cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarmo Laht
Tarmo Lahti tuntumad tööd on De La Gardie kaubamaja, kortermaja Kadriorus, Ferrum kaubamaja Kuressaares ning City Plaza kontorihoone. Lisaks sellele on Tarmo Laht edukalt osalenud mitmetel arhitektuurivõistlustel.
Korrosioonväsimus
Korrosioonväsimus on metallis vahelduvalpingel korrodeeriva keskkonna kaastoimel kulgev väsimusprao kiire areng, mis viib detaili suhteliselt kiire purunemiseni.
Mastaabitegur
Mastaabitegur on tegur väsimusarvutustes, mis arvestab ristlõike mõõtmete mõju väsimuspiirile.
Koormusliigitegur
Koormusliigitegur on tegur tugevusõpetusest, mis arvestab väsimuspiiride erinevusi vahelduval tõmbel, survel, pöörleval paindel, vahelduval väändel.
José Manuel Durão Barroso
José Manuel Durão Barroso, GCC (sündinud 23. märtsil 1956 Lissabonis) on Portugali poliitik. Aastatel 2004–2014 oli ta Euroopa Komisjoni president.
1992–1995 oli ta Portugali välisminister ja 2002–2004 Portugali peaminister.
Lolita Torres
Lolita Torres (sünninimega Beatriz Mariana Torres Iriarte; 26. märts 1930 Avellaneda – 14. september 2002 Buenos Aires) oli argentina filminäitleja ja laulja.
Endises Nõukogude Liidus (ka Eestis) olnud Torrese filmid ("Armastuse ajastu", "Peigmees Laurale", "Armastus esmapilgul") olid väga populaarsed. Need mõjutasid paljude tulevaste kunstnike saatust - nii filminäitlejate (Ljudmila Gurtšenko ) kui ka ooperilauljate (Jelena Obraztsova, Tamara Sinjavskaja ) saatusi.
Järvekarp
thumb|[[Suur järvekarp (Anodonta cygnea)]] Järvekarp (Anodonta) on jõekarplaste sugukonda kuuluv limuste perekond.
Nad toituvad peamiselt pisiloomadest.
Ta elab veekogude põhjas. Pumpab oma kehast vett läbi ning saab nii hapnikku kui ka toitu.
Eesti liigid
pisi|400px|Järvekarpide kojad tühjakslastud kalatiigi põhjas [[Ilmatsalus.]] Eestis elab kaks selle perekonna liiki:
Lähedane liik (varem ka samasse perekonda arvatud) on ebajärvekarp (Pseudanodonta complanata).
Loomio
Loomio on otsuste vastuvõtmise veebitarkvara, mis loodi, et soodustada ühisloomes otsuselangetamist. See on vabavaraline veebirakendus, milles kasutajad saavad algatada arutelusid ja esitada ettepanekuid. Kui arutelu areneb ettepanekuni, saab rühm tagasisidet uueneva struktuurdiagrammi kaudu.
Loomio programmeeris arendajate tuumikgrupp, kes asub Uus-Meremaal Wellingtonis. Uue platvormi arendamisse panustasid raha ja aega paljud inimesed üle kogu maailma.
2014. aastal kogus Loomio ühisrahastusega üle 100 000 USA dollari, et arendada välja Loomio 1.0, mis on kasutatav nutitelefoniga. Alates 2016. aastast on Loomio kasutusel enam kui 100 riigis, tarkvara on tõlgitud 35 keelde.
Ajalugu
Loomio tekkis Occupy liikumisest. 2012. aastal loodi esimene prototüüp. Seda kasutati Uus-Meremaa Occupy liikumise poolt. Pärast esimese prototüübi kasutamist otsustati, et Loomio 1.0 võiks olla veebitarkvara. Loomio arendustiimist sai sotsiaalne ettevõte.
Töökorraldus
pisi| Skeem, mis näitab, kuidas Loomio töötab Loomio põhiline organisatsiooniline struktuur on grupp. See koosneb liikmetest, kellele on määratud juurdepääs. Grupid võivad olla avalikud või eraviisilised, võimaldades vastavalt vajadusele privaatsust või läbipaistvust.
Liikmed loovad gruppides konkreetsetel teemadel arutelusid. Arutelus saavad rühma liikmed kommenteerida ja luua uusi ettepanekuid.
Rahastus
Loomiot rahastatakse organisatsioonide ja ettevõtetega sõlmitud lepingute ning kasutajate annetuste kaudu.
Philadelphi koridor
Philadelphi koridor on 14 km pikkune kindlusetaoline julgeolekuvöönd Gaza tsooni ja Egiptuse piiri ääres Gaza poolel.
See nimetus on algselt Iisraeli Relvajõudude antud koodnimetus.
Algselt oli tegu Iisraeli armee patrullkäikude koridoriga. Oslo lepped andsid Iisraelile sõjalise kontrolli Philadelphi koridori üle. Praegu kontrollib koridori Egiptus.
Ehitus
Philadelphi koridor koosnes mitme meetri kõrgustest betoonvundamentidel teraskandjatest varasemate vaatlus- ja tulistamisistmetega Iisraeli armeele ning sõiduteest selle terasmüüri ja Egiptuse-Gaza piiri vahel ja veel ühest tarast.
Gaza poolel piirneb koridoriga puudest, majadest ja teistest takistustest vabaks tehtud maariba. Organisatsiooni Human Rights Watch andmetel lõhkus Iisrael selle koridori ning piirneva vaba tulistamisvälja loomiseks ja laiendamiseks umbes 1600 Palestiina araablaste maja.
Ainukese läbipääsuna läbi koridori oli ette nähtud Rafaḩi piiripunkt piirilinnas Rafaḩis.
Piirikontroll ja salakaubavedu
Koridori põhieesmärk oli takistada relvade, laskemoona, sigarettide, uimastite, paberraha jne salakaubavedu ning inimeste illegaalset piiriületust.
Kui Iisrael pärast Ḩamāsi võimuletulekut Gaza tsoonis 2007 piirkonna isoleeris, suleti Rafaḩi piiripunkt peaaegu täielikult ka tsiviilisikutele.
Koridori alla kaevati tunneleid.
Struktuurigeoloogia mõisteid
Siin on loetletud struktuurigeoloogiaga seotud mõisteid; siia kuuluvad ka geotektoonika ja Maa siseehitusega seotud mõisted.
Polükarbonaadid
Polükarbonaat ehk kihtplast on plast, mida kasutatakse tööstuses ja ehituses selle heade omaduste tõttu. Polükarbonaadil on suur löögitaluvus, väike väsimustegur ja suur kulumiskindlus. Plasti põhilised koostisained on polükarbonaadid: rühm termoplastilisi orgaanilisi polümeere, mille nimetus tuleneb sellest, et need on polüümid ja sisaldavad karbonaatide gruppi (-O-(C=O)-O-). Üks tarbijale nähtavaid polükarbonaadi kasutusi on andmekandjate CD, DVD ja BD valmistamisel.
Harilik ädalalill
Harilik ädalalill (Parnassia palustris) on kivirikuliste sugukonda ädalalille perekonda kuuluv rohttaim.
Taim on kuni 35 cm kõrge palja püstise ühe või mitme varrega. Südajasmunajad lehed pikkade vartega paiknevad madalas kodarikus. Üks lehtedest on varreümbrine.
Varre tipus üks valge tumedama soonestusega õis. 5 valget tolmukat rohekate soontega. Tavaliste tolmukate vahel on 5 näärmelist kõlutolmukat, millel sigimiku juures on nektarinäärmed ning jätkutipus meetilkade sarnased näärmed, mis meelitavad tolmeldajaid. Õitseb nagu nimigi viitab ädalal, ehk siis kui teised niidutaimed on enamuses õitsemise juba lõpetanud.
