cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaoliin
Kaoliinil on väike kahanemis-paisumisvõime ja madal katioon-vahetuse võime (1–15 mekv/100 g). See on pehme, tavaliselt valge mineraal (dioktaeedriline kihtsilikaatsavi), mis tekib alumiiniumsilikaatide (nt päevakivide) keemilisel murenemisel ehk porsumisel. Eri paigus üle maailma võib see raudoksiidi sisalduse tõttu värvuda roosa-oranži-punaseks, andes sellele eristatava roostekarva värvuse. Kergemas kontsentratsioonis annab see kaoliinile valge, kollase või heleoranži värvitooni. Kaoliinile on võrreldes teiste savidega omane madal plastsus ja suur tulekindlus. Kaubanduse eesmärgil transporditakse kaoliini kuiva pulbrina, poolkuival kujul või vedela seguna. Kaoliini kaevandatakse Ukrainas, Venemaal, Pakistanis, Vietnamis, Brasiilias, Bulgaarias, Prantsusmaal, Suurbritannias, Iraanis, Saksamaal, Indias, Austraalias, Koreas, Hiinas, Tšehhis ja Ameerika Ühendriikides.
pisi|vasakul|Kaoliinikarjäär [[Halle lähistel]]
Kaoliini kasutusalad
Portselansavi kasutatakse portselani valmistamiseks, aga seda kulub suurtes kogustes ka paberi pinna muutmiseks siledaks ja mitteabsorbeerivaks.
Savihelbed peegeldavad savi sisemist struktuuri, mis sarnaneb korratu paberikuhjaga. Tetraeedriliste silikaatioonide ühikutest või oktaeedriliste alumiiniumoksiidi ühikutest koosnevaid lehekesi seovad nende vahel olevad vee molekulid. Iga savihelvest ümbritsevad ioonide kaksikkihid, mis sunnivad helbeid üksteisest tõukuma. Selline tõukumine laseb helvestel üksteise suhtes libiseda ja muudab savi rõhust mõjutatuks. Selle tulemusena on savi kergesti vormitav. Kuumutamisel põletusahjus eraldub savist vesi, kihtide vahel moodustub tugev side ja tekib kõva vastupidav keraamiline materjal.
pisi|Kaoliinikaevandus [[Ukrainas]]
Tüüpiline keraamiline materjal on väga kõva, vees mittelahustuv ja korrosioonikindel. See on ühelt poolt väga habras, aga seda saab julgesti kasutada kõrgetel temperatuuridel ja see on ka deformatsioonile vastupidav. Sellised omadused annavadki keraamikale väärtuse.
Jawornik Polski
Jawornik Polski on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Przeworski maakonnas, Jawornik Polski valla halduskeskus.
Kaoliin
Kaoliini kasutusalad
Kaoliini kasutatakse veel:
Jawornik Polski
Jawornik Polski sai linnaõigused enne 1472. aastat, kuid kaotas need 1919. aastal.
Kaoliin
Kaoliini kasutusalad
Lõviosa toodetavast kaoliinist on kasutusel paberitööstuses. Aastal 1973 kasutati seal ära üle 70% toodetavast kaoliinist. Kummi valmistamiseks kulus 13,2%, keraamikatööstuses kasutati ära 6,2%, lakkides, värvides ja liimis 4,5%, toiduainetetööstuses 3,2% ja taimekaitsevahendites 0,4% toodetavast kaoliinist.
Geofaagia
Teaduslikud uuringud on üritanud välja selgitada tegelikku põhjust, miks inimeste seas geofaagiat esineb. Kõige tõenäolisemaks peetakse teooriat, mille kohaselt see toimib kaitsena haiguste eest. Kõige enam esinebki geofaagiat rasedate naiste ning noorukite seas. Mõlemad grupid on tundlikud parasiitide ja patogeenide suhtes. Samuti on geofaagia laialt levinud troopilistes piirkondades, kus toidu teel levivaid mikroobe on külluslikult. Andmed näitavad, et tihti tarvitatakse savimuda ka seedehäirete korral. On vähetõenäoline, et muda ise seedehäireid tekitab, kuna tarbitakse selliseid savisid, mis paiknevad nii sügaval maa sees, et parasiidid neid saastada ei saaks.
Savi söömist on kasutatud ka nälja alla surumiseks. Näiteks Haitil on geofaagia laialt levinud, eelkõige vaesemates piirkondades. Seal tehakse savimudast küpsiselaadseid koogikesi, mida kuivatatakse päikese käes. Lisanditena kasutatakse vett, soola, margariini ning vahel ka suhkrut. Neid tuntakse kui "bon bons de Terres" ("maised koogikesed"), millel on küll väike toiteväärtus, kuid samas on see odav viis kõhtu täita.
Kaoliini tarbitakse toiduna ka mitmetes Aafrika riikides. Ekvatoriaal-Guineas kannab see nimetust calabachop, Gabonis aga kalaba. Kalaba nime kannab see ka Kamerunis, kus sellele lisatakse pipart ja kardemoni.
Vihik
Vihik (vanemas eesti keeles ka vihk) on õhuke raamatulaadne trükis, mille maht ei ületa enamasti paarikümmet lehekülge. Tavaliselt on vihiku lehed ühest servast kokku köidetud (klammerdatud),
Varem anti paksemaid raamatuid (näiteks sõnaraamatuid ja entsüklopeediaid) trükitehnilistel ja finantsilistel põhjustel sageli välja osade ehk vihikute kaupa, mille ostjad või tellijad said hiljem kokku köita. Sellise liigituse korral jagunes väljaanne köideteks ja köited omakorda vihikuteks. Sellised vihikud võisid olla köidetud ka lahtilõikamata trükipoognatest, mille ostja pidi ise lahti lõikama.
Koolivihikud
Koolides kasutatakse koolivihikuid (varem ka vihk), millesse üldjuhul ei ole trükitud teksti, kuid kus võivad olla jooned (eelkõige humanitaarainete tarbeks) või ruudustik (selliseid koolivihikuid tarvitatakse eelkõige matemaatikas jt reaalainetes). Vihikutesse kirjutatakse ülesandeid, harjutusi, etteütlusi jms. Nooremates klassides võidakse pruukida abijoontega vihikuid, kus teksti ridu markeerivate joonte vahele on lisatud abijooned, mis tähistavad väikeste kirjatähtede nõutavat kõrgust. On ka vihikuid, millesse on trükitud noodijoonestikud muusika ülesmärkimiseks.
Valemivihikuks nimetatakse vihikut, mille sisekaantele on trükitud matemaatika, füüsika või keemia valemid, mida õpilane saab ülesandeid lahendades abivahendina kasutada.
Paksemat ehk rohkemate lehtedega vihikut nimetatakse kaustikuks.
Paula Fernandes
Paula Fernandes de Souza (stiliseeritult Paula Fernandes; sündinud 28. augustil 1984) on Brasiilia laulja.
Moët & Chandon
pisi|252x252px|Moët & Chandoni logo Moët & Chandon või Moët on Prantsuse veinitootja ja luksuskaupade ettevõtte LVMH Moët Hennesy Louis Vuitton S.A. kaasomanik. Moët et Chandon on üks maailma suurimaid šampanja tootjaid ja silmapaistev šampanjamaja. Moët et Chandoni asutas 1743. aastal Claude Moët. Praegu omab firma 1190 hektarit viinamarjaistandusi ja toodab aastas umbes 28 miljonit pudelit šampanjat.
Firma korraldab iga aasta lõpus pidu Sparkling Night.
