cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anton Irv
Esimeses maailmasõjas (1914–1917)
pisi|Vene 269. Novorževi jalaväepolgu luurekomando ülem lipnik Anton Irv 1916. aastal. Rinnal [[Georgi rist|Georgi sõduriristide täiskomplekt ja Prantsusmaa Médaille militaire 'i orden]] pisi|[[1. Eesti jalaväepolk|1. Eesti polgu ohvitser staabikapten Anton Irv 1917. aastal]] pisi|[[1. Eesti jalaväepolk|1. Eesti polgu II pataljoni ülem staabikapten Anton Irv (vasakul) ja I pataljoni ülem, staabikapten Karl Parts 1918. aastal]]
Esimese maailmasõja puhkedes Anton Irv mobiliseeriti ja asus teenima Pihkvas asuvasse 269. Novorževi jalaväepolku. Astus vabatahtlikult polgu luureüksusesse. Rindel alates 1914. aasta novembrist Ida-Preisimaal. Lahingutes paistis silma erakordse vapruse ja leidlikkusega. Pälvis 1915. aasta kevad-talvel oma diviisist (ca 16 000 meest) esimesena Georgi sõduriristide täiskomplekti, mis oli keiserlikus Vene armees kõrgeim sõdurile antav tunnustus.
1915. aasta novembris ülendati isikliku vapruse ja sõjaliste teenete eest ohvitseriks (ilma et ta oleks oma elus päevagi sõjakoolis käinud) ning määrati polgu luureüksuse ülemaks.
Üks tema tolleaegne alluv 269. Novorževi jalaväepolgu sõdur Jaan Villo meenutab:
Ohvitserina autasustati Irve Püha Anna III järgu ja Püha Stanislavi II ja III järgu ordenitega mõõkade ja lehviga ning Püha Georgi kuldmõõgaga vapruse eest.
Prantsuse valitsuselt sai ta kõrgeima vaprusautasu "Sõjamedali" ordeni (Médaille militaire), mis oli ainus terve diviisi peale, kus Anton Irv võitles.
Osales Esimese maailmasõja ajal lahingutes Ida-Preisimaal, Leedus ja Ida-Poolas Saksa Keisririigi ning Rumeenias Austria-Ungari Keisririigi vägede vastu.
Eesti rahvusväeosades
1917. aasta 26. novembrist astus A. Irv Haapsalus asuvasse 1. Eesti jalaväepolku, kus määrati 1917. aasta detsembris 6. roodu ja 1918. aasta veebruaris polgu II pataljoni ülemaks. Ülendati 7. aprillil 1918 kapteniks. Vabastati teenistusest 14. aprillil 1918, kui Saksa okupatsioonivõimud saatsid Eesti rahvusväeosad laiali.
Saksa okupatsiooni ajal organiseeris kapten Irv põrandaalust Kaitseliitu.
Eesti Vabadussõjas (1918–1919)
pisi|[[Kapten Irv|Laiarööpmelise soomusrongi nr 1 ohvitserid Vabadussõja alguses rongi kuulipildujavaguni ees. Paremal, teiste keskel, valge müts peas ja binokkel kaelas, soomusrongi ülem kapten Anton Irv (detsember 1918)]] pisi|[[Kapten Irv|Laiarööpmelise soomusrongi nr 1 ülem kapten Anton Irv Aegviidu jaamas oma soomusrongi ees (5. jaanuar 1919)]] pisi|[[Kapten Irv|Laiarööpmelise soomusrongi nr 1 suurtükiplatvorm (vasakult): soomusrongi ülem kapten Anton Irv, soomusrongi ülema abi leitnant Eduard Neps ja soomusrongi suurtükipatarei ülem leitnant Reinhold Sabolotnõi (jaanuar 1919)]]
Esimese soomusrongiga rindele
30. novembril 1918 siirdus ta soomusrongi nr 1 ülema kapten Karl Partsi abina Viru rindele. 2. detsembril 1918 osales lahingus Vaivara ja Auvere jaama vahel ning 3. detsembril 1918 Vaivara jaama vallutamisel.
Laiarööpmelise soomusrongi nr 1 ülem
10. detsembril 1918 määrati kapten Irv soomusrongi nr 1 ülemaks. Raamatus "Eesti Vabadusristi kavalerid" (1935) on selle kohta kirjutatud:
pisi|[[Kapten Irv|Laiarööpmeline soomusrong nr 1 Tapa vallutamisel, 9. jaanuar 1919. Rongi kõrval võsas langenud enamlased. (Anton Irve foto)]] pisi|Tapa vallutamisel vangistatud punaarmeelased. Paremal (binokliga) soomusrongide üldjuht kapten [[Karl Parts. (Anton Irve foto)]] pisi|[[Soomusrongide divisjoni juhtkond Vabadussõja ajal koos merejõudude juhataja Johan Pitkaga. Istuvad (vasakult): Tartus haiglaravil viibiv soomusrongide ülemjuhataja kapten Karl Parts, "soomusrongide isa" ja Eesti merejõudude juhataja Johan Pitka, Soomusrongide divisjoni ülema kohuseid täitev kapten Anton Irv (1919. aasta kevad-talvel)]] pisi|[[Soomusrongide divisjoni juhtkond Vabadussõja ajal koos merejõudude juhataja Johan Pitkaga. Istuvad (vasakult): Eesti merejõudude juhataja Johan Pitka, Soomusrongide divisjoni ülema kohuseid täitev kapten Anton Irv ja haiglaravil viibiv kapten Karl Parts (1919. aasta kevad-talvel)]]
13.-15. detsembril 1918 juhtis kapten Irv soomusrongi nr 1 lahingutegevust Vaeküla metsas, 23.-24. detsembril 1918 Tapa kaitselahingutes ning 29. detsembril 1918 Lehtse lahingus.
Murrang Vabadussõjas: Kehra lahing ja pealetungi algus
4. jaanuaril 1919 peatati kapten Irve juhtimisel Punaarmee edasitung Kehra lahinguga. See oli esimene Eesti vägede edukas pealetungilahing, mis kujunes kogu Vabadussõja murdepunktiks.
Järgnevalt puhastas kapten Irv oma rongiga vaenlastest 5. jaanuaril 1919 Aegviidu, 6. jaanuaril 1919 Jäneda ning 7. jaanuaril 1919 Lehtse.
Tapa ja Tartu vabastamine
Juhtis seejärel 9. jaanuaril 1919 kolme soomusrongi ja jalaväeüksuste tegevust Tapa vabastamisel ning 10. jaanuaril 1919 soomusrongi nr 1 Tamsalu ja Rakke vabastamisel.
13. jaanuaril 1919 juhtis kapten Irv soomusrongi nr 1 Voldi lahingus ning 14. jaanuaril 1919 Tartu vabastamisel.