Kasvab nii kuivadel kui mõõdukalt niisketel niitudel, soostunud niitudel ja teistel soistel aladel.
Eestis tavaline.
Mineri reegel
Mineri reegel on meetod tugevusõpetuses, mis põhineb vigastuste summeerimise printsiibil arvesse võtmaks astmelist koormusrežiimi väsimusarvutustes.
Reegel sai nime M.A. Mineri järgi, kes 1945. aastal seda laiemalt tutvustas. Reegli oli esitanud juba 1924. aastal rootsi insener Arvid Palmgren.
Plagiaat
Plagiaat (ladina keeles plagiarus "inimeseröövija, orjakaupmees") ehk loomevargus on võõra teose või selle osade avaldamine enda omadena. Plagiaadiks nimetatakse ka kirjaniku teose trükis avaldamist ilma tema nõusolekuta.
Mistahes teost saab pidada plagiaadiks vaid juhul, kui see vastab kolmele kriteeriumile. Esiteks: esineb äratuntav sarnasus kahtlustatava teose ja mõne varasema teose vahel. Teiseks: teoste vahel esinevat sarnasust ei ole võimalik seletada juhusega. Kolmandaks: teose autor ei ole viitamise või tänusõnadega või muul viisil tunnistanud varasema teose kasutamist.
Kõige sagedamini esineb plagiaati koolitöödes. Kõrgkoolides loetakse plagiaat akadeemiliste tavade rängaks rikkumiseks, mille eest võidakse üliõpilane eksmatrikuleerida.
Tekstilisel kujul olevate teoste puhul on võimalik plagiaati tuvastada spetsiaalsete programmide abil, mis võrdlevad etteantud teksti mingisuguses andmebaasis olevate tekstidega. Üldjuhul on andmebaasiks mõne interneti otsingumootori (Google, Yahoo!, Bing) poolt indekseeritud veebilehed. Võimalik on ka näiteks ühe õppeaine õpilaste töödest luua andmebaas, mille piires programm püüab tuvastada sarnaseid töid. Tuntuim plagiaadituvastust võimaldav veebileht on turnitin.com. Tegemist on tasulise programmiga, mis võrdleb etteantud teksti enam kui 15 miljardi veebilehega. WCopyFind on vabavaraline programm, mis võimaldab võrrelda etteantud tekste (näiteks õpilaste esitatud referaate) omavahel. Tasuta ja spetsiaalselt eestikeelsete tekstide jaoks on mõeldud Tallinna Tehnikakõrgkoolis loodud plagiaadituvastusvahend.
Teine rinne
Teine rinne on puistu rinne, mille keskmine kõrgus on 25–75% esimese rinde keskmisest kõrgusest ja on vähemalt 4 m kõrgune.
Noorendikes teist rinnet ei kirjeldata.
Muutuv pinge
Muutuv pinge ehk muutlik pinge on tugevusõpetuses pinge, mis muutub ajas suuruselt või suunalt. Masinaelementides on muutuv pinge enamasti tsükliline.
Nullist pulseeriv pinge
Nullist pulseeriv pinge tähendab tugevusõpetuses pingetsüklit, mille üks piirpinge võrdub nulliga.
Mikojan-Gurevitš MiG-29
Mikojan-Gurevitš MiG-29 (kirillitsas Микоян и Гуревич МиГ-29; NATO koodnimega Fulcrum) oli Nõukogude Liidu ja on Venemaa kahemootoriline mitmeotstarbeline reaktiiv-hävituslennuk. Selle konstrueerimist alustati 1974. aastal ja esimene lend tehti 6. oktoobril 1977.
MiG-29 esimesed versioonid olid varustatud tugeva teliku ja rajal ruleerimisel eest suletavate mootorite õhukanalitega ning avatavate lisaavadega õhukanalite tiivapealsel poolel, mistõttu lennukiga sai ohutult õhku tõusta ka võõrkehadega risustatud rajalt. Hiljem sellisest lahendusest loobuti.
MiG-29 pardarelvaks on statsionaarne 30 mm automaatkahur ning kuus tiivaalust pülooni relvastuse (pommid, raketid) ja konteinerite riputamiseks.
MiG-29 hakati konstrueerima pärast seda, kui sai teatavaks hävitajate F-15 ja F-16 võtmine Ameerika Ühendriikide relvastusse.
Ülevaade
MiG-29-l on sarnased aerodünaamilised lahendsed Suhhoi Su-27-ga, kuid on ka erinevusi. MiG-29 tiiva noolsus on 40°, kere lähedal liitub tiivapoolte esiservale etteulatuv suurema noolsusega lisand (LERX ehk leading edge root extension). Pikipüsivuse parendamiseks on MiG-29 varustatud kahe kiiluga.
Polümorfism (mineraloogia)
Polümorfism on keemilise aine omadus kristalliseeruda mitmel eri kujul.
Mikojan-Gurevitš MiG-29
Ülevaade
MiG-29 on kaks Klimov RD-33 turboventilaatormootorit, mis annavad kütusevarul lennuraadiuse 1500 km, lisapaakidega 2100 km.
Kabiin
Kabiinis asub juhtkang (juhis) tavapäraselt keskel, lenduri vasaku käe all asuvad kiiruse reguleerimise hoovad. Piloot istub Zvezda K-36DM katapulteeritaval istmel (ingl ejection seat), millel on märkimisväärselt head ohutuse näitajad lennukist katapulteerumisel hädaolukorras.
Kabiinis on läbipaistvad abikuvarid ehk esiklaasikuvarid (ingl head-up display, HUD), mis lihtsustavad näidikute jälgimist, kuna jäävad lenduri vaatevälja. Lenduri kiivrile kinnitub Shchel-3UM ekraan, kuid puudub HOTAS ehk käed-juhtimiskangil-süsteem. Näidikud ja juhtseadmed kabiinis on asetatud nii, et see sarnaneksid varasematele MiG-23 ja teistele Nõukogude Liidu lennukitele. Vaatamata sellele avaneb lendurile tänu MiG-29 kabiini suuremale klaaspinnale palju parem vaateväli kui varasematel Nõukogude/Vene hävituslennukitel.
Relvastus
MiG-29 relvastusse kuulub üks GSh-30-1 30 mm kahur. Algsesse MiG-29 automaatkahuri laskemoonasalve mahtus 150 laengut, hiljem asendatusse mahtus 100 laengut. Algne MiG-29B lennuk ei saanud kahurist tulistada, kui kere alla oli riputatud lisakütusepaak, sest see piiras hülsside eemaldumist tulistamisel. See viga uuema MiG-29S lennuki arendusel parandati. Lennuki keresse sai paigaldada kas 1150 liitrise paagi, ühe Vympel R-27 (AA-10 “Alamo”) keskmise laskeraadiusega raketi või kobarlahingumoona ja rakette. Mõnede Nõukogude hävituslennukite tüüpidesse mahutati tuumalõhkepeaga raketid lennuki keresse. Püloonidele kinnitati üldjuhul R-73 (AA-11 “Archer”), kuid ka R-60 (AA-8 “Alphid”). Veel oli võimalik paigutada üks 1500-liitrine lisakütusepaak kerealusele püloonile kahe mootori vahel.
