cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Esimene Schleswigi sõda
1850
Aprillis 1850 tegi Preisimaa, kes oli sõjast pärast Malmö lepingut välja tõmbunud, ettepaneku lõplikuks rahuks status quo ante bellum baasil ja kõigi küsimuste edasilükkamiseks vastastikustel õigustel. Palmerstoni jaoks näis see mõttetuna ja kavandatud lahendus ei lahendaks midagi. Nikolai I, olles avalikult vihane Friedrich Wilhelmi esitise peale Frankfurdi rahvuskogule, sekkus taas. Tema jaoks oli Augustenburgi hertsog Christian mässaja.
Venemaa oli Schleswigi Taani kroonile taganud 1767. ja 1773. aasta lepinguga. Holsteinis, kus Taani kuningas ei suutnud mässajatega hakkama saada, sekkus Venemaa, nagu oli seda teinud Ungaris. Ähvardust tugevdas Euroopa olukorra ohtlikkus. Austria ja Preisimaa olid sõja lävel ja ainus lootus ära hoida Venemaa astumist sõtta Austria poolel oli Schleswig-Holsteini küsimuse lahendamine talle sobival viisil. Ainus alternatiiv, liit vihatud Napoleon Bonaparte'i vennapoja Louis Napoleoniga, kes unistas Reini piirialade saamisest Prantsusmaale oma abi eest Saksa merejõudude loomisel hertsogkondade loovutamisega, oli Friedrich Wilhelmile vastumeelne.
1852
Protokoll kinnitas Taani föderatsiooni terviklikkust kui "Euroopa vajalikkuse ja oleku printsiipi". Seega ühendati Schleswigi (Taani vasall) ning Holsteini ja Lauenburgi (suveräänsed riigid Saksa Liidus) hertsogkonnad personaalunioonis Taani kuningaga. Selleks muudeti hertsogkondade pärimisliini, kuna Frederik VII jäi lastetuks ja seetõttu oli kavas dünastia muutus. (Algsed vastuolulised järglusprotokollid hertsogkondade ja Taani vahel oleks sätestanud, et vastupidi lepingule oleks Holsteini ja Lauenburgi hertsogkonnad saanud muud riigipead kui Taani kuninga.) Veelgi enam, kinnitati, et hertsogkonnad pidid jääma iseseisvateks üksusteks ja et Schleswigil pole suuremat põhiseaduslikku lähedust Taaniga kui Holsteinil.
See otsus ei lahendanud küsimust, kuna Saksa Liidupäev keeldus järjekindlalt lepingut tunnistamast ja kinnitas, et jõus oli veel 1650. aasta seadus, millega hertsogkonnad ei olnud ühendatud Taani riigiga, vaid ainult Taani kuningate otsese liiniga, ja pidid selle hääbumisel minema tagasi mitte Glucksburgi harule, vaid Saksa Augustenburgi hertsogisuguvõsale. Kulus vaid 15 aastat, enne kui Teine Schleswigi sõda aastal 1864 põhjustas mõlema hertsogkonna liidendamise Saksa Liiduga ja hiljem, aastal 1871, Saksa keisririigiga.
Biksēja mõis
Biksēja mõis (saksa keeles Wilkenpahlen) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Blome vallas Biksējas.
Mõisa juures kasvav Biksēja künnapuu on looduskaitse all.
Ajalugu
1549. aastal ostis Heinrich Buxhöwden vendadelt George ja Bartolomäus Grundeisidelt Roze mõisa ja Palsmane mõisa. Tema pojad ostsid 1536. aastal sellele lisaks veel maatüki Smiltene kihelkonnas, mille Johann endale jättis. Sellest kujuneski Biksēja mõis. Hiljem ostis ta sellele lisaks Nicolaus Schwarzile kuulunud kõrtsi koos selle ümber olnud adramaa suuruse maatükiga ja veel ühe Vietinghoffile kuulunud kõrtsi. Sigismund III kinnistas need alad 1593. aastal mõisana tema pojale Nicolausele. 1625. aastal kuulus mõis Wilhelm Buxhoewdenile ja tema Poola poole hoidvale vennale. Sel põhjusel kuulutas Gustav Adolf mõisa 1631. aastal Wilhelmi ainuomandiks. Nicolaus Buxhöwdeni ja tema lese Charlotte Magdalene surma järel päris mõisa Nicolause vennatütar Catharina Elisabeth. See oli abielus kapten Otto Carl von Witteniga. 1751. aastal ostis mõisa Heinrich Friedric von Bergholtz. 1768. aastal päris mõisa tema lesk. 1780. aastal kuulus see assessor von Tiesenhausenile, 1787. aastal müüs aga Carl Gustav Brinckmann mõisa 10 000 taalri eest Anna Elisabeth Weißmannile. Temalt omandas selle parun Carl Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg (1779–1826), kes selle siis 1813. aastal pantis 80 000 rubla eest Samuel Strauchile. See pärandas pandiõigused oma tütrele Anna Elisabeth Königile. See loovutas need 1819. aastal omakorda 16 500 rubla eest Alexander von Wrangelile.
1850. aastal müüs vahepeal mõisa pärisomanikuks saanud Alexander selle 18 000 rubla eest Nicolaus von Transehele. 1860. aastal pärisid selle tema lesk Charlotte, pojad Nicolai ja Victor ning tütred Constance Pahlen, Johanne von Vietinghoff, Marie von Brümmer ja Charlotte von Hansen; 18 000 rubla eest sai Victor mõisa ainuomanikuks. 1871. aastal päris mõisa tema tütar Charlotte Elisabeth Helene von Reußler.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kolm adramaad, sellele allus 69 mees- ja 75 naishinge.
1920. aastal, mil mõisad likvideeriti, kuulus Biksēja mõisale 278 hektarit maad.
İstanbuli Başakşehir
pisi|[[Başakşehiri Fatih Terimi staadion]] 'İstanbuli Başakşehir (İstanbul Başakşehir Futbol Kulübü) on Türgi jalgpalliklubi, mis tegutseb İstanbuli linnaosas Başakşehiris. See mängib Türgi kõrgliigas Süper Lig.
Klubi asutati 1990. aastal nimega İstanbul Büyükşehir Belediyespor. Praegust nime kannab klubi alates hooajast 2014–15.
Türgi kõrgliigas mängiti esimest korda hooajal 2007–08. Hooajal 2013–14 võideti Türgi esiliiga ja pääseti tagasi kõrgliigasse. Hooajal 2016–17 saavutas Başakşehir Türgi kõrgliigas teise koha. Samuti jäädi teiseks hooajal 2018–19, mil meistriks tulnud İstanbuli Galatasarayle kaotati vaid kahe punktiga. Hooajal 2019–20 tuli Başakşehir Türgi meistriks, saades alles kuuendaks klubiks, mis on Türgi kõrgliiga võitnud. Türgi karikavõistlustel on jõutud kahel korral finaali (aastatel 2011 ja 2017), kuid mõlemal korral on seal kaotatud. Hooajal 2015–16 osales Başakşehir esimest korda UEFA Euroopa Liiga eelringis. Hooajal 2017–18 jõuti esimest korda Euroopa Liiga alagrupiturniirile. Hooajal 2019–20 jõuti Euroopa Liigas kuueteistkümne parema sekka, kus kaotati Taani klubile København. Hooajal 2020–21 pääseti esimest korda UEFA Meistrite Liiga alagrupiturniirile.
Alates 2014. aastast on klubi kodustaadion olnud Başakşehiri Fatih Terimi staadion.
