cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elbert Tuganov
Päritolu ja haridus
Kooli kõrvalt hakkas ta varakult ise raha teenima, olles statist varietees ja müües sigarette öölokaalides. Tema peamiseks huviks kujunes juba lapsepõlves filmikunst, aga ta osales ka kohalike vene valgeemigrantide skaudiorganisatsioonide tegevuses. 1936. aasta suveolümpiamängudel töötas ta välissportlaste giidi ja tõlgina, sest valdas eesti, vene, inglise ja saksa keelt.
Aastatel 1937–1939 töötas Tuganov Berliini kolmes joonisfilmistuudios, tehes seal algul kõiki vajalikke töid, spetsialiseerudes hiljem aga värvijaks.
Sõjaväeteenistus
Lõpetanud 1939. aastal Berliinis gümnaasiumi, otsustas sünnijärgne Eesti Vabariigi kodanik Tuganov asuda ajutiselt Eestisse, et läbida kohustuslik kaitseväeteenistus. Seejärel plaanis ta naasta Saksamaale ja jätkata õpinguid arhitektuuri erialal.
Sõja edasises käigus teenis ta 8. Eesti Laskurkorpuse tagavarapolgu koosseisus. Ta demobiliseeeriti jaanuaris 1946 nooremleitnandi auastmes.
Töö Tallinnfilmis
Pärast demobiliseerimist 1946. aastal asus ta tööle stuudios Tallinnfilm, kus tema roll oli tiitrite ja pealkirjade loomine. Kui 1950. aastatel hakati Tallinnfilmis tootma mängufilme, siis sai tema vastutusala kombineeritud merevõtete teostamine.
Tuganov konstrueeris animeeritud võtete tegemiseks erilise seadme (multipingi), mis võimaldas Tallinnfilmis toota ka animafilme. Esimese nukufilmi "Peetrikese unenägu" lavastas 1958. aastal Tuganov ise, kasutades alusena taani kirjaniku Jens Sigsgaardi muinasjuttu "Palle üksinda maailmas". Operaator oli Aimée Beekman, operaatori abi Heino Pars ja kunstnik Rein Raamat.
Aastatel 1958–1963 lavastas Tuganov Tallinnfilmis Eesti esimesed üheksa nukufilmi. Mitmed neist pälvisid rahvusvahelise tunnustuse – 1960. aastal sai Bukaresti rahvusvahelisel filmifestivalil auhinna nukufilm "Metsamuinasjutt" ja 1963. aastal pärjati eriauhinnaga Deauville'i rahvusvahelisel astronautika- ja kosmosefilmide festivalil 1961. aastal valminud nukufilmi "Ott kosmoses".
Aastal 1975 esilinastus pealkirja all "Inspiratsioon" tema reportaažfilm laulupeost, mille valmistamiseks kasutas ta piksillatsioonfilmimist. Tuganovi loodud on ka maailma esimene stereoskoopiline nukufilm "Suveniir" (1977).
Nukufilmi ajaloost ja kujunemisest lavastas Tuganov 1967. aastal aimefilmi "Žanri sünd". Oma karjääri lõpuaastatel keskendus ta aga reklaamfilmide loomisele. Aastatel 1983–1985 oli ta üheksa reklaamfilmi režissöör.
Aastal 1981 sai Elbert Tuganov Eesti NSV Kinoliidu juhatuse liikmeks.
Ärahüpe Läände
pisi|Elbert Tuganovi haud 1982. aastal läks Tuganov pensionile.
Viibides turismireisil Marokos ja Hispaanias, palus Tuganov 6. oktoobril 1982 poliitilist varjupaika Hispaanias. Selle selgituseks kirjutas ta avaliku kirja, mille esitas mõni päev hiljem täielikult Vabadusraadio eestikeelne saade. Eesti ajakirjandus, kellele kiri samuti oli adresseeritud, kirja ei avaldanud. 1982. aasta novembri algul heitis Eesti NSV Kinoliidu juhatus Elbert Tuganovi liidu liikmeskonnast välja, põhjenduseks kodumaa reetmine.
Mõne kuu pärast naasis Tuganov Hispaania Nõukogude Liidu saatkonna kaudu Eestisse ja kirjutas uue avaliku kirja, milles kahetses oma tegu. See kiri avaldati ajalehes Sirp ja Vasar. See pealesunnitud kiri süüdistas ka eesti pagulasi (teiste seas Vladimir-Georg Karassev-Orgusaart), kes Tuganovi kirja Vabadusraadioni olid toimetanud.
Hiljem tunnistas Tuganov oma mälestustes, et ta oli ammune NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) agent ning teda ärahüppamisele tõuganud seigad esimeses avalikus kirjas olid puhas väljamõeldis. Samuti on ta oma mälestustes "Jalutuskäik läbi sajandi" (Tallinn, 1998, lk 273–276) kaudselt vabandanud teda Läänes aidanud inimeste ees, märkides, et üksnes Vabadusraadio on Tuganovi kirjad avaldanud täielikult.
Kirjanduslik tegevus
Filmitöö kõrvalt ja pärast seda tegutses Tuganov ka kirjamehe ja tõlkijana. 1979. aastal ilmus "Liikuvad pildid" – tema koostatud ülevaade animafilmi ajaloost. 1998. aastal ilmusid tema memuaarid "Jalutuskäik läbi sajandi".
Ta tõlkis eesti keelde osseetide rahvuseepose "Nardid". See ilmus 2005. aastal.
Lemmikloom
Populaarsemad lemmikloomad on imetajatest kassid, koerad, lisaks imetajatele peetakse koduloomadena ka närilisi, samuti paljusid linnu-, kala-, roomaja- ja kahepaikseliike.
Laevaranna
Laevaranna on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Rannaküla.
Külas asub Võhksa Nõiakivi. .
Lungu
Lungu on küla Järva maakonnas Türi vallas.
Lungu (Lungo) oli Käru mõisa karjamõis.
3. juulil 1498 lubas ordumeister Wolter von Plettenberg Hans Maydellil Lunge Krege metsa (Wildniss) kasutada. 1624. aastal oli seal Lelle mõisa talu (Lunck), 1638 küla (Lunge) ja 1797 karjamõis. ENSV ajal, aastail 1961–1965, oli küla nn. 101. kilomeeter, kuhu saadeti pealinnast välja tööpõlgurid, eraettevõtjad, hulkurid ja prostituudid.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rapla maakonda Käru valda.
Õiguspositivism
Õiguspositivism (inglise keeles legal positivism ) on õigusfilosoofiline mõttesuund, mis muutus õigusteaduses valitsevaks 19. sajandil. Õiguspositivismi kohaselt määrab seadusandja õiguse ja seega on õigus seotud riigi poliitilise mõjuvõimuga.
Õiguspositivismi iseloomustus
Õiguspositivism vastandub loomuõigusfilosoofiale. Loomuõigusfilosoofia kohaselt on kehtiva õiguse kohal õige ehk loomuliku õiguse kriteeriumid. Neid võib käsitleda kui eetilisi põhimõtteid, millele lisaks peab kehtiv õigus vastama. Kui kehtiv õigus ja loomuõigus on omavahel vastuolus, siis tuleb lähtuda loomuõigusest. Seevastu õiguspositivismi peamine idee on, et õiguse sisu üle otsustamine on ainult inimese ülesanne ning õigust ei tohi segada eetika või muude eesmärkidega. Seega ei pea õigus vastama lisaprintsiipidele, vaid ta peab olema juba ise vastuoludeta.