Nõukogude Liit
Nõukogude Liit tõi MiG-29 esimest korda Lääne avalikkuse ette esitluses Soomes 2. juulil 1986. Kahte MiG-29 esitleti Farnborough' lennundusnäitusel Suurbritannias 1988. aasta septembris. Järgmisel aastal esitleti hävitajat Pariisi lennundusnäitusel, kus sellega juhtus õnnetus juba esimesel näitusenädalal. Pariisi lennundusnäitus oli teine kord, kui Nõukogude Liit pani välja oma hävituslennuki, esimene kord oli see aastal 1930. Lääne asjatundjatele avaldas MiG-29 elevust.
Pärast Nõukogude Liidu lagunemist leidsid MiG-29 peamiselt kasutust äsja moodustatud Venemaa õhujõududes.
Polümorfism (mineraloogia)
Polümorfsed mineraalid on näiteks andalusiit, sillimaniit ja küaniit. Neil on erinev kristallstruktuur, kuid sama koostis: Al2SiO5.
Mikojan-Gurevitš MiG-29
Venemaa
1993. aasta juulis lendasid õhus kokku kaks Venemaa õhujõudude MiG-29-t Royal International Air Tatoo lennundusnäitusel. Maa peal inimestest keegi tõsiseid vigastusi ei saanud, mõlemad piloodid katapulteerusid lennukist ja maandusid langevarjuga edukalt. Venemaa õhujõud koondasid kõik enda MiG-29-d pärast õnnetust Siberis 17. oktoobril 2008. Pärast teist õnnetust MiG-29-ga Lääne-Siberis detsembris 2008 tunnistati, et MiG-29 hävitajad ei vasta Venemaa õhujõudude nõudmistele. MiG-idest loobumisel oli suur osa ka lennukite vanusel, hinnanguliselt umbes 70% neist olid lendamiseks liiga vanad. MiG-29 ei ole saanud uuendusi pärast Nõukogude Liidu lagunemist, kuna otsustati uuemate lennukite Su-27 ja MiG-31 kasuks. 4. veebruaril 2009 jätkati uuesti Venemaa õhujõududes lende MiG-29-ga, kuid märtsis nõudsid Venemaa lennuväe esindajad MiG-29 parandustöid ülevaatusel avastatud detailide korrosiooni tõttu. Umbes 100 MiG-29 tehti korda, et lende jätkata. Venemaa õhujõud hakkasid moderniseerima MiG-29-t oma eelneva ja tavapärasema MiG-29 SMT tasemele. Kuigi Alžeeria lükkas tagasi 35 MiG-29SMT/UBT tellimuse, andis Venemaa sisse tellimuse luua 16 uut moderniseeritud MiG-29SMT-d 14. aprillil 2014, eeldades need valmis saada aastaks 2017.
Tüübid
paremal|400px
Pakri laht
pisi|Paldiski laht kaardil Pakri laht (ka Paldiski laht) on laht Läänemeres Põhja-Eesti rannikul. See piirneb idas Pakri poolsaarega ning läänes Väike-Pakri ja Kurkse väinaga.
Ventspilsi lennujaam
Ventspilsi lennujaam (läti keeles Ventspils lidosta) on lennujaam Lätis Ventspilsi linna lõunaosas 3,5 kilomeetri kaugusel kesklinnast. Osa selle territooriumist jääb ka Cirpstene külla.
Koos Riia ja Liepāja lennujaamaga on see üks Läti kolmest suuremast lennujaamast.
Ajalugu
Ventspilsi lennujaama hakati rajama enne Teise maailmasõja algust, mil kavatseti avada Ventspilsi läbiv Riiast Liepājasse viiv lennuliin. Seoses sõja puhkemisega see plaan aga ei teostunud. Aastal 1940 asusid sinna seoses baaside lepinguga Nõukogude pommitajad.
Tsiviillende alustati seal aastal 1975. Toona olid Aerofloti lennureiside sihiks Riia ja Leningrad. Lisaks reisilennukitele kasutasid lennuvälja ka muud tsiviillennukid. Kasutatavad lennukid olid An-24, An-2, Jak-40, Mi-2. Lennujaam lõpetas töö aastal 1983.
Zygmunt Bauman
Ta elas alates 1971. aastast Briti kodanikuna Inglismaal.
1960. aastatest 1980. aastate alguseni kirjutas Bauman klassi ja ühiskondliku konflikti teemadel. Kuigi ta hilisemad raamatud ei tegele otseselt klassiga, kirjeldab ta end jätkuvalt sotsialistina. Üks Baumani suuremaid mõjutajaid on olnud marksistlik teoreetik Antonio Gramsci.
VSS
Võistluste reeglid
Lastakse nelja 100 m kaugusel seisvat siluetti: metssiga, mägilammas /gemss, metskits ja rebane. Igale siluetile sooritatakse viis lasku. Erinevaid siluette lastakse erinevatest laskeasenditest. Võistleja võib siluettide laskejärjekorra vabalt valida (kui ei ole võistluste reeglites järjekord lisatud). Laskeharjutuse (nelja silueti) sooritamiseks antakse ühele laskurile laskmiseks aega 20 min. Enne võistlusseeria alustamist on lubatud sooritada kaks proovilasku proovilehte. Proovilaskudele kulutatud aega ei arvestata võistlusaja sisse. Proovilaskudeks antakse aega 1 minut. Ajalimiidi lõppemisest teatab kohtunik neljandal minutil "üks minut". Viienda lasu sooritamiseks laskeasendi võtnud laskuri ajalimiidi lõppedes laskmist ei katkestata, vaid lubatakse tal lask sooritada. Võistkondlike võistluste läbiviimisel võistkonna laskmisega ühele märklehtede komplektile laskekohtade vahetamisega vastavalt vabadele märklehtedele, määrab võistkonnale eraldatud laskeaja juhend (nt kuueliikmelise võistkonna puhul 45 min).
Zygmunt Bauman
1980. aastate lõpus uuris ta modernse kultuuri ja totalitarismi seoseid ning sai maailmakuulsaks oma töödega postmodernsusest. Bauman nimetab postmodernistlikku maailma "teiseks tsivilisatsiooniks" – see on Lääne-Euroopas kujunemas olev uus maailmamõistmine. 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses avaldas Bauman hulga raamatuid, mis tegelesid modernsuse, bürokraatia, ratsionaalsuse ja sotsiaalse tõrjutuse teemadega. Freudi jälgedes nägi Bauman Euroopa modernsust kui kompromissi – modernne Euroopa oli nõus teatud vabaduse tasemest loobuma, et vastu saada suurema individuaalse turvalisuse tunne. ’Tahke modernsus’ (solid modernity) tähendas ebakindluse ja määramatuse eemaldamist. See tähendas kontrolli looduse üle, hierarhilist bürokraatiat, reegleid ja kategooriaid, et kõrvaldada isiklik ebakindlustunne. Inimelu kaootilised küljed pidid tunduma korrapärased ja tuttavlikud. Siiski näitas Bauman mitmes raamatus, et sellised korrastavad püüdlused ei vii kunagi soovitud tulemusteni. Alati jääb olema ühiskondlikke gruppe, keda ei anna hallata, teistest eraldada ja kontrollida. Raamatus "Modernity and Ambivalence" hakkas Bauman taolisi määratlematuid isikuid teoretiseerima ’võõra’ kujundit kasutades. Tuginedes Georg Simmelile ja Jacques Derridale hakkas Bauman võõrast kirjutama kui isikust, kes viibib kohal, kuid on samas tundmatu – isik, kelle suhtes ühiskond ei suuda otsusele jõuda.
