cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suguline valik
Piiritlus
pisi|Suguline valik tekitab [[lavendel-paradiisilinnul värvikireva soolise dimorfismi. Ülal isaslind, all emaslind. John Gerrard Keulemansi maal (1912)]] Teoses Liikide tekkimine (1859) kirjeldab Charles Darwin kunstlikku valikut (aretamine) ja looduslikku valikut.
Loodusliku valiku mõistele rääkisid aga vastu vaadeldavad tunnused, mis on nende kandjatele nende keskkonnas kahjulikud. Raamatus "The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex" (1871) kirjeldas Darwin sugulist valikut, millega ta sai neid tunnuseid seletada.
Teooria
Ühe munaraku valmistamiseks kulub emasisenditel märkimisväärselt rohkem energiat, kui isasisenditel kulub suure hulga seemnerakkude valmistamiseks. Ülejääva energia suunavad isased enda silmapaistvamaks tegemiseks, et tagada suurem tõenäosus paarituda ja oma geneetilist materjali edasi anda.
Darwin oletas, et isaste tunnuseid ja omadusi on suguline valik täiustanud pika aja jooksul.
Anija tee
Anija tee (riiklik registreerimisnumber 11131) on kõrvalmaantee Anija vallas. Tee pikkuseks on 1,7 km.
Suguline valik
Sugulise valiku mehhanismid
pisi|Võistlused emaste pärast toimuvad näiteks [[Põder|põtradel]] pisi|Isane [[läik-lehtlalind ehitab emase meelitamiseks rikkalikult kaunistatud pesa. ]] Isastel on mitut liiki võimalusi leida endale partner ja tagada oma geenide edasilevikut.
Anija tee
Tee saab alguse Jägala–Käravete maantee kümnendal kilomeetril Partsaare ja Kuusemäe küla piiril. Tee läbib Partsaare, Kuusemäe ja Anija küla. Tee lõpeb Kose–Jägala maantee kolmekümne neljandal kilomeetril Anija külas. Tee ületab 3 truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on 200–500 autot ööpäevas. Anija küla tiheasustusega alal on kiiruspiirang 30 km/h. Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Suguline valik
Sugulise valiku mehhanismid
Ülalpool loetletud mehhanismidest esinevad tihti kaks või enam koos.
Soosisene valik: konkurentsivõitlused samast soost isendite vahel
Soosisene valik toimib tunnustele (näiteks kehasuurus, värvus, häälitsused, silmahambad), mis on olulised soosiseses konkurentsis paaritumisele ligipääsemise pärast.
Fisheri hüpotees
1930. aastal tuli Ronald Fisher välja runaway hüpoteesiga ehk Fisheri hüpoteesiga, millega saab seletada ühe tunnuse eelistamist isastel emaste poolt. Darwin ei osanud sellele probleemile ammendavat vastust leida ja seda heideti talle tihti ette. Fisher oletas, et pika aja jooksul kujuneb liigi isasisenditel valiku tulemusena äärmuslik tunnusevariant.
Ta kujutas ette kaheetapilist protsessi lindude seas. Isastel lindudel tekib erinevus sabapikkuses ja pikema sabaga lindude ellujäämisvõimalus seega väheneb. Need pikasabalised isased, kes jäävad ellu, on järelikult näiteks väledamad. Fisher oletas, et seejuures on ka emaslindude seas erinevad eelistused isaste sabapikkuse osas. Emased, kes valisid pikema sabaga isaseid, said suurema ellujäämisvõimalusega järglasi. Tekkis seos pikasabalisuse alleeli ja pikasabalisuse eelistamise alleeli vahel ja need pärandusid edasi. Protsessi kordumisel tekib olukord, milles pikasabalistel isastel tekib suurem tõenäosus nii ellu jääda kui ka paarituda. Fisher väitis ka, et saba pikkus jätkab kasvamist, kuni liiga pika sabaga isased hakkavad liiga väikese kohastuse tõttu surema.
Händikäpi printsiip
pisi|281x281px|Paabulind demonstreerimas oma saba 1975. aastal sõnastas Amotz Zehavi mõtte, mis seletab ekstravagantsete tunnuste esinemist isasloomadel. Ta pakkus, et sugulises valikus eelistatakse kohasust vähendavaid tunnuseid, sest need näitavad isase osavust. Klassikaliseks näiteks on paabulinnu saba, mis teeb isaslinnust kerge saagi röövloomadele. Mida suurem on saba, seda atraktiivsem on isaslind, sest see näitab, et vaatamata oma suurele sabale, mille tõttu ta võib saagiks langeda, on ta suutnud ellu jääda ning järelikult on tal selleks paremad geenid, mida ta saab oma järglastele edasi anda. Sarnane lugu on ka linnulauluga. Isane lind saab kauem laulda, kui ta on kiire toidu leidmises ja osav vaenlaste vältimises.
