cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ülenurme külanõukogu
1970. aasta seisuga oli külanõukogu pindala 89 km² ja elanike arv 3057. Külanõukogu keskus asus taas Külitse külas.
Kalevi raudteepeatus
Peatus asus Jõgeva ja Kaarepere raudteejaama vahel (kilometraaž 387,1 ), Kassinurme ja Patjala külade vahel. Avamisel jäi peatus Kaarepere valda.
Astrofotograafia
Astrofotograafia on suur alamdistsipliin harrastusastronoomias, kus seda kasutatakse tavaliselt pigem esteetiliselt nauditavate fotode jäädvustamiseks kui teadustööks.
Ülevaade
pisi|300x300px|Indrek Kolka tutvustamas Tartu Observatooriumi suurimat 1,5 m teleskoopi
Ülenurme külanõukogu
1981 detsembris viidi külanõukogu keskus Külitse külast üle Ülenurme alevikku ja Lemmatsi külanõukogu nimetati ümber Ülenurme külanõukoguks.
Astrofotograafia
Ülevaade
Astrofotograafia, väheste eranditega, kasutab pikka säriaega, sest nii filmiga kui ka digitaalsed seadmed suudavad koguda footoneid üle pika aja. Filmile või sensorile langeva valguse hulk kasvab ka siis, kui suurendada kaamera ava (apertuur). Linnapiirkonnad tekitavad valgusreostust, mistõttu astrofotograafiaga tegelevad observatooriumid ja seadmed asuvad kõrvalistes kohtades. See võimaldavad pikka säriaega ilma, et filmile või sensorile satuks kõrvalist valgust.
Kuna Maa on pidevas pöörlemises, peavad teleskoobid ja seadmed pöörama vastupidises suunas, et järgida tähtede näivat liikumist taevas (nn ööpäevane liikumine). Seda saab teha kasutades kas ekvaatorilisi või arvuti juhitavaid asimutaal monteeringuid, et hoida taevakehad n-ö paigal kui Maa pöörleb. Kõik teleskoobi monteeringu süsteemid kannatavad pidevast jälgimisest põhjustatud vigade tõttu, kas ebatäiusliku mootori töö või teleskoobi läätse liikumisest/paindumisest tingituna. Jälgimis vead parandatakse hoides kindel punkt tsentris kogu säriaja, tavaliselt mõni hele täht Mõnikord (nt komeetide puhul) pildistatav objekt liigub, siis teleskoop peab olema pidevalt keskendatud sellele objektile. Selline suunamine on üldjuhul tehtud läbi teise kaas-monteeritud teleskoobi (kutsutakse juht-teleskoop või “guide scope”) või teatud tüüpi “off-axis guider” seadmega, millel on prisma või optiline kiire jagaja, mis võimaldab vaatlejal vaadata sama pilti teleskoobist, mida ta jäädvustab. Teleskoobi suunamine tehti varem vaatleja poolt manuaalselt terve säriaja hoides teleskoop sihituna juht tähele. Alates arvuti kontrollitud süsteemide tulekust on suunamine saavutatud üldjuhul automatiseeritud süsteemide poolt, nii professionaalsete kui ka harrastajatele mõeldud seadmete puhul.
Astrofotograafia on üks vanemaid teadusliku fotograafia liike ja peaaegu selle loomisest alates jagunenud alamliikideks, millel igalühel on oma kindel eesmärk sealhulgas tähe kartograafia, astromeetria, tähe klassifitseerimine, fotomeetria, spektroskoopia, polarimeetria ja astronoomiliste objektide avastamine nagu asteroidid, komeedid, tähed, udukogud ja isegi tundmatud planeedid. Need kõik vajavad spetsiaalseid seadmeid täpseks pildistamiseks laia vaateväljaga (nagu Schmidti kaamerad) või tööks konkreetsetel lainepikkustel. Astronoomilised CCD-kaamerad võivad kasutada krüogeenset jahutust, et vähendada soojusmüra ja võimaldada anduritel jäädvustada pilte teises spektris (nt infrapuna astronoomia). Kasutatakse ka spetsiaalseid filtreid, et jäädvustada pilte konkreetsetel lainepikkustel.
Ajalugu
Astrofotograafia kui teadusliku vahendi tee rajajateks 19. sajandi keskel olid enamasti eksperimentaatorid ja harrastusastronoomid või nn “Härrasmees teadlased.” Kuna väga pikka säriaega oli tarvis, et jäädvustada suhteliselt tuhmi astronoomilisi objekte, tuli ületada palju tehnoloogilisi probleeme. Nende hulka kuulusid: teleskoopide muutmine piisavalt jäigaks, et need ei liiguks/väriseks fookusest välja särituse ajal, kellmootorite ehitamine, et teleskoopi saaks liigutada ühtlase kiirusega ja arendada võimalusi, kuidas hoida teleskoop täpselt suunatuna fikseeritud punktis pika säriaja vältel. Varased fotograafilised protsessid olid ka piiratud. Dagerrotüübi protsess oli liiga aeglane, et midagi jäädvustada peale heledamate objektide taevas ja märgkolloidmenetlus protsess oli aga limiteeritud sellise säriajaga, kuni plaat märjaks võis jääda.
Esimese teadaoleva astrofotograafiakatsetuse tegi Louis Jacques Mandé Daguerre, dagerrotüüpia protsessi looja, kes püüdis 1839. aastal pildistada Kuud. Vead pika säriajaga teleskoobi suunamisel tõid kaasa selle, et fotol oli ebamäärane udune täpp. John William Draper, New Yorgi ülikooli keemiaprofessor, arst ja teaduseksperimentaator, tegi esimese eduka foto Kuust aasta hiljem 23. märtsil 1840, tehes 20 minuti pikkuse dagerrotüüpfoto, kasutades 13 cm peegelteleskoopi. Päikest pildistasid arvatavasti esimest korda 1845 Prantsuse füüsikud Léon Foucault ja Hippolyte Fizeau. Ebaõnnestunud katse jäädvustada täielikku päiksevarjutust, mis leidis aset tema kodulinnas Milanos 8. juulil 1842, tegi Itaalia füüsik Gian Alessandro Majocchi. Hiljem andis ta dagerrotüüpfotod, mis ta oli jäädvustanud ja ülevaate oma katsest, kus ta kirjutas:
"…a few minutes before and after totality an iodized plate was exposed in a camera to the light of the thin crescent, and a distinct image was obtained; but another plate exposed to the light of the corona for two minutes during totality did not show the slightest trace of photographic action. No photographic alteration was caused by the light of the corona condensed by a lens for two minutes, during totality, on a sheet of paper prepared with bromide of silver."
pisi|300x300px|Esimene pilt päikesevarjutusest, 18. juuli 1851 Päikese krooni pildistati esmakordselt edukalt päikesevarjutuse ajal 28. juulil 1851. Dr. August Ludwig Busch Königsbergi observatooriumi direktor andis juhised kohalikule dagerrotüüpiapildistajale Berkowskile, jäädvustamaks päikesevarjutust. Busch ise ei olnud Königsbergis (praegune Kaliningrad), vaid ta eelistas jälgida varjutust lähedal asuvast Rixhoftist. Teleskoop, mida Berkowski kasutas, oli kinnitatud 6 ½-tollise Königsbergi heliomeetrile ja oli avaga ainult 6,1 cm ning fookuskaugusega 81,2 cm. Alustades kohe pärast varjutuse totaalsust paljastas Berkowski teleskoobi fookuses dagerrotüüp-plaadi 84 sekundiks ja ilmutamisel saadi pilt kroonist. Ta paljastas ka teise plaadi 40–45 sekundiks, aga see sai rikutud, kui päike tuli kuu varjust välja. Detailsemaid fotouuringuid päikesest tegi Briti astronoom Warren De la Rue alates 1861.aastast.
