cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josip Jelačić
Jelačić astus Austria sõjaväkke 1819. aastal. Ta teenis impeeriumi eri osades, näiteks Galiitisias ja Türgi piiri juures. Kui puhkes 1848. aasta revolutsioon, otsustati tema kui silmapaistvalt monarhiatruu väejuht teha Horvaatia baaniks (kuberneriks). Keiser Ferdinand I määras ta uuele ametikohale 23. märtsil 1848. Seepeale asus Jelačić Horvaatias tegema suhteliselt radikaalseid ümberkorraldusi: ta kaotas pärisorjuse ning edendas poliitilise illürismi ideed (unistus autonoomsest Horvaatia-Slavoonia ehk Illüüria kuningriigist Habsburgide monarhia koosseisus). Siiski pidi ta tsiviilreformid peagi tagaplaanile jätma, kuna olukord Ungaris nõudis peagi tema sõjalist sekkumist.
Ungari rahvuslased eesotsas Lajos Kossuthiga unistasid Suur-Ungari riigist, mille koosseisu pidi kuuluma ka Horvaatia. Jelačić ei saanud aga sellega kuidagi leppida, kuna rahvuslikus Ungaris poleks horvaadid saanud ilmselt midagi enamat piiratud autonoomiast. Et Kossuth aga nõudis selgesõnaliselt Horvaatia liitmist Ungariga, ei jäänud Jelačićil muud üle, kui Ungarile sõda kuulutada. Selleks ajaks, 1848. aasta sügiseks, olid Ungari ja keisrikoja suhted juba niivõrd halvad, et Habsburgid otsustasid Jelačićit toetada. Ta sõdis Ungaris vahelduva eduga, ent kui vürst Alfred Windischgrätzi väed aasta lõpus läänest Ungarisse sisenesid, õnnestus neil kahe peale enamik Ungarist, sh pealinn Buda enda kätte saada. Jelačićist sai Austria lõunapoolsete vägede juhataja. Hiljem pidid austerlased Ungarist taanduma, ka Jelačići väed suruti Horvaatiasse, kuni Nikolai I saadetud abiväed olukorra lahendasid.
Pärast revolutsiooni ei kadunud Jelačić, erinevalt Windischgrätzist, avalikust elust, vaid jäi sarnaselt Itaalia vägede komandöri Josef Radetzkyga riigi teenistusse. Ta aitas keiser Franz Joseph I siseministril Alexander von Bachil kehtestada absolutismi ning teenis sellega hiljem ära rahvuslaste meelepaha. Teatud määral ta oma ideaalid reetis, kuna Bachi tsentraliseeritud süsteemis polnud Illüüria kuningriigile kohta. Ent koostöö eest keskvõimuga sai Jelačić 1851. aastal Bužimi krahvi tiitli ning jäi baaniks kuni oma surmani 1859. aastal.
Zagrebi peatänav on nimetatud Jelačići järgi, samuti on tema portree 20-kunasel rahatähel.
Heinrich Göseken
Heinrich Göseken vanem (13. aprill 1612 Hannover – 4. detsember (vkj 24. november) 1681 Kullamaa) oli saksa päritolu Eestimaa vaimulik kirja- ja keelemees.
Ta oli 1634–1636 koduõpetaja Rootsi õukonnapastori Johan Rothlöbeni juures, saabus 1637 Tallinna, tutvus Eestimaa superintendendi Nils (Nicolaus) Gaza ja Tallinna gümnaasiumi rektori Heinrich Vulpius vanema juures eesti keelega. Seejärel oli Kirbla (1638), Harju-Madise (1639–1641), Kullamaa (1641–1681) koguduse pastor, Lääne praostkonna praost ja Tallinna Kuningliku Konsistooriumi assessor.
Tema tähtsaim teos on 1660. aastal ilmunud põhjaeestimurdeline käsiraamat "Manuductio ad Linguam Oesthonicam" ("Juhatus eesti keele õppimiseks"), mis sisaldab üle 9000-märksõnalise saksa-eesti sõnastiku.
Pastor Heinrich Gösekeni mälestuseks on epitaaf (1681) ja ristpalk (1682) Kullamaa Püha Johannese kirikus Läänemaal.
Perekond
Heinrich Göseken oli kolm korda abielus.
Seejärel abiellus Magdalena von Howeniga (surnud 1672), kes oli Lümanda ja Itäsalme (Soomes; rootsi keeles Östersundom) mõisa pärushärra, rittmeister Heinrich von Howeni tütar. Abielust sündis kolm tütart, kellest keskmine tütar Gertrud abiellus Kuusalu Laurentsiuse koguduse pastori Johann Wolfgang Böckleriga.
Kolmas abikaasa oli Margaretha Judith von Berg, kes oli Kandla ja Jerometsa mõisniku Hans von Bergi tütar.
Kriitiline mass
251px|pisi|Ülal: Tuumkütuse [[kera on liiga väike, et ahelreaktsioon muutuks iseseisvaks, kuna liiga palju tuumalõhustumise tekitatud neutroneid väljub tuumkütusest. Keskel: Suurendades kera kriitilise massini algab ahelreaktsioon. All: Ümbritsedes esimese kera neutronpeegliga peegeldatakse tuumkütusest väljunud neutronid tagasi tuumkütusesse ja selle tulemusena tekib kunstlik ahelreaktsioon]]
Kriitiline mass on vähim tuumkütuse kogus, milles tuumalõhustumine saab toimuda iseseisva ahelreaktsioonina. Kriitiline mass sõltub paljudest teguritest nagu tuumkütuse tihedus, geomeetriline kuju jne.
Kriitilisuse mõiste
Tuumkütuse massi kriitilisust mõõdetakse neutronkordaja (k) abil, kus:
Selles valemis on ntekkinud keskmine neutronite arv, mis vabaneb ühe tuumalõhustumise käigus ja nkaotatud on neutronite arv, mis läheb kaduma (st. väljub tuumkütusest või neelatakse mittelõhustuva tuuma poolt). Kui k = 1. siis on tegemist kriitilise massiga. Kõik tuumajaamad töötavad selles režiimis.
Ülekriitiline on mass siis, kui k > 1. Ülekriitilise massi puhul tekitab esimene spontaanne lõhustumine ahelreaktsiooni, mis levib eksponentsiaalselt kasvades üle kogu tuumkütuse ja põhjustab plahvatuse. Kõik tuumarelvad vajavad plahvatamiseks ülekriitilise massi saavutamist.
Kuju muutmine
Parim tuumkütuse kuju ahelreaktsiooni tekkimiseks on perfektne kera. Kui tuumkütuse mass on täpselt kriitiline, kuid selle kuju erineb kerast, siis ahelreaktsiooni ei toimu. Muutes tuumkütuse kuju kerakujuliseks on võimalik ahelreaktsiooni algatada ning vastupidi – lõhkudes tuumkütuse kera kuju, ahelreaktsioon hääbub.
Temperatuuri muutmine
Kui tuumkütuse mass on vaadeldaval temperatuuril täpselt kriitiline, siis temperatuuri tõstmine (eeldades, et see ei too kaasa tuumkütuse paisumist ega tiheduse muutumist) muudab massi alakriitiliseks. See efekt on seotud neutronmürkide "mürgisuse" kasvamisega temperatuuri tõusmisel. Mida kiiremini toimub tuumkütuse aatomite soojusvõnkumine, seda laiema energiate skaalaga neutroneid tuumalõhustumisel vabaneb. Samuti suureneb erinevate raskete tuumade võime neutroneid neelata (neutronite liikumise kiiruste vahemik, millise kiirusega neutroneid mittelõhustuv tuum neelata suudab, suureneb). Järelikult läheb temperatuuri tõusmisel järjest rohkem neutroneid kaotsi tänu nende neeldumisele mittelõhustuvates tuumades ja tuumkütuse kriitiline mass suureneb.
