cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alusepanek kommete metafüüsikale
Tõlge
Üleminek tavaliselt kõlbeliselt mõistustunnetuselt filosoofilisele Maailmas, ja üldse ka väljaspool seda, ei ole üldse võimalik mõelda midagi, mida võiks pidada ilma kitsenduseta heaks, peale hea tahte. Aru, teravmeelsus, otsustusjõud ja mis need vaimuanded veel on, või julgus, otsusekindlus, püsivus kui temperamendi omadused on kahtlemata mõnes suhtes head ja soovimisväärsed; aga need võivad muutuda ka äärmiselt kurjaks ja kahjulikuks, kui tahe, mis neid loomuande peab kasutama ja mille eriomast laadi nimetatakse sellepärast iseloomuks, ei ole hea. Õnneandidega on sama lugu. Võim, rikkus, au, isegi tervis ja kogu heaolu ja rahulolu oma seisundiga õnnelikkuse nime all tekitavad sageli julgust ja sellega ühtlasi upsakust, kui puudub hea tahe, mis õnnelikkuse mõju meelemõistusele ja sellega ka kogu tegutsemise printsiipi parandab ja üldotstarbekohaseks teeb; sellest rääkimata, et mõistlik erapooletu pealtnägija isegi nähes katkematut head käekäiku olendil, keda ei kaunista ükski puhta ja hea tahte joon, ei saa iial heameelt tunda, ja nõnda tundub hea tahe isegi õnnelik olemise väärimise möödapääsmatu tingimus. Mõned omadused aitavad isegi sellele heale tahtele ise kaasa ja võivad selle tegevust väga kergendada, neil pole aga sellegipoolest seesmist tingimatut väärtust, vaid nad eeldavad ikka veel head tahet, mis lugupidamist, mis inimestel muide õigusega nende vastu on, kitsendab ega luba pidada neid absoluutselt heaks. Mõõdukus afektides ja kirgedes, enesevalitsemine ja kaine kaalutlus ei ole mitte ainult mitmes suhtes head, vaid paistavad koguni moodustavat osa isiku seesmisest väärtusest; aga palju puudub sellest, et kuulutada neid kitsenduseta heaks (kui tingimatult antiiksed neid ka ülistasid). Sest ilma hea tahte põhimõteteta võivad need muutuda ülimalt kurjaks, ja kurikaela külmaverelisus ei tee teda mitte ainult palju ohtlikumaks, vaid vahetult meie silmis veel jälestusväärsemaks, kui teda ilma selleta oleks peetud.
Head tahet ei tule hinnata heaks mitte selle järgi, mida see esile kutsub või ära teeb, mitte tema kõlblikkuse järgi mingi etteantud eesmärgi saavutamiseks, vaid ainult tahtmise järgi, st iseenesest, ja omaette vaadelduna võrreldamatult palju kõrgemaks kui kõike, mis temaga mingi kalduvuse, või kui soovitakse, kõigi kalduvuste summa heaks võidaks korda saata. Isegi kui saatuse erilise ebasoosingu või võõrasemaliku looduse viletsa varustuse tõttu puuduks sellel tahtel täielikult võime oma kavatsust läbi viia, kui ta hoolimata suurimast jõupingutusest ikkagi midagi korda ei saadaks ning jääks üle ainult hea tahe (muidugi mitte pelga soovina, vaid kõikide vahendite mängupanemisena, mis meie võimuses on), siis säraks ta ikkagi omaette nagu juveel, nagu miski, mille kogu väärtus on temas endas. Kasulikkus või viljatus ei saaks sellele väärtusele midagi ei lisada ega temalt ära võtta. See oleks ainult otsekui raam, et teda saaks tavakasutuses paremini käsitseda või et tõmmata talle nende tähelepanu, kes ei ole veel piisavalt asjatundjad, mitte aga selleks, et teda asjatundjatele soovitada ja tema väärtust määrata.
Organiseeritud, st otstarbekohaselt eluks varustatud olendi looduslikes eeldustes eeldagem põhilausena, et temas ei leidu tööriista mingiks otstarbeks, mis ei ole selleks otstarbeks ka kõige kohasem ja sobivam. Kui nüüd olendi juures, kellel on mõistus ja tahe, oleks looduse tõeline eesmärk tema säilimine, tema heakäekäik, ühesõnaga tema õnnelikkus, siis ta oleks teda selleks väga halvasti varustanud, nähes selle oma kavatsuse täideviijaks ette olendi mõistuse. Sest kõik toimingud, mis olendil tuleb selles sihis teha, ja kogu tema käitumise reegel oleksid talle palju täpsemalt ette joonistatud instinktiga ja see eesmärk võiks olla palju kindlamalt tagatud, kui see mõistuse varal iial võib toimuda, ja kui mõistus peaks soositud olendile üldse antud olema, siis peaks see tal olema ainult selleks, et oma loomuse õnnelikke eeldusi vaadelda, neid imetleda, nende üle rõõmustada ning heasoovlikule põhjusele nende eest tänulik olla; mitte aga selleks, et allutada oma ihavõimet tollele nõrgale ja petlikule juhatusele ja looduse sihis vusserdada; ühesõnaga, loodus oleks ära hoidnud, et mõistus oleks praktilises tarvituses takka üles löönud ja tal oleks olnud häbematust oma nõrkade taipamistega iseendale õnnelikkuse ja selleni jõudmise vahendite kava välja mõelda; loodus oleks mitte ainult eesmärkide, vaid ka vahendite valiku enda peale võtnud ning usaldanud mõlemad targa ettehooldusega ainult instinktile.
Tegelikult me leiamegi, et mida rohkem tegeleb kultiveeritud mõistus sihilikult elu nautimise ja õnnelikkusega, seda rohkem eemaldub inimene tõelisest rahulolust, millest paljudel ja isegi kõige kogenematutel mõistuse tarvituses, sugeneb, kui nad ainult on küllalt siirad, et seda tunnistada, teataval määral misoloogia, s.o mõistuse vihkamine, sest pärast bilansi tegemist kogu kasust, mida nad, ma ei taha öelda igasuguste tavalise luksuse kunstide leiutamisest, vaid isegi teadustest (mis paistavad neile lõpuks samuti aru luksusena) on saanud, leiavad nad siiski, et nad tegelikult on endale ainult rohkem vaeva kaela tõmmanud, kui nad õnnelikkust on saavutanud, ning seejuures tavalisemat sorti õnnelikkust, millele pelga loodusinstinkti juhatus on lähem ja mis ei lase mõistusel oma tegemisi palju mõjutada, pigem kadestavad kui alavääristavad. Ja seda tuleb tunnistada, et nende otsustus, kes nende eeliste praalivaid ülistusi, mida mõistus pidi meile õnnelikkuse ja eluga rahulolu poolest tooma, väga tagasi tõmbavad ja isegi allapoole nulli paigutavad, ei ole sugugi pahur ega maailma valitsemise headuse vastu tänamatu, vaid nende otsustuste salajaseks aluseks on idee mõistuse eksistentsi teisest ja palju väärilisemast sihist, milleks ja mitte õnnelikkuseks on mõistus päris tegelikult määratud, ja millest kui ülimast tingimusest peab inimese erasiht sellepärast suuremalt jaolt allpool seisma.