Esimene foto tähest oli dagerrotüüp tähest Vega, astronoom William Cranch Bondi ning dagerrotüüpia fotograafi ja eksperimentaatori John Adams Whipple'i poolt 16.-17. juulil 1850 Harvardi kolledži observatooriumi 15-tollise refraktorteleskoobiga (nn great refractor). Aastal 1863 inglise keemik William Allen Miller ja inglise harrastusastronoom Sir William Huggins kasutasid märgkolloodiummenetlust, et saada esimene spektrogramm tähest Sirius ja Capella. Aastal 1872 Ameerika arst Henry Draper, John William Draperi poeg, jäädvustas esimest korda tähe Vega spektrogrammi, et näidata neeldumisjooni.
pisi|300x300px|vasakul|Andrew Ainslie Commoni 1883. aasta pilt Orioni udukogust, mis näitas, et pika säriajaga on võimalik jäädvustada inimsilmale nähtamatuid tähti ka udukogus Astrofotograafiast ei saanud tõsist teadusvahendit enne 19. sajandi lõpukümnendeid, mil võeti kasutusele kuiv plaat fotograafia. Seda kasutasid esimest korda Sir William Huggins ja ta naine Margaret Lindsay Huggins aastal 1876, et salvestada astronoomiliste objektide spektrid. Aastal 1880 kasutas Henry Draper uut kuivplaat protsessi koos fotograafiliselt parandatud Alvan Clarki 28 cm (11 tollise) refraktorteleskoobiga, et teha 51-minutise säriajaga pilt Orioni udukogust (esimene pilt udukogust). Läbimurre astrofotograafias tuli aastal 1883, kui harrastusastronoom Andrew Ainslie Common kasutas kuiv plaat protsessi, et salvestada mitu pilti samast udukogust säriajaga kuni 60 minutit oma 91 cm (36-tollise) peegelteleskoobiga, mille ta ehitas oma tagahoovis Ealingis, väljaspool Londonit. Need fotod näitasid esmakordselt tähti, mis on liiga tuhmid inimsilma jaoks.
Esimest kogu taeva fotograafia astromeetria projekti (Astrographic Catalogue ja Carte du Ciel) alustati aastal 1887. Seda viis läbi 20 observatooriumi, kus kõikides kasutati spetsiaalseid fototeleskoope, mis olid ühetaolise disainigia. Kõikide telskoopide ava oli ligi 33 cm (13 tolli) ja fookuskaugus 3,4 m (11 jalga), nende eesmärk oli luua pilte, millel on ühtse skaalaga fotoplaat umbes 60 arcsek/mm, kuid seejuures 2° × 2° vaateväljaga. Eesmärgiks oli proovida täpselt kaardistada taevas kuni 14. suurusjärguni, kuid see jäi lõpetamata.
20. sajandi algus tõi ülemaailmse refraktorteleskoopide ja keerukate suurte peegelteleskoopide ehituse, mis olid mõeldud spetsiaalselt fotograafiliseks jäädvustamiseks. Sajandi keskme pool hiigelteleskoobid nagu 5-meetrine (200-tolline) Hale'i teleskoop ja (48-tolline) Samuel Oschini teleskoop Palomari Observatooriumis nihutasid filmifotograafia piire.
Teatavaid edusamme tehti fotoemulsioonide ja gaasi hüpersensatsiooni, krüogeenjahutuse ning valguse võimendamise valdkonnas, kuid alates 1970. aastast pärast CCD leiutamist on fotoplaadid andnud järje elektroonilisele pildistamisele professionaalsetes observatooriumites. CCD-d on palju valgustundlikumad ja valgustundlikkus ei lange pika säriaja jooksul nagu filmi puhul. CCD-l on võime jäädvustada laiemas spektraalpiirkonnas ja lihtsustab informatsiooni talletamist. Tänapäeva teleskoobid kasutavad palju erikonfiguratsioonidega CCD-sensoreid, sealhulgas lineaar reastust ja suuri mosaiike CCD-elementidest, mis vastab 100 miljonile pikslile, mille eesmärk on katta fokaaltasand teleskoopidel, mis enne kasutasid 10–14-tolliseid fotoplaate.
20. sajandi lõpp tõi kaasa arengu astrofotograafias, kui hakati kasutama uut tüüpi riistvara seoses hiiglaslike mitmepeegliste ja -segmendiste teleskoopide ehitamisega. Samuti tulid esimesed kosmoses põhised teleskoobid nagu Hubble'i kosmoseteleskoop. Tegutsedes väljaspool Maa atmosfääri mõjutusi saab Hubble'i kosmoseteleskoop oma 2,4 m diameetrilise peegliga jäädvustada tähti alla 30. suurusjärgu, mis on 100 korda tuhmim sellest, mida suutis 5-meetrine Mount Palomari, Hale'i teleskoop aastal 1949.
Harrastusastrofotograafia
pisi|300x300px|[[Iriidiumi satelliidid|Iridiiumi satelliidi sähvatus kuuvalgel ööl Võrumaal. Näha on ka Suur Vanker]] Astrofotograafia on populaarne hobi fotograafide ja harrastusastronoomide seas. Öötaevast saab pilte teha ka kõige lihtsamate filmi- ja digitaalkaameratega. Mingit muud lisavarustust peale tavalise statiivi pole tingimata vaja. Küll on aga võimalik soetada väga palju erinevaid lihtsaid kui ka keerukamaid seadmeid. Harrastusastronoomid ja amatööridest teleskoopide tegijad kasutavad ka omatehtud ja modifitseeritud seadmeid, et tähistaevast vaadelda ja jäädvustada.
Tütarlaps kuldsest läänest
"Tütarlaps kuldsest läänest" (originaalis "La Fanciulla del West") on Giacomo Puccini ooper kolmes vaatuses.
Astrofotograafia
Meedia
Pilte jäädvustatakse erinevate meedia- ja fotoseadmetega nagu ühe objektiiviga peegelkaamerad, 35 mm film, digitaalse ühe objektiiviga peegelkaamerad, lihtsate harrastus- ja profitaseme tööstuslikult toodetud CCD-kaamerate, videokaamerate ja isegi (nn off-the-shelf) pikale säriajale kohandatud veebikaameratega.
Tütarlaps kuldsest läänest
Libreto autorid on Guelfo Civinini ja Carlo Zangarini, kes võtsid aluseks David Belasco näidendi "The Girl of the Golden West" ("Kuldse lääne tütarlaps", 1905). Teos on pühendatud Suurbritannia kuningannale Alexandrale. Tegemist on helilooja modernseima ja maskuliinse alatooniga ooperiga, kus on selgesti tuntavad Debussy teoste ja eriti Richard Straussi ooperi "Salome" mõjutused. Paistab silma suurepärase orkestratsiooni poolest, mis teeb selle muusikute poolt kõrgelt hinnatuks.
Keemiline ökoloogia
Keemiline ökoloogia ehk kemoökoloogia on keemia ja ökoloogia piiriteadus, mis uurib organismide omavahelisi ja organismide ja keskkonna vahelisi keemilisi mõjutusi ja seoseid.