Arukuklane
Arukuklane (ka metsakuklane, Formica rufa) on sipelglaste sugukonda kuklase perekonda kuuluv putukas.
Arukuklane on Eestis looduskaitsealune loomaliik.
Töösipelgas võib olla 8–10 millimeetrit pikk.
Arukuklastel on võime vaenlase pihta sipelghapet pihustada. Sipelghappe eraldas esimest korda inglise loodusteadlane John Ray 1671, destilleerides suurt hulka purustatud arukuklasi.
Arukuklased toituvad põhiliselt pesa lähedalt leitud selgrootutest, eriti ümbritsevatelt puudelt korjatud lehetäidest, ehkki nad on ka raipesööjad. Sellepärast on arukuklast mõnele poole introdutseeritud loodusliku kahjuritõrje otstarbel.
Kriitiline mass
Neutronpeegli kasutamine
Väga suur neutronite kadu tekib neutronite tuumkütusest lahkumise tõttu. Kasutades neutronpeegleid on võimalik suur hulk tuumkütusest väljunud neutroneid tuumkütusesse tagasi peegeldada. Sellega väheneb tuumkütuse kriitiline mass oluliselt. Väga hea neutronite peegeldaja on näiteks metalliline berüllium.
Kerakujulise tuumkütuse kriitiline mass
Tuumkütuse kuju, millel on vähim kriitiline mass ja vähimad mõõtmed, on kera. Allolevas tabelis on toodud mõningate tuumkütuste kriitilised massid normaaltihedusel. Kõikide nende tuumkütuste poolestusaeg tavaoludes on suurem kui 100 aastat.
Arukuklane
Arukuklase pesakuhilas on püsiv õhuniiskus. Kuhila kuju ja mõõtmed määravad pesas kindla temperatuurirežiimi ning sellepärast ei muutu pesa mõõtmed ja kuju pikka aega, kuigi pesamaterjal ringleb pidevalt: sipelgad tõstavad okkaid pesasügavusest pesa pinnale. Terves sipelgapesas ei ole kunagi hallitust, aga niipea, kui sipelgad pesa hülgavad, kasvab kogu kuhil seeneniidistikuga läbi.
Kriitiline mass
Tuumapommi kriitiline mass
pisi|Kui tuumkütuse tükke ei viida kokku piisavalt kiiresti toimub tuumkütuse eeldetonatsioon, mis paiskab enamuse tuumkütusest plahvatamata laiali Selleks, et tuumapomm plahvataks peab enne plahvatust alakriitilises seisundis olnud tuumkütus minema ülekriitiliseks. Seda on võimalik saavutada hoides tuumkütust eraldi osadena (igaüks väiksem kriitilisest massist) ning viies nad plahvatuse hetkeks omavahel kiiresti kokku. Näiteks uraan-235 tuumkütusega tuumapommides kasutatakse selleks tavalist lõhkeainet.
Arukuklane
Elukohana eelistavad nad oma suure pesakuhila rajada territooriumile, kuhu teisi liike ei lubata, ja sissetungijatega asutakse võitlusse. Ühes pesas elab sadu tuhandeid sipelgaid. Vähemalt samas ulatuses, kui pesakuhil ulatub üle maapinna, on kuklastel ka maa sisse ehitatud keeruline käikude ja kambritega süsteem. Teiste kuklastega võrreldes on arukuklase pesa keskmise suurusega.
Kriitiline mass
Tuumapommi kriitiline mass
Kasutades täiesti puhast plutoonium-239, oleks selline meetod teoreetiliselt võimalik, kuid juba väike kogus plutoonium-240, mis kipub väga hõlpsalt spontaanselt lõhustuma ja tekitab ahelreaktsiooni enne tuumkütuse osade täielikku kokkupõrkamist. Liiga varajane ahelreaktsioon lõhustab ainult väikese osa tuumkütusest ning paiskab ülejäänud lõhustumata kütuse tükid teineteisest eemale, katkestades ahelreaktsiooni.
Arukuklane
Üldjuhul eelistavad arukuklased elukohana puisniitu ning elavad valgusrikastes metsades ja metsaservadel, kuid nad võivad elama kolida ka aeda ja mahajäetud hoonetesse, samuti mesitarudesse. Ilumetsa sipelgaasurkonnas asub üks arukuklase koloonia sauna sõrestikseinas ja teine sellest kõigest 30 meetri kaugusel kopliaia ääres.
Kriitiline mass
Tuumapommi kriitiline mass
Seetõttu kasutatakse plutooniumpommides reeglina kriitilise massi saavutamiseks implosioonmeetodit. Kerakujulise tuumkütuse pinnal olevad lõhkeaineliistakud suruvad üheaegselt plahvatades plutooniumi kokku ning tekitavad piisava tiheduse, et ületada plutoonium-239 kriitiline mass. Plahvatuse mõju suurendamiseks võib plutooniumkera sees olla õõnsus, mille plahvatus kokku surub.
John Boland
John Pius Boland (16. september 1870 Dublin – 17. märts 1958) oli iiri poliitik ja tennisist, 1896. aasta suveolümpiamängude kahekordne olümpiavõitja, esindas Suurbritanniat. Klubi: Oxford University AC.
Ateena olümpiamängudel 1896 osales Boland tennises. Üksikmängus alistas ta avaringis Friedrich Trauni Saksamaalt kolmes setis, teises ringis Evangelos Rallise Kreekast kahes setis, poolfinaalis Konstantinos Paspatise Kreekast kahes setis ja finaalis Dionysios Kasdaglise 6:3, 6:1. Kasdaglis oli kreeklane, kuid et ta pärines Aleksandriast, on teda vahel peetud Egiptuse sportlaseks.
Vaimulik muusika
Vaimulik muusika (ka religioosne muusika, sakraalmuusika) on muusika, mis on seotud religiooniga.
Varaseimad heliloojad olid Leoninus ja Perotinus, kes olid seotud tollal äsja Pariisis ehitatud Notre-Dame'i katedraaliga.
Nõmmnelk
Nõmmnelk (Dianthus arenarius) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nelgi perekonnast.
Nõmmnelk kasvab Eesti randadel, teeäärsetel vallidel ja hõredates männimetsades.
Õitseb juunist augustini.
Ta kasvab Soomes 10–25 cm, Poolas 20–40 cm kõrguseks. Pika varre otsas on üks õis.
Nõmmnelk kasvab laiguti Põhja- ja Kesk-Euroopas. Levila ulatub idas Valgevene ja Ukrainani, läänes Kesk-Saksamaa ja Austriani, põhjas Kesk-Rootsi ning Lõuna- ja Ida-Soomeni.
Nõmmnelk kuulub Eestis II kaitsekategooriasse.
Alamliigid
Eestis kasvab kaks alamliiki Dianthus arenarius borussicus ja Dianthus arenarius arenarius.
Néa Salamís Famagusta FC
Nea Salamis Famagusta FC on Famagustast pärit Küprose jalgpalliklubi mis tegutseb alates 1974. aasta Türgi invasioonist Küprosele ajutiselt eksiilis Larnacas. Klubi nimi tuleneb Vana-Kreeka linnast Salamina (Küpros), mis asub tänapäevase Famagusta linna lähistel.