VSS
Relv
Laetakse ühe padruniga (kassetist laadimine ei ole lubatud). Võistlejal ei ole lubatud kasutada kindaid ega paksendusega spetsiaalset laskuririietust. Võistlejatel on lubatud peale proovilaskude sooritamist kasutada vaatetoru lasketulemuste kindlaks tegemiseks. Võistluslaskude sooritamisel on kõrvaline abi ning vaatetoru kasutamine keelatud. Relva kaliiber ei tohi olla alla 22 horneti. Optilisel sihikul piiranguid ei ole. Päästiku tõmbetugevus on vaba. Relva üldine kaal (koos optikaga) ei tohi ületada 5 kilogrammi.
Zygmunt Bauman
Raamatus "Modernity and Ambivalence" üritas Bauman seletada eri lähenemisviise, mida modernne ühiskond võõra suhtes kasutab. Ühelt poolt mõjub võõras ja tundmatu tarbijaühiskonnas alati peibutavalt – teistsuguse ahvatlust saab kogeda eri roogi maitstes, eri moevoole jälgides, turist olles. Samas on võõral ka negatiivsem pool. Et teda ei saa kontrollida ja käskida, siis võõrast kardetakse, ta on potentsiaalne pätt, inimene väljaspool ühiskonna piire on ähvardav.
VSS
Tabamuste hindamine
Tabamus määratakse kuuliaugu järgi, st kaliibrilist korrigeerimist ei tehta. Laskurite mittesüülise ülemäärase tabamuse korral arvestatakse maha väikseim tulemus. Märklehte lastud ülemäärase lasu korral arvestatakse maha parim tulemus.
Zygmunt Bauman
Baumani kuulsaim raamat "Modernity and Holocaust" üritab anda ülevaate taoliste hirmude ohtlikkusest. Tuginedes Hannah Arendti ja Theodor Adorno raamatutele totalitarismist ja valgustusajastust kirjutas Bauman, et holokausti ei tohiks pidada sündmuseks, mis puudutab vaid juudi ajalugu, ega ka tagasilanguseks eelmodernsesse barbaarsusesse. Pigem tuleks holokausti pidada sügavalt seotuks modernsuse ja selle korrastamispüüdlustega. Protseduuriline ratsionaalsus, töö jagamine väiksemateks ülesanneteks, eri liikide taksonoomiline kategoriseerimine ja kalduvus reeglite järgimist moraalselt kõlbelisena vaadelda mängisid kõik rolli holokausti toimumises. Baumani sõnul ei ole modernsed ühiskonnad täielikult omaks võtnud holokausti õppetunde – holokausti vaadeldakse üldiselt kui seinal rippuvat pilti, millelt ei õpi kuigi palju. Baumani kohaselt said juutidest Euroopa võõrad par excellence. Natside plaan juudid annihileerida (Endlösung) oli Baumani jaoks äärmuslik näide ühiskondade püüdlustest tõrjuda välja neis eksisteerivad ebamugavad ja määramatud elemendid. Nagu ka filosoof Giorgio Agamben, väidab Bauman, et need samad välistamisprotsessid, mis holokausti ajal toimisid, on siiani olulised.
1990. aastate keskel hakkas Bauman tegelema postmodernismi ja tarbijaühiskonnaga. Tema sõnul oli 20. sajandi teisel poolel modernses ühiskonnas toimunud nihe. Ühiskond oli muutunud tootjate ühiskonnast tarbijate ühiskonnaks. Baumani kohaselt pööras see muutus ümber Freudi "modernse" kompromissi – loobuti turvalisusest, et saaks nautida suuremat vabadust – vabadust osta, tarbida, elu nautida. Baumani jaoks oli see nihe "modernsusest" "postmodernsusesse". Sajandivahetusest on ta üritanud vältida "postmodernsuse" mõistet hoidmaks ära võimalikku mõistesegadust ja on kasutanud 'vedela' (ka ’voolava’) ja ’tahke’ modernsuse mõisteid (liquid modernity ja solid modernity). Tarbijaühiskonda vaagivates raamatutes kirjutab Bauman endiselt samast ebakindlusest, mida kirjeldas tahke modernsusega tegelevates kirjutistes, kuid uuemates raamatutes on need hirmud laialivalguvamad ja raskemini kindlaks määratavad. Need on ’vedelad hirmud’, mis on amorfsed ja millel ei ole kergesti identifitseeritavat referenti (nt hirm pedofiilia ees).
20.–24. jaanuarini 2014 viibis Bauman Eestis ning pidas Kultuuriteaduste ja kunstide doktorikooli talvekooli raames Tallinnas loengu ja avaliku diskussiooni (koos Rein Rauaga). Doktorikoolile järgnenud viljakast kirjavahetusest sündis ka mõni aasta hiljem raamat "Iseduse praktikad" (Tallinna Ülikooli Kirjastus, Tallinn 2017).
Astuuria kuningriik
Astuuria kuningriik (ladina Regnum Asturorum) oli esimene kristlik riik, mille vastupanu osutavad kristlased pärast islamiusuliste vallutust Pürenee poolsaarel (711–719) rajasid. Astuuria kuningriik tekkis muslimite vastu edukalt mässava Pelayo võimupiirkonnast, kuid alles Alfonso I (valitses 739–757) rajas uue kuningriigi alused. Riik jagati 910 kolmeks riigiks: Leóni kuningriik, Galicia kuningriik ja Astuuria kuningriik.
Sümbolid
Astuuria kuningriigi sümbol oli võidurist, mis on kujutatud ka kuningriigi lipul. Lipul on ka ladinakeelne deviis "Hoc signo tuetur pius. Hoc signo vincitur inimicus" ('Selle märgiga hoitakse vaga. Selle märgi all võidetakse vaenlast'), mis on ka Võiduristi tagaküljel.
Põlisrahvad
Astuuria kuningriik asus Kantaabria mägede lääne- ja keskosas, eriti Picos de Europa ja Astuuria keskosa piirkonnas, kus leidsid aset põhilised poliitilis-sõjalised sündmused kuningriigi esimestel kümnenditel. Straboni, Dio Cassiuse ja teiste antiikgeograafide teatel elas seal I aastatuhande mitu rahvast, kelle seast võib nimetada järgmisi: vadinienses, kes elasid Picos de Europas ja kelle asuala nihkus kristliku ajaarvamise esimestel sajanditel tasapisi lõuna poole, millest annavad tunnistust arvukad Kantaabria steelid; orgenomeskid, kes elasid Astuuria idarannikul; seliinid, kes elasid igal pool Sella (Salia) orus; lugoonid, kelle asuala paiknes Sella ja Nalóni jõe vahel ning kelle pealinn oli Lucus Asturum (Lugo de Llanera); päris-astuurid, kes elasid Astuuria siseosas praeguse Piloña ja Cangas del Narcea valla vahel; ja peesikid, kes elasid Ida-Astuuria rannikul Navia suudme ja praeguse Gijóni linna vahel. pisi|[[Valle järv (Somiedo vald). Seal asuvad tuntud cabanas de teito, mis ei erine eriti vanade astuuride majadest]] Antiikgeograafide teated nende rahvaste etnilise päritolu kohta on segased: Klaudios Ptolemaiose järgi elasid astuurid praeguse Astuuria keskosas, mis paikneb Navia ja Sella jõe vahel, sellest jõest ida pool aga oli piir kantaabrite asualaga. Siiski paigutab juba 4. sajandil Julius Honoriuse "Kosmograafia" Ebro lätte astuuride alale (sub asturibus). Igatahes jätab Strabon Kantaabria etnoste vaheliste piiride üksikasjad kõrvale ning teatab oma "Geograafias", et kõigil Põhja-Hispaania rahvastel gallaikidest baskideni on sarnane kultuur ja elulaad.