Astrofotograafia
Meedia
Tavapärast (nn over-the-counter) filmi on astrofotograafias kasutatud juba ammu. Filmide säriajad ulatuvad 10 minutist kuni üle ühe tunni. Müügilolevad värvifilmid pika säriaja puhul kaotavad oma kvaliteeti, kus valgustundlikkus eri lainepikkustele langeb, mida pikem on säriaeg, mistõttu värvid fotol muutuvad. Seda saab kompenseerida kasutades sama tehnikat, mida kasutatakse professionaalses astronoomias, et tehes pilte erinevatel lainepikkustel, mis hiljem liidetakse, et luua õiget värvi pilt. Kuna film on palju aeglasem kui digitaalne sensor saab väikeseid suunamis-/jälgimisvigu parandada ilma suure märgatava mõjuta lõplikule pildile. Filmi astrofotograafia on aina vähem populaarsem tänu üldiselt odavamatele digikaamerate levikule. Lisaks film nõuab jätkuvaid kulutusi (film, töötlemine, trükkimine või skaneerimine).
Alates 1990. aastate lõpust on amatöörid jälginud professionaalsete observatooriumite üleminekut filmilt digitaalsetele CCD-le astrofotograafias. CCD-d on palju tundlikumad kui filmid, võimaldades palju lühemaid säriaegu ja reageerivad lineaarselt valgusele. Pilte saab jäädvustada paljude lühiajaliste säriaegadega, et luua sünteetiline pikk säriaeg. Digitaalkaameratel puuduvad ka liikuvad osad või on neid minimaalselt ja neid on võimalik kaugjuhtida infrapuna või arvuti abil, vähendades vibratsiooni. Lihtsaid digitaalseadmeid nagu veebikaameraid saab modifitseerida, et võimaldada juurdepääs fokaaltasandile ja isegi (pärast mõne juhme lõikamist) pika säriajaga pildistamist. Saab kasutada ka videokaameraid astronoomiliste piltide jäädvustamisel.pisi|200x360px|Hubble'i kosmoseteleskoobi piltidest kokku pandud töödeldud pilt udukogust NGC 6302 On palju meetodeid ja seadmeid, mille abil saab üheobjektiivilisi peegelkaameraid või elementaarseid “sihi ja tulista” kaameraid kinnitada teleskoobi külge. Tavalised laiatarbe-digitaalkaamerad kannatavad kõige rohkem pildimüra all, mis tekib pikast säriajast. On mitmeid meetodeid, kuidas jahutada kaamerat, sealhulgas krüogeenne jahutamine. Astronoomiliste seadmete ettevõtted pakkuvad nüüd ka laias valikus just selleks otstarbeks ehitatud astronoomilisi CCD-kaameraid koos riistvara ja töötlustarkvaraga. Paljudel digipeegelkaameratel on võimalus teha pika säriajaga pilte koos järjestikuste piltidega (nn time-lapse), mis võimaldab fotograafil luua liikuva pildi tähistaevast.
Keemiline ökoloogia
Keemiline ökoloogia kasutab peamiselt keemilisi meetodeid.
Tütarlaps kuldsest läänest
Etendamine
Esietendus oli tänu Ameerikas eriti populaarsele Enrico Carusole väga edukas. Puccini käis kummardamas 55 korda. New Yorgi muusikakriitikud tegid aga ooperi karmilt maha. Puccini ja tema looming oli aga Itaalias sedavõrd populaarne, et Itaalia sõdurid laulsid Esimese maailmasõja kaevikutes ajaviiteks selle ooperi kolmanda vaatuse tenori aariat „Ch’ella mi creda libero e lontano”. Lugu on ekvivalentne inglaste lauluga „It's a Long Way to Tipperary”.
Astrofotograafia
Järeltöötlus
Nii digitaal- kui ka skaneeritud filmi fotod töödeldakse hiljem mingil meetodil pilditöötlustarkvaraga, et parandada jäädvustatud pilti. Pilte saab muuta heledamaks ja manipuleerid arvutis, et reguleerida värvi, kontrastsust või teisi omadusi. Keerulisemad meetodid võimaldavad jäädvustada mitu pilti (mõnikord tuhandeid), et kokku panna neist teravam pilt, vähendada atmosfääri mõju, parandades kehva objekti jälgimist, tuua välja tuhmid objektid või vähendamaks valgusreostust. Digitaalkaamera fotod võivad vajada ka edasist töötlust, et vähendada pildimüra, mis on tingitud pikast säriajast. On mitmeid äri-, vabavara ja vaba tarkvara pakette, mis on spetsiaalselt mõeldud astronoomiliste fotokujutiste töötlemiseks.
Keemiline ökoloogia
Kemoökoloogia üks vanemaid harusid on geokeemiline ökoloogia, mis keskendub organismidele avaldatava Maa keemiliste tegurite mõju uurimisele. Lisaks sellele on kemoökoloogia olulisi harusid ka biokeemiline ökoloogia (uurib organismidevahelisi keemilise mõjutusi). Mürkained uurides puutub kemoökoloogia kokku biokeemilise toksikoloogiaga.
Astrofotograafia
Seadmed/varustus
Astrofotograafia seadmed harrastajatest täheteadlastel on väga erinev, kuna fotograafid endi eesmärgid on varieeruvad ulatudes üldistest fotograafides, kes pildistavad mingit vormi esteetiliselt meeldivaid pilte kuni väga tõsiste harrastusastronoomideni, kes koguvad andmeid teadustööks. Astrofotograafias kui hobina on palju väljakutseid, mida tuleb ületada, mis erinevad tavafotograafiast ja sellest, mis esineb üldiselt professionaalses astronoomias. Kuna enamik inimesi elab linnades, peavad seadmed olema kaasaskantavad, et seda saaks liigutada kaugele eemale linnadest, et vältida valgusreostust. Linna astrofotograafid kasutavad spetsiaalseid valgusreostus või kitsaribalisi filtreid ja keerukamaid arvutitöötlusmeetodeid, et eemaldada ümbritsev linnavalgus nende piltide taustalt. Samuti pildistavad nad üldiselt heledamaid objekte nagu Kuu ja planeedid. Teine meetod, mida amatöörid valgusreostuse vältimiseks kasutavad, on kaugjuhitava teleskoobi ülesseadmine või rent kohas, kus pole nii palju valgusreostust. Teised väljakutsed on näiteks kaasaskantavate teleskoopide ülesseadmine, paigutus täpseks taeva jälgimiseks, töötamine nn “off the shelf” seadmete piirangutes, jälgimisseadmete vastupidavus ja ilmastikuolud ning mõnikord manuaalne suunamine.
Tütarlaps kuldsest läänest
Etendamine
Eestis on ooperit esitatud Estonia teatris 1937, 1963 ja 2018 pealkirjaga "Tütarlaps kuldsest läänest", mis võtab rohkem aluseks libreto aluseks olnud näidendi.
