cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
12. aprillil 1919 kinnitas Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee dekreediga Revolutsiooniliste Tribunalide põhimääruse («Положение о революционных трибуналах»), mille kohaselt asutati igas maakonnalinnas Revolutsiooniline Tribunal, mille pädevuses olid kontrrevolutsioonilised ja "igasugu muud teod, mis ohustavad Oktoobrirevolutsiooni saavutusi ning on suunatud nõukogude võimu ja võimu autoriteedi nõrgestamisele". Tribunalidele anti piiramatu õigus määrata nõukogude võimu vastastele karistusi omal äranägemisel.
17. mail 1919 võttis Vene SFNV Kesktäitevkomitee vastu määruse koonduslaagrite organiseerimise ja kinnipeetavate staatuse kohta. Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi koosseisus loodi eraldi osakond kriminaal- ja erilaagrite haldamiseks. Laagrite organiseerimise kohustus kubermangudes ja vajaduse korral ka maakondades pandi Tšekaale. Ametlikult oli viit tüüpi kinnipidamislaagreid: eriotstarbelised laagrid, üldkoonduslaagrid, jaotuslaagrid ja sõjavangilaagrid.
30. juunil 1920 edastastas Vene SFNV Justiitsrahvakomissariaat kinnipidamiskohtadele ringkirja, mille kohaselt oli nõukogude kinnipidamiskohtades neli kategooriat kinnipeetavaid: sotsiaalselt lähedased, kontrrevolutsionäärid, retsidivistid ja alaealised kurjategijad.
Enrico Zuccalli
Elulugu
Aastatel 1684–1688 projekteeris ja ehitas Zuccalli Lustheimi lossikese Schleißheimi lossi pargis.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
28. novembril 1921 võttis Vene SFNV RSN vastu dekreedi, mis määratles Vene SFNV vabaduskaotuskohtades ja ilma vabaduskaotuseta sunnitööle määratud kinnipeetavate töö kasutamist («Об использовании труда заключенных в местах лишения свободы РСФСР и отбывании принудительных работ без лишения свободы»).
10. augustil 1922 võttis Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee vastu dekreedi "Administratiivkorras väljasaatmise kohta", mille alusel võis karistusena saata Vene SFNV-st välja või kindlaksmääratud piirkonda Vene SFNV-s isikuid, kes on seotud kontrrevolutsiooniliste väljaastumistega. Otsuse väljasaatmise kohta tegi Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Erinõupidamine ning kinnitas Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee Presiidium. Väljasaatmise tähtaeg ei ületanud kolme aastat, mille jooksul väljasaadetu jäi ilma aktiivsest ja passiivsest valimisõigusest.
Õnnekütid (film 1971)
"Õnnekütid" on 1971. aastal Nõukogude Liidus Mosfilmi filmistuudios valminud komöödia.
Isabella (Taani printsess)
thumb|right|Isabella (Taani printsess) Isabella, Taani printsess, Monpezat' krahvinna (Isabella Henrietta Ingrid Margrethe) (sündinud 21. aprillil 2007) on Taani kroonprintsi Frederiki ja Taani kroonprintsessi Mary teine laps. Isabellal on vanem vend prints Christian ning nooremad kaksikutest vend ja õde: prints Vincent ja printsess Josephine.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
12. oktoobril 1922 likvideeriti Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi Sunnitööde Peavalitsus ja moodustati Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi Kinnipidamiskohtade Peavalitsus (Главное управление мест заключения (ГУМЗ)). Tšekaa ja hiljem OGPU haldusse jäid erilaagrid Arhangelskis ja Solovetsi saartel.
Altküla (Toila)
Altküla on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
13. oktoobril 1923 moodustati NSV LIidu RKN määrusega (protokoll nr 15) likvideeritavate Põhja koonduslaagrite (Holmogorskis ja Pertominskis) asemel NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Ühendatud Riikliku Poliitvalitsuse Solovetsi Eriotstarbeline laager (Cоловецкий лагерь особого назначения), milles kinnipeetavate arvu ülempiiriks oli 8000. 3. märtsil 1924 kinnitas Ühendatud Riikliku Poliitvalitsuse Kolleegium Solovetsi Eriotstarbelise Laagri põhikirja. Vastavalt väljakujunenud reeglile saadeti isikud, kes olid karistusaja ära kandnud, asumisele Komi Autonoomsesse oblastisse, põhiliselt Komi maakonda.
Isabella (Taani printsess)
Isabella on troonipärimisjärjekorras oma isa ja venna järel kolmandal kohal.
Õnnekütid (film 1971)
Filmi lavastas Aleksandr Serõi.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
28. märtsil 1924 kinnitas NSV Liidu Kesktäitevkomitee "ÜRP õigused administratiivasumisele saatmisel, väljasaatmisel ja koonduslaagritesse paigutamisel" («Положение о правах ОГПУ в части административных ссылок, высылок и заключений в концентрационный лагерь»). ÜRPle anti volitused saata ilma kohtuotsuseta kuni 3 aastaks välja «nõukogudevastane ja kontrrevolutsiooniline element», paigutada neid koonduslaagritesse või saata riigist välja. Otsuse isikute riigist välja saatmise kohta võttis vastu ÜRP Erinõupidamine, mis koosnes Ühendatud Riikliku Poliitvalitsuse Kolleegiumi 3 liikmest.
16. oktoobril 1924 võttis NSV Liidu Kesktäitevkomitee vastu Vene SFNV Parandusliku töö koodeksi, mille kohaselt oli Justiitsrahvakomissariaadi haldusalas olevate (mittepoliitiliste) kinnipidamisasutuse jaotus: üldised (parandusliku töö majad (исправительно-трудовые дома), töökolooniad (трудколонии): käsitöö, tehase ja vabriku, põllumajanduslikud) ja erikinnipidamisasutused (poliitisolaatorid ja ÜRP jaotuskeskused). Koodeksis ei olnud termineid "vangla" ega "laager".
Isabella (Taani printsess)
Sünd
Printsess sündis Kopenhaageni Ülikooli haiglas (Rigshospitalet) kell 14.02. Ta kaalus 3,35 kg ja oli 50 cm pikk. Järgmise päeva õhtul lasti Kronborgi lossist ja Holmeni mereväebaasist printsessi auks 21 kahuripauku.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
19. detsembril 1926 seadustas nõukogude võim kinnipeetute orjatöö ja Vene SFNV Kõrgeim Rahvamajandusnõukogu võttis vastu määruse "Kinnipeetute töö kasutamine metsavarumisel" («Об использовании на лесозаготовках труда заключенных»), mille põhjal «puidu- ja metsavarumise tööjõuga kindlustamiseks ning tööde kulutuste vähendamiseks» võisid kõik riigiettevõtted kasutada sel eesmärgil maksimaalsel arvul kinnipeetuid. Määrus lubas ka kohalikel võimudel vähemal määral asutada väikesi tööstuskolooniaid süüdimõistetuile, kellel olid lühem vabaduskaotuslik karistus.
26. märtsil 1928 karmistati Vene SFNV RSN ja Kesktäitevkomitee määrusega "vaenulike klasside" olmetingimusi kinnipidamisasutustes, kaotati režiimikergendused: võimalus liikuda töökohta ja tagasi ilma konvoita, karistustähtaja lühendamine normide ületamise eest jne.
