cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Raúl Prebisch
Strukturalismi-ideede võtmeedendajaks peetakse Argentina majandusteadlast Raúl Prebischit, kes oli mõjutatud Marxi poliitökonoomia käsitlusest. Prebisch lükkas aga tagasi eelduse, mille kohaselt imperialism tooks kaasa kapitalistliku industrialiseerimise arengumaades. Selles osas oli Prebisch mõjutatud marksistlikust majandusteadlasest Paul Baranist. Baran väitis, et monopoolne kapitalism ei täitnud 20. sajandi keskpaigaks enam progresseeruvat rolli. Arengumaade industrialiseerimist hoiti tagasi selleks, et säilitada kapitalismi keskuste monopoolsed kasumid.
Anne Kaaver
Ta on lõpetanud 1965. aastal Tallinna 42. Keskkooli ja 1971. aastal Eesti NSV Riiklik Kunstiinstituudi arhitektuuri erialal.
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Raúl Prebisch
Prebischi eesmärk oli seega leida mehhanism, mille abil kapitalistlikud keskused takistasid perifeerial arenemast. Mehhanism oli järgmine: arengumaades toodeti enamjaolt esmakaupu (toitu, toorainet), mis seejärel vahetati arenenud maadest toodetavate tööstuskaupade vastu. Prebischi järgi näitab pikaajaline trend aga seda, et esmakaupade väärtus väheneb ja tootjate vaheline konkurents suureneb. Järelikult väheneb ka võimalus tööstuskaupade soetamiseks, ent vajadus nende järele järgib tõusvat trendi. Tööstust iseloomustab pidev toodete arendamine ja tehnoloogiline innovatsioon. Agrikultuurile ei ole aga omane järsk tootlikkuse kasv ning turunõudlus on piiratud.
Tulbimaania
pisi|Hollandi tulbimaania aegne pamflett (1637) pisi|Tulbisort 'Semper Augustus', mis sai kuulsaks tulbimaania ajal kõige kallimalt müüdud tulbisordina (anonüümne [[akvarell 17. sajandist)]]
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Robert Cox
Coxi teooria käsitleb poliitika ja majanduse keerukat vastastikmõju (s.o sotsiaalsete jõudude, riigivormide ja maailmakordade vastastikune toime). Teooria ülesanne on uurida välja see, missuguseks kujunevad need vastastikmõjud käesolevas ajaloofaasis:
Tulbimaania
Tulbimaania (ka tulbihullus; hollandi keeles tuntud kui tulpenmanie, tulpomanie, tulpenwoede, tulpengekte ja bollengekte) oli nähtus Hollandi kuldajastul 17. sajandi esimesel poolel, mil hiljuti Euroopas levima hakanud tulbisibulate hind kerkis erakordselt kõrgele ja seejärel langes järsult.
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Strukturalism
Strukturalism on marksistlik rahvusvaheliste suhete üldine teooria, mis püüab seletada seda, kuidas maailm tervikuna toimib. Teisalt on strukturalism oma päritolult ka n-ö lõunamaine teooria, mis on orienteeritud ennekõike arengumaade probleemide lahendamisele ja huvide edendamisele. Strukturalism rahvusvahelistes suhetes kujutab endast kogumikku teooriatest, mis arendati välja 1950.–1970. aastatel, et selgitada Kolmanda Maailma ehk vähearenenud riikide poliitilist ja majanduslikku allumist arenenud riikidele. Nende alla kuuluvad sõltuvusteooria, keskus-perifeeria analüüs ja maailmasüsteemi analüüs. Nende lähenemiste ühiseks jooneks on idee, et arengumaad ja arenenud maad on üksteisega strukturaalses suhtes: mõlemad piirkonnad on osa struktuurist, mis määrab ära omavahelise suhtluse seaduspärasused.
Tulbimaania
Tulbimaania tipus märtsis 1637 oli ühe tulbisibula hind kohati üle kümne korra kõrgem oskustöölise aastapalgast. Üldiselt peetakse seda esimeseks ajaloos tekitatud majandusmulliks, kuigi mõned uurijad on märkinud, et aastatel 1619–1622 aset leidnud üleeuroopaline müntide metallisisalduse vähendamine sõdade rahastamiseks (tuntud saksakeelse nimetuse Kipper und Wipper all) sisaldas samuti mullisarnaseid tunnuseid. Mõnel pool kasutatakse nimetust "tulbimaania" nüüd metafooriliselt viitamaks igasugustele suurtele majandusmullidele, kus varade hind lahkneb nende omaväärtusest.
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Maailmasüsteemi analüüs
pisi|Immanuel Wallerstein Analüüsimehhanismi tuntuima versiooni rajajaks on Immanuel Wallerstein. Wallersteini käsituses tähistab maailmasüsteem unifitseeritud ala, mida iseloomustavad kindlad majanduslikud ja poliitilised struktuurid – need on ka omavahelises sõltuvuses. Ajaloos on eksisteerinud kahte peamist tüüpi maailmasüsteeme: maailmaimpeeriumid ja maailmamajandused.
Tulbimaania
Tulbimaaniat tutvustas laiemale avalikkusele oma 1841. aastal ilmunud raamatus "Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds" ("Erakordsed populaarsed eksiarvamused ja masside hullumeelsus") Briti ajakirjanik Charles Mackay. Tema andmetel pakuti tulbimaania tippajal ühe 'Semper Augustuse' tulbisibula eest 12 aakrit ehk 5 hektarit maad. Mackay väitis, et paljud taoliselt investeerinud inimesed läksid hiljem hinnalanguse tõttu pankrotti ja Hollandi kaubandust tabas selle tulemusel tõsine šokk. Kuigi nimetatud teos kuulub turupsühholoogia klassikavaramusse, on seal avaldatud andmed kahtluse alla seatud. Mitmete kaasaja majandusteadlaste arvates ei olnud maania nii erakordne, kui Mackay on seda kirjeldanud. Nende väitel puudub piisav teave tollaste hindade kohta ja seega ei ole võimalik tõestada, et tulbisibulate maania üldse aset leidis.
Eellugu
pisi|Tulbitaime (Tulpa serotina flava) puulõige, mis pärineb [[Carolus Clusius|Clusiuse Hispaania floorat käsitleva teose lisast "Traakia taimed" (1567)]]
Tulbi Euroopasse toomist seostatakse enamasti Ogier Ghiselin de Busbecqiga, Saksa-Rooma keisri Ferdinand I saadikuga Türgi sultani juures. Tema olevat 1554. aastal saatnud Osmanite riigist Viini esimesed tulbiseemned ja -sibulad. Peatselt levisid tulbisibulad Viinist Augsburgi, Antwerpenisse ja Amsterdami. Tulbi laialdane levik ja kasvatamine Hollandi Vabariigis algas üldlevinud seisukoha järgi 1593. aasta paiku, kui flaami botaanik Carolus Clusius asus tööle Leideni Ülikoolis ja rajas ülikooli juurde botaanikaaia. Clusius istutas botaanikaaeda oma tulbisibulad ja avastas, et need talusid edukalt Madalmaade karmimaid ilmaolusid. Peatselt pärast seda hakkas tulbi populaarsus kasvama.