Astrofotograafia
Seadmed/varustus
Mõned kaameratootjad modifitseerivad oma tooteid, et neid saaks kasutada astrofotokaameratena, nagu Canoni EOS 60Da, mis põhineb EOS 60D-l, kuid modifitseeritud infrapunafiltri ja madala müratasemega sensor koos kõrgendatud vesinik-alfatundlikkusega, et jäädvustada paremini udukogude emissioone. Väga vähese valgusjõuga, vaid mõned konkreetsed veebikaamerate mudelid on väga populaarsed astronoomide ja astrofotograafide seas, et pildistada öist taevast. Enamasti on need käsitsi teravustatavad kaamerad ja sisaldavad vanu CCD-paneele uute CMOS-paneelide asemel. Kaamerate läätsed eemaldatakse ja kinnitatakse teleskoobi külge, et jäädvustada pilte, videot või mõlemat. Uuemate meetodite puhul jäädvustatakse paarisekundilised videod väga tuhmidest objektidest ja siis kõik video kaadrid liidetakse kokku, et saada korraliku kontrastiga pilt. Philips PCVC 740K ja SPC 900 on ühed vähestest veebikaameratest, mis astrofotograafidele meeldivad.
Tütarlaps kuldsest läänest
Peamised tegelaskujud
Minnie (sopran), Jack Rance (bariton), Dick Johnson (tenor), Nick (tenor), Ashby (bass), Sonora (bariton), Billy Jackrabbit (bass), Wowkle (metsosopran), Jack Wallace (bariton), José Castro (bass) ning kaevurid Trin (tenor), Sid (bariton), Bello (bariton), Harry (tenor), Joe (tenor), Happy (bariton) ja Larkens (bass).
Astrofotograafia
Varustuse seadistused
Fikseeritud või statiiv
Tütarlaps kuldsest läänest
Faabula
Tegevus toimub Ameerika kullapalaviku aastatel 1849–1850 Californias Cloudy Mountainsi jalamil olevas kullakaevurite laagris. Kaevurid mängivad Polka Saloonis pokkerit ja on valmis oksa tõmbama ühe oma valemängijast kaaslase, kui tuleb šerif Jack Rance. Ta on armunud salongipidajanna Minniesse. Tüdruk tõrjub aga šerifi lähenemiskatseid, sest too on abielus. Salooni saabub rändur ja seikleja Dick Johnson. Minnie tunneb temas ära mehe, keda ta oli kunagi kohanud ja lootnud uuesti näha. Tegelikult on Dick Johnson tagaotsitav bandiitide juht Ramirez. Temal ja ta bandel on plaan röövida Minnie valduses olev kuld. Armunud naine näitabki, kuhu kuld on peidetud. Dick Johnson tunneb omakorda, et on tüdrukust sisse võetud, ega tee välja oma meeste märguandest kullapeidikut rünnata. Minnie võtab Johnsoni oma toas vastu. Nad vannuvad teineteisele armastust. Johnson jääb ööseks Minnie juurde. Šerif Rance otsib Johnsonit, kelle Minnie on jõudnud ära peita. Minniele näidatakse tagaotsitava Ramireze fotot. Tüdruk tunneb pildilt ära Dick Johnsoni. Jäädes kahekesi, tunnistab Johnson oma seotust bandiitidega. Minnie käsib tal lahkuda. Väljas kõlab püstolilask. Johnson on saanud haavata. Minnie võtab ta enda juurde tagasi ja peidab uuesti ära. Tuleb Jack Rance, kes näeb pööningult alla tilkuvaid verepiisku. Minnie õhutab šerifi mängima pokkerit, kus panuseks on Johnson. Tüdruk võidab pettusega. Šerif loobub oma nõudmisest Johnson arreteerida. Mõne päeva pärast püüavad kullakaevurid Ramireze kinni ja valmistuvad tema poomiseks. Kui silmus on juba ümber kaela pandud, tuleb Minnie. Ta hoiab kaevurid püssi ähvardusel Johnsonist eemal ja veenab neid meest vabastama. Saades oma tahtmise, lahkuvad nad koos kullakaevurite laagrist, et alustada kuskil mujal uut elu.
Astrofotograafia
Varustuse seadistused
Kõige lihtsamat tüüpi astronoomilised fotod on tehtud standardkaamerate ja -objektiividega, mis on kas fikseeritud asendis või paigaldatud statiivile. Mõnikord koosneb mitmest pildist lõplik pilt, näiteks kui maastik või muu lähedal olev objekt tahetakse fotole jäädvustada. Objektid, mida üldiselt jäädvustatakse, on tähtkujud, huvitavad planeetide seisud, meteoorid või heledad komeedid. Säriaeg peab olema lühike (alla minuti), et vältida tähtede venimist jooneks, mis on tingitud Maa pöörlemisest. Kaamera objektiivi fookuskaugus on tavaliselt lühike, sest pikemate objektiivide puhul tekib venimine mõne sekundiga. Tahtlikult lastes tähtedel muutuda piklikeks joonteks säriajaga mõni minut kuni isegi tunnid, nimetatakse “täheradadeks”, mis on kunstiline meetod mida mõnikord kasutatakse.
Ants Laikmaa nimeline kunstistuudio
Ants Laikmaa nimeline kunstistuudio oli Tallinna Rahvaülikooli kunstiringide ühendus.
Astrofotograafia
Varustuse seadistused
Jälgimismonteeringud
Et saavutada pikem säriaeg ilma et objektid hägustuksid, kasutatakse mingit tüüpi jälgimist/suunamist võimaldavat monteeringut, et kompenseerida Maa pöörlemist. Monteeringu ülesandeks on vabastada vaatleja käed teleskoobi hoidmisest. Juba väikeste suurenduste korral on käte värin piisavalt segav, et vaatlemine muutub väga raskeks või isegi võimatuks. Monteeringud jagatakse üldiselt kaheks: ekvatoriaalsed ja asimutaalsed.
Ants Laikmaa nimeline kunstistuudio
1966. aastal anti ENSV Ministrite Nõukogu määrusega Kultuuriülikooli kunstiringidele õigus kanda Ants Laikmaa nimelise Kunstistuudio nimetust. Stuudio alusepanijaiks olid kunstnikud Raoul Koik ja Ivar Tõnurist, hilisemateks edasiviijateks Imbi Ploompuu ja Zair Zeilanov. Teoreetiliste ja praktiliste õpingute maht kunstistuudios oli nii laialdane, et ulatus programmiliselt viiele õppeaastale.
Astrofotograafia
Varustuse seadistused
"Piggyback"-fotograafia
"Piggyback" astronoomiline fotograafia on meetod, kus kaamera/objektiiv on kinnitatud ekvatoriaalselt paigutatud teleskoobi külge. Teleskoopi kasutatakse juhtimis-/jälgimisseadmena, et hoida objekt paigal särituse ajal. See võimaldab kaameral kasutada pikemat säriaega või pikema fookuskaugusega objektiivi või isegi olla kinnitatud mingit tüüpi foto teleskoobi külge kaasmonteeringus.
Seda tüüpi fotograafias kasutatakse teleskoopi ennast objektiivina, mis kogub valgust filmile või kaamera CCD-le. Kuigi see võimaldab kasutada teleskoobi suurendus ja valguse kogumis võimsust on see üks raskemaid astrofotograafia meetodeid. Selle põhjuseks on tsentreerimis- ja mõnikord fokuseerimisraskused, väga tuhmidele objektidele kitsas vaateväljas. Lisaks suurenevad vibratsiooni ja jälgimis vead ning seadmete kulu (Näiteks piisavalt vastupidav teleskoobi alus, kaamera alus ja kinnitused, jälgimisseadmed, juht teleskoop või juhtimiseks vajalik automaatika). On mitu viisi, kuidas (eemaldatava objektiiviga) kaameraid kinnitada harrastusteleskoopide külge, sealhulgas:
Kaamera objektiivi eemaldamata (või kui ei saagi eemaldada) jäädvustamine on tuntud meetod afokaalfotograafias, mida kutsutakse ka afokaalprojektsiooniks. Selle meetodi puhul nii objektiivi kui ka teleskoobi okulaar on kasutusel. Kui mõlemad on fokuseeritud lõpmatusele, siis valgusvihud nende vahel on paralleelsed afokaalsed, mis võimaldab põhimõtteliselt kaameraga jäädvustada kõike, mida näeb ka vaatleja. See meetod sobib hästi Kuu ja heledamate planeetide jäädvustamiseks, samuti ka kitsa vaateväljaga piltideks tähtedest ja udukogudest. Afokaalfotograafia oli levinud eriti 20. sajandi alguse harrastuskaameratega, sest paljudel mudelitel polnud objektiivid eemaldatavad. Selle meetodi populaarsus kasvas taas, kui tulid “sihi ja tulista” tüüpi digitaalkaamerad, sest ka enamikul neist mudelitest on mitteeemaldatavad objektiivid.