Suur-Jõe tänav
pisi|Suur-Jõe tänav juulis 2020 Suur-Jõe tänav on tänav Pärnus Eeslinna ja Mai linnaosas.
Suur-Jõe tänav külgneb ka Annemõisa pargi, Waldhofi pargi ja Alevi kalmistuga.
Tänava pikkus on ligikaudu 3,08 kilomeetrit.
Nimi
Tänava ajalooline saksakeelne nimi oli Bachstraße.
Ajalugu
Suur-Jõe tänavat mööda viis Pärnu linna ja sadamasse kitsarööpmeline Valga–Ruhja–Pärnu raudtee. Raudtee võeti üles 1970. aastatel, kui avati Pärnu–Mõisaküla laiarööpmeline raudteelõik, mis Pärnu kesklinna enam ei ulatunud.
Suur-Jõe tänava lõpuosa läbib ajaloolist tööstuspiirkonda, kus asusid H. G. Schmidti tööstuskompleks ja Waldhofi tselluloosivabrik.
2021. aastal pikendati Suur-Jõe tänavat Papiniidu tänavani.
Bulgari
pisi|274x274px|Bulgari logo Bulgari (stiliseeritud kui BVLGARI) on Itaalia luksusbränd, mis on tuntud ehete, kellade, parfüümide, aksessuaaride ja nahktoodete poolest. Firma peakorter asub Roomas, Itaalias.
Kui suuremat osa projekteerimisest, tootmisest ja turustamisest jälgib ja teostab Bulgari, teeb ettevõte mõnikord koostööd teiste firmadega. Näiteks Bulgari prille toodetakse litsentsilepingu kaudu Luxotticaga ja Bulgari asutas 2001. aastal Marriott Internationaliga ühisettevõtte, et käivitada oma hotellibränd Bulgari Hotels & Resorts.
Praegu LVMH Groupi kuuluva Bulgari asutas Kreekas Epiruse piirkonnas 1884. aastal hõbesepp Sotirios Voulgaris (itaalia keeles: Sotirio Bulgari) ühe juveelikauplusena, millest on aastatega saanud rahvusvaheline kaubamärk. Ettevõttest on kujunenud luksusturu firma, kellel on väljakujunenud ja kasvav kaupluste võrk.
Albatros
Albatros on kruiisilaev, mis kuulub ettevõttele MS Albatros Shipping Ltd. (V.Ships Leisure SAM) ja mida käitab alates 2004. aastast Saksa kruiisifirma Phoenix Reisen.
Pavel Kondratjev
pisi| Pavel Kondratjev (pildil paremal)
Albatros
Ajalugu
Laev ehitati Oy Wärtsilä Ab Helsingi laevatehases Soomes. Laevale tehasenumbriga 397 pandi kiil 1. juunil 1972 ja see lasti vette 19. jaanuaril 1973. Laev ristiti kui Royal Viking Sea, kuid hiljem on sel laeval olnud palju nimesid: ja alates 2004. aastast sõidab laev tänase nime all.
Pavel Kondratjev
Pavel Jevsejevitš Kondratjev (vene keeles Павел Евсеевич Кондратьев; 8. jaanuar 1924 Moskva – 11. juuni 1984 Leningrad) oli vene maletaja, maletreener ja maleliteraat, meister (1950).
Kondratjev võitis 1940. aastal Moskva koolinoorte meistrivõistlustel pronksmedali. Aastatel 1942–1950 teenis ta mereväes – Balti laevastikus. 1943. aastal osales ta blokaadiaegses Leningradis linna malemeistrivõistlustel, kus jagas 4.–6. kohta.
1946. aastal tuli Kondratjev Tallinna malemeistriks ja jagas Tallinnas peetud Eesti NSV meistrivõistlustel 7.–9. kohta. Järgmisel kolmel aastal võitis ta Eesti meistrivõistlustel kolm medalit: kaks hõbemedalit (1947, 1948) ja ühe pronksmedali (1949).
Pärast demobiliseerumist 1950. aastal elas Kondratjev Leningradis. 1950. aastal jagas ta Leningradis toimunud NSV Liidu meistrivõistluste poolfinaalis 6.–9. kohta. Täitis neil võistlustel meistrinormi. 1956. aastal tuli ta Leningradi malemeistriks. 1960. aastal esindas ta Leningradi Leningradis peetud Läänemere maade turniiril, kus sai eelviimase 11. koha.
Kondratjev tegutses ka treenerina. Ta on olnud Ljudmõla Rudenko, Larissa Volperti, Valeri Salovi ja Irina Levitina treeneriks. Elu lõpupoole töötas ta NSV Liidu Spordikomitee riikliku maletreenerina.
Kadastiku
pisi|Kadastiku eeslinn 1929. aasta linnaplaanil Kadastiku oli Narva linna ajalooline linnaosa, mis paiknes Peetri eeslinnast edela pool. 1905. aasta linnaplaanil on see märgitud ПОСЕЛЕНIЕ КАДАСТИКЪ nime all.
Skandaal rajooni tasandil
"Skandaal rajooni tasandil" on 1988. aastal valminud Lenfilmi mängufilm.
Süžee
Filmi tegevus toimub 1980. aastate algul Leningradis. Ühe Leningradi linnarajooni komsomoli rajoonikomitee esimest sekretäri Nikolai Šumilinit ootab ees ametikõrgendus. Seetõttu toimub uute liikmete vastuvõtt komsomoli seekord kiirendatud korras. Seejärel suundub Šumilin koos teiste komsomolitöötajatega sauna ametikõrgendust tähistama. Pidutsemine toimub ohtra alkoholi ja tüdrukutega. Lõpuks on kogu seltskond alasti basseinis. Kui Šumilin varahommikul peolt koju jõuab, siis teatab ta naine talle, et kavatseb lahutust nõuda.
Hommikul selgub, et öösel on komsomoli rajoonikomiteesse sisse murtud. Muuhulgas on ära viidud ka lipp ja spartakiaadi karikas. Varsti toimub aga spordipalees rajooni komsomoliorganisatsiooni pidulik kokkutulek. NLKP rajoonikomitee sekretär Kovalevski annab Šumilinile probleemi lahendamiseks kaks päeva aega.
Sattunud väljapääsmatusse olukorda püüab Šumilin abi leida oma endiselt armukeselt NLKP rajoonikomitee sekretärilt Koroljovalt. Koroljova aga räägib, et tema ei saa Šumilinit kuidagi aidata. Kuid ta vihjab, et Šumilin pääseb minimaalse karistusega. Seejärel võtab vihane Šumilin ühes tehases toimuval komsomolikoosolekul teravas toonis sõna, rääkides komsomolitööst tõtt.
Seejärel läheb Šumilin oma armukese Tanja juurde, murrab ta köögilauale maha ja astub temaga vahekorda. Taustaks kostab televiisorist Brežnevi kõne. Šumilin ja Tanja lähevad diskoteeki. Diskoteegis märkab Šumilin, et vaasina on seal kasutusel rajoonikomiteest varastatud karikas. Pärast seda selgitab miilits kiiresti välja rajoonikomiteesse tunginud varga, kelleks osutub probleemsest perest pärit Jura Semjonov. Seejärel selgub, et nüüd inkrimineeritakse Šumilinile tema kõne tehases ja rajoonikomiteele lihtsalt eraldatakse uus lipp. Aga filmi lõpus teatab NLKP rajoonikomitee sekretär Kovalevski, et Šumilini esinemisest tehases tehakse uus algatus – üleliiduline siiruse õppetund.