Õnnekütid (film 1971)
Sisu
Moskvas jõuab Dotsent kiivri ära peita, enne kui kurjategijad vahistatakse nende peidukohas Moskva oblasti suvilas. Dotsent saadetakse vanglasse Moskva lähedal, kuid kaasosalised saadetakse teise vanglasse Kesk-Aasias. Moskvas näeb ekspeditsiooni juht, professor Maltsev (Erast Garin), bussis meest, kes on Dotsendiga äravahetamiseni sarnane (Leonov topeltosas). Selgub, et see mees on lasteaiakasvataja Jevgeni Troškin. Kiivri leidmiseks saadetakse Troškin tätoveerituna ja parukaga Kesk-Aasiasse vanglasse, kus ta kehastab Dotsenti, teeseldes, et lõi pea ära ja unustas ära, kuhu ta kiivri peitis. Kuid Dotsendi kaasosalised ei tea kiivri peidukohast midagi, mispeale miilits otsustab korraldada neile paakautoga valepõgenemise.
Enrico Zuccalli
Elulugu
Aastal 1695 läks ta Liège'i ning seejärel Bonni, kuhu ta pidi Baieri kuurvürsti Joseph Clemensi ülesandel ehitama residentsilossi. Aastal 1697 pandi lossile nurgakivi, kuid ehituse viis lõpule alles Robert de Cotte pärast 1715. aastat. See tohutu hoone on üks Euroopa barokkarhitektuuri monumentaalseid teoseid.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
23. mail 1929 võttis ÜK(b)P KK Poliitbüroo vastu määruse, millega tegi korralduse Ühendatud Riiklikule Poliitvalitsusele alustada Uhta piirkonnas koonduslaagri organiseerimist. 27. juunil võttis ÜK(b)P KK Poliitbüroo vastu täiendava määruse nr П 86/11сс, mille kinnitas ka RSN 11. juunil, et laiendada olemasolevat ja organiseerida uued koonduslaagrid Uhta piirkonnas ja teistes kaugelasuvates piirkondades nende piirkondade koloniseerimiseks ja loodusresusside kasutuselevõtmiseks, kasutades kinnipeetute tööjõudu.
Õnnekütid (film 1971)
Sisu
Kui Troškin, Gavrila ja Fedja põgenevad, eksivad nad ära ja lähevad hoopis tsemendiveoki tsisterni, mis seejärel täidetakse tsemendiga. Lisaks selgub, et nendega koos on põgenenud ka Vasja Alibabajevitš (Radner Muratov). Põgenemisel saavad nende riided tsemendiseks ja nad satuvad valesse linna. Troškin saab öötöö kohalikus lasteaias, kuhu nad lähevad radiaatoreid tassima, ja saavad 20 rubla. Järgmisel päeval jõuab Troškin lõpuks Maltsevi ja miilitsa juurde, kes annavad neile uued riided ja lammutamisele määratud maja Moskvas.
GULAG
Ajalugu ja nõukogude vanglasüsteemi loomine
28. juunil 1929 moodustati ÜRP Eriotstarbeliste Põhjalaagrite Valitsus ehk Sevlag (УСЕВЛОН, Севлаг), allutades selle ÜRP Eriosakonna 3. jaoskonnale. Pärast Laagrite Valitsuse moodustamist 1930. aasta aprillis allutati ÜRP Laagrite Valitsusele ja hiljem juba Laagrite Peavalitsusele – GULAGile.
Sevlagi ülesanne nõukogude majandussüsteemis oli kinnipeetute tööga Permikomi autonoomses ringkonnas Uhta naftamaardlate piirkonnas naftaleiukohtade leidmine ja naftahanketööstuse organiseerimine ning Petšoora söeleiukohtade ekspluateerimine. Loodusvarade transpordiks ehitasid laagri kinnipeetavad etapiviisi ka maantee: Ust-Sõssolsk – Uhta (330 km), Ust-Sõssolsk – Ust-Võm, Ust-Võm – Uhta ja raudteeharu Pinjug – Ust-Sõssolsk (289 km).
25. aprillil 1930 moodustati vastavalt NSV Liidu RKN 7. aprilli määrusele ÜRO käskkirjaga nr 130/63 ÜRP Laagrite Valitsus (УЛАГ).
GULAGi laagreid
Valik GULAGi süsteemi kuulunud poliitvangide erilaagritest ja nende asukohad:
Enrico Zuccalli
Elulugu
Aastal 1706 vabastas Austria administratsioon Baieris Zuccalli kõikidest ametitest. Ta elas kuni 1714. aastani Ettali kloostris. Alates 1710. aastat juhatas ta kloostri ümberehitamist.
Õnnekütid (film 1971)
Sisu
Moskvas asuvad Troškin, Gavrila ja Fedja kiivrit otsima, külastades Dotsendi kontakte. Samal ajal aga põletab Vasja priimusega maja maha, mispeale kurjategijad kolivad edasi Maltsevi suvilasse. Ühel päeval aga kutsutakse Troškin miilitsasse tagasi ja palutakse tal operatsioon katkestada, kuna Dotsent on vanglast põgenenud. Troškin otsustab aga jätkata, kuna on tulemas uusaastaöö. Ta annab Gavrilale kirja tema perelt, mispeale Gavrila poob end üles, kuid arst suudab ta päästa. Kurjategijad kardavad, et arst võib nad üles anda, kuid Troškin väidab, et ta mõrvas arsti. Gavrila, Fedja ja Vasja otsustavad end miilitsale üles anda, ning seovad Troškini kinni. Siis aga meenub Fedjale dialoog Dotsendiga enne vahistamist, kui Dotsent ütles, et ta käis kalal ja küsis Fedjalt, et kas ta ujuda oskab. Nad järeldavad, et Dotsent peitis kiivri jääauku ja lähevad sinna. Sinna tuleb kohale aga tõeline Dotsent, kes käseb neil sukelduda ja saab kiivri endale. Kuid siis jõuab kohale Troškin, kelle päästis Maltsevi tütar (Natalja Fatejeva), kes oli just suvilasse tulnud. Troškin ja Dotsent võitlevad. Dotsent tõmbab välja püstoli, kuid enne, kui ta tulistada jõuab, löövad Gavrila, Fedja ja Vasja talle aeruga pähe, ning siis ka Troškinile. Miilits jõuab kohale ja vahistab Dotsendi. Kui miilitsa Volgad lahkuvad, imestavad Gavrila, Fedja ja Vasja, et neid ei vahistatud. Siis jääb üks auto seisma ja Troškin tuleb autost välja, nüüd juba parukata. Hirmust "Juba paljaks aetud!" jookseb kolmik minema, Troškin jookseb neile järele.
Konju
Konju on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.
Enrico Zuccalli
Elulugu
Zuccalli ehitisi mõjutas itaalia kõrgbarokk. Selles stiilis tegi ta 1696 esimesed kavandid kuurvürsti suveresidentsile Schleißheimis (Schleißheimi loss). Ehitus algas ametlikult 1701 ning kestis algul 1704. aastani; lõpule viis selle Joseph Effner 1719–1727.
Enrico Zuccallilt pärineb ka Porcia palee Münchenis (1693).
Isabella (Taani printsess)
Sünd
Printsessi ja Elizabeth II sünnipäev on juhtumisi samal kuupäeval.
Ristimine
Printsess ristiti 1. juulil 2007 Fredensborgi lossikirikus ja ta sai nimeks Isabella Henrietta Ingrid Margrethe. Tema ristivanemad on Kreeka printsess Alexia, Belgia kroonprintsess Mathilde, Nadine Johnston, Christian Buchwald, Peter Heering ja Marie Louise Skeel.