Seevastu oma elu säilitamine on kohus, ja peale selle on igaühel selleks veel vahetu kalduvus. Aga sellepärast ei ole tollel sageli piinlikul hoolikusel, millega enamik inimesi selle eest hea seisab, siiski sisemist väärtust ja selle maksiimil ei ole moraalset sisu. Nad säilitavad oma elu küll kohusekohaselt, aga mitte kohusest. Kui seevastu elu löögid ja lootusetu kurbus on elult maitse täielikult ära võtnud; kui see õnnetu hingelt tugevana, oma saatuse üle rohkem nördinuna kui ara või lööduna soovib surma ja oma elu siiski alal hoiab, ilma seda armastamata, mitte kalduvusest ega kartusest, siis on tema maksiimil moraalne sisu.
Olla heategev, kus võimalik, on kohus, ja peale selle on palju nii osavõtliku iseloomuga hingi, et nad ka ilma mingi muu edevuse või omakasu motiivita leiavad sisemist rahuldust rõõmu levitamises enda ümber ja oskavad rõõmu tunda teiste rahulolust, kui see on nende kätetöö. Aga ma väidan, et niisugusel juhtumil ei ole sellisel teol, olgu see nii kohusekohane ja armastusväärne kui tahes, siiski tõelist kõlbelist väärtust, vaid see on ühe pulga peal teiste kalduvustega, näiteks auahnusega, mis, kui see õnnekombel langeb kokku sellega, mis on tegelikult üldkasulik ja kohusekohane, on seega auväärne, väärib kiitust ja ergutust, mitte aga austust; sest sellel maksiimil puudub kõlbeline sisu, nimelt et selliseid tegusid ei tehtaks mitte kalduvusest, vaid kohusest. Nii et kui oletada, et tolle filantroobi meelemõistus on mähitud omaenese kurbusesse, mis kustutab igasuguse osavõtu teiste saatusest, on tal ikka veel võime teistele kannatajatele head teha, aga võõras häda ei liiguta teda, sest tal on enda omagagi küllalt tegemist, ja kuna nüüd ükski kalduvus teda enam selleks ei ärgita, rebib ta end sellest surmavast tundetusest siiski välja ning sooritab teo ilma igasuguse kalduvuseta, ainult kohusest, alles siis on sellel tõeline moraalne väärtus. Veel enam: kui loodus oleks ühele või teisele üldse vähe sümpaatiatunnet südamesse pannud, kui ta (muidu korralik mees) oleks temperamendi poolest külm ja teiste kannatuste vastu ükskõiksena, võib-olla sellepärast, et tal endal on omaenda kannatuste vastu eriline kannatlikkuse ja vastupidavuse and, ta seda ka kõigilt teistelt eeldab või koguni nõuab; kui loodus ei oleks niisugust meest (kes tõesti ei oleks tema kõige halvem sünnitis) päris filantroobiks kujundanud, kas see mees siis ometigi ei leiaks iseendast allika, et anda iseendale palju kõrgem väärtus kui heasüdamliku temperamendi oma? Just siit algab selle iseloomu väärtus, mis on moraalselt ja täiesti võrreldamatult kõige kõrgem, nimelt et ta ei tee head mitte kalduvusest, vaid kohusest.
Omaenese õnnelikkuse tagamine on kohus (vähemasti kaudselt), sest oma seisundiga rahulolu puudumine paljude murede tunglemises ja keset rahuldamata vajadusi võiks kergesti saada suureks kiusatuseks oma kohustustest üle astuda. Aga ka ilma siin kohuse peale vaatamata on kõigil inimestel juba iseenesest kõige võimsam ja sügavam kalduvus õnnelikkuseks, sest just selles idees liituvad kõik kalduvused summaks. Ainult et õnnelikkuse eeskiri on enamasti seda laadi, et see mõningaid kalduvusi väga kahjustab ja ometi ei saa inimene endale kõigi kalduvuste rahuldamise summast õnnelikkuse nime all määratletud ja kindlat mõistet moodustada; sellepärast pole imekspandav, kuidas üksainus kalduvus, mis on selle poolest, mida see tõotab, ja aja poolest, mille jooksul see võib rahulduse saada, määratletud, võib üle kaaluda kõikuva idee, ja et inimene, näiteks podagrahaige, võib valida nautida seda, mis talle maitseb, ja kannatada seda, mida ta suudab, sest oma bilansi järgi ei ole ta siin vähemalt end võib-olla alusetute tervises peituva õnne ootustega praeguse silmapilgu naudingust ilma jätnud. Aga ka sellel juhtumil, kui üldine kalduvus õnnelikkuseks tema tahet ei määraks, kui tervis tema jaoks vähemalt ei kuuluks paratamatult sellesse bilanssi, jääb tal veel siin, nagu teistelgi juhtudel, üle seadus, nimelt edendada oma õnnelikkust, mitte kalduvusest, vaid kohusest, ja alles seal on tema käitumisel päriselt moraalne väärtus. Nõnda tuleb kahtlemata mõista ka kirjakohti, kus kästakse armastada oma ligimest, isegi oma vaenlast. Sest armastust kui kalduvust ei saa käskida, aga heategemine kohusest endast, kuigi ükski kalduvus selleks ei ajenda, ja isegi loomulik ja sundimatu vastumeelsus vastu seisab, on praktiline, mitte patoloogiline armastus, mis seisneb tahtes, mitte tunde kiindumuses, tegevuse põhilausetes, mitte sulavas osavõtus; ainult seda esimest saab käskida.
Teine lause on: teol kohusest ei ole moraalne väärtus mitte sihis, mis sellega tuleb saavutada, vaid maksiimis, mille järgi see otsustatakse, see tegu ei sõltu järelikult eseme tegelikkusest, vaid ainult tahtmise printsiibist, mille järgi see tegu on hoolimata kõigist ihavõime esemetest teoks saanud. See, et sihid, mis meil tegude juures võivad olla, ja tegude tagajärjed kui tahte eesmärgid ja motiivid ei saa tegudele anda tingimatut ja moraalset väärtust, on eelnevast selge. Milles see väärtus saab siis kätkeda, kui see ei seisne tahtes teo loodetava tagajärje suhtes? See ei saa kätkeda mitte kuskil mujal kui tahte printsiibis hoolimata eesmärkidest, mida sellise teoga saab saavutada; sest tegu on keskel oma aprioorse printsiibi, mis on formaalne, ja oma aposterioorse motiivi, mis on materiaalne, vahel otsekui teelahkmel, ning kuna miski peab teda ometi määrama, siis peab teda määrama tahtmise formaalne printsiip üldse, kui tegu saab teoks kohusest, sest temalt võetakse ära igasugune materiaalne printsiip.
Mis seadus see aga võib olla, ettekujutus millest peab tahet määrama, ka ilma sellest oodatavat tagajärge arvesse võtmata, et seda seadust võiks nimetada absoluutselt ja ilma kitsenduseta heaks? Et ma olen tahte ilma jätnud kõigist impulssidest, mis võiksid tal sugeneda mingi seaduse järgimisest, siis ei jää üle midagi muud kui kõigi tegude üldine seaduskohasus üldse, mis peab ainsana tahtele printsiibiks olema, st ma ei tohi mitte kunagi toimida teisiti kui nii, et ma saaksin ka tahta, et minu maksiim saaks üldiseks seaduseks. Siin on nüüd tahtele printsiibiks pelk seaduspärasus üldse (seadmata aluseks mõnd teatud tegudele ette nähtud seadust), mis peabki talle selleks olema, et kohus ei oleks üldse tühi pettekujutlus ja kimäärlik mõiste; sellega on tavaline inimmõistus oma praktilises otsustuste tegemises ka täielikult kooskõlas ning see printsiip on tal alati silme ees.
