cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bla
Bla rajas Bitòn Coulibaly 18. sajandi esimesel poolel Ségou riigi ekspansiooni ajal eelpostina. Linna nimi on tulnud bamanakeelsest sõnast ka bila 'maha jätma': sinna jätsid Ségou riigi sõjamehed hilisemaks kasutamiseks relvad ja vilja.
Küsimärk
Kaudküsimuse lõppu ei panda küsimärki.
Küsimärki kasutatakse tihti ka puuduvate või teadmata andmete kohal. Samuti on see küsimuse või küsitavuse sümbol.
Mõnes keeles, näiteks hispaania keeles, kasutatakse korraga küsilause lõpus küsimärki ja küsilause alguses ümberpööratud küsimärki (¿), näiteks "¿Qué hora es?" (Mis kell on?). Kiirel kirjutamisel seda ortograafiareeglit tihti eiratakse, kuid algusküsimärgi ärajätmine on tingimata viga.
Küsimärki saab lause lõpus kasutada ka kõrvuti hüüumärgiga (?!), et märkida lause erilist intonatsiooni või küsimuse rõhutatust.
Male ja kabe kommentaarides tähendab küsimärk nõrka käiku või viga.
Autoriteet
Autoriteet on vaimne mõjuvõim ning lugupeetavus, mille inimene või mõni muu elusolend on saavutanud teiste omasuguste üle, kuna ta on pälvinud nende üldise tunnustuse tänu oma oskustele, võimetele, teadmistele, ametikohale. Inimene on teistele autoriteet, kui ta on oma ala spetsialist, oskab oma tööd teistest paremini ja on teistele eeskujuks. Inimene võib olla autoriteet ka tänu oma ametikohale, ilma et tal oleks vastaval alal paremaid oskusi, kuid ta oskab oma autoriteeti tagada autoritaarsete vahenditega, mis mõjutavad teisi inimesi hirmu kaudu. Seda saab nimetada ka isikukultuseks. Autoriteeti teatud ametikohal asuva inimese vastu saab tagada ka vastavate seadustega, mis panevad paika ametikoha õigused ja kohustused teisi inimesi juhtida.
Ladina keeles on auctoritas väärikus, mõjuvõim.
Inimeste kohta kasutatakse ka väljendit lugupeetud, mis on eesti keeles laiema tähendusega kui autoriteet.
Autoriteet võib olla ka mõiste või nähtus, mis asetseb paljude inimeste arvates teistest samalaadsetest kõrgemal tasemel ning seeläbi mõjutab ka teisi nähtusi või mõisteid.
Max Weberi käsitlus autoriteedist
Max Weber on oma töödes käsitlenud poliitilise ametikohaga seotud autoriteeti, kus teatud grupp inimesi omab legitiimset õigust teiste üle valitseda. Ta jagas selle kolmeks tüübiks:
Guinea vapp
pisi Guinea vapp on Guinea Vabariigi riigivapp. Vapp on kasutusel aastast 1993.
Vapikilbil on lipu värvides alus, mille kohal on valge rahutuvi, kes hoiab nokas kuldset oliivioksa.
Vapi all valgel lindil on prantsuskeelne rahvuslik deviis "Travail, justice, solidarité" ('Töö, õiglus, solidaarsus').
László Szabó (poliitik)
László Szabó (sündinud 16. veebruaril 1970 Budapestis) on Ungari poliitik ja spordifunktsionäär.
Szabó lõpetas 1994. aastal Budapesti Tehnikaülikooli transpordi masinaehituse teaduskonna ja 1996. aastal Budapestis asuva Riigijuhtimise Kõrgkooli. Töötas aastatel 1999–2002 Ungari Spordi ja Noorsoo Ministeeriumi alalise sekretäri asetäitjana. 2002. aastal oli Szabó Budapesti linnapeaks kandideeriva Pál Schmitti valimistaabi juht. 2006. aastal oli parlamendivalimistel erakonna Fidesz – Ungari Kodanike Ühendus valimiskampaania funktsionääre.
Szabó oli aastatel 2015–2019 Ungari Paraolümpiakomitee president ja on alates 2019. aastast Ungari Maleföderatsiooni president.
Colombo
thumb|Colombo Colombo on suurim linn Sri Lankas ja de facto Sri Lanka pealinn. Elanike arv on 2020. aasta seisuga 752 993.
16. sajandil asutasid portugallased oma tugipunkti, mille nimetasid Christoph Kolumbuse auks.
2012. aastal moodustasid Colombo rahvastikust 36,9% singalid, 29,6% Sri Lanka tamiilid ja 29% Sri Lanka maurid.
Colombos asub 1877. aastal asutatud Colombo rahvusmuuseum, mis on ühtlasi Sri Lanka rahvusmuuseum.
pisi|left|[[Colombo rahvusmuuseum]]
Andranovondronina
Andranovondronina on asula Madagaskaril Diana piirkonnas Antsiranana II ringkonnas. Geograafilised koordinaadid on 12°03' S, 49°14' E.
Naaberasula kirdes on Ambatoafo.
Andranovondroninas on troopiline savannikliima. Aasta keskmine temperatuur on 26,5 °C, aasta keskmine sademete hulk 1132 mm.
Johann Heinrich Eylandt (I)
Johann Heinrich Eylandt (meistrimärk IHE) oli kullassepp Lihulas 1792–1829, Tallinna kaasmeister.
Lajos Asztalos
pisi| Lajos Asztalosi haud [[Budapestis Kerepesi kalmistul]]
Lajos Asztalos (29. juuli 1889 Pécs – 1. november 1956 Budapest) oli ungari maletaja, malefunktsionäär, malekohtunik ja maleliteraat, rahvusvaheline meister (1950), rahvusvaheline arbiiter (1951).
Asztalos võitis 1913. aastal meistriturniiri Debrecenis, edestades Richard Rétit. Pärast esimest maailmasõda asus elama Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriiki. Jugoslaavia võistkonna koosseisus osales ta kahel ametlikul (1927, 1931) ja kahel mitteametlikul maleolümpial (1926, 1936). 1926. aastal Budapestis mitteametlikul maleolümpial tuli Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik Ungari järel teiseks ning 1931. aastal maleolümpial Prahas tuli Jugoslaavia neljandaks (mõlemal korral Asztalos mängis teisel laual). 1942. aastal naasis ta kodumaale, kus mängis turniiridel kuni 1948. aastani.
Kui Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) 1950. aastal võttis kasutusele rahvusvahelise meistri nimetuse, oli Asztalos üks neist, kes sai elle nimetuse kohe samal aastal.
Georg Christof Schröder
Georg Christof Schröder (meistrimärk CGS) oli kullassepp Lihulas 1844–1851, Tallinna kaasmeister.
Metafüüsiline maal
Metafüüsiline maal (itaalia keeles Pittura metafisica) on Itaalias aastatel 1917–1921 levinud kunstivool.
Metafüüsilise maali lähtekohaks oli Giorgio de Chirico, kes oli ka sürrealistide eeskuju. 1910. aastate teisel poolel kujunes metafüüsilise maalisuuna keskseks juhuks liikumisele nime andnud kunstnik Carlo Carrà, kelle loomingust on tuntud eelkõige mannekeenlikke figuure kujutavad maalid. Nende figuuride prototüübiks on liigendnukud, mida kasutati joonistamisel abivahendina. 1918. hakkas ilmuma ajakiri Valori Plastici, mille toimetaja oli Mario Broglio.
Saksamaal avastasid 1910. aastate lõpul metafüüsilise maali enda jaoks Max Ernst, George Grosz, Georg Schrimpf, Heinrich Davringhausen jt. Metafüüsiline maal mõjutas ka osalt uusasjalikkuse allhoovusena kujunenud maagilist realismi.