Płazów
Płazów on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Lubaczówi maakonnas Naroli vallas.
Płazów sai linnaõigused 1614. aastal, kuid kaotas need 1815. aasta paiku.
Tyrawa Wołoska
Tyrawa Wołoska on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Sanoki maakonnas, Tyrawa Wołoska valla halduskeskus. Tyrawa Wołoska asub Sanokist ligikaudu 12 km idas.
Tyrawa Wołosk sai linnaõigused enne 1707. aastat, kuid kaotas need 1880. aasta paiku.
Samuil Žuhhovitski
Samuil Markovitš Žuhhovitski (vene keeles Самуил Маркович Жуховицкий; 13. detsember (vkj 30. november) 1916 Odessa – 11. juuni 2016 Novotšerkassk) oli Venemaa maletaja, rahvusvaheline meister (1967). Elas ligi saja-aastaseks.
Žuhhovitski täitis meistrinormi 1939. aastal. 1940. aastal tuli ta Ukraina NSV meistrivõistlustel viiendaks ning 1949. ja 1950. aastal Leningradi meistrivõistlustel jõudis esinelikusse.
1950. aastate esimesel poolel elas ta ajutiselt Tallinnas. 1952. aastal Pärnu suveturniiril tuli kolmandaks ja 1953. aastal Tartus peetud Eesti NSV meistrivõistlustel neljandaks. 1955. aastal võitis ta Eesti võistkonna koosseisus Riias toimunud Spartaki üleliidulistel võistkondlikel meistrivõistlustel esikoha (mängis esimesel laual).
1957. aastal võitis Žuhhovitski esikoha Aserbaidžaani NSV ning 1958. ja 1959. aastal Moldaavia NSV meistrivõistlustel.
Slengiai
Slengiai on küla Leedus Klaipėda rajoonis, Sendvarise valla halduskeskus. Külas asuvad Plikiai põhikooli filiaal ja raamatukogu.
Nõukogude ajal asus Slengiai Sendvarise külanõukogus, mille keskuseks oli algselt hiljem Klaipėdaga liidetud Sendvaris, seejärel mitmed teised külanõukogu asulad. Slengiai ise oli suhteliselt väike küla, aastal 1970 oli seal 82 elanikku, aastal 2001 aga 48 elanikku. Aastaks 2011 oli Slengiais aga 327 elanikku.
Olaf Kibe
Olaf Kibe (26. september 1921 Tartu – 30. juuni 2014 Sundsvall) oli eesti ja Rootsi arst.
Ta lõpetas 1940. aastal Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1940–1943 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
Aastal 1944 põgenes ta Rootsi, kus ta alustas kohe õpinguid oma meditsiinilise hariduse lõpetamiseks, töötades juhutöödel. Ta lõpetas 1950. aastal Stockholmis Karolinska Instituudi.
Pärast Karolinska Instituudi lõpetamist töötas ta arstina Karlstadis ja Nyköpingis, spetsialiseerudes sisehaigustele ja kardioloogiale. Aastal 1960 määrati ta Sundsvalli sisehaiguste kliiniku ülemarsti abiks, kuhu ta jäi ametisse pensionini. Pensionipõlves, aastal 1996 töötas ta Sundsvallis tööstusarstina.
Ta oli Eesti Arstide Liidu liige ja Eesti Arstide Seltsi Rootsis liige, aastast 1995 ka auliige. Tema hobid olid golf ja kirjandus. Tema eriharrastus oli töö Filmiklubis Sundsvallis ja Eestis.
Helga Maranik
Helga Maranik (25. veebruar 1924 Tallinn – 23. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti moekunstnik.
1952. aastal lõpetas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi moekunsti eriala.
Ta on maetud Rahumäe kalmistule.
Vladimir Annikov
Vladimir Annikov (14. aprill 1926 Odessa – 24. detsember 2015) oli vene päritolu Eesti viiuldaja.
1944. aastani elas Odessas. Õppis Odessa konservatooriumis. Aastatel 1941–1944 töötas viiuldajana Odessa Ooperiteatris. Aastatel 1946–1950 mängis Moskvas sõjaväe džässorkestris.
1950. aastal kolis Tartusse. Aastatel 1950–1994 töötas ta Vanemuise teatri orkestris viiuldajana, olnud ka kontsertmeister.
Rookse künnapuu
pisi Rookse künnapuu (ka Rookse jalakas) on kaitsealune künnapuu Tartumaal Rookse külas.
Vladimir Annikov
Isiklikku
Tema abikaasa Ingrid Annikov (1936–2012) oli samuti viiuldaja.
Kurekellpokaal
Ajaloost
Kurekellpokaal kujunes hilisgootipäraste taondatud nuppudega ja kaanega pokaalidest (saksa keeles Buckelpokal). Pokaali kupa dekooris esineb kaks rida teravatipulisi, piiskasid või taimelehti meenutavaid väljakummuvaid pindu, mis kaugelt sarnanevad kurekella kroon- ja tupplehtedega. Vasest kurekellpokaali tegemine oli 16. ja 17. sajandil Nürnbergi kullasseppade meistritöö üks osa sõrmuse tegemise ja ühe kivipitsati valmislõikamise kõrval.
Saksamaal valmistati mõnes paigas kurekellpokaale 18. sajandini välja.
Radomyśl nad Sanem
Radomyśl nad Sanem (kuni 2001. aasta lõpuni Radomyśl) on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Stalowa Wola maakonnas, Radomyśl nad Sanemi valla halduskeskus.
Radomyśl nad Sanem sai linnaõigused 1558. aastal, kuid kaotas need 1935. aastal.
Huitbergi paekühm
Huitbergi paekühm (ka Hoitbergi bioherm, Hoitbergi korallriff) on riftilubjakivist paljand Läänemaal Vormsi saarel Suuremõisa külas.
Geoloogiliselt on see üle 400 miljoni aasta vanune korallriff, mille mandrijää on siledaks lihvinud. Paljandunud pindadel võib näha muu hulgas kivistunud koralle, stromatopoore, trilobiite, brahhiopoode ja sammalloomi.
Küngas on põhja-lõunasuunaline ja selle pikkus on umbes 70 m, laius 20 m ja kõrgus 2,5 m. Küngast katab õhuke pinnakate, mille all on arvukalt Pirgu lademe biohermse lubjakivi paljandeid. 1986. aastal tehtud puurimiste käigus tehti puursüdamiku alusel kindlaks, et biohermi paksus on umbes 11 m. Biohermikeha peakomponent on korallosis.
Paekühmu juurde viib Huitbergi matkarada (1,5–2 km).
Jūžintai vald
Jūžintai vald (leedu keeles Jūžintų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Rokiškise rajoonis.
Valla pindala on 190 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 1666 inimest. Valla keskus on Jūžintai alev, kus aastal 2011 oli 412 elanikku. Vallamaja asub aadressil J.O.Širvydo g.31. Vallavanem on Audronė Baltuškaitė.
Valla territooriumile jäävad neli mõisa - Gačionise mõis, Tarnava mõis, Anapolise mõis ja Zalūbiškise mõis. Kirikuist üks asub Jūžintais, teine aga Rageliais. Linnamägesid on vallas kolm - Dauliūnais, Štaronysis ja Radišiais, samuti asub vallas Grumbiniai hiiemägi ning lisaks on sel arvukalt muinaskalmeid.
Lisaks küladele on vallas ka Žvirbliškėsi huutor, kus aastal 2011 elanikke ei olnud.