Ühe või teise ühiskonna õigussüsteemi olemasolu sõltub selle valitsemisstruktuurist, mitte sellest, kas õigussüsteem vastab teatud õiguse ideaalile. See tähendab ka, et seadused, mis kindlas õigussüsteemis kehtivad, sõltuvad sotsiaalsetest väärtustest, mida riigiametnikud peavad oluliseks. Seetõttu ei anna õiguspositivismi kohaselt asjaolu, et mõni seadus tundub näiteks ebaõiglane, alust kahelda seaduse kehtivuses.
Õiguspositivistliku õpetuse põhisuunad
Õiguspositivismist kujunes välja kolm peamist positivistliku õigusõpetuse suunda: seaduspositivism, õiguslikteaduslik formalism ja empiiriline positivism.
Seaduspositivism
Seaduspositivism käsitleb kehtivat seadust kui ainsat õiguse allikat. Kogu õigus sisaldub seaduses ning juristi ülesanne on seadusi vaid tõlgendada. Seaduspositivistid pidasid tähtsaks ka seda, et kohtunik mõistaks õigust ainult seaduse alusel. Nimelt oli loomuõigus põhjustanud ebakindluse õigusemõistmises. Näiteks kui seaduses puudus toimepandud teole sobiv süüteokoosseis, siis võis kohtunik lihtsalt enda mõistlikust äranägemisest määrata karistuse.
Seaduspositivismi käsitlesid eri koolkonnad ja õigusteadlased erinevalt. See väljendus näiteks kehtiva õiguse ja loomuõiguse vahelise seose tunnustamises. Äärmuslikud seaduspositivistid leidsid, et loomuõigusel puudub igasugune side kehtiva õigusega, kuid mõõdukad seaduspositivistid olid seisukohal, et nad on seotud, kuid väga piiratud määral.
Õigusteaduslik formalism
Õigusteadusliku formalismi peamine mõttesuund oli mõistejurisprudents, mille kohaselt ei ole kehtiv seadus kohe õigus. Õiguse kvaliteedi pidi seadusele andma range loogikaga ülesehitatud ja korrapärane mõistete süsteem. Tähtsal kohal olid samuti üldprintsiibid, mis tuletati juba kehtivatest õigusnormidest. Alles üldisest põhimõttest oli omakorda võimalik tuletada uusi õigusnorme või mõisteid. Selline lähenemine eeldab aga kindlat usku positiivse õiguse kehtivusse. Samuti iseloomustas õigusteaduslikku formalismi asjaolu, et õigusfilosoofia ülesannet piirati ja tegeleda tuli üksnes õiguse põhimõistete või struktuuride väljatöötamisega. Õigusfilosoofia eesmärk ei olnud enam õiguse sisu üle otsustada, vaid see oli ainult seadusandja ülesanne.
Empiiriline positivism
Empiiriline positivism kujunes välja vastukaaluks seaduspositivismile ja õigusteaduslikule formalismile. Empiirilise positivismi kohaselt reguleerib seadus inimeste käitumist ja seega ei saa seaduse mõte olla seaduses endas. See tähendas, et seaduse mõtet tuli otsida elust enesest ning õigust käsitleti kui sotsioloogilist või psühholoogilist nähtust. Nii on empiirilisele positivismile iseloomulik, et õiguse üldised reeglid on võimalik tuletada just elulistest asjaoludest ja õiguse sisu määrab ühiskondlikult kindlaksmääratud eesmärk. See erines õigusteaduslikust formalismist, mille kohaselt sai üldiseid põhimõtteid tuletada vaid juba kehtivatest õigusnormidest ning õiguse sisu üle võis otsustada ainult seadusandja.
Sonni
Sonni on küla Järva maakonnas Türi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rapla maakonda Käru valda.
Hello world
pisipilt|300px|"Hello world" programmi väljanägemine [[Hello world#PHP|PHP koodis]] "Hello world" programm on arvutiprogramm, mis ei tee mitte midagi muud kui väljastab ekraanile teksti "Hello, World!" (inglise keeles "Tere, maailm!"). Selliseid programme kasutatakse sagedasti programmeerimisõpikutes, erinevate keelte võrdlemisel ning kompilaatorite testimisel.
Taoline "hello world" programm on enamasti üks väiksemaid programme, mida vastavas keeles kirjutada saab. Sellise programmi suurus võib varieeruda alates ühest lihtsast funktsioonist kuni paarikümne keeruka lauseni (mitmed assemblerile kirjutatud ja/või graafilist kasutajaliidest kasutavad programmid).
Tüüpiliselt kirjutatakse "hello world" programm:
Esimene teadaolev "hello world" programm pärineb Brian Kernighani raamatust "A Tutorial Introduction to the Language B" 'Sissejuhatus programmeerimiskeelde B'. Kultusliku staatuse omandas fraas "Hello, World!" aga Brian Kernighani ja Dennis Ritchie raamatu The C Programming Language 'Programmeerimiskeel C' mõjul, kuigi seal kasutati küll vormi "hello, world" (ilma suurtähtede ning hüüumärgita, mis on lisandunud traditsioonile hiljem).
Järgnevalt on ära toodud kogumik "Hello, World!" programme erinevates keeltes.
Ada
with TEXT_IO; procedure HELLO is begin TEXT_IO.PUT_LINE ("Hello, world!"); end HELLO;
APL
'Hello, world!'
BASIC
PRINT "Hello, World!" END
Brainfuck
++++++++[->+++++>+>>++>++>>+++>+<<<<<< <<]>[->++>+++>+++>+>+>++<<<<<<]>.>+++ ++.>..+++.>.>.>-.<<<.+++. --.<-.>>>+.>>++.
C
int main(void) {  printf("Hello, World!\n"); return 0; }
C++
int main {  std::cout << "Hello, World!" << std::endl; }
C#
class Program {    static void Main(string[] args) {        Console.WriteLine("Hello, world"); } }
COBOL
IDENTIFICATION DIVISION. PROGRAM-ID. HELLO-WORLD. ENVIRONMENT DIVISION. DATA DIVISION. PROCEDURE DIVISION. DISPLAY "Hello, world!". STOP RUN.
Common Lisp
(format t "Hello, World!~%")
FORTRAN
PROGRAM HELLO PRINT *, 'Hello, world!' END
FoxPro
MESSAGEBOX("Hello, world!")
Java
class HelloWorld { public static void main(String[] args) { System.out.println("Hello, World!"); } }
JavaScript
Kasutades teateakent:
alert("Hello, world!");
või kirjutades veebilehele:
document.write("Hello, world");
Pascal
program Hello; {this line is optional} begin writeln('Hello, World!'); end.
Perl
print "Tere, maailm!\n";
PHP
<?php echo "Hello, World!"; ?>
PL/I
Test: proc options(main) reorder; put skip edit('Hello, world!') (a); end Test;
Prolog
<<hello_world.pl>>= hello_world :- write('Hello World!').
Python
print('Hello, world!')
R
cat("Hello, world!\n")
Ruby
puts "Hello, world!"