Mertvovod
thumb|Mertvovod Mertvovod (ukraina keeles Мертвовод) on jõgi Ukrainas.
Roy Khan
thumb|Roy Khan, 2007 Roy Sætre Khantatat (sündinud 12. märtsil 1970), tuntud kui Roy Khan või Khan, on Norra laulja. Khan oli 2011. aastani sümfoonilise power metal'i ansambli Kamelot laulja. Enne metal-lauljana kuulsaks saamist õppis ta Norras kolm aastat ooperit.
Mertvovod
Jõgi algab Kirovogradi oblastist Dnepri kõrgustikult, voolab valdavalt edelasse, läbib Bratske alevi ja suubub Mõkolajivi oblastis Voznessenskis vasakult Lõuna-Bugi. Mertvovod on 114 km pikk ja tema valgla pindala on 1820 km².
Roy Khan
Enne Kamelotiga ühinemist 1997. aastal laulis Khan progressiivse metal'i bändis Conception. Temale eelnev Kameloti vokalist, Mark Vanderbilt, lahkus bändist 1998. aastal. Khan kirjutas kõik Kameloti laulud koos kitarristi ja asutajaliikme Thomas Youngbloodiga.
Mertvovod
Mertvovodi suubub 148 pisikest vooluveekogu, mille kogupikkus on 565 km. Neist suurim lisajõgi on paremalt suubuv Arbuzinka.
Roy Khan
2005. aastal ühines Khan taas Conceptioniga, kellega andis kontserdid sama aasta 16. septembril ProgPower USA VI festivalil ja 1. oktoobril Norras Scream Magazine'i 15 Years & 100 Issues festivalil.
Mertvovod
Kesk- ja alamjooksul voolab Mertvovod kitsas maalilises kanjonis, mis on kärestikuline ja kuni 40–50 m kõrguste seintega. Selle kaitseks on moodustatud maastikukaitseala Granitno-Stepnoje Pobužje.
Roy Khan
Conception
Stuudioalbumid
Mertvovod
Mertvovodi vesi on väga kare, karedus on 19,1 milligramm-ekvivalenti liitri kohta, soolsus on 2,5‰. Jõe pinnakihid on saastunud metalliioonide (magneesium, mangaan, naatrium, raud) ja orgaaniliste ühenditega. Kareda ja soolase vee järgi ongi jõgi saanud nime Mertvovod (ukraina keeles 'surnud vesi').
Roy Khan
Conception
EP-d
Singel
Mertvovod
Mertvovod voolab Euraasia ühes geoloogilises mõttes vanimal kohas, Ukraina kilbil. See paik ei ole viimase 60 miljoni aasta jooksul merega kaetud olnud. Mertvovodi kanjonis paljanduvad arhaikumi ja proterosoikumi graniidid.
Vanakreeka ajaloolane Herodotos kirjeldas oma "Historia" 4. köites Hypanise (Lõuna-Bugi) kanti – see jõgi asus sküütide ja maa piiril. Herodotose sõnul voolab Hypanisesse vasakult allikas kibeda veega. Allikat ja kogu seda kanti olevat nimetatud sküüdi keeles sõnaga, mis kõlab umbes nagu Eksampeios. Ajaloolaste hinnangul peetakse Eksampeiose all silmas just nimelt Mertvovodi.
Roy Khan
Kamelot
Kontsertalbumid
Valitse minu üle
"Valitse minu üle" on 2007. aasta USA draamafilm, mille kirjutas ja lavastas Mike Binder. Filmi pealkiri tuleneb ansambli The Who laulu "Love, Reign o'er Me" pealkirjast.
Süžee
Ülikooliaegsed toakaaslased Charlie Fineman (Adam Sandler) ja Alan Johnson (Don Cheadle) saavad pärast mitmeid aastaid juhuslikult kokku ühel Manhattani tänavanurgal. Alan on edukas hambaarst, kellel on kaunis naine, kaks toredat tütart ja elu, mille üle ta kurta ei tohiks aga siiski pole ta rahul. Charlie on aga viie aasta eest, 11. septembri terrorirünnakute käigus, kaotanud oma naise ja kolm tütart ning on nüüd seltsielust täiesti eemale tõmmanud, kuulates peamiselt vaid muusikat ja mängides videomänge. Alan otsustab sõpra aidata, millest lõppkokkuvõttes mõlemad kasu saavad.
Ilmjärve mõis
Ilmjärve mõis (saksa keeles Ilmjerw) oli riigimõis Otepää kihelkonnas Tartumaal.
Mõis rajati 18. sajandi keskel Vana-Otepää mõisast eraldatud alast.
Elias Lönnrot
pisi|Elias Lönnrot Elias Lönnrot (9. aprill 1802 – 19. märts 1884) oli soome rahvaluulekoguja, filoloog, arst ja botaanik.
Elias Lönnrot koostas rahvaluule ainetel soomlaste rahvuseepose "Kalevala" (1835; uus, täiendatud versioon 1849).
Teda teatakse ka kui soome keele arendajat.
23 (Tallinna bussiliin)
pisi|23 liini buss [[Kristiine linnaosas]] Tallinna bussiliin 23 sõidab Kadaka ja Bussijaama peatuse vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub kõigil päevadel.
Rapla
pisi|Droonivideo Raplast (oktoober 2021) Rapla (saksa ja vene keeles kuni 1935. aastani Rappel) on linn Kesk-Eestis, Rapla maakonna ja Rapla valla halduskeskus.
Linna läbib Vigala jõgi ehk Konuvere jõgi.
Ajalugu
Vanimad kirjalikud andmed Raplast pärinevad 1241. aasta Taani hindamisraamatust – "8 adramaa suurune Rapala küla". Tollase Rapla küla suurus oli umbes 50–60 inimest.
13. sajandi lõpul sai Raplast kihelkonnakeskus. Samal ajavahemikul ehitati (ilmselt Padise kloostri tsistertslaste poolt) Konuvere jõe äärde Maarja Magdaleena kivikirik. Kirik kui asula keskpunkt põles Põhjasõjas müürideni maha ja renoveeriti uuel kujul 1738.
Rapla hoogsam kasv algas alles 19. sajandi lõpul, kui pärast teorendi kaotamist hakkas kirikukülla saabuma rohkelt käsitöölisi, kaupmehi ja ametnikke. 1866. aastal sai Rapla apteegi, 1868. aastal asutati külakool, 1888. aastal Rapla haigla. 1899. aastal rajati tellisetehas ja 1900. aastal pandi tööle Rapla–Viljandi kitsarööpmeline raudteeliin. Sajandi lõpus oli Raplas kokku 20 hoonet, millest pooled kuulusid asutustele. Sel ajal elas Raplas juba 120–130 inimest.
Sajandivahetusel Rapla vana kivikirik lammutati ja 1901. aastal valmis uus, kahe torniga uusromaani stiilis Rapla kirik (projekti autor Rudolf von Engelhardt). 1913. aastal oli Raplas 20 kivi- ja 60 puumaja, elanikke ligi 1000. Elavnes seltsielu: tegutsesid Vabatahtliku Tuletõrje Selts, Laulu- ja Muusikaselts, Põllumajandusühing, Vastastikune Tulekindlustusselts, Tarbijate Ühistu, Hoiukassa. 1931. aastal anti käiku Rapla–Virtsu kitsarööpmeline raudtee. See oli kasutusel 1968. aastani; Raikkülani käisid rongid kuni 1971. aastani
1945. aastal anti Raplale alevi õigused ning 1950 sai Raplast samanimelise rajooni keskus. Rapla rajooni piirid ühtisid praeguse Rapla maakonna piiridega. Rajooni loomine oli tarvilik tolleaegse piirkonna arenguks: mitmed riiklike asutuste esindused otsustasid koonduda Raplasse, kasvatades sealsete elanike arvu. Asukoha tõttu on Rapla tööstus siiski olnud väga tugevalt seotud lähedal asuva Tallinnaga. 1971. aastal ehitati Tallinna ja Rapla vahele laiarööpmeline raudtee ning 1981 ühendati raudtee ka Riiaga. 1993. aastal sai Rapla linnaõigused.
