cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ülo Ennuste
1960. aastatel alustas ta rahvusliku majanduse tootmise ja tarbimise dünaamiliste maatriksbilansside mudelite koostamist ja oli taoliste mudelite rakendajaid Eesti majanduse prognoosimisel. Selle valdkonna teoreetilised uurimused algasid 1964. aastal ilmunud artiklist "Maatriksite teooria majandusteaduses". Selles valdkonnas jätkates juhtides Majanduse Instituudis pikaajalist kollektiivset teemat "Eesti majandusarengu prognoosimine ja planeerimine dünaamilise maatriksbilansi abil" (arvtulemused tollel ajal ei kuulunud avaldamisele) ning töötades välja teooria suuremõõtmeliste majanduslike dekomponeeritud/koordineeritud ehk turumajanduslikku laadi tasakaalumehhanismide abil lahendamiseks (ettepanek Eestis majandusplaneerimises turumehhanismide rakendamiseks on põlistatud intervjuu-artiklis: Brutus, L., Ennuste, Ü. 1965. Un domaine d'expérimentation économique.- Democratie Nouvelle, Mars, 89–94).
Seda suunda arendas ta edasi eeskätt majandusmehhanismide optimumdisaini ning tõerääkimise mehhanismide matemaatiliseks modelleerimiseks. Samas tegeledes aspirantide juhendamisega ning kaas-juhendamisega: Teet Rajasalu, Alari Purju, Tiit Kallaste, Mari Meel, Andrei Matin, Ilmar Ehin, Enn Kareda, Grigori Orenshtein, Tiia Püss, Jüri Uustalu ja lisaks mitmed mittestatsionaarsed aspirandid: Lidia Kukke, Edith Kasterpalu, Jüri Ülesoo jmt. Samuti olles majandusteadusväljaannete erialatoimetajaks eesti, vene, inglise ja saksa keeles ning toimetuskolleegiumites, eeskätt TA Toimetistes 1985-96, Eesti Entsüklopeedias 1994-99, viimatistel aastatel TTÜ ajakirja "Pcoceedings of the Institute for European Studies" toimetuse liige, samuti SA Valge Raamat toimetuskolleegiumi liige.
Eesti taasiseseisvumise ajal osales rahvusliku majanduse transitsiooni teoreetiliste probleemide lahendamisel: nt siirduvas majandussüsteemis tõerääkimise tagamiseks (Ennuste, Ü. 1991. Tõerääkimise tagamisest ja tingitud riskikartuse vähendamisest sotsiaal–majanduslikes juhtimissüsteemides. Rmt: Jaan Laas (toim) Demokraatia. Diskussioon. Demagoogia. Tallinn, 43-54), krooni ja erastamisväärtpaberite matemaatilise tasakaalumudeli püstitamisega Eesti Panga tellimusel (avaldatud 1995), tööstuse ja hõive ning suurerastamise seoste modelleerimisel ning analüüsimisel (1995), meie etniliste rühmade hirmude analüüsimisel ning hindamisel majandusliberaliseerimisest (1996, kaasautor A.F. Ott), eestikeelse majandussõnavara arendamisel (1992) ja okupatsioonide majanduskahjusid hindavate metoodikate koostamisel (1996) ning pikka aega Eestis üldiseid okupatsioonide kahjustusi kajastava valge raamatu koostamisel (2005).
Olen olnud legendaarse Irene Tiiveli TA inglise klubi AEC president 1975, EV Valitsusnõukogu liige 1991-2, EL Komisjoni PHARE ACE programmi Eesti rahvuslik esindaja 1992–97 ja jätkuvalt Global Development Network’i uuringupartner, samuti Euroopa Majandusteooria ja Euroopa Evolutsioonilise Poliitökonoomia Ühingu liige. Olen esitanud teadusettekandeid arvukates välisriikides ning mitmetes korduvalt: Oslo, Cambridge, Berliin, Praha, Budapest, Moskva, Novosibirsk, Kiiev, Tampere, Turu, Riia, Vilnius, Lissabon, Kairo, Delhi,
Kirjutab blogi majandusteoreetilistest käsitlustest eeskätt heterodokse institutsionaalökonoomika vallast (http://uloennuste.wordpress.com) ning blogi rakenduslikest küsimustest peamiselt rahvusliku majanduse mehhanismi disaini päevaküsimustes (http://uloennuste.wordpress.com).
Publikatsioone
http://www.degruyter.com/view/j/bjes.2014.4.issue-2/bjes-2014-0021/bjes-2014-0021.xml?format=INT
u%2C )
http://www.ies.ee/iesp/No11/articles/08_Ulo_Ennuste.pdf
http://web.archive.org/web/20101206091959/http://www.cerge-ei.cz/pdf/gdn/RRCII_34_paper_01.pdf
Taurus (täpsustus)
Taurus tähendab ladina keeles 'härg, pull, sõnn'.
Toorium
Toorium on keemiline element järjenumbriga 90.
Naked Truth
"Naked Truth" (inglise keeles "Alasti tõde") on mitme teose pealkiri.
Toorium
Omadustelt on toorium aktinoid. Tema tihedus normaaltingimustel on 11,7 g/cm3 ja sulamistemperatuur on 1755 Celsiuse kraadi.
Tooriumit peetakse sobivaks kütuseks järgmise põlvkonna tuumareaktorite tarbeks, kuna selle kasutamine oleks ohutum, jäätmeid tekiks vähem ning reaktorid oleksid odavamad. Lisaks on maailma tooriumivarud uraanivarudest palju suuremad.
Kogupakkumine
Kogupakkumine on reaalse rahvamajanduse kogutoodangu kogus, mida ettevõtted tahavad toota ja müügiks pakkuda igal antud hinnatasemel.
Hüvise kogupakkumine määratakse riigi käsutuses olevate tootmisteguritega ja tootmistehnoloogiaga. Hüvise kogupakkumine võrdub majanduse koguväljundiga. Majanduse koguväljund on igal antud ajamomendil fikseeritud ja muutub ainult siis, kui toimub muutus tootmistegurite pakkumises või tehnoloogias.
Amelia Earhart
Amelia Mary Earhart (sündinud 24. juulil 1897; jäi kadunuks 2. juulil 1937) oli USA lennunduspioneere ja naisõiguste kaitsja.
Earhart jäi ümbermaailmareisil 1937. aastal kadunuks keset Vaikset ookeani.
Elulugu
Amelia Mary Earhart sündis USA Kansase osariigis Atchisonis. Kooliajal huvitus ta traditsioonilistest meestealadest, nagu juura, filmide tegemine, reklaamindus ja igasugused masinad. Esimese maailmasõja ajal asus tööle vabatahtliku meditsiiniõena Torontos. Õppis aasta Columbia ülikoolis peamiselt meditsiini.
1920. aasta detsembris võeti ta California osariigis kaasa kümneminutisele lennule. See sai tema elus otsustavaks pöördepunktiks. Juba jaanuaris 1921 hakkas ta õppima lenduriks. Oma esimese n-ö pärislennu tegi ta 1927. aastal. Ta töötas Kinneri lennufirma müügiagendina Bostoni piirkonnas ja propageeris lendamist ajaleheartikleis. 1928. aastal võeti ta kaasa üle Atlandi lennule Newfoundlandilt Walesi. Samal aastal alustas ta pikemaid soololende, ületas esimese naispiloodina Põhja-Ameerika kontinendi idast läände ja tagasi.
1931. aastal püstitas Earhart laenatud autožiirol naiste kõrguslennu maailmarekordi 6150 m (18 451 jalga) gürokopterite klassis. 1932. aastal lendas Earhart üksinda üle Atlandi. Lendu alustas ta 20. mail 1932 Newfoundlandilt ning ta tahtis lennata Pariisi nagu Charles Lindbergh viis aastat varem oma soololennul. Ligi 15 tundi kestnud lend lõppes siiski Põhja-Iirimaal karjamaal. Mõningaste vahedega järgnesid uued pikad soololennud: jaanuaris 1935 Hawaii saarelt Californiasse, Los Angelesest Méxicosse ja Méxicost New Yorki. Aastail 1930–1935 püstitas Earhart seitse naiste kiirus- ja kauglennu maailmarekordit.
Ümbermaailmalend
1930. aastate keskel hakkas Earhart valmistuma ümbermaailmalennuks võimalikult ekvaatori lähedal. Selleks lennuks kohandati spetsiaalselt lennuk Lockheed Electra 10E, mille salongi paigutati täiendavad kütusepaagid. Kava oli lennata idast läände. Navigaatoriks pidi lennu alguses olema Harry Manning ning lennul Hawailt Howlandi saareni teiseks navigaatoriks suurte kogemustega Fred Noonan. Teekonna esimene etapp Oaklandist Honolulusse lennati 17. märtsil 1937. Lennuk vajas pärast seda tehniliste probleemide tõttu hooldust ning seetõttu suunduti Pearl Harbori. Sealt kolm päeva hiljem lendu alustades purunes lennurajal lennuki parempoolne telik ja selle rattarehv. Lennuk sai tõsiseid kahjustusi ja viidi laevaga tehasesse remonti.
Teine katse alustada lennuretke, tehti läänest itta, sest valdavate tuulte suund oli muutunud. Alles pärast ülelendu Oakland-Miami kuulutas Earhart, et alustab ümbermaailmalendu. Seekord oli lennuretkel kaasas ainult üks navigaator Fred Noonan. Miamist väljuti 1. juunil 1937. Rohkete vahemaandumistega lend Miamist Lõuna-Ameerika kirderanniku, Kesk-Aafrika, India, Indoneesia ja Austraalia kaudu Laeni Uus-Guineas kestis 29. juunini. Seniks oli lennatud 35 000 kilomeetrit. 2. juulil 1937 startisid Earhart ja Noonan Laest, et suunduda 4113 km kaugusel olevale Howlandi saarele. Nende lennuki viimane asukohateade tuli Nukumanu saarte lähedalt kui Howlandini oli jäänud lennata veel 2800 km. Nende lennukit oodati Howlandil ning oldi ka raadiosides, aga lennukile äsja monteeritud uue raadionavigatsiooniseadme abil ei suutnud Earhart ja Noonan määrata vajalikku lennusuunda ning nad alustasid Howlandi lähistel saare otsinguid põhja-lõuna suunas edasi-tagasi lennates. Nad võisid olla Howlandist kümmekonna kilomeetri kaugusel, kuid saar jäi siiski leidmata, pärast seda polnud neid eetris enam kuulda.
Kadunud lennuki ja inimeste otsinguid alustati rannavalvelaevaga, varsti liitusid otsingutega lähikonnas asuvad mereväe laevad. Otsingud kestsid 19. juulini 1937, aga mingeid märke kadunud lennukist ega inimestest ei leitud. Otsinguid jätkas varsti Amelia Earharti abikaasa. 5. jaanuaril 1939 kuulutati Earhart surnuks. Tulutuks on jäänud ka kõik hilisemad otsingud. 1991. aastal leiti Nikumaroro atollilt lennuki alumiiniumpaneel, mis arvatakse pärinevat Earharti lennukilt. Kadunud Earharti lennuki otsingute jätkamisest Howlandi ja Nikumaroro lähistel pole loobutud senini.
Earharti ümbermaailmalendu kordasid samasugusel lennukil 1967. aastal Ann Dearing Holtgren Pellegreno koos kolme kaaslasega ning 1997. aastal Linda Finch.
Palkhor-chöde
Palkhor-chöde (Dpal-hkhor chos-sde) on klooster Tiibetis.
Asub Gyantse Dzongi jalamil Gyantses.
Klooster asutati 1427. aastal esimese Pantšen-laama poolt. Palkhor-chöde on asustanud kolme koolkonna mungad sakja, gelukpa, kagyu. Aastasadu elati ühiselt kasutatavas kloostris hoolimata koolkondade omavahelistest sõdadest.
Potenza provints
Potenza provints on provints Itaalias Basilicata maakonnas. Provintsi keskuseks on Potenza linn.
Palkhor-chöde
Samasse ajajärku kuulub ka Gyantse Kumbum tempel-stuupa. Nii klooster kui ka tempel-stuupa on ehitatud Newari stiilis. Tiibetlased tellisid Nepalist meistrid, kes kogu kompleksi valmis ehitasid.
Potenza provints
Haldusjaotus
Potenza provints jaguneb 100 omavalitsusüksuseks (comune).
Palkhor-chöde
Palkhor-chöde klooster koos Kumbumiga on klassikalise Newari arhitektuuri näide. Suurem osa kloostrist hävitati Hiinas alguse saanud kultuurirevolutsiooni päevadel ja tänapäeval on kunagisest suurest kloostrist säilinud vaid mõni maja.
Kloostris oli üks suuremaid käsikirjakogusid Tiibetis, millest suurem osa on säilinud.
Dominaat
Dominaat (ladina k. dominus - isand) oli printsipaadile järgnenud Hilise keisririigi periood Vana-Rooma ajaloos, algas Diocletianuse (284–305) valitsusajal ning kestis Lääne-Rooma riigi lagunemiseni 476. aastal. Kui printsipaati on peetud "liberaalseks monarhiaks", siis dominaadi perioodi on peetud absoluutseks monarhiaks. Nimetus tuleneb sõnast dominus (tõlkes 'isand'), millega traditsiooniliselt kõnetasid orjad oma isandat. Dominaadi tähenduses kasutatakse ka mõistet "hilisantiik".
Jaapani lipp
Jaapani lipp on Jaapani ametlik lipp.
Riigi- ja rahvuslipp
Jaapani riigi- ja rahvuslipuks on valge kangas, mille keskel on punane sõõr ehk päikesesümbol "Hinomaru". Lipp kuulutati riigi tunnuseks 1870. aastal, kuid ametlikult tunnistas Jaapani parlament selle riigilipuks alles 1999. aastal.
Merelipp
Esimese, 1889. aasta põhiseadusega sai sõjavägi endale "tõusva päikese lipu". Lipu põhivärv oli valge, millele oli paigutatud keskkohast veidi varda poole punane sõõr, sellest väljus 16 punast kiirt. Peale Teist maailmasõda keelas rahuleping selle lipu kasutamise, kuid 1954. aastal võeti see lipp siiski kasutusele laevade lipuna ehk merelipuna.
Vaata ka
Jaapani vapp
Eesti peaminister
Alates 26. jaanuarist 2021 on Eesti Vabariigi peaminister Kaja Kallas.
Ajalugu
Esimest korda kandis Eesti valitsusjuht peaministri nimetust 12. novembril 1918, kui moodustati teine Ajutine Valitsus. Esimeseks Eesti peaministriks sai Konstantin Päts. 1920. aasta põhiseaduses peaministri institutsiooni ei olnud. Valitsust juhtis riigivanem, kes täitis ka riigipea ülesandeid.
1934. aasta põhiseaduse järgi juhtis valitsust peaminister, kellel pidi olema riigivanema ja riigikogu usaldus. 1934. aasta riigipöörde järel täitis Konstantin Päts nii riigivanema kui ka peaministri ülesandeid. 1937–1938 täitis Päts riigipea ja valitsusjuhi kohustusi riigihoidja ametinimetusega. Peaminister juhtis valitsust ka vastavalt 1938. aasta põhiseadusele, kuid allus endiselt riigipeale, keda nimetati nüüd presidendiks. Nõukogude okupatsiooni ajal juhtis Eesti eksiilvalitsust peaministri asetäitja, kuna peaminister pidi täitma presidendi kohustusi.
Pärast Eesti taasiseseisvumist asus peaministri kohusetäitjaks Edgar Savisaar. 1992. aasta põhiseaduse kohaselt juhib Vabariigi Valitsust peaminister, kellel peab olema vaid riigikogu usaldus. Presidendil ei ole võimalik peaministrit ametist tagasi kutsuda.
Ametisse astumine
Peaministrikandidaadi määrab 14 päeva jooksul pärast valitsuse tagasiastumisest president. Riigikogu annab peaministrikandidaadile volitused valitsuse moodustamiseks. Peaministrikandidaat esitab 14 päeva jooksul pärast valitsuse moodustamise ülesande saamist riigikogule ettekande tulevase valitsuse moodustamise aluste kohta, mille järel riigikogu otsustab läbirääkimisteta avalikul hääletusel peaministrikandidaadile volituste andmise valitsuse moodustamiseks.
Kui presidendi määratud peaministrikandidaat ei saa riigikogu poolthäälte enamust või ei suuda valitsust moodustada või loobub selle moodustamisest, on presidendil õigus 7 päeva jooksul esitada teine peaministrikandidaat.
Kui president ei esita 7 päeva jooksul teist peaministrikandidaati või loobub selle esitamisest või kui teine kandidaat ei saa riigikogult volitusi või ei suuda valitsust moodustada või loobub selle moodustamisest, läheb peaministrikandidaadi ülesseadmise õigus üle riigikogule. Riigikogu seab üles peaministrikandidaadi, kes esitab valitsuse koosseisu presidendile. Kui 14 päeva jooksul, arvates peaministrikandidaadi ülesseadmise õiguse üleminekust riigikogule, on valitsuse koosseis presidendile esitamata, kuulutab president välja riigikogu erakorralised valimised.
Peaministri tagasiastumine
Peaminister astub tagasi, kui:
Peaministri tagasiastumise korral astub kogu Vabariigi Valitsus ametist tagasi.
Peaministri pädevus
Vastavalt Vabariigi Valitsuse seadusele peaminister:
Eesti peaministrite loend
Parteid{{Legend|#1B4D3E|Eesti Maarahva Liit}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Rahvaerakond}}{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond}}{{Legend|#007557|Rahvarinne / Eesti Keskerakond}}{{Legend|#014F9A|Rahvuslik Koonderakond Isamaa / Isamaaliit}}{{Legend|#E10600|Mõõdukad}}{{Legend|#F0953A|Eesti Koonderakond}}{{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond}}{{Legend|#04427C|Erakond Res Publica}}
Stuupa
pisi Stuupa ( paali keeles thūpa, cetiya; tiibeti keeles mchod rten; mongoli keeles субурган suburgan; teistes maades, näiteks Sri Lankal, dagoba) on kuplitaoline kõrgendus, mis asub ühel või enamal nelinurksel (hiljem ka ümmargusel) terrassil, kuhu viivad trepid. Tihti kuulub kompleksi topeltpiirdeaed, millel on väravad igasse nelja ilmakaarde.
Varase budismi monumentide seas avaldavad muljet Kesk-Indias asuvad Sanchi stuupad. Need on Buddha mälestusmärgina ühed iseloomulikumad näited budistlikust arhitektuurist. Kuigi väline kuju ja neile omistatav nimetus võib sõltuvalt kohast ja ajast erineda, on stuupa algne idee ja funktsioon sama.
Kartul
pisi|Mitmest sordist kartulimugulad Kartul on maavitsaliste sugukonna maavitsa perekonda kuuluva hariliku kartuli (Solanum tuberosum) mugul.
Ajalugu ja levik
Hispaaniast levis kartul ka Itaaliasse, Inglismaale ja mujale. Eestisse jõudis kartul 18. sajandi keskel.
Kasvatamine
Tänapäeval kasvatatakse kartulit laialdaselt üle maailma (välja arvatud kõrbed, arktiline kliimavööde ja kõrgmäestikud). Hästi kohanemisvõimeline kartul kasvab kõige paremini parasvöötmes. Mugulad hakkavad idanema, kui õhutemperatuur tõuseb üle 7–8 °C. Mugulate kasvuks on ideaalsed temperatuurid 15–18 °C, pealsete kasvuks aga 19–21 °C. Kõrgematel temperatuuridel taime kasv aeglustub ja peatub üldse, kui see ületab 30 °C. Pealsed saavad külmakahjustusi, kui õhutemperatuur langeb alla −2 °C. Taim on valgusnõudlik ja kasvab kõige paremini parasniiskes, poorses ja huumusrikkas mullas, mille pH on vahemikus 5–6 (nõrgalt happeline). Liigset niiskust talub taim halvasti.
2009. aastal toodeti maailmas 329,5 miljonit tonni kartuleid ning kartulipõldude kogupindala oli 18,3 miljonit hektarit. Viimase 40 aasta jooksul pole maailma kogutoodang märkimisväärselt suurenenud (18%).
Laialdaste aretustööde tulemusena on tänapäeval maailmas üle 5500 kartulisordi.
Kartul Eestis
Kartuli mugulaid kasutatakse Eestis laialdaselt toiduks ning seetõttu kutsutakse seda traditsiooniliselt "teiseks leivaks", samuti on levinud nimetused kardulas, tuhlis, tuhvel, maaubin.
Kartul jõudis Venemaa kaudu Eestisse 18. sajandi keskpaigas. Esialgu kasvatati seda vaid mõisaaedades, seejärel hakkasid talunikud oma aedades kartulit kasvatama. Märkimisväärselt laienes meil kartulikasvatus 19. sajandi lõpus. 20. sajandi alguseks oli kartuli osatähtsus külvipinnast üle 20%, ulatudes 70 tuhande hektarini. Kartuli külvipind oli kõige suurem 1949. aastal (100 000 ha) ja kogutoodang saavutas maksimumi 1953. aastal, küündides 1,45 miljoni tonnini.
2010. aastal kasvatati Eestis kartulit ligi 9000 hektaril. Kartulipõldude pindala on aastate jooksul oluliselt vähenenud, kümme aastat varem oli see 30 000 hektarit ning 1990. aastate alguses 65 000 hektarit. Sellisel vähenemisel on mitmeid põhjuseid. Eesti NSV ajal toodeti suures koguses kartulit loomasöödaks, tänapäeval seda vajadust enam pole. NSV Liidu teistesse liiduvabariikidesse eksporditi 150 000–160 000 tonni söögikartulit ja 70 000 tonni seemnekartulit. Nii suure turu kadumine ja majanduslik kitsikus on peamised kartulitootmise vähenemise põhjused. Samuti on vähenenud kartuli tarbimine Eestis, kuna üha enam süüakse makaronitooteid ja riisi. Siiski on kartul Eestis toidulaual endiselt populaarne. Aastas tarbitakse Eestis inimese kohta 84 kg kartulit, mis teeb keskmiselt 230 g päevas.
Tänapäeval pole kindlat arvestust, mille järgi saaks täpselt kindlaks määrata Eestis kasvatatavate sortide arvu, arvatavalt on neid 80–90. Kartuli sordiaretusega tegeleb Eestis alates 1920. aastast Jõgeva Sordiaretuse Instituut, kus on aretatud 40 ametlikult registreeritud sorti. Läbi aegade on Eesti sortidest kõige kauem kultiveeritud 'Jõgeva kollast' (60 aastat), 'Olevit' (42 aastat) ja 'Sulevit' (39 aastat). Nüüdisajal kasvatavatest sortidest on kõige kauem vastu pidanud 'Ando' (35 aastat). Kõige uuemad sordid on meil 'Piret' (2000), 'Reet' (2007) ja 'Maret' (2007).
Kiviküla (Haapsalu)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Kartul
Kartul Eestis
Eestis tegutseb aastast 1989 Eesti Kartulitöötlejate Ühistu.
Kaavi tuletorn
pisi|Kaavi tuletorn
Kartul
Kasutamine
Kartulimugulaid kasutatakse tavaliselt toiduks või loomasöödaks. Samuti saab kartulist valmistada tärklist, piiritust, siirupit, mitmesuguseid poolsaadusi jm.
Kiviküla (Haapsalu)
Külas asuvad Topu sadam, Topu puhkemaja ja Lauri-Antsu Öko-turismitalu.
Kaavi tuletorn
Kaavi tuletorn on tuletorn Saare maakonnas Sõrve poolsaarel Saaremaa vallas Kaavi külas.
Kartul
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Kõik kartulitaime osad (eriti rohelised osad) sisaldavad mürgist solaniini. Valguse kätte jäetud mugulate solaniinisisaldus võib sedavõrd suureneda, et nad ei kõlba enam süüa. Söögiks tarvitatakse eelkõige termiliselt töödeldud (keedetud, ahjus küpsetatud, frititud jm) mugulaid. Toiteväärtuse ja biokeemilise koostise tabelis on andmed kooritud ja soolata keedetud kartulite kohta. Koorega keedetud kartulite C-vitamiini sisaldus peaaegu kaks korda suurem.
Kaavi tuletorn
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Kartul
Haigused ja kahjurputukad
pisi|[[Kartulimardikad on laialdaselt levinud kahjurputukad]] Kasvuperioodil kahjustavad kartulit paljud bakter-, seen- ja viirushaigused, samuti on levinud kahjur kartulimardikas (ehk Colorado mardikas), kes registreeriti Eestis esimest korda 1965. aastal.
Kaavi tuletorn
Punase-valgetriibulise neljatahulise betoontorni kõrgus jalamist on 15 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 20 meetrit.
Jerzy Nowosielski
pisi|Jerzy Nowosielski. Autor [[Zbigniew Kresowaty]] Jerzy Nowosielski (7. jaanuar 1923 Kraków – 21. veebruar 2011) oli ukraina ja poola maalikunstnik ja graafik. Sündinud Lemko pere.
Kaavi tuletorn
Tuletorn ehitati 1954. aastal.
Jerzy Nowosielski
Aastal 1942 tutvus ta Lvivi lähedal asuva kloostri ikoonidega. Aastatel 1945–1947 õppis ta Krakówi kunstiakadeemias Eugene Eibischi käe all.
Ta maalis peamiselt ikoone ja freskosid, kuid ka portreesid ja maastikke ning abstraktseid teoseid.
Kairouan
Kairouan on islami püha linn Tuneesias, Kairouani kubernerkonna halduskeskus.
Kairouan on nimetatud Põhja-Aafrika Mekaks.
pisi|tühi|Okba mošee
Lyngeni vald
Lyngeni vald (saami Ivggu suohkan) on vald Norras Troms og Finnmargi maakonnas Lyngeni fjordi ja Ullsfjordeni vahel.
Tatarstani Vabariigi lipp
Ametlikult võeti lipp kasutusele 29. novembril 1991.
Lyngeni vald
Vald on mägine, kõrgeim tipp on Jiehkkevárri (1833 m).
2019. aastani kuulus vald Tromsi maakonda.
Tatarstani Vabariigi lipp
Lipu kujundajaks on Tatarstani Vabariigi rahvakunstnik, G. Tukaja nimelise preemia laureaat.
Lipu kirjeldus
Tatarstani vabariigi lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud valge horisontaalse kitsa laiuga roheliseks (ülemine) ja punaseks (alumine) väljaks. Valge laiu laius moodustab 1/15 lipu laiusest.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.
Sümbolite tähendused
Ametliku tõlgenduse järgi sümboliseerib roheline (koobaltroheline) kevade rohelust ning looduse tärkamist, valge puhtust ja punane (kaadmiumpunane) küpsust, energiat, elu ning jõudu.
Täismoone
Süstemaatikas käsitletakse täismoondega putukaid ülemseltsis Endopterygota, kuhu kuuluvad näiteks liblikalised, kahetiivalised, mardikalised.
E67
Euroopa tee E67, Tallinnast Varssavini tuntud ka kui Via Baltica, on tee, mis kulgeb põhjast lõunasse (Helsingist Prahasse) läbi Soome, Eesti, Läti, Leedu, Poola ja Tšehhi.
Esimene osa Helsingi ja Tallinna vahel on laevatee.
Tallinna–Narva raudtee
Tallinna–Narva raudtee on laiarööpmeline raudtee Põhja-Eestis (rööpmelaiusega 1520 mm) kogupikkusega 211 km.
E67
Eestis asuv osa on Tallinna–Pärnu–Ikla maantee.
Tallinna–Narva raudtee
Olulise osa raudtee koormusest moodustavad Venemaalt Tallinna ja selle lähiümbruse sadamatesse (Muuga, Tallinna ja Paldiski sadam), samuti Sillamäe sadamasse, suunduvad kaubarongid.
E67
Tee pikkus on 1505 km: Helsingi 0 ... Tallinn 79 – Ikla 271 – Riia 365 – Panevėžys 494 – Kaunas 595 – Varssavi 943 – Piotrków Trybunalski 1071 – Wrocław 1260 – Kłodzko 1335 – Náchod 1371 – Hradec Králové 1405 – Praha 1505.
Tallinna–Narva raudtee
Seoses üle-eestilise transiitrongiliikluse vähenemisega läbib raudteed aga järjest vähem kaubavooge.
E67
Vaata ka
right|200px| [[Helsingi—Praha ]]
Tallinna–Narva raudtee
Tavaliselt jagatakse 211 km pikkune Tallinna–Narva raudtee omakorda kaheks eraldi lõiguks: Tallinna–Tapa ja Tapa–Narva raudtee.
Reisiliiklus
Raudteel sõidavad Elroni ja Go Raili reisirongid liinidel Tallinn–Narva, Tallinn–Peterburi, Tallinn–Moskva ja Tallinn–Rakvere. Kuni Tapani sõidavad seda raudteed mööda ka Tallinna–Tartu liini diiselrongid.
3. augustil 1978 avati elektrifitseeritud raudtee Aegviiduni, mida mööda sõidavad Elroni elektrirongid liinil Tallinn–Aegviidu'''.
Kõiki ajaloolisi raudteejaamu ega peatusti tänaseks ei kasutata. Aegade jooksul on lisandunud aga ka uusi.
Ajalugu
Seoses tööstuse arenemisega Eestis suurenes 19. sajandi teisel poolel järsult vajadus senisest palju ulatuslikuma kaupade ja toorainete transpordi järele. Raudtee (osana Balti raudteest) ehitamisega hakkas tegelema Eestimaa kubermangus Balti aadlikke ühendav Eestimaa rüütelkond ning 1868. aastal asutati aktsiaselts nimega Balti Raudtee Selts. Esimeheks Alexander von der Pahlen.
Valdavalt levis siiski raudtee ehitust toetav seisukoht ja 1868. aastaks jõudis Tallinna ametlik teade ehitusloa saamisest. pisi|vasakul|[[Tapa raudteejaam ja esimene jaamahoone, 1896]] pisi|vasakul|[[Tapa raudteejaam ja esimene jaamahoone, 1896]] pisi|vasakul|[[Kohtla raudteejaam enne teist maailmasõda]] pisi|[[Kehra raudteejaam|Kehra renoveeritud jaamahoone]] pisi|Aegviidu jaamahoone on näide kahekorruselise vaksalihoone vanemast variandist, mille esindajaid võib kohta mujalgi 1868. aastal kutsuti Inglismaalt kohale kolm raudteeinseneri, kelle abiga pandi maha raudteetrassi asukoht, mis pidi algama tsaaririigi jäävabast sadamalinnast Paldiskist. Raudtee planeeriti läbima Tallinna, Rakvere ja Narva linna ning Gattšina kaudu jõudma välja Peterburi lähistele Tosno jaama juurde (umbes 25 versta kaugusel toonasest impeeriumi pealinnast), kus juba 1851. aastal oli avatud nn Nikolai raudtee.
Raudtee rajamine
Kuna 1869. aasta suvi oli soe ja sademetevaene, sujusid mahukad mullatööd kiirelt. Kokku värvati raudtee ehitamiseks umbes 10 000 töölist, kellest 7000 olid mullatöölised, 1500 hobusemehed ja 1000 ehitajad (puusepad, müüriladujad jne). Enamik töölistest oli pärit Venemaa artellidest. 1869. aasta suveks tõusis tööliste arv isegi 12 000 inimeseni. Tööpäevad olid pikad, kuid vastavalt tööde kiirele edenemisele tuli ka palk suhteliselt hea. Välitööd lõpetati 1. novembril 1869. Selleks ajaks oli tehtud 90% mullatöödest, mis oli märkimisväärne plaaniületus. Väärib mainimist, et raudtee ehitati ilma igasuguse tehnika abita. 1869. aastal sai alustada juba ka liiprite ja rööbaste paigaldusega.
Rööpad olid tellitud Inglismaalt ja Belgiast. Nende kõrguseks oli ette nähtud 4,5 tolli (114 mm), raskuseks 22 inglise naela ühe jala kohta (32,75kg/m). Rööbaste mahapanek eeldas juba tööde kindlat järjekorda, et nii rööbaste kui ka liiprite vedu tööjärjele võiks toimuda valmisehitatud teed mööda.
1870. aasta suvel jätkus raudtee ehitus nii tsaaririigi olulise jäävaba sadamalinna Paldiski (vt Tallinna–Paldiski raudtee), kui ka Peterburi suunal. Augustiks oli raudtee enam-vähem sõidetav ja kohati liikusid juba ka töörongid. Juhtus ka esimesi õnnetusi veduri ja hobuste vahel, kes hakkasid rongi ees perutama.
Raudtee avati pidulikult 5. novembril 1870 (v. kalendri järgi 24. oktoobril), kui Narvas (kahe kubermangu piiril) said kokku Tallinnast ja Tosnost tulnud rong.
pisi|Tapa jaam (2000) pisi|Kadrina ühekorruseline puidust V klassi jaamahoone on omatüübilistest Eestis ainuesindaja pisi|Rakvere esimene jaamahoone (II klass) postkaardilt pisi|Tallinna–Narva raudtee [[Kohtla lähedal, Eesti ainus raudteesild üle teise raudtee]] pisi|Jõhvi [[Stalinistlik arhitektuur|stalinistlik jaamahoone omab analoogset ehitist Jõgeval]] pisi|1950. aastate alguses tüüpprojekti järgi valminud [[Vaivara_raudteejaam#Jaamahoone|Vaivara jaamahoone. Ehitis on identne Sonda jaamahoonega]] pisi|Auvere jaam 1930. aastatel pisi|Narva jaam ja puidust teine jaamahoone aastal 1937 pisi|[[Narva raudteesild (2009)]]
Raudteejaamad
Vastavalt keisririigi raudtee ehituse normatiividele jaotati jaamad tähtsuse ja raudteeliikluse tiheduse järgi viide klassi. Tsaari Venemaal oli tavaks rajada II klassi vaksal raudtee iga 70–100 versta tagant (1 verst = 1,067 km), madalama klassi täisjaamade vahekaugus jäi 20–30 versta piiresse.
Raudtee 21 jaamast vastas I klassi nõuetele üksnes Tallinna Balti jaam, mille asukoht põhjustas algselt suuri vaidlusi.
Tallinna rajati ka raudteeveeremi teenindusettevõte: Balti Raudtee Peatehased.
II klassi kuulusid samal liinil Eestimaa kubermangus esialgu vaid kaks jaama (Narva ja Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit.
Vastavalt Balti raudtee lepingule võeti jaamaehitiste kavandamisel eeskujuks 1869. aastal Lipetski ja Tomski kandis avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee ehitised.
Klassid määrasid eelkõige jaamahoone funktsionaalse skeemi ja mugavusastme, sest mahult ja väljanägemiselt võisid näiteks III ja IV klassi jaamahooned olla sarnased. Liinile rajatud jaamahoonetest on kõige tuntum ilmselt kahekorruseline puidust tüüpprojekt, mille esindajaid võib kohata näiteks Paldiskis, Keilas, Aegviidus ja Kabalas. Mitmed seda tüüpi hooned hävisid II maailmasõjas (nt Püssi ja Vaivara), või on tänaseks lammutatud (nt Raasiku ja Toila). Jaamahooneid iseloomustab madal viilkatus ning asümmeetriline pikifassaad, mille kõrgem viiluga keskosa jagab maja ühe- ja kahekorruseliseks tiivaks. Eranditeks on vaid Klooga ja Kadrina V klassi jaamahooned, kuna liinile esialgselt ühekorruselisi puidust jaamahooneid ei rajatud.
1890. aastatel lisati liinile mitu uut raudteejaama ja jaamahoonet. Tähelepanuväärne on ühekorruseline sümmeetrilise põhiplaaniga kivihoone tüüpprojekt, mis on säilinud näiteks Lehtses ja Kehras (Kehra hoonet on hiljem laiendatud).
20. sajandi teisel poolel on rajatud ka rõhutatult klassitsismipäraseid stalinistlikke ühekorruselisi kivihooneid (näiteks Sondas või Narvas).
Raudtee mõju
Raudtee tulek mõjutas olulisel määral asustuse ja linnaehituse arengut Põhja-Eestis. Näiteks suurenes Rakvere elanikkond pärast sinna raudtee ehitamist kiiresti ligikaudu kahekordseks.
Kõige suuremat mõju avaldas raudtee Tallinna majanduselu tõusule ja linna edasisele saatusele. Üksnes Tallinna väliskaubanduse käive suurenes 1870. aastail üle 50 korra. Kümne aasta jooksul peale raudtee valmimist linna elanikkond sisuliselt kahekordistus.
1876. aastal valmis täiendav haruraudtee Tapalt Tartusse (vt Tapa–Tartu raudtee) ning senisest tagasihoidlikust Tapa IV klassi jaamast sai oluline II klassi sõlmjaam, kuhu rajati ka depoo ja remonditöökojad. Sealt alates sai Tapast järk-järgult kasvav raudteelaste asula. Hiljem ehitati Tapale eriprojekti järgi ka uus esinduslik kivist jaamahoone, mis meenutab omaaegseid Peterburi vaksaleid.
Keskset rolli mängis uus raudtee ka postiteenuste ümberkorraldamisel raudteega paralleelselt kulgevatel peateedel ning liikumise hõlbustamises tervikuna.
Uuel raudteel leidis tööd ligi 2000 inimest. Juhtivatele ametikohtadele võeti kõige enam sakslasi, kuid ka raudtee alal juba kogemusi omavaid venelasi, poolakaid jt. 1893. aastaks kasvas raudtee teenistujate arv kokku umbes 4900 inimeseni, kellest umbes pooled elasid raudteemajades.
1893. aastal riigistati Balti raudtee ühes Liivimaa kubermangus 1889. aastal valminud Pihkva–Riia raudteega.
1. jaanuaril 1907 ühendati Balti ja Pihkva–Riia raudtee Peterburi–Varssavi raudteega ning rajati ühine Looderaudtee.
Hilisemaid uuendusi
1920. aastatel oli seoses võimaliku Narva rajatava hüdroelektrijaama projektiga plaan elektrifitseerida Tallinna–Narva liin, idee siiski ei teostunud.
1929. aasta kevadel rakendati Tallinna–Ülemiste raudteelõigul Eesti esimene poolautomaatne blokeeringu süsteem.
Seoses Saksa okupatsiooni ja vajadusega liikuda Eesti teedel Saksa Riigiraudtee veeremiga, ehitati 1940. aastate alguses kõik Eesti laiarööpmelised raudteed ringi standardrööpmeliseks (1435 mm). 1944. aasta sügisel naelutasid Punaarmee raudteeväeosad enamiku Eesti laiarööpmelistest raudteedest tagasi endisele laiusele (1524 mm).
1970. aastate alguses alustati Tallinna suunalt raudtee elektrifitseerimist plaaniga jõuda Tapale. Töödega jõuti 1973. aastaks niikaugele, et 29. detsembril avati elektrirongide liiklus Tallinna–Kehra lõigul ning 3. augustil 1978 avati elektriraudtee Aegviiduni. Kuigi Aegviidust Lehtseni olid selleks ajaks rajatud juba ka kõrged ooteplatvormid ning osaliselt paigaldatud ka kontaktvõrgupostide alused jäi Tallinna–Tapa vaheline elektriraudtee tervikuna teostamata.
Seoses rongiliikluse olulise tihenemisega oli 1980. aastatel kavas rajada Tallinna–Narva raudteele läbilaskevõime suurendamiseks täies ulatuses teine peatee. Plaanist realiseerus aga vaid 1985. aasta märtsist – 1992. aasta jaanuarini ehitatud Ülemiste–Tapa lõik ja 1991. aasta 30. mail avatud Oru–Vaivara raudteelõik (viimase lõigu teine tee suleti 2010. aastal).
Aastatel 1998–1999 remonditi raudteed ulatuslikult. Sellega suurenes raudtee läbilaskevõime ja kasvas rongide liikumiskiirus.
Tänapäev
Kaevandamise arenemisega on Ida-Virumaal rajatud Eesti Riigiraudteedest sõltumatu tööstusraudteeliinide võrk (vt Enefit Kaevandused), mis tegutseb AS Põlevkivi Raudtee nimetuse all. Reisijavedu Põlevkivi raudteel enam ei toimu (varem on tegutsenud näiteks töölistele mõeldud Narva–Musta raudteeliin).
2014. aasta alguseks olid seoses Stadler FLIRT rongide liinile tulekuga kõigis peatuskohtades kasutusel uued 550 mm kõrgused perroonid.
2026. aastaks plaanitakse raudteel reisirongide kiirust tõsta kuni 160 km/h.
2028. aastaks on kavas raudtee täies ulatuses elektrifitseerida.
Jordaania lipp
Jordaania lipp on Jordaania Hašmiidi Kuningriigi ametlik lipp.
Lipp loodi 1916. aastal, kui toimus araablaste ülestõus Ottomani Impeeriumi vastu. Kangas oli jagatud mustaks, valgeks ja roheliseks horisontaalseks väljaks ning vardapoolses osas oli punane võrdhaarne kolmnurk. Värvid esindasid araablaste kolme vana dünastiat, roheline Fatimiide, must Abbassiide ja valge Umaijaade, punane kolmnurk aga sümboliseeris Hašmiidide dünastiat.
Ametlikult võeti lipp kasutusele 16. aprillil 1928, mil punasele kolmnurgale lisati valge seitsmeharuline täht, sellega sooviti rõhutada oma islami juuri ja erineda naaberriikidest. Tähe seitse haru sümboliseerivad koraani esimese peatüki seitset esimest salmi, mida loetakse islami aluseks.
Värvid Pantone värviskaala järgi on roheline PMS 356 ja punane PMS 186.
Vaata ka
Jordaania vapp
Artur Neuman-Tarimäe
Artur-Aleksander Tarimäe (kuni 1939. aastani Neuman; 7. jaanuar 1908 Tallinn – 27. aprill 1961 Tallinn) oli eesti jalgpallur.
Ta sündis Karl ja Cecilie Neumani peres, tal oli õde Erika-Josefine.
Jalgpalliga hakkas tegelema 1921. aastal 13-aastaselt. Kuulus kaitsemängijana "Spordi" meeskonda 1924–1932. 1933–1936 Kaitses TJK-i värve. "Spordi" koosseisus tuli viiekordseks Eesti meistriks. Aastail 1927–1933 kuulus 28 korda Eesti rahvusmeeskonda, olles üks kindlamaid kaitsemehi.
1936. aasta kevadel haigestus meningiiti. Pärast jalgpallurikarjääri asus õppima Tehnikaülikooli.
Ta on maetud Rahumäe kalmistule.
Häbemekink
Häbemekink (naiste puhul ka veenusekink; ladina keeles mons pubis, mons veneris) on paljudel imetajatel väline emassuguelund. Häbemekink on nahast, sidekoest ning rasvkoest koosnev väike kõrgend (padjand) naise häbemeliiduse eesosa peal, mis moodustub häbememokkade liitumiskohas. Mõnikord räägitakse ka mehe, samuti loomade häbemekingust. Meestel ei ole häbemekink tavaliselt nii selgepiiriline kui naistel. Häbemekingu suurus oleneb keharasva üldisest tasemest. Tavaliselt on häbemekingu paksus 2...3 cm.
Inimesel
pisi|Häbemekink pisi|Häbemekink pisi
Areng ja kirjeldus
Häbemekingu rasvkude on tundlik östrogeeni suhtes, mistõttu häbemekink muutub selgepiiriliseks puberteedi alguses. Häbemekarvad ilmuvad häbemekingu välispinnale puberteedi alguses ning saavutavad maksimaalse ulatuse noorukieas. Häbemekingu tõttu eemalduvad suured häbememokad häbemeluust ning võtavad seisval naisel horisontaalse asendi. Kõhnadel inimestel tundub häbe olevat eespool, tüsedatel tagapool.
Inimese häbemekink on täiskasvanuil looduslikult kas osaliselt või täielikult kaetud kubemekarvadega. Karvad asetsevad täiskasvanud naisel tavaliselt kolmnurgana, mille tipp on suurte häbememokkade kohal ja alus alakõhu piiril. Naise kubemekarvad (häbemekarvad) on mehe omadest lühemad ja enamasti krussis. Samuti on häbemekingul rasu- ja higinäärmed.
Naise häbemekink on osa häbemest ning läheb all üle suurteks häbememokkadeks. Ta on allapoole pööratud kolmnurga kujuline.
Pärast menopausi või kastreerimist naise häbemekarvad hõrenevad ning sirgenevad.
Funktsioon
Häbemekingu funktsiooniks peetakse suguühtel tekkiva põrutuse amortiseerimist häbemeluu kaitseks.
Patoloogia
häbemepiirkonna ja vaagna kiiritusravi võib põhjustada häbemekingu ödeemi.
Häbemekarvade eemaldamine
Enne suuremaid günekoloogilist operatiivset ravi eemaldatakse häbemekarvad ka häbemekingult. Varem tehti seda ka enne muid alakeha piirkonnas teostatavaid operatsioone ning enne sünnitust.
Augustamine
Häbemekingule tehtavad piercing 'ud on Christina ja Nefertiti.
Seksuaalsus
Häbemekink on erogeenne tsoon. Selle nahal on palju närvilõpmeid. Naine võib nautida häbemekingu hellitamist ning sellel kasvavate karvade silitamist ja õrna puudutamist. Mõned naised võivad saada orgasmi häbemekingu masseerimisest või selle surumisest vastu kõva pinda masturbeerimisel. Põhjuseks on ka asjaolu, et kõdisti asetseb vastu häbemekingu alumist otsa.
Kunst
Vanasti oli karvadega kaetud häbemekingu kujutamine maalidel sotsiaalne tabu.
Grigori Potanin
pisi|Grigori Potanin Grigori Potanin (vene keeles Григорий Николаевич Потанин; 4. oktoober (vkj. 22. september) 1835 Jamõševski kindlus, Semipalatinski ringkond – 30. juuni 1920 Tomsk) oli vene geograaf, etnograaf, publitsist, folklorist ja botaanik.
1852 lõpetas Potanin Omski kadetikorpuse. 1853–1858 oli ta sõjaväeteenistuses Semipalatinskis ja Omskis ning osales ekspeditsioonis Ili jõe, Hiina ja Tjan-Šani vahelisele alale. 1859–1862 õppis ta Peterburi ülikoolis.
1863–1864 osales ta Karl Struve ekspeditsioonis Zaissani järve, Irtõši ülemjooksu ja kuni 2992 m kõrguse Tarbagatai aheliku juurde. Ekspeditsiooni käigus kogus ta ulatusliku herbaariumi.
1865 määrati Potanin Tomski kubermangu statistikakomitee sekretäriks. Kuid juba sama aasta suvel vahistati ta väidetava vandenõu tõttu Vene Keisririigi vastu. Ta oleks justkui tahtnud Siberit Venemaast eraldada ja Siberi omariikluse välja kuulutada. Ta oli Omski kindluses vangis seni, kuni ta 15. mail 1868 süüdi mõisteti. Talle määrati tsiviilnuhtlus ehk kõigi auastmete, tiitlite ja õiguste äravõtmine koos kogu vara konfiskeerimisega. Ühtlasi mõisteti ta sunnitööle Sveaborgi (tänapäeval Suomenlinna), kus oli kuni 1871. aasta novembrini. Seejärel saadeti ta välja Vologda kubermangu Nikolskisse. Alles 1874 anti talle Venemaa Geograafiaühingu palvel armu.
Ta uuris Kesk-Aasiat, Mongooliat ja Hiinat. Tema järgi said nime ahelik, liustik, asula, tänavad, asteroid, roosõieliste sugukonda kuuluv Hiinas ja Mongoolias kasvavate väikeste põõsaste perekond Potaninia ning 63 taimeliiki.
1843 abiellus ta Aleksandra Potaninaga (sündinud Aleksandra Viktorovna Lavrskaja). Nad saatsid teineteist kõigil ekspeditsioonidel. Aleksandra aitas oma mehel koguda etnograafilist ainest ja muid materjale ning ta oli esimene naine, kes võeti Venemaa Geograafiaühingu liikmeks. Aleksandra haigestus neljanda Hiina-ekspeditsiooni ajal ja suri 19. septembril 1893 Shanghais.
1901. aastast oli Potanin kirjavahetuses Barnauli luuletaja Maria Vassiljevaga. 1911 nad abiellusid. 1917/18. aasta talvel jättis Vassiljeva oma mehe maha. Potanin oli siis juba raskelt haige ja suri 1920. aasta suvel Tomskis.
Maailmasõja ajal hakkas Potanin taas poliitikaga tegelema. 1917 osales Potanin, kes valdas vabalt kasahhi keelt, Orenburgis Semipalatinski oblasti saadikuna Esimesel Ülekirgiisialisel kongressil ja valiti Asutava Kogu saadikuks. 1918 osales ta Siberi oblastiduuma loomises ja oli üks selle 47 saadikust.
1915 nimetati Potanin Omski aukodanikuks ja 1918 nimetas Siberi ajutine valitsus ta Siberi aukodanikuks.
1956 maeti Potanin ümber Tomski riikliku ülikooli maa-alale.
Riina Varol
Riina Varol (sündinud 7. detsembril 1979 Pärnu) on eesti kunstnik ja fotograaf.
Chris Martin
Christopher Anthony John "Chris" Martin (sündinud 2. märtsil 1977 Exeteris) on inglise laulja-laulukirjutaja, kes on laulusolist bändis Coldplay.
Lapsepõlv
Chris Martin sündis Exeteris Devoni krahvkonnas Inglismaal ning on pere viiest lapsest kõige vanem. Tema isa Anthony Martin on pensionil raamatupidaja ja ema Alison Martin on muusikaõpetaja.
Martin alustas kooliteed ettevalmistuskoolis Hyltonis ning seejärel õppis Exeter Cathedrali koolis. Esimese bändi The Rocking Honkies lõi ta koos Nick Repton ja Iwan Gronowga.
Pärast Exeter Cathedrali kooli läks Martin iseseisvate poiste kooli Dorsetis. Seal tutvus ta tulevase Coldplay juhi Phil Harveyga. Seejärel lõpetas Londoni Ülikooli kiitusega kreeka ja ladina keele erialal. Samuti tutvus ta seal tulevaste bändikaaslaste Jonny Bucklandi, Will Championi ja Guy Berrymaniga.
Isiklikku
Ta abiellus 5. detsembril 2003 Gwyneth Paltrow'ga. Nende tütar Alison Martin sündis 14. mail 2004. Nende teine laps Moses Bruce Anthony Martin sündis 9. aprillil 2006 New Yorgis. Paltrow'st lahutas 2015. aastal.
Sunny Day
"Sunny Day" on kolmas singel Jeanette Biedermanni albumilt "Delicious". See anti Saksamaal välja 4. juuni 2002.
Laulu kirjutasid Frank Johnes, Tom Remm, Martin Martinsson, Wonderbra ja Tina von Laredo ning produtseeris Thorsten Brötzmann.
Topeka (täpsustus)
Topeka on mitme asula nimi:
Kiri
Sõnal "kiri" on mitu tähendust.
Raivo Lumiste
Raivo Lumiste (sündinud 1. augustil 1969) on Eesti sõjaväelane, 6. septembrist 2006 kuni 31. augustini 2012 Kaitseliidu ülem.
Alates 2001. aastast oli ta Kuperjanovi üksik-jalaväepataljoni ülem.
Tal on kolonelleitnandi auaste.
Jumpstyle
Jumpstyle on elektroonilise muusika stiil, mis arenes välja hardstyle 'ist ning on mõjutatud hard house 'ist.
Jumpstyle on suhteliselt uus ega ole veel kuigi levinud.
Tants
Jumpstyle 'i saatel tantsitakse tantsu nimega Skiën. Jalgadega lüüakse ette ja taha ning ülakeha liigub vastupidises suunas muusika rütmi järgi. Skiën 'it võib võrrelda ka hardcore-tantsuga. Lisaks on Skiën 'i all: Hardjump ; Shuffle ; C(loun) walk ; Bacic jpm.
Elvis Costello
Elvis Costello (pärisnimega Declan Patrick MacManus; sündinud 25. augustil 1954 Inglismaal Londonis) on inglise muusik, laulja ja laulukirjutaja.
Nime "Elvis" võttis ta Elvis Presleylt, "Costello" oli aga tema ema neiupõlvenimi.
Eriidanus
Epsilon (ε) Eridani on üks meile lähemaid tähti (10,8 valgusaastat), millel on vähemalt üks planeet, kust on otsitud ka elu märke.
Albert II
Albert II nimi on kandnud või kannab mitu valitsejat:
Albert II oli reesusahv, kes 14. juunil 1949 lennutati 130 km kõrgusele.
Kirillitsa
pisi|360px|{{legend|#0B280B|Ainus ametlik kiri}}{{legend|#4A0|Mõne teise kirjaga kaasametlik kiri}}{{legend|#55D400|Ametlikus kasutuses, kuid asendatakse järk-järgult [[ladina kiri|ladina kirjaga}}{{legend|#CFA|Suure vähemuse poolt kasutatav kiri}}{{legend|#E0E0E0|Kirillitsat laialdaselt ei kasutata}}]] Kirillitsa ehk kürillitsa ehk kürilliline kiri on slaavi kiri, millel põhinevad vene tähestik ja paljude teiste, peamiselt õigeusu traditsiooniga slaavi rahvaste ning Venemaa mõju all olnud rahvaste keelte tähestikud. Kirja nimetatakse Kyrillose järgi.
Petre S. Aurelian
Petre S. Aurelian (13. detsember 1833 –  24. jaanuar 1909) oli Rumeenia poliitik, peaminister 2. detsembrist 1896 kuni 12. aprillini 1897.
Matera provints
Matera provints on provints Itaalias Basilicata maakonnas. Provintsi keskus on Matera linn.
pisi|Matera
Haldusjaotus
Matera provints jaguneb 31 omavalitsusüksuseks (comune).
Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused
Üle 10 000 elaniku elab järgmistes omavalitsusüksustes. .
Hideki Shirakawa
Hideki Shirakawa (jaapani keeles 白川 英樹 Shirakawa Hideki; sündinud 20. augustil 1936) on Jaapani keemik.
Ta pälvis 2000. aastal koos Alan J. Heegeri ja Alan G MacDiarmidiga Nobeli keemiaauhinna   elektrit juhtiva polümeeri avastamise eest 1977. aastal.
Ta oli 1979–2000 Tsukuba ülikooli keemiaprofessor.
2000. aastal pälvis ta Jaapani Kultuuri ordeni. Aasta hiljem (2001) valiti Hideki Shirakawa Jaapani Akadeemia liikmeks.
Ida-Austraalia hoovus
Ida-Austraalia hoovus on hoovus Tasmani meres. Lähtub Korallimerest, hoovab mööda Austraalia idakallast lõunasse.
No More Tears
"No More Tears" on Ozzy Osbourne'i 1991. aasta stuudioalbum.
Lisalood 2002. aasta uusväljaandel:
Petro Porošenko
2009–2010 oli ta ka Ukraina välisminister ja 2012. aastal majandusarengu ja kaubanduse minister. 2007–2012 juhtis Porošenko ka Ukraina Rahvuspanga nõukogu.
Ta aitas 2018. aastal luua iseseisvat Ukraina Õigeusu Kirikut.
Ta on Ukraina maiustuste tootja Roshen omanik. Kuni novembrini 2021 kuulus talle ka uudistekanal Kanal 5.
Elulugu
Ta lõpetas 1989. aastal Kiievi ülikooli rahvusvahelise majanduse alal. Seejärel asutas ta ettevõtte, mis tegeles kakaoubade müügiga. Ta osutus väga edukaks ärimeheks, esialgu kondiitritööstuses, hiljem sai aga muu hulgas ka autotööstus-, laevaehitus- ja meediaettevõtete omanikuks. Petro Porošenko abikaasa Marina Porošenko on arst ning neil on neli last.
Tegevus Ukraina poliitikas enne presidendiks saamist
Esimest korda valiti ta Ukraina Ülemraada liikmeks aastal 1998. Esialgu kuulus ta sotsiaaldemokraatlikku parteisse ning Leonid Kutšma toetajate hulka. Aastal 2001 asus ta toetama Viktor Juštšenko valimisliitu Meie Ukraina. Aastal 2002 valiti Petro Porošenko uuesti parlamenti. Oranži revolutsiooni ajal oli ta üks Viktor Juštšenko lähemaid kaastöötajaid ja rahastajaid. Pärast seda, kui Viktor Juštšenko 2004. aastal presidendiks sai, määras ta Petro Porošenko 2005. aastal rahvusliku julgeolekunõukogu esimeheks, kuid vabastas ta mitmesuguste skandaalide tõttu sellest ametist samal aastal. Petro Porošenko valiti parlamenti ka 2006. aastal. 2007. aasta parlamendivalimistel ta ei kandideerinud. Veebruarist 2007 märtsini 2012 oli Petro Porošenko Ukraina keskpanga nõukogu esimees. Ta oli üks Euromaidani toetajatest.
9. oktoobrist 2009 kuni 11. märtsini 2010 oli Porošenko Ukraina välisminister. 23. oktoobril 2009 andis Ukraina president Viktor Juštšenko välisminister Porošenkole (eluaegse) erakorralise ja täievolilise suursaadiku diplomaatilise teenistusastme.
2014. aasta presidendivalimised
Petro Porošenko sai 2014. aasta Ukraina presidendivalimiste esimeses voorus valimiskomisjoni kinnitusel 54,7% häältest ja valiti presidendiks. Porošenko asus ametisse 2014. aasta 7. juunil. Kremli pressiesindaja Dmitri Peskovi teatel Vladimir Putinit tseremooniale ei kutsutud. Kiievi võimude teatel ei olnud 29. mai seisuga ametlikke kutseid tseremooniale välja saadetud.