Tulp erines kõigist teistest tollal Euroopas tuntud lilledest, sest ühelgi teisel taimel ei olnud samasuguseid ülimalt puhta ja intensiivse värvusega kroonlehti. Tulbi kujunemine konkurentsituks staatussümboliks langes kokku alles hiljuti iseseisvunud Hollandi eduga kaubanduses. Kuna iseseisvunud provintsid ei olnud enam osa Hispaania Madalmaadest, said nad suunata oma majanduslikud ressursid kaubandus- ja äritegevusse ning sellega pandi alus Hollandi kuldajastule. Amsterdami kaupmehed etendasid keskset rolli tulusas kaubavahetuses Ida-Indiaga, kus ühelt kaubareisilt võis teenida 400% tulu.
pisi|vasakul|Tahvel 10 lillekaupmees [[Emanuel Sweertsi florilegiumist. See 1612. aastal Frankfurdis välja antud tulbiraamat põhines tema sibultaimede müügikataloogil]]
Selle tulemusel sai tulpidest kiiresti ihaldatud luksuskaup ja aretati välja laialdaselt tulbisorte. Neid klassifitseeriti rühmadena: ühevärvilised punased, kollased ja valged tulbid kandsid nime Couleren; mitmevärvilised vastavalt Rosen (valgete triipudega punasel või roosal taustal), Violetten (valgete triipudega purpurpunasel või lillal taustal) ja kõige haruldasemad neist Bizarden (valgete või kollaste triipudega punasel, pruunil või purpurpunasel taustal). Kroonlehtedel peente joonte ja leegikujuliste laikude tekitatud mitmevärvilised efektid olid eredad ja imetlusväärsed ning suurendasid veelgi nõudlust sibulate järgi, millest need eksootilise välimusega taimed kasvasid. Tänapäeval on teada, et nimetatud efektid tulenesid sibulate nakatumisest tulpidele iseloomuliku mosaiikviirusega, mida tuntakse ka tulbi-kirjuõielisuse viirusena.
Andreas Friedrich Lezius
Andreas Friedrich Lezius (17. juuli / 29. juuli 1829 Tähkvere – 10. jaanuar / 22. jaanuar 1865 Nõo) oli Eesti vaimulik.
Tulbimaania
Eellugu
Tulbid kasvavad sibulatest, nende paljundamist ja sordiaretamist saab aga läbi viia seemnete ja tütarsibulatega. Tulbi seemnetest kujuneb lillesibul 7–12 aasta jooksul. Kui sibul on lilleks kasvanud, siis algne sibul kaob, kuid selle asemele tekib asendussibul koos tütarsibulatega. Õige kultiveerimise korral arenevad nendest tütarsibulatest täisväärtuslikud lillesibulad. Mosaiikviirus levib ainult sibulatelt sibulatele ega mõjuta seemneid, seetõttu võtab kõige ahvatlevamate sortide aretamine aastaid. Viirus aeglustab olulisel määral ka paljunemisprotsessi. Põhjapoolkeral õitsevad tulbid umbes ühe nädala aprillis-mais. Taime puhkeperioodil juunist septembrini võib sibulaid välja kaevata ja liigutada, nii et tehingud tulbisibulatega sularahaturul toimusid just nendel kuudel. Ülejäänud kuudel allkirjastasid floristid või tulbikaupmehed notari juures lepingud, millega kohustusid kasvuhooaja lõpul sibulaid ostma (sisuliselt oli tegemist tähtpäevalepingutega). Nii tekitasid hollandlased, kes olid paljude tänapäeva finantsinstrumentide ja -tehnikate loojad, turu tulbisibulatele kui püsikaubale. 1610. aasta ediktiga keelati sibulate katteta ettemüük, seda keeldu korrati ja karmistati veel 1621., 1630. ja 1636. aastal. Ediktid ei näinud ette keelu vastu eksijate karistamist, kuid nende lepingud loeti kehtetuks.
Andreas Friedrich Lezius
Lezius õppis aastatel 1841–1848 Tartus gümnaasiumis. Aastatel 1849–1853 õppis ta Tartu Ülikoolis filoloogiat ja usuteadust. Aastatel 1853–1855 töötas ta koduõpetajana Peterburis. Prooviaastal oli Karula koguduses Adalbert Hugo Willigerode juures. Ordineeriti 19. augustil / 31. augustil 1856 Valgas õpetajaks.
Heiki Kalaus
Heiki Kalaus (28. november 1950 Avinurme, Eesti – 2. detsember 2007 Kuhmo, Soome) oli Eesti tromboonimängija ja pedagoog.
Tulbimaania
Maania kujunemine ja kulg
Mida populaarsemaks lilled muutusid, seda kõrgemat hinda maksid professionaalsed tulbikasvatajad viirusega nakatunud sibulate eest, tekitades püsiva hinnatõusu. 1634. aastaks olid Prantsusmaal kasvanud nõudluse tulemusel turule hakanud sisenema spekulandid. Haruldaste sibulate lepingulised hinnad kasvasid läbi kogu 1636. aasta, kuid novembris 1636 hakkasid tõusma ka "rikkumata" sibulate hinnad. Peatselt võis juba igasuguse tulbisibula müügist teenida sadu kuldnaid. Samal aastal panid hollandlased aluse omamoodi tähtpäevatehingute turule, kus osteti ja müüdi lepinguid tulbisibulate ostuks kasvuhooaja lõpul. Kauplejad kohtusid kõrtsides peetud kogunemistel ja ostjad kohustusid tasuma 2,5% "veiniraha" tehingutasuna, kuid mitte rohkem kui kolm kuldnat tehingu pealt. Kumbki pool ei tasunud hinnalisandit ja tehingud sõlmiti otse poolte vahel, mitte börsiga. Hollandlased kasutasid tulbilepingutega kauplemise kohta sõna windhandel ('tuulekaubandus'), sest reaalselt tulbisibulad käest kätte ei käinud. Kogu seda äri aeti Hollandi majanduselu äärealadel, mitte ametliku börsi vahendusel.
Andreas Friedrich Lezius
Oli pärast ordineerimist aastail 1856–1857 Võru praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1857–1861 oli ta (introdutseeriti 20. oktoobril / 1. novembril 1857) Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1861–1865 oli ta (introdutseeriti 8. oktoobril / 20. oktoobril 1861) Nõo Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema poeg Friedrich Eduard Lezius oli Rõuge Maarja koguduse adjunktõpetaja ning Greifswaldi Ülikooli õppejõud, Kieli ja Königsbergi Ülikooli professor, teine poeg Hermann Arnold Lezius oli Kuressaare ja Mihkli Miikaeli koguduse õpetaja, kolmas poeg August Leopold Lezius oli arst. Tema äi Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professor ja Tartu Ülikooli rektor. Tema abikaasa vend Friedrich Ernst Bidder oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna õppejõud, abikaasa teine vend Paul Roderich Bidder oli Laiuse Püha Jüri koguduse õpetaja. Tema õe Emmeline Amalie Henriette abikaasa Oskar von Törne oli Häädemeeste, Tahkuranna, Kuressaare ja Martna Püha Martini koguduse õpetaja, õepoeg Johannes von Törne oli Tartu Maarja koguduse adjunktõpetaja, hiljem luterlik vaimulik Kronaus (praegu Visokopilja Hersoni oblastis) ja Doni-äärses Rostovis.
