cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spinalógka
Nime päritolu
pisi|Eloúnda, Spinalógka ja ümbritsevate alade kaart Veneetsia dokumentide järgi tuleneb saare nimi kreekakeelsest sõnapaarist στην Ελούντα (stin Elounda), mis tähendab "Eloúndale". Veneetslased ei saanud väljendist aru ja kohandasid seda oma keelega – spina ("oga") ja longa ("pikk"). Seda nime hoidsid alal ka kohalikud elanikud. Veneetslased said nime jaoks inspiratsiooni Veneetsia lähedal asuva Giudecca saare endisest nimest Spinalunga.
Ajalugu
Veneetsia kartograafi Vincenzo Coronelli kirjapanekute järgi ei olnud Spinalógka mitte alati saar, vaid see oli varem ühendatud kõrvalasuva Spinalógka poolsaarega. Ta mainib, et aastal 1526 eemaldasid veneetslased osa poolsaarest, luues seeläbi saare. Saare asukohast tulenevalt rajati saarele kindlustused juba varakult pärast saare üle kontrolli saamist, et kaitsta sissepääsu tänaseks vee alla jäänud muistsesse Olouse sadamasse.
Veneetsia valitsemise all
pisi|Vaade Veneetsia rajatud kindlustustele Aastal 1578 palkasid veneetslased saare kindlustuste planeerimiseks insener Genese Bressani. Ta rajas saare põhja- ja lõunakülje kõrgeimatesse punktidesse blokhausid ning piki rannikut kindlustuste rõnga, mis takistas vaenulike vägede maaletulekut. Aastal 1579 pani Candia kuningriigi (ehk Veneetsia valduses oleva Kreeta) kindralkuberner Luca Michiel paika endise akropoli kohale rajatavate kindlustuste nurgakivi. Sellele sündmusele viitavad kaks raidkirja: üks kindluse peavärava põiktalal ja teine kindluse põhjaküljel oleva kaitsevalli alusel. Hiljem taipasid veneetslased, et rannikul olevaid kindlustusi oleks lähedalasuvatelt mägedelt ründavate vaenlaste poolt lihtne vallutada olnud. Seepeale otsustati aastal 1584 saare kaitset tugevdada, rajades mäe otsa uued kindlustused. Seeläbi saavutasid Veneetsia väed suurema laskeulatuse, muutes Spinalógka vallutamatuks merekindluseks - üheks olulisimaks kogu Vahemere piirkonnas.
Spinalógka koos Gramvoúsa ja Soúda saarega jäi Veneetsia valduseks isegi pärast seda, kui ülejäänud Kreeta aastatel 1645–1669 toimunud sõja tulemusena Osmanite riigi kätte langes. Mainitud saared kuulusid Veneetsiale seni, kuni Osmanite riik need viimase Osmanite-Veneetsia sõja käigus 1715. aastal vallutas. Need kolm kindlust kaitsesid Veneetsia kaubateid ja olid Veneetsia jaoks kasulikud baasid Kreeta üle peetud sõdade ajal. Neis kindlustes leidsid varjupaiga paljud osmanite tagakiusamise eest põgenenud kristlased.
Osmanite valitsemise all
Aastal 1715 vallutas Osmanite riik Spinalógka saare, võttes üle viimase järelejäänud Veneetsia kindluse ning kõrvaldades viimase jälje Veneetsia sõjalisest kohalolust Kreeta saarel.
Kreeta ülestõus
Ajal, mil osmanite okupatsioon Kreetal lõppema hakkas, pakkus Spinalógka koos Ierápetras asuva kindlusega pelgupaika mitmetele Osmanite riigi alamatest perekondadele, kes kartsid kristlaste kättemaksu. Pärast 1866. aasta ülestõusu saabus saarele selliseid perekondi kogu Mirampello provintsist. 1878. aasta ülestõusu ajal ei vallutanud Kreeta ülestõusnud, kes olid usutunnistuselt kristlased, ainult Spinalógka kindlust ja Ierápetra kindlust. Aastal 1881 moodustasid 1112 osmanit oma kogukonna ja 1903. aastal lahkusid viimased türklased saarelt.
20. sajand ja leprosoorium
pisi|Spinalógka saar Pärast osmanite lahkumist kasutati saart vahemikus 1903–1957 leprosooriumina. Spinalógka oli tähelepanuväärne kui üks Euroopa viimaseid aktiivselt tegutsenud leprosooriume. Saare viimaseks elanikuks jäänud preester lahkus saarelt 1962. aastal. Selle põhjuseks olid Kreeka Õigeusu Kiriku traditsioonid, mille järgi tuli maetud isikuid mälestada 40 päeva, 6 kuud, 1 aasta, 3 aastat ja 5 aastat pärast nende surma.
Riik riigis
Riik riigis (ladina keeles imperium in imperio) on poliitikas negatiivse tähendusega mõiste, mis hõlmab ühiskonnas füüsiliste isikute rühmi, organisatsioone või geograafilisi piirkondi, mis ei allu riigivõimule ning tegutsevad oma seaduste alusel.
Spinalógka
20. sajand ja leprosoorium
Spinalógka kindlusse oli võimalik siseneda kahest sissepääsust. Neist ühte, Dante väravana tuntud tunnelit kutsuti "pidalitõbiste sissepääsuks". Värav on saanud nime selle järgi, et saarele jõudnud patsiendid ei teadnud, mis nendega pärast saarele jõudmist juhtuda võib. Ent saarele jõudes said nad süüa, vett, arstiabi ja ka riiklikku sotsiaalkindlustust. Sellised mugavused olid Kreeta pidalitõbistele varem kättesaamatud, kuna nad elasid enamasti piirkonna koobastes ja tsivilisatsioonist eemal.
Riik riigis
Riigi riigis võivad moodustada näiteks
Spinalógka
Spinalógka tänapäeval
Tänapäeval on see inimasustuseta saar populaarne turismiatraktsioon. Lisaks hüljatud leprosooriumile ja kindlusele on Spinalógka tuntud ka oma väikeste ümarate kivikestega randade ning madala vee poolest. Saarele pääseb kergesti mitmest asulast: Plaka, Eloúnda ja Ágios Nikólaos. Kuna Spinalógka saarel majutusvõimalused puuduvad, kestavad iga päev toimuvad reisid mõne tunni. Sõidule Eloúnda sadamast saarele kulub umbes 25 minutit ja sõidule Ágios Nikólaosest peaaegu tund. Saarele pääsemiseks tuleb lisaks sõidu eest tasumisele osta ka pilet.
Popkultuuris
Saksa režissöör Werner Herzog filmis 1968. aastal saarel oma eksperimentaalse lühifilmi "Viimased sõnad" ("Letzte Worte") ja aastal 1977 filmiti seal Suurbritannia teleseriaali "Who Pays the Ferryman?". Saar on ka mitme kirjandusteose tegevuspaik. Näiteks asub seal Šoti kirjaniku Ali Smithi lühijutu "The Touching of Wood" (jutus nimetamata) tegevuspaik.
Puurs
Puurs on endine hollandikeelne omavalitsusüksus Belgias Flandria piirkonnas Antwerpeni provintsis. 1. jaanuaril 2019 liideti Puurs Sint-Amandsiga, mille tulemusel moodustus uus omavalitsusüksus Puurs-Sint-Amands.
Pfizer alustas Puursis koroonavaktsiini tootmist 2020. aasta detsembris.