Seed7
$ include "seed7_05.s7i"; const proc: main is func begin writeln("Hello, world!"); end func;
Simula
BEGIN OutText("Hello, world!"); OutImage; END
Smalltalk
Transcript show: 'Hello, world!'; cr
Visual Basic
Kasutades teateakent:
MsgBox "Hello, world!"
Kirjutades konsooli:
Console.write("Hello, world!")
1N970B
1N970B on 24 V (Uz) stabiliseerimispingega stabilitron, mille hajuvõimsus (Pmax) on 500 mW. Stabilitroni toodetakse DO-35 tüüpi korpuses.
Sama suure (Pmax = 500 mW) hajuvõimsusega on kõik stabilitronid seeriatest 1N957 kuni 1N973 tähistega B ja stabiliseerimispingega (Uz) vahemikus 6,8 ± 5 (%) – 33,0 ± 5 (%) V.
Valk (perekonnanimi)
Valk on perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Valk 833 inimesel: 414 mehel ja 419 naisel. Perekonnanimede levikult on Valk meeste puhul 92. kohal ja naiste puhul 107. kohal.
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Valk 413 mehel ja 415 naisel. Perekonnanimede levikult oli Valk meeste seas 91. kohal ja naiste seas 109. kohal. Nimi on levinuim Hiiu maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 70,08.
Siiksaare
Siiksaare on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas. Siinkandis on Siiksaare neem ja Siiksaare laht.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Evald Saag
Elukäik
Evald Saag sündis Ede-Liguri talus Rõuge kihelkonnas Võrumaal. Ta õppis Krabi algkoolis ning astus pärast Võru Haridusseltsi gümnaasiumi lõpetamist Tondi sõjakooli. Pärast selle lõpetamist jätkas ta 1935. aastal õpinguid Tartu Ülikoolis usuteaduskonnas, mille ta lõpetas 1940. aastal teoloogiamagistri kraadiga Vana Testamendi ja semi filoloogia alal. Valminud doktoritöö hävis 1944. aastal Tallinna pommitamisel tules.
14. detsembril 1941 ordineeris piiskop Johan Kõpp Evald Saagi Tallinna toomkirikus vikaarõpetajaks.
Ta nimetati 1956. aastal Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajana EELK Lauluraamatukomisjoni koosseisu.
Evald Saag oli üks Usuteaduse Instituudi asutajaid, kus ta töötas dekaanina ning Vana Testamendi õppetooli juhatajana. 1980. aastal sai ta Usuteaduse Instituudi audoktoriks. 1996. aastal andis EELK konsistoorium talle praosti aunimetuse, 1998. aastal sai ta esimese Rapla kihelkonna auhinna – Maarja Magdaleena pronksskulptuuri. 2001. aasta veebruaris autasustas president Lennart Meri teda Valgetähe III järgu teenetemärgiga. Iisraelis kasvab temale pühendatud puu.
Evald Saag on maetud Rapla kalmistule.
Lühemat aega teenitud kogudused
Aastatel 1953–1962 oli ta Ida-Harju praosti kohusetäitja.
Keelealased vaated
Saag soovitas kasutada võõrsõnade asemel omasõnu või siis võimalikult algkeele lähedasi sõnu. Näiteks soovitas ta kasutada sõna "jünger" asemel sõna "õpilane" ning nimede "Egiptus" ja "Babülon" asemel nimekujusid "Kopti" ja "Paabel". Nime "Sumer" asemel soovitas ta nimekuju "Sinear" ning sõna "tsikuraat" asemel sõna "zikkur".
Samuti soovitas ta eesti keeles kasutada lühivorme, näiteks sõna "šariaat" asemel sõna šaria, mis on ühtlasi ka algselähedane.
Teoloogilised vaated
Jeesuse kohta kasutatava lunastaja (luna-tasu) asemel pidas õigemaks eelistada "päästjat".
Isiklikku
Tema isa oli Jaan Saag ja ema Anna Saag (sündinud Perakond). 4. juulil 1942 abiellus ta Uku Masingu õe Agnes Masinguga. Pärast abikaasa surma (1981. aastal) abiellus ta 1983. aastal Emilie Karjusega.
Mälestuse jäädvustamine
Kersti Uibo tegi temast 1994. aastal filmi "Evaldimaa".
Lilleoru
Lilleoru on kogukond ja jätkusuutliku eluviisi keskus Aruvalla külas Rae vallas Harju maakonnas.
Asutusele pani aluse kriya-jooga õpetaja Ingvar Villido koos oma õpilastega 1993. aastal. Tegevuste paremaks korraldamiseks asutati 2001. aastal samanimeline mittetulundusühing, millesse kuulub üle saja liikme.
Lilleoru juurde kuulub Teadlikkuse Rakendamise Kool (valmib 2018), Ishwarananda aašram, Elulille park. Lilleoru kõrval asub Taevasmaa ökoasum.
Keskus peab oma eesmärgiks aidata kaasa inimeste terviklikule arengule õppimisvõimaluste pakkumise ja arengut soodustavate tingimuste loomise kaudu. Praktikad on võetud erinevatest religioonidest ja esoteerilistest õpetustest. Alates 2002. aastast on Lilleorus Babaji aašram.
Lilleorus on kooskäimiste maja koos kõrvalhoonega, mahepõllumaa ja iluaed.
Lilleorus on käinud õpetamas sadu erinevaid lektoreid ja loengute pidajaid nii Eestist kui ka välismaalt. Lilleoru keskuse koolitusjuht on Ingvar Villido.
Tori kirikumõis
Tori kirikumõis (saksa keeles Pastorat Torgel) oli kirikumõis Tori kihelkonnas Pärnumaal.
Tõstamaa kirikumõis
Tõstamaa kirikumõis (saksa keeles Pastorat Testama) oli kirikumõis Tõstamaa kihelkonnas Pärnumaal.
Silver Meikar
pisi|Silver Meikar Silver Meikar (sündinud 12. veebruaril 1978 Tartus) on Eesti poliitik, inimõiguslane, vabakutseline ajakirjanik ja Digitaalõiguste Instituudi asutaja. Ta kuulub sotsiaaldemokraatlikku erakonda ning töötab Euroopa Parlamendi liikme Sven Mikseri assistendina.
Elulugu
pisi|Silver Meikar [[Rahvakogu arutelupäeval 2013. aastal]] Meikar kasvas üles Tartus ja lõpetas 1997 Tartu Miina Härma Gümnaasiumi. 2005 lõpetas ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonna.
Poliitiline tegevus
Ta oli Tartu Linnavolikogu liige 1999–2002 ja 2005–2006. Aastal 2003 sai temast Riigikogu liige, kui Margus Hanson siirdus kaitseministriks. Meikar kandideeris 2004 Euroopa Parlamendi valimistel. Kui Hanson astus 2004. aasta novembris pärast riigisaladust sisaldavate dokumentide vargust tema kodust tagasi, jäi Meikar oma kohast Riigikogus ilma. 23. novembril 2006 naasis ta Riigikokku, kui Riigikohus mõistis Hansoni süüdi riigisaladusele ettevaatamatusest ebaseadusliku juurdepääsu võimaldamises.
4. märtsil 2007 valiti Silver Meikar XI Riigikogu koosseisu liikmeks, kus ta töötas väliskomisjonis.