Tulbimaania
Maania kujunemine ja kulg
pisi|280px|Tulbisibula lepingute standardiseeritud [[hinnaindeks. 9. veebruarist 1. maini 1637 hinnainfo paraku puudub ]]
Tulbimaania jõudis oma tippu 1636/1637. aasta talvel, kui mõned sibulad vahetasid väidetavalt omanikku kümme korda päeva jooksul. Ühtegi neist lepingutest lõpuks ei täidetud, sest veebruaris 1637 langesid tulbisibulate lepingulised hinnad järsult ja ootamatult ning tulpidega kauplemine peatus. Turulangus sai alguse Haarlemis, kus nähtavasti esimest korda ei ilmunud ostjad tavapärasele tulbisibulate oksjonile. See võis olla tingitud asjaolust, et Haarlemit oli tabanud buboonkatku epideemia. Kui katk aitas võib-olla ühelt poolt kaasa saatusliku riskikultuuri väljakujunemisele, mis võimaldas pöörastel hinnaspekulatsioonidel aset leida, siis teiselt poolt võis ta kaasa aidata ka selle mulli purunemisele.
Heiki Kalaus
Ta lõpetas 1974. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Paul Karbi klassis), millele järgnes täiendõpe Leningradi Konservatooriumi aspirantuuris (professor Viktor Sumerkini juhendamisel).
Anne Kaaver
Ta on uurinud Eesti parke ja kirjutanud monograafia maastikuarhitekt Georg Kuphaldtist.
Ta on kujundanud Betti Alveri pargi Jõgeval.
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Maailmasüsteemi analüüs
Wallersteini järgi rajati kapitalistlik maailmamajandus 16. sajandil. See põhines rahvusvahelisel tööjaotusel, mis ajapikku laienes kõikidesse maailma osadesse. Tööjaotuse tulemusena toimus spetsialiseerumine. Vastavalt spetsialiseeritud aladele on ka kapitalistlik maailmamajandus ehitatud hierarhilisele alusele, mis koosneb tuumast, perifeeriast ja poolperifeeriast.
Heiki Kalaus
Ta oli ka õppejõud ja professor Eesti Muusikaakadeemias ning juhatas aastaid sealset puhkpilliosakonda.
Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad
Maailmasüsteemi analüüs
Iga sellise piirkonna klassistruktuur erineb vastavalt sellele, kuidas on selle domineeriv klass seotud maailmamajandusega. Tööjõu jaotus ühelt poolt nõuab ja teiselt poolt suurendab regioonidevahelist ebavõrdsust. Perifeeriariigid on nõrgad, kuna nad ei suuda oma saatust kontrollida. Tuumriigid domineerivad nii poliitiliselt, majanduslikult, kui ka sõjaliselt ning riigi peamiseks funktsiooniks on seejuures tagada kapitalistliku tootmisviisi säilimine.
Kapitalistliku maailmamajanduse põhimehhanism on ebavõrdne vahetus, mida tugevad riigid saavad nõrkadele riikidele peale suruda. Siin on keskseks terminiks majanduslik lisaväärtus, mis kantakse perifeeriast üle tuumriigile. See lisaväärtus omistatakse madalapalgalistelt, madala tuluga tootjatelt perifeerias kõrgepalgaliste ja suure tuluga tootjatele tuumriigis. Kapitalism hõlmab seega kogu maailmamajanduse lisaväärtuste omistamist tuumriikidele. Ebavõrdse vahetuse juures on oluline roll poolperifeerial. Viimane saab tekitada poliitilist stabiilsust seeläbi, et käitub n-ö puhvrina perifeeria ja tuuma vahel. Selline maailmamajandus pole iseloomult täielikult staatiline – süsteemiosas võivad muutuda perifeeriast poolperifeeriaks, poolperifeeriast tuumaks ja vastupidi. Kapitalistlik süsteem enda loomuselt aga ei muutu – see jääb tahes-tahtmata tuuma, poolperifeeria ja perifeeria hierarhiaks, mida iseloomustab ebavõrdne vahetus.
Tulbimaania
Kättesaadav hinnainfo
Tulbimaania ulatust on keeruline hinnata, sest 1630. aastatest puudub järjekindlalt talletatud hinnainfo. Suur osa kättesaadavast teabest pärineb Gaergoedti ja Warmondti spekulatsioonivastastest pamflettidest, mis kirjutati vahetult pärast mulli lõhkemist. Majandusteadlane Peter Garber kogus kokku andmed 39 eri sorti kuuluva 161 tulbisibula müügist ajavahemikus 1633–1637, kusjuures neist 53 hinnainfo pärineb Gaergoedtilt ja Warmondtilt. Mulli viimasel päeval, 5. veebruaril 1637 talletati andmed 98 müügitehingu kohta, kusjuures hinnad kõikusid pööraselt. Müügitehinguid sooritati mitmesuguste turumehhanismide abil: tähtpäevalepingutega kauplemine, tehingud kinnisvara alusel, sama päeva sularahatehingud ja notariseeritud tulevikutehingud, kusjuures kahte viimast kasutasid enamasti tulbikasvatajad ise. Garberi sõnul on võrdluses sisalduvad hinnad tegelikult sellised, mida ei anna ega tasu omavahel võrrelda.
Charles Mackay ja tema "Masside hullumeelsus"
Hilisemad arutelud tulbimaania üle said alguse šoti ajakirjaniku Charles Mackay 1841. aastal avaldatud raamatuga "Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds" ("Erakordsed populaarsed eksiarvamused ja masside hullumeelsus"). Ta käis välja idee, et suured inimhulgad käituvad tihti ebaratsionaalselt ning sarnaselt Lõunamere kompanii ja Mississippi kompanii juhtumitega pidas ta tulbimaaniat sellise käitumise üheks parimaks näiteks. Oma andmed võttis ta suures osas Johann Beckmanni 1797. aastal inglise keeles avaldatud teosest "A History of Inventions, Discoveries, and Origins" ("Leiutiste, avastuste ja algupärade ajalugu"). Tegelikult tugines Beckmann (ja seetõttu ka Mackay) peamiselt 1637. aastal avaldatud kolmele anonüümsele spekulatsioonivastasele pamfletile. Mackay värvikalt kirjutatud raamat oli populaarne mitme põlvkonna majandusteadlaste ja börsikauplejate seas. Tema populaarne, kuid ilmselt vigane käsitlus tulbimaaniast kui majandusmullist on endiselt hinnas, kuigi alates 1980. aastatest on majandusteadlased mitmed selle aspektid ümber lükanud.
Mackay väidab, et tulpide kasvav populaarsus köitis 17. sajandi alguses kõigi Hollandi elanike tähelepanu: "Elanikkond kuni oma madalaimate põhjakihtideni suundus tulbikaubandusse." 1635. aastal on kirja pandud juhtum, kus 40 tulbisibulat müüdi 100 000 floriini ehk Hollandi kuldna eest. Võrdluseks võib tuua, et tonn võid maksis samal ajal 100 floriini, oskustööline võis teenida umbes 150 floriini aastas ja "kaheksa rasvase sea" eest küsiti 240 floriini. Rahvusvahelise Sotsiaalajaloo Instituudi hinnangul võrdus ühe tollase floriini ostujõud 2002. aastal 10,28 euroga.