Praegune koosseis
''Seisuga 14. oktoober 2020''
Ineta Radēviča
Ineta Radēviča (sündinud 13. juulil 1981 Krāslavas) on Läti endine kergejõustiklane (kaugushüppaja ja kolmikhüppaja), Euroopa meister.
Ta osales 2004. aasta suveolümpiamängudel (kolmikhüppes 14.12), kuid ei pääsenud lõppvõistlusele. 2008. aasta suveolümpiamängude ajal oli ta lapseootel ja ei saanud seetõttu osaleda. 2012. aasta suveolümpiamängudel sai ta 4. koha tulemusega 6,88. Pronksmedalist jäi puudu 1 cm.
Isiklikku
Ineta Radēviča on 178 cm pikk ja kaalub 56 kg. Ta on abielus Venemaa jäähokimängija Pjotr Štšastlivõiga.
Hessen-Darmstadti maakrahvkond
Hessen-Darmstadti maakrahvkond (saksa: Landgrafschaft Hessen-Darmstadt) oli Saksa-Rooma riigi osariik, mida valitses Hesseni dünastia noorem haru. See moodustati aastal 1567 pärast Hesseni maakrahvkonna jagamist maakrahv Philipp I nelja poja vahel.
Pääsuke (täpsustus)
Pääsuke on lind, pääsulaste seltsi esindaja. Pääsulaste sekka kuulub ka Eesti rahvuslind suitsupääsuke.
Seda nime kannavad ka:
Hessen-Darmstadti maakrahvkond
Geograafia
Maakrahvkond koosnes lõunapoolsest Starkenburgi territooriumist Darmstadti residentsiga ja põhjapoolsest Ülem-Hesseni provintsist koos Alsfeldi, Gießeni, Grünbergiga, loodepoolsest hinterland valdusest ümber Gladenbachi, Biedenkopfi ja Battenbergi, samuti Vöhl eksklaavist Alam-Hessenis.
Ajalugu
Hessen-Darmstadti maakrahvkond tekkis aastal 1567, kui Georg, noorim neljast maakrahv Philipp I Suuremeelse pojast sai Hesseni maad endises Katzenelnbogeni krahvkonnas. Tema vanem vend Wilhelm IV sai Hessen-Kasseli maakrahvkonna, samas teine poeg Ludwig IV omandas Hessen-Marburgi ja kolmas Philipp II sai Hessen-Rheinfelsi maakrahviks.
Hesseni sõda
Hessen-Rheinfelsi liin hääbus Philippi surmaga aastal 1583. Kui lastetu Hessen-Marburgi maakrahv Ludwig IV aastal 1604 Marburgi lossis suri, viis pärilusvaidlus tema maade üle koos usuerinevustega kalvinistliku Hessen-Kasseli ja luterliku Hessen-Darmstadti vahel terava aastakümnetepikuse vastasseisuni. Kuna Marburgi ülikool muutus Hessen-Kasseli maakrahvi Moritzi võimu all kalvinistlikuks, asutas tema nõbu Hessen-Darmstadtist Ludwig V aastal 1607 luterliku Gießeni ülikooli.
Pärimiskonflikt jätkus Kolmekümneaastase sõja laiemas võitluses, kus Hessen-Kassel asus protestantlike riikide poolele ja Hessen-Darmstadt asus keisri poolele. Hessen-Homburg ja Hessen-Rotenburg lõid vastastest lahku aastatel 1622 ja 1627. Kuigi Hessen-Darmstadt ja Hessen-Kassel jõudsid aastal 1627 kokkuleppeni, tekkisid tülid taas, põhjustades inter alia Dorsteni piiramise ja kulmineerudes rea avalahingutega alates 1645. aastast, kui Kasseli maakrahvinna Amalie Elisabeth piiras Marburgi. Konflikt lahendati lõpuks 1648. aasta Vestfaali rahu eelõhtul, rohkem kui 80 aastat pärast valduste jagunemist. Suured osad vaidlusalusest Ülem-Hesseni territooriumist, sealhulgas Marburg, läksid vanemale Kasseli liinile, kui Hessen-Darmstadt säilitas Gießeni ja Biedenkopfi.
18. sajand
Aastal 1806, pärast Saksa-Rooma riigi lõpetamist ja tema nõo, Hessen-Kasseli kuurvürsti Wilhelm I minemaajamist, ühines maakrahv Ludwig X Napoleoni Reini Liiduga ja võttis tiitliks Hesseni suurhertsog.
Tarjei Bø
Tarjei Bø (sündinud 29. juulil 1988 Strynis) on Norra laskesuusataja, olümpiavõitja (2010) ja kümnekordne maailmameister. Ta on laskesuusataja Johannes Thingnes Bø vanem vend.
Bø kuulus 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris kuldmedali võitnud Norra 4×7,5 km teatemeeskonda koos Halvard Hanevoldi, Emil Hegle Svendseni ja Ole Einar Björndaleniga. Ta on võitnud juunioride maailmameistrivõistlustel kuus medalit.
Oma esimestel juunioride maailmameistrivõistlustel 2006. aastal Presque Isle'is, Ameerika Ühendriigid, saavutas Bø individuaal distantsil kuldmedali ja jälitussõidus hõbemedali. Aasta hiljem Itaalias Martellos väitis Bø taas jälitussõidus hõbemedali ja kuulus hõbemedali võitnud Norra teatevõistkonna koosseisu. 2009. aasta juunioride maailmameistrivõistlused Kanadas Canmore'is algasid pettumusega: Bø lõpetas individuaal distantsi 23. kohal, kokku viis möödalasku. Bø sai siiski pronksmedalid nii jälitus- kui ka sprindidistantsi. 2009. aastal Venemaal Ufas toimunud Euroopa meistrivõistlustel oli Bø edukaim laskesuusataja ja ta võitis kuldmedali kõigil neljal võistlusel, kus ta osales (individuaalne, sprint, jälitussõit ja teatevõistlus). Venemaal Hantõ Mansiiskis toimunud maailmakarikavõistluste finaalis debüteeris Bø 26. märtsil 2009. aastal, saades 61. koha. Ta saavutas oma esimese maailmakarikavõidu 10. detsembril 2010. aastal, kui võitis Hochfilzenis sprindivõistluse. Ta võitis ka järgmisel päeval toimunud jälitusvõistluse ning veel päev edasi sõitis viimast vahetust võidukas Norra võistkonnas.
Ta võitis laskesuusatamise maailmakarikavõistluste suure kristallgloobuse 2010-2011 hooajal. Ta võitis meeskonnakaaslase Emil Hegle Svendseni ees viis punktiga maailmakarikavõistluste karika..
Maailma karika etapivõidud
Tarjei Bø on osalenud ( seisuga 23. veebruar 2020 ) 150 maailma karika etapil ja jõudnud esikolmikusse 29 korral, millest 9 korda on ta võitnud.
Rudolf Mannov
Rudolf Mannov (30. oktoober 1922 Harjumaa – 19. august 2004) oli Eesti NSV majandijuht.
Aastatel 1941–1947 oli Nõukogude armees. Teenis algul Udmurdi ANSV-s Jakšur-Bodjas 134. ehituspataljonis, seejärel Eesti korpuse 23. laskurpolgus.
1947. aastal võttis osa kolhooside asutamisest. 1949. aastast Harjumaal kolhoosi "Nõukogude Eesti" juhatuse esimees. Aastatel 1951–1989 oli ta Harju rajooni "Rahva Võidu" kolhoosi juhatuse esimees.