Tema poliitiline tegevus on hõlmanud inimõiguste kaitsmist Valgevenes, Birmas, Hiinas, Venemaal ja mujal, arengumaade keerulise olukorra teadvustamist ning Ukraina ja Gruusia reformide edendamist. Ta on võtnud korduvalt sõna kodanikuvabaduste kaitseks Eestis. Ta on olnud elektroonilise hääletamise ja e-demokraatia eestkõneleja. Ta on esimene Eesti poliitik, kes lõi isikliku ajaveebi.
Silver Meikar oli 2009–2011 AWEPA nõukogu liige. Aastatel 2008–2011 oli ta Liberaalse Internatsionaali juhatuse liige.
9. novembril 2014 teatas Meikar, et astub Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda ja kandideerib 2015. aasta Riigikogu valimistel. Ta sai valimisringkonnas nr 3 738 häält, kuid valituks ei osutunud.
2019. aasta Riigikogu valimistel sai ta valimisringkonnas number 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosa) 271 häält ega osutunud valituks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 81 häält ning ei osutunud valituks.
Vaieldavad annetused Reformierakonnale
2012. aasta mais teatas Silver Meikar Postimehes ilmunud arvamusloos, et annetas 2009.–2010. aastal Reformierakonnale raha, mille päritolu ta enda väitel ei tea. Meikari sõnul annetas ta Kalev Lillo poolt ümbrikus antud raha Kristen Michali ettepanekul. Kalev Lillo ja Kristen Michal lükkasid Silver Meikari väited tagasi, öeldes, et erakonna arvates oli tegu Meikari enda rahaga, ning lubasid õiguskaitseorganitele asja uurimiseks avalduse teha. Riigiprokuratuur alustas 22. mail 2012 kriminaalmenetlust karistusseadustiku paragrahvi 402-1 tunnustel, mis näeb ette vastutuse erakonna majandustegevusele ja varale kehtestatud piirangute rikkumise eest.
Delfi uudisteportaali toimetus esitas Meikari 5. septembril tema ülestunnistuse eest justiitsministeeriumi välja antava kodanikujulguse aumärgi kandidaadiks.
Oktoobris lõpetati uurimine küllaldaste tõendite puudumise tõttu, kuid samas jäid endiselt üles kahtlused. Samas kuus algatati liikumine "Aitab valelikust poliitikast", mis viis läbi mitu Reformierakonna-vastast meeleavaldust. 24. oktoobril 2012 visati Silver Meikar erakonna Nõmme piirkonna juhatuse avalduse alusel Reformierakonnast välja. 6. detsembril 2012 teatas justiitsminister Kristen Michal enda tagasiastumisest.
2014. aasta Euroopa parlamendi valimised
pisi|Silver Meikari kampaaniabuss "Bussi Riot" Kalamajas 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel kandideeris Silver Meikar üksikkandidaadina. Oma valimiskampaanias keskendus julgeolekule, uue põlvkonna väärtustele, neid väärtusi kandvatele kodanikuliikumistele ning infovabadusele. Infoühiskonna programmina lubas Silver Meikar seista Euroopa piraadiliikumise ühise programmi elluviimise eest ning oli Eesti Piraadipartei kandidaat.
Euroopa Parlamendi poolt võimaldatud vahenditega lubas Meikar toetada uue põlvkonna kodanikuliikumisi ja innovaatilisi poliitilisi algatusi Eestis.
Tema kampaanias osalesid ka kogukonnapoliitik Gea Kangilaski ja piraadiliikumise aktivist Märt Põder, keda esitles Silver Meikar kampaania raames kui oma europarlamendi kontori tulevasi töötajaid.
Meikar kogus 6018 häält, millest ei piisanud Euroopa Parlamenti pääsemiseks. Suurim toetus oli Meikaril Tartu linnas, kus ta sai 4% häältest ja oli kandidaatide lõppjärjestuses 6. kohal.
Publitsistika
Meikar avaldas 2006. aastal raamatu "Oranži revolutsiooni päevik", mis kirjeldab sündmusi Ukrainas 2004. aasta novembrist kuni 2005. aasta jaanuarini. Ta viibis seal esialgu Ukraina presidendivalimiste vaatlejana ja hiljem oranži revolutsiooni osalisena.
2013 ilmus tema sulest raamat "Poliitmalaaria. Pilk Birmast", mis räägib poliitikast, kultuurist ja poliitkultuurist. Meikar reisib Birmas, aga avab sündmusi, mis on viimastel aastatel aset leidnud Eestis poliitikas.
Ta on avaldanud artikli Valgevene ja Venemaa suhete kohta Akadeemilise Balti-Vene Uuringute Keskuse kogumikus "Vene Föderatsioon 2011: lühiprognoos". Lisaks sellele on ta avaldanud arvukalt artikleid Eesti ajakirjanduses ning teinud kaastööd päevalehtedele Postimees ja Eesti Päevaleht ning nädalalehele Sirp.
2013. aasta detsembris alustas Silver Meikar Euromaidani sündmuste ja tagajärgede kajastamist. Ta on teinud kaastööd Kanal 2 saatele "Reporter" ja EPL/Delfile ning koha peal jälginud olulisi poliitikasündmusi Kiievis, Krimmis ja Ida-Ukraina linnades.
Isiklikku
Silver Meikari eksabikaasa ning tema kahe poja ema on Nele Meikar.
Ta kuulub Kaitseliitu. Tema kaksikvend on Oliver Meikar.
Lõikelillede loend
Lõikelillede loend loetleb lõikelillede liike ja perekondi.
Janus Pannonius
pisi|Janus Pannonius pisi|Janus Pannoniuse kuju [[Pécsis (skulptor Miklós Borsos, 1972).]] Janus Pannonius (ladina keeles ka Ioannes Pannonius, horvaadi keeles Ivan Česmički, ungari keeles Csezmiczei János või Cesinge János; 29. august 1434 Čazma – 27. märts 1472 Medvedgradi loss Zagrebi lähedal) oli horvaadi-ungari päritolu ladinakeelne luuletaja, diplomaat ja Pécsi piiskop.
Elukäik
Janus Pannoniust peavad oma rahvusluuletajaks nii horvaadid kui ungarlased ning see on põhjustanud sekundaarkirjanduses palju segadust. Lisanime Pannonius sai ta ladinakeelse kohanime Pannonia järgi, mis tähistas piirkonda Doonaust lõuna ja lääne pool.
Januse lapsepõlve kohta on vähe teada, ta põlvnes suhteliselt vaesunud aadlisoost, teda kasvatas lesestunud ema. Alates 1447. aastast osales ta Váradi piiskopi János Vitézi toel Ferrara, Padova ja Veneetsia humanistlike kõrgkoolide õppetöös, Ferraras oli tema õpetajaks Guarino da Verona. Itaalias veetis ta vaheaegadega 14 aastat, seal hakkas ta tegelema ka luuletamisega, kirjutades peamiselt panegüürikat. Ta lõpetas Padova ülikooli (arvatavasti doktorikraadiga) kanoonilise õiguse alal, reisis seejärel Itaalias, kuni naasis 1458 Ungarisse, kus sai tööd Buda kuningakojas. 1459. aastal sai temast Pécsi piiskop. Diplomaadina juhtis ta 1465. aastal delegatsiooni Rooma, kus otsiti paavst Paulus II käest abi türklaste vastu.