1636. aastaks müüdi tulpe mitme Hollandi linna börsidel. See innustas tulbikaubandust kõigi ühiskonnaliikmete seas; Mackay on kirjutanud inimestest, kes müüsid oma muu vara, et spekuleerida tulbiturul. Nii näiteks pakkus keegi ühe 'Semper Augustuse' tulbisibula eest 12 aakrit ehk 5 hektarit maad, keegi aga ostis ühe 'Viseroij' tulbisibula kaupade eest, mille väärtus oli 2500 floriini (vaata lisatud tabelit).
pisi|vasakul|Fragment [[Pieter Brueghel noorema maalist "Kevad" (1635). Maalil on kujutatud aiatöid tulbimaania perioodil. Peenardel on näha õitsvaid tulpe]]
Kasvav maania aitas kaasa lõbusate, kuid ilmselt väljamõeldud lugude levikule, mida Mackay hiljem kajastas. Näiteks oli nende seas lugu meremehest, kes pidas ühe kaupmehe väärtuslikku tulbisibulat eksikombel söögisibulaks ja haaras selle kaasa. Kaupmees ja tema perekond hakkasid meremeest taga ajama ning leidsid ta "söömas hommikusööki, mille hinna eest oleks võinud palgata terve laeva meeskonna 12 kuuks". Meremees heideti tulbisibula ärasöömise eest vangikongi. Tulbisibulad on vale töötlemise korral mürgised, maitsevad halvasti ja isegi nälja ajal peetakse neid vaid vaevu söögikõlbulikeks.
Inimesed ostsid sibulaid üha kõrgema hinna eest, soovides neid kasumiga edasi müüa. Selline skeem sai toimida aga vaid nii kaua, kuni keegi oli valmis maksma sellist kõrget hinda tulbisibulate enda valdusse saamiseks. Veebruaris 1637 ei suutnud tulbikaupmehed leida enam uusi ostjaid, kes oleksid nõustunud neile sibulate eest maksma üha suuremat hinda. Kui see arusaamine kohale jõudis, langes nõudlus tulpide järele järsult ja sama tegid ka hinnad – majandusmull lõhkes. Mõnele jäid kätte lepingud, mis kohustasid neid ostma tulbisibulaid vabaturu hindadest kümneid kordi kallimalt, samal ajal kui teised avastasid ennast tulbisibulate omanikena, mis nüüd olid väärt vaid murdosa nende makstud hinnast. Mackay väidab, et hollandlased laskusid seejärel frustreerunult teiste tulbikaubanduses osalenute süüdistamisse.
Mackay käsitluse järgi pöördusid paanikas tulbispekulandid abi saamiseks Hollandi valitsuse poole, mis teatas vastuseks, et igaüks, kes oli ostnud tulbisibulate tähtpäevalepinguid, võis oma lepingu tühistada, tasudes tühistamistasuna 10% lepingu väärtusest. Tehti katseid lahendada olukorda viisil, mis rahuldaks kõiki pooli, kuid need osutusid edututeks. Mackay sõnul lõppes maania lõpuks nii, et inimestele jäid kätte sibulad, mis neile mulli lõhkemise ajal kuulusid: ükski kohus ei pööranud lepinguid täitmisele, sest kohtunike hinnangul olid need võlakohustused analoogsed hasartmängudest tekkinud võlgadega ja seega ei saanud neid seaduse alusel sisse nõuda.
Mackay väitel leidsid väiksemad tulbimaaniad aset ka teistes Euroopa riikides, kuigi kuskil ei olnud olukord võrreldav Hollandis toimunuga. Tema sõnul tekitas tulpide hinnamulli lõhkemine Hollandis majandusliku jahtumise, mille mõjusid oli tunda veel palju aastaid.
Zvonimir Vujin
Vujin sai kergekaalus (kuni 60 kg) pronksmedali 1968. aasta México olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Józef Grudzieńile (Poola) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1972. aasta Müncheni olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Ray Sealesile (USA) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Tulbimaania
Kaasaegsed käsitlused
pisi|300px|[[Jean-Léon Gérôme'i maal "Tulbihullus" (1882)]]
Zvonimir Vujin
Vujin sai kergekaalus (kuni 60 kg) 17. Euroopa meistrivõistlustel (Rooma, 1967) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Józef Grudzieńile (Poola).
Tulbimaania
Kaasaegsed käsitlused
Mackay käsitlust selgitamatust maaniast ei seatud kahtluse alla ega uuritud tõsisemalt kuni 1980. aastateni. Tänapäeval tulbimaania osas läbi viidud uurimused, iseäranis efektiivse turu hüpoteesi pooldajate uurimused lubavad aga väita, et varasem käsitlus ei olnud täielik ega õige. Anne Goldgar väidab oma 2007. aastal ilmunud teaduslikus analüüsis "Tulipmania", et nähtus piirdus "üsna väikese rühmaga" ja et enamik selle perioodi kirjeldusi "tuginevad ühele või kahele tolleaegsele propagandamaterjalile ning arvukatele plagiaatidele". Peter Garberi hinnangul ei olnud mull "midagi muud kui katkuepideemiast haaratud elanikkonna mõttetu talvine joogimäng, mis kasutas ära elavat tulbiturgu".
Kui Mackay käsitluse järgi oli tulbikaubandusse haaratud suur osa ühiskonnast, siis Goldgar leidis arhiivides lepinguid uurides, et isegi tulbikaubanduse tippajal osalesid selles peaaegu eranditult vaid kaupmehed ja jõukad oskustöölised, kuid mitte näiteks aadelkonna liikmed. Mulli majanduslikud mõjud olid seega väga piiratud. Goldgar, kes tegi kindlaks mitmed tulbiturul osalenud nimekad ostjad ja müüjad, leidis, et rahalisi probleeme sel perioodil oli neist vähem kui poolel tosinal ja ka neil juhtudel ei ole selge, kas neis probleemides saab süüdistada tulpe. See ei ole üllatav, sest kuigi hinnad olid tõusnud, ei olnud raha tegelikult omanikku vahetanud. Seega ei olnud ka müügikasum kunagi realiseerunud. Kui müüjad ei võtnud kasumi ootuses muude tehingute sooritamiseks võlgu, siis ei toonud hinnalangus kellelegi kaasa rahalisi kaotusi.
Elgi Reemets
pisi|Elgi Reemetsa teos "Pudelid" (1966) Elgi Reemets (11. mai 1910 Tallinn – 21. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti tarbekunstnik.
Tulbimaania
Ratsionaalsed selgitused
Ei ole võimalik eitada, et tulbisibulate lepingute hinnad tõusid ja langesid aastatel 1636–1637, kuid hindade tohutu kasv ja sellele järgnenud tohutu langus ei tähenda veel ilmtingimata majandusmulli tekkimist ja lõhkemist. Tulbimaania käsitlemiseks majandusmullina oleks tulbisibulate hind pidanud lahknema nende omaväärtusest. Tänapäeva majandusteadlased on pakkunud välja võimalikke ratsionaalseid selgitusi, miks hindade tõus ja langus ei tähendanud veel majandusmulli.
Elgi Reemets
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi keraamika erialal.