Ta oli NSV Liidu Ülemnõukogu VI koosseisu saadik ning Eesti NSV Ülemnõukogu IX, X ja XI koosseisu saadik.
Ta on maetud Jüri kirikuaeda.
Vesiroosimardikas
pisi|Vesiroosimardikas Vesiroosimardikas (Donacia crassipes) on roomardika perekonda, poilaste sugukonda kuuluv liik mardikalisi.
Vesiroosimardikate valmikud elavad taimede ujulehtedel, toitudes vesiroosi ja vesikupu lehtedest. Vesiroosimardikate munad, vastsed ja nukud elavad aga järvede vees.
Vesiroosimardika eripäraks on jämedad reied (selle järgi ka tema ladinakeelne nimi – crassipes).
Marte Mjøs Persen
Marte Mjøs Persen (sündinud 24. aprillil 1975 Bergenis) on Norra poliitik, ta on Norra Töölispartei liige.
Ketogeeniline dieet
pisi|Ketoonkeha Ketogeeniline dieet on piisava valgusisalduse, äärmiselt piiratud süsivesikute sisalduse ja energiavajadust katva rasvasisaldusega dieet. See suunab keha põletama rasvu ja mitte süsivesikuid. Süsivesikute puuduse korral hakkab maks rasva muutma rasvhapeteks ja ketoonkehadeks.
Marte Mjøs Persen
Aastal 2003 omandas ta bakalaureusekraadi kultuuri- ja sotsiaalteadustes Bergeni Ülikoolist, kus õppis ka kirjandust ja sotsioloogiat ning lisaks nais- ja soouuringuid.
Aastatel 2015–2021 oli ta Bergeni linnapea.
Ketogeeniline dieet
Seda dieeti kasutatakse meditsiinis raskestijuhitavate haiguste, peamiselt epilepsia raviks. Vere ketoonkehade kõrgenenud tase vähendab epileptilistest hoogudest tingitud krampide esinemissagedust. Kliinilised testid kinnitavad dieedi tõhusust ka neurodegeneratiivsete häirete puhul nii lastel kui täiskasvanutel.
Marte Mjøs Persen
14. oktoobrist 2021 kuni 7. märtsini 2022 oli ta Norra õli- ja energeetikaminister. 7. märtsist 2022 on ta Norra töö- ja sotsiaalse hõivatuse minister.
Ketogeeniline dieet
Ajalugu
Toitumisrežiime ja erilaadseid dieete on kasutatud meditsiinis alates 500 eKr. Ketogeenset dieeti tutvustasid tänapäeva tohtrid. Algselt kasutati seda toitumiskava epilepsiaraviks 1920. aastatel. Mitme aastakümne jooksul kasutati seda teraapiat maailmas laialdasemalt, kuid kaasaegsemate ravimeetodite ja ravimite väljatöötamisel vähenes dieedi kasutus.
Marte Mjøs Persen
Isiklikku
Ta on abielus Nils-Olav Nøssiga. Tal on neli last.
Ketogeeniline dieet
Ajalugu
Viimase 15 aasta jooksul on ketogeenilise dieedi populaarsus uuesti suurenenud. Samuti on ilmutatud ulatuslikku teaduslikku huvi selle dieettoime ja raviomaduste vastu. Alates 1960. aastast on selline toitumine saanud üheks levinumaks rasvumisprobleemide ravimeetodiks.
Esimest korda viidi läbi uuring kaalulangetamise seisukohalt 2003. aastal Fosteri ja tema kolleegide poolt. Selles katses vaadeldi väikese süsivesikute sisaldusega dieedi mõju kehakaalu alandamisele. Sooritati ka võrdluskatse traditsioonilise toitumiskava alusel. Saadud tulemused paljastasid paljutki. Grupil, kelle kaalulangetuseks kasutati ketogeenilist dieeti õnnestus küll langetada kaalu, kuid pärast erisuguse toitumise lõpetamist jäi kaal püsima. Traditsioonilise dieedi abil kaalu langetanud grupp aga jätkas kaalulangetust ka sel perioodil, mil dieet lõppenuks oli kuulutatud. Teadlased jõudsid uuringute põhjal järeldusele, et kaalukadu ei olnud seoses vähese süsivesikute tarbimisega, vaid pigem vähenenud tarbivate kalorite kogusega. Samale järeldusele jõuti ka viimaste aastate jooksul Xin Liu tehtud teadusuuringus, mis avaldati 2013. aasta märtsis. Samas kasutavad tänapäeval paljud inimgrupid seda dieeti kaalulangetuse eesmärgil, vähese taustauuringu tõttu võivad ekstreemsed toitumiskavad pigem olla negatiivse kui positiivse mõjuga.
Efektiivsus
Ketogeeniline dieet vähendab krambihoogude sagedust rohkem kui 50% võrra pooltel seda katsetanud patsientidel. Epilepsiat põdevad lapsed saavad ketogeenilisest dieedist rohkem kasu kui mõnest krampidevastasest ravimist. Dieeti on hakatud kasutama kehakaalu alandamiseks ülekaalulistel. On uuritud, et dieet toimib kehakaalu alandamise eesmärgil, kuid pikas perspektiivis ei ole see parem kui mitmekülgne toitumine. Ketogeenilisel dieedil on täheldatud võimalikku toimet vähi ja akne vastu, kuid need andmed on siiski veel esialgsed ja väheuuritud.
Mõju
Ketogeenilisel dieedil on nii negatiivseid kui ka positiivseid külgi. Negatiivsete sümptomite vältimiseks tuleb juua rohkem vett või kasutada toidus rohkem soola.
Kati (eesnimi)
Kati on naisenimi.
1955. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises
1955. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises .
Võidusõidud
Võistkonnad: 1. AKSK II 2. AKSK I 3. Urožai I
Kati (eesnimi)
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 150. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Kati 1244 naisel.
Leigeri tänav
Leigeri tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Kalamaja asumis. Leigeri tänav on Kungla tänavalt algav ligikaudu 55 meetri pikkune loode–kagusuunaline umbtänav. Leigeri tänav kannab seda nime 15. veebruarist 1933. Tänav, mis asub Tõllu tänava lähedal, on saanud nime mütoloogilise Saaremaa vägilase Suure Tõllu venna, Hiiumaa vägilase Leigri järgi.
Hoonestus
Tallinna tüüpi elamud Leigeri 1 // Kungla tänav 22, Leigeri 3 , Leigeri 4 ja Leigeri 5 on tunnistatud arhitektuurimälestisteks.
Roomardikas
Roomardikas (Donacia) on poilaste sugukonda kuuluv perekond mardikalisi.
Eri liiki roomardikad toituvad veetaimede lehtedest: valmikud pealpool vett, vastsed tavaliselt sama liiki taime veealustest osadest.
Perekonda kuulub 72 liiki.
Alexios I Komnenos
Alexios I Komnenos (kreeka keeles: Ἀλέξιος Κομνηνός, 1057 – 15. august 1118), ladinapäraselt Alexius I Comnenus, oli Bütsantsi keiser aastatel 1081–1118. Teda peetakse Komnenoste dünastia rajajaks, sest tema valitsemise ajal tuli see perekond täielikult võimule. Alexios päris kokkuvarisemise äärel ning pidevatesse sõdadesse, nii Väike-Aasias türklaste kui ka Lääne-Balkanil normannidega, paisatud impeeriumi. Ent Alexios I suutis Bütsantsi allakäiku ohjeldada ning alustada rahalist, sõjalist ja territoriaalset taastumist, mida tuntakse Komnenoste restauratsioonina, mille aluseks olid erinevad reformid. Tema abipalved Lääne-Euroopale türklaste vastu olid ristisõdade ajendiks.