Kaugjuhitava teleskoobi astrofotograafia
20. sajandi kiire interneti, arvutiga juhitavate teleskoopide ja CCD-kaamerate arenguga on kaugjuhitava teleskoobi astronoomiast saanud toimiv vahend harrastusastronoomidele, kellel ei ole ligipääsu suurtele teleskoopidele, et tegeleda teadustöö või süvakosmose vaatlemisega. See võimaldab pildistajal kontrollida teleskoopi suurte vahemaade tagant ja pimedas kohas, kasutades sealseid CCD-kaameraid. Jäädvustada saab sõltumata kasutaja või teleskoobi asukohast, kuna võimalusi on mitmeid. Teleskoobiga digitaalselt kogutud andmed saadetakse ja kuvatakse interneti abil. Näiteks üks selline avalik, interneti kaudu ja kaugjuhitav teleskoop on Bareketi obervatooriumi teleskoop.
Näiteid harrastusastrofotograafia meetoditest
Tuntud astrofotograafe
Fenriz
pisi Gylve Fenris Nagell (tuntud esinejanimega Fenriz; sündinud 28. novembril 1971) on norra muusik ja poliitik.
Ta on tuntud kui üks kahest ansambli Darkthrone liikmest.
Sukuma keel
Sukuma keel on lähedases suguluses njamvesi keelega – nende sõnavara kattub 80 protsendi ulatuses ning nende kõnelejatel on tihedad etnilised sidemed. Sukuma keele rääkijaid on ligikaudu 5 430 000 ning see arv kasvab pidevalt. Sukuma keele peamised murded on kiya murre ja kigwe murre. Enamik sukuma keele rääkijaid kõneleb ka suahiili keelt. Suahiili keel on Tansaania ainus riigikeel, sukuma keelel puudub ametlik staatus haridus- ja poliitilises sfääris ning suahiili keele poliitilise mõjukuse tõttu on sukumakeelne kirjandus peaaegu olematu. Linnades on inimesi, kes ei räägi sukuma keelt, ning ka maapiirkondades laenavad nooremad inimesed sõnu suahiili keelest. Siiski on sukuma kultuuril rikas suuline rahvapärimus ning lugusid jutustatakse ka lauldes. Sukuma keeles kasutatakse ladina kirja.
Fonoloogia
Sukuma keeles kehtib Dahli seadus, mistõttu on seal kasutusel helitud ninahäälikud e nasaalid.
Ei ole päris kindel, kas 'c ɟ' kuulub klusiilide või afrikaatide hulka ning kas see on palataalne. Sukuma keeles on lühikestel vokaalidel neli tooni: kõrge, madal, tõusev ja langev.
Substantiivi e nimisõna ühildumine
Sukuma keele nimisõna klassi näitavad prefiksid on a-, ɪ- ja ʊ-. Neid kasutatakse kindlates konstruktsioonides.
Alonzo Church
Alonzo Church (14. juuni 1903 – 11. august 1995) oli Ameerika Ühendriikide matemaatik ja loogik, kes andis olulise panuse matemaatilise loogika arengusse ja teoreetilise informaatika alustesse. Teda tuntakse eeskätt lambda-arvutuse, Churchi-Turingi teesi, Entscheidungsproblemi mittelahenduvuse tõestamise, Frege-Churchi ontoloogia ja Churchi-Rosseri teoreemi järgi. Ta on ka töötanud keelefilosoofia teemadel.
Elu
Alonzo Church sündis 14. juulil 1903 Washingtonis, kus ta isa Samuel Robbins Church oli Columbia ringkonna kohtunik. Hiljem, kui isa kaotas halva nägemise tõttu töö, kolis nende pere Virginia osariiki. Oma onu Alonzo Churchi rahalise toega sai ta käia Ridgefieldi Poistekoolis Ridgefieldis Connecticutis. Pärast Ridgefieldi kooli lõpetamist aastal 1920 läks Church Princetoni Ülikooli, kus ta oli silmapaistvalt tubli tudeng, avaldas oma esimese teadustöö Lorentzi teisenduste teemal ning lõpetas ülikooli aastal 1924 matemaatikakraadiga. Ta jäi Princetoni ning sai Oswald Vebleni käe all kolme aastaga doktorikraadi.
Pärast doktorikraadi omandamist õpetas ta veidi aega Chicago ülikoolis ning sai kaheaastase riikliku teadusstipendiumi (National Research Fellowship). See võimaldas tal õppida Harvardi ülikoolis aastatel 1927–1928, järgmisel aastal Göttingeni ülikoolis ning aasta pärast seda Amsterdami ülikoolis. Aastatel 1929–1967 õpetas ta Princetonis filosoofiat ja matemaatikat ning aastatel 1967–1990 California ülikoolis Los Angeleses. Ta oli aastal 1962 Stockholmis rahvusvahelisel matemaatikakonverentsil (ICM) plenaarkõneleja. Ta sai Case Western Reserve ülikooli audoktoriks aastal 1969, Princetoni ülikooli audoktoriks aastal 1985 ning Buffalo ülikooli ja New Yorgi ülikooli audoktoriks aastal 1990. Lisaks korraldas John Corcoran tema auks rahvusvahelise sümpoosioni.
Sügavalt uskliku inimesena oli ta eluaegne presbüteri kiriku liige.
Ta suri aastal 1995 ning maeti Princetoni kalmistule.
Matemaatikaalased teadustööd
Church on tuntud järgmiste saavutuste poolest:
Lambda-arvutus (lambda calculus) tekkis tema 1936. aasta teadustööst, mis näitas, et Entscheidungsproblem pole lahendatav. Selle tulemus eelnes Alan Turingu tööle peatumisülesande kallal, mis jõudis samale tulemusele. Church ja Turing näitasid seejärel, et lambdaarvutus ja Turingi masin, mida kasutati Turingi peatumisülesande jaoks, olid oma rakenduste poolest samaväärsed ning näitasid lisaks mitmeid alternatiive "komputatsiooni mehaanilise protsesside jaoks." Sellest sündis Churchi-Turingi tees.
Lambdaarvutus mõjutas programmeerimiskeele LISP ja funktsionaalsete programmeerimiskeelte ehistust.
Churchi kodeerimine (Church encoding) tema auks nimetatud.
Filosoofilised teadustööd
"Church'i kirjeldused metoodikast, mis kasutab logistilist meetodit, tema normalismi filosoofilised kriitikad ja tema realismi kaitsemine, tema argumenteerimine, mis viis järeldusteni tähenduse teoorias ja tema detailine Fregeani ja Russelliani Modaalloogika ülesehitus, on rohkem kui piisav selleks, et teda paigutada kõrgele teiste selle sajandi tähtsate filosoofide sekka."