Valgus Koordis (film)
"Valgus Koordis" on 1951. aastal Lenfilmi ja Tallinna Kinostuudio koostöös valminud mängufilm. Filmi režissöör on Herbert Rappaport.
Elgi Reemets
Lisaks keraamikale viljeles ta nahkehistööd, metalli- ja tekstiilikunsti. Aastatel 1950–1968 töötas ta Kunstitoodete Kombinaadis, kujundades kombinaadi nahkehistöö toodangut.
Valgus Koordis (film)
Film põhineb Hans Leberechti samanimelisel jutustusel "Valgus Koordis".
Elgi Reemets
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Tulbimaania
Ratsionaalsed selgitused
1630. aastate hinnatõus langes rahulikumale ajale kolmekümneaastases sõjas. Seetõttu võisid hinnad vähemalt esialgu reageerida ratsionaalselt nõudluse kasvule. Hilisem hinnalangus oli hinnatõusust kiirem ja suurem. Müügiandmeid ei ole pärast veebruaris 1637 toimunud järsku hinnalangust kuigi palju säilinud, aga muud kaudsed allikad lubavad väita, et tulbisibulad kaotasid oma väärtust veel mitmeid aastakümneid pärast maania lõppu ja tegemist oli seega pikaajalise protsessiga.
Renda
left|pisi Renda on küla (lielciems) Lätis, Kuldīga piirkonnas, Abava jõe lõunakaldal, Renda valla halduskeskus. Asulas asuvad Lielrenda ehk Renda mõisa (Groß-Rönnen) keskus, Kuldīga kooli filiaal, kirik, raamatukogu. Külas asub Renda bussipeatus.
Tulbimaania
Lillehindade loomulik kõikumine
Garber võrdles tulpide kohta kättesaadavat hinnainfot hüatsintide hindadega 19. sajandi alguses, mil hüatsint asendas moelillena tulbi, ja avastas sarnase mustri. Kui hüatsindid Euroopa turule jõudsid, võistlesid floristid teineteisega ilusate hüatsintide kasvatamises, sest nõudlus oli suur. Kui aga inimesed hüatsintidega ära harjusid, hakkasid langema ka hinnad. Kõige kallimate sibulate hind langes 30 aastaga 1–2 protsendini nende tippväärtusest. Garber on märkinud, et "väike kogus liilia prototüübi sibulaid müüdi hiljuti ühe miljoni kuldna (1987. aasta vahetuskursi alusel 480 000 USA dollari) eest", näidates sellega, et ka tänases maailmas võivad lilled maksta äärmiselt kõrget hinda. Kuna tulbisibulate hinnatõus toimus pärast tulbiistutuse hooaega, ei oleks tulbikasvatajad saanud reaktsioonina hinnatõusule ka toodangut suurendada.
Elgi Reemets
Isiklikku
Tema õde oli arhitekt Valve Pormeister. Tema väimees on Jüri Kuuskemaa.
Renda
Suur osa külast asub Abava ürgoru maastikukaitsealal. Külas asuv Īvande kärestik ja seal kasvavad Lielrenda vaher ümbermõõduga 3,8 meetrit ning hobukastan ümbermõõduga 4.31 meetrit on looduskaitse all. Külas asuvad Renda linnamägi, Avotiņi muinaskalmed ja Lielrenda Kuradilaeva muinaskalmed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Kohaliku kaitse all on Renda luteri kirik, selle kirikaed ja väravad, ning Zviedri muinaskalmed.
Aastal 2006 oli külas 500 elanikku, aastal 2015 oli elanikke 333.
Tulbimaania
Lillehindade loomulik kõikumine
Teised majandusteadlased ei usu, et ainuüksi need elemendid suudaksid selgitada tulbihindade tohutut tõusu ja langust. Garberi teooriat on kritiseeritud ka sellest aspektist, et isegi kui see kehtib tähtpäevalepingute puhul, siis tavaliste tulbisibulalepingute samasugust tohutut hindade kasvu ja langust see selgitada ei suuda. Mõned majandusteadlased juhivad tähelepanu teistele tulbimaania perioodil esinenud teguritele, mis iseloomustavad tavaliselt just majandusmulle, näiteks ringluses oleva raha kasvule. Viimasele osutas tulbimaania perioodil Amsterdami vahetuspangas toimunud hoiuste kasv.
Õiguslikud muudatused
California Ülikooli (UCLA) professor Earl Thompson väidab oma 2007. aasta uurimuses, et Garberi teooria ei suuda selgitada tulbisibulate lepinguliste hindade äärmiselt kiiret langust. Hinnalanguse aastamäär oli 99,999%, samal ajal kui teistel lilledel oli see keskmiselt 40%. Tema pakub tulbimaaniale teistsuguse selgituse. Hollandi parlament kaalus sel ajal seaduseelnõud (mida algselt toetasid Hollandi tulbiinvestorid, kes olid kaotanud raha Saksamaa lüüasaamiste tõttu kolmekümneaastases sõjas), mis oleks muutnud tulbilepingute toimimispõhimõtteid:
Enne seda seadust oli ostjal vastavalt tulpide ostu-müügilepingule (mis kaasaegse rahanduse seisukohalt on tähtpäevaleping) seaduslik kohustus tulbid ära osta. Nüüd muutus nende lepingute olemus: kui jooksev turuhind langes, siis uue korra järgi võis ostja maksta kahjutasu ja loobuda tulbisibulate omandamisest, mitte ei pidanud enam maksma lepingus sätestatud täishinda. See seadusemuudatus tähendas kaasaegses terminoloogias seda, et tähtpäevalepingud olid muudetud optsioonilepinguteks. Vastavat eelnõud hakati arutama sügisel 1636 ja kui investorid said teada, et eelnõu läheb tõenäoliselt parlamendis läbi, võis see tekitada hinnatõusu.
Vastavalt seadusele võis lepingu tühistada, makstes vaid 3,5% (ehk umbes 1/30) lepingus sätestatud täishinnast. Seetõttu ostsid investorid üha kallimaid lepinguid. Spekulant võis allkirjastada lepingu, milles ta nõustus ostma ühe tulbi 100 kuldna eest. Kui hind tõusis 100 kuldnast kõrgemale, pani spekulant vahe kasumina taskusse. Kui hind jäi madalaks, võis spekulant lepingu vaid 3,5 kuldna eest tühistada. Seega maksis leping, mille nimiväärtus oli 100 kuldnat, investorile reaalselt ainult 3,5 kuldnat. Veebruari alguses, kui hinnad tõusid tippu, sekkusid Hollandi võimud ja peatasid kauplemise nende lepingutega.
Thompsoni sõnul jäi tulbisibulate tegelik müük sel ajaperioodil tavapärasele tasemele. Sellest järeldab ta, et "maania" oli ratsionaalne reaktsioon lepingulistes kohustustes sisse viidud muudatustele. Tuginedes tähtpäeva- ja optsioonilepingute tasuvusandmetele, väitis Thompson, et tulbisibulate lepingulised hinnad püsisid taseme lähedal, mida eeldas ratsionaalne majandusmudel: "Tulpide lepingulised hinnad enne "tulbimaaniat", selle ajal ja järel näivad suurepäraselt illustreerivat "turu efektiivsust"."