Journal des sçavans
pisi|Ajakirja Journal des sçavans esimese numbri tiitelleht Journal des sçavans (hiljem Journal des savants) oli Euroopa esimene teadusajakiri. Selle asutas Denis de Sallo 1665. aastal.
Ajakiri koosnes kuulsuste nekroloogidest, kirikuajaloost ja kohtuteadetest. Esimene number ilmus 12-leheküljelise kvartköites pamfletina esmaspäeval, 5. jaanuaril 1665. 6. märtsil 1665 hakkas Journali eeskujul Londonis ilmuma Londoni Kuningliku Seltsi teadusajakiri Philosophical Transactions of the Royal Society.
Journal des sçavans lõpetas ilmumise 1792. aastal, Prantsuse revolutsiooni aegu, ning ehkki see ilmus põgusalt ka 1797. aastal nime "Journal des savants" all, hakati seda taas regulaarselt avaldama alles 1816. Sellest peale muutus Journal kirjandusajakirjaks ega avaldanud enam teadusuudiseid, kirjandusajakiri on see ka tänapäeval.
Christen Kold
Christen Mikkelsen Kold (ka Cristen, Kristen või Kresten; 29. märts 1816 Thisted – 6. aprill 1870 Dalum) oli Taani õpetaja, Taani rahvaülikoolide ja vabakoolide liikumise pioneer.
Musików
Musików on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Stalowa Wola maakonnas Radomyśl nad Sanemi vallas. Musików asub Stalowa Wolast umbes 5,5 km põhjas.
Hüpotensioon
Hüpotensioon ehk hüpotoonia on madal vererõhk. Madalaks peetakse süstoolset vererõhku alla 90 mm Hg ja diastoolset vererõhku alla 60 mm Hg. Laste puhul on alampiir erinev.
Normaalset kõrgem vererõhk on hüpertensioon.
Madalat vererõhku võivad põhjustada liigne treenimine, palavus, hormonaalsed muutused, aneemia jne, samuti mõned ravimid.
Kohusetäitja
Kohusetäitja (ka kohustetäitja, asetäitja) on vakantse ametikoha ajutine täitja, kes pole sellele lõplikult kinnitatud.
Martin Dúbravka
pisi|Martin Dúbravka (2018) Martin Dúbravka (sündinud 15. jaanuaril 1989 Žilinas) on Slovakkia jalgpallur, kes mängib väravavahina Inglismaa Premier League'i klubis Newcastle United ja Slovakkia jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis MŠK Žilina, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Slovakkia kõrgliigas 2009. aasta mais. Hooaegadel 2009–10 ja 2011–12 tuli ta Žilinaga Slovakkia meistriks.
2018. aasta jaanuaris läks ta Praha Spartast laenule Newcastle Unitedi. 2018. aasta mais sõlmis ta klubiga püsiva lepingu. 2020. aastal valiti ta Newcastle Unitedi aasta mängijaks.
Slovakkia jalgpallikoondises tegi Dúbravka debüüdi 23. mail 2014 mängus Montenegro vastu.
Fredropol
Fredropol on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Przemyśli maakonnas, Fredropoli valla halduskeskus.
Fredropol sai linnaõigused 1720. aasta paiku, kuid kaotas need enne 1880. aastat.
Urmo Känd
Urmo Känd (27. veebruar 1937 – 1. september 2017) oli Eesti rahvatantsutreener.
Urmo isa Teedo ja ema Olvi panid aluse rahvatantsule Nõmmel 1945. aastal. Isa käe all hakkas Urmo rahvatantsuga tegelema 15-aastaselt. 1967. aastal alustas ta tööd rahvatantsujuhendajana Nõmme Kultuurimajas.
Hansen
Hansen on mitme aadlisuguvõsa nimi:
Hansen on ka perekonnanimi.
Kossów
Kossów (kuni 2000. aastani Kosów) on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Włoszczowa maakonnas Radkówi vallas.
Kossów sai linnaõigused enne 1581. aastat, kuid kaotas need 1869. aastal.
Acta Eruditorum
Acta Eruditorum (ladina keeles 'õpetlaste teod') oli esimene teadusajakiri saksakeelsetes maades, see ilmus 1682–1782.
Ajakirja asutasid 1682. aastal Leipzigis Otto Mencke (kellest sai ajakirja esimene toimetaja) ja Gottfried Leibniz. Seda trükkis Johann Friedrich Gleditsch. Ajakirja eeskujud olid Prantsuse Journal des savants ja Itaalia Giornale de'letterati.
Acta Eruditorum oli ladinakeelne kuukiri, mis sisaldas lõike uutest teostest, arvustusi, lühikesi esseid ja teadaandeid. Suurem osa neist tegelesid loodusteaduste ja matemaatikaga. Algusest peale kirjutas Actale artikleid rida silmapaistvaid teadlasi: Leibnizi kõrval ka Jakob Bernoulli, Humphry Ditton, Leonhard Euler, Ehrenfried Walther von Tschirnhaus, Pierre-Simon Laplace ja Jérôme Lalande, humanistidest ja filosoofidest samuti Veit Ludwig von Seckendorff, Stephan Bergler, Christian Thomasius ja Christian Wolff.
Ehkki Mencke vahetas ükskord kirju ja kirjandust ka Isaac Newtoniga, ei olnud Newton Acta kirjasaatja. Newtoni ja Leibnizi vaidlus diferentsiaalarvutuse esmaavastamise üle sai alguse Leibnizi kirjatööst Acta 1697. aasta mainumbris, kus Leibniz ei maininud Euroopa parimate matemaatikute seas Fatio de Duillieri. Sellest haavunud de Duillier kuulutas, et Newton avastas uue meetodi enne Leibnizi ning võib-olla kasutas Leibniz oma avastuseni jõudmiseks isegi Newtoni varasemat tööd. Järgnenud vihases sõnavahetuses, mis haaras arvukalt õpetlasi kogu Euroopast, oli Acta suuresti Leibnizi pooldajate häälekandja, nii nagu Transactions of the Royal Society oli Newtoni toetajate jaoks. Mencke püüdis küll diskussiooni ägedust mahendada, kuid vastased olid teineteise peale liialt verised. Selle vaidluse mõjul hakkas Acta väljendama ka üldisemalt saksa rahvuslikke tundeid ning määratlema selgemalt saksa teaduse asendit rahvusvahelise teaduse suhtes.
Pärast Otto Mencke surma juhtis Acta Eruditorumit tema poeg Johann Burckhardt Mencke, kes suri 1732. Seejärel vahetas ajakiri nime, uueks nimeks sai Nova Acta Eruditorum. 1754. aastast juhtis ajakirja Karl Andreas Bel.
Lillehammeri afäär
Lillehammeri afäär oli 21. juulil 1973 toimunud Mossadi ebaõnnestunud salaoperatsioon Lillehammeris Norras, kui Mossadi salaagendid eksisid sihtmärgiga ja tapsid Musta Septembri operatiivjuhi Ali Hassan Salamehi asemel Maroko kelneri Ahmed Bouchiki.
Pärast kuritööd võeti enamik agente kinni ja turvamajad leiti üles, kust leiti kuritööga ja Mossadiga seotud dokumente. Agendid saadeti tapmise eest kohtu alla ja nad said vangistuse ühest kuni viie aastani. 1975. aastal saadeti kõik vangimõistetud Iisraeli. Operatsiooni ebaõnnestumine ja agentide sissekukkumine oli Mossadi mainele tugev löök, kuigi ametlikult ei tunnistanud Iisrael kunagi oma salateenistuse osalust afääris.