- C. Anthony Anderson
¡Hello Friends!
"¡Hello Friends!" on Jack Dangersi koostatud kogumikalbum (2001).
Walkeri maakond (Alabama)
Walkeri maakond (Walker County) on maakond Ameerika Ühendriikides Alabama osariigis.
Maakonna halduskeskus on Jasper.
Ajalugu
Maakond moodustati 1823. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 67 023.
BT-42
thumb BT-42 oli Soome tanki nimetus. Valminuna oleks ta kaalunud 18 või rohkem tonni.
Montserrati vapp
thumb|Montserrati vapp
Montserrati vapp on Suurbritannia meretaguse ala - Montserrati vapp.
Viktor Skrõpnõk
Viktor Anatolijovõtš Skrõpnõk (ukraina keeles Віктор Анатолійович Скрипник; sündinud 19. novembril 1969 Novomoskovskis) on Ukraina endine jalgpallur.
Mängijakarjäär
Enne profikarjääri algust mängis Skrõpnõk aastatel 1987–1988 Nõukogude Liidu kõrgliiga reservmeeskondade turniiril Dnipropetrovski Dnipro ridades. Aastatel 1989–1994 mängis Skrõpnõk Zaporižžja Metallurgi meeskonnas, kust siirdus 1994. aastal kaheks hooajaks tagasi Dnipropetrovski Dniprosse. Sealt suundus ta 1996. aastal Bremeni Werderisse, kus mängis kuni mängijakarjääri lõpuni 2004. aastal. Hea tsenderdusoskuse pärast hüüti teda Ukraina Beckhamiks. 2004. aastal võitis ta Werderiga Bundesliga ja Saksamaa karikasarja.
Treenerikarjäär
Skrõpnõk sai Bremeni Werderi reservmeeskonna peatreeneriks 2013. aastal. 2014. aasta 25. oktoobril määrati ta Bremeni Werderi põhimeeskonna peatreeneriks, kui eelmise peatreeneri Robin Dutti juhitud meeskond oli langenud Bundesliga tabeli lõppu. 2014/2015 hooaja lõpuks oli Skrõpnõk juhtinud meeskonna Bundesliga tabeli esimesse poolde. Bremeni Werderi peatreeneri kohalt vallandati ta 2016. aasta septembris.
Aastatel 2018–2019 oli ta Läti kõrgliiga klubi Riga peatreener.
Mauricio Baíz
Mauricio Andrés Baíz Prisco (sündinud 11. märtsil 1999 Caracases) on Venezuela võidusõitja, kes osales Itaalia Vormel 4 meistrivõistlustel.
Sanae Mishima
Sanae Mishima (jaapani keeles 三島 早苗 Mishima Sanae; sündinud 3. mail 1957) on Jaapani endine jalgpallur.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastal 1981 2 mängu.
Ranna tänav
Ranna tänav on või oli mitmes Eesti asulas:
Vorbuse vald
Vorbuse vald (saksa keeles Forbushof) oli vald Tartumaal Tartu-Maarja kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Vorbuse küla aladel (Voore külas). Vald eksisteeris 1866 –1939.
Valla alal asus Vorbuse ja Ilmatsalu mõis.
Mihkli külanõukogu
Mihkli külanõukogu oli külanõukogu Pärnu rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Koonga külanõukoguga.
Avatud lähtekoodiga tarkvara
Avatud lähtekoodiga tarkvara lähtekood ja dokumentatsioon on kõigile vabalt kättesaadav nii tutvumiseks kui muutmiseks ja levitamiseks.
Levinud tarkvaralitsentsid, mille all avatud lähtekoodiga tarkvara väljastatakse, on näiteks Apache litsents, GNU GPL, GNU LGPL, BSD ja MIT.
Suislepa mõis
Suislepa mõisa all võidakse mõelda:
Harstad
Harstad (põhjasaami keeles Háštá) on linn Norras Troms og Finnmargi maakonnas Harstadi vallas.
Väike-Konguta vald
Väike-Konguta vald (saksa keeles Klein-Kongota) oli vald Tartumaal Puhja kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1899 ja siis liideti Väike-Konguta vald Suure-Konguta vallaga.
Valla alal asus Väike-Konguta mõis.
Bullet
Bullet on avatud lähtekoodiga füüsikamootor, mis toetab kolmemõõtmelist pehmete ja jäikade kehade dünaamika simuleerimist. Seda kasutatakse peamiselt arvutimängudes ning filmide eriefektide loomisel.
Ivar Tõnurist
Ivar Tõnurist (4. oktoober 1937 Rakvere – 13. mai 2017) oli eesti graafik ja avarellist.
Ivar Tõnurist lõpetas 1956. aastal Paide Keskkooli ning 1963 Eesti Riikliku Kunstiinstituudi graafika erialal. Aastail 1968–1973 töötas ta ERKIs õppejõuna, seejärel tegutses vabakunstnikuna Tallinnas, Viljandis ja Paides.
Looming
1960. aastatel osales ta plakatižanri uuenemisprotsessis. 1966. aastal oli ta Raoul Koigi kõrval Ants Laikmaa nimelise kunstistuudio asutajaid Tallinna Kultuuriülikooli juures.
Tõnurist on loonud peamiselt sügavtrükitehnikates maastikke, linnavaateid, portreid ja aktikompositsioone. Vabagraafika kõrval on ta teinud ka eksliibriseid. Ta on viljelnud õlimaali ja pastelli, eelistanud aga akvarelli.
Ivar Tõnurist kuulus 1967. aastast Eesti Kunstnike Liitu ja 1999. aastast Eesti Akvarellistide Ühendusse. Näitustel esines ta alates 1958. aastast, sealhulgas Baltimaade akvarelli­triennaalidel alates 1967. aastast. 1967. aastast peale oli tal mitu isikunäitust, viimaseks suuremaks väljapanekuks jäi 2007. aastal näitus Kastellaanimaja galeriis.
Koff
Koff on eesti perekonnanimi.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Koff 13 inimesel (8 mehel ja 5 naisel).
Nime Koff on pandud Viljandi, Suure-Jaani, Sangaste ja Kõpu kihelkonnas.
Nimede eestistamisel võtsid perekonnanime Koff kandjad uueks nimeks Kaare, Kohtla, Kohv, Laigna, Leisalu ja Talving.
Kuressaare mõis
Kuressaare mõis (ka Kuresaare mõis; saksa keeles Kurresaar) oli riigimõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Mõisat on mainitud alates 17. sajandi teisest poolest.
1797. aastast anti Kuresaare mõis ja Koonga mõis Liivimaa maanõunike kolleegiumi poolt kasutada Viljandi aadlipreilide kasvatusasutuse (saksa keeles Fellinsches Adeliger Fräuleinstift) ülalpidamiseks
Mölbling
Mölbling (sloveeni: Molnek) on vald Gurki jõe ääres Austria Kärnteni liidumaa Sankt Veit an der Glani ringkonnas.
Lehtköögiviljad
Lehtköögiviljad, mida nimetatakse ka salatirohelisteks, potiürtideks või lihtsalt rohelisteks köögiviljadeks, on köögiviljana söödavad taimelehed, mis sisaldavad palju toitaineid. Rohelisi lehti on erinevate maitsete ja tekstuuridega ning olenevalt tüübist võivad need maitseda paremini toorelt või keedetult. Spinat ja salat maitsevad magusamalt ja on õrnemad, lehtkapsas ja lehtpeedid on sitkemad ning sinepiroheline maitseb kibedamalt.