2002. aastal liideti Rapla linn teda ümbritseva Rapla vallaga ning uue haldusüksusena moodustati Rapla vald. Rapla linnast sai vallasisene linn. Elanike soovil on säilitatud senine linna nimi.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Raplas 5202 inimest. Neist 4981 (95,75%) olid eestlased.
Sümboolika
pisi|püsti|Rapla endine vapp, hilisem Rapla valla vapp Rapla linna ja Rapla valla ühinemise järel võeti Rapla linna senine vapp kasutusele Rapla valla vapina.
Loodus
pisi|Rapla kivisild [[Kiriku park|Kiriku pargi juures]] Rapla kultuurikeskusRapla linn asub lainjal tasandikul, mida läbib Vigala jõgi. Linna territoorium jääb põhiliselt jõest lõuna poole. Absoluutkõrgused linnas jäävad vahemikku 54,8–71,8 meetrit. Linna idaosas on endiste karjääride asemele tekkinud tiigid. Linna lõunaosas on madala segametsaga kaetud ala. Linna ümbritsevad põllumaad.
Majandus
Rapla linn on Rapla maakonna ja Rapla valla ainus linn ning on valla kui ka maakonna peamine äriteenuste keskus. Raplas paikneb Rapla vallavalitsus ning ka paljud riigiasutuste esindused, nagu Lääne Prefektuuri Rapla politseijaoskond ning Maksu- ja Tolliameti Rapla büroo.
Äriteenused
Rapla linnas paikneb suurem osa nii Rapla maakonna kui ka valla äriteenustest. Raplas on mitme kaupluseketi, nagu Rimi, Coop ja Maxima kauplused, turg, bussi- ja raudteejaam, postkontor, SEB ja Swedbanki esindused, tanklakettide Neste ja Olerexi tanklad ning paljud teised teenuseid osutavad asutused ja ettevõtted.
Tallinna-lähedus annab Rapla elanikele võimalusi kasutada ka selliseid äriteenuseid, mis Raplas puuduvad. Raplal on Tallinnaga nii bussi- kui ka rongiühendus.
Ettevõtlus
Rapla ettevõtlus erineb nii Raplamaa omast kui ka Eesti keskmisest. Võrreldes Raplamaaga on Raplas vähem hankiva sektori ettevõtteid. Raplas kui ka Rapla vallas tegutseb rohkem ettevõtjaid tööstuses ja teeninduses. Juhtiv sektor on teenindav sektor ja enam-vähem samal tasemel on ka sekundaarsektor. Rapla vallas tegutsevad ettevõtjad moodustavad ligikaudu 27% kogu Raplamaa ja umbes 0,7% kogu Eesti ettevõtjatest. pisi|Rapla ringtee
2011. aastal oli Rapla vallas registreeritud 712 ettevõtet, millest 655-s töötas alla 10 töötaja, 50-s töötas 10–49 töötajat ja 7-s töötas 50–249 töötajat. Samal aastal oli Rapla linnas registreeritud 633 ettevõtet.
Palk
Rapla maakonnas oli 2018. aastal keskmine brutokuupalk 1150 eurot ja brutotunnipalk 6,65 eurot. 2018. aastal töötati maakonnas ühe töötaja kohta ligikaudu 1826 tundi, mis on ühe kuu kohta umbes 152 töötundi.
Tööhõive
Rapla linnas baseerub oluline osa kogu Raplamaa kaubandus- ja teenindusettevõtetest. Rapla linn ja vald asuvad Tallinna tööjõuareaalis ja mõjuosas. Rapla maakonnas osaleb 2012. aasta seisuga tööjõus ligikaudu 67% kogu elanikkonnast. Tööhõive määr oli samal aasta ligikaudu 62%. 2012. aasta detsembri seisuga oli Rapla vallas Töötukassas registreerituid inimesi 309. Rapla vallas ja linnas oli ligikaudu 3320 töökohta ja 4100 maksumaksjat.
Rahvastik
Elanike arvult on Rapla maakonna suurim linn. Rahvastikuregistri 2011. andmete järgi elas Raplas 5558 inimest ja samal aastal toimunud rahvaloenduse järgi 5202.
2011. aasta andmetel oli linna elanikest eestlasi üle 95%.
Maantee
Rapla linna läbib Tallinna–Rapla–Türi maantee.
Bussitransport
Raplas asuv bussijaam teenindab 30 bussiliini. 30 bussiliinist teenindab ainult üks (buss nr 25) transporti Tallinna ja Rapla vahel. Rapla bussijaama teenindab peamiselt ettevõte Hansaliinid, mille bussid veavad inimesi Raplast Tallinna ja Pärnusse. Lisaks väljuvad Rapla bussijaamast bussiliinid Tartusse, Paidesse, Türile, Haapsallu jne.
Raudteetransport
Rapla linna läbib Tallinna–Viljandi rongiliin. Rapla raudteejaam kuulub piletihinnalt IV sektsiooni. Liini teenindab Elron.
Haldus
Rapla omavalitsusorganid on Rapla vallavolikogu kui esinduskogu ja Rapla vallavalitsus kui volikogu moodustatud täitevorgan. 2023. aasta seisuga on Rapla vallavanem Gert Villard ja valla volikogu esimees Kalle Toomet.
Tervishoid
Raplas asuvad maakonnahaigla, polikliinik, apteegid ja perearstikeskus. Lisaks asub Raplas ka Seli Tervisekeskus, mis on Kaitseministeeriumi hallatav riigiasutus, mis korraldab taastusravi vabadusvõitlejate, represseeritute ja sõjaveteranide organisatsioonide liikmetele, kaitseväelastele ja kaitseliitlastele.
Ajalugu
Esimesed teated haridusest Rapla piirkonnas pärinevad 17. sajandi lõpust, kui Forseliuse seminaristid käisid lapsi õpetamas. 18. sajandil ei soovinud talupojad oma lapsi kooli saata ning mõisnikud ei tahtnud lihtrahvast õpetada – toimus pidev koolide avamine ja sulgemine. 19. sajandi alguses käisid õpetlased taludest taludesse lapsi harimas. 19. sajandi lõpus rajati Raplasse kool, mis kaudselt töötab veel tänapäevani Rapla Vallakoolina. 1935. aastal koliti Paldiski Ühisreaalgümnaasium Raplasse, kus see nimetati ümber Harjumaa Progümnaasiumiks, mis hiljem ühendati tänapäevase Rapla Kesklinna Kooliga.
Üldharidus
Rapla linnas on neli lasteaeda (sh üks erilasteaed): Päkapikk, Kelluke, Naksitrallid, Pääsupesa, kaks põhikooli: Rapla Kesklinna Kool, Rapla Vesiroosi Kool ja kaks keskkooli: Rapla Täiskasvanute Gümnaasium, Rapla Gümnaasium.