Küsimus olgu näiteks: kui ma olen hädas, kas ma ei tohi siis anda lubadust, kavatsedes seda mitte pidada? Ma teen siin kergesti vahet tähendustel, mis võivad olla küsimusel, kas on arukas valelubadust anda, ja küsimusel, kas see on kohusekohane. Esimene võib kahtlemata sageli nii olla. Ma näen küll hästi, et ei piisa sellest, kui ma selle pääsetee abil end praegusest kimbatusest päästan, vaid tuleb hästi kaalutleda, kas mul mitte ei või sellest valest hiljem sugeneda suurem kimbatus kui need, millest ma end praegu vabastan, ning kuna järelmid ei ole kogu minu arvatava kavaluse juures nii kergesti ettenähtavad, et isegi kadunud usaldus ei võiks saada mulle palju kahjulikumaks kui kogu see halb, mida ma praegu mõtlen vältida, kas mitte ei oleks arukam toimida siin üldise maksiimi järgi ning teha endale harjumuseks mitte midagi lubada muidu kui kavatsusega seda pidada. Aga ma taipan siin varsti, et niisugusel maksiimil on aluseks ikka ainult murettekitavad järelmid. Aga on hoopis midagi muud olla tõerääkija kohuse pärast kui murest kahjulike tagajärgede pärast: kui esimesel juhtumil sisaldab teo mõiste iseenesest juba minu jaoks seadust, siis teisel juhtumil pean ma kõigepealt mujal ringi vaatama, millised tagajärjed minu jaoks sellega seotud on. Sest kui ma kohuse mõistest kõrvale kaldun, siis on see päris kindlasti kuri; kui ma aga pole ustav oma arukusemaksiimile, siis see võib mulle mõnikord väga kasulik olla, kuigi küll on kindlam selle juurde jääda. Et aga vastuses sellele ülesandele, kas valelik tõotus on kohusekohane, kõige kiiremal ja ometi eksimatul viisil selgust saada, küsin ma endalt: kas ma oleksin sellega rahul, kui minu maksiim (päästa end kimbatusest väära lubadusega) oleks üldiseks seaduseks (nii mulle kui ka teistele), ja kas ma saaksin endale öelda: andku igaüks väär lubadus, kui ta on kimbatuses, millest ta teisiti ei suuda vabaneda? Siis ma saan varsti aru, et ma võin tahta küll valet, kuid mitte üldist seadust valetada; sest niisuguse seaduse järgi ei olekski õieti lubamist, sest oleks asjatu teatada oma tahet oma tulevaste tegude suhtes ette teistele, kes seda teatamist ju ei usu või kui nad seda mõtlematult usuksidki, mõõdaksid mulle sama mõõduga, seega peab minu maksiim end hävitama, niipea kui see tehakse üldiseks seaduseks.
Saksa okupatsioon Taanis
pisi|[[Schalburgi vabakorpuse (taanlaste Relva-SS üksus) peakorter Kopenhaagenis]] Saksa okupatsioon Taanis algas operatsiooniga "Weserübung" 9. aprillil 1940 ning kestis kuni sakslaste kapituleerumiseni lääneliitlastele 5. mail 1945. Erinevalt teistest riikidest, mis langesid Saksamaa okupatsiooni alla Teise maailmasõja sündmuste käigus, säilitasid taanlased oma ametkondade tavapärase töö kuni 1943. aastani. Esialgu jäid ametisse nii Taani kuningas Christian X kui ka Taani valitsus. Riik tervikuna laveeris demokraatia ja totalitarismi vahel, kuniks Saksa ametivõimud saatsid Taanis toimuvate streikide ja sabotaažiaktide tõttu 1943. aasta augustis valitsuse laiali.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Tõlge
Nii et see, mida mul tuleb teha, et minu tahtmine oleks kõlbeliselt hea, ei vaja mingit kaugeleminevat teravmeelsust. Kogenematuna maailma kulgemise asjus, võimetuna selle kõigiks ettetulevateks juhtumisteks valmis olema, küsin ma endalt ainult: kas sa saad ka tahta, et sinu maksiim saaks üldiseks seaduseks. Kui ei, siis see maksiim on kõlbmatu, ja nimelt mitte mõne sulle või ka teistele sellest oodata oleva kahju pärast, vaid sellepärast, et see ei saa sobida printsiibina võimalikku üldisesse seadusandlusse; seda viimast sunnib aga mõistus mind vahetult austama, kuigi ma praegu veel ei taipa, millel see rajaneb (mida uurigu filosoof), mõistan aga siiski vähemalt nii palju, et see on sellise väärtuse hindamine, mis kalduvuse tõttu kiidetavate asjade kogu väärtuse kaugelt üles kaalub, ning et minu tegude paratamatus puhtast austusest praktilise seaduse vastu moodustabki kohuse, mille ees iga muu motiiv peab taganema, sest kohus on tingimuseks iseeneses heale tahtele, mille väärtus ületab kõik.
Saksa okupatsioon Taanis
Sissetung
Kuigi Jüütimaa lõunapoolses piirkonnas elasid valdavalt sakslased ja et territoorium oli saadud Esimese maailmasõja järel sõlmitud Versailles' lepingust, ei kiirustanud Saksamaa seda enesele nõudma sarnaselt Danzigi või Klaipedaga. Saksa pool väitis, et Taani okupeerimise vajaduse tingis brittide võimalik invasioon Norrasse.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Peatüki pealkiri
Kant läheb analüütiliselt üle tavaliselt kõlbeliselt mõistustunnetuselt selle kõrgeima printsiibi määramisele. See on üleminek (hea tahte) üldtunnustatud mõistelt eeldustele, mis on selle aluseks. See on regressiivne liikumine tingitud mõistelt selle tingimustele. Aga millisel juhul saab tunnetust nimetada tavaliseks? Mille poolest see erineb hea tahte üldarusaadavast tunnetusest, millest on juttu 2. peatüki alguses? Kant on veendunud, et ainult tavaline tunnetus võimaldab usaldatavalt taibata hea tahte mõistet. Nähtavasti on tavaline kõlbeline tunnetus Kantil midagi moraalse taipamise või intuitsiooni taolist (mitte kogemusmõiste). Seevastu üldarusaadav hea tahte mõiste on ebausaldatav, sest ta võtab kohusemõiste kogemusest. Tavalist hea tahte mõistet peab Kant vaieldamatuks. Tavamõistus oskab eristada head ja halba käitumist. Selleks ei vaja ta teadust ega kogemust maailmast. Tavaline inimmõistus on ühel meelel selles, mida tuleb teha, et olla aus ja hea, ja isegi tark ja vooruslik. Analüüs toob järk-järgult välja selle mõiste eeldused. Saame teada, et hea tahte headus on seotud selle motivatsiooniga, mitte tegelike saavutustega; head tahet motiveerib kohus; kohus on teo paratamatus seaduse suhtes; meie austust vääriv praktiline seadus on kategooriline imperatiiv. 1. peatüki lõpuks on Kanti väitel üleminek filosoofilisele moraalitunnetusele lõpule viidud. See üleminek oli vajalik, sest filosoofiaeelset inimmõistust on kerge segadusse ajada. Ta võib lasta end ahvatleda kohusevastastele tegudele, ja ta hakkab püüdma neid ratsionaliseerida, pettes end selle suhtes, mida kohus nõuab. Üleminek filosoofilisele moraalitunnetusele kaitseb selle vastu ning võimaldab meil mõiste tähenduse suhtes ausaks jääda.