Anna Kalamees
Anna Kalamees (neiuna Anna Sink; 23. september 1900 Kabala vald – 12. detsember 1992 Tallinn) oli eesti kopsuarst.
Ta lõpetas Eesti Aleksandrikooli ja aastal 1921 Viljandi Eesti Haridusseltsi Tütarlaste Gümnaasiumi. Aastatel 1921–1928 õppis Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, lõpetades selle arsti astmega.
Aastal 1928 alustas tööd Tartu tiisikuse vastu võitlemise seltsi tiisikuse nõuandlas. Aastal 1931 valiti ta 30 soovija hulgast Taheva laste tuberkuloosisanatooriumi arstiks, kus töötas pikka aega, vahepeal täiendades end stomatoloogia alal Viinis. Aastal 1940 sai ta koha Tallinna nakkushaiglas dr. Karl Kauri assistendina. Sama aasta lõpul asus ta tööle tuberkuloosihaigla juhatajana Turba tänaval ja samal ajal ka väikelaste tuberkuloosi sanatooriumis Hiiul.
Ta suri 12. detsembril 1992 Tallinnas ja ta maeti 16. detsembril 1992 Metsakalmistule.
Andres Pallon
Andres Pallon (29. aprill 1939 Rannu vald, Tartumaa – 12. november 1980 Tallinn) oli Eesti spordiajakirjanik.
Ta lõpetas 1958. aastal Tartu 1. Keskkooli ja õppis Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonnas.
Ta hukkus 12. novembril 1980 liiklusõnnetuses ja ta maeti 16. novembril 1980 Pärnamäe kalmistule.
Portaal (arhitektuur)
pisi|[[Moskva Jumalaema Uinumise katedraal|Uspenski katedraali portaal Moskvas]]
Portaal (keskladina portale < ladina porta 'värav') on ehitise (hoone, nt kiriku, lossi) esinduslik, ehituskunstiliselt rõhutatud sissekäik. Suurematel hoonetel võivad olla ka kõrvalportaalid või külgportaalid. Fassaadi olulise osana osutab portaal hoone tähtsusele, funktsioonile või omaniku positsioonile (näitena võib tuua Vana-Rooma triumfikaare või romaani või gooti katedraali). Portaali juurde võib kuuluda eendehitis, nagu portikus, aatrium, etik, eeskoda või kabel.
Ajalugu
pisi|[[Ridala kiriku portaal ehisviiluga]]
Portaal antiikarhitektuuris
Vana-Kreeka portaalid olid rõhtse sillusega ja konsoolidele toetuva simsiga. Suurejooneliseks arenes portaal Rooma arhitektuuris. Iseloomulik oli ümarkaarne sillus ja portaaliava flankeerivad pilastrid või poolsambad.
Portaal keskaja arhitektuuris
Rooma ümarkaarportaali arendati edasi alates umbes 1100 peamiselt Prantsusmaa romaani arhitektuuris ja ligikaudu sama kujundus jätkus alates umbes 1200 teravkaarses gooti arhitektuuris. Ukseava külgi laienevaks astmikuks kujundades tekkis astmikportaal, palendi asemel on sellisel portaalil astmeline palestik. Romaani portaali palestiku astmetes paiknevad sageli sambad, nii et seda tüüpi võib nimetada ka sammasportaaliks. Palestiku astmed ja sambad jätkuvad silluskaart järgides vastavalt arhivoldi astmetena ja ümarmõigastena. Üleminekukohta markeerib portaali talum, mis on palestikku järgivalt astmeline või hilisematel ehitistel sirge talumivöö. Hilisromaani ja varagooti portaalide iseloomulik element on tüvesevõrud sammastel ja kaaremõigastel. Portaali võib ümbritseda eenduv ehissein või ehisviil. Ukseava rõhtsa silluse puhul jäi silluskaare ja ukseava vahele poolringikujuline tümpanon, mis suurtel portaalidel oli kesksambaga toetatud. 13. sajandi suurtes katedraalides paigutati sammaste ja mõigaste asemele figuurid, seda nimetati figuraalportaaliks. Hilisgooti perioodile on iseloomulik palestikportaal. Seal on astmed ja sambad liidetud ühtseks reljeefseks profiiliks, kus erineva ristlõikega turbad vahelduvad süvarihvadega. Talum võib palestikportaalil isegi puududa.
Portaal renessanss- ja barokkarhitektuuris
Renessanss- ja barokkarhitektuur võtab portaalide kujunduses taas kasutusele ümarkaare ja antiikmotiivid, juhindudes küll antiiksetest eeskujudest, mis Andrea Palladio või Sebastiano Serlio jooniste vahendusel kättesaadavad olid, aga siiski neid omal viisil kombineerides. Armastatud motiivid olid lõvipead või maskaroonid portaali lukukividel, iseloomulik kaunistuskivi teemantkvaader, rustika vaheldumine tahutud kantkiviga portaali palendis ja silluses. Ka renessanssportaali piirasid sambad, pilastrid või poolsambad, mida kroonis simss või karniis, seda omakorda kolmnurk-, segment- või murdfrontoon, barokkportaalidel ka voluutviilud või voluutfrontoon. Hilisrenessansis ja barokis kasvas skulptuurdekoori kasutamine.
Portaal klassitsistlikus arhitektuuris
Klassitsistlik portaal matkib rangelt antiikeeskujusid. Taas on ukseava raamistatud pilastrite ja lihtsa simsi või frontooniga. Sissepääs võis olla ka kaunistamata portaaliava, mis jäi eenduva sammasportikuse varju.
Portaal klassitsismijärgsel perioodil
Historitsismi perioodil kujundati hoonete portaalid neostiilides, kopeeriti ja kombineeriti ajalooliste stiilide elemente arhitektide suva järgi. Varasemas juugendstiilis portaaliava eraldi ei kaunistatud, siiski art déco perioodil suurenes portaali kujunduslik tähtsus taas. Funktsionalismis peetakse esmajoones oluliseks portaaliava läbinähtavust, mõttelist välisruumi ja siseruumi ühendamist.
Krempliai
pisi| Krempliai (poola keeles Kremple) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna põhjaosas Verkiai valla territooriumil. Krempliai piirneb läänes Verkiaiga, põhjas Naujieji Verkiaiga, idas Turniškėsega, lõunas aga üle Nerise Turniškėsega.
Krempliai asub Turniškė oja ülemjooksul. Linnaosa jääb Verkiai regionaalparki. Osaliselt asub see Ežerėliai geomorfoloogilisel kaitsealal, osaliselt aga Turniškėse maastikukaitsealal. Krempliaisse jääb osaliselt Verkiai parkmets.
Krempliai on kujunenud samanimelise küla aladele. Aastal 1931 oli seal 71 elanikku.
Osa linnaosast jääb Verkiai mõisa kaitsevööndisse.
Elviira
Elviira on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 465. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Elviira 233 naisel.
Rudolf Friml
pisi|Rudolf Friml 1905 Rudolf Friml (pseudonüümiga Roderick Freeman) (7. detsember 1879 Praha – 12. november 1972 Los Angeles, Hollywood) oli Tšehhi (böömi) päritolu USA operettide ja muusikalide helilooja.
