida teatud intiimsetes suhetes olijad (romantilised armastajad, sõbrad, paljudel juhtudel perekonnaliikmed) kalduvad üksteise suhtes tundma, mida peetakse vähemalt osalt neid suhteid konstitueerivaks ja mis kätkeb loomuldasa vähemalt teatud määral kirge, kiindumust või mõlemat. (Agaape kui Jumala armastus inimeste vastu jääb välja. Tõsi küll, on arvatud, et ka inimesed on selleks võimelised või vähemalt on selle poole püüdlemine väärt eetiline taotlus. Autor on esimese väite suhtes üsna skeptiline ja teise suhtes mõnevõrra skeptiline.) Perekonnaliikmetevaheline armastus kaldub olema oluliselt erinev sõprade ja armunute armastusest. Seda määrab identiteet, mistõttu see pole oma valik, seda peetakse suuresti kohustuslikuks, asjade loomulikuks käiguks ja võib-olla moraalselt nõutavaks. Tõsi küll, kui sõprus või romantiline armastus püsib, hakkab ta muutuma sarnasemaks perekondliku suhtega, ja abielu ongi osalt selleks, et partneril oleks perekonnaliikme staatus. Aga esialgu on asi teisiti. Asi oleneb tõmbest, ja kaldutakse ka arvama, et kui tõmme kaob, siis on suhtega halvasti läinud. Mitte et tõmbel ja näiteks imetlusel ja austusel poleks perekondlikes suhetes üldse tähtsust. Armastuse teooria jaoks on suur vahe, milline armastuse liik võtta paradigmaatiliseks. Võib-olla erinevus on nii sügav, et ühe põhjal ei saa luua teooriat, mis ilma tundmatuseni moonutamiseta käiks ka teise kohta. Igatahes ei pea autor romantilist või seksuaalset armastust armastuse ebapuhtaks, hälbivaks või muidu sekundaarseks vormiks. Sõge armumine, iharus, obsessioon, omanditunne ja sõltuvus on küll armastusest erinevad, kuid see ei tähenda, et seda laadi armastus, mis võib neid kaasa tuua, pole tõeline armastus ning armastuse filosoofid peaksid seda ignoreerima või sekundaarsena võtma. Vähemalt sõltuvus on vanema ja lapse armastuse sügav element, ning sõge armumine, obsessioon ja omanditunne on levinud ka äsja lapsevanemateks saanute seas. Kuivõrd need armastuse liigid on sarnased, on põhjust võtta paradigmaatiliseks sõprade või armunute armastus. Isikuarmastuses on oluline vastastikkuse võimalikkus, seda aga armastuses väikeste laste vastu ei ole. Peale selle, romantilises armastuses ja sõpruses kätkeb vaba, autonoomne reaktsioon, mida armastuses perekonnaliikmete vastu ei ole, kuigi ka neis on ehtsaid spontaanseid tundeid (seal on neil teistsugune roll). Armastus sõprade ja perekonnaliikmete vastu ütleb inimese identiteedi kohta rohkem. Raamatus on rohkem juttu armastusest inimeste vahel, kes ei ole sugulased. Siiski võib küsida, kas selle kohta öeldu kehtib ka perekondlikus armastuses, ja kui ei, kuidas siis seal lood on.
Autor peab sõpradevahelist armastust väga sarnaseks romantilise armastusega, nii et on õigustatud ühtne teooria. Romantiline armastus on sõpruse vorm, ja sõprus võib olla sama kirglik ja pühendunud nagu romantiline armastus.
Autor töötab analüütilise filosoofia stiilis, kasutades argumente, kuid mitte tõestusi. Täpset ammendavat ja lõplikku teooriat siit ei tule.
Armastuse tõotus
Armastuse kesksus, kui mitte ülimuslikkus väärtuste seas, mille poole inimesed püüdlevad ja mis nende elu korrastavad, tundub olevat enam-vähem üldtunnustatud. Võib-olla me paneme armastusele liiga palju rõhku või vähemalt ootame sellelt liiga palju. Armastuselt oodatakse kirgastust. Anatole Broyard tahab ainult, et armastus oleks oma maine vääriline. Aga armastuse maine on nii muljetavaldav, et mis tahes emotsioonil või kogemusel oleks raske selle vääriline olla. Levinud on ka mõte, et armastus on teisendav, armastus alustab uut eluetappi ja pärast armumist ei ole asjad enam endised. Armastuselt suurte asjade ootamine on vahest vältimatu, eriti ühiskonnas, millel on armastuse obsessioon. Pealegi on seda ühiskonda sügavalt kujundanud kristluse armastusekäsitus, mis paigutab armastuse elu keskmesse: see on iga inimese elu mõtte, miski pole nii tähtis kui armastus. Religiooni puudumise korral võib armastus olla isegi veel tähtsam, sest mis muu võiks meid teha täielikeks, täitunud inimesteks. Ka selleks, et pidada armastust looduse fundamentaalseks jõuks või printsiibiks, pole tarvis vaimulikku vaatepunkti. Jonathan Lear ("Love and Its Place in Nature") omistab Sigmund Freudile vaate, et armastus on looduse alusjõud, peab armastust kosmoloogiliseks printsiibiks ja väidab, et maailm on olemas tänu sellele, et me teda armastame. Läänes on sajandeid peetud armastust kosmiliseks jõuks. Iris Murdoch kasutab Platonilt pärinevat armastuse ja päikese metafoorset seost: armastus on hinge energia ja kirg Hüve otsinguil, päikese soojuse ja valguse peegeldus. Need metafoorid haaravad kogetava armastuse aktiivsust, vägevust, fundamentaalsust ja mõnikord vastupandamatust. Päikesemetafoor samastab päikest mõnikord armastuse ja mõnikord armastatuga. Martin Buber ütleb, et iga tegelik suhe teise olendiga maailmas on eksklusiivne, selle Sina on vabastatud ja astub edasi, et me kohtaksime teda tema ainulaadsuses; see täidab taevalaotuse, mitte nagu midagi muud poleks olemas, vaid kõik muu elab selle valguses.