Saksa okupatsioon Taanis
Sissetung
pisi|vasakul|Mõned Taani sõdurid 9. aprilli hommikul, kui natsid hõivasid Taani 1940. aastal. Kaks nendest meestest tapeti hiljem samal päeval 9. aprillil 1940 kell 4.15 varahommikul ületasid Saksa regulaarväed Taani riigipiiri, rikkudes sellega mittekallaletungilepingut, mis oli sõlmitud 1939. aastal. Sakslased ei kohanud taanlaste poolt kuigi tugevat vastupanu, kõige ägedamaid lahinguid peeti Kuningliku Ihukaitsega ("Den Kongelige Livgarde") Kopenhaagenis ja Lõuna-Jüütimaal. Samal ajal visati Saksamaa lennukitelt alla kuulsaid lendlehti "OPROP!", mis kutsusid taanlasi üles vastupanu mitte osutama. Propagandalehtedes selgitati, et Saksamaa hõivab Taani kaitsmaks viimast prantslaste ja brittide eest.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Miski peale hea tahte ei ole kitsendusteta hea
Ainus mõeldav asi, mis on kitsendusteta hea, on hea tahe. Kant ei täpsusta, mis suhtes heal tahtel pole kitsendusi. Selgituseks ütleb ta, et kõik muud hüved on ainult suhteliselt head. Ta mainib kolme suhteliste, tingimuslike heade klassi ning liigitab kaks esimest loomuandide hulka. Nende seas on vaimuanded, näiteks aru, teravmeelsus ja otsustusjõud, ja temperamendiomadused, näiteks julgus, otsusekindlus ja püsivus. Teist laadi suhtelised hüved on õnneannid, mida ei anna loomus, vaid asjaolud, näiteks võim, rikkus, au, tervis ja õnnelikkus. Aga isegi mitte õnnelikkus, mida Kant määratleb täieliku heaoluna ja rahuloluna oma seisundiga, ei ole tingimusteta hüve. Miks Kant nimetab neid hüvesid üksnes suhteliselt või tingimuslikult headeks? Ahvatlev on tuletada vastus tema märkusest, et kuigi need hüved on mõnes suhtes head ja soovimisväärsed, võivad need muutuda ka äärmiselt kurjaks ja kahjulikuks. Seda võib tõlgendada nii, et nende hüvede puhtsuhteline väärtus on seotud asjaoluga, et need võivad viia halbade tagajärgedeni. Näiteks võidakse võimu kasutada teiste rõhumiseks; kõrge loomuliku intellektiga inimene võib oma andeid kasutada destruktiivsetel eesmärkidel. Aga kui Kant seda silmas peaks, siis ta peaks tingimusteta hea tahte kohta ütlema, et see viib alati heade tagajärgedeni. Aga Kant väidab, et hea tahte headusel pole mingit pistmist tagajärgede ega saavutustega. Kant ütleb, et tingimuslikud hüved võivad muutuda äärmiselt kurjadeks ja kahjulikeks, kui tahe, mis neid kasutab, ei ole hea. Ta väidab, et need hüved on üksnes tingimuslikult head sellepärast, et neid ei saada paratamatult hea "iseloom" või tahe. Isegi hüved, mis aitavad heale tahtele kaasa ja hõlbustavad selle toimimist (näiteks mõõdukus afektides ja kirgedes ning enesevalitsemine) ei ole tingimusteta head, sest neid võib saata tahe, mis ei ole hea. Kurikaelal võib olla hea enesevalitsemine ja rahuliku järelemõtlemise võime, mis aitavad tal oma eesmärke saavutada. Aga need omadused on ainult suhteliselt head. Hüve tingimusteta headus sõltub motivatsioonist. Sellepärast pole isegi õnnelikkus tingimusteta hea, sest see võib olla halva iseloomuga inimesel. Tingimusteta hea on inimene, kes oma imetlusväärse iseloomu tõttu väärib õnne. Tal on õige motivatsioon. Kant eeldab, et iseloomu hindamisel ei puutu tagajärjed asjasse, hea tahte väärtus on seotud ainult tahtmisega. Kui teod ebaõnnestuvad, siis ei ole asi mitte tegija tahtmises, vaid tema võimetuses oma tahtmise eesmärke tõhusalt ellu viia. Tal ei ole puudu mitte heast tahtest, vaid otsustusjõust. Kant möönab, et kuigi tavaaru aktsepteerib ideed tahtest, mille headusel ei ole mingit pistmist selle kasulikkusega, on idee ise siiski kummaline. Ta saab aru, et hea tahte motivatsiooni kohta tuleb rohkem öelda.