Põikpind
Põikpind ehk ristlõikepind on mõiste tugevusõpetusest ja tähendab pinda, mis ilmub nähtavale ristlõike sooritamisel.
Martin Lipp
Martin Lipp (14. aprill 1854 Vooru vald Tarvastu kihelkond Viljandi kreis Liivimaa kubermang – 8. märts 1923 Nõo) oli eesti vaimulik, rahvusliku liikumise tegelane ja harrastusajaloolane.
Lipp sündis Tarvastu kihelkonnas ja õppis sealses kihelkonnakoolis, seejärel ka Valga kreiskoolis ning lõpuks õppis Tartu Ülikoolis usuteadust.
Ta oli kirikuõpetaja Paides, Iisakus, Tartus Tartu Jaani kiriku koguduse abipastorina, 1882–1884 Saaremaal Kaarma kiriku kirikuõpetajana, Saaremaa Kaarma õpetajate seminari direktorina ja 1884–1923 Nõo kihelkonna kogudus.
Ta kuulus Eesti Kirjameeste Seltsi ja Eesti Üliõpilaste Seltsi, samuti tegi kaastööd Perno Postimehele ja Eesti Postimehele.
Lipp oli Jakob Hurda toetaja ja lahkus pärast 1881. aastat Eesti Kirjameeste Seltsist. Lipp tegeles ka muusikaga, tema kirjutatud on populaarse laulu "Eesti lipp" sõnad (algselt kandis pealkirja "Eesti, Eesti, ela sa!"), sellele luuletusele kirjutas helilooja Enn Võrk viisi 1922. aastal ja Juhan Aavik 1933. aastal.
Ta oli ka eesti genealoogia rajajaid, kirjutades mitu suguvõsaloolist raamatut.
Mälestuse jäädvustamine
5. juunil 1932 avati Martin Lipu haual Nõo kalmistul Anton Starkopfi loodud pronksbüstiga kivisammas. Vandaalid hävitasid monumendi 8. jaanuaril 1994. Kuna säilinud oli monumendi kipsvorm, saadi monument taastada. 1998. aasta märtsis avati see uuesti, kuid püsis vaid paar kuud, sest 23. mail Martin Lipu haua lähedal kasvanud looduskaitsealune Nõo kalmistu pärn murdus ja kukkus monumendile. Monument taastati ja paigaldati uuesti 2000. aastal.
Isiklikku
Martin Lipu vend oli Jaan Lipp. Tema tütar Helmi Magdalene oli abielus Rudolf Hurdaga, Jakob Hurda pojaga.
Viisaastakuplaan
Viisaastakuplaan (vene keeles: пятилетний план) on peamiselt NSV Liidus ja teistes, reeglina käsumajaduse ehk nn sotsialistliku arengutee valinud riikides kehtinud või jätkuvalt kehtiv majanduse planeerimise riiklik süsteem. Ajavahemikku, mille jooksul viisaastakuplaani täide viiakse, nimetatakse viisaastakuks.
Tänapäeval kasutab viisaastakuplaane mitu riiki, kuid esimestena alustasid plaanimajanduslikke mitmeaastakuid NSV Liit, India, Hiina Rahvavabariik ja Vietnam. Nõukogude Liit juhatas mitmeaastakute sarja sisse aastal 1928. Viisaasta- vms mitmeaasta-plaanid töötas NSV Liidus välja Riiklik Plaanikomitee produktiivsete jõudude teooria järgi. India alustas viisastakuplaanide elluviimist aprillis 1951. Hiina Rahvavabariik alustas 1953, kuid seal tekkis 1962-1966 paus ja viimatine, 13. viisaastak algas 2016. aastal. Põhja-Vietnam algatas viisaastakud aastal 1958. Tänapäevani praktiseerivad riiklikku majanduse planeerimist viisaastakute kaupa veel Bhutani Kuningriik (aastast 1961), Malaisia Föderatsioon (1966) ja Valgevenemaa (1996).
Esimest korda tutvustas NSV Liidus viisaastakuplaani ideed Stalin 1928. aastal selleks, et NSV Liit jõuaks järele arenenud riikide tööstusele. See tähendas pööret 1921. aastal alustatud NEP-ilt (uus majanduspoliitika), mis oli Stalini jaoks liiga kapitalistlik. Peamine tähelepanu seati mitmeaastaku plaanides rasketööstusele ja eriti sõjatööstusele. 1929. aastal lülitati plaani ka kollektiviseerimine. Esimene viisaastakuplaan täideti NSV Liidus ühe aasta võrra kiiremini, kui oli ette nähtud. Hiljem rakendati viisaastakuplaane peale tööstuse ja põllumajanduse muudeski valdkondades, ka hariduses ja kultuuris. Üleliidulised viisaastakuplaanid kinnitati NLKP kongressidel. Oma viisaastakuplaan ja püstitatud eesmärgid pidid olema ka igal kollektiivil.
Viimane, kolmeteistkümnes viisaastak jäi pooleli NSV Liidu lagunemise tõttu.
NSV Liidu viisaastakud
Viisaastakuid oli NSV Liidus kokku kolmteist:
Mõronivka
Mõronivka (ukraina Миронівка, vene Мироновка) on linn Ukrainas Kiievi oblastis, Mõronivka rajooni halduskeskus. Mõronivka asub Kiievist umbes 93 km lõunas.
Mõronivka sai alevi staatuse 1938. aastal ja linnaõigused 1968. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mõronivka elanikest ukrainlasi 95,33%, venelasi 3,65%, valgevenelasi 0,35% ja armeenlasi 0,18%.
B.M.P.T.
B.M.P.T. oli prantsuse kunstirühmitus, mis sai nime selle liikmete Daniel Bureni, Olivier Mosset', Michel Parmentier' ja Niele Toroni perekonnanimede esitähtedest.
B.M.P.T. tegutses 1966. aasta detsembrist 1967. aasta detsembrini.
Tunnused
Kasutati suuremõõtmelisi alusraame. Materjalidest kasutati lõuendit, puitu, plasti, klaasi, kleeppaberit ja peegleid.
Maalid olid täiesti neutraalsed temaatika puudumise tõttu.
Sándor Szerényi
Sándor Szerényi (29. september 1905 Budapest – 13. märts 2007 Budapest) oli ungari malefunktsionäär. Elas 101-aastaseks.
Szerényi oli 1920. aastatel Ungaris illegaalsel parteitööl, mille eest istus aastatel 1927–1929 vangis. Pärast vabanemist suundus Nõukogude Liitu, kus aga arreteeriti 1932. aastal valesüüdistuse alusel ja mõisteti surma, mis asendati kümneaastase sunnitööga. Pärast vabanemist ei lastud teda kodumaale, sest Ungari oli Nõukogude Liiduga sõjajalal, vaid saadeti asumisele Gruusiasse. Sealt põgenes ta 1946. aastal ja jõudis lõpuks Ungarisse. Oli partei- ja ühiskondlikul tööl. Aastatel 1959–1966 oli ta Ungari Sotsialistliku Töölispartei Keskkomitee ja 1970–1989 Keskrevisjonikomisjoni liige.
Aastatel 1960–1989 oli Szerényi Ungari Maleföderatsiooni president. Tema sõbralikud suhted parteijuht János Kádáriga (pärast 1956. aastat oli Szerényi Kádári sagedane mängupartner males), kes ka ise oli lühikest aega 1955. aastal maleföderatsiooni juht, mõjutasid oluliselt male arengut Ungaris.