Laiarööpmeliste soomusrongide ülem
23. jaanuaril 1919 võttis ta kapten Karl Partsi haavatasaamise tõttu viimaselt üle laiarööpmeliste soomusrongide üksuse (kokku 4 soomusrongi) ülema kohused. 24. jaanuaril 1919 anti tema käsutusse Valga vallutamise operatsiooniks ka Kuperjanovi partisanide pataljon.
pisi|[[Laiarööpmeline soomusrong nr 2|Laiarööpmelise soomusrongi nr 2 ohvitserid koos Soomusrongide divisjoni ülema kohuseid täitva kapten Anton Irvega (esireas, vasakult neljas) Vastseliina raudteejaamas (12. märts 1919)]] pisi|[[Laiarööpmeline soomusrong nr 2|Laiarööpmelise soomusrongi nr 2 suurtükiplatvorm "Kalew" Vastseliinas enne lahingut Petseri pärast. Platvormil (paremalt): Soomusrongide divisjoni ülema kohusetäitja kapten Anton Irv, Soomusrongide divisjoni adjutant alamkapten Arnold Hinnom, rongi ülem kapten Jaan Lepp, rongi suurtükipatarei ülem lipnik Leonhard Pallon (märts 1919)]]
Ohtlik lend
"Ohtlik lend" oli Eesti kriminaalseriaal, milles politseiniketandem Andres Västrik (Marko Matvere) ja Rita Leidpalu (Elisabet Reinsalu) uurib ja lahendab juhtumeid. Seriaali kaks hooaega esilinastus Eesti Televisioonis (17. septembrist 2006 kuni 23. detsembrini 2007), kokku oli seda 22 jagu.
Sisututvustus
Seriaali esimese hooaja avaloos saadetakse peategelane Tallinna kriminaalpolitsei uurija Andres Västrik ebaõnnestunud politseioperatsiooni tulemusena Pärnusse "sundpuhkusele". Koos kohaliku uurija Rita Leidpaluga jätkab kalafanaatik Västrik suvepealinnas oma uurijatööd. Teisel hooajal arenevad kriminaalsed sündmused juba Tallinnas.
Anton Irv
Laiarööpmeliste soomusrongide ülem
Vabastas alluvate üksustega 25. jaanuaril 1919 Palupera ja Puka, 27. jaanuaril 1919 Keeni, 28. jaanuaril 1919 Sangaste ning osales Valga vabastamisel 1. veebruaril 1919.
14.-19. veebruaril 1919 osales ta alluvate üksustega rasketes lahingutes Irboska piirkonnas, kus asustatud punktid käisid korduvalt käest kätte ning soomusrongid sattusid mitu korda piiramisrõngasse.
Soomusrongide divisjoni ülem
10. veebruaril 1919 moodustati Soomusrongide divisjon, mille koosseisu kuulus 4 laiarööpmelist ja 4 kitsarööpmelist soomusrongi, samuti remondi-, varustus-, tehnika-, side- ja muud allüksused. Kõigi soomusrongide koosseisu kuulusid peale suurtükiväe- ja kuulipildujaüksuste ka jalaväeüksused.
Ohtlik lend
Tootmine
Kriminaalseriaali idee autor oli Ain Prosa, kes produtsent Raivo Suviste heakskiidul tegi sarja avaosa kirjutamise ettepaneku Mihkel Ulmanile. Valminud stsenaarium võeti hästi vastu ja samas valiti üheks peaosaliseks Marko Matvere. Osa avaosa tootmist rahastas Eesti Televisioon. "Ohtliku lennu" esimene jagu valmis 2005. aasta suvel. 2006. aasta kevadel alustas Toomas Kirss ka kriminaalseriaali tootmist. Tagantjärele tõdes Prosa, et oleks "Kelgukoertest" varem teadnud, poleks "Ohtlikku lendu" tegema hakanud.
Anton Irv
Soomusrongide divisjoni ülem
Määrati Soomusrongide divisjoni ülema kohusetäitjaks ning juhtis divisjoni allüksusi Lõunarindel kuni surmani.
Seoses 3. Diviisi moodustamise ja vägede ümberkorraldamisega lõunarindel, määras sõjavägede ülemjuhataja kindralmajor J. Laidoner 27. märtsil 1919 Soomusrongide divisjoni ülema kapten Anton Irve alluvusse (lisaks laia- ja kitsarööpmelistele soomusrongidele ja soomusautodele) ka Kuperjanovi partisanide pataljoni, Kalevlaste Maleva, Skautide pataljoni, Võru kaitsepataljoni ja suurtükiväge.
Ohtlik lend
Tootmine
"Ohtliku lennu" võtetel tehti tihedat koostööd Põhja ja Lääne politseiprefektuuriga. Sarja võtteplatsid olid paljudes Eesti paikades. Uurijate kontor asus kogu seriaali võtteperioodil Tallinnas Eesti Televisiooni stuudios.
Anton Irv
Soomusrongide divisjoni ülem
27.–29. märtsil 1919 juhtis Eesti vägede edukat operatsiooni Petseri tagasivallutamiseks. Operatsiooni teostamiseks kuulusid operatiivselt tema käsutusse lisaks soomusrongidele ja eelpoolmainitud jalaväepataljonidele veel ka 2. ja 7. jalaväepataljon.
Kapten Irve surm
Kapten Irvel oli harjumuseks juhatada ka Soomusrongide divisjoni ülemana tähtsamaid lahinguid alati isiklikult, olles seejuures ikka võitlejate esireas. Ja ühes sellistest lahingutest ta 27. aprillil 1919. aastal langeski.
Ohtlik lend
Tegelased ja osatäitjad
"Ohtliku lennu" kesksed tegelased on politseiuurijad Andres Västrik (hüüdnimega Vistrik), keda kehastab Marko Matvere, ja Rita Leidpalu, keda kehastab Elisabet Tamm. Västrik on taktitundetu ja ropu suuga politseitöötaja, keda taltsutab korralik ja tööle pühendunud idealistist naispeaosaline. Jaan Rekkor mängib nende Pärnu ülemust Rein Pihelgast. Tallinna ülemust kehastab Maria Klenskaja. Västriku endist abikaasat Katrinit mängib Piret Kalda ja tütar Kaja Ursula Ratasepp. Katrini uut meest, Västriku endist töökaaslast Marek Ollineni kehastab Leino Rei.
Seriaali lõpp ja tulevik
2007. aastal tuli seriaalil tõsiselt konkureerida Kanal 2s näidatavate "Kelgukoertega". Kui viimane alustas uut hooaega märtsist, siis "Ohtlik lend" alustas oktoobrist ning eetriaeg ühtis Kanal 2 otsesaatega "Tantsud tähtedega", mis ei tulnud sarjale kasuks.
Anton Irv
Kapten Irve surm
Anton Irv langes Põhja-Lätis Strenči (saksapäraselt Stakeln) lähistel, Egle kõrtsi ja Kauči talu naabruses, Egle raudteejaama lähistel.
Langemise hetkel viibis ta oma vägedest kaugel eespool. Endise Esimese maailmasõja aegse tsaariarmee jalaväepolgu luurekomando ülemana teostas ta olukorrast parema ülevaate saamiseks ka sel päeval luuret isiklikult – liikudes püss käes soomusauto "Kalevipoeg" ees – kui teda tabas vaenlase püssikuul otse südamesse.
Ohtlik lend
Seriaali lõpp ja tulevik
Uuringufirma TNS Emori koostatava telesaadete vaadatavuse edetabelis jõudis krimisari "Kelgukoerad" 2007. aasta lõpuks esikümnesse, "Ohtlik lend" aga pidi leppima 24.–34. kohaga. Vaatajauuringutest ilmnes, et "Ohtliku lennu" vaatajate seas on selges ülekaalus vanemad inimesed. .
Anton Irv
Kapten Irve surm
Tema viimasteks sõnadeks, teda hetk enne langemist ohu eest hoiatanud soomusauto "Kalevipoeg" meeskonnaliikmetele, oli: "Ärge kartke midagi!"