Ta saatis 1468. aastal kuningas Mátyásit sõjakäigul Tšehhimaale ning võttis seejärel enda peale Lõuna-Ungari kaitsmise organiseerimise. 1470. aasta paiku sai temast Slavoonia asekuningas. Janus osales vandenõus kuningas Mátyás I vastu, pidi põgenema Horvaatia aladele ja suri peatselt 38. eluaastal.
Looming
Ungarlased peavad Janus Pannoniust oma esimeseks oluliseks lüüriliseks luuletajaks. Ta kirjutas nii eleegilist luulet kui epigramme (viimaste osas oli tema suur eeskuju Martialis). Ta tõlkis ka Homerose, Plutarchose ja Demosthenese teoseid ladina keelde.
Ottorino Respighi
Ottorino Respighi (9. juuli 1879 – 18. aprill 1936 Rooma) oli itaalia helilooja, muusikateadlane, pianist ja viiuldaja.
Andres Allan
Andres Allan (kodanikunimega Andres Allan Ellmann, algselt Kurvits; 24. september 1965 Tallinn – 22. juuli 1988 Tallinn) oli eesti luuletaja. Ta õppis esimesed kuus klassi Tallinna 7. Keskkoolis ja seejärel õppis ta Tallinna 2. Keskkoolis, mille lõpetas 1983. aastal. Ta õppis ka EELK Usuteaduse Instituudis.
Ta suri rõdult alla kukkumise tagajärjel. Uurimine peatati ja alla kukkumise põhjus ei selgunud.
Looming
Ta kirjutas müstilis-religioosse varjundiga jõulist nägemuslikku mõtteluulet. Teda on hinnatud kui oma aja üht andekamat luulesse tulijat.
Tema luuletusi on avaldatud ajalehes Edasi ning ajakirjades Vikerkaar 1987/2; Kultuur ja Elu 1988/4, Looming 1989/6 (järelmärkus: Andres Vanapa), Vikerkaar 1989/10, Marm 1990, 5/6, Noorus 1990/11 (saatesõna: Rudolf Rimmel), Vikerkaar 2006/12 (seal ka Lauri Sommeri artikkel "Taevaskäija teest").
Isiklikku
Tema vend on kunstnik Raoul Kurvitz.
Ta abiellus 1984. aastal, tütar Joanna Ellmann sündis 1988. aastal.
Betoon
pisi|USA betoonitöölised pisi|Korrodeerunud betoonist piketipost Vasalemma-Keila raudteelõigul pisi|Betoonist karukujuline [[teetõke Otepääl]] Betoon (prantsuse keeles béton, ladina sõnast bitumen 'maapigi') on tehislik kivimaterjal, üks põhilisi ehitusmaterjale.
Betoon on komposiitmaterjal, mis koosneb jämedakoelistest täitematerjalidest, mida seob aja jooksul kõvastuv tsement. Suurem osa betoonidest põhineb lubjakivitsementidel, näiteks portlandtsemendil, aga leidub ka betoone, kus kasutatakse teisi hüdraulilisi tsemente, näiteks ciment fondu (aluminaattsement, mis põhineb kaltsiumaluminaatidel). Teede ehitusel kasutatav asfaltbetoon on samuti üks betooni alaliike, kus tsementmaterjaliks on bituumen. Veel kasutatakse polümeerbetoone, kus tsementeerivaks aineks on polümeer.
Portlandtsementbetoon ja teised hüdraulilised tsementbetoonid saadakse, kui agregaat ehk täitematerjal segatakse kokku kuiva tsemendi ja veega, misjärel moodustub voolav mass, mida saab kergesti sobivasse vormi valada. Tsement reageerib keemiliselt vee ning teiste koostisosadega, selle tulemusel moodustub kõva maatriks, mis seob kõik materjalid kokku kauakestvaks kivilaadseks materjaliks, mille kasutusvõimalusi on palju.
Tihti lisatakse segusse erinevaid lisandeid, näiteks putsolaane ja plastifikaatoreid. Nende lisamine võimaldab parandada märja segu või lõppmaterjali füüsikalisi omadusi. Enamik betooni valatakse koos armeeriva materjaliga, enamasti terasarmatuuriga, mis parandab tõmbetugevust ning lõpptulemusena saadakse raudbetoon.
Kuulsate betoonehitiste hulka kuuluvad Hooveri pais, Panama kanal ja Rooma Panteon. Varaseimad laialdased betoontehnoloogia kasutajad olid vanad roomlased ja Rooma impeeriumis oli betooni kasutus laialt levinud. Roomas asuv Colosseum ehitati suuremas osas betoonist, antiikaja suurim kuppelehitis oli Panteon. Pärast Rooma impeeriumi kokkuvarisemist muutus betooni kasutamine haruldaseks, kuni see tehnoloogia 18. sajandi keskel uuesti kasutusele võeti. Tänapäeval on betoon kõige laiemalt levinud inimese valmistatud materjal.
Betoon, mille sideaineks on tsement, saavutab tavatingimustes 28 päevaga oma tugevusklassile vastava survetugevuse. Betoon võimaldab valada väga keerulise kujuga ehitusdetaile või terveid ehitisi. Raudbetooni puhul on tugevduseks lisatud sarrused või armatuurvõrk. Betooni tähtsaim omadus on tugevus, mis võib olla väga erineva suurusega ja sõltub peamiselt tihedusest. Betooni tugevust iseloomustab selle mark, mis määrab ära betooni survetugevuse ja tõmbetugevuse telgtõmbe või painde korral.
Eelajalugu
Esimesed betoonilaadsed ehitised valmistasid Nabatea kaupmehed ja beduiinid, kes valitsesid oaase ja lõid väikese kuningriigi praeguse Lõuna-Süüria ja Põhja-Jordaania aladel umbes 6500. a eKr. Hiljem, umbes 700 a eKr, avastasid nad hüdraulilise lubja ehk tsemendi, mis kivineb vee toimel. Seda kasutati majaseintes, betoonpõrandates ja maa-alustes veetsisternides. Neid tsisterne hoiti saladuses ning need võimaldasid Nabatea riigil kõrbes õitseda.
Juba Nabatea-aegsed ehitajad mõistsid, et betoonisegu tuleb valmistada nii kuiv ja viskoosne kui võimalik, et vältida hilisemat pragunemist, mida põhjustab liigne vesi. Lisaks tihendasid nad värsket betooni, mis omakorda parandab täitematerjalide ja tsementliimi naket ning aitab õhul väljuda.
Antiikaeg
pisi|[[Rooma Panteon on suurim armeerimata betoonist kuppelehitis]] Umbes 3000 a eKr kasutasid egiptlased muda segatult kõrtega, et valmistada telliseid. Kuigi need ehitusplokid sarnanevad pigem savitellistega, kasutati püramiidide ehitamisel ka palju kipsi ja lubimörti. Cheopsi püramiidi ehitamisel kasutati ligikaudu 500 000 tonni mörti kividevahelistes vuukides. See võimaldas müürseppadel teha suuremate vuukidega kive, mis ei pidanud nii täpselt kokku sobituma.
Umbes samal ajal kasutati Põhja-Hiinas tsementi laevaehituses ja Suure Hiina müüri ehitamisel. Spektromeetrilised uuringud on näidanud, et mörtide oluline koostisosa oli gluteenine kleepuv riis. Mõned ehitised on pidanud vastu tänapäevani ja pidanud hästi vastu ka lammutamisel.
