Eetika_ja_filosoofia_piirid
10 Moraal, see veider institutsioon
Kanti konstruktsioon seletab ka seda, kuidas moraaliseadus saab tingimusteta käia kõigi inimeste kohta, isegi kui nad elavad sellest väljaspool. Need, kes tema konstruktsiooni omaks ei võta, kuid võtavad omaks moraalisüsteemi, peavad ütlema, kuidas moraalne kohustus seob neid, kes selle tagasi lükkavad. Nad peavad ütlema, kuidas moraaliseadus on üldse võimalik. See, et seadus kellegi kohta käib, ei seisne ainult selles, et inimene langeb mingi kirjelduse alla, mida seadus sisaldab. Riigi seadus kehtib inimese kohta sellepärast, et inimene kuulub riiki, mis võib jõudu rakendada. Jumala seadus kehtib sellepärast, et Jumal rakendas seda. Kanti moraaliseadus kehtib sellepärast, et mõistuslikul olendil on põhjend seda enda kohta rakendada. Kui me ütleme, et keegi oleks pidanud toimima mingil nõutaval või soovitaval viisil, nagu ta ei toiminud, siis me mõnikord ütleme, et tal oli põhjend niimoodi toimida: ta näiteks oli seda lubanud või see, kuidas ta tegelikult toimus, rikkus kellegi õigusi. Tundub aga, et neil kahel asjal ei ole kindlat seost. Võib-olla tal ei olnud põhjendid. Kohustust rikkudes käitus ta küll halvasti, kuid mitte tingimata irratsionaalselt või ebamõistlikult. Tal ei pruukinud olla põhjendit hästi käituda, kuigi meil on põhjendid soovida, et ta oleks hästi käitunud. Faktiliselt me tunnistame, et on mitu viisi, kuidas inimesed ei ole sellised, nagu me eetiliselt tahaksime. Ühes äärmuses on üldine võimetus kaalutleda, teises äärmuses on teise kreedo siiras ja võimekas järgimine. Ning on ka mitmesuguste nõrkuste ja pahedega inimesed; nad saavad kuuluda meie eetilisse maailma. On ka mitmesugused negatiivsed reaktsioonid nendele: vihkamine, õudus, viha, kahjutunne, parandamine, laitus. Ja igaüks ei saa esitada igasugust kaebust, kuigi moraaliseaduse fiktsioonist tulenevalt meile nii ei tundu. On ka teatud piirid, milles eksimused käivad igapäevase laituse alla, (välja jäävad põhiliste inimõiguste rikkumised). Laituse alla ei käi ainult kohustuste täitmatajätmised: laita võidakse ka dispositsioone, eriti laste kasvatamisel. Aga laitus kaldub ikkagi fokuseeruma konkreetsele teole või tegematajätmisele. Peale selle, laitus püüab tavaliselt piirduda tahtlike tegudega. Ja laitus (erinevalt teistest reaktsioonidest) tundub olevat seotud mõttega, et subjektil oli põhjend toimida teisiti. Laituse institutsiooni on kõige parem tõlgendada nii, et sellega kaasneb fiktsioon, et subjekti asjassepuutuvad eetilised kaalutlused on põhjendid. Fraasi "oleks pidanud" laituse puhul võib tõlgendada nõuande puhul kasutava samasuguse fraasi laiendusena. Sel fiktsioonil on mitu funktsiooni. Esiteks, kui kohelda subjekti nii, nagu ta omistaks eetilistele põhjenditele kaalu, siis see võib aidata tal hakatagi seda tegema. See fiktsioon vahendab kaht võimalust inimeste suhetes: võimalus, kus ühised kaalutlemispraktikad, kus inimestel on suuresti samad dispositsioonid ja nad aitavad üksteisel praktilistele järeldustele jõuda, ja võimalus, milles üks rühm teise ohjeldamiseks kasutab jõudu ja ähvardusi. Paremal juhul loob ta silda, värvates inimesi kaalutluskogukonda. Halvemal juhul julgustab ta inimesi pidama oma hirmu ja kahetsust seaduse hääleks. Kaalutluskogukonna fiktsioon on üks moraalisüsteemi positiivseid saavutusi. Pole selge, kas see saaks töötada, kui oleks selge, kuidas see töötab. See on osa laiemast küsimusest, mis tuleb ja mida saab eetikapraktikate reflektiivse ja mittemüütilise mõistmise valguses ümber struktureerida. Laituse praktikad ja üldse negatiivsete eetiliste reaktsioonide stiil muutuvad. Moraalisüsteem ei saa Williamsi meelest sellele enam soovitaval moel kaasa aidata. Üks põhjus on see, et moraal on liiga palju tahtlikkuse surve all. Laituse süsteem töötab sidusalt ainult sellepärast, et ta püüab teha vähem, kui moraal tahaks. Kui küsitakse, kas keegi toimis tahtlikult, siis me küsitakse umbes, kas ta tõesti toimis, kas ta teadis, mida ta teeb, ja kas ta kavatses juhtunu