Ohtlik lend
Seriaali lõpp ja tulevik
Kuigi 2007. aastal peeti veel sarja jätkamise plaane (uutes osades alustavad Västrik ja Leidpalu kooselu ning neil sünnib laps), alustas sama meeskond (Raivo Suviste, Mihkel Ulman ja Ain Prosa) aasta lõpus tööd ajaloolise draamasarjaga "Tuulepealne maa" ja "Ohtliku lennu" edasise saatuse arutamine lükati kaugemasse tulevikku.
Ilukirjandus
Kirjastus Elmatar avaldas 2009. aastal krimisarja põhjal Kati Murutari romaniseeritud raamatusarja "Ohtlik lend":
Anton Irv
Kapten Irve surm
Kapten Irv langes diviisiülemale vastaval ametikohal, alludes vahetult ülemjuhatajale. Nii vastutusrikkal kohal olev juht ei tohiks tavaliselt võidelda püss käes oma vägede eesotsas, sest tema langemine tähendaks suurt kaotust kogu kaitseväele. Kuid kapten Irv oli harjunud tegutsema ennastohverdava lahingujuhina, kelles oli pikaajalise lahingutegevuse vältel kujunenud usk saatusesse. Ta püüdis ikka olla seal, kus lahingutegevus oli kõige otsustavam ja kus tema isiklik mõju ja juhatus võisid anda kõige paremaid tulemusi. Säärane teguviis oligi tema kui sõjamehe üks kõige iseloomustavamaid omadusi.
Anton Irve langemise hetkel kitsarööpmeliste soomusrongide ülema kohuseid täitnud kapten Paul Laamann kirjutas oma mälestustes kapten Irve langemise kohta hiljem, et:
Kapten Anton Irv oli ainuke Eesti ohvitser, kes langes Vabadussõjas diviisiülemale vastaval ametikohal. Teda autasustati surmajärgselt I liigi 2. järgu ning II liigi 2. ja 3. järgu Vabadusristiga. Ta omaksed said 300 000 marka ja Vasila mõisasüdame Viljandimaal.
Isiklikku
Pidas nii Esimese maailmasõja kui ka Vabadussõja ajal päevikut ning jäädvustas harrastusfotograafina Vabadussõja sündmusi.
Vabadussõjas soomusrongil nr 1 koos A. Irvega võidelnud Paul Villemi kirjutab selle kohta järgmiselt:
Teadaolevalt ei ole Anton Irve päevikud meie päevini säilinud. Pikemaid katkendeid nendest on avaldatud major Paul Villemi raamatus "Kapten Anton Irv" (1935). Ja koguteoses: "Mälestused iseseisvuse võitluspäevilt. II köide. Vabadussõda 1918–1920." (1930).
Iseloomustus
pisi|Kapten Anton Irve mälestussammas ateljees
Anton Irve isikut ümbritses juba ta elupäevil teatav legendaarsuse aupaiste, mis suurenes pärast ta surma veelgi. Kapten Anton Irv polnud üksnes Vabadussõja löögivõimsaima üksuse – Soomusrongide divisjoni – ülem, vaid ka sõdur, lahinguohvitser ja strateeg. Harva liituvad mõisted sõdur ja väejuht ühtseks tervikuks, kattes teineteist täiel määral. Anton Irve isikus esines see kombinatsioon aga täielikus tasakaalus.
Vabadussõja alguses soomusrongil nr 1 oma sõjateed alustanud hilisem tuntud arhitekt Edgar Johan Kuusik kirjutab oma mälestustes:
Vabadussõjas kapten Irvega sageli kokku puutunud hilisem kontradmiral Johan Pitka kirjutas tema kohta:
pisi|[[Johan Pitka]]
Vabadussõjas koos A. Irvega Soomusrongide divisjoni staabis töötanud hilisem Soomusrongide divisjoni ülema abi Arnold Hinnom iseloomustab teda oma mälestusteraamatus järgnevalt:
pisi|[[Soomusrongide divisjoni ülema abi alampolkovnik Arnold Hinnom (1920)]]
Maailmavaade
Pärast sundaja teenimist tsaariarmees (1907–1910) asus A. Irv 1911. aastal elama oma isatallu, Viljandi valda Sillaotsale ehk Ülevaressele. Ta abistas koduseid hoolega kõigis talutöödes. Talvel 1911 käis Anton Irv metsas puid saagimas ja lõhkumas. Väsitav metsatöö meeldis talle; ta leidis, et füüsiline töö värskes õhus kosutab tervist ja mõjub hästi närvikavale. Kevadel asus Irv tööle põllul. Ta tahtis kogu oma jõu ja oskusega olla abiks vanematele, et osaliseltki tasuda kõike seda hoolitsemist, mille osaliseks ta oli lapsena saanud. Seejuures tundis ta ühtlasi rõõmu loovast tööst.
Väärib tähelepanu, et Irv iga töö ja toimetuse juures püüdis kasvatada ja karastada oma tahtejõudu ning juurdles küsimuse üle, kuidas võimalikult rohkem kasulik olla oma kaaskodanikele. Temas kristalliseerus kindel seisukoht, et iga inimene on kohustatud teataval määral elama ligimeste heaks, milleta pole võimalik inimsoo edenemine. Oma sügavama tõekspidamise selles avaldas ta päevikus:
1912. aastast alates näib Anton Irv omavat väga selget arusaamist, milline suur tähtsus on inimese tahtejõul, ja et ainult tugeva tahtejõuga isikud suudavad saata korda midagi tõeliselt suurt. Ta kirjutab sõjamehelikus toonis:
Mida lugeda heaks ning õigeks ja mida mitte, seda peab ütlema inimese parim ning ustavaim sõber – sisemine hääl ehk südametunnistus. A. Irv usaldas oma südametunnistust, kui ta kirjutas:
Ühest A. Irve kirjast sõbrale Eestisse (Rumeenia rindelt 1916. aastal):
Soomusrongi ülemana lahingus (alates 10. detsember 1918)
Vabadussõja-aegne laiarööpmelise soomusrongi nr 1 jalaluurajate komando ülem Paul Villemi kirjeldab oma raamatus "Kapten Anton Irv" (1935) soomusrongi ülema kapten Irve käitumist lahingus:
"Soomusrongi tegevust kapten Irv juhatas harilikult kuulipilduja vagunist, kuhu ta ronis vagunikatuse ääre all oleva luugi kaudu. Soomusrongi esialgse väljasõidu puhul asus kapten Irv samas kuulipilduja vagunis.
Selles vagunis asunud kuulipildur-allohvitser kirjeldab oma sõjamälestusis, et lahingu ajal seisnud kapten Irv alati, pea vagunist väljas, vaadelnud lahingu käiku ja teinud kas isiklikult või telefoni kaudu vajalikke korraldusi rongi liikumiseks, tule avamiseks jne. Samas nähti teda tegemas ülestähendusi taskuraamatusse. Seejuures torkas teravalt silma Irve äärmiselt suur endavalitsemine ja külmaveresus lahinguis."