Ajalugu
Esimesena on sugulist valikut maininud Charles Darwin teoses "Liikide tekkimine" 1859. aastal. Ta märkas, et mõnede liikide isastel on tunnuseid, mis ei ole looduslikus valikus kasulikud, ja arvas, et nende püsimisel on võtmeroll mingisugusel sugulisel valikul. Teoses "Inimese põlvnemine ja suguline valik", mis avaldati 1871. aastal, selgitas ta oma vaateid ja avastusi sugulisest valiku asjus täpsemalt. Darwiniga tegi tihedat koostööd Alfred Russel Wallace, kes aitas Darwinil sugulist valikut kirjeldada ning toetas tema teooriaid. Neid ei võetud algul tõsiselt ning sugulise valiku teooria leidis vähe toetajaid. Siiski uurisid 20. sajandi alguses sugulist valikut mõned tuntud teadlased. Nende seas oli Ronald Fisher, kes püstitas Fisheri hüpoteesi. Sugulise valikuga hakati tegelema uuesti 1970. aastatel. Sugulise valiku teooria hakkas järsult populaarsemaks muutuma ja pakub tänapäevani palju uurimismaterjali. 20. sajandi teisel poolel tegelesid sellega näiteks Amotz Zahavi, Russel Lande, Marlene Zuk ja Mary Jane West-Eberhard.
Georg Martinoff
Georg Olaf Martinoff (8/21. aprill 1910 Tallinn – 7. oktoober 1981 Vancouver) oli eesti arstiteadlane (neuroloog).
Tema isa Bernhard Martinoff oli kaupmees. 1928. aastal lõpetas Georg Martinoff Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi, 1928–1934 õppis Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, 1940. aastal sai meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Spontaansed subarahnoidaalsed verevalumid". Martinoff kuulus EÜS Põhjalasse.
Ta töötas Tartu Ülikooli närvikliinikus assistendina. 1944. aasta algul läks Soome, kus oli Helsingi nn Eesti intelligentide klubi president, ning siis Rootsi, kus oli 1946. aastal Eesti Rahvusfondi laekur ning juhtis ka Balti Humanistliku Ühingu bürood. Rootsist läks ta 1950. aastal Kanadasse, kus tegutses Vancouveris ärimehena.
Leonhard Mardna oli tema poolvend.
Alexander Mickwitz
Alexander Woldemar Leopold Mickwitz (4. september 1892 Uusikirkko kund, Halila, Viiburi lään – ?) oli Eesti agrokeemik.
Ultima Thule (Eesti ansambel)
thumb|Ultima Thule, 2006, vasakult: [[Riho Sibul, Raul Vaigla ja Kalle Vilpuu.]] Ultima Thule on eesti rokkansambel, mis tegutseb alates 1987. aastast. Bändi liidriks oli 2022. aastani Riho Sibul, seal on lisaks temale laulnud ka Tõnis Mägi ja Silvi Vrait.
Ultima Thule tuntusele pandi alus laulva revolutsiooni aegadel, kui esitati patriootilisi ja iroonilisi laule, mis eestlase hingelaadiga hästi sobivad.
Ultima Thulel on tihedad seosed ka teise Eesti legendaarse rokkbändi Singer Vingeriga, kus Riho Sibul ka ise osales. 2006. aasta suvel käisid bändid ühisel kontserditurneel, kus tähistati Singer Vingeri 20. juubelit. 4. mail 2007 toimus Rock Cafes Ultima Thule DVD salvestamise kontsert.
2010. aastal ilmus Ultima Thule viimane album "Jälgede jälgedes".
Praegune koosseis
Mingil ajal kuulus bändi ka trummar Peeter Jõgioja.
Rapporteur
Rapporteur on prantsuse õigussüsteemis kohtunik, kes valmistab teistele kohtunikele ette kirjaliku raporti käsil olevas kohtuasjas esitatud poolte argumentidest ning täpsustab selles õigus- ning faktiküsimused ja loetleb tõendid. Sarnane roll on ka Euroopa Kohtus.