1966. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1966. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 7. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 4.–6. veebruaril Saksa FV-s Garmisch-Partenkirchenis.
20 km
Finaal: 4. veebruar Osavõtjaid: 52 Maailmameister 1965: Olav Jordet, Norra <br style="clear:both;" />
4×7,5 km teatesõit
Finaal: 6. veebruar Osavõtjaid: 13 võistkonda <br style="clear:both;" />
Ksenija Balta
Ksenija Balta (sündinud 1. novembril 1986 Minskis) on Eesti kergejõustiklane. Tema põhialaks oli varem seitsmevõistlus, praegu kaugushüpe.
Ta on õppinud Turba Keskkoolis, ta lõpetas aastal 2006 Audentese spordigümnaasiumi.
Saatan
Saatan (heebrea keeles שָּׂטָן, sāṭān 'vastane'; kreeka keeles σατάν, satan; araabia keeles شيطانالخَنَّاس, shaitan 'eksinu') on ingel või deemon monoteistlikes religioonides.
Judaistlikus müstikas on Saatan Jahve püha viha kehastus. Kabala kohaselt hõlmab jumalik täius ka kurjuse jõude ning seda kajastab õpetus Jumala ühest avaldumisvormist Saatana või Samaeli märgi all. Vana testamendi Hiiobi raamatus on Saatan Jahve laps – ingel tema lähikonnas. Ta esineb inimsoo vastase ja süüdistajana, kes püüab paljastada inimloomuse pahelisust. Vana testamendi kohaselt lõi Jumal maailma täiuslikuna, seega ei saanud ka Saatan loomupäraselt kuri olla – kurjus on hilisema nn langemise tagajärg. Saatana ja tema pooldajate languse põhjuste kohta on eri, peamiselt apokrüüfilistes, evangeeliumites eri selgitusi. Ühtede järgi oli selleks uhkus ja kadedus ning vastuhakk Jumala tahtele, teiste kohaselt on langemine tingitud inglite loomuvastasest ihast inimeste vastu.
Satanismis peetakse Saatanat inimese tõelise olemuse sümboliks ja religioosses satanismis seostatakse Saatanat paganlike jumalatega, näiteks Šiva või Enkiga. Saatanat peetakse ka deemonite juhiks.
Kristluses on Saatan enamasti kurjust kehastav olend. Saatan on tuntud ka nimedega Kurat, Pimeduse Vürst, Peltsebul, Mefisto ja Lucifer. Demonoloogias ja angeloloogias tehakse neil vahet, liigitades neid ja teisi olendeid kas langenud inglite või deemonite hulka ning täpsustatakse nende kurjuse olemust.
Ksenija Balta
Eesti rekordid
2018. aasta 14. jaanuari seisuga on Ksenija Balta nimel kaheksa kehtivat Eesti rekordit.
Saatan
Keskaegse arusaama kohaselt võis kurat võtta ükskõik millise kuju. Siiski oli tunnuseid, mida sageli seostati Saatanaga. Üheks selliseks oli must värv – kuradit kujutati musta värvi või mustanahalisena. Teine iseloomulik värv oli punane, mis ilmselt sümboliseeris verd ja (põrgu)tuld. Välimuses andsid tooni koletislikud, loomalike ja inimlike tunnuste kombinatsioonid. Sageli kujutati Saatanat kas hiiglase või kääbusena. Levinud oli ka kujund kolmepealisest Saatanast. Usuti, et sageli püüab Saatan oma tegelikku kuju varjata ning ilmub eesmärgist sõltuvalt mõne (sageli ahvatleva või austusväärse) inimese või loomana. Loomadest, keda kuradiga seostati, olid kõige tüüpilisemad madu, koer, sokk, nahkhiir ja kaaren. Saatan võis esineda ka elutu objektina, nagu karikas, kivi jne.
Ksenija Balta
Eesti rekordid
2006. aasta juulis Prantsusmaal Arles'is toimunud Euroopa superliigas jooksis ta 200 meetri jooksu Eesti rekordiks 23.05.
2006. aasta Euroopa meistrivõistlustel Göteborgis jooksis ta 100 meetri jooksus uueks Eesti rekordiks 11.47.
Saatan
Islamis oli Saatan (araabia keeles إبليس või شيطان) peaingel, kuni Allah ta pagendas. Koraanis esineb kurat ka Aadama ja Eeva pattulangemise õhutajana Piibli mao asemel.
Ksenija Balta
Eesti rekordid
2006. aasta augustis Tallinnas toimunud rahvusvahelisel kergejõustikuvõistlusel hüppas Ksenija uueks Eesti rekordiks kaugushüppes 6.80.
Saatan
Saatan kristlikus tähenduses võib olla kurjust kehastav olevus või ka maailma kurjuse kogusumma. Saatan kurjuse kogusummana on abstraktsioon, mis võtab kokku kõik tegelikkuses eksisteeriva kurja – näiteks suvaline valitud kurjategija on sel juhul osa Saatanast ja Saatan vastandub siis abstraktsele Kristusele.
Ksenija Balta
Eesti rekordid
2009. aasta märtsis Torino sisekergejõustiku Euroopa meistrivõistluste avapäeval parandas Ksenija Balta Kuldliiga talvisel finaaletapil hüpatud Eesti siserekordi, hüpates kaugushüppes uueks rekordiks 6.75. Lõppvõistlusel ületas ta selle tulemuse ning tuli Euroopa meistriks uue Eesti siserekordiga 6.87.
2010. aasta jaanuaris Kuldliiga avaetapil Lasnamäe kergejõustikuhallis püstitas Balta 60 meetri tõkkejooksu eeljooksus Eesti rekordi 8.19 ja finaalis parandas seda, lõpptulemuseks jäi 8.16. Tema eelmine isiklik rekord 60 meetri tõkkejooksus oli 8.30, mille ta püstitas 21. jaanuaril 2009 Tartus kergejõustiku kuldliiga võistlustel.
2010. aasta augustis ERGO maailmamängudel hüppas Ksenija uueks Eesti rekordiks kaugushüppes 6.87
2014. aasta 15. juunil parandas Ksenija Balta Gustav Sule mälestusvõislustel Tartus 100 meetri Eesti rekordit, saades kirja aja 11,35.
Isiklikud rekordid
Tema isiklik rekord seitsmevõistluses on 6180 punkti. Selle tulemusega on ta Eesti kõigi aegade tabelis Grit Šadeiko (6221) ja Larissa Netšeporuki (6215) järel kolmandal kohal.
Christoph von Mecklenburg
thumb|Christoph von Mecklenburgi ja tema abikaasa Elisabethi haud [[Schwerini toomkirikus.]]
Ksenija Balta
Isiklikud rekordid
Ksenija Balta isiklik rekord 60 meetri jooksus on 2010. aastal Tallinnas joostud 7.34. Eelmine rekord 7.40 pärineb 2008. aasta veebruaris Tallinna Spordihallis toimunud kergejõustiku BIG Kuldliiga teiselt etapilt.
Christoph von Mecklenburg
Christoph von Mecklenburg (30. juuli 1537 Augsburg – 4. märts 1592 Tempzini klooster) oli Mecklenburgi hertsogi Johann Albrecht I vend, Riia peapiiskopi Wilhelmi koadjuutor ja Ratzeburgi piiskopkonna administraator.
Ksenija Balta
Poliitiline tegevus
2009. aastal astus Balta Eesti Keskerakonda. 2009. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Tallinna Linnavolikokku ja sai 169 häält. Novembris 2009 sai temast Tallinna Linnavolikogu liige. Augustis 2011 lahkus ta linnavolikogust. Veebruaris 2012 astus Balta Keskerakonnast välja.