Mõjud ja võrdlused
Mackay loo populaarsus on püsinud tänapäevani, tema "Erakordseid populaarseid eksiarvamusi ..." antakse regulaarselt üha uuesti välja. Uutele väljaannetele on eessõnu kirjutanud investor Bernard Baruch (1932), rahandusteemaliste raamatute autor Andrew Tobias (1980), psühholoog David Schneider (1993) ja rahandusajakirjanik Michael Lewis (2008).
Goldgar väidab, et isegi kui tulbimaania ei kujutanud endast spekulatiivset majandusmulli, oli see hollandlastele muudel põhjustel siiski traumaatiline: "Olgugi et finantskriis puudutas väga väheseid, oli tulbimaaniast saadud šokk ulatuslik. Kahtluse alla seati terve väärtuste võrgustik." 17. sajandil ei suutnud enamik inimesi ette kujutadagi, et midagi nii tavalist nagu lill võiks maksta palju rohkem suurema osa inimeste aastasest sissetulekust. Arusaamine, et ainult suvel kasvavate lillede hinnad võivad talvisel ajal nii meeletult kõikuda, paiskas ümber kogu senise arusaama, mis on üldse "väärtus".
Tulbimaania põhjustatud hädadest kõnelevad paljud allikad. Teiste seas on tekitatud majanduslike kahjude tõendina kasutatud Beckmanni ja Mackay käsitluste aluseks olnud spekulatsioonivastaseid pamflette. Neid pamflette ei kirjutanud aga tulbimaania ohvrid, vaid need olid eelkõige religioosselt motiveeritud. Toimunud mullitamises nähti moraalse korra rikkumist, tõestust, et "keskendumine maisele, mitte taevasele lillele toob kaasa tõsised tagajärjed". Seega on täiesti võimalik, et suhteliselt väike majandussündmus võis hakata moraliseeriva jutukesena elama oma elu.
pisi|Tänapäevased tulbipõllud Hollandis, kus tulp on endiselt üks rahvuslikke sümboleid
Sajandi jagu hiljem, Mississippi kompanii ja Lõunamere kompanii kokkuvarisemise ajal 1720. aasta paiku hakati tulbimaaniat ära kasutama nende mullide lõhkemise kohta avaldatud satiirilistes trükistes. Kui Johann Beckmann kirjeldas 1780. aastatel esimesena tulbimaaniat, siis võrdles ta seda oma aja läbikukkunud loteriidega. Goldgari sõnul kasutasid isegi mitmed populaarsed tänapäevased teosed finantsturgudest tulbimaaniat moraalse õppetunnina, näiteks Burton Malkieli raamat "A Random Walk Down Wall Street" (1973) ja John Kenneth Galbraithi raamat "A Short History of Financial Euphoria" (1990, kirjutatud peatselt pärast 1987. aasta börsikrahhi). Tulbimaaniale hakati taas laialdaselt viitama 1990. aastate lõpu internetimulli ajal.
21. sajandil on ajakirjanikud võrrelnud tulbimaaniat Ameerika Ühendriikide hüpoteegikriisiga, mis aitas kaasa suure majandussurutise tekkele. Novembris 2013 kirjeldas Hollandi keskpanga endine president Nout Wellink bitcoin 'i "tulbimaaniast hullemana", lisades, et "siis sa said vähemalt tulbi, nüüd aga üldse mitte midagi".
Vaatamata maania kestvale populaarsusele on Slate'i ajakirjanik Daniel Gross märkinud, et kui tulbimaaniat efektiivse turu hüpoteesi raamistikus käsitlevatel majandusteadlastel "on õigus ... siis peaksid majandusautorid tulbimaania oma käepärasest mullide analoogia paketist eemaldama".
Eestis kirjutas tulbimaaniast kui esimesest ajaloolisest suurspekulatsioonist 1922. aastal ajaleht Esmaspäev. Hiljem on Avo Graf tõmmanud paralleele tulbimaania ja Eesti 1990. aastate lõpu börsikrahhi vahel, Virgo Kruve on aga näinud sarnaselt Hollandi keskpankuriga sarnasusi tulbimaania ja bitcoin 'i-tehingute vahel.
Kajastamine kunstis ja kirjanduses
pisi|Crispijn van de Passe noorema vaselõige "De Mallewagen alias het valete der Bloemisten" ("Narrivanker ehk lillearmastajate hüvastijätt", 1637)
Liigestest lahti läinud tulbikaubandust hakati kohe käsitlema ka kunstis. Crispijn van de Passe noorema vaselõige "De Mallewagen alias het valete der Bloemisten" ("Narrivanker ehk lillearmastajate hüvastijätt") kannab endas moraliseerivat kriitikat, mis on mõjutanud tugevalt tulbimaania käsitlemist ohjeldamatu spekuleerimishulluse ühe faasina. Purisõidukil istuva jumalanna Flora käes olevate tulpide juurde on kirjutatud nende tulbisortide nimed, mis sümboliseerisid kaubeldud lillede hinnalisust: 'Semper Augustus', 'Generael Bol' ja 'Admirael van(n) Horn'. Vankrile järele jooksvad kodanikud hüüavad: "Me tahame kaasa tulla!" Masti külge klammerduv ahv roojab Flora peale, keda mõnes pamfletis nimetatakse ka "lillehooraks" (Bloemenhoertje). Vanker ise suundub unustuse voogude (Laetus vloet) suunas. Rannas üritab üks Zandvoorti talupoeg (Santvorder Boer) kupja (Schout) tähelepanu katastroofile juhtida. Vankril kujutatud vappe võib seostada teatud lõbumajadega, sest Witte Wambuis või Bastart Pyp olid selliste asutuste tüüpilised nimed. Neljal kujutisel vaselõike nurkades on kujutatud stseene tulbikaubandusest: üleval vasakus nurgas tulbipeenar koos ostjaga, üleval paremas nurgas tulbikaupmeeste kogunemine (Compariti der Bloemisten) ja all vasakus nurgas taas üks kauplemisstseen kõrtsist. All paremas nurgas on illustreeritud spekulatsioonide äkilist lõppu – "kui narride teod on tehtud, siis otsitakse tarka nõu" (Als is geschiet een Sotte daet soo wort gesocht een wysser raet). Kaupmehed istuvad ja seisavad segaduses, samal ajal kui üks käsitööline märgib paremas pildiservas pead kratsides: "Kes oleks seda osanud arvata" (Wie hat dat gemeent).
vasakul|pisi|Hendrik Gerritsz Poti maal "Flora's Mallewagen" ("Flora narrivanker", u 1640)
Crispijn van de Passe noorema vaselõikest veelgi tuntum on selle eeskujul Hendrik Gerritz Poti 1640. aasta paiku maalitud satiiriline pilt "Flora's Mallewagen" ("Flora narrivanker"), mis asub tänapäeval Haarlemis Frans Halsi muuseumis. Ka siin on kujutatud purisõidukit, kus istub Flora, tulbiõied käes. Tema jalge ees on näha narrimütsiga joodikut, omalaadset "maiasmokka" (Leckebaerd), kes sümboliseerib aplust. Sama pildimustrit jälgides võib vankrilt leida veel teisigi pahesid. Üks tulpidega ehitud narrimütsis meestest on "valevorst" (Liegwagen), vanem mees kella ja kotiga "rahalemb" (Graegreich), kaalusid käes hoidev naine "kokkukrahmaja" (Vergaer al) ja kahe näoga tegelane, kes vankri esiotsas istub, "tühi lootus" (Ydel Hope). Ta sirutab oma kätt linnu poole, kes on "tühja lootuse eest ära lennanud" (Ydel Hope ontflogen). Taamal pildi vasakul poolel on näha Haarlemit Suure kirikuga, samal ajal kui esiplaanil tallavad inimesed jalgadega kangastelgede ja seaduseraamatu otsas. Taamal pildi paremal poolel on näha juba sõiduki ja seal istunute saatust: juhitavuse kaotanud, sööstab see merre.