Saksa okupatsioon Taanis
Sissetung
Kuigi Taani luure ja saadik Saksamaal Herluf Zahle hoiatasid Saksamaa peatse sissetungi eest aprillis 1940, ei võtnud Taani valitsus selles osas midagi ette. Kui rünnak oli alanud, polnud enam piisavalt aega end sakslaste eest kaitsta. Taani valitsus kapituleerus mõne tunni järel pärast invasiooni. Selleks ajaks oli hukkunud 16 Taani sõdurit.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Mõistuse otstarve ja instinkt
Loomus on eri võimetele andnud otstarbed, milleks iga võime on kõige kohasem. Loodus ei andnud mõistusevõimele ülesannet tagada meie õnnelikkus (meie alalhoidmine ja heaolu). Mõistuse taipamine on liiga nõrk, et kavandada õnnelikkuse saavutamist või määrata vahend õnne saavutamiseks. Mõistuse all peab Kant siin silmas praktilist mõistusevõimet, mis saab meie käitumist mõjutada. Aga seda üllatavamana tundub, et see võime on tema arvates vähesobiv meie õnne tagamiseks. Kui mõistus saab määrata meid tegutsema, miks siis mitte nii, et see rahuldab meie huvi oma heaolu vastu? Miks Kant püüab meid nii kangesti veenda, et instinkt (kalduvus) sobib selleks paremini? "Alusepanekus" neid väiteid ei kaitsta ega selgitata. Kui kultiveeritud mõistus püüdleb elu nautimise ja õnnelikkuse poole, siis ta kaldub märgist mööda laskma. Mõistus ei ole mitte ainult ebakohane nende vajaduste rahuldamiseks, vaid on ametis omaenda vajadustega. Ta lisab uusi vajadusi ja eesmärke, mis erinevad õnnelikkuse eesmärkidest. Praktilise mõistuse eesmärgid ja otstarbed erinevad instinkti või kalduvuse seatud eesmärkidest. Kant räägib sellest pikalt kirjutistes "Idee üleüldisest ajaloost maailmakodanlikus sihis" (1784) ja "Inimajaloo oletuslik algus" (1786). "Idees üleüldisest ajaloos" ütleb Kant, et mõistus on võime laiendada mõistuse kõigi võimete tarvitust loomulikust instinktist kaugemale. Kui loodus poleks andnud meile mõistust, siis me poleks kunagi jõudnud kõige madalamast barbaarsusest kõrgeima oskuse ja vaimse täiuslikkuseni. Seega on inimkond jõudnud looduslikust loomalikkusest kaugemale tänu mõistusele. Aga sellel progressil on hind. Olendid, keda valitseb instinkt, rahuldavad oma vajadusi, vastates looduse kutsele. Nende eesmärgid või otstarbed annab loodus, need ei ole valiku saadused. Aga mõistusega olendid on võimelised eesmärke kujutlema ja looma. Need loodud ja tehislikud eesmärgid (nagu soov olla lugupeetud) on keerulisemad ja raskemini rahuldatavad. Valiku ja enesemääramise and, mille mõistus kaasa toob, toob kaasa uued koormad ja vastutused. Kant ütleb "Alusepanekus", et paljud reageerivad neile lisakoormatele ja mõistuse võimetusele tagada õnnelikkus misoloogiaga, mõistuse vihkamisega. Ta ütleb, et praktilise mõistuse ülesanne ei ole mitte tagada õnnelikkus, vaid tekitada tahe, mis on iseeneses hea. See on mõistuse tõeline kutsumus. Selle kohta, mida tähendab tahe, mis on iseeneses hea, teame seni ainult, et selle headusel pole mingit pistmist kalduvuse või instinkti seatud eesmärkidega. Praktilise mõistuse seatud eesmärk nõuab mõnikord isegi nende teiste eesmärkide ohverdamist. Teiste sõnadega, iseeneses hea tahe peab mõnel juhul toimima nii, et see piirab või segab õnnelikkuse saavutamist.
Hea tahte eesmärgid
Ka parimad kavatsused võivad mõnikord viia halbade tagajärgedeni, ilma et tegija selles süüdi oleks. Aga kavatsetud tagajärgi tuleb tegija hea tahte hindamisel arvestada. Mõnikord jääb Kanti jutust mulje, nagu ka kavatsetud tagajärjed oleksid moraali seisukohast tähtsusetud. Näiteks vastandab ta tahet, mis on iseenesest hea, tahtele, mis on hea teiste eesmärkide heaks. Siit võib jääda mulje, nagu tahe, mis on iseeneses hea, oleks hea sõltumata selle eesmärkidest. Võib isegi jääda mulje, nagu teol, mis on iseeneses hea, polekski üldse eesmärki. Tegelikult peab ta silmas, et instinkti või kalduvuse seatud eesmärgid ei puutu hea tahte headusesse. Head tahet ei motiveeri soov saavutada õnnelikkust, vaid miski muu.
Deontoloogilised ja teleoloogilised elemendid
Kanti moraaliteooria on deontoloogiline. Aga see ei tähenda, nagu poleks selles teo tagajärgedel mingit tähtsust. Kanti praktiline filosoofia jaguneb voorusõpetuseks ja õigusõpetuseks. Voorusõpetuses on moraalse hinnangu objektiks tegija tahe või tahtmise printsiip. Õigusõpetuses on hindamise objektiks tegija käitumine. Õigusõpetus abstraheerub käitumisakti aluseks oleva tahtmise printsiibist. Ta teeb kindlaks, kas välised teod on õigusega kooskõlas ja seega ei sekku teiste vabadusse. Iga tegu on õige, kui ta saab koos eksisteerida igaühe vabadusega kooskõlas üldise seadusega. Nii et Kanti praktilisel teoorial tervikuna ei puudu huvi meie tegude tegelike tagajärgede vastu. Ja isegi kui piirduda voorusteooriaga, ei saa Kantile omistada vaadet, et hea tahe ei huvitu oma tahtmise tegelikest tagajärgedest. Mõnede kriitikute meelest seisneb hea tahe Kantil ainult kuulekuses reeglile või printsiibile. Sellises tõlgenduses ei ole hea tahe midagi enamat kui pädev reeglijärgija; teda ei huvita tema tahtmise tagajärjed, tema eesmärk on ainult teha seda, mida praktiline mõistus nõuab; ta tegutseb kohusest kohuse enda pärast. Niisugune tõlgendus on karikatuur. Sellest, et hea tahte headus ei ole seotud tema tahtmise tegelike tagajärgedega, ei järeldu, et hea tahe ei hooli oma tahtmise tegelikest tagajärgedest. Hea tahe peab silmas teatud eesmärke ning püüab neid ellu viia. Need eesmärgid on seadnud praktiline mõistus. Kant ei ole lihtsalt veel öelnud, mis need eesmärgid on. Ei maksa arvata, nagu heal tahtel poleks muud püüdlust kui viia oma tahtmine vastavusse reegliga.
Saksa okupatsioon Taanis
Island, Fääri saared ja Gröönimaa
Gröönimaa sõlmis aprillis 1941 Ameerika Ühendriikidega kokkuleppe, lubamaks viimastel kaitsta neid Saksamaa eest. Ameeriklaste okupatsioon Gröönimaal kestis kuni 1945. aastani. Samal ajal elavnes kahe piirkonna vahel kaubavahetus.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Kõrgeim hüve või ainus ja tõeline hüve
Hea tahe on kõrgeim hüve, kuid mitte ainus ja täielik hüve. Kõrgeim hüve on iga muu hüve eeldus. Ülim hüve (hea tahe) on teiste hüvede tingimus. Hea tahe ei ole ainus ja täielik hüve, sest see ei taga õnnelikkust, mis aga on hüve. Ilma õnnelikkuseta ei ole hüve täielik. Ainsa ja täieliku hüve ("Praktilise mõistuse kriitikas" nimetab Kant seda kõrgeimaks hüveks ja siinset kõrgeimat hüve ülimaks hüveks.) puhul on õnnelikkus jaotunud täpses proportsioonis voorusega.
Hea tahe toimib kohusest
Praktilise mõistuse eesmärk on kohus. Hea tahe toimib kohusest.
Ilmselt kohusevastane toimimine
Kant ei peatu tegudel, mis on juba tunnistatud kohusevastasteks, sest need on kõige ilmsemad näited sellest, mis ei ole hea tahe. Kohusevastase teoga püütakse saada mingit hüve, hoolimata selle kohusevastasusest. Keegi ei peaks hetkekski kohaseks nimetada tema tahet heaks, sest tema käitumine näitab vastuolu kohusega.