üht või teist aspekti. See praktika võtab subjekti koos tema iseloomuga, ega küsi, kas tal oli vabadus valida mõni muu iseloom. Laitusesüsteem keskendub enamasti konkreetse teo tingimustega. See on võimalik sellepärast, et laitusesüsteemi ümbritsevad julgustamise ja mahalaitmise, aktsepteerimise ja tagasilükkamise praktikad, mis kujundavad soovi ja iseloomu eetilise elu nõudmiste ja võimaluste järgi. Moraal ignoreerib seda ümbrust ning näeb ainult eraldi otsustust. Moraalil on surve nõuda täielikku tahtlikkust, mis lõikab läbi iseloomu ning psühholoogilise või sotsiaalse determineerituse ning jagab laitust ja vastutust ainult subjekti enda panuse õiglasel alusel. Illusoorne on eeldada, et seda nõudmist on võimalik täita (erinevalt tahtlikkuse nõuetest, mis võtavad iseloomu suuresti antuna). Süsteemilt, mis seda eitab, on raske oodata pikka tulevikku. Kuni aga moraal on alles, on seda ohtlik tunnistada, sest moraalisüsteem ei jäta meile peale mõistuspärase laituse mitte midagi muud kui veenmise vormid, mida ta ei tunnista vaimu poolest erinevaks sunnist. Tegelikult on peaaegu kogu elamisväärne elu nende äärmuste vahel. Moraalisüsteem paneb suurt rõhku vastandusele jõu ja mõistuse, veenmise ja ratsionaalse veendumuse, häbi ja süü, mittemeeldimise ja halvakspanu, lihtsalt tagasilükkamise ja laituse vahel. Neid vastandusi paneb rõhutama hoiak, mida võib nimetada moraali puhtuseks. See ei varja mitte ainult vahendeid, mille abil kogukonna hälbivate liikmetega toime tullakse, vaid ka nende vahendite voorusi. Pole ka ime, sest neid voorusi saab näha voorustena ainult väljastpoolt süsteemi, vaatekohalt, kust neid saab väärtustada, kuna aga moraalisüsteem on enesesse sulgunud ning peab pidama ebasündsaks arusaamatuseks rakendada süsteemile väärtusi, mis pole moraalisisesed. Moraalisüsteem ise esindab üht väärtust. See väljendab ideaali, mille Immanuel Kant esitab tingimusteta ja liigutavalt: inimese elu saab olla lõppkokkuvõttes õiglane. Enamik eeliseid ja imetletavaid omadusi on jaotatud kui mitte ebaõiglaselt, siis ka mitte õiglaselt. Moraaliideaal on moraalne väärtus teispool vedamist. Sellepärast peab see olema teispool empiirilisi määratlusi. Mitte ainult proovimises õnnestumise asemel, vaid sellises proovimises, mille puhul võime proovida ei saa olla õnneasi. See väärtus peab olema ülim. Pole hea, kui moraalne väärtus on kõigest lohutusauhind nendele, kes pole selles maailmas õnnelikud või andekad või heatujulised või armastatud. See peab olema see, mis viimases instantsis loeb. See on mõneti nagu religioosne käsitus, aga ka teistsugune kui päris religioon, eriti ortodoksne kristlus. Arm tähendab kristluses, et pole kalkuleeritavat teed moraalselt jõupingutuselt päästele, pääste on teispool teeneid ja (isegi moraalsed) jõupingutused ei ole Jumala armastuse mõõt. Kristluse seisukohast loeb viimases instantsis pääste, kusjuures seda mõeldakse igaühe jaoks tähtsana. Aga puhtmoraalsel väärtusel on väärtus ainult moraali vaatekohast. Moraal saab loota vedamist ületada ainult enesesse sulgudes. Moraali ideaalid on kahtlemata (vastupidi vulgaarmarksismi vaatele, mis näeb nendes ainult teispoolsuse ideoloogiat) aidanud tuua maailma tegelikku õiglust. Aga idee väärtusest teispool vedamist on illusioon. Ka teised moraalikäsitused ei aita. Nad saavad ainult julgustada mõtet, et kui need illusioonid on kadunud, siis ei saa olla sidusaid sotsiaalse õigluse ideid, vaid ainult tõhusus, võim või parandamata vedamine. Moraalisse on põimutud palju filosoofilisi vigu. Moraal mõistab kohustusi vääriti, saamata aru, et need on ainult üks eetilise kaalutluse tüüp. Moraal mõistab vääriti eetilist praktilist paratamatust, pidades seda kohustuste eripäraks. Peale selle paneb moraal arvama, et ilma moraalse kohustuseta on ainult kalduvus, ilma äärmise tahtlikkuseta on ainult jõud, ilma viimse instantsi puhta õigluseta õiglust ei ole. Selle filosoofilised vead on on elu sügavale juurdunud ja seniajani mõjuka vääritimõistmise ainult kõige abstraktsemad avaldused.