Mossad ei loobunud pärast ebaõnnestunud operatsiooni Ali Hassan Salamehi tapmisplaanidest. Ta leiti aastaid hiljem üles ja 22. jaanuaril 1979 sai Salameh Beirutis autopommiplahvatuses surma.
Abhaasia ajalugu
Abhaasia ajalugu on ülevaade Abhaasia alade ajaloost. pisi|
Lühikokkuvõte
Abhaasia kuulus 9.–6. sajandil eKr Kolchise riigi alla, mis 63 aastal eKr liideti Egrisi riigi alla. 107 eKr läks ta Pontose ja 63 eKr Rooma riigi koosseisu. 780. aastatel moodustati Abhaasia kuningriik dünastiate liitmisega saadud Egrise riigist, mis oma tippajal hõivas Ida-Gruusia, sealhulgas Thbilisi. 11. sajandiks läks Abhaasia Gruusia ühendatud kuningriigi koosseisu. 1570. aastatel sai Abhaasiast Osmanite riigiga lõdvalt seotud piirkond. 1810. aastal protektoraadina, alates 1864. aastast inkorporeeritult sai maast Venemaa keisririigi osa. Nõukogude võimu ajal kuulutati Abhaasia autonoomseks 1919, 1921. aastal sai sellest nõukogude vabariik, 1931. aastal sai sellest Gruusia NSV koosseisus olev autonoomne vabariik. 1989–1991 leidsid aset kokkupõrked abhaaside ja grusiinide vahel. Aastal 1992 kuulutas Abhaasia välja iseseisvuse. Puhkes sõda Gruusia keskvalitsusega, mille tagajärjel enamik grusiine põgenes Abhaasiast. 1994. aasta relvarahuga jäi Abhaasiale faktiline kontroll suurema osa üle oma territooriumist, augustis 2008 hõivati ka ülejäänud osa (Kodori oru piirkond). Venemaa ja mõned teised riigid tunnustasid seejärel Abhaasia Vabariigi iseseisvust.
Esiaeg
Esimesed teadaolevad asulad Abhaasia territooriumil on vanema paleoliitikumi küttide-korilaste laagrid. Kõige vanemad leiud pärinevad Iašhthvast (Iaštuhhist), Gumistast, Kelasurist ja Otšamtširest.
Nooremas paleoliitikumis elati põhiliselt mere ääres.
pisi|Üks [[Ešera dolmenitest. Suhhumi Muuseum]] Varaseimad megaliitide leiud pärinevad 3. aastatuhande algusest eKr ning jätkuvad pronksiajal (2. aastatuhandel eKr) nn Abhaasia dolmenitena, mis tavaliselt koosnevad neljast püstkivist ja ühest kattekivist, millest mõned kaaluvad 50 tonni. Kõige uuritum seda tüüpi dolmen pärineb Ešera leiukohast. Arvatakse, et umbes sel ajal asendas patriarhaat matriarhaadi ja majandus hakkas põhinema maaharimisel.
Nooremal pronksiajal ilmusid arenenumad pronksist tööriistad.
Rauaajast pärinevad Kolchise kultuuri leiud.
1. aastatuhandel eKr hakkasid tekkima klassiühiskonna alged. Musta mere idarannikul tekkisid esimesed linnalised asulad.
Antiikaeg
9.–6. sajandil eKr kuulus Abhaasia ala Kolchise riigi koosseisu. Kolchisele kuulus suur osa svanide ja sanide alasid.
Piirkonna kirjapandud ajalugu algab Mileetose kreeklaste saabumisega Kolchise rannikule 6.–5. sajandil eKr. Nad rajasid sadamakolooniaid Musta mere idarannikule, mille seast Dioskurias kohal sai ümberkaudsete hõimudega kauplemise, sealhulgas orjakaubanduse tähtsaks keskuseks. Seda dioskuuride järgi nimetatud linna peetakse Suhhumi eellaseks. Teised tähtsad kolooniad olid Gyenos, Triglitis ja hiljem Pityus vastavalt praeguste rannikulinnade Otšamtšire, Gagra ja Pitsunda lähedal.
Strabon kirjutas oma "Geograafias": "Lakoonlased asusid elama Heniohhiasse; viimaste eestvedajad olid Krekassos ja Amphistratos, dioskuuride vankrijuhid; nähtavasti nende järgi saidki heniohhid nime." See nimi on tuletatud kreeka sõnast, mis tähendab vankrijuhti.
Juba 6. sajandil eKr sattusid kreeklaste kontrolli alla ka mäekurud, mille kaudu veeti Ioonia importesemeid (Tsebelda, Tkuartšal). 5.–4. sajandil jõudsid neid teid mööda Põhja-Kaukaasiasse pronkskiivrid ning muud esemed ja materjalid. Samal ajal tulid Abhaasia alal tarvitusele ka esimesed hõbemündid; neid vermiti mereäärsetes kreeka linnades.
Samast ajast leidub kreeka linnade territooriumilt ja ümbrusest arvukaid ratsamatuseid ratsmekomplektidega, mis on iseloomulikud Kubanimaa sküüdi kultuurile. Otšamtšira ja Ešera asulate väljakaevamised on näidanud, et kreeklased elasid seal algselt palkmajades, mille kuju oli laenatud kohalikelt elanikelt. Peale sisseveetud nõude kasutasid hellenid olmes laialdaselt ka kohalikke voolitud ja pottsepanõusid, mille tõid endaga kaasa naised, keda kreeklased meeleldi võtsid kohalike rahvaste seast.
Emil Krafth
pisi|Emil Krafth (2018) Emil Henry Kristoffer Krafth (sündinud 2. augustil 1994 Ljungbys) on Rootsi jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Newcastle United ja Rootsi jalgpallikoondises.
Abhaasia ajalugu
Antiikaeg
Alates 653. aastast eKr pidid Kolchis ja Ibeeria tagasi lööma Pärsia vallutuskatseid. Aleksander Suur Abhaasia ala ei vallutanud. Hellenismi mõjul sai ametlikuks keeleks kreeka keel.
Sünergiline mõju
Sünergiline mõju ehk sünergia on mitme mõjuri koostoimel võimenduv mõju.
Emil Krafth
2011. aastal debüteeris ta Rootsi esiliigas klubis nimega Östers IF. 2012. aasta jaanuaris liitus ta Rootsi kõrgliiga klubiga Helsingborgs IF.
Sünergiline mõju
Näiteks keskkonnamõjutegureid eraldi vaadeldes ja mõõtes ei ilmne alati nende terviklik koosmõju keskkonnale.
Teadusfotograafia
pisi|EMImBF4 ioonse vedeliku lagunemine kõrge pinge all. [[Mikroskoop|Optilise mikroskoobi pilt mõõtudega 800x600 mikromeetrit. Tavo Romannile "Eesti teadusfotograaf 2015" tiitli toonud foto.]] Teadusfotograafia on fotograafia alaliik, millel on kaks suundumust: teadusuuringute teostamisel vajalik pildistamine (on valdkondi, kus fotograafiline kujutis on uurimismetoodika osa ) ning teaduse tegemise populariseerimisele ja jäädvustamisele pühendunud pildistamine.
Seda ala viljelevaid fotograafe kutsutakse teadusfotograafideks. Nende loomingut nimetatakse teadusfotodeks.
Maailma suurimate teadusfotovõistluste sekka kuuluvad näiteks Nikon Small World ja Wiki Science Competition.