Saksa okupatsioon Taanis
Taani Saksa protektoraadina 1940–1943
pisi|Erik Scavenius (Taani peaminister 1942–43) koos [[Werner Bestiga, kes oli Saksamaa täievoliline esindaja Taanis]]
Alusepanek kommete metafüüsikale
Kohusekohane toimimine mittevahetust kalduvusest
Ka sel juhtumil on Kanti järgi lihtne kindlaks teha, et subjekt ei toimi kohusest. Selliseid tegusid ei tehta kohusest, kuid nad on kohusekohased. Kui poodnik ei küsi kogenematult ostjalt rohkem raha ja see on tema äri huvides, siis sellest kaugeltki ei piisa, et uskuda, et ta teeb seda kohusest ja aususe printsiibist. Kohusekohasus seisneb selles, et ta küsib kõigilt ühepalju ega peta ostjaid, mitte tema kavatsuses ega tahte printsiibis. Selleks et teada, kas poodnikul on hea tahe, tuleb vaadata tahte printsiipi. Kant osutab sellele, et poodnik hoiab ühtset hinda sellepärast, et see on talle kasulik. Kui saaks avalikuks, et ta küsib kogenematult ostjalt rohkem, võiks see kahjustada tema mainet ning seega ka tema äri. Ta küsib ausat hinda ainult omakasu pärast. Kui ta ei peaks kartma, et ostjate petmine tuleb avalikuks, siis ta teeks seda. Mille poolest see erineb esimesest juhtumist? Tegu on kohusekohane. Tema käitumine kavatsusest eraldi vaadelduna on kohusekohane. Me ei saa siin subjekti käitumisest kindlalt järeldada, et tema kavatsus ei ole austusväärne. Sellepärast ütlebki Kant esimese juhtumi kohta, et ei teki kunagi küsimust, kas subjekt toimib kohusest. Siinsel juhtumil on tegu teoga, milleks subjektil pole vahetut kalduvust ja milleks teda ajendab mingi teine kalduvus. Kaupmees ei saa vahetut rahuldust sellest, et ta teenindab ostjaid ausalt, tal pole erilist kalduvust seda teha, ta ei tee seda armastusest klientide vastu. Teda ajendab teine kalduvus, nimelt see, et ta saab sellisest käitumisest lõpuks kasu. Prudentsiaalne kaalutlus näitab, et see tasub ära. Kaalutlus peab silmas hilisemat äratasumist, sellepärast see pole vahetu.
Toimimine kohusest
Oletame, et filantroobi elu asjaolud muutuvad ja ta on nüüd täis leina. Tal on nüüd endal nii palju muresid, et tal pole enam kalduvust teistele kaasa tunda. Oletame, et hoolimata sellest, et tal puudub selleks soov, rebib ta end tundetusest välja ja aitab teisi. Siin ütleb Kant esimest korda, et selles näites on käitumine lihtsalt kohusest, tõeline moraalne väärtus. Kant apelleerib siin tahtele: motiveerib kohus. Järgmises näites on jutt temperamendi poolest külmast ja teiste kannatuste suhtes ükskõiksest mehest. Kui ta teeb head kohusest, siis ta ilmutab head iseloomu ja tal on hea tahe.
Tavaline vastuväide
Paistab, nagu Kanti järgi nõuaks moraalne väärtus paratamatult, et me paneksime kalduvusele vastu, et me teeksime seda, mida me ei soovi teha. Näidetes ei ole subjektil soovi toimida kohusest. Paistab, nagu Kant tahaks öelda, et kui see, mida me teeme, rahuldab meie kalduvusi, siis ei saa meie teol olla moraalset väärtust. Selline kriitika on Friedrich Schilleri kahes epigrammis: selleks, et kohuse vastu mitte eksida, tuleb püüda sõpru põlata. Selline kriitika on ka Bernard Williamsi artiklis "Persons, Character and Morality". Aga see moonutab Kanti positsiooni. Kanti järgi on inimesel moraalne väärtus, kui teda ei motiveeri mitte kalduvus, vaid kohus. See ei tähenda, et hea tahe peab tingimata kalduvusele vastu seisma. Kant ei taha öelda, et selleks et filantroobil oleks moraalne väärtus, peab ta toimima oma heldete kalduvuste vastaselt. Ta peab tunnistama hoolimiskohustuse kehtivust ja see peab lõppkokkuvõttes olema tema motiiv. Hea tahe ei pea kalduvusele vastu seisma ("Praktilise mõistuse kriitikas" ütleb Kant seda otseselt) ja hea tahte ainus motiiv ei pea olema kohus. Tahe on hea, kui ta toimiks kohusest isegi juhul, kui tal soovi poleks. Kui juhtub olema ka kalduvus teha seda, mida kohus nõuab, siis see ei riku hea tahte headust, vaid aitab heal tahtel teha seda, mida moraal nõuab. Sellistel juhtudel on moraalset väärtust lihtsam saavutada, sest pole tarvis soovidega võidelda. Tõsi on küll see, et kui tegu on ilmselt kalduvustega vastuolus, siis on kõige kindlam, et subjekt tegutseb kohusest, kohuse motiiv on kõige ilmsem.
Kaudne kohus kindlustada oma õnne
Õnnelikkus on täielik heaolu, kõikide kalduvuste rahuldamise summa. Me saavutame õnne (täieliku õnne), kui kõik meie kalduvused on rahuldatud. Meil on vähemalt kaudne kohus oma õnnelikkust kindlustada. Rahulolematus oma olukorraga võib kergesti saada suureks ahvatluseks kohusest üle astuda. Kui ma olen näljane, on mul ahvatlus toitu varastada. Kui ma leinan või olen masendunud, siis ma tõenäoliselt teiste vajadustele ei reageeri. Kui õnnelikkus ei oleks kohusest toimimise tingimus, siis meil poleks kohustust seda kindlustada. Nähtavasti sellepärast Kant nimetabki seda kaudseks kohuseks.
Õnnelikkuse käsk ja õnnelikkuse kalduvus
Kõigil inimestel on juba iseenesest väga tugev ja sügav kalduvus õnnelikkusele. Aga miks siis on tarvis seda käskida? Ja kalduvusi ei saa ju käskida, umbes nagu silmavärvi või IQ-d ei saa käskida. Aga siis ei saa ka käskida õnnelikkust. Mida siis Kant õnnelikkuse kohustusega silmas peab? See kohus või käsk ei käi tunnete kohta. Kohus käsib tahet, ja tahe erineb kalduvus- ehk tundevõimest. Kalduvus ehk tunne ei ole ainus jõud, mis motiveerib meid tegutsema. Leinav filantroop saab kohust täita isegi juhul, kui tal kalduvus puudub. Käsk ei kutsu tal esile tunde kalduvusele omast "patoloogilist" armastust, vaid "praktilise" armastuse, mis seisneb tahtes. Tahtega ei saa muuta oma soove, küll aga tegusid.
Esimene moraalilause
Esimene moraalilause on nähtavasti see, et hea tahe toimib kohusest, mitte kalduvusest.