Autori lähenemist juhivad mõte, et armastus asetab mõne isiku elu keskmesse (oma armastatu ümber tiireldakse nagu Maa ümber Päikese), ja mõte, et armastus on nagu valgusallikas, mis aitab näha seda, mida muidu ei näeks, nii et ülejäänud maailm paistab selle valguses (või armastatu valguses). Üks fundamentaalsemaid asju, mis teeb mind just selleks, kes ma olen, on minu nägemisviis. See, et mul on tajuvaatekoht, mida kellelgi teisel ei ole, eristab mind kõigist teistest ja eristaks mind isegi minu kvalitatiivselt täpsest teisikust. Kui öelda, et armastus võib teisendada viisi, kuidas maailma nähakse, siis see avab võimalusi mõistmiseks, kuidas armastus saab inimest teisendada, kirgastada. Kui maailm paistab armastajale teistsugusena kui mittearmastajale (või millegi muu armastajale), siis armastus teisendab armastaja maailma. Et aga armastus, mis on teisenemise juur, peitub armastajas, siis on õige ka öelda, et armastaja on fundamentaalselt muutunud. Kirgastunud maailm on teisenenud silma tulemus. Mitte ainult, et armastus muudab nägemise viisi, vaid armastus ongi suuresti nägemise viis, armastatu ja maailma nägemise viis.
Haplogrupp R1a
pisi|Haplogrupi R1a levik Haplogrupp R1a on inimese Y-kromosomaalne haplogrupp, mis on laialt levinud Euraasias. R1a alamklaad R1a1a on teistest alamklaadidest levinum. R1a1a on määratletud üksiku nukleotiidi polümorfismi (SNP) mutatsiooniga M17, mis on eriti levinud Lõuna-Aasiast ja Lõuna-Siberist Kesk-Euroopa ja Skandinaaviani.
Love's Vision
Armastuse tõotus
Terve mõistuse tasandil on see vaieldamatu. Armastatut või kedagi teist, kelle suhtes on oluline tunne, ei nähta lamedal hajali moel nagu enamikku võõraid. Armastatul on eriline koht tähelepanu keskmes või selle lähedal; temal on armastatu tähelepanu hetkest, kui ta tuppa tuleb. (Kui ei ole, siis peab küsima, kas armastus on veel elus.) Armastaja paneb tähele armastatuga seotud asju, pisikesi, kergesti kahe silma vahele jäävaid, kuid tähenduslikke omadusi, mida teised ei märkaks. Samal ajal võib olla asju mida ta ei märka või mida ta ei taha märgata ega tähele panna. Ta tunnustab täielikult ja heldelt tema paremaid omadusi ja ignoreerib, keeldub tunnistamast või vähemalt ei rõhuta tema mitteideaalseid omadusi. Armastus on perspektiiviline nagu iga nägemisviis: mõned asjad on fokuseeritud ja paiknevad vaatevälja keskmes, teised aga on pagendatud perifeeriasse, kui neid üldse märgatakse.
Armastus ja amoraalsus
Armastus on suuresti nägemise asi ja on suuresti mõistusest juhitud, kuigi pole puhtalt mõistuse asi. Armastuse pidamine mõistusest juhituks on vastuolus vaatega, mis on lääne mõtlemises kirgedest etendanud sügavat ja mõjukat rolli. Sama käib autori mõtete kohta, et armastus on olulises mõttes moraalne nähtus ning armastus ei julgusta mitte moonutatud taju ega illusioone, vaid reaalsuse õiget taju. Vaatame, miks on kaheldud, et armastust saab moraalselt, epistemoloogiliselt või ratsionaalselt õigustada või toetada.
Haplogrupp R1a
R1a on määratletud SNP mutatsiooni M420 omandatud alleeli esinemise alusel. M420 markeri hiljutine avastamine on viinud senini teadaoleva R1a fülogeneetilise puu ümberkorraldusteni. Eriti tähtsal kohal on uue paragrupi R1a* avastamine.