Teadusfotograafe
Eestis on teadusfotograafiat viljelenud teiste seas Maxim Bilovitskiy, Ivar Jüssi, Jaak Kikas, Martin Mark, Maido Merisalu, Timo Palo, Heiti Paves, Tavo Romann, Siim Sepp, Urmas Tartes ja Rando Tuvikene.
Emil Krafth
Rootsi jalgpallikoondises tegi Krafth debüüdi 17. jaanuaril 2014 mängus Moldova vastu. Ta kuulus Rootsi koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Abhaasia ajalugu
Antiikaeg
Piirkonna rahvaid nimetatakse klassikalistes allikates märkimisväärselt paljudeks ja erinevateks. Herodotos, Strabon ja Plinius Vanem ütlevad, et Dioskuriases ja teistes linnades kõneldi paljusid keeli. Mäed lahutasid ja eraldasid rahvaid ning soodustasid keelte ja murrete mitmekesisust ning etnilist kirevust. Kõige informeeritumadki kaasaegsed allikad annavad piirkonna rahvaste nimedest ja elupaikadest segase pildi ning räägivad vähe sisemaa geograafiast ja rahvastikust. Mõned antiikaegsed rahvanimetused olid koondnimed. Arvatakse, et tol ajal leidsid Abhaasia alal ja selle ümbruses aset ulatuslikud rahvaste rändamised. On tehtud mitu katset ära tunda mõnd rahvast, keda antiikallikad kirjeldavad. Plinius Vanema Apsilae 1. sajandil pKr ja Arrianose Abasgoi 2. sajandil eKr on samastatud vastavalt abhaaside ja abasiinide esivanematega, teiste uurijate arvates aga on tegu kartvelite hõimude nimedega. Sama vaidlusalused on teiste antiikallikates mainitud rahvaste (sealhulgas Heniochi ja Sanigae) identiteet ja päritolu. Arheoloogial on harva õnnestunud leida materiaalsete kultuuride ning ebaselgete rahvanimede vahelist seost.
"Kharthlis Tshovreba" järgi olid Abhaasia ala ja kogu Lääne-Gruusia algasukad Arian-Kharthlist tulnud Toogarma (Jaafeti, Noa poja pojapoja) poja Egrose järglased.
Pharnakese pojapoja Polemon II sundis Nero võimust loobuma ning Pontos ja Kolchis inkorporeeriti 63 pKr Rooma provintsi Galatiasse ja 81 pKr Kapadookiasse.
Ajaarvamise vahetusest saadik kindlustusid roomlased Abhaasia rannikualadel. Dioskuriasesse rajasid nad kindluse. Aastal 65 sai Dioskurias nimeks Sebastopolis.
Kuigi kõik suuremad mereäärsed kindlused olid roomlaste käes, oli Rooma võim piirkonna üle nõrk. Aastal 69 toimus Kolchises ja Pontoses Anicetuse juhtimisel ülestõus, mis suruti maha. Tasandikku ja rannikut laastasid sageli mägirahvad, kelle seas kõige vägevamad olid soanes (svanid) ja heniochi. Nad allusid nominaalselt Roomale, kuid rajasid oma riigid ning neil oli suur iseseisvus.
2. sajandil asus Rooma garnison Pityusesse (praegu Pitsunda).
Lazicas jätkus helleniseerumine. Hoolimata Rooma riigi võitlusest Partiasse säilis Lazicas suhteline rahu, kuigi partlased korduvalt ida poolt ründasid.
Kristlus hakkas piirkonnas levima 1. sajandil. Pärimuse järgi tegutsesid Kolchises apostlid Andreas ja Siimon Kananaios, kes suri Suaniri lähedal mägedes märtrisurma. Hellenistlik usund, mitraism ja kohalikud usundid olid siiski levinud vähemalt 4. sajandini.
Rooma riigi nõrgenedes said kohalikud hõimud rohkem omavalitsusõigust: nad said ise nimetada oma valitsejaid, kuid Rooma pidi nad heaks kiitma. 130. aastatel koosnes Kolchis lõunast põhja järgmistest riikidest: Machelons, Heniochi, Lazica, Apsilia, Abazgia ja Sanigia. Abhaasia rahvaste (apsiilide, abasgide, misimiaanide ja saniigide) vürstiriigid (need hõimuliidud hakkasid kujunema ajaarvamise vahetuse paiku) olid läänest itta Saniigia (Väike-Abhaasia piirkonnas, pealinn Tsandrõpš, Tsanba dünastia), Abazgia (pealinn Anakopia (Ahhali Athoni), Anosiidide dünastia), Apsiilia (pealinn Sebastopolis (Suhhumi), Julianiidide dünastia), Misiminia (pealinn Tsahhare).
Apsiile mainib esimesena Plinius Vanem 1. sajandil pKr. Põhjalikud andmed on Arrianosel, kes külastas Sebastopolist 137. Siis valitses apsiile Julianus, kes oli saanud valitsemisõiguse kinnituse 98 Trajanuselt. 1.–2. sajandil asusid apsiilid suures osas Lääne-Kolchisest Rioni jõest põhja poole Sebastopoliseni. Kõige selgemad andmed selle kohta on Prokopiosel, kelle järgi apsiilid 6. sajandil elasid Musta mere ääres sellest kohast, kus rannik teeb järsu pöörde läände (tänapäeva Otšamtširest kagus), kuni abasgide kindluse Tracheiani (tänapäeva Ahhali Athoni), ja mägedes olid nende naabriks alaanid alates Suur-Kaukasuse kurudest.
Apsiilidel kujunes võrdlemisi varakult poliitiline ja kultuuriline Rooma-orientatsioon, mis teostus eeskätt mereäärse Sebastopolise kaudu. Pole juhuslik, et Apsiilide peamised keskused koondusid Tsebelda orgu, teel Kluhhori kuruteeni, mis huvitas roomlasi sest ajast saadik, kui nad rannikule saabusid.
3. sajandil hakkas Lazica (Egrisi), mida valitses läänegruusia hõim lazoi (lazid), domineerima suuremas osas Kolchisest. Prokopiose järgi olid isegi abasgoi pealikud allutatud lazoi kuningatele.
Krimmis elanud goodid (Krimmi goodid) tegid 253 röövretke Kolchisesse, kuid Pityuse Rooma garnison lõi nad tagasi. Rooma okupatsioon kestis 4. sajandini.
Bütsantsi periood
Pärast Rooma riigi jagamist oli Abhaasia Bütsantsi huvisfääris. Seal toimus võimuvõitlus Bütsantsi ning Sassaniidide Pärsia vahel, mis kulmineerus Lazi sõjaga 542–562. Sõda tõi kaasa Lazica allakäigu. Sügaval metsades elavad abasgoi saavutasid teatud autonoomia Bütsantsi võimu all. Nende maa, mida Bütsantsis tunti Abazgia nime all, oli tähtis eunuhhide allikas. Kuigi Nikaia kirikukogul 325 viibis kohal ka Pityuse metropoliit, kristianiseeriti Abhaasia rahvas osaliselt alles 6. sajandiks, mil keiser Justinianus I saatis sinna misjonärid.
vasakul|pisi|[[Anakopia kindluse varemed]]
Bütsants rajas kaitsekindlustused, mille jäänus võib-olla tänini säilinud Kelasuri müür.
Sedamööda, kuidas abasgoi tugevnesid, hakati Abazgia all mõistma suuremat piirkonda, kus elasid ka megrelid ja svanid.