Teiselt poolt on tunnistusi, mille kohaselt ei lugoonid ega peesikid ei pidanud end algselt astuuride hulka kuuluvaks: Parroquial Suevo teeb vahet astuuridel ja peesikitel, nagu nad oleksid erinevad hõimud, ja Piloña vallast leitud kivi piedra de los Ungones teatab ungoonide ja astuuride vahelisest piirist. Seetõttu paistab et tulevase Astuuria hõimudel ei olnud ühist identiteeti.
Ent olukord hakkas Rooma riigi allakäigu ja germaanlaste sissetungi ajal muutuma: võitlus algul roomlaste ja seejärel vandaalid ning läänegootide vastu tekitas tulevase Astuuria rahvaste ühisteadvuse. Arheoloogilistel väljakaevamistel Castro de La Carisa ümbruses Lena vallas on leitud kindlustuste jälgi. Asjatundjate arvates on tõestab see kaitseliin strateegiliselt tähtsas kohas Caudali jõe orus, mis moodustab loodusliku ühenduse Meseta ja Astuuria vahel, et Kesk-Astuuria elanikud osutasid ühiselt relvastatud vastupanu. Carisas on avastatud kaks arheoloogilist kihti, millest üks vastab Kantaabria sõdadele ja teine ajavahemikule 675–725, mil leidis aset läänegootide kuninga Wamba sõjaretk astuuride vastu ning Astuuria vallutamine Muza poolt.
Astuuria identiteet kristalliseerus lõplikult Pelayo kroonimise, Covadonga lahingu võidu ning Astuuria kuningriigi moodustamisega. Chronicon Albeldense, mis jutustab isamaaliselt Covadonga võidust, kinnitab, et selle lahinguga "sünnib jumaliku ettenägemise läbi Astuuride Kuningriik" (Asturorum Regnum divina providentia exoritur).
Islami vallutus ja astuuride ülestõus
pisi|[[Pelayo, Covadonga lahingu võitja ning esimene astuuride kuningas]]
Pärast Guadalete lahingut (711) alistasid muslimid mõne aastaga (711–719) Pürenee poolsaare ja hävitasid läänegootide riigi. Pürenee poolsaare konkista käigus langesid poolsaare peamised linnad ja halduskeskused islami vallutajate kätte. Poolsaare kesk- ja lõunaosa, sealhulgas Guadalquiviri ja Ebro jõe oru valitsemine ei valmistanud vallutajatele suurt raskust, sest nende kasutada olid läänegootide riigi haldusstruktuurid, mis ulatusid tagasi Rooma riigi aegadesse. Poolsaare põhjaosa mägedes, eriti Astuurias, aga linnu praktiliselt ei olnud ning maa tuli alistada org oru haaval. Vallutatud ala vaoshoidmiseks võtsid muslimid sageli pantvange.
Kui Ţāriq ibn Ziyād 711 oli esimesel sissetungil Toledoni jõudnud, ületas Jeemeni Ifrīqīyah' asekuningas Mūsā ibn Nuşayr 712 Gibraltari väina ning tema juhtimisel vallutati muu hulgas Mérida, Toledo, Zaragoza ja Lérida linn. Sõjaretke lõpus õnnestus tal vallutada poolsaare loodeosas Lugo ja Gijón. Viimasesse linna paigutas ta väikese berberi väesalga, mida juhtis kuberner Munuza, kes pidi kindlustama muslimite võimu Astuurias. Piirkonna alistumise tagatisena viidi Córdobasse mõned Astuuria aadlikud, sealhulgas Pelayo. pisi|Al-Ándalus osana [[Umaijaadide kalifaadist (u 720)]] Ent nagu teatavad nii Cronica Rotensis kui ka al-Maqqari kroonika, õnnestus Pelayol Al-Ándalusi walī al-Ḩurr ibn ‘Abd ar-Raḩman ath-Thaqafī valitsemisajal (717–718) Córdobast põgeneda ning ta õhutas Astuurias ülestõusu Gijóni islami võimude vastu. Astuuride juhi (tema etnilise päritolu üle ajaloolased vaidlevad) residents oli siis Bresis (Piloña vald), kuhu Munuza saatis väed eesotsas kindral Al Qamaga. Saanud teada muslimite saabumisest, ületasid Pelayo ja tema kaaslased kiiruga Piloña jõe ning suundusid Auseva mäe juurde, kus nad varjusid Covadonga koopasse. Seal varitsesid nad muslimite väesalka, mis neil õnnestus purustada. Võit selles võrdlemisi väikeses Covadonga lahingus 722 (selles osales mõnisada berberi sõdurit) tõi Pelayo suure au sisse ning innustas astuure ulatuslikule ülestõusule. Munuza, kes leidis end isoleerituna aina vaenulikumaks muutuvas piirkonnas, otsustas Gijónist lahkuda ning siirduda Camino Real del Puerto de la Mesa kaudu Mesetasse. Ent astuurid lõikasid tal tee ära ja tapsid ta Olalíeses (Grado vald).
pisi|[[Curiechose mägi, Castro de La Carisa]]
Hiljuti lõpetasid arheoloogid väljakaevamised Picu Homónil Camino Real del Puerto de la Mesa kõrval ja Castro de La Carisas (umbes 15 km ida pool Lena vallas Huerna oru ja Pajarese oru kohal). Nad leidsid kindlustused, mis süsinik-14 meetodil dateeriti 7. sajandi lõppu ja 8. sajandi algusesse: neis kohtades leiti vahitorne ja peaaegu kahemeetriseid auke, mille ehitamises ja valvamises pidi osalema tuhandeid sõdureid. See nõudis head organiseeritust ja tugevat juhtimist. Arvatakse, et tegu oli Pelayo meestega. Arvatakse, et Castro de La Carisas varjusid Pelayo väed enne Covadonga lahingut. Arvatakse, et see kaitseliin ehitati selleks, et islami väed ei saaks Camino Real del Puerto de la Mesa ning Pajarese oru kaudu Astuuriasse siseneda.
Udria
Udria küla asub Narva-Jõesuu linnas Ida-Viru maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vaivara valda.
Kaugus maakonnakeskusest Jõhvist on 30 kilomeetrit. Vaivara vallamajast Sinimäel 4 km. Külas elas 2005. aasta andmete järgi 29 inimest.
Mööda küla lõunapiiri kulgeb Tallinna–Narva maantee ja küla läbivad Narva – Narva-Jõesuu – Hiiemetsa maantee nr 91 ja Udria–Sinimäe tee. Udria küla piirneb põhjas Narva lahega, idas Meriküla ja Laagna külaga, lõunas Hiiemetsa ja Hundinurga külaga, läänes Pimestiku külaga. Udria küla piiridesse kuulusid varem ka Hanelu karjamõisa maad. Pärast Meriküla dessandi mälestusmärgi püstitamist Nõukogude ajal muudeti külade piire nii, et see ala koos kolme majapidamisega läks Meriküla küla koosseisu.
Loodus
pisi|Utria panga paljandid. Esiplaanil Utria savikallas, kaugemal kõrgekallas augustis 2007 Udria jõe ürgorg ja rannikuala on Natura 2000 raames kuulutatud Udria maastikukaitsealaks. Küla piiridesse jääb Udria juga, Udria kivikülv ning Põhja-Eesti panga kaks paljandit: Udria pank ja Udria savikallas. Essi talu põllul on ka vana loomajälgede ja lohkudega ohvrikivi.