Soomusrongiga Rakveres (15.-16. detsember 1918)
Vabadussõja alguses soomusrongi nr 1 meeskonda kuulunud hilisem tuntud arhitekt Edgar Johan Kuusik kirjeldab oma mälestuste raamatus "Mälestusi ja mõtisklusi I-V" (2011) ühte 1918. aasta detsembri taganemis lahingute ajal aset leidnud episoodi:
"Mina olen vana sõjamees ja minu esimene mure on olnud alati oma vaenlasi tundma õppida. Ma tean, et nad ei tule öösel linna poolegi, vaid hõivavad selle alles homme keskpäeva paiku."
Rong lahkuski ilma vahejuhtumiteta Rakverest. Tõepoolest tungis vaenlane linna alles järgmisel keskpäeval, mil siis [soomusrongi dessantkomando ülem] kapten Ratassepp neid ootamatu vasturünnakuga uuesti linnast välja lõi."
Rongiga Tapa raudteejaamas (24. detsember 1918)
1918. aasta detsembri teisest poolest kuni 1919. aasta jaanuari alguseni Vabadussõjas laiarööpmelise soomusrongi nr 3 ülema kohuseid täitnud kapten Paul Laamann kirjeldab oma mälestuste raamatus "Tõde ei põle tuleski" (1993) Eesti vägede taganemise käigus 24. detsembril 1918 Tapal valitsenud olukorda, kus soomusrongid nr 1 ja nr 3 seisid Tapa raudteejaamas ägeda vaenlase suurtüki tule all.
"24. detsembril, jõuluõhtul, alustas vaenlane uue hooga Tapa raudteejaama pommitamist ühest raskest ja ühest kergest suurtüki patareist. Keskpäevaks tuli neile veel kolmas patarei appi. Kahurituli oli nüüd juba väga tabavaks muutunud, kuid soomusrongid püsisid ikka veel raudteejaamas. Kõigist kõige külmaverelisem oli kapten Irv – ta jalutas rahulikult rongi kõrval, nagu tehes kõige tavalisemat jalutuskäiku, samal ajal kui meie ümber kõik podises nagu põrgus. Granaadid langesid raudteejaama hoonete ümber, otse raudteele ja rongide kõrvale. Granaatide lõhkemiskohtadel kerkisid taeva poole kõrged, lehtrikujulised tolmupilved, šrapnellid vingusid ning sundisid igaühte instinktiivselt küüru tõmbama, ainult kadunud kapten Irv ei teinud sellest kõigest väljagi, tema pilgus oli ainult näha imestust, kui mõni mürsk hädaohtlikult lähedal lõhkes.
Pealelõunal, kui kolmas vaenlase patarei ka tule avas ja mõni granaat juba päris rongi külje alla kippus tulema, seda kildudega üle külvates, tegi kapten Irv korralduse rongi semafori taha tagasi tõmbamiseks."
Sõdurid muutuvad juba ärevaks (24. detsember 1918)
See oli käsk, mida täitmata jätta ei saadud. Ja kui siis minutit viis hiljem Irv, kes seni rahulikult rongi kõrval kõndinud, rongile astus ja tagasikäigu andis, siis tundsid ka sõdurid seda kaljut, mida ei lõhu ükski punaste pomm. See kindel vaim, mis niiviisi sõduritesse istutati, elas ka pärast rongis edasi... Pärastpoole ei tea ma ühtki juhtumist enam, kus sõdurid oleks Irve juures kunagi kahelnud."
Sama ohvitser kirjutab Irvest:
"Meie saime üle 10 päeva ühe öö rahulikumalt puhata, kuid me ikkagi saime puhata, oli aga üks rongil, kes vist vähe silmi kinni sai. Mäletan nii palju kordi, kus ta istudes, kasuk seljas, müts peas, kupees pingil tukkus. Polnud aega, ei ka püsivust pikali heita. See oli kapten Irv... Ei kuulnud keegi kunagi Irve suust uhkustamist oma tegudega. Oma kindla rahuliku olekuga mõjus ta kõigi peale rahustavalt."
Telefonikõne mürsusajus (24. detsember 1918)
"Jõulu-laupäeval pärast lõunat, Tapa mahajätmise järel, seisis meie soomusrong Tapa jaama Lehtse poolse semafori kohal. Rongi ülemal kapten Irvel tuli vajadus Tallinnaga kõneleda. Vaenlane hoidis Tapa jaama ägeda suurtükitule all. Telefoniaparaadid olid juba varemalt jaamast ära korjatud. Kapten Irv käsutas mind ühte aparaati kaasa võtma ja temaga ühes jaama tulema. Liikusime keset raudteed märklaudadena. Minu tähenduse peale, et võime saada pihta, vastas Irv, et granaadi eest ei maksa joosta, sest sinna see just langevatki, kus arvad end kõige kindlamini varjul olevat. Jõudsime imekombel puutumatult jaama. Ühendasin aparaadi ning lõin sideme Tallinnaga. Kapten Irv hakkas kõnelema. Kõne ajal langesid paar mürsku otse jaamahoonesse. Sel puhul kapten Irv ütles rahulikult oma kõnekaaslasele Tallinna: "Kuulete nüüd isegi telefoni kaudu, missugune laul siin lahti."
Paar soomusrongi meest jooksis jaama vaatama, kas meie pole viga saanud, ja soovitas kiiresti jaamast lahkuda. Irv lõpetas siiski oma telefonikõne ja seejärel vaatas veel jaamas järele, kas midagi väärtuslikku pole maha jäetud."
Staabikirjutaja meenutab
Vabadussõja-aegse laiarööpmelise soomusrongi nr 1 luurajate komando ülem ja raamatu "Kapten Anton Irv" (1935) autor Paul Villemi on oma raamatus ära toonud Soomusrongide divisjoni staabikirjutaja veltveebel A.Vichmanni sõjamälestused kapten Anton Irvest. A.Vichmann meenutab:
"Soomusrongile teenistusse ilmudes pärisin oma kaasvõitlejalt, missugune on meie soomusrongide ülemjuhataja. Viimane osutas käega valge peakatte all rongi kõrval kõndiva mehe suunas ja lisas iseteadvalt juurde, et see ongi kapten Irv ja soomusrongide ülemjuhataja.
Silmitsesin kapten Irve: alla keskmise kasvu, harvad vurrud mokal, puhta tõsise näoga ja elavate liigutustega mees, peas valgest lõngast kootud nokaga sukkmüts, riidega katmata põlvedeni lambanahkne kasukas seljas, rihm korrapäraselt vööl, säärikud jalas, binokkel rippumas rinnal, kaarditasku nööriga üle õla, kindad vöörihma vahele torgatud ja püss kaenlas. Kõnnib kindlal sammul rongi kõrval edasi-tagasi, vahete-vahel viskab elavaid pilke vaenlase suunas, näib millegi üle tõsiselt mõtlevat. Aegajalt pistab käes kaarditaskusse ja viskab midagi suhu ning krõbistab süüa.
Mõtlen endamisi – see kapten Irv ning soomusrongide ülemjuhataja on küll vist iseäraline mees. Endises vene sõjaväes ohvitserid rooduülemast alates kõrgemale ei võtnud [enam] püssi kättegi. Meil aga soomusrongide ülemjuhataja kõnnib esirinnal, püss kaenlas, nagu endine vene sõjaväe soldat.
Hiljem, juba divisjoni staabis olles, tutvusin kapten Irve omadustega lähemalt. Kapten Irv ei püsinud seljataga, rühkis ikka eesrinnale. Ta tahtis igal pool ise olla ja kõike oma silmaga näha, sealjuures mitte närveerides. Heatahtlikult, kuid kindlalt jagas ta korraldusi ja näpunäiteid. Näpunäited olid ta käsud – ja ümberlükkamatud käsud, mis juba ette aimatud ja kaalutud. Rabelemist, närveerimist ja sõnelemist ta ei sallinud.