Teine moraalilause
Teine moraalilause ütleb, et teol kohusest ei ole moraalne väärtus mitte sihis, mis sellega tuleb saavutada, vaid maksiimis, mille järgi see otsustatakse. Maksiim on teo tahte printsiip, tegutsemise subjektiivne printsiip, printsiip, mille järgi subjekt tegutseb. Kuidas siis nii, kui Kant mujal just nagu ütleb, et tahte maksiim või printsiip ongi subjekti eesmärgi väljendus? Aruka poodniku maksiim on hoida ühtset hinda omakasu eesmärgil. Paistab ju, et selles maksiimis ju väljendub eesmärk. Leinav filantroop sümpatiseerib teiste saatusega, sest see on tema kohus. Tundub, et ka siin väljendab tema maksiim eesmärki. Sellepärast on raske aru saada, miks teine moraalilause hoiatab teo maksiimi ja eesmärgi segiajamise eest. Üks võimalik seletus on järgmine: võib-olla Kant ei pea silmas mitte kavatsetavat eesmärki, vaid saavutatud eesmärki. Tõepoolest, Kant ütleb, et kohusest tehtud teo moraalne väärtus ei sõltu teo eesmärgi saavutamisest, vaid ainult tahte printsiibist, mille järgi tegu tehakse. See märkus rõhutab, et kavatsused ja realiseeritud kavatsused pole sama asi. Aga selle tõlgendusega on see raskus, et Kant ei räägi lause alguses saavutatud, vaid kavatsetavast (loodetavast) eesmärgist. Mis mõttes on siis moraalne väärtus seotud maksiimidega, kuid mitte loodetavate eesmärkidega? Ta ütleb, et on eelnevast selge, et sihid, mis meil tegude juures võivad olla, ei anna tahtele moraalset väärtust. Ta peab silmas, et teo väärtus ei ole mingis muus sihis kui kohuses, st mingis soovist või kalduvusest tulevas sihis; mitte et üldse sihti ei oleks. Head tahet motiveerivad teatud laadi sihid või eesmärgid. Head tahet ei motiveeri ihavõime esemed, nende loodetav realiseerumine. Hea tahte motivatsioon ei tule empiirilisest loomusest, seda ei valitse aposterioorsed, materiaalsed ajed. Hea tahe toimib mingi eesmärgi saavutamiseks, kuid eesmärki määrav printsiip ei ole materiaalne, empiiriline, vaid formaalne, aprioorne. Oleks viga tõlgendada teist moraalilauset nii, et kohusest tehtavat tegu ei tehta mingil eesmärgil. Igal tahteaktil on Kanti järgi mingi ese. Aga tahtel on moraalne väärtus ainult juhul, kui ta tahab saavutada teatud liiki eset, ainult juhul, kui teo tahte printsiip on formaalne, mitte materiaalne.
Kolmas moraalilause
Kolmas moraalilause ütleb: kohus on teo paratamatus austusest seaduse vastu. Tegu, mis põhineb austusel seaduse vastu, on oluliselt erinev teost, mis rajaneb empiirilistel ajedel, kalduvuse eesmärkidel. Kalduvuse esemed ei saa kunagi olla austuse esemed. Kui miski rahuldab või tõenäoliselt rahuldab minu kalduvusi, siis ma kiidan selle heaks ja võib olla isegi tunnen patoloogilist armastust selle vastu, kuid see ei ole minu austuse ese. Asi on põhiliselt selles, et kalduvuse esemed ei ole vaba valiku saadused, nad ei peegelda tahte tegevust, vaid on looduse programmeerimise tagajärjed. Austada saab ainult esemeid, mida põhjustab tahe. Kui ma toimin kohusest, siis ma jätan kõrvale iga tahteeseme, st soovi või kalduvuse. Hea tahte eesmärk ei ole kalduvuse eesmärk. Tahte määrab objektiivselt seadus ja subjektiivselt puhas austus selle praktilise seaduse vastu. Objektiivne printsiip on praktiline seadus (kategooriline imperatiiv). Ja kohusest toimivat tahet määrab subjektiivselt puhas austus seaduse vastu. Võib-olla ta räägib subjektiivsusest selles mõttes, et tegu on teatud liiki tundega. Sel juhul motiveerivad kohusest toimivat tahet objektiivne seadus ja subjektiivselt tunne. Need on kaks viisi sama motiivi kirjeldamiseks.
Austus kui erilaadne tunne
Austuse ese saab olla ainult ülim praktiline seadus, objektiivne moraaliprintsiip. Austuses toimiv tahe on seega sama mis objektiivse moraaliprintsiibi alusel toimuv tahe. Asjaolu, et Kant nimetab austust tundeks, võib tekitada segadust. Tavaliselt peab ta ju tunnete all silmas reaktsioone meid kui empiirilisi loomusi juhtivatele jõududele, mis on loodusseaduste toime meile. Loodus teeb mind näljaseks ja minu soovi esemeks saab toit. Soov on mõjuna saadud tunne, meelelise olukorra "patoloogiline" tagajärg. Soovid ei saa kunagi olla hea tahte alus. Aga austus on hoopis teistsugune tunne. Seda äratab meis idee seadusest, mille me ise enesele peale paneme. Mul on võime iseendale seadust peale panna tänu sellele, et ma olen enam kui pelgalt empiiriline loomus. Peale selle, et loodusseadused mind mõjutavad, määravad, on mul vaba tahe, praktiline ratsionaalsus. Austustunne tuleb minu tahte tegevusest. Austust põhjustab minu praktiline ratsionaalsus. See on reaktsioon ratsionaalsele mõistele, mille ma annan endale kui praktiliselt ratsionaalsele olendile, nimelt moraaliseaduse mõistele. Austus on tunne, mida tekitab ainult mõistus.
Ülima praktilise printsiibi sissetoomine
Kohus on teo paratamatus austusest seaduse vastu. Sellele reageerib austustunne, mis on tahte saadus. Milles seisneb see formaalne seadus, mis määrab head tahet? Hea tahte printsiip on tegude kui niisuguste kooskõla universaalse seadusega. Printsiip on tegude kooskõla niisuguse universaalse seadusega. Printsiip on järgmine: ma ei tohi mitte kunagi toimida teisiti kui nii, et ma saaksin ka tahta, et minu maksiim saaks üldiseks seaduseks. Kui tahe on hea või toimib kohusest, siis teda määrab see printsiip (kategooriline imperatiiv). Kant ütleb, et tavaline inimmõistus nõustub sellega täielikult. See on tavalisel inimmõistusel alati silme ees. Me juba kasutame seda (võib-olla teadmatult), kontrollides oma maksiimide ja kavatsuste moraalset väärtust. Printsiip ütleb, et hea tahe toimib alati maksiimide järgi, mida ta saab tahta kui üldist seadust. Aga mis see üldine seadus on? Osalt on vastuseks see, et tahte printsiip on pelk seaduskohasus kui niisugune. Hea tahte maksiimid on kooskõlas seaduse vormiga, st kehtivad universaalselt ja paratamatult. Aga kust me teame, millised maksiimid on universaalselt ja paratamatult kehtivad? Nad on seda juhul, kui neid saavad tahta kõik ratsionaalsed loomused.