600. aastaks eKr olid kreeklased avastanud loodusliku putsolaani (kohanime Pozzuoli järgi), mis segatuna lubjakiviga muutus hüdrauliliseks tsemendiks. Seda hakkasid aga palju laialdasemalt kasutama roomlased, kes juba 200 a eKr ehitasid sellisest betoonist hooneid. Erinevalt tänapäevasest betoonist, oli see vähetöödeldav ja meenutas purdmaterjali, mis oli segatud tsemendiga. Enamiku hooneid ehitasid roomlased ladudes kõigepealt paika kivid ja alles siis täites vahed mördiga. Seinad vooderdati seest ja väljast tellistega, aga nende eesmärk oli eelkõige kosmeetiline. Enne seda kasutati lihtsat lubjakivitsementi, mis ei kivinenud vee mõjul, vaid õhus leiduva süsihappegaasiga. Need mördid olid nõrgad.
Oma suuremate ja esteetilistemate konstruktsioonide ning suuremat vastupidavust nõudvate taristute tarbeks kasutati harena fossicia tüüpi vulkaanilist liiva. Mere- ja mageveega kokkupuutuvate ehitiste nagu sildade, dokkide ja akveduktide jaoks kasutati putsolaanliiva ehk reaktiivset vulkaanilist tuhka. Need kaks materjali võimaldasid roomlastel rajada suuri ehitisi väga lühikese aja jooksul.
Keskaeg
Pärast Rooma keisririigi lagunemist kadus ka putsolaani ja põletatud lubja kasutamine ning see tehnoloogia unustati 14. sajandini. 14. sajandist kuni 18. sajandi keskpaigani tsemendi kasutus taas laienes. Näiteks ehitati 1670. aastal betoonist Canal du Midi.
Industriaalajastu
pisi|[[Tallinna vesilennukite angaar on ehitatud raudbetoonist ja selle katuseosa kuulub maailma esimeste suuremahuliste raudbetoonkoorikust struktuuride hulka]] pisi|[[Kolme Kuristiku tamm on maailma suurim betoonrajatis]] Suurimaks betoonikasutuse innustajaks peetakse 1759. aastal valminud Smeatoni torni Devonis Inglismaal. Selle ehitamiseks hakkas briti insener John Smeaton kasutama betoonis tsemendina põletatud lupja, millest saadud klinker jahvatati pulbriks. Täitematerjalina kasutas ta jõekive ning purustatud telliseid.
1824. aastal patenteeris inglane Joseph Aspdin portlandtsemendi. Selle saamiseks põletas ta peeneks jahvatatud kriiti ja savi põletusahjus, kuni kogu süsihappegaas oli karbonaatidest eemaldunud. Ta nimetas seda portlandtsemendiks, sest saadud tehiskivim sarnanes Inglismaal Portlandis leiduva loodusliku kivimiga.
Armeeritud betooni leiutas 1849. aastal aednik Joseph Monier. Esimene raudbetoonist sild ehitati 1889. aastal ja esimesed suured betoonpaisud ehitati 1936. aastal (Hooveri pais ja Grand Coulee pais).
Betooni koostis
Betoon varieerub oma koostises palju ja seega on välja töötatud palju erinevaid betoonitüüpe. Täitematerjali ja tsementi oskuslikult valides saab betooni kasutada väga paljudel kasutusaladel ning saavutada vajalik tugevus, tihedus, keemiline või termiline vastupidavus.
Täitematerjal koosneb suurtest tükkidest, mis annavad betoonile suurema mahu ning aitavad materjalil mehaanilisi pingeid paremini taluda. Täitematerjaliks võib olla näiteks purustatud graniit või paekivi, väikesed maa- ja jõekivid ning liiv. Täitematerjal ei osale keemilises reaktsioonis.
Tsemendiks on harilikult portlandtsement ning betooni all mõistetaksegi tavaliselt portlandtsementi kasutavaid tehiskivimeid. Peale portlandtsemendi võib betoonis kasutada ka bituumenit, et saada asfaltbetoon. Kasutusel on ka lendtuhast ja räbust saadud tsemendid, millele on vahel lisatud ka teisi mineraalseid lisandeid.
Viimastel kümnenditel on levima hakanud mineraalsed lisandid. Taaskasutatavate materjalide lisamine on kasvanud nii keskkonnanormide rangemaks muutmise kui ka nende kasulike omaduste tõttu. Kõige levinum on kivisöe küttel töötavate soojuselektrijaamade kõrvalsaaduse lendtuha kasutamine. Kasutatakse ka terasetööstuses ülejäävat kõrgahjuräbu, mis granuleeritakse, ning ränidioksiidisuitsu, mida saadakse elektrikaarahjudest. Nende materjalide kasutamine vähendab betooni valmistamiseks vajalikke ressursse, kuna mineraalsed lisandid käituvad tsemendiasendajatena. See vähendab omakorda tsemenditootmist, mis on energiamahukas ja keskkonnaprobleeme põhjustav protsess. Samuti väheneb tööstusjäätmete kogus, kuna nendele mineraalsetele lisanditele muid rakendusi pole.
Tsement
pisi|[[Kundas valmistatud tsement]] Kõige levinum on portlandtsement, mis on oluline komponent nii betoonis ja mördis kui ka paljudes krohvides. Selle patenteeris 1824. aastal inglise müürsepp Joseph Aspdin, kes nimetas selle nii Portlandi saarelt kaevandatava kivimiga sarnanemise tõttu.
Moodsates tsemendiahjudes kasutatakse kaasaegseid võimalusi, et vähendada kütusekulu iga toodetud klinkri massiühiku kohta. Tsemendiahjud on väga suured, keerulised ja oma iseloomult tolmused seadmed, mille emissioone peab kontrollima. Betoonivalmistamise kõige energiamahukam etapp on tsemenditootmine. Isegi keerulised ja ökonoomsed ahjud vajavad 3,3–3,6 GJ energiat ühe tonni klinkri valmistamiseks ja jahvatamiseks. Paljud ahjud kasutavad kütusena ka raskesti käideldavaid jäätmeid, näiteks autorehve.
Vesi
Vee lisamine tsemendile tekitab hüdratatsiooniprotsessi tulemusena tsemendipasta. Pasta täidab tühimikud, parandab voolavust ning lõpuks liimib täitematerjali kokku.
Väike vesitsementtegur (inglise keeles wc, w/c või w/cm) annab tugevama, vastupidavama betooni, samas suurem veesisaldus teeb betooni paremini töödeldavaks. Reostunud vesi võib põhjustada kivistumisel probleeme ning valatud detailid võivad puruneda enneaegselt.
Hüdratatsioon hõlmab mitut paralleelselt kulgevat keemilist reaktsiooni. Nende reaktsioonide toimel hakkab tsementliim osakesi järjest kokku kleepima ja kivistuma, kuni lõpuks moodustub tahke mass.