Staabist lahkudes, oli see päeval või öösel, ta soovitas meil olla valvel, aga mitte Vana-Rooma sõduri [kombel] und magada, [vaid] hoolsasti staabi asjaajamist korraldada ja ikka nii, et staabist kasu oleks sõjaväele ja rahvale, ning seejuures kindel kord majja luua – muidu sõidame pärivett. Irv võttis püssi kaasa, kuivikutekoti viskas üle õla ja lahkus, meile head aega soovides. Kuivikuid valmistas Irv endale ise – kuivatas leiba vaguni kütte aurutorudel. Öösi tagasi tulles ta tihti leidis kõik puhkamas, kõditas äratamiseks jalge alt ning sõnas: "Küll on teil rahulik elada, ainult mina pean kõndima kui metsavaht vahetpidamata!" Ometi ta ei kadestanud, sest siis oleks väljenduse toon teistsugune olnud. Mõnigi kord tekkis siiski piinlikkusetunne ta sõnade puhul."
Episood vene valgetega (kevad 1919)
Sama Soomusrongide divisjoni staabikirjutaja veltveebel A.Vichmann meenutab ka ühte 1919. aasta kevadel Valgas aset leidnud episoodi vene valgete Põhjakorpusega.
"1919. aasta kevadel sõidavad vene valgekaardi osad Petserist üle Valga Tartu poole. Kaks ešeloni jõuavad Valga jaama. Ešelonide koosseisus ainult III ja IV klassi vagunid. Osa vagunite aknaruute on purustatud. Ešelonid millegipärast edasi ei sõida. Venelased, juhtidega eesotsas, tulevad vagunitest maha raudteele, nende endi vahel on märgata elavat kätega vehkimist ja närvitsevat jutuajamist. Peagi eraldub inimmurrust salk kõrgemas aukraadis ohvitsere, isegi paar polkovniku paguneid kandvat isikut on nende hulgas, ja pressivad Valga jaama kontorisse korrapidaja juurde. Peagi tulevad sealt välja ja küsivad Soomusrongide divisjoni ülemat. Keegi raudteeametnik juhatab nad vagunisse nr 114 kapten Irve juurde.
Valgekaardi juhid ägedas toonis rõhutavad kapten Irvele, et vene seaduste järgi vene ohvitserid peavad raudteel sõites saama kasutada vähemalt II klassi vaguneid ja et nende ešelonid enne siit jaamast välja ei sõida, kui on antud ešeloni koosseisu ohvitseride jaoks [ette nähtud] II klassi vagunid.
Kapten Irv kuulas rahulikult vene ohvitseride kõrgendatud toonis avaldatud nõudmise, ükski muskel Irve näol ei liikunud. Seejärel Irv võttis taskust kella, heitis sellele pilgu ja ütles vaiksel, viisakal toonil:
"Siin ei ole Venemaa ja Vene seadusi meie ei kasuta. Kümne minuti pärast sõidab välja esimene ešelon ja kakskümmend minutit pärast seda teine ešelon. Istuge peale! Kes aga edasi ei sõida ja ešelonist ilma minu loata maha jääb, saab minu poolt valjusti karistatud."
Valgekaardi juhid väljusid vagunist. Väljas lasksid kuulda mõned käredad sõnad kapteni ja diviisiülema kohta, kuid asusid siiski vagunitesse ja ešelonid väljusid jaamast kapten Irve poolt määratud ajal."
Irv Soome vabatahtlikest (veebruar-märts 1919)
Paul Villemi on oma raamatus "Kapten Anton Irv" (1935) ära toonud Vabadussõja-aegse Valga ja Valgamaa Kaitseliidu ülema Karl Korneli mälestused kapten Anton Irvest. Meenutab K.Kornel.
"On jäänud meelde kohtumine kapten Irvega Valgas 1919. aasta veebruarikuu lõpul või märtsi algul. Olin Valgas linna ja maakonna komandandiks ja Kaitseliidu ülemaks. Front jäi püsima Valga külje alla ja oli tegemist, et Valka kõiki väeosasid ära mahutada ja linnas korda pidada.
Tuli kapten Irv ja küsis, kuidas ma Kalmu meestega (soome vabatahtlikega) hakkama saan.
Näitasin talle kuulijälge aknaraamis. Keegi soomlane, kes asus Saksa ühispanga maja teises tiivas, oli oma sõduri püssist vareseid lastes minu töötoa aknaraami tabanud. Irv vangutas aeglaselt pead ja lausus rahulikult nagu ikka: "Hullud mehed seljataga, aga muidu vahvad sõjamehed."
Alati rahuliku ja tasakaaluka mehena on A. Irv minu mällu jäänud. Kõneles ise vähe, kuid seda rohkem kõnelevad tema teod."
Divisjoni ülemana rindel sõdureid julgustamas (23. aprill 1919)
pisi|[[Soomusrongide divisjoni operatiivadjutant lipnik Aleksander Tilger (vasakul) ja divisjoni ülema abi alamkapten Arnold Hinnom]] Vabadussõjas koos kapten Irvega Soomusrongide divisjoni staabis töötanud Arnold Hinnom meenutab oma raamatus "Suur heitlus. Mälestusi rahvusväeosade ajast ja Vabadussõjast" (1955) ühte Vabadussõja kõige raskemal kuul (aprillis 1919) – ja ühtlasi ka Asutava Kogu kokkutulemise päeval (23. aprillil 1919) – aset leidnud episoodi Võrumaal.
"Sageli viibis ta ilma nähtava vajaduseta kardetavas kohas, kuid ega ta teinud seda ilma tagamõtteta. Mäletan üht juhtumit 23. aprillist 1919 Mõniste mõisa juures, kus kalevlased kaitsesid mõisa enamlaste rünnakute vastu. Kapten Irv oli Valgast tulnud koos [oma adjutandi] lipnik Tilgeriga kohale. Kalevlased lamavad varjatult ahelikus, meie sammume piki ahelikku, kuulid lendavad vilistades üle meie peade. Kalevlaste Maleva pealik Tõnson ütleb mulle, öelgu ma Irvele, et divisjoniülem ei tohiks ennast niiviisi ilma vajaduseta hädaohtu panna. See on tarbetu riskimine. Kui seda Irvele edasi ütlen, vastab ta:
"Kuulsin isegi, mis Tõnson ütles. Jääge te kõik maha! Ma lähen siiski üksi edasi!"
Muidugi oli Tõnsoni nõuanne õige. Aga kui divisjoniülem julgeb riskida, pead ka ise julgema, kuigi pole just mõnus olla abituna vaenlasele märklauaks. Sammun temaga kaasa, kuna teised maha jäid. Võib-olla olid enamlased halvad laskurid, et nad meid ei tabanud, kuid ka juhuslik kuul tapab. Hiljem Tilger avastas, et üks kuul oli tal läbistanud sineli ja püksid.
Kui kuulide ohust väljas olime, tähendas Irv:
"Teadsin, et kuulid meid ei taba. Hea oli, et Tõnson ja teised maha jäid. Kui kartma hakkad, siis on see juba märgiks, et läheb halvasti. Ärge arvake, et ma surma otsin. Ei! Aga ma tean siinset kriitilist olukorda, ma pidin nii toimima, et sellega sõdureid julgustada. Ma ju ütlesin, et teistel pole vaja kaasa tulla. Aga teist oli see kena, et olite kaasas. On parem, kui kaks meest julgustavad.""