2011. aasta andmete järgi Rapla õpilaste arv väheneb, ent nõudlus lasteaiakohtade järele suureneb. Väheneva õpilaste arvu tõttu hakati analüüsima ja tegema haridusasutuste võrgus muudatusi, näiteks 2018. aastal rajati riigigümnaasium ning senised gümnaasiumid (Rapla Ühisgümnaasium ja Rapla Vesiroosi Gümnaasium) muudeti põhihariduskoolideks.
Oleg Sõlg
Oleg Sõlg (Oleg Jolkin; 31. juuli 1951 – 17. märts 2006) oli eesti muusik, ansamblite Polyphon ja Consilium solist.
Albumid
DVD
Isiklikku
Ta isa oli tšerkess. Maetud kodusaare Hiiumaa Kärdla kalmistule.
Neeruti mõis (Otepää)
Neeruti mõis (saksa keeles Megel, varem Metztaken ja Nierothshof ) oli rüütlimõis Otepää kihelkonnas Tartumaal.
Ajalugu
Mõis rajati 15. sajandi II poolel.
23A
Tallinna bussiliin 23A sõitis Autobussijaama ja Kadaka vahel. Liini teenindas Tallinna Autobussikoondis ning liiklus toimus kõigil päevadel.
Andrus Ansipi teine valitsus
Andrus Ansipi teine valitsus nimetati president Toomas Hendrik Ilvese poolt ametisse 4. aprillil 2007. Valitsuse liikmed andsid ametivande ja astusid ametisse 5. aprillil 2007.
45. Eesti valitsuse moodustasid Eesti Reformierakond, Erakond Isamaa ja Res Publica Liit ja Sotsiaaldemokraatlik Erakond. Valitsus sai ametisse XI Riigikogu valimiste tulemusel.
Nüpli mõis
Nüpli mõis (saksa keeles Knippelshof, varem Moneberge või Mynnenberg ) oli riigimõis Otepää kihelkonnas Tartumaal.
Mõisast on teateid alates 1508. aastast.
Aníbal Cavaco Silva
thumb|Aníbal Cavaco Silva (2008) Aníbal António Cavaco Silva (sündinud 15. juuli 1939 Portugalis Algarve piirkonnas Boliqueimes) on Portugali poliitik, kes oli 9. märtsist 2006 kuni 9. märtsini 2016 Portugali president. Aastatel 1985–1995 oli ta Portugali peaminister.
Elulugu
Koolis ei paistnud Aníbal millegagi silma. 13-aastaselt kukkus ta koolist välja ja vanaisa pani ta karistuseks oma tallu tööle. Järgmisel aastal naasis ta kooli ja temast sai eeskujulik õpilane. Ta hakkas õppima Lissaboni Tehnikaülikooli majandus- ja rahandusteaduskonnas ning lõpetas 1964, saades kokkuvõttes 20-pallisüstemis hindeks 16, mis on väljapaistev saavutus.
Kohustusliku sõjaväeteenistuse läbis Silva Mosambiigis, mis oli sel ajal Portugali asumaa, sõjaväeametnikuna Mosambiigi pealinnas Maputos, mis tollal kandis nime Lourenço Marques.
1966 asus Silva assistendina sellessamas teaduskonnas, mille ta lõpetanud oli. 1968 läks ta Yorki ülikooli, kus 1973 kaitses doktorikraadi majanduse alal. Ta naasis Portugali ning sai Lissaboni Tehnikaülikoolis 1974 abiprofessoriks, 1975 Portugali Katoliiklikus Ülikoolis professoriks, 1979 Lissaboni Uues Ülikoolis erakorraliseks professoriks ja lõpuks Portugali panga osakonnajuhatajaks. Ta on avaldanud teadustöid monetaarpoliika ja rahaliidu kohta.
Poliitikasse astus ta pärast 1974 Portugalis toimunud revolutsiooni, millega taastati demokraatlikud vabadused. Ta valiti Portugali Sotsiaaldemokraatliku Partei juhiks 2. juunil 1985. Samal aastal võitis tema erakond parlamendivalimised, saades senise 75 koha asemel 88 kohta 250-kohalises parlamendis ja moodustas uue valitsuse. 1987 ja 1991 peetud parlamendivalimised olid tema ja tema erakonna jaoks täielik triumf: PSP võitis vastavalt 50,2% ja 50,4% häältest ning saavutas absoluutse enamuse parlamendis. 1993. aastal tabas Portugali majanduskriis, mistõttu Silva otsustas 1995. aasta valimistel mitte kandideerida. Ilma korraliku juhita sai erakond valimistel lüüa. See-eest kandideeris ta 1996. aastal Portugali presidendiks ja kaotas ka nendel valimistel sotsialist Jorge Sampaiole.
22. jaanuaril 2006 toimunud presidendivalimiste esimeses voorus sai Cavaco Silva 50,6% häältest; nii ei olnud tarvis valimiste teist vooru korraldada.
Tunnustus
Eesti president Toomas Hendrik Ilves andis aastal 2008 Cavaco Silvale mittetunnustamispoliitika toetamise eest Maarjamaa Risti keti.
Peedu raudteepeatus
Peedu raudteepeatus (saksa keeles Peedi) on raudteepeatus Tartu–Valga raudteeliinil Tartumaal Elvas Peedu linnaosas.
Ilusa oja
Ilusa oja on oja Otepää ja Nõo vallas.
Oja voolab välja Mõrtsuka järvest ja suubub Laguja jõkke.
Peedu raudteepeatus
Ajalugu
Peedu raudteepeatus avati koos raudteeliiniga 1887. aastal. Avamisel jäi peatus Nõo kihelkonda Vana-Nõo mõisa maadele. Puidust ootepaviljon (jaamahoone) valmis peatusega ühel ajal. Hoone on hävinud. Ehitatud on uus ootepaviljon. Aastani 2008 eelnes Peedule Vapramäe raudteepeatus.
2010. aasta lõpul valmis Peedul uus 550 mm kõrgune pikk perroon.
Päite
Päite on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.
Osa küla territooriumi asetseb Päite maastikukaitsealal.
Küla järgi on nime saanud Billingeni lademe Päite kihistik.
Idapiirkond
Idapiirkond on haldusüksus mitmes riigis:
2. mai
2. mai on Gregoriuse kalendri 122. (liigaastal 123.) päev. Juliuse kalendri järgi 19. aprill (1901–2099).
Martsa
Martsa on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 29 inimest.
19. sajandi teisel poolel hakkas Toila suvituskohaks kujunemine ja see hoogustus eriti pärast Tallinna–Peterburi raudteeliikluse avamist aastal 1870. Männiku küla juurde praeguse Pika tänava äärde hakkasid selle küla ja Toila-Altküla-Martsa peremehed ehitama suvilaid.
Põhja-Eesti paekallas oli esimese eesti geoloogiprofessori Hendrik Bekkeri (1891–1925) uurimisteema. Oma 1919. aastal ilmunud populaarteaduslikus ülevaates "Paeseina profiil Martsal" kirjutas ta: "Ja see värvide mitmekesisus üksikuis kihijärkudes: all rohekas-sinine savi, siis roostekarva ja valged liivakivid, umbra karva tumeviolett läikega tahvelkivi ja rohekad, sinikas-hallid ja hallikas-kollased lubjakihid; siia juurde veel lopsakalt kasvavad õige mitmekesised lehtpuud ja põõsad – see kõik kokku loob pildi, mille sarnast me kusagil mujal oma kodumaal ei leia."
Tuntumad Martsa küla elanikud on Margus Paalo ja Aleksandr Apolinsky.