7. sajandil sai Abhaasiast autonoomne vürstiriik, mille vürstid (kreeka keeles archōn, gruusia keeles eristavi) määras Bütsants. Vürstide residents oli Anakopia (Ahhali Athoni). Arvatakse, et need vürstid vahendasid Bütsantsi poliitilist ja kultuurilist mõju Lääne-Kaukaasias.
Abhaasia kuningriik
Dünastiliste abieludega ning liitudega teiste Gruusia vürstidega omandas Abazgia valitsev dünastia suurema osa Lazicast. 780. aastatel kuulutas Leon II end abhaaside kuningaks. Kasaaride abiga õnnestus kuningas Leonil Bütsantsi ülemvõimust vabaneda. Nii rajas kuningas Leon II iseseisva Abhaasia kuningriigi.
Seda riiki nimetatakse uuemas ajalookirjutuses sageli Egrisi-Abhaasia riigiks, sest keskaegsed allikad pidasid uut kuningriiki Egrisi (Lazica) järeltulijaks ning kasutasid vaheldumisi mõlemat nime.
Abhaasia kuningriigi hiilgeaeg oli ajavahemikus 850–950, kui ta valitses kogu Lääne-Gruusiat ning pretendeeris ka Ida-Gruusiale.
Nimesid "Abhaasia" ja "abhaasid" kasutati tol ajal kogu kuningriigi ja selle elanike kohta hoolimata etnilisest kuuluvusest.
Ühendatud Gruusia koosseisus
pisi|[[Bagrat III. Seinamaal Gelathi kloostris]] Aastal 989 tuli Abhaasias võimule Bagrat III Bagratiidide dünastiast, kes oli Abhaasia pärinud oma emalt. Aastal 1008 päris ta oma isalt ka Gruusia (Kharthli) ning ühendas Abhaasia kuningriigi ja Gruusia kuningriigi ühtseks Gruusia feodaalriigiks, mille hiilgeaeg oli kuninganna Thamari ajal [1184–1213]. Seega toimus Gruusia ja Abhaasia ühinemine ühtseks Gruusia kuningriigiks dünastilise abielu teel. vasakul|pisi|275px|Abhaasia suhteline sõltumatus [[Gruusia kuningriigi koosseisus keskvalitsusest on fikseeritud 1025. aasta kaardil]] Kaasaegsed Gruusia kuningad mainivad sageli rahvast nimega apsar, kelle keelest olevat võetud Thamari poja prints Georgi lisanimi Laša, mis tähendab 'valgustus'. Seda nime on mõned keeleteadlased võrrelnud abhaasi sõnadega a-laša 'selge' ja a-lašara 'valgus' ning oletanud, et tegu oli abhaaside esivanematega.
Gruusia kroonikate järgi andis Thamar osa Abhaasiast valitseda Šervašidze (abhaasipäraselt Tšatšba, hiljem Tšatšibaia) vürstisuguvõsale. Pärimuse järgi oli tegu Shīrwān Shāh 'ide järeltulijatega, mis seletab ka gruusiakeelset nime. Šervašidze dünastia valitses Abhaasiat kuni Venemaa võimu alla minekuni 1860. aastatel.
Genova riik rajas 14. sajandil Abhaasia rannikule kaubandusfaktooriaid, kuid need jäid püsima üksnes lühikeseks ajaks.
Mongolite riigi ja Timuri vallutuste ajal piirkond palju kannatada ei saanud, kuid need tegid Gruusia kuldajale lõpu. Kuningriik lagunes 15. sajandi lõpuks mitmeks iseseisvaks või suure autonoomiaga vürstiriigiks.
Imerethi ülemvõimu all ja iseseisva vürstiriigina
Aastal 1463 sai Abhaasia vürstiriik Gruusia kuningriigist sõltumatuks, kuigi ta jäi Imerethi ülemvõimu alla, olles viimase vasall. Aastal 1491 kadus Abhaasia vürstiriigil, Gurial, Samegrelol ja Svanethil formaalne sõltuvus Imerethist, mis oli nõrgenenud.
Abhaasia vürstid pidasid mõnda aega lakkamatut sõda oma nominaalsete süseräänide megreli vürstidega, mistõttu riigi piirid pidevalt muutusid. Aastast 1491 kuni 16. sajandi keskpaigani oli Abhaasia vürstiriik periooditi, sõltuvalt vastastikuste sõjaretkede tulemustest, teatud määral sõltuvuses megreli Dadiani vürstidest. XVII sajandi lõpul õnnestus Abhaasia vürstiriigil paika panna kagupiir Inguri jõel, mis on tänini Abhaasia lõunapiir.
Mõned vanema aja ajaloolased, sealhulgas Vahhušti, ning mõned uuema aja ajaloolased väidavad, et Kelasuri müüri rajas Samegrelo vürst Levan II Dadiani kaitseks abhaaside vastu.
Osmanite riigi ülemvõimu all
Osmanite riigi sõjalaevastik okupeeris 1451 ajutiselt Tshumi (praegune Suhhumi) fordi. 1570ndatel vallutati linn püsivamalt ning muudeti Türgi tugipunktiks nimega Suhum-Kale (sellest Suhhumi nimi).
1555. aastal jagati Gruusia ning ülejäänud Lõuna-Kaukaasia Osmanite riigi ja Safaviidide Pärsia riigi vahel. Abhaasia koos ülejäänud Lääne-Gruusiaga läks Osmanite riigi võimkonda. Abhaasia vürstiriik oli Osmanite riigist vasallsõltuvuses ja pidi türklastele tribuuti maksma. Et paikneti impeeriumi äärealadel ja tegemist oli äsja liidetud piirkonnaga, oli sõltuvus Türgi sultanist esialgu suhteliselt väike. pisi|275px|[[Abhaasia vürstiriik Ottomani türklaste suurriigi vasallina 1683. aastal]] Nii sattus Abhaasia islami ning türgi kultuuri mõju alla, mistõttu aja jooksul nõrgenesid tema kultuurilised ja kiriklikud sidemeid Gruusiaga. Alates 17. sajandist läksid paljud abhaasid islamiusku. Nõukogude ajaloolaste väitel püüdis Türgi pärast vallutust hävitada abhaasi rahva materiaalset ja vaimset kultuuri ning pöörata elanikkonda vägivaldselt islamiusku, mis viis relvastatud ülestõusudeni (sealhulgas 1725, 1728, 1733, 1771, 1806).
17. sajandi lõpupoole killunes Abhaasia mitmeks läänivalduseks nii, et suur ala jäi ilma keskvõimuta. Piirkonnas õitses orjakaubandus ja piraatlus.
Mitme Gruusia ajaloolase sõnul muutus piirkonna rahvastik sel ajal tunduvalt, sest põhjakaukaasia hõimud, sealhulgas adõgeed ja tšerkessid rändasid teiselt poolt Suur-Kaukasust sisse ning segunesid peamiselt grusiinidest koosneva kohaliku rahvaga; nii olevatki tekkinud abhaasi rahvas. Selline teooria abhaaside väljakujunemisest on teravas vastuolus Abhaasia ajaloolaste teaduslike uuringute ja arvamusega.
18. sajandi keskel tõstsid abhaasid Osmanite riigi vastu mässu ning vallutasid Suhhumi. Türklased võtsid siiski varsti linna tagasi ning panid seda valitsema ühe lojaalse vürsti Šervašidze (Tšatšba) suguvõsast.