19. Relvagrenaderide SS-diviis (läti 2.)
19. Relvagrenaderide SS-diviis (läti 2.) (saksa keeles ''19. Lettische SS-Freiwilligen-Division, 19. Waffen-Grenadier-Division der SS (lettische Nr. 2)'') oli peamiselt lätlastest koostatud Relva-SS koosseisu kuuluv jalaväediviis. Diviis formeeriti jaanuaris 1944 2. Läti SS-Brigaadist (saksa 2. SS-Infanterie-Brigade (mot)).
Otto Wille Kuusinen
Otto Wilhelm (Wille) Kuusinen (4. oktoober 1881 Laukaa, Soome – 17. mai 1964 Moskva) oli Soome päritolu nõukogude poliitik ja luuletaja.
Elulugu
Otto Kuusinen juhatas 1904. aastast Soome Sotsiaaldemokraatliku Partei vasaktiiba, 1905. aastal lõpetas Helsingi Ülikooli ajaloo- ja filosoofiateaduskonna, filosoofiamagistri teaduskraadiga, magistritöö teema oli "J. W. Goethest filosoofias".
Osales 1905. aasta revolutsioonisündmustes Soomes, juhtides punakaardisalka.
Aastatel 1907–1916 oli Sotsiaaldemokraatliku Partei ajalehe Työmies ja ajakirja Sosialistinen aikakausilehti toimetaja.
Aastatel 1908–1917 oli Kuusinen Soome kindralkubermangu Eduskunta saadik.
Aastatel 1911–1917 oli ka Soome Sotsiaaldemokraatliku Partei Täitevkomitee esimees.
Tegevus Kominternis
Aastatel 1921–1939 oli Otto Kuusinen üks Kommunistliku Internatsionaali Täitevkomitee sekretäridest, aastatel 1940–1964 NSV Liidu Ülemnõukogu saadik. thumb|right|NSV Liidu juhtide [[Jossif Stalini, Vjatšeslav Molotovi, Kliment Vorošilovi ja Andrei Ždanov poolt 1940. aastal Soome "rahvavalitsuse" peaministri O. W. Kuusineniga sõprus- ja abilepingu allkirjastamine]]
Talvesõjas
Kuusise Terijoe valitsust tunnistas NSV Liit ainsa Soome valitsusena ning sõlmis sellega sõprus- ja abilepingu.
Nõukogude esindusorganites
pisi|Otto Kuusinen 1920 aastatel Aastatel 1940–1956 oli Otto Kuusinen Karjala-Soome NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees, NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja; 1941–1964 ÜK(b)P KK/NLKP KK liige; 1957–1964 NLKP KK Presiidiumi liige ja NLKP KK sekretär.
Urn Otto Ville Kuusineni tuhaga asub Moskva Kremli müüris.
Jaan Mets
Jaan Mets (21. detsember 1890/2. jaanuar 1891 Vana-Kariste vald, Pärnumaa – 18. september 1969 Uppsala) oli eesti põllumajandusteadlane.
Oli alates 1909. aastast Üliõpilasselts Liivika liige.
Koen Geens
pisi|Koen Geens Koen Geens (sündinud 22. jaanuaril 1958 Brasschaatis) on Belgia poliitik.
Ta kuulub erakonda Christen-Democratisch en Vlaams. Ta on 11. oktoobrist 2014 kuni 1. oktoobrini 2020 Charles Micheli valitsuse justiitsminister.
Ta on õppinud kaks aastat Antwerpeni Ülikoolis õigusteadust, seejärel õppis ta õigusteadust Leuveni Katoliiklikus Ülikoolis (Katholieke Universiteit Leuven), kust ta sai aastal 1980 õigusteaduse teadusliku kraadi. Harvardi ülikoolist sai ta õigusteaduse magistri kraadi (LL.M (Legum Magister)). Ta oli aastast 1986 Leuveni Katoliiklikus Ülikoolis professoriks. Aastal 2009 kandideeris ta Leuveni Katoliikliku Ülikooli rektoriks, kuid jäi alla Mark Waerile.
5. märtsist 2013 kuni 11. oktoobrini 2014 oli ta Belgia rahandusminister. 11. oktoobrist 2014 kuni 1. oktoobrini 2020 oli ta Belgia justiitsminister.
696
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 691 692 693 694 695 - 696 - 697 698 699 700 701
Soodla tee
Soodla tee (riiklik registreerimisnumber 11133) on kõrvalmaantee Anija vallas Soodla külas. Tee pikkus on 0,9 km.