pisi|Cornelis Danckertsi vaselõige "Florae’s Gecks-kap" ("Flora narrimüts", 1637)
Veelgi otsesemalt tuuakse side narruse ja tulpidega spekuleerimise vahel välja Cornelis Danckertsi vaselõikes "Florae's Gecks-kap" ("Flora narrimüts"). Seal on kujutatud ülemõõdulises narrimütsis sisse seatud kõrtsituba, kus käib parajasti tulbioksjon. Kaal laua peal on mõeldud ilmselt tulbisibulate kaalumiseks. Mütsi taga piirab raevunud inimhulk eeslil istuvat Florat. Esiplaanil paremat ja vasakut kätt kantakse närbunud tulpe prahi hulka. Naerev tegelane on kõrtsmik, kes on tulbiarmastajate ja spekulantide pealt kasu lõiganud. Taamal vasakul hoiab kurat õngeridva otsas narrimütsi ja söödana tulbioksjoni registreerimislehti.
pisi|vasakul|Jan Brueghel noorema maal "Tulbimaania satiir" (17. sajandi teine veerand)
Teisel viisil käsitleb seda teemat Jan Brueghel noorem. Tema 17. sajandi teisel veerandil maalitud "Tulbimaania satiir", mis asub tänapäeval Haarlemis Frans Halsi muuseumis, kujutab mitmete eraldiseisvate narratiivsete stseenidena inimeseriietes ahve. Tulbikaupmeeste ja tulbiostjatena viitavad nad tulbikaubanduse absurdsusele. Vaataja näeb siin pidusööki, millega ahvatletakse ja lõbustatakse potentsiaalseid ostjaid, aga ka tulbikaubanduse erinevaid etappe ja laostunud ostjate meeleheidet. Hinnakirjast, mida üks ahvidest esiplaanil uurib, võib muuhulgas lugeda: "Lillede / hind / Viseroij 300 / Asen 1500". Tulbisordi 'Viseroij' nimi, mis 1637. aastal ühel oksjonil 4600 kuldnat sisse tõi, esineb taas võõrastemaja kiviplaadil. Lisaks on kujutatud ahve, kes kontrollivad tulbisibulate kaalu. Ühe ahviga õiendab tema naine, sest ta on raha ära kulutanud kallite tulbisibulate peale. Teisele ahvile tungivad kallale maanteeröövlid, röövivad teda ja tapavad ta. Teine versioon samast maalist pealkirja all "Tulbimaania allegooria", mis kuulus ühte Austria erakogusse, müüdi 2011. aastal Viini oksjonimajas Im Kinsky 92 500 euro eest.
1966. aastal lavastati Otto Rombachi raamatu põhjal Saksamaal kuueosaline telesari "Adrian der Tulpendieb" ("Tulbivaras Adrian"), mis oli esimene täisvärviline Saksa telesari. See lugu kõneleb rüütel Adrianist, kes trikkide abil tulbimaaniast kasu lõikab, saab rikkaks ja siis taas vaeseks kui kerjus. Uuemal ajal on tulbimaaniat kasutatud jutustustes eelkõige ajaloolise kontekstina. Debora Moggachi raamat "Tulip Fever" ("Tulbipalavik", 1999) räägib maalikunstniku ja tema modelli õnnetust armastusest ning riskantsest katsest ühe 'Semper Augustuse' tulbi hankimise abil rikkaks saada. Tulbimaania ajastut kajastavad ka Enie van Aanthuisi romaan "Die Tulpenkönigin" ("Tulbikuninganna", 2007), kus ühele vaeslapsele pärandatakse tulbisibulad ja ta kasutab seda pärandit, et tulbikauplejana rikkaks saada, ning Olivier Bleys' teos "Semper Augustus" (2007), mis kõneleb ühe tulbikaupmehe põhimõttelagedatest mahhinatsioonidest.
Emma Stone
Emma (õieti Emily Jean) Stone (sündinud 6. novembril 1988 Scottsdale'is) on Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja.
Rolli eest muusikalis "La La Land" (2016) pälvis ta parima komöödia- või muusikafilmi naisosatäitja Kuldgloobuse. Sama rolli eest pälvis ta parima naisosatäitja auhinna Ameerika Ekraaninäitlejate Gildilt, Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemialt ning ka Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia Oscari.
Adelantalised
Adelantalised (Adelanthaceae) on lehthelviksammalde klassi kuuluv sugukond.
Cristian Chagas Tarouco
Cristian Chagas Tarouco (hüüdnimega Titi; sündinud 12. märtsil 1988 Pelotases) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib Brasiilia kõrgliigaklubis Fortaleza.
Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Internacional. Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta 2007. aastal. 2008. aastal oli ta Internacionalist laenul Náuticos ja aastatel 2009–2010 Vasco da Gamas. 2011. aastal läks ta laenule Brasiilia kõrgliigaklubisse Bahia, kellega sõlmis aasta hiljem püsiva lepingu.
Aastatel 2015–2021 mängis Titi Türgi kõrgliigas: esmalt kaks hooaega Kasımpaşas (2015–2017), seejärel üks hooaeg Bursasporis (2017–2018) ja lõpus kolm hooaega Göztepes (2018–2021).
2021. aasta aprillis sõlmis ta Fortalezaga lepingu, mis kehtib kuni 2022. aasta lõpuni.
Paul Pinna nimeline Rahvateater
Paul Pinna nimeline Rahvateater oli aastatel 1949–1989 Tallinnas tegutsenud teater. Aastal 1962 sai see rahvateatri nimetuse.
Asutamisest aastani 1986 juhtis teatrit Valter Luts, hiljem (1986–1989) Jürgen Kajak.
Teater ei viljelenud mingit kindlat stiili. Teatrietendused olid kõrgetasemelised.
Två av oss
"Två av oss" on laul, mille kirjutas Efva Attling ja salvestas X Models. Laul anti singlina välja 1981. Lugu oli kümme nädalat (perioodil 29. november 1981 – 7. märts 1982) Svensktoppeni edetabelis esiviisikus. Två av oss on 2009. aasta raamatu "Tusen svenska klassiker" üks pealkirju. Aastal 2018 tegid lauljad Janice Kavander ja Ji Nilsson singlist kaveri.
Ascheberg
Ascheberg, ka Ascheberg-Kettler (vene keeles Ашеберг, ka Ашеберг-Кетлер) on Vestfaalist pärit aadlisuguvõsa.