Kapten Anton Irv iseendast
pisi|[[Soomusrongide divisjoni operatiivadjutant leitnant Aleksander Tilger (1920)]] Üks kapten Irve lähimaid kaastöölisi Soomusrongide divisjoni adjutant lipnik A.Tilger jutustab, et Irv armastanud tihti väljas jalutada, kui selleks oli vähegi mahti. Näiteks, kui soomusong pidi sõitma eesliini poole ja väljasõiduni oli veel aega ning Irvel polnud eriti pakilist teha, siis ta kutsus adjutandi endaga kaasa ja jõudis tihti enne rongi järgmisesse jaama. Teel Irv armastas rääkida ja filosofeerida elu üle. Kuid jäi siiski mulje, et ta ei räägi kõike, mida mõtleb.
Kord ühel pimedal ööl Valgas jalutades rääkinud Irv vaikselt, nagu iseendale:
Mälestuse jäädvustamine
pisi|[[Anton Irve mälestussammas|Mälestussammas kapten Anton Irvele Viljandis (aastatel 1933–1940)]] pisi|[[Anton Irve mälestussammas (Läti)|Mälestusmärk kapten Irve langemispaigas Lätis]] Kapten Irv on leitnant Kuperjanovi kõrval ainus ohvitser Vabadussõjas, kelle nimi anti erakordse austusavaldusena väeosale – laiarööpmeline soomusrong nr 1 nimetati tema surma järel ümber soomusrongiks "Kapten Irv".
Pärast Vabadussõda anti Anton Irve mälestuseks tema nimi ühele tänavale Viljandis (ennistatud) ja tänavale ning pargile Valgas (seni ennistamata).
Lisaks loodi pärast Vabadussõda kapten Irve mälestuseks mitmeid mälestusorganisatsioone: Viljandis "Vabadussõjas Langenud Kapten Anton Irve Mälestuse Jäädvustamise Selts", Tapal "Kapten Anton Irve Mälestuse Jäädvustamise Komitee" ja Tallinnas "Kapten Irve Soomusronglaste Selts".
Tapal, kus asus kapten Irve nime kandev soomusrong, tuldi 1927. aastal välja mõttega püstitada talle monument, kuid mõtteks see jäigi.
1930-ndatel ilmusid Anton Irvest kolm elulooraamatut. 1933. aastal, seoses Viljandisse ausamba püstitamisega kapten Anton Irvele, ilmus raamat "Kapten Anton Irv. Album" (28 lk).
Ja seejärel ilmusid teineteisest sõltumatult veel kaks elulooraamatut: 1935. aastal Vabadussõja-aegse relvavenna major Paul Villemi kirjutatud "Kapten Anton Irv" (277 lk). Ja 1936. aastal lühem noorsoole mõeldud Johannes Kaup'i "Kapten Anton Irv. Soomusrongide löögivaimu kehastaja" (46 lk).
Kapten Irvele kui Viljandimaalt pärit mehele püstitati 6. augustil 1933 Viljandi Pauluse kiriku juurde nn. Kirikumäele mälestussammas – kahekordses elusuuruses pronksskulptuur (kujur R.Espenberg), mis Nõukogude okupatsioonivõimude poolt septembris 1940. aastal hävitati. Viljandi muinsuskaitsjate poolt paigaldati 29. aprillil 1989. aastal samale kohale mälestuskivi.
1935. aastal asuti tegema ettevalmistusi ka monumendi püstitamiseks Anton Irve langemispaigas Lätis. Monumendi püstitamiseks välja kuulutatud konkursi parimaks võistlustööks tunnistati skulptor Ernst Jõesaare kavand, kuid enne Nõukogude okupatsiooni jõuti seal rajada üksnes ausamba alus.
Kapten Irv on maetud (Ugala teatri taga asuvale) Vabadussõjas langenute ühiskalmistule Viljandis.
Biograafiad
pisi|[[Hannes Walter, Tiina Tojak, "Nad andsid kõik. Vabadussõjas langenud ohvitserid" (2000)]]
Analoogsignaal
pisi|Analoogsignaali näide Analoogsignaal on pidev signaal ehk signaal, millel on lõpmatu arv olekuid ning mis on igal hetkel määratud (s.t mida saab igal ajamomendil mõõta). Kuna enamik looduslikke ja tehislikke protsesse on pidevatoimelised, siis kajastavad analoogsignaalid neid vägagi adekvaatselt. Kõige laiemalt kasutatakse elektrilisi analoogsignaale, kuid kasutamist leiavad ka pneumaatilised, optilised jt. signaalid.
Elektrilise analoogsignaali kasutamisel on andmed protsessi või objekti mingi parameetri kohta esitatavad kas otseselt elektripinge, voolutugevuse või kogulaengu väärtuste (või nende muutuste) kujul, või siis kaudselt amplituudi, sageduse, faasi või mõne muu elektrisignaalile iseloomuliku parameetri (näiteks impulsi pikkus) vahendusel.
Andmed (mõnel juhul käsitletavad ka kui informatsioon) mingi füüsikalise suuruse kohta (heli, temperatuur, rõhk, asend, valgus) muundatakse elektrisignaaliks, kasutades selle suuruse andurit ehk muundurit, mis otsese toimega seadmete puhul muundab energiat ühest liigist teise (näiteks mikrofon, termopaar, piesoandur), või toimib mingil muul printsiibil (takistusandur, asendiandur, kiirendusandur jt.)
Eelised
Analoogsignaali peamine eelis on selle mingi parameetri otsene (analoogne) vastavus sellele füüsikalisele parameetrile (infole), mida ta esindab (kannab). Analoogsignaalide lahutusvõimet (resolutsiooni) peetakse potentsiaalselt lõpmatult suureks. Seetõttu on analoogsignaalid oma olemuse poolest suurema (info)tihedusega, kui digitaalsignaalid.
Teiseks analoogsignaalide kasutamise eeliseks on see, et nende töötlemiseks saab kasutada suhteliselt lihtsaid signaalitöötluse vahendeid. Näiteks saab signaalide amplituudi muuta võimendamise teel ja sagedusala saab mürade nõrgestamiseks piirata suhteliselt lihtsate madalpääsfiltritega.
Kuna helisalvestuse tegemisel kasutatakse samu mikrofone ja taasesitamisel samu elektroakustilisi seadmeid, siis tavakuulaja jaoks pole kõrgekvaliteediline analoogsalvestus ja digitaalsalvestus (või vastavad signaaliedastused) eristatavad. Kõrge helikvaliteedi puhul osutub analoogsalvestus tihti mingis mõttes paremaks ja on seetõttu paljude asjatundjate poolt eelistatum. See paremus ei pruugi muidugi ilmneda igapäevases kasutuses (helitaustana kuulamisel), küll aga originaalhelide tasemel taasesitamisel (sellisel helitugevuse tasemel, nagu see on/oli kontserdil või stuudios). Eriti märgatav on analoogsignaalina edastatava heli paremus võrreldes kompresseeritud digitaalset helisalvestust ja heliedastust kasutavate lahendustega (mp3, digitaal-/Interneti-raadio, digi-TV, digi-filmid/-kino), seda eriti kõrvahakkavalt, näiteks, FM-raadio ja Interneti-raadio võrdleval kuulamisel.