Kulgev keemiline reaktsioon on järgmine:
Tsemendikeemikute tähistus: C3S + H → C-S-H + CH
Tavaline tähistus: Ca3SiO5 + H2O → CaO·SiO2·H2O (geel) + Ca(OH)2
Tasakaalustatud reaktsioon: 2Ca3SiO5 + 7H2O → 3CaO·2SiO2·4H2O (geel) + 3Ca(OH)2 (ligikaudne; mineraalide CaO, SiO2 ning vee H2O sisaldus C-S-H-is võib varieeruda)
Täitematerjalid ehk agregaadid
Enamuse betooni massist ja mahust moodustavad jämedad ja peened täitematerjalid. Liiv, looduslik kruus ja purustatud kivid ehk killustik on põhiliselt kasutatavad täitematerjalid. Taaskasutatud täitematerjalid nagu ehituspraht ja kaevejäägid leiavad järjest rohkem kasutust, samuti on lubatud tööstuslike jäätmete nagu räbu ja tuhk kasutamine.
Osakeste suurusjaotus betoonis määrab, kui palju sideainet ehk tsementliimi vajatakse. Sarnaste mõõtmetega agregaat vajab palju sideainet, kuna vahed osakeste vahel on suured. Vahede täitmiseks kasutatakse peenemaid fraktsioone, kuna see on odavam kui tsement. Täitematerjal on alati tugevam kui sideaine ning seega ei mõju selle lisamine betooni tugevusele negatiivselt.
Betooni vibratsioonilisel tihendamisel toimuv osakeste ümberpaiknemine tekitab betoonis ebahomogeensust. See võib tekitada detailides tugevusgradiendi.
Dekoratiivsete omaduste parandamiseks lisatakse mõnikord betooni pinnale jõekive, purustatud klaasi või kvartsiiti. Selline pind paljastab rohkem täitematerjali ja jätab ebatavalise robustse viimistluse.
Armatuur
Betoon peab hästi survele vastu, sest täitematerjalid aitavad efektiivselt survekoormuse laiali jaotada. Seevastu on tõmbepinge korral betoon võrdlemisi nõrk, kuna siis hoiab kogu struktuuri koos ainult tsement. Tõmbetugevuse parandamiseks lisatakse betooni teras- või klaaskiudarmatuur, mis on vastupidav tõmbele ja võimaldab teha betoonist palju keerulisemaid konstruktsioone.
Keemilised lisandid
Tavalised lisandid:
Mahukahanemine
Mahukahanemine on betooni omadus õhukeskkonnas kivistumisel mahus väheneda. Betooni maht hakkab intensiivselt kahanema kivistumise algperioodil ning võib kesta kuni aasta.
Betooni mahukahanemisele aitab kaasa, kui betoonis on liiga palju tsementi või vett, kui peentäitematerjali on suhteliselt palju, kui keskkond on liiga kuiv ning temperatuurijaotus on ebaühtlane; samuti vee aurustumine betoonist ning ka suur vesitsementtegur jmt. Mahukahanemine võib olla ehituskonstruktsioonile kahjulik, kuna see tekitab pingeid ja pragusid. Pragude teket soodustab tuuline ja kuiv keskkond, liigse vee väljumine betoonist pärast tardumisaja lõppu, termiline pragunemine.
Raudbetooni mahukahanemise ainukeseks positiivseks küljeks on see, et mahukahanemine suurendab betooni ja sarruse vahelist naket. Raudbetoonis võib mahukahanemine olla mitmeid kordi väiksem, kuna betoonis olev sarrus takistab suuremat deformeerumist; on kasutusele võetud spetsiaalsed mahuspaisuvaid tsemente mahukahanemise vältimiseks.
Betooni tootmine
Betooni valmistamiseks tuleb segada kokku vesi, tsement, täitematerjalid ja lisaained. Valmistamine on ajatundlik protsess, kuna vee lisamisel algab kohe tsemendi kivinemisreaktsioon. Kui segu on valmis, tuleb see kiirelt valada vormidesse. Moodne betoonivalmistamine toimub harilikult suures tööstuslikus betoonivabrikus.
Vabriku segisti võib segada kokku ainult kuivad materjalid ilma veeta või lisada kohe ka vee. Kuiva materjali saab vedada kaugemale objektile enne, kui see tarduma hakkab, samas on vabrikus võimalik vett täpsemalt doseerida ja hoida ühtlasemat betooni kvaliteeti. Märg kaubabetoon tuleb ehitusobjektile vedada vastava betooniveokiga, millel olev segisti segab segu pidevalt läbi, et vältida tardumist. Sellest hoolimata ei saa juba veega segatud betooni väga kaugele vedada.
Betooni valmistatakse ka eelvalatud betoonelementide vabrikutes kohapeal tarbimiseks. Nendes on kasutusel sarnased segistisüsteemid kui kaubabetoonivabrikutes, kuid valmistatav betoon valatakse vormi segisti vahetus läheduses.
Betooni liigitamine
alt=Põrandaplaadid|pisi|Terrazzo-stiilis ehk lihvitud betoonist põrandaplaadid Eristatakse anorgaanilist betooni (tsementbetoon, kipsbetoon, silikaatbetoon, kuumuskindel betoon) ja orgaanilise sideainega betooni (asfaltbetoon, polümeerbetoon).
Tiheduse järgi jaotatakse betoonid järgmiselt:
Teine jaotus, samuti tiheduse põhjal:
Johann Urb
Johann Urb (sündinud 24. jaanuaril 1977 Tallinnas) on eesti päritolu USA näitleja ja endine modell.
Ta on mänginud mängufilmides "Zoolander", "Ükssarvik" ja "Kuum ja kole" ning telesarjades "Mägi", "CSI: New York", "Kaaskond", "Til Death", "Kõmulehe raisakotkad" jm.
Elulugu
Johanni vanemad on muusik Tarmo Urb ja Maris Urb. Kümneselt kolis Johann ema ja tolle soomlasest abikaasaga elama Soome, kus nad elasid mitmes väikelinnas, kuni jäid lõpuks pidama Tamperes. Nõukogude Liidu päritolu tõttu koges Johann koolikiusamist ja põdes masendust. 14-aastaselt alustas meditatsiooni harrastamist. 16-aastaselt külastas üksinda oma isa Ameerika Ühendriikides ja läbis Topanga mäel seentesöömise tseremoonia. Modellitööni jõudis ta isa sõbra arvustuse tõttu ja ema suunamisel. Modellitööd alustas Soomes eesmärgiga koguda raha isa uuesti külastamiseks. 17-aastaselt kolis Johann isa juurde Ameerika Ühendriikidesse ja tegi New Yorgis modellitööd (päevateenistus 3000–7000 dollarit), mis viis ta lõpuks näitlemise juurde. New Yorgis õppis ta näitlemist Lee Strasburgi teatriinstituudis.
Pärnu-Jaagupi kirikumõis
Pärnu-Jaagupi kirikumõis (saksa keeles Pastorat St. Jakobi) oli kirikumõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal.
Daugava
Daugava jõgi (, latgali keeles Daugova) ehk Väina jõgi (vanasti ka Väinajõgi või Wäinajõgi, ), ülemjooksul Lääne-Dvina (valgevene keeles Заходняя Дзвіна (Zachodniaja Dzvina), vene keeles Западная Двина (Zapadnaja Dvina), ) on jõgi Euroopas.
Daugava pikkus on 1020 km ja see jaguneb enam-vähem võrdselt kolme riigi vahel: Venemaale kuulub sellest 325 km, Valgevenesse 328 km ja Lätti 367 km. Valgla on 87 900 km². Jõe vooluhulk suudmes on 678 m³/s.
Euroopa-Venemaa põhjaosas Arhangelski juures asub ka Põhja-Dvina nimeline jõgi.