Küla järgi on nimetatud Loobu kihistu Udria kihistik.
Pärimused
Rahvapärimus räägib röövlikoopast ehk Jänesekoopast Udria oja ürgorus, mis oli viikingite peatuspaik, räägitakse ka ruunikivist koopa lähedal jõekaldas. Udria jõge kutsutakse ka hiiejõeks, kuna jõe kaldal oli püha hiis (ilmselt Kotšnevi pargi kohal).
Ajalugu
Udria küla maa-ala on väga vana inimeste elupaik, seal asub neli kivikalmet esimesest aastatuhandest, millest ühte nimetatakse Papikivikuks. Tänaseks kadunud Mummassaare asunduse (nüüd Pimestiku küla osa) põldudelt on leitud unikaalne nn Vaivara pronkskirves.
Udria küla on kirjalikes allikates esmamainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus nimega Ydrigas; küla suuruseks on seal märgitud 3 adramaad. Udria küla on tuntud ka järgmiste nimekujudega: Utria, Uttria, Udrias.
17. sajandist on Udria ojal teada vesiveski, mis lammutati 1900. aastal Kotšnevi lossi pargi laiendamise käigus. Veski kohal on jõel juga ning siia tehti pargi laiendamise käigus jalutussild. Lossi peahoone hävis Esimese maailmasõja käigus. Loss ja maad vahetasid omaniku Monte Carlo kasiinos.
Udria küla maad kuulusid Laagna mõisale. Küla põlispered olid vabad talupojad ja seepärast olid Udria külas renditalud juba 19. sajandi algul, võib-olla veelgi varem. Mõisale tasuti renti rahas, viljas või heinas, tegu (teopäevi) tehti ainult juhul, kui mõisale jäädi võlgu. Enne mõisamaade rendi- ja müügitaludeks jagamist vastavalt 1856. aasta talurahvaseaduse vastuvõtmise ajal oli Udria külas talusid rohkem, kuid enamik olid väiksed 1–1,5 päeva talud. Pärast ümberkruntimist muudeti talud 2–3 päeva taludeks. Päevatalu tähendas künni pinda, mida üks hobuserakend päevas künda jõudis, sinna juurde kuulusid heina- ja karjamaad. Talude arv vähenes umbes kahekümne võrra. Maata jäänud pered rändasid Narva jõe taha Laagna mõisnikule kuulunud mõisa rentnikeks, kuhu neile mõisa kulul majad ehitati. Meriküla mõis eraldus Laagna mõisast 1861. aastal, siis müüdi ka Udria küla maad Meriküla mõisale.
Udria küla muutus 19. sajandi teisel poolel suvitusrajooniks sarnaselt Narva-Jõesuu ja Merikülaga. Mere-äärsed talud ehitasid suvilaid ja rentisid neid suvitajatele. Udria talumeestel olid head hobused ja vedruvankrid (kalessid), millega veeti suvitajaid Auvere raudteejaamast puhkekohtadesse ja tagasi ning teeniti sellega lisaraha.
Udria külas hakkasid suitsutared ja rehielamud kaduma 19. sajandi keskel. Sajandi lõppuks olid kõigil elamutel korstnad. Seda võimaldas suvitajate teenindamisega kaasnev lisaraha juurdevool. Talude päriseksostmisel olid maa hinnad siinkandis mitu korda kallimad kui sisemaal, kuid talude väljaostmisega raskusi ei tekkinud.
pisi|Utria dessandi esimese osa maabumiskoht, kuhu 1933. aastal paigaldati mälestustahvel Eesti Vabadussõja ajal 17. jaanuaril 1919 toimus Udria dessant, kus Eesti ja Soome vabatahtlikud maabusid Udria rannas. Dessanti juhtis kapten Johan Pitka dessantrühmi juhtisid major Martin Ekström, staabikapten Karl Aleksander Paulus ja kapten Anto Nestori Eskola. Esimesel rünnakulainena saadi maale saata 180 soomlast ja umbes 400 eestlast, kes hargnesid kahes suunas. Udria küla vabastati 17. jaanuaril 1919.
Enne Teist maailmasõda oli Udria suur küla, koos Udria ridakülaga oli kokku 118 suitsu (majapidamist). Udria ridaküla tekkis 19. sajandil Triibmanni talu maadele Narva-Jõesuu – Vaivara maantee äärde, mis läbis küla. Esimene maaostja oli endine Vaivara mõisa teenija pärisnimega (perekonnanimega) Kaer, hiljem ostsid nende naabruses maad mõisast lahti saanud teomehed. Udria ridaküla kasvas 23 majapidamiseni. Udria külas oli 48 talu. Peale talude oli külas kaluri-, käsitöölise- ja popsikohti. Kuna küla oli mere ääres, siis ei puudunud ka paadid, laevad ja laevakaptenid (Rautso – hukkus Rootsi rannas 1944, Veltbach ja Leo Piik – hiljem Tallinna sadamakapten). Küla kalameestel olid nii mootor- kui ka sõudepaadid. Udria külas oli telliskivivabrik, mida külaelanikud kutsusid savivabrikuks. Valmistati põhiliselt katusekive. Külas oli koolimaja, rahvamaja, vaestemaja, pritsikuur ja mitu poodi. Poed olid Marie Alliku III järgu toiduainete kauplus, Nelli Meriani III klassi kauplus Udria ridakülas ja Veltbachi pood. 1919. aasta juulis elas külas 649 inimest, mis jagunes 146 leibkonnaks (pereks).
1939. aasta lõpul pandi Udria küla taludesse sisse elektrivool, 1942. aasta sügisest on võimalus kasutada Udrias tööstusvoolu.
Udria küla evakueeriti Saksa sõjaväe korraldusel aprillis 1944, enne Narva jõe lahinguid. Saksa sõjavägi lammutas pommitamisest terveks jäänud hooned ja kasutas neid kaitseehitistena. Need, mis säilisid pärast lahinguid Narva jõel, hävitati Sinimägede lahingu käigus, kuna Udria, Hiiemetsa, Auvere ning Hundinurga külade maadelt toimusid rünnakud Sinimägedele. Pärast lahinguid oli Udria küla 118 majapidamisest säilinud kahe maja seinad ja mõned maakivist müürid. Tagasi tulid külla väga vähesed ning pärast sõda taastati ainult 18 majapidamist.
2. juunil 1933 pandi nurgakivi Eesti Vabadussõja käigus toimunud Udria dessandi mälestusmärgile. Mälestusmärgi paigaldamise eestvedaja oli Olewi Selts. Ausammas lõhuti Nõukogude võimu poolt 1940. aastal. 1991. aastal taastasid Udria külast pärit inimesed Udria dessandile pühendatud ausamba. Uue kivi raius skulptor Jüri Ojaver, muud tööd tegid Mart Laht, Urmas Kuusk, Jaan Ojaver, Mati Rautso, Vello Kärsten ja Jüri Lippo.
Traditsiooniks on saanud iga-aastane Erna Seltsi, Vaivara vallavalitsuse, kaitseliidu peastaabi ja Alutaguse maleva korraldatud sõjalis-sportlik mäng – Udria dessant Udria ümbruses. Sõjamänguga meenutatakse 17.–18. jaanuaril 1919 toimunud edukat dessanti Eesti mereväe alustelt Udria randa, Eesti 400 mereväelase ja 600 Soome vabatahtliku osavõtul. Traditsiooniks on saanud ka jaanipäeva ja muinastulede öö korraldamine küla keskmes.