Õpingud
Friml oli pärit väga vaesest tšehhi perekonnast. Ta oli noorukina eriti andekas klaverit mängima. Naabrid korjasid raha, et saata ta Praha konservatooriumi õppima. Seal avanes ta talent otsekohe, mida kroonis riiklik stipendium. Noormees õppis klaverit Joseph Jiráneki ja komponeerimist Antonín Dvořáki juhendamisel. 1901. aastal heideti ta konservatooriumist välja, kuna esines ilma luba küsimata. Sai kohe väljapaistva viiuldaja Jan Kubeliku klaverisaatjaks, kellega käis ringreisidel Euroopas ja USAs. Hakkas pärast lõpetamist laule komponeerima.
USA-sse elama asumine
Visiidil USA-s 1904 esitas Friml Carnegie Hallis oma esimese klaverikontserdi. See sai vaimustatud vastuvõtu osaliseks. Nimeka tšehhi soprani Emmi Destinni kaasabil asuma kaks aastat hiljem alaliselt elama Ameerika Ühendriikidesse. Kuid esialgu oli töö leidmisega raskusi ning elatas end juhutöödest klaverimängijana. Sai lõpuks New Yorgi Metropolitan Opera repetiitori koha. 1912. aastal sai pakkumise asendada helilooja Victor Herbertit, kes oli keeldunud komponeerimast uut teost pretensioonikale primadonna Emma Trentinile. Tulemuseks oli Kesk-Euroopa opereti stiilis loodud muusikaline komöödia "The Fireflay" ("Jaanimardikas"). See oli väga menukas ja pani sisuliselt aluse Frimli USA karjäärile. Tähelepanu äratas ka "Katinka", mida mängiti 220 korda. pisi|Frimli autogramm
Loominguline läbimurre
Pärast Esimest maailmasõda loobus Friml keskeuroopalikust Ferenc Lehári jäljendavast komponeerimisstiilist ning võttis omaks ameerikaliku muusikalise komöödia loomise põhimõtted, kuhu püüdis integreerida Euroopa operetitraditsioone. Esialgu ei toonud stiilimuutus talle edu. Nii "The Little Whopper" ("Väike vapper") kui ka "Cinders" jäid erilise tähelepanuta. Kuid koos Herbert Stothartiga loodud ameerikalik operett "Rose-Marie" tagas talle tolle aja ühe ameerika populaarseima muusikalise komöödia helilooja positsiooni. Ka Euroopas ja Austraalia pakkus see lavateos suurt huvi. Menukad olid ka järgmised teosed: "The Vagabond King" ("Hulkurkuningas") ja "The Three Musketeers" ("Kolm musketäri"). 1930. aastatel ameeriklaste muusikaline maitse aga muutus ning Frimli uued teosed ei leidnud enam erilist poolehoidu. Pärast teose "Music hath Charms" ("Muusika on võluv") läbikukkumist loobus lavamuusika komponeerimisest ja keskendus muusika loomisele Hollywoodi filmidele. Saavutas seal helilooja ja arranžeerijana väljapaistvat edu.
Isiklikku
Friml oli neli korda abielus. 1909. aastal abiellus ta Los Angeleses Mathilde Baruchiga, neil oli kaks last. Teine abikaasa oli näitleja Blanch Betters, kes osales Frimli muusikalis "Katinka" koorilauljana. Kolmas abikaasa, samuti näitleja, Elsie Lawson osales Frimli "Gloriannas". Temaga oli Frimlil poeg William. Pärast kolme lahutatud abielu oli neljas abikaasa, temast 34 aastat noorem Hiina päritolu Kay Wong Ling (1913–2007) helilooja kõrval surmani.
Tema kõige menukamat ja laia rahvusvahelist esitamist leidnud operetti "Rose-Marie" on kuuel korral mängitud Eesti teatrites (Estonia 1938, 1950 (lavastas Paul Mägi), 1976 (lavastas Sulev Nõmmik); Vanemuine 1946, 1996; Endla 1945).
Dégelis
Dégelis on linn Kanadas Québeci provintsis Bas-Saint-Laurenti halduspiirkonnas.
Pavel Hodorkovski
pisi|280px|Pavel Hodorkovski (pildil paremal) koos [[Suurbritannia Euroopa asjade minister|Suurbritannia Euroopa asjade ministri David Lidingtoniga Londonis (2013)]]
Pavel Hodorkovski, inglispäraselt Pavel Khodorkovskiy, (vene keeles Павел Михайлович Ходорковский; sündinud 14. juunil 1985 Moskvas NSV Liidus ) on Venemaa päritolu USA ühiskonnategelane ja ettevõtja.
Ta on 2010. aastal New Yorgis asutatud ühiskondliku heategevusliku organisatsiooni Tänapäeva Venemaa Instituudi rajaja ja juht (president). Pavel Hodorkovski asutas instituudi, et jätkata oma isa Mihhail Hodorkovski tööd, kes 2001. aastal asutas fondi Avatud Venemaa.
Alates isa vahistamisest 2003. aastal ei omanud Pavel Hodorkovski võimalust Venemaale tagasi pöörduda, sest kartis poliitilist tagakiusamist ja tema kaudu surve avaldamist vangistuses olevale Mihhail Hodorkovskile.
Kui tema 2003. aastast vangis istuvale isale määrati 2013. aastal Lech Wałęsa auhind kutsuti Pavel Gdańskisse auhinda isa eest vastu võtma.
Haridustee ja töökäik
Pärast eliitkooli lõpetamist Šveitsis 2003. aastal õppis Hodorkovski USA-s, kus ta lõpetas Wellesleys Massachusettsis asuva Babson College'i bakalaureusekraadiga ärijuhtimises (infosüsteemide mänedžment).
Ta juhtis firmas New Media Internet IT-projekte ja arendas tarkvara. 2011. aastal asutas ta koos Connell McGilliga firma Enertiv, mis tegeleb energiasäästlike seadmete väljatöötamise ja tootmisega. Ta on seal juhatuse liige ja tehnikadirektor.
Isiklikku
Pavel Hodorkovski on abielus. Elab perega New Yorgis. Peres kasvab tütar Diana (sündinud 2009).
Ta huvitub lingvistikast. Ilukirjandusest eelistab lugeda ulmet (Stanisław Lem, vennad Strugatskid, Ray Bradbury)
Melt! festival
pisi|Fotojäädvustus 2006. aasta festivalist '''Melt! festival''' on elektroonilise muusika muusikafestival Saksamaal Gräfenhainicheni linna lähedal asuvas Ferropolise vabaõhumuuseumis.
Festivali korraldatakse 1997. aastast ja traditsiooniliselt toimub see üritus juulikuu kolmandal nädalavahetusel.
Thomas Haynes Bayly
Thomas Haynes Bayly (ka Bayley; 13. oktoober 1797 Bath, Somerset, Inglismaa – 22. aprill 1839 Cheltenham, Inglismaa) oli inglise luuletaja, laulukirjutaja, näite- ja romaanikirjanik ning publitsist.