Videosignaali puhul on analoogsignaali kasutamisel eeliseks suur liigsus, mis tuleneb pildikaadrite paljukordses skaneerimises (tavaliselt 25 kaadrit sekundis). Selle tõttu on hea pildi kvaliteedi korral nõutav lai sagedusriba (4...8 MHz vastavalt 500...800-realise pildi puhul). Heledus- ja värvussignaali osas vastab analoogsignaalil põhinev TV ja videosalvestus 6...8-bitisele digitaalesitusele.
Kuvarite osas on analoogliides kasutatav kuni HD-kvaliteedini ilma mingite nähtavate erinevusteta pildi kvaliteedi osas võrreldes digitaalse versiooniga, seda küll teatavate piirangutega kaadrisageduse osas videos tavalisele 25 või 30 Hz tasemele. Värvussignaali osas vastab 1 V analoogsignaal 1 mV eraldusvõime korral 10-bitisele digitaalsignaalile, mis 2...4 biti võrra ületab digitaalsignaalis tavalist 6...8-bitist värvussignaali esitust. Eriti oluline on see professionaalsete kasutuste korral (kunstiliste ja disainiga seotud tööde teostamine, jms.).
Puudused
Analoogsignaalide kasutamisel on küllalt suureks probleemiks müra ja muud aditiivsed häired ehk juhuslikud või ka deterministlikud signaalid (elektrivõrgust lähtuvad häired), mis liituvad kasulikule signaalile selle edastamisel, vastuvõtmisel, salvestamisel, kopeerimisel ja töötlemisel.
Mida kaugemale signaali edastatakse, seda nõrgemaks muutub kasulik signaal selle vastuvõtja jaoks, samal ajal kui vastuvõtul lisanduvad mürad üldjuhul oluliselt ei muutu (näiteks raadiovastuvõtja omamüra). Mida rohkem on kasulikule signaalile liitunud müra, seda suurem on signaali järgi algse informatsiooni taastamise viga. Mõõtesüsteemides tähendab see lugemi võtmisel teatavat ebatäpsust ehk mõõtemääramatust (antud juhul liituvat ehk aditiivset viga).
Helisignaali puhul tähendab mürataseme tõus reeglina taustakahina (sahina) tugevnemist. Kasulik helisignaal ise jääb selle juures peaaegu muutumatuks. Kuna reeglina on müratase algses helisignaalis üsna madal (näiteks võiks rääkida suurusjärgust 1/1000 ehk -60 dB kasulikust signaalist), siis kopeerimise korral see mürataseme mõningane tõus erilist probleemi ei tekita (müratase kasvab 3 dB võrra). Küll aga tekib müraga probleeme helisignaali paljukordsel retransleerimisel, mida kasutati traat- ja raadiosides side loomiseks kauge maa taha), kus transleerimise lõigul liituv müra moodustab signaalist palju suurema osa (näiteks 1/20 ehk –26 dB).
Videosignaali puhul on analoogkujul pildi edastamise ja salvestamise puhul probleemiks suur liigsus videosignaalis. Pildi järgnevad kaadrid erinevad üksteisest väga vähe, kuid pideval pildi skaneerimisel ja edastamisel põhinev videosüsteem ei võimalda sellest liigsusest vabaneda. Samal ajal on analoogkujul toimuv pildiedastus selle tõttu ka kindlam (vaadake eespool eeliste osa), sest ka väga halbades müratingimustes on pildist võimalik midagi välja lugeda (aga digitaalpilt kaob rasketes vastuvõtu oludes hoopis). Analoogedastusega pildis kajastub müra ainult originaalis sellel mitte olnud juhusliku iseloomuga elementide ilmumise kujul (pildil ilmneb nn lumesajuefekt). Selleks peab aga müra tase olema nii kõrge, et saavutab võrreldava taseme pildi heledus- või värvussignaaliga. Märkusena olgu siinkohal öeldud, et sageli videopildi analoogedastuse puuduseks loetav pildi sünkroonimise probleem pole mitte analoogsignaali puudus, vaid vastuvõtuseadmes kasutatud kaadri- ja reasünkronisatsioonisüsteemide (tavaliselt faasilukusüsteemid) puudus. Sama probleemi esinemisel digitaalsignaali puhul ei toimuks enam mitte mingit pildiedastust.
Kopeerimise korral lisandub kasulikule signaalile müra iga uue koopia tegemisel. Juhuslike ja sõltumatute mürade korral liitub müra ruutjuure seaduspärasuse järgi, nii et müra tase kahekordistub neljandal kopeerimisel. Otse originaali pealt kopeerimisel langeb müraprobleem praktiliselt ära. Sama reegel kehtib ka signaali mittelineaarmoonutuste kohta. Sagedusmoonutused kasvavad aga igal kopeerimisel, mistõttu neid püütakse kompenseerida, nagu ka salvestiste vananemisest tingitud sagedusmoonutusi magnetsalvestiste puhul.
Modulatsioon
pisi|[[Kandelaine|Kandesignaali amplituudi (AM) ja sageduse (FM) moduleerimine madalsagedusliku signaaliga (ülemine)]]
Modulatsiooni kasutatakse signaali edastamiseks mingis teises etteantud või piiratud sagedusvahemikus (näiteks heli ülekandeks raadiosageduste alas).
Analoogsignaali kandesignaali levinumad moduleerimise tehnikad on amplituudmodulatsioon (AM), mille korral muudetakse kandelaine (sinusoidi) amplituudi, ja sagedusmodulatsioon (FM), mille korral muudetakse kandelaine sagedust. Väga laialdaselt kasutatakse kaasajal aga faasmodulatsiooni (PM).
Harry Potter
Harry Potter (täisnimega Harry James Potter) on briti kirjaniku J. K. Rowlingi samanimelise romaanisarja peategelane.
Ta on sündinud 31. juulil 1980.
Ta vanemad olid James Potter (hüüdnimega Nukits, sest ta oli registreerimata animaag ja muundus isahirveks) ja Lily Potter (neiupõlvenimega Evans, selle järgi hüüdnimega Evans). Tema ristiisa oli Sirius Black, kelle Potterid nimetasid testamendiga ta Harry Potteri hooldajaks. Ööl vastu 1. novembrit 1981 tungis Lord Voldemort Potteritele Godric Hollow's külas kallale. Ta tappis Jamesi ja Lily, kuid Harry pääses armiga otsaees. Toimus maagiline plahvatus ja maja purunes, kuid Harry rohkem vigastusi ei saanud, ka ei langenud talle rususid peale. Lord Voldemort (algse nimega Tom Marvolo Riddle) langes tänu enda lausutud Avada Kedavra surmavale loitsule, ent püsis tänu varikätkidele elus. Voldemorti üks hingekild klammerdus ainsa majas ellu jäänud inimese ehk Harry külge, mille tõttu tekkis Harry ja Voldemorti vahele üha tugevnev side ning Harry sai ka endale Voldemorti omadusi (näiteks madudega rääkimine).