Tobolsk
Tobolsk on linn Venemaal Tjumeni oblastis, Tobolski rajooni keskus. Asub Irtõši ääres, Toboli jõe suudmes.
Ajalugu
Tobolsk on asutatud 1587. aastal kasakate poolt Siberi khaaniriigi pealinna Kašlõki varemete lähedale. 1590. aastal sai linnaõigused. 16.–18. sajandil oli Tobolsk Siberi peamine sõjaline, haldus- ja religioosne keskus. Tobolskis asub Siberi ainus kividest ehitatud kreml.
1917. aasta augustist kuni 1918. aasta aprillini viibis seal vahi all viimane vene keiser Nikolai II koos oma perekonnaga.
2004. aastal liideti linnaga 9 linnalähedast asulat, millega linna rahvaarv tõusis üle 100 000 ja Tobolskist sai formaalselt suurlinn.
1804. saadeti Tobolskisse asumisele mitme Hiiumaa mõisa omanik Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg, kes seal ka 1811 suri.
Tobolskis on sündinud Dmitri Mendelejev ja Vassili Perov.
Kanini poolsaar
thumb Kanini poolsaar on poolsaar Euroopa põhjaosas Venemaal Valge ja Barentsi mere piiril. Selle edelarannikut ümbritseb Valge mere Mezeni laht, läänerannikut Valge meri, põhja- ja kirderannikut Barentsi meri ning idarannikut ümbritseb Barentsi mere Tšoša laht. Poolsaare pikkus põhjast lõunasse on üle 300 km, pindala umbes 10,5 tuhat km².
Poolsaare põhjapoolseim punkt on Kanin Nossi neem, idapoolseim punkt on Mikulkini neem.
Poolsaare põhjaosas paikneb Kanin Kameni kõrgustik kõrgusega kuni 241 m (Mohhovaja sopka).
Poolsaare läänerannikul asuvad Jažma, Kija ja Šoina asulad ning alaline polaarjaam Mikulkin Noss.
Apoteetsium
Apoteetsium ehk lehtereosla on kottseentest põlvnevate samblike avatud eoslavaga liuakujuline viljakeha.
Mõnikord on varustatud jalakesega. Paiknevad talluse pealispinnal või äärtes. Apoteetsiumi keskel asub eoslava, mis on mõnikord tumedalt värvunud. Siseehituses võib eristada kolme kihti (ülevalt alla lugedes):
Eristatakse kahte tüüpi apoteetsiume:
Läänepiirkond
Läänepiirkond on haldusüksus mitmes riigis:
Rudolf II
Rudolf II (18. juuli 1552 Viin – 20. jaanuar 1612 Praha) oli Habsburgide dünastiast Saksa-Rooma keiser aastatel 1576–1612, Maximilian II ja Hispaania Maria vanim poeg.
Rudolf II viibis noorena mitu aastat Hispaanias oma onu (ja ka vanaonu poja) Felipe II juures. Huvitus okultismist ja müstitsismist (tal oli mitu ihuastroloogi), samas oli veendunud katoliiklane, ehkki sallis ka teisi usundeid.
1611. aastal marssisid aga Matthiase väed Prahasse, kus ta sundis Rudolfit võimust lõplikult loobuma. Rudolf jäi ametlikult küll keisriks, kuid pidi loobuma Böömi kuninga tiitlist. Matthias jättis talle Hradčany lossi, kus Rudolf elas koos oma lemmikloomadega kuni surmani.
Friedrich Wilhelm von Patkul
Friedrich Wilhelm von Patkul (1604–1666) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane.
Friedrich Wilhelm von Patkul astus üsna noorelt sõjaväkke ning võttis Rootsi armee koosseisus osa Kolmekümneaastasest sõjast.
1643. aastal valiti ta Liivimaa maanõunikuks.
Perekond
Friedrich Wilhelm von Patkul abiellus 1632. aastal Gertrud von Zoegega, kellega sai kolm tütart.
1647. aastal abiellus Patkul Gertrud von Holstferiga, abielust sündis kaheksa last, kellest täiskasvanuks sai vaid kaks:
Gertrud von Holstferi on iseloomustatud kui keevalise iseloomuga naist, kes ei osanud täisealisena isegi oma nime kirjutada, kuid ratsutas osavalt ning oskas tulirelvadega ümber käia. Kui Friedrich Wilhelm von Patkul 1666. aastal suri, panditi perekonna Kiegali mõis rittmeister Tiesenhausenile. Gertrud von Holstfer ei olnud sellega rahul ning ratsutas mõõga ja püstolitega relvastatult ning ühes saatjaskonnaga Tiesenhauseni akende alla ja nõudis, et too välja ilmuks. Järgmisel päeval ähvardas ta kirikus Tiesenhausenit ja lubas teda püstolist tulistada. Samuti lasi ta Kiegali tiikidest kogu kalavaru välja püüda ja valmimata odra Tiesenhauseni põldudelt maha niita.
Samuti oli Gertrud von Holstfer vaenujalal Rubene kihelkonna pastoriga, kes oli teda jutluses noominud. Leskproua ratsutas seejärel nelja teenri saatel kirikumõisa ja peksis kirikuõpetajat piitsaga.
Johann Reinhold von Patkul on meenutanud, et kodus oli ema sõim ja vandumine tavapärane ning isegi oma kahele pojale soovis ta võllast ja piinaratast.
Hildesheimi piiskopkonna vaenus
400px|thumb|Vürst-piiskopkond 1500. aasta paiku (enne vaenust).
Hildesheimi piiskopkonna vaenus (saksa: Hildesheimer Stiftsfehde) või Suur piiskopkonna vaenus, mõnikord ka "kapiitlivaenus", oli konflikt, mis puhkes aastal 1519 Hildesheimi piiskopkonna (Hochstift Hildesheim) ning Braunschweig-Wolfenbütteli ja Calenbergi vürstkondade vahel, mida valitsesid Welfid. Esialgu vaid kohaliku konfliktina Hildesheimi vürst-piiskopi Johannes IV von Sachsen-Lauenburgi ja tema oma vürst-piiskopkonna aadli (Stiftsadel) vahel, arenes see suureks vaidluseks erinevate Alam-Saksi territoriaalvürstide vahel. Põhjuseks oli vürst-piiskop Johannese katse lunastada panditud mõisad ja nende maksutulu aadlikelt tema temporaalias, vürst-piiskopkonnas (Hochstift, või lihtsalt das Stift). Piiskopkonnavaenus lõppes Quedlinburgi kokkuleppega aastal 1523.
Taust
Tänu oma vürst-piiskopkonna kehvale rahanduslikule olukorrale küsis Hildesheimi vürst-piiskop tagasi mitut vürst-piiskopkonna aadlikele panditud (või hüpoteegitud) mõisa. Kuna need mõisad olid tähtis sissetulekuallikas, keeldus väike arv aadlikke ja rüütleid oma hüpoteegitud valdust vürst-piiskopile üle andmast. Paralleelselt püüdsid Welfid lunastada vürst-piiskopkonnale panditud maad Eversteini ümbruses, mis tõi välja erimeelsused Welfide Lüneburgi liini (Heinrich Keskmine), Welfide Braunschweig-Wolfenbütteli, Calenbergi liinide ja Mindeni piiskopkonna vahel. Nimelt aastal 1513 sai Heinrich Keskmine vürst-piiskop Johannes IV-lt Eversteini eest palju raha (Pfandsumme ehk pandisumma) ja seadis seega end teiste Welfi liinide huvide vastu.