Ajalugu
pisi|150px|left|Aschebergi suguvõsa vana aadlivapp
Päritolu ja varasem ajalugu
Aschebergid kuulusid Vestfaali põlisaadli hulka, nad olid Osnabrücki ja Münsteri piiskoppide vasallid. Nime said nad Lüdinghauseni kreisis asunud samanimelise koha järgi. Esimesi kindlaid teateid suguvõsa kohta on aastast 1243, mil on nimetatud miles Godefridus de Asscheberghet. Võimalik, et 1168. aastal mainitud aadlimees (nobilis) Burcardus de Asscheberge kuulus samuti suguvõsasse, kuid see ei ole tõendatav. Suguvõsaliin algab XIV sajandi algul elanud Ludgerus de Aschebergiga (suri pärast 1317).
Aschebergid rüütelkonna matriklis
Suguvõsa võeti 1634. aasta 18. juulil (vkj) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. 1689. aastal introdutseeriti nad Rootsi rüütelkonda. 19. septembril 1814 võeti Baieri sandarmeeriakapten Mathias von Ascheberg Baieri kuningriigi matriklisse; 1822. aasta 31. jaanuaril immatrikuleeriti ta vabahärrana.
Lokaliseerimine
Lokaliseerimine on tõlgitava teksti kohandamine lõppkasutaja kultuuriruumi traditsioonide ja seadustega. Lokaliseerimine on eriti tõusnud päevakorda seoses üleilmastumise ja piiride kadumisega maailmamajanduses, tänu millele on saanud oluliseks laia levikuga tooteid ja teenuseid pakkudes arvestada kohaliku kultuuri eripäraga, et nende potentsiaali kohalikul turul võimalikult hästi ära kasutada. Kui varem räägiti lokaliseerimisest ainult arvutitarkvaraga seoses, lokaliseeritakse aina rohkem ka näiteks kasutusjuhendeid, juriidilisi tekste, reklaammaterjale ja kodulehti. Samuti lokaliseeritakse praegu väga palju ka näiteks arvutimänge. Lokaliseerimisele võib viidata lühendiga L10N, mis tuleb ingliskeelsest sõnast "localization". Sõnast on võetud esimene ja viimane täht ning arv 10 märgib nende vahele jäävate tähemärkide arvu.
Lokaliseerimise eesmärk
Lokaliseerimise eesmärk on pakkuda kohalikule kasutajale niivõrd heal tasemel teenust, et kasutaja tunneks, nagu teenus olekski loodud tema emakeeles. Teiseks näitab lokaliseerimine, et klient on ettevõttele oluline, sest kliendi rahulolu tagamiseks tahetakse vaeva näha. Lausa hädavajalik on aga lokaliseerimine näiteks tarkvaratoodete puhul, mida kohalike seaduste tõttu pole võimalik originaalkujul automaatselt kasutusele võtta.
Lokaliseerimisvajaduse maht oleneb konkreetsest projektist. Parim tulemus saavutatakse siis, kui lokaliseeritakse kõik projektiga seonduv, sealhulgas veebileht, reklaam, kasutusjuhendid ja tehniline tugi. Siiski seab eelarve oma piirid ja tasub mõelda, milliseid materjale tasub lokaliseerida ning milliseid mitte. Näiteks võib jätta lokaliseerimata need materjalid, mis pole antud kultuuriruumis väga olulised.
Tervikprotsess: globaliseerimine, internatsionaliseerimine, lokaliseerimine
Lokaliseerimisega seoses tuleks rääkida tervikprotsessist. Selle moodustavad globaliseerimine, internatsionaliseerimine ja lokaliseerimine.
Globaliseerimist võib võtta ka kui tsüklit, mitte üht protsessi. Globaliseerimise tulemusel saab tarkvara kasutada kõikjal maailmas. Globaliseerimine tähendab, et toote loomisel ja arendamisel peetakse algusest peale silmas multikultuurset klientuuri – see aitab vältida suuremaid kulutusi ja kvaliteediprobleeme, aitab aega säästa ja hilisemat lokaliseerimisprotsessi lihtsustada.
Globaliseerimise tsükli moodustavadki peaasjalikult internatsionaliseerimine ja lokaliseerimine.
Esimene faas, internatsionaliseerimine, on tarkvara lokaliseerimisele eelnev ettevalmistus, mille jooksul eraldatakse kogu tõlgitav tekst programmeerimiskoodist, et tõlkijad ei muudaks kogemata lokaliseeritava tarkvara koodi. Selle protsessi käigus eemaldatakse kõik kultuurilised ja keelespetsiifilised viited, mis salvestatakse hilisemaks kasutamiseks. Kui kultuurilist sisu internatsionaliseerimise käigus ei eraldata, võib lokaliseerimisel probleeme tulla, mis lisab projektile aja- ning rahakulu. Ekstreemsematel juhtudel võib ette tulla, et tooteid, mida pole internatsionaliseeritud, ei ole võimalik lokaliseerida.
Teine faas ongi lokaliseerimine, ehk toote kohandamine kindla turu tarbeks.
Tõlkimine versus lokaliseerimine
Termineid "tõlkimine" ja "lokaliseerimine" kasutatakse mõnikord läbisegi ja kuigi need suures osas kattuvad, on neil siiski teatud erinevused.
Lokaliseerimine erineb tavalisest tõlkimisest selle poolest, et lokaliseerimise puhul on vaja sügavuti tunda nii lähte- kui ka sihtkultuuri. Hea lokaliseerija oskab leida sarnase mõju või tähendusega kohaliku vaste.
Lihtsustatud kujul võiks väita, et kui tõlkimine on lihtsalt teksti ühest keelest teise panemine (loomulikult kontekstis) ja järgib võrdlemisi täpselt algteksti, siis lokaliseerimisel tuleb lisaks sõnade ühest keelest teise vahetamisele neid vajadusel ka muuta nii, et need sobiksid kliendi kultuuriliste eelistustega. Niisiis hõlmab lokaliseerimine nii tõlkimist kui ka tekstis vajalike muutuste tegemist, et see kannaks sihtkultuuris sama tähendust ja konnotatsiooni ning peegeldaks seda, kuidas sihtkultuuris teatud ideid või kontseptsioone väljendatakse. Näiteks kõlaks ingliskeelne väljend "Hold your horses" eesti keelde otse tõlgituna kui "Hoia oma hobuseid". See aga tunduks eestlasele kummaline. Selleks, et väljendil oleks sihtkeeles sama konnotatsioon, võiks seda tõlkida näiteks: "Ära torma" või "Pea nüüd kinni". Need on eesti keeles "töötavad" väljendid, mis tähendab, et me lokaliseerisime lähtekeelse fraasi eestikeelse kultuuriruumi jaoks. Lokaliseerimine hõlmab enamasti keele mugandamist vastuvõtva publiku jaoks, kuupäevade, aja ja mõõtühikute muutmist, ikoonide ja graafika mugandamist ning isegi toote või veebilehekülje värvigamma muutmist vastavalt sellele, mis sihtkultuuris paremini mõjub. Sõna ja lause keskmine pikkus on eri keeltes erinev. Seda tuleb arvestada ka näiteks graafikute ja nuppude disainis.
Dordogne'i departemangu haldusüksuste loend
Siin on toodud ära kõik Dordogne'i departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka valdade INSEE koodid. Bergeraci ja Périgueux' vald on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse, mille vahel on vald jagatud, kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast.