Andrew_Oldenquist
Osade ja tervikute eetika
Lojaalsusele ja üksteisele heidavad valgust muu hulgas uhkus, häbi, eneseaustus, egoism, võõrandumine, kogukonnatunne, omanditunne ja sotsiaalne identiteet. Ainult juhul, kui ma pean oma ühiskonda enda omaks ega ole sellest võõrandunud, saan ma selle üle uhkust tunda või selle pärast häbi tunda, sest need on minast sõltuvad mõisted. Ainukesed asjad, mille üle ma saan uhke olla ja mida ma saan häbeneda, on minu asjad, kusjuures "minu" on mõeldud juriidilisele omandile eelnevas mõttes. Miks me peame midagi enda omaks? Oldenquist arvab, et selle mõiste kõige varasem kuju on ei ole seotud mitte niivõrd omandiga kui põhivajadustega: minu pere, minu sugukond, minu turvaline ja tuttav kodupind. Need "omandid" aitasid mul käsitada ennast ühiskondlikes kategooriates pojana, osana, pereliikmena ja sugukonna liikmena, kui käsitus minast oli piisavalt välja kujunenud. Lojaalsustunded ja lojaalsuse mõiste tekkisid reaktsioonina suhetele minu ja selle vahel, mida ma vajasin ning mis mind vajas ja mulle nõudmisi esitas. Lojaalsus ei ole egoism, sest ma armastan nagu iseennast, mis võib nõuda minult enese ohverdamist. Nagu uhkus ja häbigi, nõuab lojaalsus peale omanditunde (õigemini sotsiaalse identiteedi tunde) ka asjade korratavaid tunnuseid. Uhkusega me osutame oma linna imetlusväärsetele omadustele ja häbeneme selle vastikuid omadusi. Esimesed kasvatavad, teised kahandavad minu lojaalsust. Võõrandumine on lojaalsuse vastand; see on oma perekonnaga, töökohaga, linnaga või rahvaga samastumise tunde blokeeritud normaalne areng või hilisem kaotus. Lojaalsus on lähedane armastusele ja toob kaasa hoolimise; võõrandumine ilmneb ükskõiksuse või vaenulikkusega. Lojaalsust kasvatavad ja kahandavad omadused ei pruugi olla moraalsed ega isegi mitte imetlusväärsed. Põhjuste lõplik seletus peab Oldenquisti arvates olema antropoloogiline ja evolutsiooniline. Paljud neist on kultuuride piire ületavad ning tõenäoliselt päästavad valla kaasasündinud eelsoodumused. Ühiskonna liikmed jagavad teatud väärtusi, praktikaid ja tavaliselt kohta. Kui ma pean seda enda omaks, siis ma tean, et ma kuulun gruppi, mis peab end meie omaks: omanditundest saab kogukonnatunne ning luuakse kogukonnatunne, mis saab minu minatunde osaks. Mul tekib võime oma kogukonna ees häbi tunda. Häbi ei ole lihtsalt valu ootuste mittetäitumise pärast; häbi tundvad inimesed langetavad pilgu ning peidavad ennast või oma nägu. Seda ülemaailmset sotsiaalset tunnet ajendab nende halvakspanu, kellega jagatakse sotsiaalset identiteeti. Häbitunne on peamine kuriteo eest heidutaja politsei kõrval. Kui polnud politseid, oli see teisel kohal ostrakismi ja pagenduse hirmu järel ning oli nendega tihedalt seotud. Sellepärast tehaksegi häbiväärseid asju võõras linnas ning võõrandunud inimesi, kellel puudub samasustunne (mittekuritegeliku) kogukonnaga, raske rehabiliteerida. Kui kodanikel puudub grupilojaalsus ja ebasoosingu hirm, siis ei jää nende kogukond tõenäoliselt piisavalt ligitõmbavaks ja kuriteovabaks kohaks, kus tahetaks elada. John Stuart Milli järgi on moraalse ja mittekuritegeliku käitumise peamine tagaja "seesmine sanktsioon" ehk südametunnistus, nagu peavalu tingrefleks, mida keegi võiks pidada mõistuspäraseks ravida psühhiaatriliselt või kordamise teel nüristada. Häbitunnet on aga raskem nüristada, sest häbistavad teised.