Nea Salamise kõige märkimisväärsemateks saavutusteks on Küprose karika ja superkarika võit 1990. aastal. Klubi kõrgeim koht Küprose meistriliigas on olnud kolmas koht. Oma esimese viie tegutsemisaasta (1948–1953) jooksul osales Nea Salamis Küprose amatööride jalgpalliföderatsiooni korraldatud meistrivõistlustel. 1953. aastal ühines klubi Küprose jalgpalliliiduga, hakates osalema riigi meistri- ja karikavõistlustel.
Klubi võttis esimest korda osa Euroopa võistlussarjast 1990. aasta UEFA karikavõitjate karikasarja raames ning mängis ka 1995, 1997, ja 2000 aasta UEFA Intertoto karikasarjades. Jalgpalliklubi on osa Nea Salamis Famagusta spordiklubist, mis asutati 1948 aastal. Lisaks jalgpallimeeskonnale tegutseb ka Nea Salamis Famagusta võrkpallimeeskond.
Famagusta Néa Salamís on 1948. aastal asutatud Küprose jalgpalli- ja võrkpalliklubi. Klubi on pärit Famagustast, kuid tegutseb pärast Türgi invasiooni 1974. aastal Larnacas.
Husan Turdialiev
Husan Turdialiev (sündinud 1956) on usbeki maletegelane, rahvusvaheline arbiiter (2001).
Turdialiev on Usbekistani endine julgeolekutöötaja, erukindral. Tegutseb malefunktsionäärina ja malekohtunikuna. Ta on Usbeki Maleföderatsiooni esimene asepresident ja FIDE tsooni 3.4 president (tsoon hõlmab Afganistani ja Kesk-Aasia riikide maleföderatsioone). Alates 2018. aastast on ta ühtlasi FIDE ausa mängu komisjoni liige.
Turdialiev on olnud peakohtunik FIDE tsooni 3.4 meistrivõistlustel (2008, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019), peakohtuniku asetäitjana on ta tegutsenud Moskvas Aerofloti lahtisel B-turniiril (2017–2020) ja reakohtunikuna paljudel tiitlivõistlustel, sealhulgas maailmameistrivõistlustel kiir- ja välkmales (2018, 2019).
Turdialiev tegutseb ka maleorganisaatorina. 2008. aastal sai ta FIDE-lt rahvusvahelise organisaatori nimetuse.
Pärtliöö veresaun
pisi|Pärtliöö veresaun Pärtliöö veresaun oli hugenottide massiline tapmine Pariisis ööl vastu 24. augustit 1572 (pärtlipäeva) ja järgnenud päevil.
Pärtliöö veresauna korraldasid katoliiklased Katariina di Medici ja Guise´ide algatusel, et hävitada oma poliitilisi vastaseid ja vabastada kuningas Charles IX hugenottide mõju alt. Kasutati ära, et hugenottide juhtkond oli seoses nende juhi Navarra Henri ja kuninga õe Marguerite de Valois´ pulmadega Pariisi kogunenud; tapeti umbes 2000 hugenotti, sealhulgas kuninga mõjukas nõunik admiral Gaspard de Coligny. Tapatalgud korraldati ka provintsides. On teadmata, kui palju inimesi tapeti. Tänapäevased hinnangud kõiguvad 5 tuhandest 30 tuhandeni.
Pärtliöö veresaun oli hugenotisõdade pöördepunkt. Paljud tähtsad hugenotid tapeti ja ülejäänutest mõnedki pöördusid katoliiklusse. Allesjäänud hugenotid marginaliseeriti, neil polnud enam tähtsate asjade otsustusõigust. Kuigi Pärtliöö veresaun polnud mingil juhul unikaalne, oli ta 16. sajandi usuvaenustest kõige ohvriterohkem ja tuntum ning jättis kogu Euroopa protestantidele teadmise, et katoliiklus on verejanuline ja ebausaldusväärne religioon.
Olav Ehala
pisi|Olav Ehala [[Saaremaa Ooperipäevadel 22. juulil 2012]] pisi|Vasakult paremale: [[Viiu Härm, Veronika Portsmuth ja Olav Ehala XI noorte laulu- ja tantsupeol]] Olav Ehala (sündinud 31. juulil 1950) on eesti helilooja ja pianist; Eesti Heliloojate Liidu esimees aastatel 2001–2014.
Ta on lõpetanud 1969. aastal muusikateooria alal Tallinna Muusikakooli ja 1974. aastal kompositsiooni erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (professor Eugen Kapi klassis).
Ta mängis klahvpille ja laulis tausta ansamblis Kristallid ja kirjutas ansamblile mõned lood.
Ta töötas aastatel 1970–1975 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris muusikuna ja 1975–1991 muusikaala juhatajana, 1991. aastast töötab Eesti Muusikaakadeemia õppejõuna.
Ta on esinenud pianistina paljudes riikides, saanud joonis- ja nukufilmide ("Aeg maha", "Eine murul", "Ärasõit", "Papa Carlo teater", "Hotell E") muusika eest rahvusvahelisi auhindu. Ta on loonud muusikat ka filmidele ja lavastustele. Alates 1993. aastast on tema muusikateoseid esitatud kõikidel üld- ja noorte laulupidudel.
Aastatel 2001–2014 oli ta Eesti Heliloojate Liidu esimees.
Muusikalid
Ehala on kirjutanud muusikalid "Sabata krokodill" (1972), "Oliver ja Jennifer" (1972), "Buratino" (1975) ja "Johnny" (1980, koos Jaanus Nõgisto ja Peeter Volkonskiga; nimetatud ka rokkooperiks), "Thijl Ulenspiegel" (1987) ja "Nukitsamees" (1981).
Filmid
Olav Ehala on kirjutanud muusikat filmidele ja mõnel puhul kasutanud sedasama muusikat ka oma muusikalides. Filmi "Nukitsamees" (režissöör Helle Karis, 1981) lauludest on paljudele hästi tuntud näiteks "Kodulaul", "Rahalaul", "Vitsalaul" ja "Valulaul"; ka "Karoliine hõbelõnga" (režissöör Helle Karis, 1984) laulud (nt "Vokilaul", "Näkilaul", "Lambalaul") on saanud populaarseks. Samuti on tuntuks saanud lugusid 1971. aastal valminud filmist "Don Juan Tallinnas" (nt "Vaid see on armastus").
Silvio Gesell
thumb|Silvio Gesell Silvio Gesell (17. märts 1862 St. Vith – 11. märts 1930 Oranienburg) oli saksa iseõppijast ettevõtja, majandusteadlane, ühiskonnategelane, ühe maksu pooldaja (inspireerituna ameerika poliitökonomisti Henry George mõtetest), anarhist ja vabaturumajanduse pooldaja, kes asutas Freiwirtschafti liikumise (sellest sündis WIR-pank).
Olav Ehala
Telesaated
Olav Ehala on noorest põlvest peale olnud agar muusikastiilide tutvustaja ning eriti tänuväärseks kanaliks, kus seda teha, on ta pidanud televisiooni. Nii oli ta popmuusika ajalugu käsitleva Eesti Televisiooni saatesarja "Muinaslood muusikas" (1977–1978) saatejuht, pianist ja laulja. Saatesarja autor oli Valter Ojakäär, saadetest käis läbi terve plejaad Eesti ansambleid ja soliste, kes esitasid peamiselt maailma popiklassikat.
Silvio Gesell
Silvio Geselli elulugu
Silvio Gesell sündis üheksalapselise pere seitsmenda lapsena. Tema isa Ernst Gesell oli Preisi Malmedy ringkonna (nüüd osa Belgiast) sekretär. Ta läbis kogukonnakooli ja läks siis tööle Deutsche Reichsposti. Seejärel õppis ta vanemate vendade juures Berliinis ärimehe ametit ning elas kaks aastat korrespondendina Hispaanias Málagas. Pärast sõjaväeteenistust töötas ta kaubandusametnikuna Braunschweigis ja Hamburgis.