Liit Hildesheimi aadli ja Heinrich Noorema vahel
Heinrich Noorem Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonnast otsis põhjust rünnata Hildesheimi piiskopkonda ja leidis selle vaidlustest vürst-piiskopi ja vürst-piiskopkonna aadli vahel. Seetõttu moodustati aastal 1516 liit Heinrich Noorema ja väikese rühma Hildesheimi piiskopkonna aadlike vahel. Aastal 1519 lahvatas hõõguv konflikt avalikuks vaenutegevuseks, mida on sageli kirjeldatud kui "viimast keskaegset vaenust".
Liidupartnerid Hildesheimi vürst-piiskopi poolel olid Hildesheimi linn, Heinrich Keskmine Lüneburgist ning Schaumburgi, Diepholzi ja Hoya krahvid.
Vastaspoolel olid Heinrich Noorem (Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkond), tema vend, vürst-piiskop Franz I (Mindeni piiskopkond), tema onu Erich I (Calenbergi vürstkond) ja väike aadlike rühm Hildesheimi vürst-piiskopkonnast von Salderni rüütlite ümber.
Soltau lahing ja eskaleerumine keisririigi tasemele
thumb|Teadetetahvel lahinguvälja koha juures Soltau-Wiedingenis.
Aastatel 1519 kuni 1523 oli ridamisi raskeid lahinguid ja väiksemaid kokkupõrkeid, mille käigus purustati mitmed linnad ja külad.
Pärast Calenbergi ja Hildesheimi kaitsjate mõttetuid piiramisi Hildesheimi või Braunschweigi vägede poolt, samuti arvukaid rüüsteretki mõlemalt poolelt tsiviilelanike vastu kohtusid kaks poolt lõpuks 28. juunil 1519 Soltau lahingus (Langeloh küla juures). Hildesheimi armee saavutas selge võidu Braunschweigi-Welfi vägede üle, tappes umbes 3500 meest ja vangistades ühe nende juhtidest, Erichi Calenbergist, samuti palju aadlikke. See andis märku sõja avatud faasi lõpust.
Kuid kaebus äsjavalitud keiser Karl V-le, kellel olid head suhted Wolfenbütteliga, näitas olukorda poliitilisel tasemel täiesti vastupidisena. Karl V poolt kehtestatud otsus nägi ette kõigi vallutatud territooriumite loovutamise ja kõigi vangide vabastamise ja oli seega väga Hildesheimi poole vastu. Kuna piiskop ja tema liitlased eirasid seda, järgnes aastal 1522 keisri otsus kehtestada riigivanne, mille täitmine oli pandud Wolfenbütteli ja Calenbergi vürstide peale. Kuigi Heinrich Lüneburgist oli juba aastal 1520 Prantsusmaale maapakku läinud, olles valitsusohjad oma poegadele üle andnud ja nii tehes Lüneburgi vürstkonna järgnenud konfliktist eemal hoidnud, olid sõjalised kokkupõrked Hildesheimi vürst-piiskopi ja tema vastaste vahel uuenenud, mis ei lahenenud lõplikult (Wolfenbütteli poole kasuks) enne niinimetatud 'välirahu' (Feldfrieden) 15. oktoobril 1521. Hildesheim võitis sõjaliselt, kuid kaotas poliitiliselt.
Quedlinburgi leping
Pärast pikki läbirääkimisi kehtestati konfliktist tulenenud territoriaalsed muudatused kindlalt Quedlinburgi lepinguga (saksa: Quedlinburger Rezess) 13. mail 1523. Peamine saavutus nendest muudatustest oli märkimisväärne kasu Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna vürstidele, samas Hildesheimi piiskopkonnale jäi vaid 4 algsest 22 ringkonnast (Amt), samuti Hildesheimi ja Peine linnad, niinimetatud Kleines Stift ("väike vürst-piiskopkond") umbes 90 külaga. Piiskopkonna kiriklik piir jäi muutmata!
Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonnale anti Winzenburgi, Wohldenbergi, Steinbrücki, Lutteri, Wohlensteini, Schladeni, Liebenburgi, Wiedelahi, Vienenburgi ja Westerhofi ringkonnad koos Lamspringe, Heiningeni, Dorstadti, Wöltingerode, Ringelheimi ja Riechenbergi kloostritega, samuti Alfeldi, Bockenemi, Lamspringe ja Salzgitteri linnad.
Calenbergi vürstkond sai majad, s.o. kindlustatud paigad, ning Hunnesrücki, Markoldendorfi, Aerzeni, Lauensteini, Grohnde, Hallerburgi, Poppenburgi, Ruthe ja Coldingeni ringkonnad, Dasseli, Bodenwerderi, Gronau, Elze, Sarstedti, Hamelni (pool) linnad ning Marienau, Escherde, Wittenburgi, Wülfinghauseni ja Derneburgi kloostrid.
Hildesheim alustas kohe õiguslikku võitlust oma Großes Stift ("suur vürst-piiskopkond") tagasisaamiseks. See lõppes aastal 1643 Hildesheimi pealepinguga (Hildesheimer Hauptrezess) koos Quedlinburgi lepingu muutmisega ja enamuse territooriumite tagastamisega. Erandiks olid Aerzeni, Grohnde, Coldingen-Lauenbergi, Lutter am Barenberge, Westerhofi ja Lindau ringkonnad, mis jäid Calenbergi ja Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkondadele.
Vürst-piiskop Johannes IV loovutas vürst-piiskopkonna aastal 1527 ja sai hiljem Ratzeburgi kanoonikuks ning suri aastal 1547 Lübeckis.
Kalle Kilk
Kalle Kilk (sündinud 21. märtsil 1978) on eesti biokeemik.
Haridus
Kalle Kilk on lõpetanud Tartu Ülikooli keemia erialal 2000, omandanud samas magistrikraadi biokeemia erialal 2002 ning doktorikraadi Stockholmi Ülikoolis neurokeemia erialal 2004. Doktoritöö teemaks oli "Cell-penetrating peptides and bioactive cargoes. Strategies and mechanisms."
Töökäik
Ta on töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonna üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi immunoloogia õppetooli erakorraline teadurina 2005–2007 ning alates 2007. aastast töötab Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi molekulaarse biotehnoloogia laboris erakorraline vanemteadurina ja TÜ arstiteaduskonna biokeemia instituudi meditsiinilise biokeemia õppetooli teadurina.
Tunnustus
Kalle Kilk kuulus 2009. aastal keemia ja molekulaarbioloogia valdkonnas Eesti Vabariigi teaduspreemia pälvinud kollektiivi.
Henry Winkler
thumb|Henry Winkler Foto: Alan Light, september 1990 Henry Franklin Winkler (sündinud 30. oktoobril 1945 New Yorgis) on ameerika filminäitleja, -režissöör ja -produtsent.
Patkul
Patkul (Patkull, Pattkul, Pattkull) on baltisaksa aadlisuguvõsa.
Selle perekonna esindajana on esmamainitud 1385. aastal orduvasalli Andreas Patkullet. 15. sajandi alguses elas Riia toomhärra ja hilisem Rooma paavsti kammerteener Andreas Patkul (1397–1429). 1441. aastal esmamainitud Eywalt Patkulist pärinesid kõik hilisemad Patkulite suguvõsa harud.
1635. aastal sai Jürgen Patkulli ja Gertrud von Zwiefelni (Zweiffeln) poeg, kolonelleitnant Georg (Jöran) Patkull Rootsi aadlitiitli ja immatrikuleeriti Rootsi Rüütelkonda aadlisuguvõsana nr 237. . Sellest harust pärineb ka 1716. aastal Rootsi vabahärratiitli saanud haru.