Läti suurima jõena oli seda sümboolselt kujutatud ka Läti NSV lipul.
Daugava järgi on nime saanud Devoni Daugava lade.
Jõe voolutee kirjeldus
Daugava algab Venemaalt Tveri oblastist Peno rajoonist 221 m kõrguselt merepinnast Valdai kõrgustikult. Tema lähe tehti kindlaks alles 1970ndatel; see asub pisikese Korjakino järve lähedal soos. Esialgu on tema laius 15–20 meetrit, kaldad on mõõdukalt järsud. Jõesäng on kivine, kohatiste kärestikega. Mõne kilomeetri kaugusel lähtest suubub jõgi Ohvati järve, mille kaldal asuvad Ohvati asula ja Bologoje–Velikije Luki raudtee. Ohvati järve suubub Dvina parempoolne lisajõgi Volkota.
Lääne-Dvina väljub Ohvati järve edelaotsast ja voolab lõunasse. Ta läbib Andreapoli, kus teda ületab Bologoje–Velikije Luki raudtee, ja Zapadnaja Dvina, kus teda ületab Velikije Luki–Moskva raudtee. Andreapoli ja Zapadnaja Dvina vahel on jõgi kuni 50 m lai.
Allavoolu suubub jõkke vasakult Velessa ja jõgi pöördub selles kohas läände. Veel allavoolu suubub Lääne-Dvinasse paremalt Žižitsa ja selles kohas pöördub jõgi lõunasse. Sellest veel allavoolu suubub Lääne-Dvinasse vasakult Meža ja jõgi pöördub edelasse. Žižitsa ja Meža vahel on Lääne-Dvina Tveri (vasakul kaldal) ja Pihkva oblasti (paremal kaldal) piiriks, aga Meža suudmest allavoolu voolab ta Smolenski oblastis ja tema laius suureneb 200 meetrini. Mežat kasutatakse palgiparvetamiseks ja suudme taga on parvetatud puidu kogumiskoht. Smolenski oblastis läbib jõgi Selezni ja Veliži ning ületab seejärel Valgevene piiri. Veližist allavoolu on jõgi laevatatav. Ühtlasi kulgeb Veližist kuni suudmeni emmal-kummal jõe kaldal maantee, Vitebskist allavoolu ka raudtee.
Valgevenes voolab Lääne-Dvinaa läbi Suraži, kus temasse suubuvad paremalt Usvjatša ja vasakult Kasplja, edasi läbi Ruba ja Vitebski, kus temasse vasakult suubub Lutsossa. Vitebskis pöördub jõgi läände, Bešankovitšõs loodesse. Ta voolab läbi Uła, kus temasse vasakult suubub Uła jõgi, loode suunas kuni Polatskini. Uła ja Polatski vahel suubub jõkke paremalt Obali jõgi, Polatskis samuti paremalt Palata. Seejärel voolab Lääne-Dvinaa läbi Navapołacki, seejärel suubub temasse vasakult Ušatša, Dzisnas suubub temasse vasakult Dzisna jõgi, Vierchniadźvinskis paremalt Drõssa ja pärast seda paremalt Sarjanka. Sarjanka suudmes pöördub jõgi läände ja jõuab Lätti. Lühikest aega voolab ta Valgevene ja Läti piirijõena ning selles kohas asub jõe lõunakaldal, Valgevenes, Druja.
thumb|Daugava Jēkabpilsis Lätis voolab Daugava läbi Krāslava priirkonna (Krāslava asub jõe kaldal) ja Augšdaugava piirkonna. Ka Daugavpils asub jõe kaldal). Daugavpilsis pöördub Daugava loodesse, voolab tükk aega Jēkabpilsi ja Līvāni piirkondade piirina (jõe kaldal asub Līvāni piirkonna keskus Līvāni, kus Daugavasse suubub paremalt Dubna jõgi) ning läbi Jēkabpilsi piirkonna (Jēkabpils asub jõe kaldal). Daugavasse suubub Aiviekste ja jõgi pöördub läände. Ta voolab läbi Aizkraukle piirkonna (Aizkraukle asub jõe kaldal), pöördub taas loodesse, voolab läbi Ogre piirkonna (Ogre asub jõe kaldal) ja on Ķekava ning on Salaspilsi piirkondade piiriks. Salaspilsi piirkonda jääb ka suur Dole saar. Edasi voolab Daugava läbi Riia ning suubub seal Läänemerre Liivi lahte. Vahetult enne seda suubub Daugavasse vasakult Lielupe).
Daugava laius on Daugavpilsi kandis 200 m, Riia sildade juures 700 m, aga pisut enne Lielupe suuet koguni 1,5 km. Jõeoru laius on keskjooksul 1–1,5 km, alamjooksul 5–6 km. Jõe sügavus on suudmes 8–9 m.
Eestist kuuluvad Daugava jõgikonda Kirikumäe järv ja Pedetsi jõgi. Pedetsi on Aiviekste lisajõgi. pisi|Daugava
Jõe majanduslik tähtsus
Varem oli Daugava tähtis kaubatee, mida mitmed lohistusteed ühendasid Dnepri ja Volgaga. Merelaevadele ei olnud jõgi kasutatav; seetõttu asus jõe suudmes paik, kus kaubad lotjadele ümber laaditi ja millest arenes hiljem Riia linn. Regulaarne reisiliiklus jõel algas aastal 1892, mil avati liin Biešankovičy ja Veliži vahel. Liikluse muutsid raskemaks jõel asuvad 150 kärestikku ja madal veetase (isegi alamjooksul oli jõe sügavus kohati vaid meeter); ka oli jõgi neli kuud aastas kaetud jääga. Jõgi on laevatatav 980 kilomeetri ulatuses. Probleemide lahendamiseks rajati XIX sajandi lõpus jõe põhjakaldale Riia-Orjoli raudtee, mille kasvav tähtsus tõi kaasa jõe lõunakaldale jäänud kaubalinnade (Druja, Dzisna, Jaunjelgava) tähtsuse vähenemise ja nende aeglase hääbumise. Tänapäeval jõge Riiast ülevalpool kaubavedudeks enam ei kasutata.
Tänapäeval asub Daugaval mitu hüdroelektrijaama. Riia HEJ asub 35 kilomeetri kaugusel jõe suudmest, Ķegumsi HEJ 70 kilomeetri kaugusel jõe suudmest. Suurim hüdroelektrijaam on Pļaviņase HEJ, mis asub Aizkraukle linnas 107 kilomeetri kaugusel jõe suudmest. Lätisse kavandati veel neljandatki hüdroelektrijaama Daugavpilsi lähistele, kuid selle ehitus peatati elanikkonna vastuseisu tõttu. Samuti on jõele kavandatud mitmeid hüdroelektrijaamasid Valgevene territooriumil; esimene neist (Viciebski HEJ) peaks valmima 2017. aastal.
Käru (täpsustus)
"Käru" on mitmetähenduslik sõna ja mitme koha nimi.
Muhhammetkalõj Abdulgazijev
Muhhammetkalõj Düşekejeviç Abdulgazijev (kirgiisi keeles Мухамметкалый Дүйшекеевич Абылгазиев; sündinud 20. jaanuaril 1968) on Kõrgõzstani poliitik, 20. aprillist 2018 kuni 15. juunini 2020 Kõrgõzstani peaminister.