Olav Ehala
Telesaated
1988. aasta ETV saates "Vaid see on armastus" esitas Olav Ehala filmi- ja teatrimuusikat ansambel Kiigelaulukuuik.
Silvio Gesell
Silvio Geselli elulugu
1853. aastal kukutati Argentinat valitsenud diktaator Juan Manuel de Rosa ja kehtestati liberaalne põhiseadus, mis avas riigi sisserändajatele. Tänu vabaturumajandusele kasvas majandus kiiresti ning lambavill ja loomaliha muutusid kõige olulisemaks ekspordiartikliks. 1870. aastatel mindi üle kullaga tagatud võlarahale, mis hakkas takistama eksporti ning põhjustas likviidsuskriisi 1890. aastatel. Kujunes välja deflatsiooniline langusspiraal: rahapuudus > palkade langus > tarbimise vähenemine > müügikäibe langus > äriühingute pankrotid > massivallandamised > massiline tööpuudus > ühiskondlikud rahutused. Kõik katsed rahapakkumisega majandust elavdada ebaõnnestusid, sest inimesed panid kogu saadud raha tallele, sest deflatsiooni tõttu saab tulevikus samu kaupu osta odavamalt. pisi|Silvio Geselli haud Oranienburgi surnuaias Gesell rändas 1887. aastal Argentinasse, kus ta asutas oma ettevõtte ning avas selle filiaali Berliinis. Õitseva majandusega riigist läbikukkunud riigi staatusesse langemise kogemus ja isiklikud majandusraskused panid teda juurdlema rahasüsteemi ülesehituse teemal. 1891. aastal avaldas ta raamatu "Die Reformation des Münzwesens als Brücke zum sozialen Staat" ('mündihalduse reform, mis avab tee sotsiaalsesse majandusmudelisse'). Sellele järgnesid raamatud "Nervus rerum" ja "Die Verstaatlichung des Geldes" ('raha natsionaliseerimine'). 1892. aastal andis ta oma äri vennale ning naasis Euroopasse – Šveitsi Neuchâteli kantonisse, kus ostis endale talu. 1900. aastal asutas ta ajakirja Die Geld- und Bodenreform ('raha- ja maareform'), kuid see lõpetas tegevuse 1903. aastal majandusraskuste tõttu.
Olav Ehala
Telesaated
2000. aastal valmis ETV-s Olav Ehala loominguline portree "Ob-la-di, Ob-la-da: Olav Ehala". Saates tutvustatakse Olav Ehalat kui Eesti popmuusika ajaloo tugisammast, kes kõigepealt tegutses ansamblis Kristallid. Lisaks filmi- ja teatrimuusikale kuulub tema loomingusse hulgaliselt poplaule. (Saatejuht Reet Linna, ajastu tausta valgustas Olavi Pihlamägi.)
Silvio Gesell
Silvio Geselli elulugu
Aastatel 1907–1911 tegutses Gesell taas Argentinas, kuid kolis siis taas Saksamaale Oranienburgi ja asus elama Edeni puuviljakasvatuse ühistusse, Berliini lähistel. 1911. aastal asutas ta ajakirja Der Physiokrat, kuid see suleti 1916. aastal sõjatsensori otsusega. Pärast seda naasis ta taas Šveitsi oma tallu.
Olav Ehala
Telesaated
2010. aastal andis Eesti Televisioon eetrisse kontserdisarja "Suvi kaob heinareel", millega tähistati helilooja Olav Ehala 60. sünnipäeva. Kõlas läbilõige Ehala loomingust, mida esitasid Pärnu Linnaorkester, vokaalansambel Meelega ja Tartu Noortekoor. Solistid olid Liisi Koikson, Hanna-Liina Võsa, Ott Lepland, Elo Toodo-Jakobs ja Lauri Liiv. Dirigeeris Paul Mägi.
Silvio Gesell
Silvio Geselli elulugu
1919. aasta aprillis kutsuti ta Müncheni Nõukogude Vabariigi revolutsioonilisse valitsusse rahandusvolinikuks, kuid tema ametiaeg kestis vaid seitse päeva. Vabariigi verise lõpetamise järel ta vangistati ja süüdistati riigireetmises, kuid Müncheni kohus mõistis ta pärast enda kaitseks peetud kõnet küll õigeks, kuid saadeti Baierimaalt välja. Kuna ka Šveits ei lubanud teda enda territooriumile, siis läks ta elama Edeni ühistusse ning 1924. aastal Argentinasse. 1927. aastal naasis ta Edenisse ning suri 1930. aastal kopsupõletikku.
Vabaturumajanduse õpetus (Freiwirtschaftlehre)
Gesell sõnastas oma nägemuse 1916. aastal raamatus "Die natürliche Wirtschaftsordnung durch Freiland und Freigeld" ('loomulik majanduskord vaba maa ja raha läbi'). Tema nägemus oli kosmopoliitne ning ta oli veendunud, et maa kui toimetuleku alus peaks olema kasutatav võrdselt kõigile inimestele olenemata soost, rassist, klassist, rikkusest, religioonist, vanusest või isiklikust võimekusest. Riigipiire pidas ta mittevajaliku takistusena.
Eugène Delacroix
pisi|"Dante ja Vergilius põrgus", 1822, õli lõuendil, 189 x 246 cm, Louvre, Pariis pisi|"Sardanapaluse surm", 1827, õli lõuendil, 392 x 496 cm, Louvre, Pariis pisi|"Alžeeria naised", 1834, õli lõuendil, 180 x 229 cm, Louvre, Pariis pisi|"Vaikelu homaariga", 1827, õli lõuendil, 80,5 x 106,5 cm, Louvre, Pariis pisi|"Juudipulm Marokos", 1839–1841, õli lõuendil, 105 x 140 cm, Louvre, Pariis pisi|"Maroko sultan ümbritsetuna oma õukonnast", 1845, õli lõuendil, 384 x 343 cm, Musée des Augustins, Toulouse Ferdinand Victor Eugène Delacroix (26. aprill 1798 Charenton-Saint-Maurice Pariisi lähedal – 13. august 1863 Pariis) oli 19. sajandi esimese poole prantsuse kõige tuntum romantistlik maalikunstnik ja graafik.
Olav Ehala
Telesaated
2020. aastal tähistati Olav Ehala 70. sünnipäeva Alexela kontserdimajas muusikalise lavastusega tema loomingust, mis telesalvestisena on alaliselt vaadatav ERR-i veebikeskkonnas Jupiter. Lavastas Veiko Tubin, esinesid Collegium Musicale ja Ellerhein, lauljad Hanna-Liina Võsa, Nele-Liis Vaiksoo ja Lauri Liiv, Pärnu Linnaorkester dirigent Kaspar Männi juhatusel ning Tallinna Linnateatri laulvad näitlejad. Laval esines ka Olav Ehala ise koos oma kvartetiga.
Eugène Delacroix
Suurepärase koloristina peetakse teda Jean Auguste Dominique Ingresi kõrval viimaseks suureks prantsuse kunsti peasuuna esindajaks. Umbes veerandsajandi jooksul nähti teda ja Ingresi konkurentidena ning nende polaarsus domineeris Pariisi kunstiõhkkonnas.
Olav Ehala
Telesaated
Ehala 70. sünnipäeva tähistati 2020. aastal ka ERR-i saatega "Olav Ehala. Helide redelil" (autor Margit Kilumets). „Olku – jääv meile päike,“ ütleb seal oma sõbra kohta kirjanik Leelo Tungal. Viive Ernesaks, Peeter Tooma ja teised külalised on Kure tänavale kaasa toonud oma lood ja laulud päevakangelasest.