Haridus
Kooli asutamisaeg külas ei ole täpselt teada, kuid on teada, et aastal 1836 õppis koolis 36 õpilast. Õpetajaks oli Samueli Mart-Harri. 1856 alustas õpetajatööd Mihkel Lipp ja 1871 Georg Kena, Kaarel Veltbach oli kooliõpetaja alates 1874., Aleksander Heinmann 1883. ja Aleksander Steinmann 1887. aastast. 1881 õppis koolis 25 õpilast, 1885 26 ja 1887 28 õpilast. 1889 ehitati Udriasse uus ruumikas koolimaja, kuna vana maja jäi väikseks. Uues majas asus õpetama Johanneas Thalberg. 1894–1907 õpetas koolis omakülamees August Veltbach. Vana koolihoonet kasutati valla vaestemajaks. Eesti Töörahva Kommuuni valitsemise ajal hõivasid kooli punasõdurid. Koolimajas hoiti palju küla ja kooli puudutavaid ajaloodokumente, kuid palju neist hävis sellel ajal, kuna punasõdurid kütsid nendega ahju. Kõige suurem oli Udria kool aastatel 1923/1924, kus koolis õppis 80 õpilast. 13. oktoobril 1943 võttis koolimaja oma kasutusse Saksa sõjavägi. Õppetöö (17 õpilast) jätkus õpetaja Charlotte Johannese korteris, Charlotte Johannes jäigi kooli viimaseks õpetajaks. Koolimaja hävis 1944. aasta kevadel.
Kultuurielu
Udrias tegutses Udria Näite, Muusika ja Kirjanduse Selts Olew, mille põhikiri registreeriti 30. detsembril 1922. Selts juhtis 1924. aastal külla ühistöö korras rahvamaja ehitamist. Majas oli alaline lava ja saalis oli 200 istekohta. Ehituse üks eestvedaja oli Aleksander Rautso. Rahvamaja hävis 1944. aastal.
Külas oli puhkpilliorkester ja lavastati näidendeid. Eesti Haridusliit ja Olew viisid 1928. aasta talvel läbi näitemängukursused. Kursuseid juhatas Vanemuise ja Estonia teatri näitleja Kristjan Hansen, kes oli lavahariduse saanud Moskva Kunstiteatri juures.
1932 moodustati eraldi organisatsioonina Udria Muusikaühing, mis tegeles puhkpilliorkestri ja segakooriga. Udria muusikaseltsi segakooris oli 29 liiget ja koor oli Eesti Laulu Liidu liige. Segakoori juhatas J. Juuse. Pasunakoori 15–22 mängijat juhatas A. Veldi (Veltbach). 1939 kinkis president Päts orkestrile komplekti uusi Prantsusmaal valmistatud puhkpille. Udria küla koolimajas näidati ka filme.
Udria seltsimajas oli Peetri valla keskraamatukogu (moodustatud 1925) osakond. Oma raamatuid andis raamatukogule kasutada ka Olew.
Ühistegevus
Udria Vabatahtlik tuletõrjeühing asutati 9. detsembril 1932. Pritsikuur oli olemas juba enne. Ühingusse kuulus 64 liiget. Pritsimajas hoiti mitut käsipumpa, ühte vankrile paigaldatud suurt pumpa, voolikuid ja muid kustutusvahendeid.
11. detsembril 1935 asutati Udria Veeühisus. Juhatusse valiti Ado Rautso, Nikolai Tuube ja Eduard Bergfelt. Veeühisuse ülesandeks oli Udria peakraavi ja harukraavide kaevamine ning korrashoid liigvee ärajuhtimiseks. Korraldati kursusi rahva teadmiste ja oskuste parandamiseks.
Astuuria kuningriik
Islami vallutus ja astuuride ülestõus
Pelayo võiduga Covadonga lahingus 722 tekkis Astuuria kuningriigi ala. Pelayo valitsemine ei olnud võrreldav läänegootide kuningate valitsemisega: esimesed Astuuria kuningad nimetasid end kord vürstideks (princeps), kord kuningateks (rex), ning alles Alfonso II ajal kinnistus kuningatiitel. Vürstitiitel oli Põhja-Hispaania rahvastel traditsiooniline. See esineb gallaikide ja kantaabrite epigraafidel, kus esinevad sellised väljendid nagu princeps albionum (Níceri steelil) (Coaña vallast leitud raidkirjal) ja princeps cantabrorum (vadinienses 'e kivil Cistierna vallas Leóni provintsis). Astuuria kuningriik tekkis õigupoolest võimuna Rohelise Hispaania rahvaste üle, kes olid pannud vastu nii roomlastele kui ka läänegootidele ning mis ei tahtnud alluda Umaijaadide riigile. Lõuna poolt, Al-Ándalusist tulnud põgenikud tõid kaasa gooti mõjud. Ent veel 9. sajandi alguses Alfonso II testamendis öeldi läänegootidest lahti, süüdistades neid Hispania kaotamises. Kroonikad Cronica ad Sebastianum, Chronicon Albeldense ja Cronica Rotensis, millel põhineb selle ajastu tundmine, on kõik kirjutatud Alfonso III aegadel, mil gooti ideoloogiline mõju oli juba oluline.
pisi|[[Puente Romano Astuuria kuningriigi esimeses pealinnas Cangas de Onísis]]
Esimestel kümnenditel oli Astuuria kontroll kuningriigi eri piirkondade üle oli veel küllaltki lõtv, mistõttu seda tuli pidevalt kindlustada abielusidemete abil Pürenee poolsaare teiste vägevate suguvõsadega: nii abiellus Pelayo tütar Ermesinda Kantaabria hertsogi Pedro poja Alfonsoga ning Alfonso poeg Fruela ja tütar Adosinda abiellusid vastavalt Arabast pärit baskitari Muniaga ja Flavionavia (Pravia) piirkonna peesikite pealiku Siloga.
Pärast Pelayo surma 737 valiti monarhiks Favila ehk Fáfila. Fáfila sai kroonikate järgi surma karu läbi, kui ta tegi läbi üht vapruseproovi, mida tollastelt aadlikelt nõuti.
Algne laienemine
Fáfilale järgnes Alfonso I, kes päris Astuuria trooni tänu abielule Pelayo tütre Ermesindaga. Alfonso sündis tõenäoliselt Tritium Magallumis (Tricio, La Rioja), kus resideeris tema isa, Kantaabria hertsog Pedro. Chronicon Albeldense jutustab, et Alfonso tuli ära La Rioja maadelt, et abielluda Ermesindaga. Favila surm tegi võimalikuks tema troonile asumise, millest sai alguse Astuuria dünastia. Kuigi alguses asus Cangase õukonda elama ainult Alfonso, on kindel, et sedamööda, kuidas Mesetas ning Ebro jõe oru keskosas, kus paiknesid Kantaabria hertsogiriigi peamised kindlused, sealhulgas Amaya, Tricio ja Ciudad de Cantabria, rahvastik vähenes, asusid hertsog Pedro järeltulijad elama La Riojast Kantaabria piirkonda ning ajapikku osalema Astuuria kuningriigi saatuses.
Alfonso alustas väikese Astuuria kuningriigi laienemist oma algselt alalt Picos de Europa piirkonnast lääne suunas Galiciasse ning lõuna suunas pidevate sissetungidega Duero orgu, vallutades linnu ja külasid ning viies nende elanikke põhjapoolsematesse turvalisematesse piirkondadesse. Nõnda tühjenes Meseta ja tekkis Duero kõrb, mis kaitses islamiusuliste edasiste rünnakute eest.