Albus Dumbledore sai samal ööl toimunust mingil kombel teada. Ta instrueeris Rubeus Hagridit, et too tooks Harry ära ja kohtuks temaga järgmisel ööl Surrey krahvkonnas Little Whingingis Privet Drive 4Harry onu ja tädi juures. Kui Hagrid Potterite majja jõudis, polnud seal ühtegi teist võlurit ega mugu ja Harry oli endiselt keset varemeid. Kas ta (15 kuu vanuselt) käia või rääkida oskas, pole selge. Ainus Harry sugulane oli tollal ta ema õde Petunia Dursley. Seega olid ta kõik vanavanemad juba surnud. Dumbledore pani Harryle peale iidse loitsu ning sellist võlukunsti Voldemort põlgas ja ei uskunud ning seetõttu ta seda ka alahindas. Lily Potteri veri sai Harry kaitseks ja Voldemort ei saanud Harryt tappa majas, kus elas Harry ema veri ning kuni Harry sai seda oma koduks nimetada. Samuti arvas Dumbledore, et Harry ristiisa Sirius, kes Potterite testamendi järgi oli ta hooldaja, oli reetur ning vangistamise tõttu ei saanud ega oleks tohtinud Harry eest hoolitseda. Sirius Black ise arvas aga, et Remus Lupin (hüüdnimega Totu) on reetur. Tegelikult oli äraandja hoopis Peter Pettigrew (hüüdnimega Vingerjas), mõrvar, tänu kellele pidi Sirius kaua aega Azkabanis veetma.
Vahetult pärast Rubeuse Potterite majja saabumist ilmus kohale Sirius Black (hüüdnimega Päntajalg), kes polnud kallaletungist teadlik ja oli muudel põhjustel Potterite pärast mures. Harry hooldajana soovis ta Harry oma hoole alla võtta, kuid Hagrid keeldus. Sirius andis järele ja lahkus, jättes Hagridile oma kalli lendava mootorratta, sest nagu ta ütles "tal polnud seda enam vaja". Ta teadis, et Peter oli Potterid reetnud ja tahtis selle eest Peteri ära tappa.
Harry Potteri hooldajad registreerisid ta Stonewalli keskkooli. Kuid juulis 1991 hakkas Harry Potter saama kirju Sigatüüka nõiduse ja võlukunsti koolist, mis kutsusid teda sinna õppima. Harry ise ei teadnud, kes talle kirjutab, sest onu Vernon võttis ning hävitas kõik kirjad ära.
31. juulil 1991 külastas Harryt ja ta hooldajaid Rubeus Hagrid ning viis Harry kooliasju ostma. Ilmnes, et Harry päris oma vanematelt palju kulda, mis oli hoiustatud Gringottsi võlurite panka. Harry Potter ostis Diagoni põiktänavalt koolitarbeid. Hagridi soovitusel ostis ta võlukepi Ollivanderi juurest. Too lasi keppidel maagiliselt peremeest valida. Osutus, et Harry valinud võlukepp sisaldas fööniksisulge, ja sama fööniksi sulg oli ka Lord Voldemorti võlukepis (Dumbledore'i fööniksi Fawkesi sabasulge).
Diagoni põiktänaval Maadam Malkini riidepoes kohtas Harry ka Draco Malfoyd, kes talle ei meeldinud.
Potter käis Sigatüüka nõiduse ja võlukunsti koolis Gryffindori majas. Koolis sattus kogu aeg sekeldustesse ja tal oli seal nii sõpru kui ka vaenlasi. Tema vaenlaste seas olid kuri must võlur ja surmasööjate juht Lord Voldemort ning tema koolikaaslane Draco Malfoy Slytherini majast.
2017. aastal raamatu "Harry Potter ja surma vägised" epiloogis on ta 37-aastane, abielus Ginny Weasleyga ja tal on kolm last: James Sirius, Albus Severus ja Lily Luna.
Esimene raamat
Selle tulemusel sai Harryst orb, kes elas masendavat elu tema ainukese järelejäänud perekonnaga, õelate Dursleydega. Oma üheteistkümnendal sünnipäeval saab Harry teada, et ta on võlur, kui Rubeus Hagrid ütleb talle, et ta on kirja pandud Sigatüüka Nõiduse ja Võlukunsti kooli. Seal ta saab teada nii mõndagi oma vanematest ja oma sidemest lord Voldemortiga, ta sõõlatakse Gryffindori majja, ta saab sõbraks oma klassikaaslaste Ron Weasley ja Hermione Grangeriga ning kukutab läbi Voldemorti katse saada kätte Tarkade kivi. Temast saab samuti rivaal Draco Malfoyga, tema klassivennaga tuntud võluriperekonnast, ja julma nõiajookide õpetaja Severus Snape’iga, kes on Draco mentor ja Slytherini majavanem. Mõlemad vaenud jätkuvad järgmistes seeriates. 1999. aasta intervjuus, teatas Rowling, et Draco tegelaskuju põhineb mitmel tüüpilisel kiusajal koolis, keda tema kohtas, ja Snape põhineb tema sadistlikul õpetajal, kes kasutas oma võimu kurjasti ära.
Teine kuni neljas raamat
Teises raamatus, "Harry Potter ja saladuste kamber", paneb Rowling Harry proovile Tom Marvolo Riddle’iga, kes on lord Voldemorti "mälestus" salajases päevikus, mis on Roni noorema õe, Ginny Weasley omanduses. Kui muguvanematega inimesi hakatakse järsku kivistama, kahtlustavad paljud, et Harry võib olla rünnakute taga, mis võõrandab teda tema sõpradest. Kõige tipuks Ginny Weasley kaob. Et teda päästa, võitleb Harry saladuste kambris Riddle’i ja koletisega, kelle üle on Tomil kontroll.
Omadused
Vastavalt J. K. Rowlingule käitub Harry tihtipeale oma südametunnistuse järgi ja tal on kindel arusaam sellest, mis on hea ja mis halb. Kuna tal on "väga limiteeritud võimalused hoolivatele vanematele," ütleb Rowling, siis on Harry "sunnitud tegema oma enda otsuseid juba varajasest east alates." Ta "teeb vigu," tunnistab Rowling, aga lõpuks teeb seda, mida südametunnistus ütleb. Vastavalt Rowlingule, tuli üks Harry pöördestseene neljandas raamatus, kus ta kaitses oma surnud koolivenna Cedric Diggory surnukeha Voldemorti eest, sest see näitas, et ta on julge ja isetu.
Rowling ütles lisaks, et Harry kaks kõige halvemat iseloomujoont on "viha ja ajutine ülbus", kuid ka see, et teda on sünnist saati austatud. "Ta ei ole õel poiss. Ta on võistluslik ja ta on võitleja. Ta ei heida lihtsalt pikali ja ei võta solvanguid vastu. Aga tal on sünnipärane puutumatus ja see teeb ta minu silmis kangelaseks. Ta on normaalne poiss aga selliste omadustega, mida enamus meist jumaldavad." Enamusel ajal näitab Harry alandlikust, vähendades oma saavutuste tähtsust, kuigi ta kasutab oma seiklusi näidetena tema varajasest täiskasvanulikkusest viiendas raamatus; neid seiklusi on hiljem kasutatud seletamaks, miks just tema peaks Koolidirektori Armeed juhtima ja sel hetkel ta eitab, et need teeksid ta võimu vääriliseks. Pärast seitsmendat raamatut kommenteeris Rowling, et Harryl oli ülim iseloomulik jõud, kuna ta oli võimeline tegema seda, mida isegi Voldemort ei suutnud – ta oli valmis leppima möödapääsmatu surmaga.