Eugène Delacroix
Elulugu
Eugène Delacroix sündis väikekodanlikus perekonnas Victoire Oebeni neljanda lapsena. Ema poolt oli ta suguluses saksa päritolu puuseppade perekondadega (Oeben, Riesener), kes valmistasid mööblit prantsuse kuningale Louis XV ja tema õukonnale 17. ja 18. sajandil. Tema isa Charles Delacroix oli diplomaat ja aastail 1795–1797 Prantsuse välisminister. Isa töö tõttu seadis perekond end 1802. aastal sisse Bordeaux's ning pärast isa varajast surma 1805. aastal kolis pere Pariisi. Kuulujuttude alusel oli Delacroix' bioloogiline isa hoopiski peaminister Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord, kes abistas tihti kunstniku peret ja toetas noore Delacroix' karjääri. Oletust toetab Delacroix' ja Talleyrandi märkimisväärne füüsiline sarnasus, mis olevat Delacroix'd šokeerinud, kui ta nägi ministri miniatuuri oma ema kirjutuslaual.
Olav Ehala
Kiigelaulukuuik
Tihe koostöö seob Olav Ehalat vokaalansambliga Kiigelaulukuuik, mis on esitanud rohkesti just Olav Ehala laule ja seadeid. Ansambliga on esinetud Eestis, Soomes, Saksamaal, Iirimaal ja Portugalis. Ilmunud on CDd "Siidiplaat", Olav Ehala autoriplaat "Kino-Teater-Muusika" ning "Koidulast Ehalani".
Eugène Delacroix
Elulugu
Delacroix' lapsepõlv oli muretu ning ta oli väga kiindunud isasse. Eripärases ja kunstihuvidega peres tekkis tal kirg muusika ja teatri vastu. Kuni 17. eluaastani tegeles ta klassikaliste õpingutega. Ta omandas alghariduse Lycee Louis-le-Grandis. 1816. aastal võeti Eugène Delacroix vastu École des Beaux-Artsi, kus ta ande poolest silma ei paistnud. Delacroix sai Académie des Beaux-Artsi liikmeks alles seitsmendal taotlemiskorral 1857. aastal ning seda Talleyrandi toetusel.
Olav Ehala
Raimo Kangro Olav Ehala muusikast
Helilooja Raimo Kangro on iseloomustanud Olav Ehala muusikat nii:
Eugène Delacroix
Elulugu
Oma maalikunstnikust onu Henri-Franḉois Rieseneri (1767–1828) soovitusel sattus ta 1816. aastal silmapaistva uusklassitsisti Pierre-Narcisse Guérini kunstistuudiosse, kuigi Delacroix oleks eelistanud õpinguid Antoine-Jean Gros' juures. Guérini stuudios kohtus ta hiljem Théodore Géricault'ga, kes oli just lõpetamas oma maali "Méduse'i parv" (1818–1819, Louvre, Pariis) ning avaldas oma elegantsuse ja geniaalsusega noorele romantikule sügavat mõju. Nii imetles Delacroix Gros' kõrval ka Géricault'd. Noore mehena külastas ta ka rojalistist maalikunstniku Baron François Gérardi salongi. Alates aastast 1822 oli tal riigimehe ja ajaloolase Adolphe Thiersi toetus, kes siseministrina 1830. aastatel usaldas arhitektuurilised dekoratsioonid Delacroix' ülesandeks. Lisaks mõjutas teda veel helilooja ja pianist Frédéric Chopin ja prantsuse kirjanik George Sand. Mõnda aega elas Delacroix tihedat seltsielu. Tal olid tekkinud sõprussidemed inglise romantistliku maastikumaalija Richard Parkes Boningtoniga (1802–1828), kes külastas korduvalt Gros' stuudiot, ning veel tutvus ta kunstnik Thales Fieldingiga (1793–1837). Isiklikult erines Delacroix teistest turbulentsetest romantikutest, kes olid koondunud ümber tema sõbra Victor Hugo, jäädes ühiskondlikes sündmustes kõrvalvaataja rolli. Tal olid sõprussidemed veel ka Balzaci ja Stendhaliga.
Silvio Gesell
Vabaturumajanduse õpetus (Freiwirtschaftlehre)
Lähtudes inimese omakasupüüdlikust olemusest, pooldas Gesell ausal konkurentsil põhinevat turumajandust, milles on kõigil võrdsed võimalused. Selle saavutamiseks tuli tema arvates tühistada kõik pärilikud ja õiguslikud eesõigused. Igaüks peaks kasutada vaid isiklikke võimeid endale elatise teenimisel. Loomulike majandussuhete ja vaba konkurentsi keskkonnas saavutavad tublimad loomulikult suurema sissetuleku taseme, mida ei moonuta laenuintress või maarendi tasumise kohustus. Ka vähemvõimekatele tagaks see õiglase toimetuleku taseme, sest needsamad laenuintressid ja maarendi kohustused ei võtaks ära kogu nende loodut. Kui olemasolevad ressursid hoitakse ringluses, siis on piisavalt vahendeid, et abistada ja hädasolijaid.
Eugène Delacroix
Elulugu
Kokkupuude John Constable'iga (1776–1837) ja sõprus Richard Parkes Boningtoniga viis Delacroix' Londonisse 1825. aastal. Prantsusmaale naastes sai ta mitu tähtsat dekoratiivmaali tellimust oma sõprusringkonnalt. 1832. aastal reisis diplomaatilise delegatsiooni saatjana Marokosse, Alžeeriasse ja Hispaaniasse. Viimast korda esines Delacroix Salongis 1859. aastal. Delacroix suri 1863. aastal, tema loomepärandi hulgas on üle 6000 joonistuse, akvarellteose ja gravüüri. Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.
Silvio Gesell
Rahaprobleemi olemus ja selle lahendus
Gesell leidis, et sissenõutava intress on summa, mis moodustub traditsioonilisest intressist, inflatsiooni kompensatsiooni osast, riskikomponendist, majanduse kasvupoliitikast tulenev osa ja panga krediidivahenduse agenditasust. Võlarahasüsteemist loobumisel kaoks nii kasvuideoloogia põhjus kui ka inflatsiooni-deflatsiooni tsükkel. Üleminek stabiilsele rahasüsteemile vähendaks oluliselt krediidiriski, seega väheneks ka intressimäära riskikomponent. Järele jääks vaid algupärane intressi nõue, mis oleks suurusjärgus 2–3%.
Eugène Delacroix
Retseptsioon ja kunstiteoreetilised saavutused
Ingresi uusklassitsismile vastandumise tõttu kannatas Delacroix vaenuliku kriitika all : konservatiivid nimetasid tema tegevust "maalikunsti massimõrvaks", üldine avalikkus ja paljud kriitikud nägid temas "juhuslikku ikonoklasti" ning Ingresi toetajad pidasid tema loomingut ebapuhtaks. Siiski leidus neid, kes teda entusiastlikult tunnustasid ning seeläbi omandas Delacroix juhtiva positsiooni prantsuse romantismiliikumises, kuigi ise ta endale vastavat staatust ei omistanud. Samuti ei võtnud ta füüsiliselt osa romantismiliikumise võitlustest, mida juhtisid Victor Hugo, Hector Berlioz jt.
