cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shenouda III
1943. aastal astus Nazeer Kairo ülikooli õppima inglise keelt ja ajalugu. Suved veetis ta Süüria kloostris, mis asub Niiluse läänekalda lähedal kõrbes. Ülikooli ajal läbis ta ka sõjaväelise väljaõppe ja sai Egiptuse armee reservväelaseks. 1947. aastal lõpetas ta ülikooli bakalaureusekraadiga ajaloo erialal.
Jõhvi
Ajalugu
Aastal 1543 on mainitud Jõhvis kõrtsi ja vesiveskit.
1558 algas Liivi sõda. Sõja ajal peeti kihelkonnas ägedaid lahinguid. Vene väed vallutasid Jõhvi kindluskiriku 3. veebruaril 1558 pärast teist rünnakut. Kirik rööviti paljaks ja põletati, inimesed tapeti ja kihelkond laastati.
Shenouda III
Juba enne ülikooli lõpetamist, 1946. aastal hakkas ta õppima Kopti Teoloogilises Seminaris. Tavaliselt tohtisid seal õppida üksnes ülikooliharidusega inimesed, aga dekaan arhidiakon Habib Girgis tegi talle erandi. Nazeer lõpetas seminari 1949. aastal.
Jõhvi
Ajalugu
1581 vallutasid Jõhvi rootslased, kes kehtestasid alal Rootsi haldussüsteemi. Jõhvi ordumõisa baasil moodustati Jõhvi lään, mis vastas territooriumilt Jõhvi kirikukihelkonnale.
Shenouda III
Pärast ülikooli lõpetamist hakkas Nazeer sealsamas õpetama inglise keelt ja ajalugu. Pärast teoloogilise seminari lõpetamist sai ta ka seal õppejõuks. 1950. aastal lõpetas ta kõik ilmalikud ametid ja oli üksnes teoloogiliste asutuste palgal, samuti toimetas ta pühapäevakooli kuukirja.
1954. aastal hakkas Nazeer Süüria kloostris mungaks. 1956–1962 elas ta erakuna kloostrist 11 km kaugusel koopas. 1958. aastal pühitseti ta vaimulikuks.
30. septembril 1962 määras paavst Cyril VI Nazeeri piiskopiks ja Kopti Teoloogilise Seminari dekaaniks. Sellest ajast kasutas Nazeer nime Shenouda. Selle nime sai ta arhimandriidi ja Valge kloostri abti püha Shenoute (surnud 466) järgi. Shenouda dekaaniks oleku ajal seminari õpilaste arv kolmekordistus. Kuid 1966. aastal tagandas Cyril Shenouda dekaani kohalt, sest Shenouda nõudis kopti kirikus rohkem demokraatiat ja vaimulike valimist – põhimõte, mida ta paavstiks saades järgima hakkas. Cyril ja Shenouda leppisid hiljem siiski ära.
9 kuud pärast Cyril VI surma, 14. novembril 1971 valiti Shenouda uueks kopti paavstiks. Ta oli kolmas Shenouda-nimeline paavst, varasemad olid Shenouda I (859–880) ja Shenouda II (1047–1077).
Shenouda valitsemise ajal muutus kopti kirik ülemaailmseks organisatsiooniks. Tema võimuletuleku ajal oli Põhja-Ameerikas kõigest 4 kopti kogudust, surma ajal aga Ameerika Ühendriikides 214, lisaks Kanadas 38 ja Mehhikos 1. Shenouda määras esimesed kopti piiskopid Euroopasse, Austraaliasse ja Lõuna-Ameerikasse. Egiptuseski muutus kopti kirik nähtavamaks. Kiriku sellise laienemise ja Shenouda pika, 40 aastat kestnud valitsusaja tõttu kuulub Shenouda kopti kiriku läbi aegade kõige väljapaistvamate paavstide sekka.
Jõhvi
Ajalugu
Aastal 1852 avas pastor Friedrich Meyer kirikukooli, mis kümme aastat hiljem muudeti kihelkonnakooliks ja tegutses 1883. aastani.
Euroopa kõrgussüsteem
Euroopa kõrgussüsteem ehk Euroopa vertikaalne referents (European Vertical Reference System - EVRS) on kasutusel Eestis kõrgussüsteemina. Eestis tähistatakse EVRS-i kõrgusi lühendiga EH2000, kus EH tähendab Estonian Heights ja 2000 Fennoskandia maapinnatõusu aastal 2000. Euroopa kõrgussüsteemi lähtenivoo ehk kõnekeeli Amsterdami null on arvestatud veetaseme keskmise väärtusega, mis mõõdeti Amsterdamis ajavahemikul 1. september 1683 kuni 1. september 1684 ning seda mõõdeti 35 000 erinevas asukohas üle riigi.
Jõhvi
Ajalugu
1865. aastal korraldati Jõhvis kihelkondadevaheline laulupidu. 1866. aastal moodustati Eestimaa kubermangu Rakvere ehk Viru kreisi Jõhvi vald. 1891. aastal liideti vallaga Edise, Sompa ja Tammiku vald.
Euroopa kõrgussüsteem
Eesti põhjused Euroopa kõrgussüsteemile üleminekuks
pisi|Eesti [[geoidi mudel ]] [https://www.youtube.com/watch?v=5ZkrJCmKMFE Eesti läks üle Euroopa kõrgussüsteemile 1. jaanuaril 2018. aastal], sest enamik Euroopa riike kasutas juba Euroopa kõrgussüsteemi. Kõrgussüsteemi üleminekuks oli senise kõrgussüsteemi (BK77) vananemine, mis on tuntud rahvakeeli Kroonlinna null. Eesti kõrgusvõrk integreeriti Euroopa ühtsesse kõrgussüsteemi, mille muutus lihtsustab tööd näiteks merelaevanduses ning projekteerimises ja ehitusvaldkonnas. Nii saab vältida vigu kõrguste ümberarvestamisel ja arendada rahvusvahelist koostööd.
Jõhvi
Ajalugu
Aastal 1917 soovis Jõhvi valla Jõhvi aleviku elanike rahvakoosolek Jõhvile linna staatust, kuid Viru Maavalitsus oli vastu ning Jõhvi sai ainult aleviks (jäi Viru maakonna alluvusse). 1917. aastal sai Jõhvist alev, 29. septembril 1917 nimetas Viru Maavolikogu Jõhvi alevikuks.
Euroopa kõrgussüsteem
Euroopa kõrgussüsteemi ajalugu
Euroopa ühise kõrguste süsteemi loomiseks alustati projektidega juba 1950. ja 1970. aastatel kasutades rahvuslike kõrgusi ning nende korrigeerimist. Üheks tulemuseks oli Euroopa Ühtse Kõrgusvõrgu korrigeerimine 1986. aastal. Mõõdeti ja parandati samasugused ühtsed kõrgusvõrgud ka Ida-Euroopas, mis olid kooskõlas 1994. aastal Varssavis peetud EUREF-i sümpoosioni 3. Resolutsiooniga. Töö eesmärgiks oli saada ühtsed kõrgused Euroopale ühe detsimeetri täpsusega. Aastate jooksul on projekt samm sammu haaval suurenenud tänu Ida-Euroopa riikide kõrguste süsteemi kaasamisega. Esimesed tulemused jagati osalenud riikidele 1999. aastal.
Jõhvi
Ajalugu
Aastal 1918 mõrvasid bolševikud luteri kiriku õpetaja Carl Hesse.
1926. aastal pakkus valitsus ka Jõhvi alevile linna staatust (nagu said Nõmme, Põltsamaa, Tapa, Tõrva ja Türi), kuid sedakorda oli vastu Jõhvi alevivolikogu ise (kardeti linnastaatusest tulenevat kinnisvaramaksude tõusu). Aastatel 1920–1930 oli Jõhvi alevivanemaks Aleksander Käbin, 1930–1933 Rudolf Lepik ja 1933–1938 Aleksander Danilevsky.
1. maist 1938 sai Jõhvist kolmanda astme linn Eestis. 1. mail 1938 jõustunud linnaseaduse alusel oli kolmanda astme linn – linn, kus oli vähem kui 10 000 elanikku. Linnavanemaks ehk linnapeaks valiti Aleksander Danilevsky ja linnasekretäriks G. Raudheiding.
1938. aastal kehtima hakanud linnaseaduse alusel oli linnavalitsuse juhiks maakonnalinnade hulka mittekuuluvais kolmanda astme linnades linnavanem. 1939. aastal valiti Jõhvi linnavanemaks Voldemar Härma. Jõhvis oli 2431 elanikku (vt ka Jõhvi linnavolinike loend 1939).
Aastatel 1949–1950 oli linn Jõhvi maakonna keskus. Aastal 1949 rajati linna lääneossa põlevkivikaevandus – kaevandus nr 2, mis likvideeriti 1971.
1. oktoober 1950 Jõhvi maakond likvideeriti ja selle asemele moodustati Jõhvi rajoon. Maakondliku alluvusega linn Jõhvi muudeti rajoonilise alluvusega linnaks. Rajooni keskuseks jäi Jõhvi linn. Aastal 1960 liideti linn Kohtla-Järvega. 1977. aastani asus Jõhvis Kohtla-Järve rajooni keskus.
23. augustil 1991 tühistas Ülemnõukogu, 14. oktoobril 1960 vastu võetud määruse, mille alusel ühendati Jõhvi linn, Ahtme linn ja Sompa töölisalev Kohtla-Järve linnaga.
Linnastaatuse sai Jõhvi tagasi 1991. aastal linnakodanikest moodustatud Jõhvi taastava kogu tegutsemise tulemusel. Jõhvi linnanõukogu esimesed valimised toimusid 2. veebruaril 1992. Jõhvi linnanõukogu esimesel istungil valiti esimeheks ja ühtlasi täitevkomitee esimeheks Aavo Keerme. 17. juunil 1992. aastal kinnitas Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidium oma seadlusega Jõhvi omavalitsusliku staatuse.
2005. aastal ühinesid Jõhvi linn ja Jõhvi vald Jõhvi vallaks, Jõhvi linnast sai vallasisene linn.
Katrin Karu
Katrin Karu (sündinud 7. veebruaril 1969) on haridusteadlane ja andragoog.
Katrin Karul on Tallinna Ülikooli magistrikraad kasvatusteadustes, hariduskorralduse täiendõppe diplom Tallinna Pedagoogikaülikoolist ning samuti käsitöö ja kodunduse õpetaja diplom.
Isiklikku
Katrin Karu on abielus ning tal on poeg Otto ja tütar Marta.
SuperSeaCat (laev)
SuperSeaCat on ühekereliste kiirlaevade seeria.
Need ühekerelised parvlaevad olid ehitatud Itaalias Fincantieri laevatehases aastail 1997 (Superseacat One) ja 1999.
Kapibaara
Kapibaara (Hydrochoerus hydrochaeris) ehk veesiga on poolveelise eluviisiga maailma suurim näriline.
Taksonoomia
Kapibaarad kuuluvad loomariigis keelikloomade hõimkonda, imetajate klassi, näriliste seltsi, merisigalaste sugukonda ja veesigade perekonda.
Arvukus
Kapibaarade arvukus ei ole kindalt määratletav, küll aga on nende populatsioon stabiilne ja kaitsestaatuselt on tegu soodsas seisundis liigiga.
Eluiga
Kapibaarade maksimaalne eluiga looduses on kuni seitse eluaastat. Nende eluiga kinnistes tingimustes (loomaaias või koduloomadena) võib ulatuda kuni 12 eluaastani.
Põlvnemine
Kapibaarade esivanemad arenesid välja umbes 80 miljonit aastat tagasi Aafrikas ning jõudsid Lõuna-Ameerika mandrile alles 40 miljonit aastat hiljem. Kui kapibaarade esivanemad sinna jõudsid, oli piirkond veel kiskjate poolt asustamata, mis võimaldas neil suuremaks kasvada. Kõik kapibaarade sugulased on väiksed nagu kõik ülejäänud närilised, sest väiksuse tõttu on enda peitmine ja kiskjate eest varjumine palju tõhusam, samuti võib kiskjale närilise püüdmine väikse suuruse tõttu mõttetuna tunduda.
Välimus
Väliselt sarnaneb kapibaara hiiglasliku suurepealise meriseaga. Tüvepikkus 100–130 cm (ka ligi 150 cm), saba rudiment, õlakõrgus üle 50 cm ja kehamass 35–66 kg. Varvaste vahel väikesed ujulestad. Keha katavad roostepruunid karmid harjasjad karvad. Kapibaarade karvkate on õhuke ja traatjas. Just selline karvastik aitab kapibaaradel veest välja tulles hõlpsalt end kuivaks raputada. Nende hambad kasvavad terve elu nagu teistel närilistelgi. Hammaste lihvimiseks järavad nad end ümbritsevaid veetaimi ning rohttaimi. Kehakuju on jässakas ning jäme. Emased liigiesindajad on isasloomadest kasvult pisut suuremad. Esijäsemed on neil pisut lühemad kui tagumised, mistõttu istuvad kapibaarad sageli kükitades sarnaselt koertega. Mõlemal esijalal on neli varvast, tagajalgadel aga kolm, ning iga varvas kannab tugevat, sõrataolist küünist. Erinevalt kõigist teistest närilistest ei suuda kapibaarad toitu kahe esimese jäseme vahel kinni hoida. Kapibaaradel asetsevad poolveelise eluviisiga loomadele omaselt ninasõõrmed, kõrvad ja silmad pealael, sest nii on ujudes ümbritsevate häälte, lõhnade ja liikumiste tajumine kordades teravam. Samas piirkonnas elavatel hiidsaarmatel on samuti pealael asetsevad meeleelundid, kuid erinevalt kapibaaradest on neil jäsemeteks lestad. Isastel kapibaaradel asetsevad silmade esisel alal lõhnanäärmed, mille abil märgistavad nad oma territooriumit ning suhtlevad liigikaaslastega.
Värvus
Värvuselt on karv enamjaolt punakaspruun. Kõhu pool lisandub karvale pisut kollakas varjund, mõnedel isenditel on näo peal ka mustjad varjundid.
Eluviis
pisi|left|Kapibaarad Tietê jõe kaitsealal São Paulo osariigis Brasiilias Asustab jõgedeäärseid kõrge rohuga märgalasid Panamast Argentinani. Lemmiktoiduks on mitmesugused veetaimed. Ujub ja sukeldub suurepäraselt. Isane peab tavaliselt väikest haaremit, kuhu kuuluvad eri vanuses emased. Pärast neljakuulist tiinust toob emane ilmale 2–4 hästiarenenud nägijat poega. Aastas on kuni kolm pesakonda. Kapibaarad elavad üldiselt karjas, mille suurus jääb 40 isendi ringi. Mõnel juhul võib karja suurus ulatuda kuni 100 loomani. Nad pesitsevad jõgede, järvede, tiikide, soode ja mägede ümbruses ning veedavad suurema osa ajast tihedas taimevõpsikus. Päeva jooksul meeldib kapibaaradele teha uinakuid. Uinaku ajal valvab mõni teine karja liige, et ohtu lähedal ei oleks. Ohuolukorras sukelduvad kapibaarad vette ning peidavad end vee all – kusjuures nad suudavad hinge kinni hoida kuni viis minutit. Kapibaarade tegutsemisaega mõjutab ka kiskjate aktiivne aeg, mistõttu on nad peamiselt aktiivsed eha ja koidiku ajal.
Suhtlemine
Sarnaselt merisigadega on kapibaarad sotsiaalsed loomad. Kuna tegemist on sotsiaalse liigiga, siis on soovitatud lemmikloomana korraga võtta minimaalselt kaks isendit. Vastasel juhul on väga tõenäoline, et kapibaara langeb stressi või depressiooni.
Häälitsused
Nad suhtlevad üksteisega erisuguste häälitsuste (nt piiksatuste, haukumise ja turtsumise) abil.
Paljunemine
Nende pesitsusaeg erineb aastati sõltuvalt sellest, milliste elutingimustega paigas nad elavad ja kas piirkonnas leidub vastassoo esindajaid. Sageli paarituvad nad siiski enne suuremaid vihmahooaegu. Emased saavad tavaliselt aastas ühe pesakonna kutsikaid. Tiinus kestab tavaliselt 149–156 päeva. Üks pesakond koosneb tavaliselt neljast kuni viiest pojast. Üks kutsikas kaalub keskmiselt 1,5 kg, imetamisperiood kestab umbes 16 nädalat. Suguküpsuse saavutavad kapibaarad 15 kuu vanuselt.
Ohud
Looduses ohustavad kapibaarasid jaaguarid, kaimanid ja anakondad ning nende järglastel on oht sattuda otselottide ja harpüiakotkaste õhtusöögiks. Kuigi kapibaarasid ei ohusta tänase seisuga väljasuremisoht väikese arvukuse tõttu, on nende liigi jaoks suurimaks ohuks inimene. Mõnedes piirkondades on kapibaarade jahtimine levinud. Neid kütitakse peamiselt nende liha ja naha pärast, mida kasutatakse tekstiilitööstuses. Nagu enamiku vihmametsas pesitsevate liikide puhul, kujutab vihmametsade hävimine ka kapibaaradele ohtu.
Kaitse
Tänapäeval on hakatud kapibaarasid koduloomadena kasvatama, mis omakorda suurendab kapibaarade arvukust. Ameerika Ühendriikide Texase, Pennsylvania ja New Yorgi osariigis on kapibaarade koduloomana pidamine legaalne, kuid enne looma võtmist on soovitatav võtta ühendust kohaliku omavalitsusega. Üldiselt sobivad nad õues kasvatamiseks, sest nende närimisvajaduse tõttu on siseruumides pidamine väga vaevarikas. Neile on oluline vaba pääs veekokku, samuti meeldib neile päikese käes peesitada ja joosta. Kuna neile on häälitsemine niivõrd loomuomane, on kapibaaradele kutsungite õpetamine võimalik. Tegu ei ole agressiivsete loomadega, seega on nad rahulikud koduloomad.
Kapibaara ja inimtegevus
Kapibaarad on tänapäevani olulised jahiloomad, neid püütakse liha, naha ja rasva (kasutatakse eelkõige parfümeeriatööstuses) pärast. Kohati on neid põllumajandust kahjustava tegevuse pärast hävitatud. Viimase poole sajandi jooksul on neid hakatud kasvatama ka koduloomana. 2021. aasta augustis jõudis kapibaarade teema ajalehtedesse, sest nad olid tunginud Argentinas ühte rikkasse linnaossa, kus järasid hooldatud muru, jätsid kõikjale väljaheiteid ning isegi kaklesid koertega. Hiljem selgitati välja, et tegu oli kunagise suure märgalaga, kus elutsesid vesiloomad. Jaapanis on välja kujunenud karikatuurne kapibaara, kelle nimi on Kapibarasan.
Keelekõrv
"Keelekõrv" oli eesti keelt käsitlev raadiosaade. Esimene saade oli eetris 5. jaanuaril 1994 ja viimane 5. jaanuaril 2011. 2010. aasta alguseni oli saade eetris Vikerraadios, sestpeale Klassikaraadios.
Saate toimetajad olid Mari Tarand (1994–2005) ja Maris Johannes (2005–2011).
Liivimaa vojevoodkond
thumb|270px|Liivimaa vojevoodkond [[1686. aastal]] thumb|270px|Poola Kuningriigi ja Leedu suurvürstiriigi kaart, 1739
Liivimaa vojevoodkond ehk Poola–Liivimaa ehk Väike Liivimaa (poola województwo inflanckie) oli Poola-Leedu haldusüksus (vojevoodkond), mis moodustus Poola-Rootsi sõja tagajärjel 1621 jagunenud Poola Liivimaa Võnnu vojevoodkonna Latgale alale. Altmargi vaherahu (1629) tingimustel läksid Poola Üle-Väina hertsogkonna valdused, mis jäid põhja poole Daugava jõge, Rootsile. Poola võimkonda jäid endistest Liivimaa valdustest ainult Latgale alad, mida Poolas nimetati edaspidigi Liivimaaks (Inflanty). 1667 moodustati maa-alast ametlikult Liivimaa vojevoodkond.
1772. aasta esimese Poola jagamisega muutus Venemaa Keisririigi osaks ja kuulus Dvinski provintsina Pihkva kubermangu, 1777. aastast Polotski kubermangu, 1796. aastast Valgevene kubermangu, ning 1802. aastast Vitebski kubermangu.
Kastellaanid
Liivimaa vojevoodkonna kastellaanid (kasztelan inflancki):
Maasikas
Maasikas (Fragaria) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv perekond.
Maasika perekonda kuulub umbes 20 liiki ning hulgaliselt hübriide ja kultivare. Ka tuntuim maasikas aedmaasikas on virgiinia ja tšiili maasika hübriid.
Maasikaliikide eristamisel on oluline kindlaks määrata tema kromosoomide arv. Iga maasika perekonna liigi genoomi aluseks on seitset kromosoomi sisaldav kromosoomikomplekt. Mõned maasikaliigid on diploidsed (2 komplekti ehk 14 kromosoomiga), mõned aga tetraploidsed (4 komplekti ehk 28 kromosoomiga), heksaploidsed (6 komplekti ehk 42 kromosoomiga), oktoploidsed (8 komplekti ehk 56 kromosoomiga) või dekaploidsed (10 komplekti ehk 70 kromosoomiga). Üldreeglina on need liigid, millel on rohkem kromosoome, vastupidavamad ning suuremate taimede ja viljadega kui väiksema kromosoomiarvuga liigid.
Maasika lehed on kolmetised ja pikkade, kuni 10 cm pikkuste lehevartega. Võsud on roomavad ja vastu maapinda puutudes juurduvad kergesti. Niimoodi ongi neid suhteliselt kerge paljundada: võsu juurdumise kohale kasvab tütartaim ning kui emataime ja tütartaime vaheline võsu läbi lõigata, saab tütartaime ümber istutada. Juurestik on narmaline ja ulatub kuni 25 cm sügavusele. Õielehed on valged, vahel ka kollakad. Õies on palju tolmukaid ja emakaid. Õisi tolmeldavad putukad. Maasikad õitsevad Eestis mai lõpust juuli alguseni.
Ka maasika (välja arvatud muuluka) vilja nimetatakse maasikaks. Maasikas ei ole mari, vaid koguvili, mis koosneb mahlasest õiepõhjast ja sellele kinnitunud pähklikestest, milles asuvad maasika seemned. Ühtlasi on maasika vili rüüsvili, sest selle tekkimisest on osa võtnud lisaks sigimikule teisedki õie osad.
Kultuurtaimena hakati maasikat kasvatama alates 15. või 16. sajandist.
Maasikate maitse sõltub sordist. Mõnel on see üsna magus, mõnel pigem hapukas. Maasikas sisaldab 8% süsivesikuid, kuni 2% valke ja kuni 1,5 C-vitamiini. 1 kg maasikate toiteväärtus on umbes 400 cal.
Maasikas on suhteliselt tugev allergeen.
Majanduslikus mõttes on maasikas tähtis vili, mida kasvatatakse kõikjal parasvöötmes.
Liigid Eestis
Eestis kasvavad pärismaisena kaks selle perekonna liiki: metsmaasikas ja muulukas. Naturaliseerununa leidub ka kolmas liik – kõrge maasikas.
Tavaliselt kasvatatakse aedades kultuurliigi aedmaasika sorte.
Korallrahu
pisi|Korallrahu [[Ida-Timori põhjarannikul kivi- ja nahkkorallidega]] pisi|Korallrahu [[Punane meri|Punases meres lauakujuliste kivikorallidega perekonnast Acropora]] Korallrahu ehk korallriff on korallide hermatüüpiliste (riffe moodustavate) ainuõõssete toeste lubjarikastest lademetest moodustunud suur, ümbrust füüsikaliselt ja ökoloogiliselt oluliselt mõjutav pinnavorm (kari) tavaliselt sooja ja madala mere põhjas (võib ulatuda osaliselt ka merepinnale).
Korallrahud on suurimad organismide loodud struktuurid Maal. Neid loovad põhiliselt kivikoralliliste (Scleractinia) seltsi kuuluvad korallid. Oma panuse annavad ka tuhaturvad (Millepora) ning troopilis-indopatsiifilises regioonis Heliopora coerulea. Kivikorallilised elavad nii süvameres kui ka madalas vees kuni veepinnani välja. Nad rajavad rifid paljude sajandite jooksul oma lubitoestest.
Korallrahude kogupindala on 600 000 km². Maldiivide juures ulatuvad korallrahud kuni 2200 m kõrgusele merepinnast.
Maailma suurim korallrahu – Suur Vallrahu – asub Austraalia kirde- ja idaranniku lähedal madalas vees. Selle pindala on 349 000 km².
Korallsaar tekib veetaseme pikaajaliste muutuste tagajärjel. Et korallrahu võib kasvada kuni veepinnani, moodustub pärast hilisemat veetaseme langust või maapinna tõusu saar või saarte rühm, sageli atollina. Veest välja ulatuv osa kattub mulla tekkides taimestikuga. Ajapikku kattuvad korallsaared maismaataimestikuga.
Frank Stella
Alates 1958. aastast elab ja töötab Stella New Yorgis.
Haridus ja varane loomeperiood
Frank Stella sündis Maldenis Massachusettsi osariigis USA-s kolmanda lapsena Itaalia-Ameerika peres. Andoveris asuvas Phillipsi akadeemias õppis Stella maalimist abstraktsionist Patrick Morgani käe all. Stella jätkas kunstitundide võtmist ka Princetoni Ülikoolis, kuhu ta suundus ajalugu õppima. Ülikool pakkus vabu ateljeid ja lõputult tasuta kunstitarbeid. Stella professorid maalikunstnik Stephen Greene ja kunstiajaloolane William Seitz tutvustasid talle New Yorgi kunstimaailma, viies teda näitustele ja vormides niimoodi kunstniku maitset. New Yorgis tutvus Stella selliste kunstnike nagu Jackson Pollock, Franz Kline ja Jasper Johns loominguga. Stella mitmed ülikooliaegsed teosed koosnesid ristkülikutest. Stella on öelnud, et asjade plokkidesse organiseerimine tundus talle loogilise valikuna ning tal poleks midagi selle vastu kui kunst koosnekski ruutudest. Stella võttis ka tunde kunstiajaloos.
Pärast ülikooli lõpetamist kolis Frank Stella New Yorki, kus ta seadis oma ateljee sisse endises juveelipoes. Peaaegu kohe äratas noor kunstnik kunstimaailmas märkimisväärset tähelepanu. Stella kasutas monokroomset värvipaletti ja värvi ühtlast pealekandmist, mis erines abstraktsete ekspressionistide paksudest pintslilöökidest. Ajavahemikul, mil paljud noored maalikunstnikud mõtisklesid abstraktse ekspressionistliku stiili taandumise üle, pakkus Stella kunsti autentne originaalsus ja veendumus Ameerika maalikunstile uue väljakutse. Stella arvates oli kunst eesmärk iseenesest, mitte aga emotsionaalsete, intellektuaalsete või füüsiliste seisundite kujutamine. Varasemates maalides pani kunstnik rõhku pigem vormile kui sisule, mistõttu võib neid liigitada algava minimalismi alla. Töötades põhimõttel "joon, tasand, maht ja punkt ruumis", keskendub Stella kunstiteose põhielementidele: värvile, kujule ja kompositsioonile. Stella on öelnud, et maal on värviga kaetud lame pind ja ei midagi muud.
Korallrahu
Tüübid
Korallrahud jagunevad troopilisteks korallrahudeks ja süvaveerahudeks.
Frank Stella
Haridus ja varane loomeperiood
Tema esimene suurem sari kandis pealkirja "Mustad maalid" (1958–1960) ning kujutas endast musta majavärviga kaetud lõuendeid, mille värvimata osad moodustasid paralleelseid korduvaid mustreid. Triibuline muster toimis reguleeriva süsteemina, mis Stella sõnul sundis illusionistliku ruumi maalist püsival kiirusel lahkuma. Loodud vastavalt kunstniku poolt piiratud süsteemile, olid mustad maalid 1960. aastate minimalistliku kunsti oluliseks katalüsaatoriks. Minimalistid hakkasid looma Stella sarjaga sarnaselt abstraktseid teoseid, millest eemaldati kogu temaatiline või emotsionaalne sisu ja mida iseloomustasid geomeetrilised kujundid. 23-aastase Stella maalid pälvisid kohe tunnustuse. Moodsa Kunsti Muuseum kaasas sarja neli maali oma näitusele "Kuusteist ameeriklast" ning ostis ühe püsikollektsiooni. Samuti asus Stellat esindama tuntud galeriiomanik Leo Castelli.
Küpsem periood
Mustade maalide sarjast liikus Stella edasi sarja "Alumiinimummaalid" (1960) ning seejärel sarja "Vaskmaalid" (1960–1961) juurde. Stella kujundas maalide jaoks erinevate geomeetriliste kujudega lõuendid ise. Suur osa tema tööst tugines triibumotiivile, kuid peagi hakkas kunstnik kasutama keerulisemaid ümmargusi motiive ja erksamat värvipaletti. Eriti tuli muutus välja sarjades "Ebaregulaarne polügoon" (1965–1967) ja "Protaktor" (1967–1971). Samal perioodil hakkas Stella tegelema ka trükikunstiga, millega töötamist on kunstnik hiljemgi harrastanud. Stella töötas algul koos Gemini G.E.L-i trükkali Kenneth Tyleriga. 1967. aastal tegi Stella lavakujunduse ja kostüümid Merce Cunninghami tantsulavastusele "Scramble".
1970. aastal oli Frank Stella noorim kunstnik, kellel oli retrospektiiv Moodsa Kunsti Muuseumis. Pärast näitust uuris Stella uusi kunstivorme ning kaasas oma teostesse ka kollaaži ja reljeefi. Sarja "Poola küla" (1970–1973) jaoks kinnitas kunstnik lõuendile paberit, vilti ja puitu. Jätkates samas vaimus kasutas ta "India linnu" sarjas (1977–1979) seinast väljaulatuvaid maalitud alumiiniumvorme, mis kajastasid tema huvi kolmemõõtmelisuse ja dünaamiliste tekstuuride vastu. Ta jätkas idee elluviimist, luues skulpturaalseid keerukate kõverate spiraalide ja silmuste sasipundardega tähistatud teoseid. Tema varasem minimalism muutus barokilikumaks, seda tähistasid kõverad vormid, DayGlo värvid ja kriimustatud pintslitõmbed. Tööde üleküllus lõi huvitava kontrasti varasema sarjaga "Mustad maalid". Stella jaoks on need väga skulpturaalsed teosed siiski maalid. Ta on öelnud: "Skulptuur on lihtsalt maal, mis on välja lõigatud ja kuskil püsti pandud." pisi|"Cones and Pillars", 1984
Hiline periood
pisi|"Newburgh", 1995, Ernst-Abbe-Platz, Jena 1980. ja 1990. aastatel lõi Stella kolmemõõtmelisi teoseid üha erksavärvilisema ja mitmetahulisemana. Samas jätkas kunstnik tööd ka graafika alal. Tema Herman Melville'i "Moby Dickil" põhinev sari sisaldab mitmes tehnikas teoseid, alates metallreljeefidest kuni hiiglaslike skulptuurideni. Stella tegi ka segatehnikas graafikat, ühendades mitmesuguseid protsesse, nagu puuplokkide printimine, söövitus ja käsitsi värvimine. Pärast iseseisvalt liikuvate pronksi- ja teraskulptuuridega tegelemist laienes Stella looming arhitektuuristruktuuridele. Nende teoste hulka kuuluvad alumiiniumribaga kest Miamis (1999) ja monumentaalne skulptuur "Prinz Friedrich von Homburg, Ein Schauspiel, 3X" (1998–2001), mis asub Washingtoni Rahvusgalerii murul. 1993. aastal valmis Stellal Toronto Walesi Printsessi teatri dekoratiivskeem, mis koosnes 930 ruutmeetri suurusest seinamaalingust. Tema ettepanek Dresdeni Kunsthalle ja aia loomiseks ei kandnud aga vilja. 1997. aastal maalis Stella 465 ruutmeetri suuruse installatsiooni "Stella projekt", mis paigutati Moorese ooperimajja Rebecca ja John J. Moorese nimelise muusikakooli kampuses.
Tähtsus
Stella mõju on tunda paljude Ameerika kaasaegsete kunstnike teostes. Kuigi Stella ise ei pidanud ennast kunagi minimalistiks, viis tema mustade maalide sari kunstniku tähtsale kohale kunstiajaloos, inspireerides ka kunstnike nagu Carl Andre looma kunstiteoseid, millest oli eemaldatud ekspressiivne sisu ja mida iseloomustas tööstuslik välimus ning korduvate geomeetriliste vormide näiliselt anonüümne käsitlemine. Stella värvivariatsioonid, ümmarguste motiivide uurimine ja erivormilised lõuendid mõjutasid selliseid kunstnikke nagu Kenneth Noland ja olid katalüsaatoriks sellistele arengutele nagu värvivälja maalimine ja maalilisjärgne abstraktsionism.
Stella teosed on andnud inspiratsiooni ja mõtteainet nii mõnelegi kunstikriitikule ja -teoreetikule. Clement Greenberg on öelnud: "Kui vanad meistrid lõid ruumiillusiooni, kuhu kõndimist võiks ette kujutada, on modernisti loodud illusioon selline, kuhu saab vaadata, läbi pääseda, ainult silmaga." Stella ideed inspireerisid ka teisi perioodi suuremaid teoreetikuid nagu Carl Andre, Donald Judd ja Michael Fried. Stella loomingut eksponeeriti mitmel 1960. aastate kunsti määratlenud olulisel näitusel, sealhulgas Solomon R. Guggenheimi muuseumi näitustel "Erivormiline lõuend" (1964–1965) ja "Süsteemne maal" (1966). Tema kunstile on pühendatud mitu retrospektiivi Ameerika Ühendriikides, Euroopas ja Jaapanis.
2009. aastal pälvis Frank Stella president Barack Obama riikliku kunstimedali. 2011. aastal autasustati Stellat rahvusvahelise skulptuurikeskuse elutööpreemiaga kaasaegse skulptuuri alal. 1996. aastal sai ta audoktori kraadi Jena ülikoolis Saksamaal, kus on püsivalt eksponeeritud tema suured "Hudsoni jõe oru" sarja skulptuurid. Paljude tunnustusavalduste seas on Harvardi ülikooli kutse Stellale pidada Charles Eliot Nortoni loenguid aastatel 1983–1984. Tänapäeval hoitakse Stella teoseid muu hulgas New Yorgis asuva Metropolitani muuseumi, Baseli Kunstimuuseumi, Chicago Kunstiinstituudi, Washingtoni Rahvusgalerii ja Londonis asuva Tate'i galerii kollektsioonides.
Masvingo
pisi|Masvingo Masvingo on linn Zimbabwes, Masvingo provintsi halduskeskus. Linna ametlik nimi oli 1982. aastani Fort Victoria.
Tugevusõpetuse mõisteid
''Siin on loetletud tugevusõpetuse mõisteid.
Eesti Tööliste Partei
Eesti Tööliste Partei oli 1926. aastal Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei lõhenemisel kommunistlike vaadetega liikmete lahkumisel tekkinud partei.
Partei juhtorganiks oli Eesti Tööliste Partei Keskkomitee ja ETP KK Poliitbüroo. Eesti Tööliste Partei liider ja ETP Keskkomitee liige oli Ernst Selge ja ETP keskkomitee esimees, Valter Kaaver (1929–1930).
ETP juures tegutsesid Eesti Tööliste Partei võimlemisrühmad ja Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei juures Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei võimlemisrühmad.
ETP III Riigikogus
III Riigikogu valimistel 1926. aastal sai Eesti Tööliste Partei 30 339 häält, mis oli 5,8% ja andis kuus kohta. Riigikogusse valiti partei saadikud: Rosalie Verner (Tallinna ringkond)
Detsembris 1926 heideti segaste rahaasjade selgumisel Eesti Tööliste parteist ja Riigikogu fraktsioonist Demokraatlik Liit välja Arnold Grimpel.
III Riigikogu valimistel valiti Eesti Tööliste Partei nimekirjast III Riigikogusse (1926–1929), Hans Martinson, Eduard Pesuri, August Sprenk, Theodor Maurer kuid 12. jaanuaril 1929. aastal heideti Eesti tööliste partei III kongressi otsuse põhjal nad ETP-st välja ja Hans Martinson, Eduard Pesur läksid üle Eesti Sotsialistlikusse Töölisparteisse IV (1929–1932) ja V Riigikogus (1932–1937).
Septembris 1930 mõisteti Tallinna-Haapsalu rahukogus süüdistusmaterjali puudumisel kohtulikult õigeks Eesti Tööliste Partei liikmed kirjanik Valter Kaaveri ja Leonhard Kääri kaaslased Harald Kadu ja August Muru. V. Kaaver ja L. Käär põgenesid, kui kuulsid Kadu ja Muru süütegudest.
ETP IV Riigikogus
IV Riigikogu valimistel 1929. aastal valiti V. Kaaver Eesti Tööliste Partei esindajana IV Riigikogu saadikuks. Kaaver siirdus 1930. aastal Nõukogude Venemaale, kus ta korduvalt arreteerituna suri vangilaagris.
Partei likvideerumine
Partei lõpetas tegevuse 1930. aastal.
Amarbajasgalant hijd
Amarbajasgalant hijd (mongoli keeles 'rahuliku rõõmu klooster') on klooster Mongoolias Selenge jõe lähedal. See on üks tähtsamaid budismi keskusi Mongoolias.
Kloostri ehitamist alustati 1726. aastal (punase hobuse aastal) ja lõpetati 1736. aastal (punase draakoni aastal). Selle ehitasid mandžud Undur Gegeeni Dzanabadzari lugupidamise ja austuse märgiks. Kogu kompleksi püstitamine läks mandžude riigikassale maksma 100 000 langi hõbedat (3730 kg).
Sisend-väljundplokk
Sisend/väljundplokk on digitaalseadme osa, millel on elektriline ühendus kõikide sisenditega (lülitid, andurid jms.) ja väljunditega (mootorid, signaallambid jms.). Sisend väljundplokk võib olla ühes ümbrises, kuid ka moodulitena eraldatud. Seejuures moodulite arv võib olla kuitahes suur (palju sisendmooduleid ja väljundmooduleid).
Sisend/väljundplokk on ühendatud otse protsessoriga olles niiviisi protsessori silmadeks, kõrvadeks, kui ka suhtlusvahendiks välismaailmaga.
Mongoli selge kiri
Tähestiku koostas 17. sajandil Zaya Pandita, kes oli Dzanabadzari kaasaegne ja rahvuselt kalmõkk.
Selget kirja kasutasid Volga ääres elavad kalmõkid kuni 1924. aastani, mil võimul olnud kommunistid keelustasid selle kasutamise, asendades selle kirillitsaga. See on siiani levinud Hiinas elavate kalmõkkide seas.
Valgusfilter
pisi| Klaasfiltrid pisi| Optilised filtrid
Valgusfilter (optiline filter) on harilikult klaasist, plastist või muust sellisest materjalist seade, mis laseb valikuliselt läbi erineva lainepikkusega valgust.
Enamik valgusallikaid kiirgab terve nähtava valguse spektri ulatuses. Paljudel juhtudel pakub huvi kindla lainepikkusega kiirgus. Seda on kerge saavutada spetsiaalsete filtrite abil, mida läbides soovimatu lainepikkusega valgus neeldub või peegeldub ning filtri läbib vaid meid huvitav osa.
Läbilaskvus
Läbilaskvus kirjeldab, kui suur osa pealelangevast valgusest läbib filtri. Kui filter on tehtud homogeensest ja isotroopsest materjalist ning selle pinnad on siledad ja paralleelsed, siis läbilaskvus sõltub filtri paksusest, materjali optilistest parameetritest (mis omakorda sõltuvad lainepikkusest ja temperatuurist), valguse langemisnurgast ja polarisatsioonist. Risti pinnaga langeva valguse jaoks on läbilaskvuskoefitsient arvutatav valemiga:
,
Sisemine läbilaskvus: ,
neeldumiskoefitsient: ,
kus \lambda on lainepikkus vaakumis ja d on plaadi paksus.
Optiline tihedus
Optiline tihedus (OD, ingl optical density) kirjeldab filtri võimet blokeerida valguslaineid. Optilisest tihedusest sõltub, kui suur osa valgusenergiast antud lainepikkusel filtrit läbib. Suur optilise tiheduse väärtus osutab madalale läbilaskvusele ja väike optiline tihedus – kõrgele läbilaskvusele.
T=10^{-OD}
T – läbinud valguse osakaal.
OD=-\log(T).
Valguse langemisnurk
Valguse langemisnurk on nurk langeva valguse leviku suuna ja filtri pinnanormaali vahel. Enamik filtreid on loodud kasutama nullkraadise langemisnurga all ehk normaallangemise all. Kiirejagajana töötavate filtrite korral on langemisnurk harilikult 45 kraadi. Neid läbiv valguskiir jaguneb kaheks või enamaks kiireks, mille intensiivsused võivad, aga ei pruugi olla samasugused. Suurem osa filtreid, nagu näiteks interferentsifiltrid, on tundlikud langemisnurga muutuste suhtes, mis tähendab et filtri karakteersed omadused muutuvad langemisnurga muutudes.
Kaks põhilist tagajärge, mis ilmuvad filtri läbilaskvuse spektris langemisnurga suurenedes, on: 1) Siirdeala nihkub lühemate lainepikkuste poole; 2) Läbilaskvusspektrid s- ja p-polariseeritud valguse jaoks muutuvad erinevaks.
Läbipääsuala
Läbipääsualaks (ingl passband) nimetatakse lainepikkuste vahemikku, kus filter on valgusele hästi läbipaistev.
Siirdeala
Siirdealaks nimetatakse lainepikkuste vahemikku, mis jääb tõkkeala miinimumi ja läbipääsuala maksimumi vahele. Siirdeala võib olla väga väike (üleminek tõkkealalt läbipääsualale on kiire) või väga lai. Kitsa siirdealaga filtreid on mugav kasutada lähestikuste lainepikkuste eristamiseks.
Filtrite liigid ja nende tööpõhimõte
Enamiku tänapäevastest filtritest võib suuremalt jaolt jagada kaheks: klaasfiltrid (neeldumisfiltrid) ja interferentsfiltrid. Nende põhiline erinevus seisneb selles, kuidas nad pealelangenud valgust filtreerivad. Klaasfiltris osa valgusest neeldub ja see sõltub klaasfiltris leiduvatest lisandmaterjalidest. Klaasfiltri poolt takistatud valgus neeldub filtris ega peegeldu tagasi. Vastupidi töötavad aga interferentsifiltrid, mis peegeldavad ebavajaliku lainepikkusega valgusti ja lasevad läbi vaid soovitud osa spektrist.
Neeldumisfiltrid
Neeldumisfiltrid (e klaasfiltrid) on harilikult klaasist või plastist ja valgust neelavatest lisanditest valmistatud optilised seadmed, mis neelavad valgust teatud lainepikkuste vahemikus. Nende töö põhineb lisandmaterjali omadusel neelata valgust kindlatel lainepikkustel. Lisandmaterjalina kasutatakse värve, pigmente, pooljuhtmaterjale või muid aineid, mis parandavad filtri optilisi omadusi.
Klaasfiltrid on hea lahendus olukordades, kus probleemiks on soovimatu valgusallika tekitatud valgusmüra. Klaasfiltrite eeliseks on, et nende optilised omadused sõltuvad vähe valguse langemisnurgast ja sellepärast võib valgus langeda suure arvu eri nurkade all, ilma et filtri läbilaskvus ja neeldumine oluliselt muutuks.
Kuna neeldunud valgus filtris muutub soojuseks, ei sobi need filtrid kasutamiseks suure võimsusega optilise kiirguse korral, mis kutsub filtri materjalis esile suure temperatuurimuutuse ja filter võib mõraneda.
Klaasfiltrite rakendusala on väga suur – neid kasutatakse eriliste efektide tekitamiseks fotograafias ja filmimisel.
Interferentsfiltrid
pisi|Interferentsfiltrid
Interferentsfiltrite töö põhineb soovimatu valguse peegeldumisel filtris ja filtrilt ning samal ajal lastes läbi soovitud lainepikkusi. Need filtrid valmistatakse mitmest erineva murdumisnäitajaga ainest, mis lisatakse kihiti üksteise peale, et kasutada ära lainete interferentsi omadusi. Valgus osaliselt peegeldub kahe erineva murdumisnäitajaga kihi eralduspinnal. Ainult lained, millel on kindel langemisnurk ja lainepikkus, interfereeruvad konstruktiivselt ja läbivad filtri. Ülejäänud valguslained kustutavad üksteist ja peegelduvad filtri pinnalt.
Erinevalt klaasfiltritest on interferentsfiltrid väga tundlikud langeva valguse langemisnurga suhtes. Kui valgus langeb nurga all, mis on väljaspool filtri ettenähtud disaini, ei suuda filtrid säilitada neile määratud optilisi omadusi. Kehtib reegel, et kui suurendada valguse langemisnurka, nihkub filtri spekter väiksemate lainepikkuste poole ja nurga vähendamine nihutab filtrit suuremate lainepikkuste poole.
Wratteni filtrid
Wratteni filtrid (ingl Kodak Wratten filter) on lakiga kaetud želatiinist filtrid. Seda tüüpi filtrite loomisel kasutatakse orgaanilisi pigmente, mis lahustatakse želatiinis saavutamaks filtri soovitud spektraalomadusi. Seejärel asetatakse želatiini ja värvi lahus toestavasse alusesse kuni selle kuivamiseni. Pärast aluse eemaldamist kaetakse saadud kile selle kaitseks lakiga. Vaatamata sellele, et filtrid on lakiga kaetud, tuleb neid kahjustuste vältimiseks käsitseda hoolikalt: võttes neid kätte vaid äärtest või nurkadest. Wratteni filtreid tuleks hoiustada kuivas, kuna niiskus võib pärssida filtri omadusi ning muuta filtri häguseks. Samuti ei talu seda tüüpi filtrid liialt kõrgeid temperatuure. Kuigi Wratteni filtrid olid esialgu loodud fotograafias kasutamiseks, on need kasutust leidnud ka teistes valdkondades.
Madalpääsufilter
Madalpääsufiltrid (ingl longpass filter) on valgusfiltrid, mis eemaldavad lühemad lainepikkused ja lasevad läbi suure lainepikkusega laineid. Madalpääsufiltrid võivad omada väga järsku tõusu (selliseid filtreid nimetatakse ka äärefiltriteks; ingl egde-filters) ja neid kirjeldatakse lainepikkusega (ingl cut-on wavelength), mis vastab 50%-le energiale maksimaalsest läbilaskvusest. Seda tüüpi filtreid kasutatakse tihti fluorestsentsi mõõtmisel, sest sellega on mugav eemaldada ergastavad lainepikkused ja säilitada ning lasta läbi soovitud lainepikkused.
Madalpääsufiltrite alla kuuluvad näiteks paljud klaasfiltrid, nähtavat valgust blokeerivad ja infrapunakiirgust läbi laskvad interferentsfiltrid.
Kõrgpääsufilter
Kõrgpääsufiltriteks (ingl shortpass filter) nimetatakse filtreid, mis takistavad piirlainepikkusest (ingl cut-off wavelength, vastab 50% energiale maksimaalsest läbilaskvusest) suurema lainepikkusega lained ja lasevad läbi sellest väiksema lainepikkusega laineid (harilikult nähtava valguse piirkond ja ultraviolettvalgus). Ka kõrgpääsufiltrid võivad omada järsku tõusu ja seega on neid hea kasutada kindla lainepikkuste vahemiku eemaldamiseks või läbi laskmiseks. Kõrgpääsufiltrite hulka kuuluvad näiteks infrapunakiirgust eemaldavad filtrid – filtrid, mis lasevad läbi nähtavat valgust ja neelavad või peegeldavad infrapunakiirgust.
Ribapääsufilter
Ribapääsufiltrid lasevad läbi ainult teatud kindlasse lainepikkuste kitsasse ribasse (2–10 nm) või vahemikku (50–80 nm) kuuluvaid lainepikkusi. Ribapääsufiltrid on eriti tundlikud langemisnurga muutuste suhtes, seepärast tuleb neid hoolikalt käsitseda.
Fotograafias
Fotograafias kasutatakse filtreid eelkõige efektide saamiseks, värvide esiletõstmiseks või aparatuuri kaitseks. Näiteks aitavad filtrid vähendada peegeldusi, kaitsta kaamera läätsi ja osaliselt või täielikult takistada valguse kogust, mis fotoaparaati pääseb.
Mustvalgeid pilte jäädvustavad kaamerad ei tee vahet värvidel, aga valgusfiltri kasutamine kaameras suurendab märgatavalt kontrasti värvide vahel. Esemete ja kehade kujutised, mis on filtriga sama värvi, muutuvad heledamaks ja vastandvärvi kehad muutuvad tumedamaks. Näiteks kui meil on kaks tabletti – üks punane ja teine roheline, siis monokromaatse kaameraga pilti tehes tekib mustvalge kujutis, kus nii punane kui ka roheline näivad ühtemoodi hallid ja neid on raske eristada. Kui aga kasutada kaamera sees punast filtrit, muutub punane tablett helehalliks ja roheline tablett tumedamaks halliks. Sarnaselt saaksime kasutades rohelist filtrit – roheline tablett muutuks toonilt heledamaks ja punane tumedamaks halliks.
Spektrite mõõtmisel
Teaduses kasutatakse optilisi filtreid spektrite mõõtmiseks. Näiteks fluorestsentsi ja Raman-hajumise mõõtmisel kasutatakse klaasfiltreid ergastava valguse puhastamiseks ja soovimatu kiirguse lainepikkuste eemaldamiseks.
Raman-spektroskoopias võivad ribapääsu-, ribatõkke- ja madalpääsufiltrid kõvasti parendada mõõtetulemusi. Ribapääsfilter paigaldatakse laserikiire teele laseri ja mõõdetava proovi vahele. See kindlustab, et proovi peale pääseb vaid laserist tuleva lainepikkusega valgus ja teiste lainepikkustega lained on blokeeritud. Kui laseri valgus jõuab proovi pinnale, nihkub lainepikkus Raman-hajumise tõttu ning sisaldab palju nõrga intensiivsusega signaale. Sellepärast on oluline blokeerida laserist väljuva valguse lainepikkus, mis võib peegelduda proovilt endalt või proovi alusplaadilt. Selleks kasutatakse võimalikult terava servaga ribatõkkefiltreid, mis eemaldavad kitsa lainepikkuste vahemiku, mille võimalikult keskkoha lähedal asub laserikiire lainepikkus.
Riik (bioloogia)
Eukarüoote on varem jagatud algul kolme ja seejärel nelja riiki (taimed, loomad, seened ja protistid). 2012. aasta seisuga on need arvatud aga viide suurde rühma (Archaeplastida, SAR, Excavata, Amoebozoa ja Opisthokonta), mida võib tinglikult pidada ka riikideks. Samas on jätkuvalt mõningaid eluslooduse rühmi, mille paigutus pole kindel ja mis võivad sellest viiesest jaotusest väljapoole jääda.
Arhede puhul on välja pakutud kolm riiki: DPANN, Euryarchaeida ja Proteoarchaeota.
Nikolai
Nikolai (vene keeles Николай) on venepärane mehenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 19. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Nikolai 4360 mehel.
Ka (mütoloogia)
Ka oli Vana-Egiptuses üks inimhinge seitsmest osast. Elujõud, ihuline kohalolek.
Vaata ka
Anima (religione dell'antico Egitto)
Pneumomootor
Pneumomootor ehk suruõhumootor on mootor, mis muundab gaasi rõhuenergiat mehaaniliseks tööks.
Pneumomootorite eeliseks on suur liikumiskiirus. Puuduseks aga väike arendatav pöördemoment ja jõud.
Lihtsaim pneumomootor on pneumosilinder, mida võiks vaadelda kui lineaarliikumise pneumomootorit.
Atmosfäär (täpsustus)
"Atmosfäär" võib tähendada erinevaid asju:
Pavlovsk
Pavlovsk on Venemaal Peterburi haldusalas Puškini rajoonis asuv linn.
Pavlovsk asub Peterburi kesklinnast 26 km lõunas Slavjanka jõe kaldal.
Kliima
Aastas sajab Pavlovskis keskmiselt 633 mm. Suvel sajab pisut rohkem kui talvel. Kõige sajusemad kuud on juuli (78 mm) ja august (77 mm), kõige kuivemad veebruar (31 mm) ja aprill (33 mm).
Veestik
Läbi Pavlovski voolab Slavjanka, mis suubub Neevasse. Nagu kõik Peterburi jõed, nii on ka Slavjanka saastunud. 2008. aasta mais analüüsis Greenpeace Slavjanka vett Pavlovskis ning leidis, et mitme saasteaine sisaldus jõevees ületab lubatud normi kümneid ja isegi sadu kordi. Jõest avastati elavhõbedat, naftasaadusi, pliid, atsetooni, kloroformi ja veel paljusid ohtlikke aineid. Slavjankat saastavad 16 tööstusettevõtet, kes lasevad jõkke oma olmejäätmeid.
Elustik
Enne Pavlovski asutamist oli selle maa-ala kaetud segametsa, milles ülekaalus olid okaspuud, ja madalsooga. Intensiivse majandustegevuse tulemusel on tänapäeval loodusmaastik kõikjal asendunud kultuurmaastikuga. Elamumaa ja põllumajandusmaa kõrvalt kohtab teisese tekkega haavikuid ja kaasikuid, vähem lepikuid ja pajumetsi.
Mtshetha
Mtshetha on üks Gruusia vanimaid linnu, Gruusia pealinn 3. sajandist eKr kuni 5. sajandini. Seal võeti 317. aastal vastu ristiusk. Linna ajaloolised hooned kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Pavlovsk
Elustik
18. ja 19. sajandil loodi Pavlovskisse pargid. Tänapäeval hõlmab pargipiirkond 5,548 km² ning koosneb Paveli ja Anna pargist. Aastail 1978–1983 loendati pargis 361 tuhat puud, mis kuulusid 54 liiki: 16 liiki kuuski, männid, lehised, nulud, 2 liiki kaski, 2 liiki pajusid, 2 liiki pärni, tammed, jalakad, hall lepp, haavad, pihlakad ja toomingad. Põõsaid oli 88 liiki, neist kõige sagedasemad olid suur läätspuu, enelad, kukits ja põõsaspajud.
1978. aastal loendati Pavlovskis 71 liiki linde, mis kuulusid 28 sugukonda ja 9 seltsi. Imetajatest elavad seal oravad, valgejänesed, nirgid, kärbid, mutid, karihiired, siilid, leethiired ja ondatrad. Talvel tulevad parki rebased, metssead ja põdrad. Kahepaiksetest elavad pargis rohukonn ja harilik kärnkonn, roomajatest arusisalik. Putukaid on leitud 87 liiki 46 sugukonnast.
Ajalugu
pisi|Pavlovski loss pisi|Pavlovski park pisi|Pavlovski park. Slavjanka org. Sõpruse tempel pisi|Pavlovski raudteejaam Juba 13. sajandil asutati Pavlovski kanti puust linnus. Sel ajal kuulus see piirkond Novgorodimaa Vadja viiendikku. Pole teada, et sel linnusel oleks mingit muud nime olnud kui Gorodok na Slavjanke ehk Linnus Slavjankal.
18. sajandil asusid linna kohal ingerisoome külad Linna ja Seppälä. Sõna linna tähendab soome keeles kindlust ja seppälä sepikoda.
Katariina II armastas sealkandis jahil käia. Ta sõitis sinna oma kaaskonnaga 5 km kauguselt Tsarskoje Selost. Katariina laskis Slavjanka kaldale jahiseltskonna lühiajaliseks majutamiseks ehitada kaks jahimaja, mida nimetati Krik ja Krak. Krak lammutati 1929 ja Krik põles maha Teise maailmasõja ajal.
12. detsembril 1777 kinkis Katariina II külad (362 tessatini) oma pojale Paulile. Seda loetakse Pavlovski sünnipäevaks. 1778 valmis kaks väikest mõisahoonet, mis olid mõeldud Paulile ja tema naisele Maria Fjodorovnale. Neid nimetati vastavalt Paullust ja Marienthal. Nende ümber rajati esimesed lilleaiad, millest areneski välja tänapäeva park. Küla peatänavaks sai Pavlovskit Tsarskoje Seloga ühendav tee, mis tänapäeval kannab Sadovaja tänava, aga enne 2002 Revoljutsi tänava nime. 1. jaanuari 1780 seisuga elas Pavlovskis 54 inimest. 1780 andis Paul arhitektile Charles Cameronile ülesande ehitada uus loss ja 1786 see Paullusti kohale valmiski. 1784 lõpetas arhitekt Giacomo Quarenghi Maarja Magdaleena kiriku ehitamise, mis pühitseti 17. (vkj. 6.) septembril 1784 ja oli asula esimene kivimaja. Kiriku juurde kuulus 26 kohaga haigla kummastki soost patsientidele. Külas paiknes ka sõjaväeosa (3 pataljoni), kelle jaoks rajati eraldi 40 kohaga laatsaret. 1788 kinkis Paul küla oma naisele, sest eelistas ise residentsina Gattšinat. 12. novembril 1796 nimetas Paul I küla Pavlovski linnaks. 1797 valmis Marienthali maja asemele kindlus Bip, mis hävis Teises maailmasõjas ja taastati 2000. aastate keskel.
Mihhail Pavlovitši ajal arenes Pavlovsk märgatavalt. Suurvürst laskis parandada linna tänavate olukorda ning asutas lastekodu ja algkooli. Algkoolis tohtisid õppida ka kaupmeeste ja käsitööliste lapsed. Rajati teater ja observatoorium. 30. oktoobril 1837 saabus Pavlovskisse esimene rong. Mugav ühendus pealinnaga aitas kaasa Pavlovski kasvule.
Mihhail Pavlovitš suri 1849. Tal polnud poegi, aga kuna tütrele ei saanud mõisa pärandada, siis läks see Nikolai I pojale Konstantin Nikolajevitš Romanovile. Tema linna arendamisega ei tegelenud, kuid laskis 1872 rajada ausamba Peeter I-le. Selle skulptor oli Ivan Vitali. Konstantin Nikolajevitši ajal kujunes Pavlovsk suvituskohaks: 1874 loendati linnas 323 suvilat.
30. oktoobril 1918 hukkus Tsarskoje Selo all revolutsionäär, arst Vera Slutskaja, kelle järgi Pavlovsk nimetati ümber Slutskiks. 1919. aasta oktoobris käisid Slutski kandis lahingud Punaarmee ja Nikolai Judenitši sõjaväe vahel, milles Judenitš sai lüüa. Pärast kodusõja lõppu sai Slutskist Leningradi oblasti rajoonikeskus, rajati mitu lastekodu ja pioneerilaagrit. 1930. aastatel otsustati loss muuta muuseumiks.
1930 arvati Slutsk Leningradi Prigorodni rajooni koosseisu. 16. augustil 1936 see rajoon likvideeriti ja Slutsk sai taas Leningradi oblastisse kuuluva Slutski rajooni keskuseks.