Thomas Bayly sündis Bathi mõjuka kodaniku Nathaniel Bayly ainsa lapsena. Tema emapoolsete lähedaste sugulaste seas olid Stamfordi ja Warringtoni krahvid ning paruness Le Despencer. Juba väga väiksena ilmutas Bayly luuleannet, kaheksa-aastaselt dramatiseeris ta ühe loo oma juturaamatuist. Winchesteri koolis lõbustas ta end, avaldades nädalalehte, mis kajastas kooli juhataja ja õpilaste tegemisi. Seitsmeteistkümneseks saades asus ta tööle oma isa kontoris, kavatsedes õppida juurat, kuid pühendus peatselt ajakirjadele humoorikate artiklite tõlkimisele ning avaldas raamatukese "Rough Sketches of Bath" ("Rohmakaid visandeid Bathist"). Otsides tõsisemat tööd, tahtis ta hakata vaimulikuks. Isa toetas Thomase kavatsusi ning lasi tal astuda St Mary Halli Oxfordi Ülikoolis. Ent kuigi noormees jäi ülikooli kolmeks aastaks, ei keskendunud ta oma jõupingutustes akadeemilistele õpingutele. Lohutamaks end pärast varajast õnnetut armastust, reisis Bayly Šotimaale ning külastas seejärel Dublinit. Ta liikus Iirimaa pealinna kõrgseltskonnas, kus paistis silma erateatrietendustel ning saavutas esimese edu ballaadiautorina.
1824. aasta jaanuaris naasis Bayly Londonisse. Selleks ajaks oli ta loobunud vaimulikukarjääri plaanidest ning otsustanud saavutada kuulsuse luuletajana. 1826. aastal abiellus ta Benjamin Hayesi tütrega Marble Hillist Corki krahvkonnas. Bayly kirjanikutöö osutus tollal väga tulusaks ning naise kaasavara kasvatas ta sissetulekut veelgi. Kui noorpaar peatus lord Ashtowni villas Chessel Southamptoni jõe ääres, kirjutas Bayly romantilistel asjaoludel laulu "I'd be a Butterfly" ("Oleksin liblikas"), mis sai kiiresti populaarseks. Peagi ilmus temalt kolmeköiteline romaan "The Aylmers", jutustus "A Legend of Killarney" ("Killarney legend"), mille oli kirjutanud toda Iirimaa piirkonda külastades, ning arvukalt laule ja ballaade, mis ilmusid kogumikes "Loves of the Butterflies" ("Liblikate armud") ja "Songs of the Old Château" ("Vana lossi laulud").
Loobunud elust Bathis, kolis Bayly Londonisse. Seal pühendus ta ballaadide ja näitemängude kirjutamisele, millest mõnigi kohe populaarseks sai. Sama saatus ei saanud siiski osaks ta näidendile "Perfection" ("Täiuslikkus"), mida tänapäeval peetakse ta parimaks draamateoseks. Bayly kritseldas selle väikese komöödia oma märkmikku, reisides tõllaga Bathist Londonisse. Mitu teatrijuhti lükkas näidendi tagasi, kuni lõpuks avastas selle voorused tuntud näitlejanna Madame Vestris, kes ka ise lavastuses osaledes palju kiitust pälvis. Esietendusel viibinud lord Chesterfield kuulutas, et ta pole kunagi näinud paremat farssi. Näidend kujunes erateatrite lemmikuks ning kord esitas seda isegi trupp, millesse kuulusid Londonderry markkrahvinna, lord Castlereagh ja Sir Roger Griesly. "Perfectioni" järel kirjutas Bayly rea populaarseid draamasid.
1831. aastal sattus Thomas Bayly rahalistesse raskustesse. Ta oli investeerinud oma osa abieluvarast söekaevandustesse, mis ei osutunud tulusaiks. Tema naise vara Iirimaal haldav agent ei suutnud anda sellest rahuldavat ülevaadet. Hiljem leiti siiski teine agent, kes muutis omandi taas tulusaks, kuid vahepeal langes Bayly masendusse ning kaotas mõneks ajaks kerguse ja nõtkuse, mis olid ta luule nii populaarseks muutnud.
Samuti sai kannatada Bayly tervis, ehkki lühike reis Prantsusmaale aitas tal võita tagasi suurema osa oma varasemast vaimsest paindlikkusest. Sel ajal kirjutatud luuletus "The Bridesmaid" ("Pruutneitsi") pälvis meelitava kiituskirja Sir Robert Peelilt ning andis teema ühe tollase kuulsa kunstniku silmapaistvale maalile. Pärast varanduse kaotamist kirjutas Bayly hoolsalt lavatükke ning lühikese ajaga valmis tal suisa 36 näidendit. 1837. aastal ilmus tema raamat "Weeds of Witchery" ("Nõiakunsti umbrohud"), mida arvustades nimetas üks prantsuse kriitik teda "Inglise romansi Anakreoniks". Ajupalaviku hoog raskendas tal teoste kirjutamist, mille asjus Baylyl oli kokkulepe kirjastaja Richard Bentleyga. Bayly täitis tellimuse, kirjutades veel puruhaigena kolmeosalise humoorika romaanisarja "Naiste headus", mis ilmus 1837. aastal. Sari koosneb kaksikromaanist "Kate Leslie" ja iseseisvast jutustusest "David Dumps ehk Eksisammude virvarr" ("David Dumps, Or: the Budget of Blunders"; eesti keeles 2015 Kalevi Kvelli tõlkes). Ent paranemisele järgnesid vaid uued, vaevalisemad haigused. Bayly lootis veel taastuda, kuid kollatõvele järgnes ödeem ning 1839. aastal kirjanik suri. Ta maeti Cheltenhami, epitaafi kirjutas Bayly sõber Theodore Hook.
Bayly tuntumate laulude seas on "Old House at Home", "I'd Be a Butterfly", "Oh No, We Never Mention Her", "She Wore a Wreath of Roses", "The Mistletoe Bough" ja "Long, Long Ago". Viimane neist elas läbi uuestisünni, kui sellele 1939. aastal kirjutati uued sõnad. See versioon sai tuntuks 1942. aastal Glenn Milleri esituses hittloona "Don't Sit Under the Apple Tree (With Anyone Else but Me)". NSV Liidus tehti sellest ka pioneerilaul, mida Eesti NSV-s lauldi sõnadega:
My Kind of Love
"My Kind of Love" on briti laulja-laulukirjutaja Emeli Sandé esitatud ja loodud (kaasautorina) laul, mis anti välja singli ja muusikavideona.
Video
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:My Kind of Love (Emeli Sandé song) seisuga 16.03.2015.
Front Range
pisi|Longs Peak Front Range'is Front Range on mäeahelik Põhja-Ameerikas Kaljumäestiku lõunaosas. Kõrgeim tipp on Grays Peak (4352 m).
Eneli
Eneli on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 306. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Eneli 501 naisel.
Rôni
Roniéliton Pereira Santos (tuntud nime all Rôni; sündinud 28. aprillil 1977 Aurora do Tocantinses) on Brasiilia endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Brasiilia jalgpallikoondises mängis ta 1999. aastal 5 mängu ja lõi 2 väravat.
Charmides
Charmides (kreeka Χαρμίδης; 5. sajand eKr) oli vanakreeka poliitik, kes oli pärit Ateena linnast Atikas. Charmides on peamiselt tuntud Sokratese lähikondlase ning Platoni dialoogide tegelasena.
Charmides pärines kõrgest soost ning oli Platoni ema Periktione vend. Pärast Charmidese isa Glaukoni surma asus Charmidese eest hoolitsema lellepoeg Kritias. Xenophoni ja Diogenes Laertiose väitel oli Sokrates see, kes soovitas Charmidesele poliitilist karjääri, olles täheldanud tema osavust antud valdkonnas.
Charmidesel on läbiv roll omanimelises dialoogis ning ta esineb veel "Protagorases" ja "Pidusöögis". Lisaks Platonile on ta läbiv tegelane Xenophoni teoses "Pidusöök" ning esineb veel Xenophoni teostes "Mälestusi Sokratesest" ja "Kreeka ajalugu"
Louis Nicot
Louis Nicot (26. märts 1877 – 2. märts 1934 Tallinn) oli Eesti trükivärvitööstur.