Silvio Gesell
Rahaprobleemi olemus ja selle lahendus
Gesell selgitas intressi probleemi rahamajanduse nähtusena ja vastandus sellega Karl Marxil, kes selgitas ebavõrdsust tootmisvahendite omandisuhtest lähtudes. Gesell jõudis oma aruteludes lõpuks seisukohale, et peale vaba raha kasutusele võtmist võib laenuintressi nõude õiguslik alus üldse kaduda, sest lõppkokkuvõttes ületab raha pakkumine selle nõudlust ning see omakorda põhjustab laenuintressi nõude annulleerumise.
Gesell jõudes järeldusele, et majandust mõjutab kõige enam raha püsiv ringluskiirus. Kuna raha, erinevalt kaupadest ja inimtööst ei hävi tarbimise läbi ega kaota väärtust riknemisprotsessis, siis oli seda võimalik koguda ja oodata kuni selle kasutamiseks tekib piisavalt kasulik võimalus. Spekulatiivne tarbimise edasilükkamine häirib majandust ja sunnib kauba omanikke hindu langetama enne nende riknemist. Müües toodangud hinnaga, mis ei kata tootmiskulusid, on nad sunnitud võtma laenu ja seeläbi loovutama paremal juhul osa oma töö viljadest, halvemal juhul aga kogu ettevõtte raha valdajale.
Eugène Delacroix
Retseptsioon ja kunstiteoreetilised saavutused
Oma silmapaistvates artiklites, mis ilmusid ajakirjas Journal, pidas ta end oluliseks kunstiteoreetikuks. Teda austas prantsuse luuletaja, tõlkija ja kunstikriitik Charles-Pierre Baudelaire (1821–1867), kes Delacroix' pühendunuima toetajana kirjutas talle järelehüüde "L' Oeuvre de Delacroix". 1846. aastal kirjutas Baudelaire tema kohta järgmist: "Delacroix on ... suure traditsiooni järeltulija ... Aga võtke ära Delacroix, ja ajaloo suur ahel on murtud ning see langeb maha. On tõsi, et suur traditsioon on kadunud, ja et uut ei ole veel leitud." Lisaks on Baudelaire leidnud, et Delacroix' kõige tähelepanuväärsemaks omaduseks on temale ainuomane melanhoolia, mille poeet seostab kiindumusega Dantesse ja Shakespeare'i.
Silvio Gesell
Rahaprobleemi olemus ja selle lahendus
Gesell leidis, et raha omadustest tulenevad eelised rikuvad turu loomulikku arengut. Olukorda saaks parandada kui ka raha kaotaks aja jooksul väärtust nii, et rahaomanikul poleks enam turgu valitsevat seisundit. Kui ka raha omanikul oleks surve, mis sunniks teda väärtuse kaotamise hirmus seda kasutama, siis ostaks ta selle eest midagi või investeerib ärisse mille tulemuslikkusse ta usub. Nii teeniks raha inimesi, mitte vastupidi nagu see võlarahasüsteemis on.
Valgamaa
Valgamaa on ajalooline maakond, mis paiknes Liivimaa kubermangus, enamjaolt praeguse Läti aladel ja oli valdavalt lätikeelne. Vaid Valga linn koos lähiümbrusega ning mõned väikesed alad Sooru ja Paju ümbruskonnas kuuluvad praegu Eestile (olid 20. sajandi alguses eesti-läti segaasustusega).
Silvio Gesell
Rahaprobleemi olemus ja selle lahendus
Gesell nimetas uut tüüpi raha "vabarahaks" või ringlusega tagatud rahaks. Otto Heyn (1860–1920), saksa kohtunik ja monetaarteoreetik, nimetas seda "kahaneva väärtusega rahaks" (kaduraha) või ka halvustavalt "raisatavaks rahaks" (Schwundgeld). Sellise raha emiteerimise õigus tuleks reserveerida riigi keskvalitsusele või suuremate omavalitsusüksuste valitsustele, kes kogub ringluses olevat raha tagasi maksukohustuse läbi. Inflatsiooni kasvamisel tuleb raha emissiooni vähendada ja maksukohustusi suurendada, deflatsiooni puhul taas raha emissiooni suurendada ja maksukohustusi vähendada. Raha ringluses hoidmiseks ja käibe kiirendamiseks tegi ta ettepaneku asendada mündid paberrahaga, millele tehakse märkmed selle väärtuse vähenemise või aegumise kohta. Kui raha väärtus pidevalt väheneks, siis muutuks kapitali kogumine ja sellega manipuleerimine kahjumlikuks tegevuseks, mistõttu vaba raha ei koguneks enam üksikute kapitalistide valduse isegi mitte deflatsiooni olukorras, s.t siis kui intressimäärad oleksid madalad ja kaupade hinnad ajas jätkuvas languses. Gesell uskus, et sellise raha kasutuselevõtt tagaks tugeva ja püsiva kapitali pakkumise ehk nagu ta ise ütles "uputame intressi teenimise himu kapitalimerre". Püsiv ja kiire raharinglus vabastaks majanduse majanduskriiside tsüklist ning lahendaks ka toimetulekuraskustest tulenevad sotsiaalsed probleemid kapitali saadavuse läbi.
Valgamaa
Valga kreis
Valga maakond (ehk Valga kreis) (saksa keeles Walksche Kreis; vene keeles Валкский уезд, läti keeles Valkas apriņķis) moodustati 3. juulil 1783. aastal Katariina II otsusega Riia ja Võnnu/Cēsise kreisi osadest. Maakonna 11 kihelkonnast 9 asus täies mahus Läti alal. Vaid kahe kihelkonna – Luke ja Härgmäe – väikesed tükid ulatusid praegusele Eesti alale. Valgamaa 11 kihelkonda olid järgmised:
Valga maakond
Eesti ja Läti iseseisvumise järel, 1920. aastal, mil piir Eesti ja Läti rahvusriikide vahel oli kindlaks määratud, loodi 6. septembril Eesti poolele praktiliselt uus Valga maakond. Vaid Valga linn koos tühise ümbrusega pärines selles vanast, peamiselt lätikeelsest Valga maakonnast. Ülejäänud maakond moodustati Tartumaa, Viljandimaa ja Võrumaa Valga-lähedastest osadest (Sangaste kihelkond, Helme kihelkond, Karula kihelkond jt).
pisi|Valgamaa piirkond, 1954. aastal
Valga rajoon
Valga maakond kaotati 1950. aastal, kui Eesti haldusjaotuse üksusteks said rajoonid. Praeguse Valga maakonna piirid erinevad ka 1920. aastate piiridest.
Silvio Gesell
Rahaprobleemi olemus ja selle lahendus
Gesell leidis, et Saksa Reichsbankilt tuleks võtta võlaraha emiteerimise õigus. Ta ennustas juba I maailmasõja lõpus oma majandustsüklite teooriast lähtudes: "Vaatamata rahvaste pühale lubadusele keelata sõjapidamine ja hoolimata miljonite hüüdest "Mitte kunagi enam sõda!" julgen väita, et ei möödu 25 aastat, kui me seisame silmitsi veelgi kohutavama sõjaga!"
Maareformi idee
Gesell kritiseeris Preisi maaseadusest tulenevat õigust nõuda maarenti ja elada selle arvelt rantjeena. Kadurahale üleminekul tekiks kapitaliomanikel sund investeerida oma vaba raha ning kuna kõige tõenäolisem raha paigutuse koht oleks maaomand, tõstaks see maa hinda ennenägematul määral. See omakorda tõstaks maarenti veelgi, mis kahjustaks elu maal ja põllumajanduslikku tootmist. Lisaks kasvaks ka maaga spekuleerimise huvi.
