Ilu
Kas ilu on subjektiivne või objektiivne?
Ka Kanti järgi on maitse subjektiivne, maitseotsustus põhineb isiklikul kogemusel ning on eri isikutel erinev: "Maitse printsiibi all mõistetaks põhilauset, mille tingimuse alla saaks mõne eseme subsumeerida ning seejärel mõne järelduse abil järeldada, et ta on ilus. See on aga absoluutselt võimatu. Sest ma pean vahetult tema ettekujutusest lõbu tundma, ja seda ei saa mulle mitte mingite tõestavate alustega külge lobiseda. Järelikult, kuigi kriitikud, nagu Hume ütleb, oskavad usutavamalt targutada kui kokad, on neil nendega ikkagi ühesugune saatus. Oma otsustuste määravat alust ei saa nad oodata tõestavate aluste jõust, vaid ainult subjekti refleksioonist omaenese (lõbu või noru) seisundi üle, kõiki eeskirju ja reegleid tagasi lükates." Ent väide, et miski on ilus, ei tähenda lihtsalt seda, et ta on mulle nauditav: ma võin kogeda magusvalusat tunnet oma vanaema portree ees või mõne maja arhitektuur võib meenutada mulle lapsepõlvekodu. Sellised kogemused ei pretendeeri teiste inimeste kogemuse suunamisele ega vastavusele sellega. Ent otsustus, et miski on ilus, on huvitu. Ta ei vasta minu eripäradele, või kui ma tean, et vastab, siis ma enam ei arva, et ma kogen asja ilu kui niisugust. Iluotsustus tuleb teha sõltumatult (näiteks majanduslikest ja seksuaalsetest) huvidest. Keskenduda tuleb eseme ettekujutuse vormile. Ilukogemus on eseme olemasolu suhtes ükskõikne, nautida võib pelka ettekujutust: "Aga kui küsimus on selles, kas miski on ilus, siis ei taheta teada mitte seda, kas meie või kellegi teise jaoks asja olemasolust midagi sõltub või ka ainult sõltuda võib, vaid seda, seda, kuidas me asja üle pelgas vaatluses (kaemuses või refleksioonis) otsustame. (...) On kerge näha, et kui asi on ütlemises, et ese on ilus, ja tõestamises, et mul on maitset, siis asi oleneb sellest, mis ma sellest ettekujutusest iseenda sees teen, mitte sellest, milles ma selle eseme olemasolust sõltun. Igaüks peab tunnistama, et see otsustus ilu üle, millesse sekkub vähimgi huvi, on väga erapoolik ega ole puhas maitseotsustus. Anthony Ashley-Cooper, kolmas Shaftesbury krahv räägib esteetilisest huvitusest dialoogis "The Moralists": kes vaatleb ilusat maastikku eeskätt väärtusliku kinnisvarana, ei näe seda selle enda pärast ega saa selle ilu täielikult kogeda; kes vaatleb kena naist, võttes teda võimaliku seksuaalse vallutusena, ei suuda kogeda tema ilu kõige täielikumas või puhtamas mõttes, sest see tõmbab tähelepanu vormilt kõrvale. Ka Shaftesbury järgi kuulub ilu vaimu ettekujutusvõime juurde. Kanti järgi sõltuvad mõned ilud sellest, mis laadi asjaga on tegu, teised on vabad ehk absoluutsed. Ilus härg võib olla inetu hobune, aga abstraktsed vaibad võivad olla ilusad iseenesest, hoolimata osutusest või mõistest, ja lillede ilu ei sõltu nende rakendusest ega rollist taimede paljunemisel. Kant teeb järelduse, et absoluutne ehk vaba ilu kätkeb eseme vormis või konstruktsioonis, ehk nagu Clive Bell (1914) maalikunsti kontekstis ütleb, joonte ja värvide korralduses. (Et Belli ajal ei olnud ilu kunstis moes, siis Bell ei räägi mitte ilust, vaid lähtub üldisest formalistlikust esteetilise väärtuse kontseptsioonist.) Et tõelise maitseotsustuse puhul ollakse teadlik, et tegu pole vastusega mingile oma eripärale, jõutakse Kanti järgi järeldusele, et kõigil, kes on samasuguses olukorras, peaks olema samasugune kogemus (kuigi tegelikult võib-olla on). Maitseotsustustesse on sisse kirjutatud analoogne universaliseering nagu Kanti eetiliste otsustuste puhul, ainult et viimaste puhul see on objektiivne: kui otsustus on tõene, siis on objektiivselt tõsi, et igaüks peaks talitama selle maksiimi järgi, mille järgi otsustuse tegija talitab. Maitseotsustusest järeldub mõisteliselt selle intersubjektiivne kehtivus. Sellepärast sageli vaieldaksegi maitseotsustuste üle ning leitakse, et teistsugused maitseotsustused on vigased.