Ta pidas suurt värvitööstust ja varustas peaaegu kõiki Eesti suuremaid trükikodasid trükivärvidega.
Heikki Haavisto
pisi|Heikki Haavisto (1987) Heikki Johannes Haavisto (20. august 1935 Raisio – 22. juuli 2022) oli Soome keskerakondlik poliitik, välisminister (1993–1995).
Ta astus kõrgkooli aastal 1953, aastal 1957 sai agronoomi kvalifikatsiooni ja aastal 1962 õigusteaduste kandidaadiks.
Aastast 1966 töötas ta Põllumajandus- ja Metsatootjate Keskliidus, seejuures aastatel 1975–1994 Keskliidu esimehena.
5. maist 1993 kuni 3. veebruarini 1995 oli ta Soome välisminister Esko Aho valitsuses.
La Pocatière
La Pocatière on linn Kanadas Québeci provintsis Bas-Saint-Laurenti halduspiirkonnas.
Meremäe raamatukogu
Meremäe raamatukogu on raamatukogu Võru maakonnas Setomaa vallas Meremäe külas.
Raamatukogu juhataja on Anni Lahe.
Raamatukogu all tegutseb ka Luhamaa laenutuspunkt.
Gertrud (eesnimi)
Gertrud on naisenimi.
Vasile Andrei
pisi|Vasile Andrei (1980) Vasile Andrei (sündinud 28. juulil 1955) on endine Rumeenia maadleja.
Ta on 1984. aasta olümpiavõitja Kreeka-Rooma maadluses. Samadel olümpiamängudel saavutas ta kuuenda koha vabamaadluses. 1980. olümpiamängudel võitis ta pronksmedali Kreeka-Rooma maadluses.
Pärast sportlaskarjääri töötas ta treenerina spordiklubis Bukaresti Steaua.
Color
Color on keskaja muusikateoorias mitmetähenduslik sõna:
Emma Hamilton
pisi|Emma Hamilton u 1782, George Romney maal Emma, leedi Hamilton (26. aprill 1765 – 15. jaanuar 1815, ristitud 12. mail 1765) oli modell ja näitleja. Eelkõige on ta tuntud Briti admirali lord Nelsoni armukese ja maalikunstnik George Romney muusana. Ta sünninimi oli Amy Lyon ja ta sündis Nessi külas Nestoni aleviku lähedal Chesires Inglismaal. Tema isa sepp Henry Lyon suri, kui tüdruk oli kahekuune. Tema ema, neiupõlvenimega Mary Kidd, kasvatas teda Hawardenis, kus ta sai tavalise hariduse. Hiljem muutis ta oma nime Emma Hartiks.
Lapsepõlv ja noorus
Emma varasema elu detailid on ebaselged, kuid on teada, et 12-aastaselt töötas ta Hawardenis doktor Honoratus Leigh Thomase ja tema naise juures. Seejärel töötas ta Londonis Chantam Place'il perekond Buddide juures, kus ta tutvus teenijanna Jane Powelliga, kelle unistuseks oli saada näitlejaks. Kuna Emma oli sel ajal alla 16-aastane, töötas ta arvatavasti ilma palgata. Jane ja Emma harjutasid majapidamistöid tehes mitmeid rolle. Pärast Buddide juurest lahkumist läks ta Drury Lane'i teatrisse Covent Gardenis, kus töötas näitlejannade, sealhulgas ka Mary Robinsoni, teenijannana.
Emma järgmine töökoht oli show-mehe James Grahami Tervisetemplis Tervisejumalannana. Tervisetempli peamiseks atraktsiooniks oli "taevane voodi", millest juhiti läbi elektrivool, jagades inimestele kergeid šokke. Grahami sõnul pidi voodi tagama rasestumise igale naisele. Selline reklaam meelitas paljusid hädas paare.
15-aastaselt kohtus Emma Sir Harry Fetherstonaugh'ga, kes palkas ta mõneks ajaks võõrustaja ja seltsidaamina oma maamõisa Upparki. Räägitakse, Emma lõbustas Sir Harryt ja tema sõpru neile toitu serveerides ja alasti tantsides. Emmast sai hiljem Fetherstonaugh' armuke, kuid mees veetis temaga harva aega ning nautis pigem koos sõpradega jahtimist ja joomist. Peagi leidis Emma endale Sir Harry külaliste seast sõbra, Charles Francis Greville'i (1749–1809), Warwicki krahvi teise poja. 1781. aasta juunis või juulis avastas Emma, et on Fetherstonaugh'st rase.
Emmal oli Greville'i soosing ning näitamaks, kui väga see talle korda läheb, muutis ta oma nime Emma Hartiks. Greville hoidis teda oma majas Edgeware Row'l, kuid mees oli Emmasse kõrvuni armunud ja tahtis temast portreed, mida ta võiks oma kodus seinal vaadata ja millega sõprade ees uhkustada. Ta pöördus oma sõbra kunstnik George Romney poole. Sellest ajast palus Romney Emmat mitmete oma portreede muusaks. Emmast sai Romney kinnisidee ja kunstnik tegi naisest visandeid paljudes poosides, nii riides kui ka alasti. Romney tööd ja Emma oskuslik poseerimine sillutasid naisele teed kõrgseltskonnas, kus ta sai tuntuks kui Emma Hart. Emmat peeti vaimukaks, intelligentseks, kiireks õppijaks, elegantseks ja nagu ka maalid tõestasid, äärmiselt ilusaks.
George Romney oli vaimustuses Emma pilgust ning võimest kohaneda erinevate olukordadega, mida mees oma maalidel kujutas. Peale Romney maalisid Emmat ka teised tolle aja kunstnikud.
1783. aastal hakkas vaesuses virelev Greville endale kiirelt rikast naist otsima, et tema varandusega oma rahakotti täita. Greville leidiski sobiva naise, Henrietta Middletoni, kuid oli üks probleem – Emma. Greville ei tahtnud, et kõrgseltskond, eelkõige Henrietta ja tema pere, peaks Emmat tema armukeseks.
Et Emmast vabaneda, veenis Greville oma onu Sir William Hamiltoni, Briti saadikut Napolis, et too teda naise haardest päästaks. Greville'i abielu Henrietta Middletoniga oli ka Sir Williamile kasulik, kuna see oleks päästnud ta Greville'i-taolisest vaesest sugulasest. Greville soovitas Sir Williamil Emma oma armukeseks võtta ja lubas, et kui on Henriettaga abielus, võtab ta Emma jälle tagasi. Kuuldused Emma ilust olid Sir Williami kõrvu jõudnud ning teda nii tugevalt mõjutanud, et mees oli nõus Emma reisikulud katma, et tagada neiu kiire saabumine. Antiigi ja teiste iluesemete kogujana huvitus ta Emmast kui veel ühest omandist. Sir William oli olnud kaua õnnelikult abielus, kuni tema naine 1782. aastal suri, seetõttu ei öelnud ta Emma seltskonnast ära. Tema Napoli kodu oli tuntud külalislahkuse ja peene majapidamise poolest. Ta vajas oma salongi võõrustajat ja leidis, et Emma oleks selles rollis ideaalne.