Valelubaduse näide
Kujutame ette, kas on moraalselt lubatav halvastiminemise vältimiseks anda lubadus, kavatsemata seda täita. Võib püüda vaadata, kas oleks arukas anda valelubadus, st kas see aitaks kaasa õnnelikkusele, või küsida, kas see oleks kooskõlas kohusega. Need on ise asjad. Arukas subjekt otsustab mitte anda valelubadust, sest pikas perspektiivis võib see tuua talle suurt ebamugavust: kui sellest teada saadakse, siis teda enam ei usaldata. Kanti järgi ei saa see maksiim olla üldiseks seaduseks, sest muidu see hävitaks ennast. (Erinevus kahe lähenemise vahel ei tule siit hästi välja.) Kui maksiim valelubadust anda saaks üldiseks seaduseks, siis oleks kõigil õiglane seda raskuste korral teha. Aga see segaks maksiimi eesmärgi täitumist, sest kui kõik niiviisi teeksid, siis konkreetset valelubadust tõenäoliselt ei usutaks ning subjekt ei saaks oma eesmärki saavutada. Asi on selles, et prudentsiaalne otsustamisprotseduur vaatab, millised tagajärjed on lubaduse murdmisel kalduvuse või õnnelikkuse eesmärkide suhtes. Moraalse arutluse puhul on jutt sellest, kas meie maksiimi saab universaalselt tahta, st kas ta saaks olla kehtiv nii mulle kui ka teistele. Nüüd ei ole asi minu ega teiste õnnelikkuses, vaid eesmärgis, mida ma teistega universaalselt ja paratamatult jagan. Keskendun oma tahtmise järelmitele eesmärgi jaoks, mida kõik ratsionaalsed loomused saavad universaalselt ja paratamatult jagada. Õnnelikkuse prudentsiaalseid eesmärke ei saa universaalselt ja paratamatult jagada. See on eriti ilmne, kui jutt on minu isiklikust eesmärgist. Aga minu maksiim ei oleks universaalselt ja paratamatult kehtiv isegi mitte siis, kui minu motiiv oleks teiste õnnelikkuse edendamine: õnnelikkuse eesmärkidel ei ole universaalset ja paratamatut kehtivust, sest arusaamad õnnelikkusest on erinevad ja muutlikud. Õnnelikkuse eesmärgid ei saa olla aluseks universaalselt ja paratamatult kehtivatele seadustele. Valelubaduse puhul tuleb küsida, miks maksiimi universaalne lubatavus oleks ühitamatu universaalse ja paratamatu eesmärgiga. Universaalse seadusena ohustaks see maksiim lubaduste andmise praktikat. Ja see oleks muidugi õnnelikkuse seisukohast kahjulik, aga moraali seisukohast on oluline, et see segaks ka kõigi ratsionaalsete olendite ühist eesmärki. Kant pole veel öelnud, mis see eesmärk on, vaid on öelnud ainult, et see ei ole kalduvuse, vaid praktilise mõistuse eesmärk, ja see on austuse ese. Ta pole ka veel selgeks teinud, millel see austus rajaneb.
Tavaliselt mõistuspäraselt moraalitunnetuselt filosoofilisele moraalitunnetusele
Küsimusele, mis laadi seadus see saab olla, mille ettekujutus peab tahte määrama isegi arvestamata oodatavat tagajärge, et tahet saaks nimetada absoluutselt ja piiranguteta heaks, on Kant seni vastanud, et hea tahte maksiimid on seaduskohased, st neil on seaduse kuju ning nad on seetõttu universaalselt ja paratamatult kehtivad. Me teame, et Kanti järgi on tavaline inimmõistus selle kohusekäsitusega täielikult nõus ning tal on see printsiip alati silme ees. Moraalihinnanguid juhtiva seaduse taipamiseks pole tarvis kaugeleminevat teravmeelsust. Tavaline inimmõistus kasutab selle hinnangute normi kompassina heal ja kurjal vahetegemiseks. Kanti eesmärk esimeses peatükis oli teha tavaline inimmõistus tähelepanelikuks oma printsiibi suhtes. Kõige tähtsam, millele Kant meie tähelepanu juhtis, on vast see, et kohuse ehk ülima moraaliseaduse mõiste pärineb mõistusest. Kant mainib siin Sokratest, pidades arvatavasti silmas Platoni dialoogi "Menon": ta toob Sokratese kombel meist välja teadmise, mis meil juba on. Ülima moraaliprintsiibi autor ei ole filosoofia, vaid tavaline inimmõistus. See aga läheb kergesti eksi, ta kipub unustama või isegi end petma selle suhtes, mida ta juba teab. Kohuse nõuded peavad tähelepanu pärast võistlema õnnelikkuse nõuetega, ja väga sageli õnnelikkus võidab. Sellistel puhkudel kaldub tavaline inimmõistus end oma motiivide suhtes petma. Ta otsib vabandusi ja viise, kuidas moraaliseaduse tähendust moonutada. On alaline oht, et tavatunnetus ignoreerib seesmist kompassi või isegi kaotab võime seda ära tunda. Filosoofia aga saab aidata inimmõistust järjel püsida. Ta saab hea tahte loomust täpselt kirjeldada. Ta saab kohusest ja kalduvusest tehtud tegusid hoolikalt eristada. Ta saab teha meile raskemaks unustada, mida moraal nõuab, või end selles petta.
Tõlge
Üleminek üldarusaadavalt kõlbeliselt mõtteteaduselt kommete metafüüsikale
Kui me oleme oma senise kohusemõiste võtnud oma praktilise mõistuse tavatarvitusest, siis sellest ei saa mitte kuidagi järeldada, nagu me oleks seda käsitlenud kogemusmõistena. Vaid kui me paneme tähele kogemust inimeste tegutsemisest, siis kohtame sagedasi, ja nagu me ise mööname, õiglasi kaebusi, et meelelaadist, et toimitakse puhtast kohusest, ei saa nõnda üldse tuua kindlaid näiteid, et kuigi nii mõnigi asi võib toimuda selle kohaselt, mida kohus käsib, on ikkagi alati veel kaheldav, kas see toimub tegelikult kohusest, nii et sellel on moraalne väärtus. Mistõttu igal ajal on olnud filosoofe, kes selle meelelaadi tegelikkust inimeste tegudes on absoluutselt eitanud ning pannud kõik rohkem või vähem peenenenud enesearmastuse arvele, ilma sellepärast siiski kõlbluse mõiste õigsust kahtluse alla panemata, vaid mainisid siira kahetsusega haprust ja ebapuhtust, mis on omane inimloomusele, mis on küll küllalt õilis, et nii austusväärset ideed endale ettekirjutuseks teha, aga ühtlasi liiga nõrk, et seda järgida, ning vajab mõistust, mis peaks olema talle seadusandluseks, ainult selleks, et hoolitseda kalduvuste huvi eest, olgu siis üksikuna, või äärmisel juhul nende suurimas omavahelises ühitatavuses.
Tegelikult on absoluutselt võimatu kogemuse abil ainsatki juhtumit täie kindlusega kindlaks teha, et muidu kohusekohase teo maksiim rajanes ainult moraalsetel põhjenditel ja ettekujutusel oma kohusest. Sest mõnikord on küll nii, et me kõige teravama enesekontrolli juures ei leia üldse midagi, mis oleks peale kohuse kui moraalse aluse saanud olla piisavalt võimas, et panna meid liikuma ühe või teise hea teo ja nii suure ohverduse juurde; aga sellest ei saa üldse kindlalt järeldada, et tegelikult ükski salajane enesearmastuse aje ei ole tegelik tahet määrav põhjus, nii et toda ideed pelgalt teeseldakse, mille puhul me siis meelsasti oleme uhked endale õigustamatult omistatud õilsamete motiivide üle, tegelikult ei saa me aga kõige pingsamagi kontrolliga kunagi täielikult avastada salajasi ajesid, sest kui jutt on moraalsest väärtusest, siis ei loe mitte teod, mida nähakse, vaid nende seesmised printsiibid, mida ei nähta.