Peter Christian Möring
Peter Christian Möring (meistrimärk P/CM) oli kullassepp Haapsalus 1773–1817.
Ksenija Balta
Isiklikku
Treener Andrei Nazarov on ühtlasi olnud pikka aega Ksenija Balta elukaaslane, nad abiellusid 29. septembril 2018.
Boriss Nemtsov
pisi|Boriss Nemtsov (2003) pisi|Küünlad ja lilled Boriss Nemtsovi mälestuseks [[Vene Föderatsiooni saatkond Eesti Vabariigis|Vene Saatkonna ees Tallinnas Pikk tänav 19 Foto: Ave Maria Mõistlik, 28. veebruar 2015 ]] Boriss Jefimovitš Nemtsov (vene keeles Борис Ефимович Немцов; 9. oktoober 1959 Sotši – 27. veebruar 2015 Moskva) oli Venemaa poliitik.
Christoph von Mecklenburg
Lapsepõlv ja noorus
Christoph oli Mecklenburgi hertsogi Albrecht VII ja tema abikaasa, Brandenburgi Anna eelviimane poeg. Ta sündis siis, kui vanemad olid parajasti Augsburgis keiser Karl V-ga kohtumas. Albrecht ja Anna olid katoliiklased ja nõnda kasvatati ka Christophit kuni kümnenda eluaastani katoliiklikus vaimus. Siis aga isa suri ja uueks hertsogiks sai protestantlik Johann Albrecht I, Christophi vanem vend. Ehkki Christoph jäi esialgu ema juurde, kes teda oma lemmiklapseks nimetas, hakkas vend peagi tema kasvatuse pärast muretsema ja saatis ta viimaks enda sõbra ja kaastöötaja, protestantliku reformaatori Andreas Myliuse juurde õppima. 1552. aastal, kui Johann Albrecht koos teiste protestantidega keisri vastu sõtta läks, otsustas ta Christophi Prantsusmaa kuninga õukonda saata, et tollega liidusuhteid kindlustada. Christophi teekond sinna oli küllaltki seikluslik, sest läbiti ka keisri kontrolli all olevaid alasid, sealjuures maskeeriti noor hertsog tüdrukuks, et keisri agendid teda ei avastaks. Prantsusmaal viibis ta umbes pool aastat ning 1553. aastal naasis Mecklenburgi, kus jätkas õpinguid. Seejärel hakkas Mecklenburgis võimu jagamise pärast muretsev Johann Albrecht Christophile oma võimkonnast väljaspool asuvat valitsejakohta otsima. Tema esimeseks valikuks oli Ratzeburgi piiskopkond, mida Mecklenburgi valitsejad olid juba pikemat aega endale ihaldanud. Samas soovisid aga ka Saksi-Lauenburgi hertsogid, seega olid piiskopkonna puhul mängus mitte ainult Johann Albrechti isiklikud, vaid ka dünastilised huvid. Ehkki esialgu olid edukamad Saksi-Lauenburgi valitsejad, kes 1552. aastal piiskopkonna põhjalikult laastasid ning oma hertsogi selle administraatoriks surusid, õnnestus Johann Albrechtil 1554. aasta sügisel diplomaatilisel teel saavutada Christophi administraatoriks määramine. Et piiskopkond oli aga rängalt laastatud, siis pidi Johann Albrecht vennale vaatama ka teisi valduseid. Ratzeburg jäi seniks aga Johann Albrechti hallata.
Koadjuutoriplaan ja vaenus
1554. aasta alguses käivitus kirjalike allikate järgi Liivimaa koadjuutoriplaan, kus Johann Albrecht, tema tulevane äi, Preisimaa hertsog Albrecht ja Poola kuningas Sigismund II August otsustasid Christophist Riia peapiiskopi koadjuutori teha. Plaani toetas innukalt ka peapiiskop Wilhelm, kes oli aastakümneid Liivimaa tugevama võimu, Liivi orduga, opositsioonis olnud ja vajas hädasti välisvürstide toetust. Et Wilhelmi toetus plaanile tuli kohe pärast selle väljapakkumist, 1554. aasta veebruaris, siis võib oletada, et suulised läbirääkimised olid alanud juba hiljemalt aasta varem.
Boriss Nemtsov
Elukäik
Võitles Tšornobõli katastroofi järel edukalt tuumajaama rajamise vastu Gorki oblastisse. 1990. aastal valiti Vene NFSV Ülemnõukokku, kus tegeles põllumajandusreformi ja väliskaubanduse liberaliseerimise küsimustega.
Pöördemoment
Pöördemoment on jõudude kogumi momentide geomeetriline summa, kui jõudude resultant on null. Teisisõnu pöördemoment on välistest teguritest põhjustatud väändemoment. Pöördemoment üritab varrast väänata. Masinate ja võllide puhul tekivad pöördemomendid enamasti rihmarataste, hammasrataste jms. kinnituskohtades.
Boriss Nemtsov
Elukäik
Nemtsov oli olnud Jeltsini suhtes kriitiline Tšetšeenia sõja vallapäästmise pärast, ometi kinnitas Jeltsin ta 1997. aastal Venemaa asepeaministriks. Nemtsovist sai Anatoli Tšubaisi liitlane, kuid ta sattus vastuollu oligarhide ärihuvidega. Nemtsov püsis asepeaministri ametis 1998. aasta augustis valla pääsenud majanduskriisini ja astus ametist tagasi seoses Viktor Tšernomõrdini nimetamisega peaministriks.
Pöördemoment
Torque
Nihka
Küla piirneb kirdes Kirimäe külaga ning lõunas ja läänes Haapsalu linnaga.
Boriss Nemtsov
Elukäik
1999. aastal kandideeris Paremjõudude Liidu (SPS) nimekirja esiotsas Riigiduumasse. Valiti Riigiduuma aseesimeheks, Paremjõudude Liidu Riigiduuma fraktsiooni juhiks ning partei kaasesimeheks. 2001. aastal valiti Nemtsov Paremjõudude Liidu esimeheks. 2003. aasta Riigiduuma valimistel oli Nemtsov partei esinumber, kuid SPS ei ületanud 5-protsendilist valimiskünnist ja Nemtsov taandus partei juhatusest. Aastatel 2004–2005 tegutses Nemtsov Neftjanoi kontserni nõukogu esimehena, kuid pärast prokuratuuri süüdistusi rahapesus lahkus ta sellelt ametikohalt, oletades, et ärile on kahju toonud tema poliitikutaust. 14. veebruaril 2005 nimetas Ukraina president Viktor Juštšenko Nemtsovi oma nõunikuks. Ta lahkus nõuniku kohalt järgmisel aastal.
Christoph von Mecklenburg
Koadjuutoriplaan ja vaenus
Christoph valiti vaid 17-aastaselt Riia peapiiskopi koadjuutoriks. Et ta oli aga valitseva vürstisuguvõsa liige, siis läks see vastuollu 1546. aastal Volmari (Valmiera) maapäeval kokkulepituga, mille kohaselt võis võimulolevate dünastiate liikmeid koadjuutoreiks valida vaid kõigi Liivimaa seisuste nõusolekul. Nii sai Christophi valimisest alguse koadjuutorivaenus (1556–1557). Christoph ise jõudis Liivimaale 1555. aasta lõpul ja valiti Riia toomkapiitli ning rüütelkonna poolt järgmise aasta veebruaris koadjuutoriks. Peapiiskop Wilhelm oli lubanud orduga kokku leppida, kuid ei suutnud seda. Sama aasta märtsis kokku tulnud maapäev nõudis Christophi koadjuutorina tunnustamise eeltingimusena, et Wilhelm ja ta koadjuutor aktsepteeriks 21 nõudmist, millest olulisemad olid: Poola ja teiste välisjõududega igasuguste suhete katkestamine, peapiiskopkonna senise valitsuskorralduse säilitamine ehk sekulariseerimise keelamine ja Volmari retsessi tingimusteta tunnustamine ehk Christophile taheti keelata vürstisoost koadjuutori valimine. Ehkki Wilhelm ja Christoph olid valmis mõningaid nõudmisi täitma, lükkasid nad pakkumise üldjoontes siiski tagasi. Seepeale kuulutasid teised Liivimaa maaisandad peapiiskopi maarahu rikkujaks ja ähvardasid teda sõjaga.