R1a ja R1a1a arvatakse olevat alguse saanud Lääne-Euraasiast, tõenäoliselt Ida-Euroopa ja Lõuna-Aasia vahelistelt aladelt. Haplogrupi algse tekkekoha kohta on erinevaid seisukohti ja teooriad, mille üle diskuteeritakse. Näiteks hiljutiste uuringute põhjal on välja pakutud võimaliku päritolupiirkonnana Lõuna-Aasia. Samas peetakse tänapäeva India R1a immigratsiooni tõttu olevat pärit pigem Kesk-Euraasia steppidest või Lääne-Aasiast.
Love's Vision
Armastus ja amoraalsus
Kas armastus on moraalne? Mõnikord kujutletakse idealistlikult, et kuna inimesed oma armastatutest nii väga hoolivad, kohtlevad nad neid vältimatult paremini kui teisi. İlham Dilman ütleb, et armastaja ei taha mitte ainult näha armastatut õilmitsemas ja ei tunne rahulolu tema õnnest, vaid on valmis võtma vastutuse tema heaolu eest, hoolitsema tema eest; need on armastuse loomulikud moraalsed impulsid. Niisiis on armastus vähemalt antud suhte kontekstis moraalne jõud. Aga tegelikkuses ei ole asjad alati nii. Armastades ei soovita armastatule tingimata kõige paremat, mõnel juhul soovitakse ka kõige halvemat. Armastaja võib soovida, et armastatu kaotaks suhted vanemate, sugulaste ja sõpradega, kes takistavad ja taunivad suhet, mis on armastajale suurimaks naudinguks; samuti võib ta soovida armastatule võimalikult pikaajalist abieluta, lasteta ja koduta elu (Platon, "Pidusöök"). Kirglik armastus võib kätkeda soovi reserveerida armastatu endale, eemaldada ta ühiskonnast ning panna ta kohta, kuhu ainult armastatu ligi pääseb. Samuti võidakse soovida armastatu nõrgenemist ja haavatavaks muutumist, et ta jääks armastajast sõltuvaks. Kuigi on väidetud, et armastuse üks olemuslik element on armastatu hea kohtlemine ning tema huvide kaitsmine ja edendamine, motiveerib armastus (või vähemalt väidetav armastus) mõnikord tegema väidetavale armastatule kahju ja tema suhtes vägivalda rakendama. Pikaajalistes abieludes võidakse kohelda teineteist lahkuseta, vaenulikult ja põlgusega. Pikaajaline pühendumine võib tekitada vimma. Usaldatavuse tajumine ja alaline koosolemine võivad tekitada enesestmõistetavana võtmist. Emotsionaalne intiimsus võimaldab eriti kahjustavat ja haigettegevat julmust.
Haplogrupp R1a
R1a juured
Haplogrupi R1, mis on määratletud SNP mutatsiooniga M173, alamklaad R1a on eristatav mitmete unikaalsete markeritega, kaasa arvatud M420 mutatsiooniga. Peale R1a on R1-l veel alamklaadid R1b (määratletud M343 mutatsiooniga) ja paragrupp R1*. Ei ole jõutud üksmeelele, millises Euraasia piirkonnas on R1, R1a või R1b tekkinud.
Love's Vision
Armastus ja amoraalsus
Et armastus nõuab suurt lahkust armastatu vastu ja temale keskendumist, siis teisi inimesi ignoreeritakse ja nad jäetakse unustusse ja võib-olla isegi tehakse neile kahju. Et armastus võib inimesi avalikust elust välja viia ja ahvatlema suurematele kogukondadele selga pöörama, siis suhtuvad paljud moralistid sellesse suure umbusuga. Kui moraal nõuab läbivat erapooletust, siis armastus paistab nõudvat võimsat ja kompromissitut erapoolikust, nii et see on moraalselt kahtlane. Milan Kundera toob ühe tegelase kaudu välja, et armastus on vähem sotsiaalne, vähem demokraatlik kui iharus.
Armastus ja illusioon
On üldkoht, et armastus on pime, ähmastab nägemist, tehes võimatuks näha armastatut külmas, objektiivses kiretus mõistuse valguses. Mõte, et armastus on suuresti armastuse omaduste märkamise ja väärtustamise asi, on sel juhul ekslik. Armastaja mitte ei märka armastatu omadusi, vaid kujutab ette, et tal on teatud omadused, projitseerib temale omadused, mida ta tahab, et tal oleks, ja siis väärtustab neid. Seda võiks nimetada kujutletavate omaduste teooriaks.
Haplogrupp R1a
R1a (R-M420)
R1a (määratletud mutatsiooniga M420) jaguneb kaheks haruks: R1a1 on määratletud SRY1532.2 mutatsiooniga ning hõlmab enamikku R1a-st; paragrupp R1a* on positiivne M420 mutatsiooni, aga negatiivne SRY1532.2 suhtes. Samaväärsed mutatsioonid M420ga on M449, M511, M513, L61 ja L63.