Gesell arvas, et probleemi saaks lahendada maa riigistamisega ja selle muutumisega "avatud maaks". Maa senistele omanikele makstaks võetud omandi eest määratud aastate jooksul iga-aastast kompensatsiooni. Samas jääksid maal asuvad hooned ja muud rajatised endiselt eraomandisse. Ühisomandis olevat maad saaks igaüks kasutada tasu eest, mille suurus selguks pakkumisprotsessi käigus. Juba lepitud tasu tuleks perioodiliselt korrigeerida vastavalt majandusoludest tulenevatele muutustele.
Kuna maa pole inimeste loodud, siis ei saa see olla eraomandi objektiks. Seega peaks see olema kõigile soovijatele võrdselt kasutatav ning see lahendataks inimeste toimetuleku probleemi ja vähendaks sotsiaalseid pingeid ühiskonnas. Eraomandisse jääb vara, mis on inimese loodud.
Hilisemad arengud
pisi|Wörgli kaduraha Silvio Geselli mõtteid üritasid praktikas rakendada paljud tema teooria poolehoidjad. Saksamaal Schwanenkirchenis ostis mäeinsener Max Hebecker 1929. aastal suletud kaevanduse avas selle oma raha ringlusse laskmisega uuesti. Projekt lõpetati 1931. aastal riigiministri otsusega, misjärel lõpetas tegevuse ka kaevandus.
Austrias Wörglis võttis linnapea Michael Unterguggenberger 5. juulil 1932 ajendatuna likviidsuskriisist kasutusele oma kaduraha. Ettevõtmine osutus nii edukaks, et seda käidi uurimas mitte üksnes teistest Austria linnadest, vaid ka välisriikidest, s.h Prantsusmaa rahandusminister Édouard Daladier (hiljem ka peaminister). Projekt lõpetati keskpanga algatatud kohtuotsusega järgmise aasta 1. septembril. Wörgli eksperimendist tehti Austrias 2018. aastal film "Das Wunder von Wörgl" (Eestis: "Šillingid taevast").
Irving Fisher (1867–1947), ameerika majandusteadlane, soovitas valitsusel võtta kasutusele Geselli teoorial põhinev raha, mille ta nimetas Stamp Scripiks.
John Maynard Keynes (1883–1946), Briti majandusteadlane, pühendas raamatus "Üldine tööhõive, intresside ja raha teooria" terve peatüki Silvio Gesellile ja tema vabale majandusteadusele. Selles tutvustas ta kõigepealt Geselli kui "kummalist”, kuid "vääralt tähelepanuta jäetud prohvetit”. Seejärel tutvustas ja analüüsis kriitiliselt Geselli intressi tõlgendust ning tegi kokkuvõtte: "Tulevik järgib pigem Geselli kui Marxi vaimu." Keynesi arvates on kaduraha mõte realiseerimist väärt.
Saksamaal 1950. aastal ühinesid Radikaalse Sotsiaalse Vabaduse Partei ja Sotsiaalse Vabaduse Partei ning nimetasid end algul Vabaks Sotsiaalseks Liduks ja hiljem Inimliku Majanduse Parteiks. Nende majandusprogrammis olid Geselli ideed esikohal.
Eugène Delacroix
Retseptsioon ja kunstiteoreetilised saavutused
Delacroix huvitus põhjalikult kunstiteooriatest ning hakkas koostama kaunite kunstide sõnastikku, kuid ei lõpetanud seda. Tema päevik, mida ka Baudelaire on ülistanud, pajatab aastatest 1822–1824 ja 1847–1863. See on hindamatu allikas kunstniku isikliku ja töise elu ning tema esteetiliste tõekspidamiste kohta – stiililt peen ja tähelepanelikult analüüsiv, mis omistab talle olulisust ka kunstikriitikuna. 1855. aastal ülendati Delacroix auleegioni ülemaks ning samal aastal oli 35 tema teost väljas maailmanäitusel (Exposition Universelle).
Stiil
Tema stiili iseloomustab dünaamika, värvide emotsionaalne ja kontrastne kasutusviis, joone relatiivne subordinatsioon, dramaatiline kompositsioon ning viimistletud tehnika. Tema kunstiteostes kajastub sageli vägivald, ahastus ja valu. Mitmed kriitikud arvasid nägevat kunstniku teostes "ebakindlust" ja "teatud nõrkusi". Vaadates Delacroix' loomingut hindavalt, tuleb tõdeda, et kunstnik ei pidanud oluliseks tehnilist korrektsust: mitmel taiesel näib näiteks kujutatava käsi anatoomiliselt veidralt kokku surutud, mõnes teoses on jällegi figuuride liikumine ootamatult kindlameelne ning indiviidide kehaasend – peamiselt mitmefiguuriliste kompositsioonide puhul – pole alati veenev. Kuid värv ja vormid on need, mis annavad maalidele kõikehõlmava ühtsuse. Delacroix ei pane rõhku virtuoossele maalimistehnikale ega figuuride ja nende liikumise meisterlikule kujutamisele, vaid nende subjektide ning elementide läbi avalduva emotsiooni edasiandmisele vaatajatele. Kergus, millega Delacroix laseb oma maalides vormidel ja värvidel üksteisega metsikult mängida ning kohati isegi võidelda, viitab modernsele liikumissuunale (valmistas teed 20. sajandi kunstisuundadele).
1824. aastal kirjutas Delacroix: "Mida geeniused kirjutavad, ei ole uued ideed; neid ajendab idee, et kõik, mis on juba öeldud, ei ole öeldud piisavalt hästi." Ja nagu teatergi, mida võib vaadelda kui kaasaja sümptomit, peitus ka Delacroix' isiksuses geenius, kes maalis teiste geeniuste kangelaslikke tegusid. Isegi tema pintslitöös nähti geniaalsuse joont. Ta pööras selja uusklassitsismile omasele tahtlikult lõpetatud maalistiilile ning asetas oma värvipigmente lõuendile tormakalt ja vabalt, mis võimaldas tal saavutada meisterlikkuse ka lühikese aja jooksul valminud suuremõõtmelistes sündmusi kujutavates maaliseeriates.
Imetledes Goya joonistusi, lõi Delacroix seeria karikatuure Goya maneeris alates 1824. aastast, võttes üle tema musta värvi kasutuse selle võimsate efektidega. Delacroix' eeskujudeks olid veel ka Rubensi Medicite tsükkel, Itaalia kunstnike (Tizian, Tintoretto) teosed, Rembrandt ja Poussin, kuid kõige suurema huviga keskendus ta oma kaasaegsele briti maalikunstile, tänu millele ta sai tuntuks anglofiilina, ning oli eriti sügavalt vaimustunud inglise romantismimaalija John Constable'i teostest, mis olid just pandud välja 1823. aastal Pariisis ning osutusid ilmutuseks paljudele prantsuse kunstnikele. Ta jäädvustas inimhinge kõige sügavamaid tundeid ja varjatud olemust. Seega on tema pärand justkui hiigelsuur ja mitmekülgne poeem, mis kätkeb endas samal ajal nii lüürilisust kui ka teatraalset draamat. Delacroix tugines baroklikule tehnikale, mida iseloomustab tugev rõhk värvil ja julgelt pöörlev pintslikiri. Sellest tulenevalt oli tema teostel kestev mõju läbi talle järgnenud sajandi: impressionistid ja postimpressionistid seadsid ta endale eeskujuks.
Shakespeare'i draamade ja "Fausti" lugemine, mis oli tollal Londonis levinud debattide teemaks, tugevdas Delacroix' teatraalset loomingulist laadi. Sellele lisandus veel uus lähenemisviis värvile, mille kunstnik tõi kaasa Suurbritanniast ning mida kriitikud kirjeldasid kui "suurejoonelist, ehmatavat ja metsikut" maneeri. Shakespeare ja Byron ei olnud Delacroix' ainsad kirjandusalased lemmikpersoonid, kuid nende eeskujul püüdis ta oma teostes välja tuua traagilised pingemomendid ehk emotsioonide lahtirullumise kulminatsioone, otsides võimalusi vaatajates samade tunnete ja valu tekitamiseks.