Boriss Nemtsov
Elukäik
2008. aasta veebruaris peatas kuuluvuse Paremjõudude Liitu. Oli samal aastal asutatud opositsioonilise liikumise Solidaarsus üks algatajaid. 2009. aastal kandideeris Nemtsov Sotši linnapeaks, jäi valimistel teiseks, kogudes ametlikel andmetel 14% häältest. Nemtsovi hinnangul olid valimised ebaõiglased, talle ei võimaldatud ajakirjanduslikku kajastust ning võitnud kandidaat Anatoli Pahhomov kuritarvitas administratiivseid ressursse.
Leinalipp
pisi|Eesti lipp paavst [[Johannes Paulus II matusepäeval poolde vardasse heisatuna Eesti saatkonna hoone ees Helsingis]] Leinalipp on leina märgiks väljapandav lipp.
Leinalipp heisatakse poolde vardasse või sellele lisatakse mustad lindid.
Boriss Nemtsov
Elukäik
2012. aasta Venemaa presidendivalimiste eel 2011. aasta mais esitasid Mihhail Kasjanov ja Boriss Nemtsov taotluse uue poliitilise liikumise PARNAS (ПАРНАС – Партия народной свободы) registreerimiseks, kuid Venemaa Justiitsministeerium keeldus erakonna registreerimisest.
Leinalipp
Pika Hermanni tornis on Eesti lippu leinalipuna heisatud kolmel korral: parvlaeval Estonia hukkunute mälestuseks, Lennart Meri surma puhul ja Haapsalu lastekodu põlengu ohvrite mälestuseks.
Boriss Nemtsov
Elukäik
Boriss Nemtsov lasti maha 27. veebruari õhtul 2015 Moskva Kremli lähedal Bolšoi Moskvoretski sillal, kus talle tulistati neli kuuli selga.
Boriss Nemtsov maeti 3. märtsil 2015 Trojekurovo kalmistule.
Christoph von Mecklenburg
Koadjuutoriplaan ja vaenus
Christoph ise toona poliitikas mingit rolli ei mänginud, vaid muretses oma viletsa sissetuleku pärast, mis ei võimaldanud talle vürstlikku äraelamist. Wilhelm oli talle peapiiskopkonnas elatiseks andnud vaid kaks ametkonda, Vecpiebalga (Pebalgi) ja Smiltene, mis olid stifti ühed vaesemad. Ka kroonilises rahahädas olev vend Johann Albrecht saatis talle vaid väikeseid summasid, mida Christoph kaugelt ebapiisavateks pidas. Seetõttu kirjutas ta kaebekirju nii vennale kui ka emale. 1556. aasta mais kokku tulnud uus maapäev Võnnus otsustas peapiiskopi vastu vägivalda kasutada, sest vahepeal oli ordu kätte langenud Wilhelmi kirjavahetus Poola kuningaga, kus ta palus avalikult sõjalist interventsiooni. Ka oli ordu Poola-sõbralik maamarssal Jasper von Münster Liivimaalt põgenenud ja kardeti, et peagi tungivad Poola ja Preisimaa väed Liivimaale. Ordu otsustas neid ennetada ja alustas juuni keskel peapiiskopkonnas sõjategevust. 28. juuniks oli kogu stift, välja arvatud peapiiskopi residents Koknese, vallutatud. Wilhelm oli püüdnud peapiiskopikohast loobumise hinnaga veel viimasel hetkel tagada küll enda ja Christophi turvalist pääsu Saksamaale, kuid ordu ei võtnud seda pakkumist vastu. 29. juunil andis Christoph end vabatahtlikult ordu-koadjuutori Wilhelm Fürstenbergi meelevalda, kes ta sõbralikult vastu võttis. Fürstenberg selgitas talle, et kogu süü afääris lasub peapiiskopil ja noor hertsog võib vabalt Saksamaale naasta, kui ta ainult ütleb lahti koadjuutorikohast ja tõotab, et ei hakka kodus ordu vastu tegutsema. Christoph keeldus aga Fürstenbergi pakkumisest, otsustades Wilhelmile truuks jääda, väites, et selline käitumine ei vasta vürstlikule väärikusele. Ilmselt oli siin roll ka Johann Albrechti suhtumisel, kes poleks vennale koadjuutorikohast loobumist andeks andnud. Seetõttu jäi Christoph ordu kätte vangi, kuid teda koheldi hästi. Ordumeister Heinrich von Galen püüdis teda mitu korda isiklikult mõjutada koadjuutorikohast loobuma, sama tegi ka Riia toomkapiitel, kes koos rüütelkonnaga oli asunud ordu poolele. Viimaks oli Christoph sunnitud survele järele andma ja loobus koadjuutorikohast juuli keskpaiku. Edaspidi tituleeriti teda vaid hertsogiks. Vangistuses olles jäi Christophile võimalus vennaga kirja teel suhelda, samuti jäid talle elatiseks Vecpiebalga ja Smiltene.
Boriss Nemtsov
Isiklikku
Boriss Nemtsov oli abielus. Tal on neli last kolme naisterahvaga.
Christoph von Mecklenburg
Koadjuutoriplaan ja vaenus
1557. aasta alguses pakkus ordu konfliktile välja lahenduse, millega Wilhelm ja Christoph oleks ametisse ennistatud, esimene oleks aga kuu jooksul peapiiskopi kohast loobunud ja selle oma koadjuutorile andnud. Ordu lootis, et noor ja kergesti mõjutatav peapiiskop, kelle lähemad sugulased elaksid pealegi kaugemal, oleks neile palju sobivam variant kui kogenud Wilhelm, kel oli otsene tugi vend Albrechtilt ja onupojast Poola kuningalt. Kuid et Poola, Preisimaa ja Mecklenburg antud ettepanekut heaks ei kiitnud, siis konflikt jätkus. Alles 1557. aasta sügisel, kui Poola sõjalise sissetungi oht oli muutunud reaalseks, sõlmiti viimaks Posvoli leping (õigemini küll kolm lepingut), mis koadjuutorivaenuse lõpetas. Christoph ennistati koos Wilhelmiga ametisse. Ainsaks piiravaks tingimuseks, mis talle peale pandi, oli see, et ta ei tohtinud peapiiskopkonda sekulariseerida.
Christoph ja Liivi sõja algus
1558. aastal, just Liivi sõja puhkedes, läks Christoph Wilhelmi nõusolekul Mecklenburgi. Tõenäoliselt ei olnud see otseselt põgenemine sõja eest, sest reis algas mõni päev enne venelaste rünnakut. Küll aga ei tahtnud ta hiljem enam sõjast laastatud Liivimaale naasta, kuigi Wilhelm, Albrecht ja Johann Albrecht talle ses osas pidevalt peale käisid. Tema ema Anna ei soovinud oma lemmikpoega kaotada ja toetas Christophi Mecklenburgi jäämist. Viimaks oli Christoph sunnitud siiski Liivimaale naasma, kuid ta nõudis enda kaitseks vägesid. Nõnda andis Johann Albrecht talle kaasa 200 ratsanikku. Tegelikult oli Wilhelm püüdnud mõjutada ordumeister Fürstenbergi, et too annaks Christophile raha ja loa koguda Saksa-Rooma riigis vägesid kogu Liivimaa heaks, kuid umbusklik ordumeister keeldus sellest, saates keisririiki ordu värbajad. 14. jaanuaril 1559 jõudis Christoph 200 ratsanikuga Liivimaale tagasi ning oli veebruariks Riias. Salomon Henningu kroonika teatel hirmutanud tema saabumine venelasi, kes arvasid, et saabumas on mõni Saksa vürst suurte abivägedega ja seetõttu pääsenud Riia ümbrus rüüstamistest. Samas ei suutnud Christopher oma vägedele kuigi kaua palka maksta ja et nad 1559. aastal sõlmitud vaherahu tõttu niikuinii tegevusetult seisid, lasi koadjuutor nad juunis laiali. Siiski sai Christoph ka sõjategevusest osa võtta: ta juhtis sama aasta sügisel peapiiskopkonna sõjajõude ning osales Liivimaa vägede, mida juhatas uus ordumeister Gotthard Kettler, sõjakäikudel Tartu piiskopkonda. Liivimaa väed saavutasid seal mõningast edu, vallutades Rõngu linnuse, kuid seejärel läksid Christoph ja ordumeistri koadjuutor Gotthard Kettler tülli, mida edasi ette võtta. Christoph pooldas Tartu piiramist, Kettler aga Venemaale tungimist. Christoph lootis muuhulgas ka Tartu piiskopikoha endale saada, Johann Albreht taotles seda lausa Saksa-Rooma keisrilt Ferdinand I-lt eneselt. Sellega on seletatav ka Christophi eriline huvi Tartu osas. Lõpuks ei realiseerunud aga ei ordu ega Christophi plaan ning väed läksid laiali.
1560. aastal tekkis Christophil vastuolu Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopiks saanud hertsog Magnusega, sest too püüdles samuti Tartu piiskopi trooni. Tänu sellele paranesid Christophi ja ordu vahekorrad ning sama aasta augustis toimunud maapäeval Pärnus esines Christoph ordu ja Magnuse tüli vahendajana. Probleeme Christophil aga jätkus, sest tal õnnestus tülli minna ka peapiiskopkonna võimsaimate vasallisuguvõsade, Rosenite ja Roopidega. Samuti tülitses ta toomkapiitliga ja võttis 1561. aasta juunis neilt enda võimu alla Turaida ja Krimulda linnused ning ametkonnad. Sama aasta juulis otsustas ta aga taas pöörduda tagasi Mecklenburgi, et hankida välistoetust nii Liivimaale kui ka oma plaanidele saada Riia peapiiskopkonna valitsejaks. Tõenäoliselt tekkis tal lisaks kõigile eelpoolnimetatutele vastuolu ka peapiiskop Wilhelmiga, kes taotles oma valduste kiiret Poola võimu alla minekut, millega Christoph ei saanud aga nõustuda, sest soovis võimalikult palju võimu enda kätte jätta.
Plaanid saada peapiiskopkonna valitsejaks ja Poola vangistus
Saksa-Rooma riigis püüdis Christoph leida toetust nii keisrilt kui ka oma sugulastelt, kuid reaalset tuge ta ei saanud. Keiser lubas küll talle tagada Riia peapiiskopi ametikoha, kuid sõjalist ega rahalist toetust ei andnud. Samal ajal, 1561. aasta sügisel, alistus Riia peapiiskopkond Poolale ning 1562. aasta 5. märtsil, mil alistumine ametlikult aset leidis, selle ilmalik võim kadus. Ka Christophi käes olnud peapiiskopkonna linnused läksid Poola sõjajõudude kätte. Christoph pettus seetõttu vend Johann Albrechti, tema äia Preisi Albrechti ja peapiiskop Wilhelmi poliitikas täielikult ning asus taotlema liitu Rootsi kuninga Erik XIV-ga. 1562. aasta sügisel sõlmitigi Stockholmis Christophi ja Eriku liit, mille järgi Christophist pidi saama kuninga läänimees peapiiskopkonnas ja vastutasuks lubas kuningas tal abielluda oma õe Elisabethiga ning anda sõjalist tuge Poola vastu. Nõnda pidi Christophist saama peapiiskopkonna pärusvalitseja, võimalik, et Rootsi kuningas plaanis sinna luua hertsogkonda. Johann Albrechtile Christophi kursimuutus mõistagi ei meeldinud, mistõttu ta otsustas hakata Poola-Liivimaad taotlema oma noorimale pojale, Poola kuninga ristipojale Sigismund Augustile.
1563. aasta alguses suri peapiiskop Wilhelm. Christoph oli juba varem Rootsi käes olevale Liivimaale tulnud, sest juba eelmise aasta lõpust ringlesid kuulujutud peapiiskopi surmast. Kui Wilhelm tõepoolest elust lahkus, kiirustas Christoph peapiiskopkonda ja asus resideerima Turaida piiskopilinnusesse. Kuid Zygmunt II August, kelle käes peapiiskopkond oli, keeldus teda seni peapiiskopina tunnustamast, kuni ta pole temale truudusvannet andnud. Sellest Rootsi toele lootev Christoph aga keeldus. Kuid viimast tal saada ei õnnestunud, sest peagi puhkes Taani ja Rootsi vahel Põhjamaade seitsmeaastane sõda ja ehkki Poola väed olid esialgu seotud lahingutes Moskva tsaaririigiga Polotski pärast, andis Sigismund sama aasta juulis Poola-Liivimaa haldurile Gotthard Kettlerile käsu Christoph kas kuulekusvannet andma sundida või siis vangistada. Kuninga ja Kettleri korraldusel oli peapiiskopi valduseid valitsema asunud peapiiskopi nõunik Heinrich von Tiesenhausen, koadjuutori losside järelevaatajaks määrati Caspar von Oldenbockum. Augusti alguses võttiski Kettler Christophi kinni ja et too keeldus vannet andmast, pandigi ta vangi. Esialgu oli ta vangis endises Riia ordulinnuses, hiljem viidi ta Varssavisse ja lõpuks Grodnosse. Et tema vend Johann Albrecht eriti Christophi vabastamisest ei hoolinud, vaid püüdis Liivimaad enda poja kätte saada, siis oli endine koadjuutor seal 6 aastat vangis. Alles 1569. aastal, Lublini uniooni sõlmimise ajal, vabanes Christoph vangistusest. Ta pidi tõotama, et ei püüa enam kunagi Liivimaa-poliitikasse sekkuda ja loobus täielikult kõigist õigustest endise peapiiskopkonna alade üle. Christoph sai kuningalt ka 1000-taalrise aastapensioni.
Hilisemad aastad Saksamaal ja surm
Christoph siirdus seejärel tagasi Saksamaale, kus sai viimaks hakata Ratzeburgi administraatoriks. Ta viis seal lõplikult läbi protestantliku reformatsiooni ja püüdis sekkuda ka Mecklenburgi valitsemisse, eriti pärast Johann Albrechti surma 1576. aastal. See tal siiski ei õnnestunud. 1592. aastal, kui teda külastasid õde Anna ja tema pojad, Kuramaa hertsogid Friedrich ja Wilhelm Kettler, suri üsna ootamatult pärast lühiajalist haigust.
Nihka
1977. aastal liideti Nihka (Nihkva) naaberasulatega. Küla taastati 1997. aastal.
Christoph von Mecklenburg
Perekond
Christophi vanemad olid Mecklenburg-Güstrowi hertsog Albrecht VII ja Anna von Brandenburg. Tema vanem õde Anna (1533–1602) oli 1566. aastast abielus Kuramaa hertsogi Gotthard Kettleriga.
1573. aastal abiellus Christoph Taani kuninga Frederik I ja Pommeri Sophie tütre Dorotheaga (1528–1575), kelle poolõde Dorothea (1504–1547) oli olnud abielus Riia peapiiskopi Wilhelmi venna, Saksa ordu kõrgmeistri ja hilisema Preisimaa hertsogi Albrecht von Hohenzollerniga (1490–1568).
1577. aastal abiellus ta Rootsi kuninga Gustav I ja tema teise naise Margareta Eriksdotteri tütre Elisabetiga (1549–1597). Abielust sündis:
Ahmed Tidiane Souaré
Ahmed Tidiane Souaré (sündinud 1951) on Guinea poliitik. Ta oli Guinea peaminister 23. maist 2008 kuni 30. detsembrini 2008.
Souaré on Guinea tipp-poliitikas tegev alates 1989. aastast. Ta on muu hulgas töötanud presidendi administratsioonis. Aastal 2005 sai temast mäetööstusminister, aastal 2006 kõrgharidus- ja teadusminister.
Ahmed Tidiane Souaré sai peaministriks mais 2008, kui president Lansana Conté määras ta ameti kuritarvitamise tõttu vabastatud peaministri Lansana Kouyaté asemele.
Pärast seda, kui sõjavägi detsembris 2008 riigis võimu haaras, teatas Ahmed Tidiane Souaré, et tema valitsus on uue presidendi Moussa Dadis Camara teenistuses.
30. detsembril 2008 määras võimu haaranud sõjaväehunta tema asemele Kabiné Komara.
Muralismo
Muralismo ehk Mehhiko monumentaalmaal on Mehhikos pärast 1910. aasta revolutsiooni levinud ühiskonnakriitiline kunstiliikumine.
Engelbert Strauch
Engelbert Strauch (vene keeles Энгельберт Мадисович Штраух) (9. jaanuar (vkj)/ 21. jaanuar 1898 Tallinn – 21. aprill 1938 Kommunarka, Moskva oblast, Vene NFSV) oli Eesti ja Nõukogude Venemaa poliitik.
Elulugu
Ta sündis töölise peres, alates 1911. aastast oli ta metallitööline Tallinna sadamas, kus astus 1912. aastal VSDTP liikmeks.
Kobar
Kobar (racemus) on pika peatelje ja lühikeste õieraagudega püstine või rippuv õisik.
Jambol
Jambol (ka Yambol [j'ambol]; bulgaaria keeles Ямбол) on linn Bulgaaria lõunaosas, Jamboli piirkonna halduskeskus. Jambol asub Tundzha jõe suudmes.
Kobar
Raolised õied kinnituvad peateljele kas spiraalselt, vastakalt või ühekülgselt. Õied puhkevad õisiku aluselt tipu poole.
Jambol
Linna asutas 293. aastal Rooma keiser Diocletianus ja ta kandis esialgu nime Diospolis.
Kobar
Kobar esineb roosõielistel, ristõielistel, mailaselistel, käpalistel ja veel mitmes sugukonnas.
Muralismo
Kunstiliikumine pälvis riikliku toetuse ja oli osaliselt ka Mehhiko haridusministri José Vasconcelose 1921. aastal käivitatud seinamaalingute programmi tagajärg.
Engelbert Strauch
Elulugu
1917. aasta Veebruarirevolutsiooni ajal valiti ta 9. märtsil 1917. aastal VSDT(b)P Tallinna komitee esimeheks, ta oli ka VSDTP Sõjasadama komitee esimees ja Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu liige.
Muralismo
Muralistide kuulsus kasvas ja varsti hakati tellimusi saama Ameerika Ühendriikidest. Rahvusvaheline tunnustus tuli 1930ndatel.
Tunnused
Kujutati rahva elu, folkloori ja ajalugu. Samuti ülistati Mehhiko revolutsioonilisi püüdlusi ja Kolumbuse-eelset minevikku.
Kunstnikud
Kolm peamist muralisti (Rivera, Orozco ja Siqueiros) olid Mehhikos ametliku patronaaži all ja nende tööd kaunistavad paljude Mehhiko avalike hoonete seinu. Siiski on mõneti üllatuslikult mitmed nende olulisemad tellimustööd valminud USAs, kus nad sageli käisid ja kus nad avaldasid väga sügavat mõju Ameerika realistidele.
Engelbert Strauch
Tegevus Nõukogude Venemaal
Aastatel 1918–1921 oli ta Omski kubermangu Toitlustuskolleegiumi esimees, Omski toitlustuskomissar ja Tomski toitlustuskomissari asetäitja. Ta korraldas Omskis ÜK(b)P Eesti sektsiooni.
Kobar
Vaata ka
Blomställning
Engelbert Strauch
Tegevus Nõukogude Venemaal
1920. korraldas ta Kolõvanis toimunud bolševikevastase ülestõusu mahasurumise.
Aastatel 1921–1922 oli ta Petrogradis asuva Eestimaa Kommunistliku Partei Venemaa büroo sekretär ja EKP Keskkomitee liige.
Alates 1922. aastast töötas ta Vene SFNV ja NSV Liidu Toitlustuse Rahvakomissariaadis, 1927–1934 ÜK(b)P Keskkontrollkomisjonis ja erinevates Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu aparaadis ning oli Riikliku Kirjastusühistuste Raamatukaubastute juhataja kohusetäitja.
Vahistamine ja surm
Strauch vahistati 22. novembril 1937 ja mõisteti süüdi 21. aprillil 1938 NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi otsusega. Teda süüdistati "spionaažis ja osalemises kontrrevolutsioonilises organisatsioonis".
Ta lasti maha 21. aprillil 1938. aastal Moskva oblastis NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi kohtuotsuste täideviimise paigas Kommunarkas. Ta rehabiliteeriti postuumselt 1. septembril 1956. aastal.
Wolter Dreier
Wolter Marten Dreier (sündis Tallinnas; meistrimärk WD) oli kullassepp Haapsalus 1700–1739.
Ta oli arvatavasti kullassepp Franz Dreieri poeg. Temalt on säilinud kolm peekrit ja mõningaid kirikuriistu. Dreier maeti 1739. aastal Oleviste kirikusse.
Arnold Sommerling
Arnold Sommerling (11.vkj/23. juuli 1898 Tallinn – 5. detsember 1924 Iru vald, Suur-Tupsa talu) oli Eesti kommunistlik tegelane ja ELKNÜ looja.
Elulugu
Arnold Sommerling sündis käsitöölise pojana. Ta lõpetas 1915 Tallinna Kaubanduskooli, 1917 mobiliseeriti Venemaa keisririigi sõjaväkke, pärast seda töötas teenistujana Tallinna sadamas. Ta oli alates 1920 sadama laadijate ametiühingu sekretär ja Tallinna Ametiühingute Kesknõukogu liige ning samast aastast Eestimaa Kommunistliku Partei liige.
Ta osales detsembris 1920 I Üle-eestilise Noorte Proletaarlaste Kongressi kokkukutsumisel ja valiti ka liidu esimeheks. 1921. aasta veebruarist alates oli ta Tallinna linnavolikogu liige ja kommunistide fraktsiooni liige. Ta kandideeris I Riigikogusse Iseseiseva Sotsialistliku Tööliste Partei koosseisus.
Mais 1922 ta vahistati ja mõisteti süüdi (115 protsessil). Talle määrati 10 aastat sunnitööd ja ta vahetati Nõukogude Venemaaga toimunud vahetuse käigus Eesti Vabadussõjas vangi langenute vastu. Alates novembrist 1922 oli ta Vene NFSV komsomolitööl.
1924. aastal saadeti Sommerling ebaseaduslikult Eestisse, kus ta osales 1. detsembri mässu ettevalmistamisel ja korraldamisel Sõjaministeeriumi vallutamise katses. Pärast ülestõusukatse läbikukkumist osutas Sommerling kinnipidamise katsel, Tupsi talu Irus koos EKNÜ KK liikme Osvald Piiri ja Tallinna Linnavolikogu liikme Eduard Ambosega politseile relvastatud vastupanu ja tapeti.
Mälestuse jäädvustamine
Eesti NSV-s nimetati Arnold Sommerlingi mälestuseks tema nimega A. Sommerlingi nimeline sovhoos ja Sommerlingi küla, nüüdisaegne Jüri alevik. Tema elu on käsitlenud kirjanik Holger Pukk jutustuses "Öine lahing".
Kedre
Kedre on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Kuni oktoobrini 2013 kuulus küla Taebla valda.
Küla piirneb põhjas Võntkülaga, idas Turvalepa külaga, lõunas Martna valla Väike-Lähtru külaga, edelas Kirimäe külaga ja läänes Leedikülaga.
Küla lähistel asus Nigula raudteepeatus.
Benjamin Ratzler
Benjamin Johann Friedrich Ratzler (meistrimärk BR) oli kullassepp Haapsalus 1809–1862.
Sarikas (botaanika)
thumb|Sarika skemaatiline joonis pisi|Lihtsarikaga [[ratsuritäht ]] pisi|[[Aedtilli liitsarikas]] Sarikas (umbella) ehk sarikõisik on õisik, kus ühepikkused õieraod väljuvad ühest kohast.
Sarikas on pearaag lühenenud, aga külgraod pikenenud, nii et nad on kõik ühepikkused. Kõik õied ja hiljem ka kõik viljad on seetõttu ühesugusel kõrgusel maapinnast. Õied moodustavad vihmavarjulaadse struktuuri.
Lihtsarikas on õisik, mis koosneb peatelje tippu kinnituvaist ühesuguste, kiirjalt asetunud raagudega õitest. Liitsarikas on liitõisik, mille pearao tipult lähtuvad kiirjalt ühepikkused harud, mis omakorda kannavad sarikjaid osaõisikuid.
Kännases on samuti kõik õied ühekõrgusel, aga seal ei ole õieraod ühepikkused, raod ei lähtu samast kohast, vaid madalamalt lähtuvad õieraod on pikemad ja kõrgemalt lähtuvad õieraod on lühemad.
Leopold Wackarž
Leopold Wackarž (3. mai 1819 Oberplan – 13. detsember 1901) oli tsistertslaste kindralabt aastail 1891–1900. pisi|vasakul
Salos
Salos (Vene keeles Солы) on alev Leedus Rokiškise rajoonis Kamajai vallas. Suur osa alevist asub 73 hektari suurusel Dviragise järve saarel, saart ühendab maismaaga kaks silda.
Vaatamisväärsusteks on aastal 1888 valminud katoliku kirik, selle juures asunud endine klooster, Salose mõisa hoonetekompleks ja selle juures asuv looduskaitsealune park (üks vanemaid parke Leedu aladel). Alevis on raamatukogu.
Salose järgi on nimetatud Pirgu lademe Salose kihistik.
Ajalugu
Alevis sündis tuntud Leedu kommunist Kazys Giedrys
Pälli
Pälli on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Kuni oktoobrini 2013 kuulus küla Taebla valda.
Jakob Bockmann
Jacob Bockmann (sündinud Pokmann; 1. veebruar 1889 Albu vald, Mägede küla –1983) oli Eesti fotograaf.
Elukäik
Ambla kutselise fotograafi Jakob Bockmanni loomingust on säilinud peaaegu kogu tema elutöö ehk 10 237 fotot: enamik klaasnegatiividel, väiksema osa moodustavad tselluloidnegatiivid. Fotograafitööd jätkus talle piisavalt aastateks 1913–1950, pärast seda hakkasid üksikpiltnikke välja vahetama teeninduskombinaadid. Kombinaadis töötamiseks pidas Bockmann end liiga vanaks, selle asemel hakkas ta Ambla Maarja koguduse organistiks. Kuni surmani 1983. aasta kevadel tegeles ta klaveri- ja viiulimänguga.
Looming
Enamiku Bockmanni töödest moodustavad ateljeefotod (umbes 8000) 1920.–1930. aastate Ambla elanikest (pooled üksikisikuportreed, ülejäänud grupifotod) ning jäädvustused kohaliku elu sündmustest: laulupeod, pritsimeeste peod, koolimaja ehitamine, Vabadussõja ausamba püstitamine jms. On ka taluhoonete ja talutööde jäädvustusi, vähem leidub väljaspool Amblat (Aravetel, Järva-Madisel, Käravetel, Lehtses) tehtud fotosid. Lisaks on fotosid I maailmasõja päevist ja 1917. aasta Peterburist. Veebruarirevolutsiooni-aegse Petrogradi sarjas leidub haruldasi fotosid, näiteks kõnet pidavast Aleksandr Kerenskist. Viimased fotod pärinevad 1948. aasta oktoobripühadest Amblas.
Sinimustvalge
Bockmann valmistas Eesti sõjaväelaste demonstratsioonil Petrogradis 1917. aastal kasutatud sinimustvalge loosunglipu. Hiljem andis ta selle lipu hoiule tolleaegsele Ambla kirikuõpetajale Einar Laignale, kelle kaudu see jõudis Eesti Akadeemilise Sõjaajaloo Seltsi.
18. veebruarist 23. aprillini 2000 oli Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas üleval valik Jakob Bockmanni fotosid. Näitus kandis pealkirja „Dialoog“. Lisaks sai näha fotosid Ambla vaadetest ja ateljeepiltide tarbeks kasutatud maalitud foone.
Pööris
thumb|Pöörise skemaatiline joonis pisi|[[Harilik viinapuu|Hariliku viinapuu õisik]] Pööris on kobarasarnane liitõisik. Pöörisõisikul kinnituvad peateljele külgteljed, millele omakorda õied.
Pööris esineb viinapuul, kõrrelistel, õlipuulistel ja kivirikulistel.
Õieraag
Õieraag ehk õievars on taime osa, mille abil õis kinnitub varrele.
Liocichla bugunorum
Liocichla bugunorum on vilbaslaste sugukonda kuuluv lind.
Linnuliigi teaduslik nimetus tuleb buguni hõimust, kelle kodumetsades ta kirjeldati.
Esmakordselt vaadeldi teda 1995. aastal Indias Arunachal Pradeshi osariigis. Linnu kirjeldas teadusele 2006. aastal astrofüüsik Ramana Athreya. Lind kirjeldati ilma tüüpeksemplari kogumiseta, sest arvatavasti on liigi arvukus väga väike ja üheainsagi isendi tapmisest oleks kahju. Selle asemel kirjeldati liik sulgede, fotode, helisalvestiste ja kirjalike ülestähenduste põhjal. Rahvusvaheline zooloogianomenklatuuri koodeks ei luba uut liiki kirjeldada, kui tüüpeksemplari ei ole, aga praegusel juhul käsitleti sulgede ja fotode olemasolu tüüpeksemplarina.