Orava mõis
pisi|Orava mõisa tõllakuur Orava mõis (saksa keeles Waldeck) oli rüütlimõis Vastseliina kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Võru maakonda Võru valda.
Lehtköögiviljad
Söödavate lehtedega taimeliike on teada ligi tuhat. Lehtköögiviljad pärinevad enamasti lühiealistest rohttaimedest, nagu salat ja spinat. Erinevate puittaimede liigid annavad ka söödavaid lehti.
Toitained
Lehtköögiviljad sisaldavad palju tüüpilisi taimseid toitaineid, kuid kuna tegemist on fotosünteetiliste kudedega, on nende K-vitamiini tase eriti märkimisväärne. Füllokinoon, vitamiini kõige levinum vorm, osaleb otseselt fotosünteesis.
Lehtköögiviljades on tavaliselt vähe kaloreid ja rasva ning neis on kalorite koguse kohta palju valku, kiudaineid, C-vitamiini, provitamiini A karotenoide, folaate, mangaani ja K-vitamiini.
K-vitamiini sisaldus on eriti suur lehtköögiviljades, kuna need on fotosünteesivad koed ja fülokinoon osaleb fotosünteesis. Seetõttu peavad K-vitamiini antagonistide, nagu varfariini, kasutajad olema eriti ettevaatlikud lehtköögiviljade tarbimises.
Kasutamine
Paljude söödakultuuride lehed on ka inimesele söödavad, kuid enamasti süüakse neid vaid näljahäda korral. Näideteks on lutsern, ristik, enamik kõrrelisi, sealhulgas nisu ja oder. Need taimed on sageli palju viljakamad kui traditsioonilised lehtköögiviljad, kuid neid on nende suure kiudainesisalduse tõttu raske kasutada. Seda saab muuta edasise töötlemise, näiteks kuivatamise ja pulbriks jahvatamise või mahla saamiseks pressimise teel.
Kui lehti keedetakse toiduks, võib neid nimetada keedetud rohelisteks. Lehtköögivilju võib praadida, hautada, aurutada või tarbida toorelt. Sealihaga hautatud lehtköögiviljad on traditsiooniline roog Lõuna-Ameerika köögis. Neid süüakse tavaliselt ka mitmesugustes Lõuna-Aasia roogades, näiteks saagis (traditsiooniline India supp). Rohelisi lehti saab kasutada ka sarnaselt tortillale. Paljusid rohelisi lehtköögivilju, näiteks lehtsalatit või spinatit, võib süüa ka toorelt, näiteks võileibades või salatites. Roheline smuuti võimaldab tarbida suures koguses tooreid lehtköögivilju, segades lehti puuviljade ja veega.
Aafrika
Teatud Aafrika riikides süüakse väga paljusid toitainerikkaid amarantide liike keedetult. ''Celosia argentea var. argentea'' ehk Lagose spinat on Lääne-Aafrika köögi üks peamisi keedetud rohelisi kööguvilju.
Kreeka
Kreeka köögis on khorta (χόρτα, sõna-sõnalt "rohelised") tavaline lisand, mida süüakse kuumalt või külmalt ning maitsestatakse tavaliselt oliiviõli ja sidruniga. Olenevalt piirkonnast ja aastaajast kasutatakse vähemalt 80 liiki rohelist köögivilja, sealhulgas must sinep, võilill, metshapuoblikas, sigur, apteegitill, lehtpeet, lehtkapsas, kassinaeris, must maavits, tervelehine hanemalts, metsik porrulauk, sinep, põldsinep, ohakas ja isegi kapparitaime värsked lehed.
Poola
Botwinka (või boćwinka) on supp, mille üheks peamiseks koostisosaks on peedivarred ja peedilehed. Sõna "botwinka" on sõna "botwina" deminutiivne vorm, mis viitab lehtköögiviljadele nagu lehtpeet ja peedilehed.
Ameerika Ühendriigid
Ameerika Ühendriikide lõunaosa köögis ja traditsioonilises Aafrika-Ameerika köögis keedetakse tavaliselt naerist, kaalikat, lehtkapsast, aedkressi, võililli, sinepit ja ürdirohelist ning neid serveeritakse sageli singi- või peekonitükkidega. Vett, milles köögivilju on keedetud, kasutatakse ka puljongina. Vesi, milles kermesmarja on keedetud, sisaldab keetmisel eemaldatud toksiine ja see tuleks ära visata.
Koristusjärgsed haigused
Koristusjärgsed haigused põhjustavad kuni 50% lehtköögiviljade kadu ning seda põhjustavad seen-, bakteriaalsed, harvem ka viirushaigused. Kõige olulisem abinõu on kontrollitud temperatuuriga säilitamine, kuigi oluline on ka mehaaniliste kahjustuste vältimine, kuna see tagab patogeenide sissepääsu. Köögiviljade pesemiseks mõeldud saastamata vesi on väiksema, kuid siiski olulise tähtsusega.
Harilik sinikiil
Täiskasvanud isane on sinise tagakehaga, millel on must tipp. Tema tiivad on värvitud. Täiskasvanud emase tagakeha on kollakas ja sellel on kaks musta triipu. Noored isendid sarnanevad välimuselt emastega. Harilik sinikiil eelistab enamasti elada seisuveekogudel ja nende lähedal. Hariliku sinikiili peamine lennuperiood on juunist juulini.
Levik
Harilik sinikiil on levinud kogu Euroopas peale Skandinaavia kesk- ja põhjaosa. Ida pool ulatub levila Kashmiri ja Mongooliani. Lõuna pool ulatub levila Põhja-Aafrikase. Euroopas esineb harilikku sinikiili järgmistes riikides: Albaania, Austria, Valgevene, Belgia, Bulgaaria, Horvaatia, Küpros, Tšehhi, Eesti, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Kreeka, Ungari, Iirimaa, Itaalia, Läti, Liechtenstein, Leedu, Luksemburg, Malta, Moldova, Norra, Poola, Portugal, Põhja-Makedoonia, Rumeenia, Venemaa, Slovakkia, Sloveenia, Hispaania, Rootsi, Šveits, Holland, Ukraina ning endine Jugoslaavia.
Harilik sinikiil Eestis
Harilikku sinikiili võib kohata kogu Eestis. Ta on väga arvukas liik rannikualadel ja Eesti saartel, kus võib näha korraga lendamas sadu isendeid. Sisemaal on harilik sinikiil vähem levinud. Lennuaeg Eestis on mai lõpust augustini, seejuures tema lennutippaeg on juunis-juulis.
Liigi kirjeldus
pisi|300px|Emane harilik sinikiil
Valmik
Harilikku sinikiili võib pidada keskmise suurusega kiiliks. Hariliku sinikiili keha on ligikaudu 44–50 mm pikk, seejuures tagakeha pikkus on 30–35 mm.
Tema tiibade siruulatus on 70–82 mm, keskmiselt 77 mm. Hariliku sinikiili tagatiiva pikkus on 35–41 mm. Tiivad on läbipaistvad ning neil esineb must tiivatäpp. Tiivatäpi pikkus on vähemalt kaks, aga mitte rohkem kui viis korda pikem tiivatäpi laiusest. Tagumise tiiva sisemisel serval olev kilejas nahake on värvunud hallikasmustalt. Esimestel tiibadel on sõlme-eelseid ristsooni rohkem kui 12. Eestiibadel algavad nii ees- kui ka tagasektor ühistüvega.