"Poosid"
Napolis elades hakkas Emma Sir Williami külaliste meelt lahutama tema enda väljamõeldud programmiga "Poosid", mille loomisel ta kasutas Romney ideid ja kombineerides klassikalisi poose oma näitlejaoskusega. Emma lasi oma õmblejal teha sellised kleidid, mille eeskujuks olid võetud Napoli lahe äärsete elanike avarad rõivad, lisades mõned kaunistused, mida ta oli Romney maalidel kandnud. Mässides end tuunikasse, salli või mõnda muusse riideesemesse, matkis ta kreeka-rooma mütoloogia tuntud tegelasi. Esimene tantsu, pooside ja näitlemisega "etendus" mängiti 1787. aasta kevadel Sir Williami kodus Euroopast tulnud turistidele. Kui Emma poose võttis, püüdis publik arvata, keda naine matkib.
Emma "Poosid" oli sensatsioon, mida tulid vaatama inimesed üle terve Euroopa. Sallide abil sai Emma enda välimust kiirelt muuta, kehastades ühel hetkel Medead, teisel Kleopatrat. Tema etendus hämmastas aristokraate, kunstnikke, näiteks Élisabeth-Louise Vigée-Le Bruni, kirjanikke, kelle sekka sattus ka Johann Wolfgang von Goethe ning isegi kuningaid ja kuningannasid, kes tegid kaasa tantsusamme ja imetlesid vanakreeka stiilis riideid.
Emma oli ka hea harrastuslaulja. Ta laulis Joseph Haydni "Nelson Massist" ühe osa, lõbustades nii Sir Williami külalisi. Kord tuli talle isegi Madridi ooperist tööpakkumine, nad tahtsid teda üheks hooajaks värvata, kuid sellele kutsele ütles ta ei.
Abielu Sir William Hamiltoniga
Pärast mitut kuud ootamist mõistis Emma, et Greville enam tema juurde ei tule ning alustas afääri Sir Williamiga, kes oli selleks ajaks viiekümnene, kaks korda vanem kui Emma. Nad pandi paari St Maylebone'i kirikus Inglismaal Middlesexis.
Emma oli kohustatud tseremoonial ütlema oma sünninime, millest sai abielludes Leedi Hamilton. Sir Williami maine oli jälle tõusuteel ning nende külastuskäigul Inglismaale võeti ta Salanõukogusse.
Elu Napolis
Leedi Hamiltonist sai Napoli kuninganna Maria Carolina, Marie Antoinette'i õe ja Napoli kuninga Ferdinand I abikaasa, lähedane sõber. Peagi rääkis ta soravalt nii prantsuse kui ka itaalia keelt ja hakkas tegelema laulmisega. Jagades Sir Williamiga ühist huvi antiigi vastu, korraldas ta "Pooside" seeriaid, esinedes briti turistide ees erinevate asendite ja tegelastega.
Kohtumine Nelsoniga
Suurbritannia saadiku naisena tervitas Emma 1793. aastal oma kodus admiral Nelsonit, kes oli tulnud Napolisse prantslaste vastu abivägesid koguma. 22. septembril 1798 naasis Nelson Napolisse, olles selleks ajaks Niiluse lahingu võitja.
Nelsoni arvukad võidud olid meest räsinud: ta oli kaotanud käe ja enamuse hammastest, lisaks piinasid teda pidevad köhahood. Emma heitis end tema ees imetlusse, hüüdes: "Issand jumal, on see võimalik?" ja minestas mehe ees. Nelson kirjutas ülevoolavalt Emmast oma naisele, leedi Fanny Nelsonile. Sir William ja Emma eskortisid lord Nelsoni tema koju – Palazzo Sessasse.
Oma abikaasa katuse all hoolitses Emma lord Nelsoni eest ja korraldas mehe 40. sünnipäeva auks peo, kuhu oli kutsutud 1800 inimest. Peagi armusid nad teineteisesse, Sir William suhtus nendevahelisse afääri sallivalt, ehk isegi pooldas seda, kuna tema tervis oli halvenenud ja mees ihkas pensionile jääda.
Hamilton näitas Nelsoni vastu üles austust ja lugupidamist, nagu seda tegi Nelson tema vastu. Sestpeale olid Emma Hamilton ja Horatio Nelson kuulsaimad britid kogu maailmas. Nad ei olnud ainult armunud, vaid ülistasid teineteist meeletult.
Selleks ajaks ei olnud Emma mitte ainult kuninganna hea sõber, vaid ka poliitiline nõuandja. Leedi Hamilton andis Maria Carolinale nõu, kuidas reageerida Prantsuse revolutsioonile ja saada üle Marie Antoinette'i kaotusest.
1799. aastal puhkes aristokraatide revolutsioon, lihtrahvas sellega nõus ei olnud. Veel ei ähvardanud väed, aga ohutuse mõttes kolis kuningapere Sitsiiliasse. Sellest ajast peale proovis Nelson monarhe revolutsiooni peatamisega aidata. Briti valitsuselt ta abi ei saanud. Tal õnnestus isegi üks revolutsiooni juhte, admiral Francesco Caracciolo, hukata.
Nelsoni Suurbritanniasse pöördumine toimus umbes samal ajal, kui valitsus lord Hamiltoni kauaoodatud pensionile lubas. Nii reisisid Emma, Sir William ja Nelson koos Suurbritanniasse, võttes ette võimalikult pika teekonna, et jõuda kangelase vastuvõtuks Londonisse. Seejärel elasid kõik kolm koos, kuuldused levisid kiiresti ja nende suhe tuli välja. Admiraliteet saatis Nelsoni kiirelt merele, et teda Emmast eemale saada.
Lord Nelsonil tekkis ilmselt idee, et ta saaks oma naisest lahutada ja Emmaga koos elada. Üheks takistuseks jäi Sir William. Nii Emma kui ka Nelson austasid Hamiltoni ja otsustasid oodata, kuni mees hinge heidab, sest Emmal polnud plaaniski Sir Williamist lahutada. See rüvetanuks nii teda kui ka Nelsonit, kuid eelkõige oli Emmale tähtis, et see ei rüvetaks Nelsonit.
Ajalehed andsid teada igast nende liigutusest, jälgisid, mida Emma kannab, kuidas kodu sisustab ning isegi nende pidusöökide menüüd, kuid Emma hiilgeaeg oli juba möödas. Ta oli tüsenenud ja Nelsonile ei meeldinud seltskond, kus ta viibis. Emma oli Madridi Ooperile ära öelnud, et nad saaksid Nelsoniga rahulikumat elu elada.
1803. aastal suri Sir William ning Nelsonil tuli merele tagasi minna, et Napoleoniga sõdida. Emma jäi koju Nelsoni teist last ootama. Ta oli meeleheitlikult üksik ja hõivatud kodu kujundamisega, et anda Nelsonile kodu, mis oleks tema tagasitulekuks suursugune ja sõjasangarile kohane. Nende teine laps, tüdruk, suri mõni päev pärast sünnitust 1804. aastal. Emma püüdis end laristamise ja hasartmängudega muremõtetest eemale viia. Nüüd sai ta Nelsoniga abielluda, kuid mees vajas lahutust oma esimesest naisest.
21. oktoobril 1805 hävitas Nelsoni laev Trafalgari lahingus Prantsuse-Hispaania mereväeüksuse. Lahingus sai Nelson raskelt haavata ning suri kolm tundi hiljem. Kui uudised Londonisse jõudsid, läks käskjalg Merton Place'i leedi Hamiltonile uudiseid edastama.