Perekonnale kuulus hulk mõisu Eesti ja Läti territooriumil, nende hulgas Liivimaal Patküla (Owerlack), Vaidava, Jaunkalpene (Jaunkalpen), Ķieģeļi (Kegel), Lakstene (Hohenheide), Podzēni (Podsem), Patkule (Gilsen), Pociemsi (Posendorf), Rozbeķi (Rosenbeck), Kūdums (Kudum), Rosenblatt, Karlen, Vecate (Alt-Ottenhof) ja Eestimaal Ääsmäe (Essemäggi), Eivere (Eyefer), Rägavere (Raggafer), Tohisoo (Tois), Ämari (Habbinem), Põriki (Porrik), Nehatu (Nehhat), Illuste (Illust) ja Paatsalu (Patzal) mõisad.
Keemia Instituut
Keemia Instituut (sama mis Teaduste Akadeemia Keemia Instituut või TA Keemia Instituut) on nüüdseks tegevuse lõpetanud Eesti teadusasutus. Keemia Instituut tegutses aastatel 1947–2002 Tallinnas, olles üheks Eesti juhtivaks uurimisasutuseks keemia valdkonnas.
Tegevuse lühikokkuvõte
Sõjajärgses Eesti NSV-s oli vajadus nõukogulikel alustel luua või taastada kõige muu hulgas ka kõrgkoolid ja teadusasutused, Eesti põlevkivienergeetika ja -töötlemine jpm. Nii loodi 1947. aastal ENSV Teaduste Akadeemia alluvuses rakenduskeemia uurimisasutusena Keemia Instituut. Esimeseks direktoriks sai maailmamastaabis tunnustatud keemiateadlane akadeemik Paul Kogerman ja sektorijuhatajateks said juba Eesti Vabariigis tunnustuse saavutanud keemikud Joosep Usk, Hugo Raudsepp ja Hermann Paris. 1950 vabastati P. Kogerman direktori kohalt otsitud põhjendusega, et ta ei taganud instituudi edukat juhtimist. Uueks direktoriks määrati Arnold Kõll ja 1951 reorganiseeriti instituudi temaatika ning struktuur: loodi kolm põlevkivitemaatikaga sektorit, mille juhatajad (Samuil Faingold, Aleksandra Fomina ja Mark Gubergrits) olid tulnud Nõukogude Liidust. Uuriti kerogeeni koostist, töötati põlevkivi termilise lagundamise teooria ja utteagregaatide väljatöötamise ning lagusaaduste vääristamise alal.
1960. aastal määrati Keemia Instituudi direktoriks Oskar Kirret ja koos temaga tuli instituuti polümeersete materjalide uurimine. Instituudi temaatikasse lisandusid uued suunad, mille juhtideks said TPI kasvandikud, selleks ajaks juba edukad keemikud: füüsikaline keemia, sealhulgas gaasikromatograafia (Olaf Eisen), terpenoidsete lõhnaainete ja taimekaitsevahendite süntees (Koit Lääts), hiljem ka protsesside matemaatiline modelleerimine (Guido Rajalo) ja prostaglandiinide keemia (Ülo Lille). Laienes ka põlevkiviga seotud uurimistöö (Rudolf Koch, Ilmar Klesment). Keemia Instituudist kujunes Eestis üks suuremaid põlevkivikeemia ja -tehnoloogia uurimisasutusi.
1969 anti Keemia Instituudile NSV Liidu Tööpunalipu Orden. Samal aastal sai instituut uue hoone Mustamäel (Akadeemia tee 15), mille kõrvale 1986 lisandus veel teinegi korpus. Instituudi töötajate arv kasvas pidevalt, jõudes 1970. aastate keskpaigaks üle 300.
Keemia Instituudis koondati teaduslaboratooriumid 1992. aastaks viide teadusosakonda ja nüüd juba uute juhatajatega, kellest mitmed olid välja kasvanud samast instituudist ja oma teaduskraadi seal kaitsnud (Mihkel Kaljurand, Margus Lopp, Hans Luik, Nigulas Samel). Instituudi teadusnõukogus kinnitati osakondade teadustöö põhisuunad:
Suurpütt (perekond)
Suurpütt (Aechmophorus) on Põhja-Ameerika mandril levinud ühe või kahe liigiga perekond pütlaste sugukonnas.
Uikala
Uikala on küla Ida-Viru maakonnas Toila vallas.
Vardø vald
Vardø vald (saami Várggáid gielda, kveeni Vuoreijan komuuni) on vald Norras Troms og Finnmargi maakonnas. See asub Varangeri poolsaarel Barentsi mere kaldal. Vallas asub Norra mandriosa idapoolseim punkt Kibergsneset ja idapoolseim saar Hornøya.
Valla suuremad asulad on vallakeskus Vardø (1900 elanikku) ja Kiberg (230 elanikku).
2019. aastani kuulus vald Finnmargi maakonda.
pisi|tühi|Vardøya saare põhjaots
Helgi Ólafsson
pisi| Helgi Ólafsson (2013)
Helgi Ólafsson (sündinud 15. augustil 1956 Heimaeyl) on islandi maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1985), FIDE vanemtreener (2009).
Ólafsson sai 1978. aastal FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai ta 29-aastaselt 1985. aastal. Ólafsson on kuuekordne Islandi malemeister (1978, 1981, 1991–1993, 1996) ja kahekordne Reykjavík Openi kaasvõitja (1984, 1990).
Ólafsson on mänginud Islandi võistkonna koosseisus 16 maleolümpial (1976–1996, 2000–2006, 2014). Ta kuulus 1986. aastal Dubai maleolümpial viiendaks, 1992. aastal Manila maleolümpial kuuendaks ja 1993. aastal Luzernis võistkondlikel maailmameistrivõistlustel viiendaks tulnud Islandi võistkonda.
Föhr
thumb|Föhri asendikaart pisi|Satelliidipilt saarest Föhr (põhjafriisi keeles Feer, taani keeles Før) on Saksamaale kuuluv saar Põhjameres, üks Põhja-Friisi saartest.
Föhr asub Saksamaa suurimast Põhjameres olevast saarest Syltist kagus ja Amrumist kirdes. Need kaks saart kaitsevad Föhri tormide eest ja Föhri kutsutakse sellepärast roheliseks saareks.
Saare pikkus idast läände on 12 km, põhjast lõunasse 6,8 km ja pindala on 83 ruutkilomeetrit. Ta on pindalalt Saksamaa 5. saar. Friisi saartest on ta pindalalt Hollandile kuuluva Texeli, Taanile kuuluva Rømø ja Saksamaale kuuluva Sylti järel neljandal kohal. Rannajoon on liigestumata.
Saar on madal, kõrgus kuni 13 meetrit. Saarest rõhuv enamik on vähem kui 2 meetrit kõrgel merepinnast ja osa saarest on merepinnast allpool, kõrgemad kohad on lõunarannikul. Piki rannikut asuvad umbes 2 meetri kõrgused düünid, mis kaitsevad saare keskosa mere eest.
Ajalugu
Föhri ala oli asustatud juba neoliitikumis. Siis ta polnud veel saar. 7. sajandil saabusid sinna friisid ja rajasid oma asulad. Millal see kant Taani võimu alla läks, pole teada, kuid Valdemar II ajal oli ta Taani osa ja jäi selleks kuni 1864. aastani, mil Saksamaa selle vallutas ja annekteeris.