Abhaasias ei ole kunagi tuntud pärisorjust selle traditsioonilises mõistes. Feodaalkord sellisel kujul, nagu seda tunti Euroopas, sealhulgas Venemaal ja Gruusias, Abhaasiasse ei levinud. Kaasaegsete kirjelduste kohaselt puudus Abhaasias sunnismaisus ning maaomandus ja elanikkonna enamiku moodustasid eri taipidesse (klannidesse) koondunud isiklikult vabad kogukondlased (anhaju). Taibijuhi, ülikkonna ja ülejäänud taibiliikmete suhted põhinesid vastastikusel austusel ja aktsepteerimisel. Oma ühiskonnakorralduselt olid abhaasid tunduvalt lähemal Loode-Kaukaasia isiklikult vabadest kogukondlastest koosnevale ubõhhi-tšerkessi maailmale kui Gruusias 13.–14. sajandil kehtestatud feodaalkorrale. Abhaasia ühiskonna alus oli maapiirkonna kogukond (akõt). Selline ühiskonnakorraldus ühendas kõik elanikkonnakihid. Peale selle oli tegemist "sugulusega" ülikute ja lihtrahva vahel, mis oli "immutatud emapiimaga" (atalõga). Vürstid ja ülikud andsid oma lapsi kasvatamiseks vabade kogukondlaste peredesse; laste üleskasvatajaid loeti lähedasteks sugulasteks. Niinimetatud "mägifeodalismis" olid tugevalt juurdunud sugulus- ja hõimusuhted. Vürsti ja ülikute võim toetus vabadest kogukondlastest sõjameestele (džigittidele) ja kirikule. Algselt oli põllumaa ühiskasutuses. Kuid põllumajanduse arenedes ja intensiivistudes, ei olnud põllumaa enam ühiskasutuses, vaid kuulus kindlale perele või talule. Kõigile ühiseks kasutamiseks jäid endiselt karja- ja metsamaad ning veekogud.
Abhaaside ühiskond koosnes seega nn "demokraatlikest" vabadest (mägilaste) kogukondadest. Kuivõrd ka abhaaside madalamad elanikkonnakihid olid maaomanikud, ei olnud nad otseses sõltuvuses ülikkonnast ja rikkamast elanikkonnakihist. Vastastikune majanduslik abi ja toetus soodustas heaolu atmosfääri ning välistas võimaliku puuduse tekke. Abhaaside hulgas sisuliselt puudusid vaesed, mis kõneleb sellest, et nende ühiskond oli üles ehitatud suhtelisele õiglusele. Mis puudutab aga abhaaside majandust, siis omas see naturaalmajanduslikku iseloomu. Abhaasid tegelesid metallide, naha ja puidu töötlemisega, keraamika – ja sadulsepatoodete valmistamisega, kudumisega ning püssirohu valmistamisega. Kuid tegemist oli kodutöönduslike toodetega ja seda käsitööd ei müüdud vaid vahetati. Abhaasidele olid vastumeelsed igasugused kaup – raha suhete ilmingud. Kaubandusega linnades tegelesid välismaalastest türklased, armeenlased, kreeklased ja megrelid, kes maksid selle eest Abhaasia valitsejale ja teistele feodaalidele makse. Kuni aastani 1866 püsis kirjeldatud ühiskonnakorraldus vaid väheste muutustega.
Abhaasia vürstiriik Venemaa keisririigi protektoraadina
pisi|[[Abhaasia vürstiriik Venemaa protektoraadina 1843. aastal]] Kui Venemaa oli 18. sajandil Türgit sõjaliselt võitnud ning liidendanud Krimmi khaaniriigi, kasvas tema mõju piirkonnas. Kaukaasia rahvaste ja venelaste vahel puhkesid väikesed, kuid pidevad konfliktid. See viis lõpuks Kaukaasia sõjani, milles Venemaa vallutas Põhja- ja Lääne-Kaukaasia. Kaks suuremat Gruusia kuningriiki liidendati 1801–1810, mis kergendas Venemaa tungimist sügavamale Kaukaasiasse. Enamik teisi vürstiriike inkorporeeriti järk-järgult aastaks 1864.
18. sajandi lõpul püüdis Türgi Abhaasia üle täielikku kontrolli kehtestada ning osa abhaaside ülikuid palus Abhaasia sisemise verise võimuvõitluse käigus abi Venemaa keisrilt. Vene-Türgi sõja (1806–1812) ajal vallutasid venelased 1810 Suhhumi. Pärast seda asus Türki ümber esimene abhaasidest põgenike laine 19. sajandil (5000 inimest). Valitsema seati Venemaa kaitsealune Sefer Ali-Bei Šervašidze (Tšatšba), kes nõustus Abhaasia saamisega Venemaa vasallriigiks. 1810. aastal kuulutas Aleksander I Abhaasia Venemaa protektoraadiks. Pärast seda pöördus Sefer Ali-Bei Šervašidze (Tšatšba) islamist kristlusse ning võttis endale nimeks Giorgi.
Venemaa ülemvõim ei ulatunud esialgu palju kaugemale Suhhumi ja Bzõbi ümbrusest ning ülejäänud osa jäi türgisõbralike islamiusuliste aadlike kätte, mistõttu ei muudetud kohalikku elukorraldust ja kuulumine Venemaa koosseisu Abhaasia aadlit ega kogukondlasi ei häirinud. Nii jäi Abhaasiale ka sel perioodil küllalt suur autonoomia. Abhaasia vürst oli oma valduste seesmistes küsimuste otsustamisel sõltumatu ja allus eranditult Venemaa keisrile, mitte Venemaa võimude määratud Kaukaasia asevalitsejale.
vasakul|pisi|Kaukaasia 1856. aastal. Joonestanud ja koostanud von J. Grassl, 1856 Osmanite riigi ja põhjakaukaasia hõimude vaheliste konfliktide taustal õnnestus venelastel 1829–1842 järk-järgult saada oma kontrolli alla kogu Abhaasia.
Lüüasaamine Krimmi sõjas (1853–1856) sundis Venemaad Abhaasiast Türgi kasuks loobuma. Ent nüüdki jäi valitsev Šervašidze (Tšatšba) dünastia vähemalt nominaalselt Abhaasias võimule. Olukord muutus uuesti, kui Venemaa Aleksander II valitsemise ajal pärast pikki ja veriseid võitlusi 1864. aastal alistas kogu Põhja-Kaukaasia. Viimast vastupanu Venemaa vägedele Kaukaasias osutasid abhaasi-adõgee keeli kõnelevad sadzide mägikogukonnad, Mzõmta jõe ülemjooksul (Medoveide hõimuliitu kuulunud ahtšipsoud või ahtšipsid Kbaadas) ning Pshu (Bzõbi ülemjooksul) ja Aibga (Psou ja Bzõbi jõe vahelisel alal, Hašupse jõe ülemjooksul) piirkondades. Viimaste Abhaasia mägilaste vastupanukollete mahasurumisel mängisid olulist rolli grusiinide, suurriigi ustavate teenrite, väed. Koos Venemaa vägedega võtsid nad osa pidulikust võiduparaadist Kbaadas, (Krasnaja Poljanas, Punase Lagedal) 21. mail 1864.
Abhaasiat kui senist puhverriiki Venemaa ja Türgi vahel polnud enam vaja ning Šervašidze (Tšatšba) dünastia pidi oma võimu täielikult Venemaa keisrile üle andma. Viimane Abhaasia vürst Mihhail Šervašidze (Tšatšba) vangistati 1864. aastal. Seejärel viidi ta juba raskelt haigena Venemaale, kuhu sunniti jääma pagendusse (Stavropol, Rostov, Voronež). M. Šervašidze (Tšatšba) suri Voronežis 1866. aastal. Nii püsistus Venemaa võim alles 1866.