Elu lõpuaastad
Pärast Nelsoni surma 1805. aasta Trafalgari lahingus oleks Sir Williami mõisa aastarent kindlustanud Emmale mugava elu. Siiski suutis ta selle raha kiirelt ära raisata ning jäi peagi suurtesse võlgadesse. Nelson oli oma mõisa pärandanud vennale, kes andis selle Emmale, kuid naisel jäi mõisast mehele mälestusmärgi loomisel vähe raha kätte. Hoolimata Nelsoni kangelasestaatusest jäid valitsusele jäetud juhised Emma ja Horatia kohta täitmata. Nende asemel puistas valitsus üle Nelsoni venna.
Emma istus aasta koos Horatiaga võlgade eest vanglas ning pärast väljasaamist reisis, hoolimata jätkuvatest sõdadest, Prantsusmaale, et võlausaldajate eest põgeneda. Emma hakkas jooma ja elas vaesuses, mis põhjustas tema surma tõenäoliselt tuberkuloosi tõttu 1815. aasta jaanuaris. Emma oli siis 49-aastane. Ta maeti Calais'sse, kuid sõja laastamistöö tõttu on tema haud hävinud.
Richard Gere
pisi|Richard Gere (aastal 2007)
Richard Tiffany Gere (sündinud 31. augustil 1949 Philadelphias Pennsylvanias) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja.
Ta alustas näitlemist 1970. aastatel. Esimese tunnustust leidnud rolli tegi ta filmis "Ameerika gigolo", mille põhjal hakati teda pidama seksisümboliks. Ta mängis veel mitmes hittfilmis, näiteks "Kaunis naine" ja "Chicago", millega võitis parima näitleja Kuldgloobuse.
Richard Gere on Mayflower Pilgrims Francis Eatoni, John Billingtoni, George Soule'i, Richard Warreni, Degory Priesti, William Brewsteri ja Francis Cooke'i järeltulija. Tema isapoolne vanavanaisa on muutnud nende perekonnanime Geer nimeks Gere. Tema ema Doris Ann oli koduperenaine. Tema isa Homer George Gere oli kindlustusagent ja pidi olema tulevane minister. Gere oli nende vanim poeg ja teine laps. 1967. aastal lõpetas Gere Põhja-Syracuse'i keskkooli, kus ta oli parim võimlemises ja muusikas ning mängis trompetit. Ta võeti Massachusettsi Amhersti ülikooli võimlemise stipendiumiga, kuid pärast teist kursust ta lahkust ülikoolist.
Harilik elektrirai
pisi Harilik elektrirai, ka marmorrai (ladina keeles Torpedo marmorata) on Atlandi ookeani idaosa rannikuvetes ja Vahemeres elav pruunikirju ülapoolega rai.
Ta on kuni 60 cm pikk ja 3 kg raske. Elektrielunditeks muundunud seljalihased võivad tekitada kuni 70-voldilisi laenguid, mida elektrirai käsutab saakloomade (koorikloomad, kalad) uimastamiseks (surmamiseks) ja vaenlaste tõrjumiseks, nõrku laenguid ka orienteerumiseks ja liigikaaslastega kontakteerumiseks.
Käsna-Kalle Kantpüksi film
"Käsna-Kalle Kantpüksi film" on 2004. aastal valminud animafilm. Film põhineb joonissarjal "Käsna-Kalle Kantpüks".
Rhodose piirkonnaüksus
Rhodose piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Ρόδου) on Kreeka piirkonnaüksus Lõuna-Egeuse piirkonna kaguosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Rhodos.
Haldusjaotus
Rhodose piirkonnaüksus jaguneb 5 vallaks. Need on:
pisi|150px|left|Rhodose piirkonnaüksuse vallad
Nordica
Algus
Ettevõte asutati 25. septembril 2015 Eesti Vabariigi Valitsuse otsusega ja registreeriti äriregistris 9. oktoobril 2015. Juhatuse liikmeteks valiti Jaan Tamm (juhatuse esimees), Ahto Pärl (finantsjuht) ja Erik Sakkov (kommertsjuht), nõukogusse Peeter Tohver, Katrin Rasmann, Toomas Haidak ja Toomas Uibo. Lendude opereerimist alustati 8. novembril 2015 seoses senise rahvusliku lennufirma Estonian Air tegevuse peatamisega. Algselt kasutati nime Nordic Aviation Group.
NAG Groupi esimene lend väljus Tallinnast Amsterdami 8. novembril 2015 6.58, esimene eestikeelse teenindusega reis samal liinil 20. jaanuaril 2016 kell 18.10.
Sihtkohad
pisi|317x317px|Nordica praegused ja tulevased sihtkohad (sh tšarterlennuliinid) 2018.a. seisuga. Nordica korraldab lende 19 sihtkohta (suvehooaja liinid arvestatud, sh Regional Jet OÜ lennuliinid).
Lennukipark
pisi|ES-ACF, Canadair CRJ-701ER 5. veebruari 2018 seisuga opereerib Nordica lende 16 lennukiga.
Nordica on kasutanud ka Smartlynx Estonialt liisitud lennukit Airbus A320-200 YL-LCN, Nextjet-i ATP-sid (SE-MAL ja SE-MEX), BMI-lt liisitud lennukeid Embraer ERJ 145 (G-RJXF, G-RJXG ja G-RJXA) ning Carpatair-i Fokker 100.
Statistika
Nordic Aviation Group teenindas esimese kolme kuu jooksul 58 468 reisijat. 2017. aastal teenindas Nordica 613 000 reisijat. 2018. aastal teenindas Nordica 760 000 reisijat.
2018. aasta käive oli 107,7 mln eurot ja kahjum oli 5,4 mln eurot.
2021. aastal teenindas Nordica ainult üht kommertslennuliini ja ettevõttega lendas 23 000 reisijat. Kokku tehti käivet 60,2 miljonit eurot ning teeniti ligi 1,2 miljoni eurot kasumit.
Turniškės
pisi| Turniškės (poola keeles Turniszki) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna põhjaosas Verkiai valla territooriumil. Turniškės piirneb läänes Krempliaiga, põhjas Naujieji Verkiaiga, kirdes Staviškėsega, lõunas aga üle Nerise Turniškėsega.
Turniškės asub Turniškėse metsas Nerise jõe ja Turniškė oja vahelisel alal. Linnaosa jääb Verkiai regionaalparki. Osaliselt asub see Turniškėse maastikukaitsealal. Nerise kaldal kasvab kahe tüvega tamm ümbermõõduga 4,1 meetrit.
Linnaosa nimi on lõpu järgi otsustades leedu päritolu. Keeleteadlase Jonas Jurkštase arvates tuleneb nimetus isikunimest, ent tegemist võib olla ka hüdronüümiga, kuna selle lähistel voolab Turniškė oja.
Linnaosa on kujunenud samanimelise küla aladele. Aastal 1905 oli seal 148 elanikku. Aastal 1931 oli külas 72 elanikku.
Matane
Matane on linn Kanadas Québeci provintsis Bas-Saint-Laurenti halduspiirkonnas.
John Yossarian
Kapten John Yossarian on Joseph Helleri romaanis "Catch-22" ja selle järjes "Closing Time" esinev väljamõeldud peategelane.