Noortel isenditel on selgmiselt kaks veidi lainelist joont kollakaspruunil tagakehal. Neil on kahvatupruunid liitsilmad ja kollane rindmik.
Isastel värvub suguküpseks saades tagakeha siniseks, seejuures külgedel esinevad kollased laigud ning tagakeha tipus on 4 viimast segmenti värvunud mustaks. Täiskasvanud isastel on rindmik pruun ja silmad sinised. Emaste tagakeha jääb kollaseks mustade triipudega. Emastel on nii silmad kui rindmik oliivrohelise värvusega. Täiskasvanuna mõlema sugupoole tagakeha veidi tumeneb. Keskrindmikul on vöödid taustast väheeristuvad.
Sarnasus teiste liikidega
Hariliku sinikiili vastkoorunud isendeid võib ajada segamini jõgihobude või loigukiilidega. Harilik sinikiil sarnaneb veidi ka triip-vesikiiliga (Libellula fulva). Harilikku sinikiili on kõige lihtsam eristada triip-vesikiilist selle järgi, et harilikul sinikiilil ei ole tiibadel musti kannalaike, sageli esinevad triip-vesikiilidel ka tumenevad tiivatipud. Lõuna-sinikiilist (Orthetrum coerulescens) eristab hariliku sinikiili isast tema tagakeha must tipp. Lõuna-sinikiili tagakeha on täiesti sinine ning ta on harilikust sinikiilist väiksem.
Elutsükkel
Kiili elutsüklis on kolm staadiumit: muna, vastne ja valmik. Valmikuks hakkavad vastsed ehk neidised kooruma mai alguses ja nende koorumine kestab septembri alguseni. Kõige rohkem koorumisi toimub juuni alguses. On leitud, et koorumine toimub kõige sagedamini 1–4 meetrit veepiirist, vahel ka kaugemal kui 10 meetrit ning maksimaalne registreeritud kaugus on 17 meetrit.
Valmik ja paljunemine
pisi|300px|Paaritumine Harilikul sinikiilil kulub pärast koorumist 10–21 päeva, et saavutada suguküpsus. Paaritumine võib toimuda nii õhus kui ka maapinnal. Kopulatsiooni pikkus sõltub mitmest tegurist. Üheks teguriks on eelnevatest paaritumistest jäänud sperma kogus, mille isane kiil eemaldab. Pikad kopulatsioonid (894±142 sekundit) toimuvad, kui isasloomal õnnestub pea 100% ulatuses sperma eemaldada ning enda omaga asendada. Lühemate kopulatsioonide, mis kestavad 21±13,5 sekundit, tulemuseks on sperma eemaldamine 10–15% ulatuses. Perekonna Orthetrum isased kasutavad sperma eemaldamiseks kidalist peenise osa, mis mahub emase kitsastesse spermavarutrakti juhadesse. Kopulatsiooni pikkus sõltub ka paaritumiskohast ja paarituva isase vanusest. Munemiskohtades paarituvad peamiselt vanemad isased ja kopulatsioon kestab lühemat aega, toitumiskohtades enamasti nooremad isased ja paaritumine kestab kauem. Harilik sinikiil sigib tiikides, järvedes, aeglase vooluga jõgedes ja kraavides.
Munastaadium
Kohe pärast kopulatsiooni algab munemine. Hariliku sinikiili emased munevad lennu pealt. Munemise ajal lendab emane sinikiil madalalt üle vee ning kastab sinna iga paari sekundi järel oma tagakeha, samaaegselt vabastades munad vette. Munad kooruvad 4–6 nädala pärast ning vastsed on osaliselt varjatud setete ja mudaga.
Vastsestaadium
pisi|300px| Hariliku sinikiili vastne Vastse- e nümfistaadium on kiili elutsükli kõige pikem aeg. Harilikul sinikiilil kestab vastseperiood 2–3 aastat. Vastsed elavad keskmiselt taimtoidurikastes ja rohketoitelistes veekogudes. Nende elupaigaks on madal vesi, kus on vähe taimestikku. Vesikiilide vastsed on kaevuva vormiga ning nende jalgadel on karvased reied. Vastsed hingavad lõpuselehtede abil, mis asuvad vastse tagasooles. Vastne teeb läbi mitmeid kestumisi. Hariliku sinikiili vastsed on kiskjad. Toidu püüdmiseks on kiilivastsetel alahuulest moodustunud püünismask, mis on harilikul sinikiilil suur ja õõnes – kopakujuline. Tihtipeale kaevavad vastsed end mutta.
Eluviis
pisi|Puhkav kiil Harilik sinikiil võib lennata kuni septembri lõpuni, kuid kiilide populatsioonid on suurimad juulis ja augustis. Harilikku sinikiili nagu teisigi vesikiilllasi iseloomustab kiire ja aktiivne lend, mis vaheldub lühikeste paigalseisudega, et end meelepärastes kohtades kaldal soojendada. Harilik sinikiil puhkab tavaliselt avarates kohtades nagu paljas muda, kivid ja palgid. Puhkeasendis on kiili tiivad ettepoole suunatud. Harilik sinikiil on kiilidest tihti üks esimesi uute elupaikade asustajaid. Täiskasvanud isastel on oma territoorium, kust nad tõrjuvad eemale teisi isaseid. Kiilid hoiavad enda territooriumil silma peal mõnelt kõrrelt või oksalt, kust avaneb sellele hea vaade. Isaste suurim talutav arvukus on ligikaudu 10 isast 100-meetrise kaldajoone kohta. Toitumiseks eelistavad nad aasasid. Sõltuvalt temperatuurist muutuvad harilikud sinikiilid aktiivseks hommkul kella 7–9 ajal, minnes vee lähedusse. Pärast kella viit õhtul naasevad kiilid puhkama.
Toitumine
Harilik sinikiil on röövtoiduline nii vastse- kui valmikustaadiumis. Vastsete toiduks on erinevad selgrootud, nagu mitmesugused veeputukad, kakandid ja karpvähid. Valmikud söövad teisi putukaid, sageli ka väiksemaid kiile.
Elupaik
Harilikku sinikiili võib kohata peamiselt seisuveekogudel. Hariliku sinikiili meelispaigaks on avarad veealad seisva või aeglaselt voolava vee ja vähese taimestikuga. Harilikule sinikiilile sobib ka riimvesi.
Mölbling
Mölbling asub u. 27 km Klagenfurdist kirdes.
Vallaosad on Dielach, Gunzenberg, Meiselding, Rabing ja Rastenfeld.
Inimesi
1893. aastal omandas Austria keemik Carl Auer von Welsbach Rastenfeldi lossi oma eramuks, kus ta 1929. aastal suri.
Strateegiline filantroopia
Strateegiline filantroopia (inglise keeles venture philanthropy) on riskikapitali põhimõtetele toetuv heategevuse liik, mis pakub nii rahalist kui mitterahalist (oskusteave, vabatahtlik inimressurss) toetust sotsiaalsetele algatustele, mis tegutsevad ühiskonna edendamise nimel. Strateegilise filantroopia eesmärgiks on tõsta nende organisatsioonide tegevusvõimekust, mille kaudu suurendatakse positiivset mõju ühiskonnas nii sotsiaal-, keskkonna- kui ka kultuurivaldkonnas. Strateegiline filantroopia on filantroopia spetsiifilisem suund.