Delacroix töötas välja oma värviteooriad, põhinedes peamiselt kahel allikal: lähedasele loodus- ja teadusteooriate uurimisele ning prantsuse keemiku Michel Eugène Chevreuli (1786–1889) värvide omavaheliste suhete teooriale. Maalis "Ristisõdijate sisenemine Konstantinoopoli" (1841, Louvre, Pariis) on süstemaatiline komplementaarvärvikontrastide kasutus. Vastandina Ingres'le, kes peitis oma pintslitõmbed, tegi Delacroix oma tõmbed nähtavaks. Oma küpses teoses "Traianuse õigusemõistmine" (1840, Musée des Beaux-Arts de Bordeaux) töötas ta välja nn katkise pintslistiili tehnika, et muuta maali pind elavamaks.
Looming
Eugène Delacroix viljeles ajaloo- ja maastikumaali ning portreekunsti. Delacroix püüdles poeetilise tõe poole, selle asemel, et tabada kindlat ja spetsiifilist sündmust. Tema teostes on joovastav segu nii sensuaalsusest kui ka julmusest. Piltide temaatika allikateks oli Delacroix'l tihtipeale tema lemmikpoeetide teosed (Goethe, Walter Scott, Byron, Victor Hugo), kuid tema eesmärgiks ei olnud nende illustreerimine, vaid omapoolse tõlgenduse ja nägemuse edasi andmine antud ainest.
Teoses "Vaikelu homaariga" (1827, Louvre, Pariis) on täheldatud žanri põhiolemuse ja maastikumaali ühenduse kummalisust. Maal oli Salongis üleval "Sardanapaluse surmaga" samal ajal ning selle sihiks tundub olevat vastandumine uusklassitsismi printsiipidele – šotiruuduline pleed on asetatud muude esemete sekka, milles on näha Delacroix' anglofiiliat.
Peamisteks dekoratiivseteks Pariisi tellimustöödeks Louis-Philippe'i ajal olid järgmised: dekoreerida Salon du Roi (1833–1837) Bourboni palees (nüüd Prantsuse Rahvuskogu), Bourboni palee raamatukogu (1838–1847), Luxembourgi palee raamatukogu (1841–1846), Pietà-teemaline maal Püha Denise Sakramendi kirikus (1843), lagi Louvre'i Apolloni galeriis (1849–1851), Salon de la Paix Ville Hotellis (1851–1853; hävinud) ja Püha Agnese kabel St-Sulpice'i kirikus (1856–1861). Eespool nimetatud seinamaalingud on teostatud traditsioonilises barokkstiilis, kuid teoste raamistikus tegi Delacroix värvikasutuses edasiarendusi: pööras rohkem tähelepanu heledusfoonile, suurendas teostes musta osakaalu ja hakkas kasutama valget alusmaali (tehnika, mille võtsid hiljem üle impressionistid). Lisaks maalis ta ka mitu edukat portreed: "Frédéric Chopin" (1836; Louvre, Pariis), "Paganini" (1831, The Phillips Collection, Washington), "Jenny Leguillou" (1840, Louvre, Pariis). Veel maalis ta George Sandi ning tegi autoportreid.
Nelja aasta jooksul pärast Inglismaa külastamist kasutas Delacroix oma suuremate teoste loomisel inglise kirjanduse subjekte: "Liège piiskopi mõrv" (1829, Louvre, Pariis) põhineb šoti kirjaniku Sir Walter Scotti teosel ja "Doge Marino Faliero hukkamine" (1827, Wallace Collection, London) Byroni teosel – viimaste literaatide teoste kasutus oli tugevasti mõjustatud Boningtonist (1801–1828). "Baron Schwitteri portrees" (1827, National Gallery, London) on aga juhtiva inglise portreemaalija Sir Thomas Lawrence'i (1769–1830) mõju, kellega Delacroix kohtus oma reisil Londonisse.
Delacroix' loomingu hulka kuuluvad veel "Taillebourgi lahing" (1834–1835, Louvre, Pariis), "Ophelia surm" (1843, litograafia, Eugène Delacroix' muuseum, Pariis), "Isast neetud Desdemona" (1852) ja "Kreeka Missolonghi varemetel" (1826, Musée des Beaux-Arts, Bordeaux).
"Chíose veresaun"
Pärimuse järgi töötas Delacroix Constable'i loomingu mõjutusel ümber oma teose "Chiose veresaun" (1824, Louvre, Pariis), täispealkirjaga "Chiose veresauna stseenid: kreeka perekonnad ootamas surma või orjust", koloriidi nelja päeva jooksul ning eksponeeris maali Salongis 1824. aastal. Ta maalis pildi taustal oleva maastiku täielikult üle, tutvustades pooltoone ja murtud värvi, mis annab tema lõuenditele võrreldamatu hiilguse. On leitud, et Delacroix kasutas kohati Gros' teose "Napoleon Bonaparte Jaffa katkuhaigete juures" (1799, Louvre, Pariis) ainestikku, kuid kui Gros kujutas Napoleoni keset häda ja viletsust kui rahu sümbolit, siis Delacroix annab edasi hoopiski allaandmise kibedust või hoopiski triumfi. Silma paistab türklaste ükskõiksus ja nende ohvriteks langenute teovõimetus. Ohvrid lebavad resigneerunult, taustaks värskete säravate värvidega teostatud maastik. Maal langes kriitika alla, põhjusteks "lõpetamatus" ja kartmatud värvikombinatsioonid, mis tundusid tolle aja kohta primitiivsetena. Kuid see ei takistanud siiski riigil maali ostmast. "Chiose veresaun" esitles Delacroix'd kui kõige uusbaroklikumat romantilist maalijat ning kujundas tema esmase maine. Nagu "Chiose veresaun", nii kujutab ka maal "Hingevaakuvad kreeklased Missolonghi varemetel" (1827, Musée des Beaux-Arts de Bordeaux) Kreeka iseseisvussõjast inspireeritud teemasid, mille vastu äratas Delacroix' huvi jälle Byron.
"Dante ja Vergilius põrgus"
1822. aastal eksponeeriti Delacroix' maali "Dante ja Vergilius põrgus" esimest korda Louvre'is Salongi aastanäitusel. "Dante ja Vergilius põrgus", nimetatud ka "Dante paadiks" (1822, Louvre, Pariis), oli tema esimene salongimaal, mida üldiselt imetleti. Kuigi maal äratas ka mõningat negatiivset arvustamist, osteti see siiski kuningliku kollektsiooni jaoks. Delacroix sai inspiratsiooni pildi aineseks itaalia poeedi Dante Alighieri "Jumalikust komöödiast" ning tehnilise teostuse juures Géricault' "Méduse'i parvest" (1819, Louvre, Pariis), kellele tegi ta oma maaliga ka kummarduse (Gericault suri 1824. aastal). Delacroix' värvikasutus ja suurejoonelisus on lähedane Géricault' omale – valdavalt maatoonides palett, markeeritud chiaroscuro ehk heleduse-tumeduse kontrast ja ekspressiivne värvikasutus. Vergilius ja Dante suunduvad paadiga Charoni juhtimisel põrgusse üle Acheroni jõe, millesse on paisatud hukkamõistetud. Figuurid meenutavad kohati Michelangelole omast vormikäsitlust, ent Delacroix'le omane rikas värvipalett annab aimu tema hiljem välja kujunevast koloriidikasutusest.