Romaanis "Catch-22" on Yossarian 28-aastane kapten Ameerika Ühendriikide sõjaväe õhujõudude 256. eskadronis, kus ta teenis pommisihtijana B-25 Mitchelli lennukil. Yossariani baas asus väikesel Pianosa saarel Itaalia ranniku ligidal Teise maailmasõja ajal. Yossarianiga juhtunu põhineb suuresti autori enda kogemustel: Heller oli samuti pommisihtija teise maailmasõja ajal Itaalia ranniku lähistel.
Nimi
"Catch-22-s" on Yossarian Assüüria päritolu sõdur teises maailmasõjas, kuigi nimi viitab Armeenia päritolule "ian" lõpu tõttu. Siiski pole Yossarian Armeenia perekonnanimi. Eeldatakse, et Yossariani eesnimi on John, millele vihjab Colonel Korni remark: "Kutsu mind Blackieks, John. Me oleme nüüd sõbrad." Kuid see lause sisaldab suurel määral ebamäärasust, mis lisab Yossariani tegelaskuju salapärale. Yossariani eksootiline nimi oli Helleri poolt valitud näitamaks peategelase irdumisele peavoolu sõjaväekultuurist. Yossariani nime kirjeldatakse kui "vastik, välismaine, ebameeldiv nimi, mis lihtsalt ei tekitanud usaldust." Vastandina "... mitte üldse nagu sellised puhtad, karged, ausad ameerika nimed nagu Cathcart, Peckem ja Dreedle."
Enamgi veel, Heller nägi Ameerika juudi kogukonda üha rohkem peavoolu ühiskonda integreeritud olevat ja seega otsustas mitte oma romaani peategelasele juudi nime ja Coney Islandi tausta anda (nagu Helleril endal oli). Nime päritolu kohta tunnistas Heller hilisematel eluaastatel, et nime "Yossarian" tuletas ta ühe oma õhujõu tuttava, Francis Yohannani nimest, rõhutades, et Yossarian ise oli "soovi kehastus" ("Now and Then" 175-6)."
Motivatsioon
Romaanis muretseb Yossarian läbivalt selle üle, et inimesed tahavad teda tappa, otseselt (tema lennukit rünnates) või kaudselt (sundides teda missioone lendama) ning ta teeb suuri pingutusi, et ellu jääda.
Sihid
Yossariani motivatsioon on "elada igavesti või surra seda üritades". Sõjas ellujäämiseks kasutab Yossarian mitmeid võtteid:
Yossarian nagu paljudki teised sõdurid püüavad sõjas toimuvast põgeneda läbi joomise, ülesöömise sööklas ja seksi, kuigi romaanis toimuvaid sündmusi arvestades võib arvata, et ta teeks neid asju niikuinii.
Suhted ja konfliktid
Yossarian on pidevas konfliktis Catch-22-ga, ebamäärase sõjaväelise määrustiku osaga, mida ta ülemad kasutavad oma ebaloogiliste nõudmiste põhjendamiseks.
Põhiosa "Catch-22-st", mis Yossariani häirib, on seotud tema suhetega teise ohvitseridega tema eskadronis nagu neurootiline Näljane Joe (Hungry Joe), sõjast (liig)kasu saav Milo, idealistlik Nately ja isekas Doc Daneeka. On palju tegelasi, kes Yossarianile meeldivad ja keda ta vihkab. Tema parimad sõbrad on Dunbar, Kaplan, Nately, Näljane Joe, McWatt ja Orr. Kahe tegelasega Yossarian vaidleb, kuid on suures kurvastuses kui nad kaovad, nendeks on Clevinger ja Orr Ta vihkab enamikku oma ülemustest tema ohtuseadmise pärast, eriti sadistlikku McCarthylilikku karjeristi Kapten Blacki ja egomaniakist kolonel Cathcarti, kes pidevalt tõstab missioonide arvu, mida on tarvis ära teha teenistuse lõpetamiseks ja koju naasmiseks. Lisaks pakub Kolonel Cathcart pidevalt enda mehi kõige ohtlikumatele missioonidele, et ülemuste seas hea välja paista.
Äratundmine
Romaani lõpus on Yossarian nõus tegema kokkuleppe kolonel Cathcarti ja kolonel Korniga selle asemel, et seista sõjatribunali ees loata Roomas käimise tõttu. Kokkulepe lubab Yossarianil koju minna kui ta teeskleb, et on kolonel Cathcarti ja kolonel Korniga "semud"; "hakka üheks meist." Korn seletab seda seeläbi, et armee "hakkab sind ülistama ja saadab su koju nagu kangelane, keda Pentagon hakkab kasutama moraali ja avalike suhete eesmärkidel." See aitab Yossarianil sõjast välja saada panustamata juurde madalale moraalile, mis väeosas tema tõttu levis, lisaks aitaks see tema ülemustel enda ülemuste silmis hea välja paista. Yossariani jaoks on see kokkulepe eemaletõukav kuna see veab alt kõik ülejäänud eskadronis, kes sõltusid tema vastuhakust ülemustele parema kohtlemise nõudmises ja ta tunnistab, et tegi seda nõrkusehetkel. Kui ta saab teada, et "ametlikus versioonis" on tema pussitamise lugu Nately hoora poolt muudetud kolonelide kaitsmiseks natsist palgamõrvari käest, tunneb Yossarian ennast kokkuleppe poolt ärakasutatuna. Yossariani äratundmine tuleb kui ta kuuleb, et Orr põgenes neutraalsesse Rootsi, mis oli Orri mitmete väeteenistusest ärasaamiste katsete kulminatsioon (enda lennuki pidevalt alla kukutamine, prostituudil enda pead taguda laskmine etc.), mida Yossarian varem tõlgendas ebakompetentsuseks, selle asemel oli Orr pakkunud vihjeid enda kavatsusest kahekesi olles. Yossarian mõistab, et sõjaväge ja seda toetavat Catch-22 on võimalik alistada (või vähemalt selle eest põgeneda). Yossarian õigustab enda deserteerumist, märkides: "Ma ei jookse enda kohustuste eest eemale. Ma jooksen nende poole. Pole midagi negatiivset selles, et enda elu päästmiseks ära joosta."
"Catch-22"
Jooksvalt läbi romaani on Yossariani peamine mure see, et inimesed tahavad teda kas otseselt või kaudselt tappa. Tema kahtlustused arenevad paranoiaks pärast seda, kui ta üritab leida vastuseid kasutades loogikat ja enda mõistust, mida nurjab ähmane bürokraatia, läbipaistev ometi enesele vastu käiv USA sõjaväe määrustik ja isiklikud konfliktid. Ta ei suuda kunagi lennata nõutud arvu missioone sõjaväekohustusest vabanemiseks kuna ta ülemused tõstavad pidevalt missioonide arvu. Lisaks sellele ei saa ta ka ära teeseldes vaimuhaiget, kuna ta ülemused näevad seda kui märki, et ta soovib missioonide lendamisest kõrvale hiilida ja on seega täiesti terve, sellest ka Catch-22. Seega boikotib Yossarian missioone nii palju kui võimalik läbi haiguste teesklemise või leiutades ettekäändeid baasi naasmiseks (nagu katkine sisesidesüsteem). Romaan ise algab Yossariani viibimisega haiglas väljamõeldud maksahaiguse tõttu. Ta veedab aega omavoliliselt kirju tsenseerides ja allkirjastades neid Washington Irvingu nime all, Irving Washingtoni nime all või (mis Kaplanile võimudega probleeme toob) A. T. Tappman, mis on Kaplani nimi (R. O. Shipman algses versioonis ja briti versioonides).