Alexios I valitsemisajast on säilinud erakordselt huvitav kaugeid sündmusi ja isikuid kirjeldav dokument – keisri tütre Anna Komnena ajalooraamat "Alexiad". Anna sündis 1085. aasta detsembris, kui tema isa Alexios oli juba võimul. Ta ise kirjutab, et "pisike tüdruk oli väga isa sarnane". Kümneid aastaid hiljem, kohe pärast isa surma, üritas Anna haarata venna ees võimu oma kätesse, kuid see katse ebaõnnestus ja ta oli sunnitud lahkuma kloostrisse. Seal ta veetiski järgmised aastakümned, kirjutades elu lõpus oma kuulsa raamatu. Anna surmadaatumiks on pakutud ajavahemikku 1153–1155. aastani.
Varasem elu ja võimuletõus
Alexios oli Johannes Komnenose ja Anna Dalassene poeg ning keiser Isaak I Komnenos (valitses 1057–1059) vennapoeg. Isaak I loobus 1059. aastal troonis, mille järel keeldus Alexiose isa Johannes võimu ülevõtmisest ning keisriks sai Konstantinos X Dukas (valitses 1059–1067).
Komnenoste sugu polnud Bütsantsi võimuhierarhia tipus mingi uustulnuk. Alexiose onu oli Isaak I Komnenos, kes valitses riiki 1057. aastast kuni 1059. aastani. Sellegipoolest ei peeta Isaaki dünastia rajajaks, sest tema valitsusaeg oli suhteliselt lühike ning tema otsestest järeltulijatest ei pääsenud keegi troonile. Seetõttu peetakse Komnenoste dünastia rajajaks Alexiost ja selle dünastia alguseks 1081. aastat.
Alexios ja tema vanem vend Manuel teenisid silmapaistvalt keiser Romanos IV (valitses 1068–1071) juhtimisel türklaste-seldžukkide vastu. Alexiose tõus ametiredelil algas keiser Michael VII (1059–1071) ajal. Nikephoros III (1078–1081) ajal oli ta juba tuntud väepealik, keda keiser rakendas peamiselt võitluseks mässajatega provintside, peamiselt Väike-Aasias, Traakias ja Epeiroses. Kuid pikapeale pettus Alexios, nagu ka paljud teised, keisris. Oli ju tegelikult võimatu olla otsustusvõimetu keisri edukas väepealik. Lisaks oli keisri vastu meelestatud ka kogu Komnenoste arvukas suguvõsa. Komnenosed, eriti Alexiose ema Anna ning vanem vend Isaak lootsid, et Nikephoros määrab oma järeltulijaks kellegi nende suguvõsast, kuid keiser eelistas oma vennapoega. Keisri otsus oligi järjekordse vastuhaku puhkemise peamiseks põhjuseks ning ja üheks mässuõhutajaks oli Isaaki ja Alexiose energiline ema Anna.
1081. aastal valmistus Apuulia hertsog Robert Guiscard tungima Bütsantsi keisririiki ettekäändel kaitsta Michael VII poja Konstantinos Dukase õigust troonile. Dukas oli kihlatud ka Guiscardi tütre Helenaga. Samal ajal vallutasid türklased-seldžukid Kyzikos linna (tänapäeva Türgis). Keiser Nikephoros otsustas saata Alexiose esmalt järjekordst mässu maha suruma, mille juhiks oli Alexiose äi (teistel andmetel õemees ). Alexios keeldus seda korraldust täitmast. Ent sellele ei järgnenud ametist tagandamist, sest keisril oli oma väejuhti vaja. Nikephoros otsustas (pärast mõningat kõhklust) saata Alexiose hoopis sõtta türklaste vastu, kellega Alexiose mässajast äi oli sõlminud liidu.
Keiser usaldas oma väejuhile suure armee, kes aga normannide ohu kõrvaldamise asemel pidas vandenõud sugulase Johannes Dukasega, et troon endale haarata. Alexiosele kujunes eelseisvaks sõjakäiguks valmistumine ideaalseks ettekäändeks vägede koondamiseks Konstantinoopoli müüride alla. Kuid mõne aja pärast paistis keisrile suurte sõjajõudude kogunemine pealinna vahetusse lähedusse kahtlasena ja ta väljendas oma muret ka Alexiosele. Seepeale olevat väepealik Nikephorosele vastanud: "Müüride kõrguselt paistab sõjavägi alati suurem, kui ta tegelikult on." Vaevalt aga uskus Alexios isegi, et tema vastus keisrit rahuldas. Pealegi oli Nikephoros andnud oma küsimusega kindla märgi, et on hakanud Alexiost kahtlustama. Ning lõpmatuseni ei saanud ju loota keisri teovõimetusele. Seda enam, et õukonnas oli piisavalt neid, kes panustasid Nikephorosele ja olid eluliselt huvitatud võimu püsimisest tema kätes. Kõigele lisaks ei puudunud Bütsantsi ladvikus ka need inimesed, kes vihkasid Komnenoste klanni ning otsisid vaid ettekäänet keisri ässitamiseks nende vastu. Igatahes ööl vastu 8. veebruari 1081 otsustasid vennad Isaak ja Alexios oma saatust mitte proovile panna ning põgenesid. Eelnevalt olid nad lasknud vigastada keiserliku talli hobuste jalad, et välistada tagaajamist. Vendade plaaniga oli kursis ka keisrinna Maria, kes oli hea meelega valmis Nikephorosele kätte maksma nii Michaeli kõrvaldamise kui enese vägivaldse paaripaneku eest.
Pärast põgenemist hakkasid vennad koondama ustavaid vägesid ja saatma provintsidesse pöördumisi üleskutsega neid toetada. Sellise kirja sai ka caesar Johannes Dukas. Vennad kirjutasid talle, vihjates plaanitavale vandenõule, et nad on valmistanud hea roa ja kui Johannes tahab nendega söömaaega jagada, siis kiirustagu. Kirja läbi lugenud, olevat Johannes katnud näo kätega ja öelnud: "Häda mulle!" Siis aga mõelnud ta natuke ja läinud Komnenoste poolele üle.
Samal ajal selgitasid vennad omavahel, kuidas tulevikus võimu jagada. Kuigi Isaak oli vanem, polnud ta sõjaväes nii populaarne kui Alexios. Seega otsustati, et ülestõusu juhiks hakkab Alexios, Isaak aga pidi hiljem vastutasuks saama enesele spetsiaalselt temale mõeldud tiitli.
Alexios tõstis mässu ning piiras kiiresti pealinna sisse, sest Konstantinoopolis oli puudust kaitsvatest üksustest. Mässuga liitusid kohe paljud Komnenosed ja samuti teise mõjuka perekonna - Dukaste esindajad. Viimaste hulka kuulus ka Alexiose naine Irene. Seega oli Nikephorose-vastase mässu näol tegemist valdavalt kahest väljapaistvast perekonnast pärit sugulaste vandenõuga. Hiljem nimetab küll Alexiose tütar Anna vastuhaku põhjusena hoopis tema vanemate vajadust kaitsta ennast Nikephorose eest, kuid see on ilmne väljamõeldis. Keiser ei suutnud tagada ei seldžukkide aga ka oma rivaali Nikephoros Melissenose teotust ning oli seetõttu sunnitud valmistuma troonist loobumiseks. Nikephoros otsustas, et tema ainus võimalus on loobuda troonist Melissenose kasuks, kes oli lähedal Damalises, Anatoolias. Ta saatis käskjalad üle Bosporuse, ent nad sattusid Alexiose väejuhi Georgios Palaiologose kätte, kes veenis neid toetama Alexiost. Alexiosel õnnestus meelitada kullaga oma poolele ühe vahitorni kaitsjad, kes 1081. aasta 1. aprillil alanud tormijooksu käigus avasid ootamatult tule Nikephorosele ustavate vägede pihta. Seepeale puhkes kaitsjate seas segadus ning Alexiose väed kasutasid soodsat võimalust ja murdsid linna sisse. Pärast linna vallutamist algas niisugune tapmine ja röövimine, nagu Konstantinoopol oleks langenud võõrvallutajate kätte. Alles patriarh Kosmas I vahelesegamine suutis märatsejad lõpuks taltsutada. Patriarh ettepaneku, et Nikephoros ja Alexios alustaksid läbirääkimisi. Läbirääkimiste käigus nõustus Nikephoros lapsendama Alexiose ja andma valitsusohjad talle üle. Enesele nõudis keiser ainult õigust säilitada nimeline tiitel ja kanda keiserlikke rõivaid. Alexios kaldus nende ettepanekutega soostuma, kuid tema nõuandjad soovitasid talle saata keisri saadikud minema ja ütelda neile, et seesugune pakkumine oleks tulnud kõne alla enne linna vallutamist, kuid mitte nüüd. Nüüd mõtles keiser pigem oma elu säilitamisele.
Patriarh veenis nüüd Nikephorost troonist Alexiose kasuks loobuma, et mitte kodusõda pikendada. Seejärel varjus Nikephoros Hagia Sophia katedraali ning lootis sealt varjupaika saada. Alexiose logothete (Bütsatsi õukonnatiitel), Michael eskortis Nikephorose Peribleptuse kloostrise, kus ta troonist loobus ning mungaks hakkas. Seejuures olevat ta ainsa asjana kahetsenud vaid seda, et peab nüüdsest loobuma liha söömisest. Nikephoros III suri hiljem samal aastal. Ajaloolane João Vicente de Medeiros Publio Dias on öelnud Nikephorose valitsemise kohta nii: "Tema valitsemist nähakse tavaliselt Alexios I Komnenose tähtsa, ent vastuolulise valitsemise eelmänguna."
Valitsemine
pisi|Bütsants 1081. aastal Alexiose kroonimine toimus 1081. aasta 4. aprillil. Alexios I näol sai Bütsants enesele keisri, kes üle pika aja valitses riiki kümneid aastaid. Kuid veelgi olulisem oli see, et lõpuks sai Bütsants enesele tõeliselt väljapaistva valitseja. Alexiose valitsusajal tihenesid märkimisväärselt keisririigi suhted Läänega, mida põhjustas peamiselt alanud ristisõdade ajajärk. Riik, mille etteotsa Alexios asus, oli haletsusväärses olukorras. Logises ja loksus viimne kui tala, millel üks riik püsib: sõjavägi, tootmine, rahaasjad jne. Pärast Nikephorose rahajagamisi oli riigikassa täiesti tühi. Türklaste kätte oli läinud praktiliselt kogu Väike-Aasia. Nii et vaadates keisripalee akendest idakaarde, võis näha kauguses juba vaenlase käes olevaid valdusi. Põhjast ähvardasid Bütsantsi petšeneegid ja Läänest normannid eesotsas Robert Guiscardiga. Lisaks tuli uuel keisril arvestada ka kõikvõimalike intriigidega ja jõuvahekordadega õukonnas, ning sellega, et troonile oli teisigi pretendente. Näiteks omas Alexiosest hoopis rohkem õigust troonile Michael VII ja Maria poeg Konstantinos. Kusjuures Konstantinose naiseks pidi saama Guiscardi tütar, kes elas pruudina Konstantinoopolis ja keda ümmardati erilise hoolega. Nii taheti võtta normannidelt ajend keisririigi alade ründamiseks. Kuid võimaliku keisrinna igakülgne poputamine ei peatanud normanne.
Sõda normannidega 1081–1085
1. mail 1081, vähem kui kuu aega pärast Alexiose kroonimist, asus normannide laevastik teele. Seejuures eelnes pealaevastikule Robert Guiscardi poja juhitud 15 laevast koosnev eelvägi, mis pidi rajama sillapea peajõudude vastuvõtuks. Kokku olevat normanne olnud 30 000 meest, keda toetasid osaliselt veel keisririigi aladel elanud slaavlased. Normannid vallutasid Dyrrhachium (tänapäeva Durrës) ja Korfu ning piirasid Larissa linna Thessaalias. Alexiosel tuli taluda korduvaid kaotusi, enne kui ta suutis normannid edukalt tagasi lüüa.
Alexios saabus sõjatandrile oktoobri alguses, olles selleks ajaks kogunud ligikaudu 70 000 sõdalast ja omades seega märkimisväärset arvulist ülekaalu. Vaatamata sellele soovitati Alexiosel vältida pealahingut ja üritada purustada vaenlane osade kaupa, kuid keiser ei võtnud seda nõuannet kuulda.
18. oktoobril puhkenud lahing algas Alexiosele soodsalt. Ta saatis rünnakule raskesti relvastatud jalaväe, mis koosnes peamiselt Bütsantsi teenistuses olnud skandinaavlastest-varjaagidest, ehk nendestsamadest normannidest, ja anglosaksidest. Nende edasiliikumine oli niivõrd pidurdamatu, et normannid löödi põgenema ja kui poleks sündinud imet, oleks Guiscard selle lahingu kaotanud. Selle ime kehastuseks sai normannide hertsogi kallim Haite, kellel (vähemalt legendi järgi) õnnestus peatada paanikas põgenevad sõjamehed. Noore naise meelekindlus mõjus põgenevatele sõjameestele niivõrd häbistavalt, et nad pöördusid ringi ja viskusid uuesti lahingusse. Samal ajal ründasid bütsantslasi ka Guiscardi ratsanikud, kes oma löögijõult ületasid Alexiose ratsaväe. Lisaks osutusid mõned keisri liitlased reeturiteks, ja nad ei astunudki lahingusse. Lõpptulemusena said bütsantslased hävitavalt lüüa ja nad olid sunnitud kiiruga taganema. Mis aga puudutas Alexiost ennast, siis tema olevat võidelnud erakordse vaprusega. Keisri tütar Anna on oma mälestustes seda lahingut kirjeldades pannud isa suhu lause: "Parem vapralt hukkuda lahingus, kui päästa oma elu häbi hinnaga."
Pärast saavutatud võitu kavatses Guiscard edasi liikuda ning vallutada Konstantinoopoli. Kuid oli üks valdkond, milles Alexios oli normannide valitsejast vaieldamatult üle, ja selleks oli saladiplomaatia. Alexiosel olid normannide seas kullaga ostetud salakuulajad ja temani jõudis kogu informatsioon Guiscardi vägedes toimuvast. Nii sai keiser teada, et üks osa hertsogi vasallidest polnud kätte saanud neile lubatud tasu. See asjaolu võimaldas keisririigi agentidel külvata normannide ridades rahulolematust ja meelitada neist mõned Bütsantsi poolele üle. Järgmise diplomaatilise sammuna sõlmis keiser 1082. aastal lepingu veneetslastega, kes vastutasuks abi eest võitluses normannidega said õiguse kaubelda tollivabalt kõigis Bütsantsi riigi piirkondades. Veneetsiaga sõlmitud leping aga tähendas seda, et nende võimas laevastik asus toetama Bütsantsi. Seega Guiscardil ei õnnestunudki võidukas lahingus saavutatud edu edasi arendada. Lõplikuks normannide tagasitõrjumiseks aga pidi Alexios kasutama äärmuslikke abinõusid. Lisaks juba nimetatud eeliste andmisele Veneetsiale oli keiser 1082. aasta talvel sunnitud konfiskeerima osa kiriku varadest. Teisiti poleks olnud lihtsalt võimalik tasuda palgasõduritele. Samas püüdis Alexios tugevdada ka Bütsantsi sõjaväe võitlusvõimet ja rakendada uusi võitlusviise. Näiteks võttis ta raskelt relvastatud rüütlite peatamiseks kasutusele maa sisse torgatavad teravad metallist orad, mille abil moodustati ründava ratsaväe ette siilitaolised takistused. Rüütlite peatamiseks loodi ka erilised, suure läbilöögijõuga vibudega varustatud sõjameeste salgad. Ta suurendas oma edu ka sellega, et maksis Saksa-Rooma keisrile Heinrich IV-le 360 000 kuldmünti, et ta ründaks normanne Itaalias. See sundis normanne 1083–1084 keskenduma oma valduste kaitsmisele Itaalias. Lisaks kindlustas ta liitu Monte Sant'Angelo krahviga, kes kontrollis Gargano poolsaart. See liit oli viimane näide Bütsantsi poliitilisest kontrollist Itaalia üle.
1084. aastal üritasid normannid alustada uut pealetungi, kuid selle rünnaku jõud rauges üsna pea. Lisaks tabas normannide sõjaväge epideemia, mis paljude teiste sõjameeste seas viis 1085. aasta 17. juulil manala teele ka Bütsantsi ühe suurema vaenlase – Robert Guiscardi. Kõik need asjaolud kokku võimaldasid Alexiosel asuda vastupealetungile ning mõne aja möödudes tõrjuda normannid Balkanilt välja.
Sõda petšeneegide ja seldžukkidega
pisi|Petšeneegide alad 1040. aastate paiku (kasutatud on petšeneegide alternatiivset nime patzinaks pisi|Tänapäevane kujutus Tšakast Istanbuli meremuuseumis Alexios polnud veel jõudnud tähistada oma võitu normannide üle, kui ülestõusu alustasid Doonau-äärsed slaavlased, kes kutsusid endale appi petšeneegid. Seega oli Alexios sunnitud alustama kohe uut kampaaniat, mille kulminatsiooniks sai 1088. aastal toimunud Silistra (tollal Dorostol) lahing. Selleski lahingus näitas keiser üles suurt isiklikku vaprust, kuid bütsantslased said taas lüüa ja Alexios oli sunnitud põgenema. Järgnenud olukorra muutis veelgi keerulisemaks teadmine, et türklaste-seldžukkide emiir Tšaka valmistus saatma oma laevastikku Konstantinoopoli peale. Lisaks astus emiir ühendusse petšeneegidega, nii et Bütsantsi ootas ees vaenlaste suure ühendjõu rünnak. Kui arvestada äsja lõppenud kurnavat sõda normannidega ja lüüasaamist petšeneegidelt, siis paistis, et keisririigi päevad on loetud. Emiir Tšaka sissetungi aga muutis eriti ohtlikuks asjaolu, et noore mehena oli ta saanud kasvatuse Konstantinoopolis ja tundis suurepäraselt Bütsantsi olusid. Nii ei piirdunud tema eesmärk sõjakäigule asudes mitte lihtsalt röövimisega, vaid ta nägi eneses tulevast Rooma keisririigi valitsejat. Ning just siis, Bütsantsile niivõrd kriitilisel ajal, saabus Konstantinoopolisse paavst Urbanus II (1088–1099) saatkond kirjaga Alexiosele, milles keisrile heideti ette asjaolu, et tema riigis sunnitakse ladinlasi pidama jumalateenistust kreeka tavade järgi. Alexios, kelle olukord oli erakordselt täbar, ent kes lisaks muudele omadustele oli ka silmapaistvalt kaval, vastas paavstile ülimalt leebes ja lepitavas toonis ning nõustus mõningate järeleandmistega. Nii määrati isegi kindlaks kuupäev, millal mõlema kiriku esindajad pidid erimeelsuste lahendamiseks Konstantinoopolis kohtuma.
Alexiose tütar Anna on kirjeldanud Tšaka kallaletungi üksikasjalikult. Nii olevat ta näiteks andnud käsu merelahingu eel ühendada kõik oma laevad tohutu ketiga, et keegi ei saaks põgeneda ja ühtsest ründerivist välja langeda. Sealjuures kinnitab Anna kirjeldus veel kord, kuivõrd väljapääsmatusse olukorda oli Alexios sattunud. Nii ei jäänudki tal muud midagi üle ja 1091. aasta talvel pöördus ta abipalvega Õhtumaade valitsejate ja paavsti poole. Keiser kirjutas, et petšeneegid ja türklased vallutavad ühe ala teise järel, tekitades kristlastele niivõrd suuri kannatusi, et "isegi õhk, mis toob need jutud kõrvadeni, ei suuda seda välja kannatada". Sellisele sissejuhatusele järgnes nende piirkondade loetlemine, mis juba olid vaenlase kätte langenud, ning keiser lisas, et "jäänud on vaid Konstantinoopol", kuid ka selle ähvardavad vaenlased, kui abi kiiremas korras ei saabu, ära võtta. Kiirustama pidi veel selgi põhjusel, et Kristuse haud ei "läheks lõplikult kaduma". Üldise olukorra tutvustamisele lisas Alexios ka oma õnnetu seisundi kirjelduse: "Mina, kes ma olen keiser, ei näe mingit väljapääsu. Ma pean kogu aeg põgenema türklaste ja petšeneegide eest ühest linnast teise." Ja siis palus Alexios "Jumala nimel" abi, öeldes: "Meie eelistaksime ennemini olla teie, ladinlaste võimu all kui paganlaste orjuses." Ning lõpetuseks ei jätnud Alexios ka vihjamata võimalikule tasule. Ta kirjutas: "Kui kristlikud aarded ei suuda teie südant puudutada, siis tuletan meelde, et meie pealinna on kogutud meeletud kallisvarad ja rikkused. Ainuüksi Konstantinoopoli kirikute kullast, hõbedast, vääriskividest ja siidist piisab, et kaunistada kõik maailma kirikud. Kuid Sophia katedraali rikkused ületavad kõiki neid üheskoos, ja on võrreldavad vaid kuningas Saalomoni rikkustega. Sellest varast aga, mis on endiste keisrite ja jõukate linlaste varamutes, ei tasu üldse rääkida." Ja Alexios lõpetas: "Kiirustage, et kogu see varandus ei sattuks türklaste ja petšeneegide kätte." Samas ei lootnud keiser ka oma vägede peale, sest "ka nemad ootavad vaid hetke, et saaks alustada röövimist".
Alexiose kirjale viidates on mõnikord isegi öeldud, et pealinna ääretuid rikkusi kirjeldades laskis keiser pudelist välja kurja vaimu, mis viiski Neljanda ristisõja käigus Konstantinoopoli röövimiseni ristisõdalaste poolt. Ning tõesti, Alexios ju ütles peaaegu varjamata: "Võtke meie rikkused! Sellist pakkumist aga tavaliselt korrata ei lasta.
Kui Alexios viimases hädas oma abipalve teele saatis, siis ta ilmselt arvestas üht ajaloo olulist õppetundi: mammon kaalub ideed üle. Sellepärast ta lisaski üldistele, kristlikest põhimõtetest lähtuvatele põhjendustele peibutisena Konstantinoopoli rikkuste kirjelduse. Kuid siinjuures tuleb nimetada veel ühte Alexiose kirja kohta käibel olevat versiooni. Nimelt pole välistatud sedagi, et tegemist on hilisema Läänes valmistatud võltsinguga, mis pidi õigustama kallaletungi keisririigi aladele.
Kas kirjaga või ilma, aga Alexios ei jäänud lootma vaid Lääne abile. Ta otsustas tegutseda. Seejuures sai ta teha panuse pigem kullale kui sõjaväele. Kulla abil õnnestuski Bütsantsi diplomaatidel osta rahu Tšakaga ning lüüa kiil petšeneegide ja nende nomaadidest naabrite polovetside vahele. Umbes 40-tuhandelise polovetside väe eesotsas seisnud khaanid kutsuti keisri laagrisse, kus neid õnnestus rikkaliku kostitamise ja hinnaliste kingituste jagamisega meelitada hülgama petšeneegid ja tulema üle keisririigi poolele. Ning kui 1091. aasta 29. aprillil puhkes petšeneegide ja bütsantslaste vahel lahing, siis polovetsid asusid võitlusesse juba liidus Alexiosega. Mõnede allikate järgi kuulus sellesse ühendväkke polovetsidele lisaks ka 500 Flandria rüütlit.
1091. aasta 29. aprillil saavutatud võiduga oli petšeneegide oht lõplikult kõrvaldatud. Nii et otsustanud asuda Alexiose poolele, osutasid polovetside khaanid suure teene õigeusklikule maailmale ning tõenäoliselt päästsid Bütsantsi, sest vaevalt oleks keisririik suutnud vastu seista nomaadide ühendatud jõu sõjalisele survele.
Mai alguses saabus Alexios suure pidulikkusega Konstantinoopolisse ning tähistas suurejooneliselt saavutatud võitu. Seejärel asus ta klaarima arveid Tšakaga, lastes käiku segataktika, mis koosnes sõjalistest rünnakutest ja äraostmistest. Lõpuks õnnestus keisril ässitada Tšaka vastu tema äi, Nikaia sultan, kelle käsul Tšaka tapeti ühe pidusöömingu ajal. Nii oli Alexios saanud lõpuks jagu kõikidest Bütsantsi ohtlikest vaenlastest: normannidest, petšeneegidest, polovetsidest ja türklastest-seldžukkidest. Ning keisririigi piirid, mis nüüd meenutasid pinge alt vabanenud vedru, hakkasid jälle laienema. Seega polnud 1092. aastal keisririigi välispoliitiline olukord enam ligilähedaltki võrreldav veel aastataguse seisuga. See aga tähendas, et keisril polnud enam mingit vajadust Lääne abi järele ja kirikute läbirääkimised jooksid üsna pea ummikusse.
Esimene ristisõda
pisi|Ristisõdijate peamiste juhtide teekonnad ristisõjas Bütsants oli kõrvaldanud nii normannide, petšeneegide kui ka seldžukkide ohu, ent Läänes ei peatanud ristisõja ideed ja liikumist enam miski ning kui paavst Urbanus II Clermonti kirikukogule järgnenud jutluse käigus esitas 1095. aasta 26. novembril üleskutse ristisõjale, siis leidis see vaimustunud vastuvõtu.
Kostjantõn Pestuško
Kostjantõn Pestuško (ukraina keeles Костянтин Юрійович Пестушко; 14. veebruar/26. veebruar 1898 Annovka Jekaterinoslavi kubermang – 9. mai 1921 Annovka) oli ukraina vastupanuvõitleja.
Alexios I Komnenos
Alamrahvast ristisõdalaste teekond Bütsantsis
Vaatamata kõigile vintsutustele jõudsid esimesed ristisõdalased pärast kolmekuulist rasket teekonda juuli keskpaiku Konstantinoopoli müüride alla. Kaval keiser Alexios I ei kaotanud enesevalitsemist ja säilitas tükk aega paljasjalgsete ristisõdalastega pikka meelt. Ta võttis koguni Amiensi Pierre'i oma palees vastu. Seda kokkusaamist on oma "Jeruusalemma ajaloos" kirjeldanud Aacheni Albert. Tema sõnade järgi olevat keiser soovitanud Pierre'il oodata abivägede saabumist ja alles siis ületada Bosporus. Lisaks oli keiser andnud ristisõdalaste ka mõningast moona. Kuivõrd siiras aga oli keisri tegutsemissoovitus, seda on raske öelda, sest edaspidine sündmuste käik seda küll ei kinnita. Keisril polnud ju mingit huvi hoida sellist etteaimamatut rahvamassi oma pealinnas. Pigem üritas ta neist võimalikult ruttu lahti saada, kuid loomulikult ei tahtnud ta seejuures ristisõdalastega tülli pöörata. Igatahes ei möödunud nädalatki, kui "abivalmis" keiser hakkas ristisõdalasi toimetama väina Aasia-poolsele kaldale. Mis aga pahaaimamatust ja Jeruusalemma kibelevast lihtrahvast Kristuse sõdalasi ees ootas, seda teadis keiser suurepäraselt. Nimelt lähenes sündmuspaigale suur seldžukkide vägi, mis hävitas raskusteta sõjalise ettevalmistuseta ja sisuliselt relvastamata 25 000-mehelise ristiväe. Paljud kristlased langesid vangi ning nad müüdi orjusesse. Kogu väest õnnestus pääseda vaevalt kolmel tuhandel inimesel.
Rüütlite teekond Bütsantsis
1096. aasta lõpuks hakkasid Konstantinoopolisse saabuma juba esimesed rüütlite salgad. Oma teekonnal ei käitunud rüütlid ja ülikud servide (pärisorja nimetus Lääne-Euroopas) väest teps mitte paremini. Miks muidu küsis tolleaegne Bulgaaria metropoliit, iseloomustades rüütlite liikumist: "Kas seda pidada rünnakuks või mitte?" lgatahes Alexiosel polnud mingit põhjust usaldada rüütleid nende eel saabumist rohkem. Lisaks ei tahtnud ta enam mingit abi Läänelt, sest targa mehena sai ta suurepäraselt aru, kui ohtlikuks võivad saabunud "abimehed" osutuda. Seda enam, et ristisõdalaste arv ulatus kuni 100 000 meheni ja nende juhtide seas oli mitmeid Bütsantsi vanu vaenlasi. Printsess Anna kirjutab, et "on küll raske öelda, kas nende peamine eesmärk oli keisririigile kätte maksta", kuid ega Alexios neid eriti ei usaldanud ja ta võttis kasutusele mitmeid ettevaatusabinõusid. Nii said liitlastest petšeneegid käsu "liikuda barbarite (nõnda kutsub Anna Komnena uhkeid rüütleid) kannul ja hoida neil silma peal, ja kui nad peaksid hakkama röövima ja laastama, siis lasta nende pihta nooli ja nad tagasi tõrjuda". Seega üritas Alexios, tehes head nägu ja soovides ristisõdalasi maksimaalselt oma huvides ära kasutada, muuta samas nende liikumist võimalikult raskeks ja ebamugavaks. Ühelt poolt saatis keiser ristisõdalastele vastu oma ametnikke ja jagas neile moona, teiselt poolt aga käskis petšeneegide ratsaväel neid pidevalt rünnata. Kõike seda tegi kaval Alexios eesmärgiga muuta rüütlid temast maksimaalselt sõltuvaks ja kuulekaks. Ning lõpptulemusena otsustas ta pigistada ristirüütlite juhtidelt välja vasallitõotuse kõigi varem keisririigile kuulunud vallutatud maade kohta. Nii pidid ristisõdalased tooma Bütsantsile kastanid tulest välja. Kui aga hertsog Godefroi de Bouillon keeldus vasallitõotuse andmisest, loobus keiser otsemaid naeratusest ja diplomaatiast. Ta andis petšeneegide ratsaväele käsu piirata hertsogi laager sisse. 1097. aasta 2. aprillil toimus juba otsene kokkupõrge keisri ja hertsogi vägede vahel. Alexiose vibukütid saatsid Konstantinoopoli müüridelt rüütlite peale noolterahe. Anna küll kirjutab, et keiser olla andnud käsu lasta mööda, et "ladinlasi vaid hirmutada", kuid rünnaku tulemusena puhkes ikkagi tõsine lahing. Lõpuks oli Bouilloni hertsog sunnitud taanduma ja ilmuma Alexiose ette vasallitõotust andma. Keiser aga toimis vanade Bütsantsi tavade järgi ja lapsendas hertsogi.
Järgmise sammuna üritas Alexios võimalikult kiiremini ristisõdalastest lahti saada. Selleks varustas ta nad kõikvõimaliku moonaga ja aitas ületada väina. Seejuures pidas Alexios pidevalt silmas seda, et Konstantinoopolisse ei koguneks üheaegselt mitmete rüütlipealike väed. Seega, kui Konstantinoopolisse jõudis Bütsantsi vana vaenlane, Sitsiilia normannide juht Taranto Bohemond, olid Godefroi de Bouilloni väed sealt juba lahkunud. Printsess Anna kirjutab, et Bohemond "mõistis oma olukorda ning nõustus kohe hakkama Alexiose vasalliks". Loomulikult pidi keiser seejuures säilitama ettevaatlikkuse ning jagama ka omapoolseid lubadusi. Näiteks Bohemondile nõustuti loovutama Antiookia lähistel valdusi, mille suuruseks määrati "15 päevateekonda pikkupidi ja 8 päevateekonda laiuti". Sel moel, andes vastastikku lubadusi, kuid tegelikult üksteist usaldamata, saadeti ka Bohemond aprilli lõpul Bosporuse teisele kaldale.
Tundes ennast kindlamana, kehtestas keiser Konstantinoopoli müüride alla jõudnud uutele rüütlivägedele kindla korra linna sisenemiseks. Seda tuli nüüd teha vaid väikeste gruppidena. Kuid ka see ettevaatusabinõu ei suutnud takistada pidevate kakluste puhkemist linna tänavatel. Ning üldse olevat konstantinoopollased jälginud põlguse ja õudusega Õhtumaa rüütlite käitumist. Tegemist polnud ju veel nende "rüütellike" sõjameestega, millisteks nad kujunesid hiljem, puutudes kokku Bütsantsi ja islamimaailmaga. Lisaks pilkasid lihtsakoelised rüütlid avalikult õigeusklike kombeid ja õukonna ranget tseremoniaalsust, mis suurendas veelgi bütsantslaste pahameelt. Kord olevat üks rüütel kõiki šokeerides istunud koguni keisri vastuvõtul troonile. Samal ajal viis Alexios, varjates oma hirme ja kartusi, osavalt ellu (keda meelitades, kellele lubadusi ja kingitusi jagades, keda aga hirmutades) oma plaani. Ning lõpuks keiser saigi, mida oli tahtnud – peaaegu kõikidest ristisõdalaste juhtidest olid saanud tema vasallid. Keiser oli tiitli ja ametikohana vägev ja kuskil mlisopis säilis tava alluda Rooma impeeriumile, ent põhjus, miks ristisõdalasti juhid olid nõu alluma, oli puhtalt pragmaatiline. Sõdida edukalt türklaste-seldžukkidega olukorras, kus tagalasse oleks jäänud vaenulik Bütsants, oli lootusetu üritus.
Nikaia piiramine
1097. aasta aprillis-mais õnnestus Alexiosel lõpuks toimetada kogu rüütlivägi osade kaupa Väike-Aasiasse.
Rüütite esimene kokkupõrge seldžukkidega leidis aset Rumi sultanaadi pealinna Nikaia lähistel. Nikaia oli võimsate müüride ja 300 torniga viisnurkne kindlus. Linna vallutamata ei saanud rüütlid edasi liikuda, kuna vastasel juhul oleks nende tagalasse jäänud käärima ohuallikas. Kuid linna hõivamisest unistas ka Alexios, kuna Nikaia valdamine oleks oluliselt tugevdanud Bütsantsi kaitset türklaste võimalike rünnakute ees. Vähemalt teoreetiliselt oleks Alexios võinud ju jääda ootama, kuni ristisõdalased linna vallutavad ja selle talle vasallidena loovutavad, kuid keiser oli piisavalt tark, et mitte jääda ainult selle peale lootma, ning ta otsustas ristisõdalased üle kavaldada.
Rüütlid asusid järve kaldal paiknevat Nikaiat piirama 1097. aasta 6. mail. Nende ilmumine linna alla oli türklastele niivõrd ootamatu, et piiramisrõngasse jäi sultani pere ja suurem osa riigikassast. Sultan Kilidž Arslan ise oli parasjagu sõjateil. Nüüd kiirustas ta tagasi ja üritas rünnakuga väljastpoolt linn piiramisrõngast vabastada. Taplus kestis terve päeva ja mõlemad pooled kandsid suuri kaotusi, kuid lõpuks said seldžukid lüüa ning olid sunnitud taganema. Printsess Anna kirjutab, et "rüütlid juba rõõmustasid, kuigi nende ees olid veel linna müürid". Siis saabuski rüütlitele appi Bütsantsi vägi, millel olid kaasas veokitele tõstetud laevad, et sulgeda linn piiramisrõngasse ka järve poolt.
Ristisõdalaste tormijooks linnale algas 19. juunil ning paistis, et Alexiosel pole enam jäänud mingit tegutsemisruumi, kuid ta suutis ikkagi rüütlid üle kavaldada. Anna sõnade järgi ronisid rüütlid õhinal müüridele, kui järsku avanesid ühe torni väravad ja bütsantslased sisenesid linna. Hetke pärast sulgusid väravad hämmastunud ründajate nina ees uuesti ja Nikaia tornidel lõid uhkelt lehvima keisririigi lipud ning "linnast kostsid keisri ülistuseks sarve- ja pasunahelid". Võib vaid ette kujutada, kuivõrd rabatud olid seda pilti nähes piiramisredelitel tardunud rüütlid. Neil polnud aimugi, et sel ajal, kui nemad valmistusid tormijooksuks, pidas Alexios seldžukkidega salajasi läbirääkimisi. Ning saanud sultanilt juhised, otsustasid Nikaia kaitsjad alistuda just nimelt bütsantslastele.