Seda inimestest tühjenemist, mille olemasolu väitis Claudio Sánchez-Albornoz y Menduiña, on tänaseks kahtluse alla seatud, vähemalt selle ulatust. Üks põhilisi argumente tühjenemise vastu on väikekohtade nimede säilimine mitmes maakonnas ning asjaolu, et tänini on Kantaabria piirkonna ja Meseta keskosa elanike välimuses ja kultuuris suured erinevused. Kindel on, et 8. sajandi esimesel poolel toimus Duero orus ruraliseerumine: linnalisest eluviisist loobuti ning asuti elama väikeste karjakasvatuskogukondadena. Põhjuste seas olid Rooma riigi aegse orjanduse täielik kadumine, pidevad suured epideemiad ning Al-Ándalusi mahajätmine berberi garnisonide poolt pärast 740. ja 741. aasta ülestõusu. Kõik see tegi võimalikuks, et tekkis väheasustatud ja organiseerimata piirkond, mis isoleeris Astuuria kuningriigi islamiusuliste rünnakutest ning võimaldas riigil jätkuvalt kindlustuda.
Peale selle, kuningate Alfonso I ja Fruela sõjakäigud Duero orgu pidid olema väga erinevad astuuride röövretkedest samasse piirkonda Rooma-eelsel ajastul: Astuuria laienemine sai teoks põhiliselt Kantaabria kaudu (Galiciast Biskaiani) ning kuni Ordoño I ja Alfonso III valitsemiseni pidi Astuuria kuningriik praktiliselt hõivama Kordiljeeridest lõuna poole jäävad alad.
Atalanta
Atalanta (kreeka keeles 'tasakaalus') oli vanakreeka mütoloogia tegelane, naiskütt. On ka väidetud, et oli kaks samanimelist tegelast; sel juhul on tähelepanuväärne, et mõlemad tahtsid minna argonautide retkele, mõlemad võtsid osa Kalydoni metsseajahist, mõlemad abiellusid mehega, kes võitis neid võidujooksus, ja mõlemad muudeti emalõviks. Seetõttu käsitleb see artikkel neid kui üht inimest.
Astuuria kuningriik
Algne laienemine
Alfonso I poeg Fruela I kindlustas ja laiendas oma isa valdused. Tema ajal alistati pärast võitu Pontuvio lahingus Galicia. Lahingupaiga lähedale rajati 761 hilisem pealinn Oviedo. Fruela I-l õnnestus maure röövretkedega sügavale Hispaania lõunaosasse nõrgestada. Fruela mõrvasid Kantaabria dünastiaga seotud aadlikud.
Sotsiaalsed ja poliitilised muutused
Kirjalikud allikad Aurelio, Silo, Mauregato ja Bermudo I valitsemisaja kohta on väga napid. Seda 23-aastast perioodi (768–791) on üldiselt peetud Astuuria kuningriigi suureks pimeduse ja taandumise etapiks. See mõningate ajaloolaste nägemus, mille järgi seda perioodi nimetati isegi laiskade kuningate ajaks, tuleneb nähtavasti sellest, et sel ajal ilmselt ei olnud tähtsaid sõjalisi aktsioone Al-Ándalusi vastu. Ent kirjalike allikate põhjal võib öelda, et neil aastatel toimusid Astuuria kuningriigis olulised ja otsustavad muutused. Kõik need valmistasid ette Astuuria hilisemat tugevnemist ja laienemist.
Esiteks leidis neil aastatel aset esimene Astuuria kuningriigi sisene mäss, mille eesotsas oli Mauregato, kes tõukas troonilt Alfonso II. Sellega algas Astuurias mässude sari, mille eesotsas olid noored õukonnaaristokraadid ja suurmaavaldajad, kes piirkonna majandusliku arenguga seoses püüdsid Pelayo suguvõsa troonilt tõugata. Ramiro I valitsemise aegsed tähtsad mässud Nepociano, Aldroito ja Piniolo juhtimisel on osa sellest majanduslike, sotsiaalsete, poliitiliste ja kultuuriliste muutuste protsessist Astuuria kuningriigis 8. ja 9. sajandil.
Teiseks surusid Astuuria kuningad sel perioodil maha äärealade gallaikite ja baskide mässud. Need ülestõusud kasutasid ära Astuuria kesk- ja idaosa sisemässe; teatud juhtudel aitasid nad üht või teist aristokraadist troonipretendenti: Alfonso II leidis pärast põgenemist varjupaiga Araba aladelt; need mässud toetasid mõnes piirkonnas Nepociano mässu; gallaikid toetasid Ramiro I. Alles Alfonso II (valitses 791–842) ajal jätkati edukalt rekonkistat.
Atalanta
Schoineus tahtis saada poega ja kui sündis tütar Atalanta, oli ta sellest nii pettunud, et käskis ta metsa surema jätta. Tüdruk jäi ellu, sest Artemis saatis tema juurde emakaru, kes hakkas tema eest hoolitsema, valvas, toitis ja soojendas teda. Pärast leidsid Atalanta jahimehed ja kasvatasid ta üles. Võib-olla sellepärast on tema isaks nimetatud ka Iasost. Atalantast kasvas julge ja teovõimas tüdruk. Kütina oli ta paljudest üle.
Ükskord märkasid teda metsas kaks kentauri Hylaeus ja Rhaecus, kes poolhobustena olid inimestest märksa kiiremad ja vastupidavamad, ja hakkasid teda taga ajama. Atalanta ei hakanud eest ära jooksma, vaid laskis mõlemad vibust maha.
Astuuria kuningriik
Sotsiaalsed ja poliitilised muutused
Riigi pealinn oli algul Cangas de Onís. Kuningas Silo (valitses 774–783) viis residentsi üle Praviasse. Lõpuks tegi Alfonso II pealinnaks II.
Aastal 910 jagasid kuningas Alfonso II kolm poega riigi omavahel ära. Tekkisid Leóni kuningriik, Galicia kuningriik ja Astuuria kuningriik. 924. aastal need taasühendati. Nüüd hakati seda pealinna Leóni järgi nimetama Leóni kuningriigiks.
Atalanta
Atalanta tahtis minna argonautide retkele, kuid Iason lükkas ta tagasi, sest ta oli naine.
Peliase mälestusvõistlustel maadluses alistas Atalanta Peleuse, kellest pärastpoole sai Achilleuse isa.
pisi| [[Reljeef (kunst)|Reljeef Kalydoni metsseajahiga]] pisi|Reljeef Kalydoni metsseajahiga [[sarkofaagil 3. sajandi teisest veerandist]] Artemis saatis Kalydoni maad rüüstama hiigelmetssea, et karistada kuningas Oineust, kes oli unustanud talle lõikuse ajal uudsevilja ohverdada. Siga tappis ka üksikud jahimehed ära. Sellepärast kutsus Oineus kokku Kreeka vapraimad kütid. Kokku tuli hulk kangelasi, sealhulgas argonaute. Tuli ka Atalanta, kellesse Oineuse poeg Meleagros esimesest pilgust armus. Ent Atalanta suhtus temasse kui pelgalt sõpra, sest ei tahtnud kunagi abielluda. Kõik ei tahtnud Atalantat jahile kaasa võtta, sest ta oli naine, ent Meleagros käis neile peale, kuni neiugi kampa võeti.
Kult leiti üles ja piirati sisse, kuid too ründas meestesumma ja tappis Heraklese poolvenna Iphiklese ja Meleagrose venna Toxeuse, enne kui kaaslased appi jõudsid. Eurytion sai surma Peleuse halvasti sihitud odast.