Tee saab alguse ning ka lõpeb Jägala–Käravete maantee 12. kilomeetril. Tee ületab üht truubi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Konserveerimine
Sõnal "konserveerimine" (harilikult toiduainete kontekstis sama mis konservimine) on mitu tähendust:
Ma armastan Ameerikat
"Ma armastan Ameerikat" on 2001. aasta film.
Filmi režissöör, stsenarist ja toimetaja oli Tõnu Trubetsky.
Filmis esinesid Tõnu Trubetsky, Allan Vainola, Catherine Matveus, Kaspar Jancis, Rainis Kingu, Lauri Leis, Anti Pathique. Osalesid veel Alar Aigro, Kristjan Mäeots, Camille Camille, Teet Tibar, Tõnu Kerge, Kristian Müller, Ülari Ollik, Mait Vaik, Tamur Marjasoo, Marie Myrk, Maret Pärnamets, Meelis Tauk, Linda Pakri, Marta Vaarik, Andrus Vaarik, Karl Martin Sinijärv, Urve Hannus, Maria Kalm, Priit Perv, Marko Tamjärv, Kirsi Pihlaja, Tõnu Lepp, Nestor Makhno.
Operaatorid olid Veiko Taluste, Tõnu Kerge, Andres Suurevälja, Vladimir Voronov, Catherine Matveus, Kristo Männik, Tõnu Trubetsky ja teised.
Lisaks muusikavideotele on filmitud materjali 28. märtsil 1999 Tallinna Sadama D terminalis, 30. märtsil Stockholmis (Frihamnen, City Terminal, Arlanda lennujaama 5. terminal), Iceland Air’i lennukis, New Yorgis (JFK lennujaam, Eesti Maja), 2. ja 5. aprillil New Yorgis (Brooklyni sild, Battery Park), 10. aprillil Stockholmis ja 11. aprillil 1999 Tallinnas.
Jüri Järvet
Jüri Järvet (kuni 1936 Georgi Kuznetsov; 18. juuni 1919 Tallinn – 5. juuli 1995 Tallinn) oli Eesti teatri- ja filminäitleja.
Lapsepõlv
Jüri Järvet sündis 18. juunil 1919 Tallinnas. 1936. aastani oli tema nimi Georgi Kuznetsov. Tema ema Jevgenia Kuznetsova siirdus teadmata põhjustel 1920. aastal Nõukogude Liitu Moskvasse ja poeg jäi ema tuttava hoolde, kes viis ta hiljem lastekodusse, kus ta oli kuni viienda eluaastani. Sealt võeti ta elama perekonda, kus pereisa oli viinavabriku tööline ja pereema kodune. Naine suri, kui Jüri oli kuueaastane, ja mees 1943. aastal sakslaste okupatsiooni ajal. Peres oli enne teda juba kolm last. Vanem tütar oli 23-aastane, tema juba töötas. Noorem õde oli gümnaasiumi lõpu- või eelviimases klassis, hiljem õppis arstiteadust. Poeg õppis Tartu Ülikoolis. Vanemad ei adopteerinud Jürit, talle jäi oma nimi. Hiljem oli ta Tallinnas vanema õega kahekesi, isa läks Viljandi veinivabrikusse tööle. Kuigi isa neid toetas, pidid kaks ülikoolis käivat last väga kokkuhoidlikult elama.
Esimesed teatrikatsetused
Jüri Järvet õppis Gustav Adolfi gümnaasiumis ja Tallinna õhtukolledžis. Koolinäitemängudes talle osasid ei antud, kuni ta 4. klassis ise palus "Kevades" Tiugu sõnatut rolli, mis talle ka anti. Järgmise, Tuulevana rolli tegi ta "Koolikella" nime kandnud näidendis 6. klassis käies. 14-aastaselt avanes tal võimalus mängida teiste poistega massistseenis Draamastuudio Teatris. Aastail 1933–1936 osales Jüri Järvet viies lavastuses. Kooliajal astus ta üles Andres Särevi "Väike lord Fauntleroys", Henrik Visnapuu "Maa-alustes", Oskar Lutsu "Kevades", A. H. Tammsaare "Kuningal on külmas" ja Heino Anto "Aladdini võlulambis".
Karin Kask: "16-aastaselt lõpetas Järvet koolipoisiaastate päris teatris kaasategemise. Sinna vajati nooremaid. Kui Tallinnas avati 1938. aastal teatrikool, siis sinna ta ei püüdnudki saada, arvas, et pole usku ega julgust. Ta kartis, et ei tule toime etüüdi mängimisega, mida eksamil nõutakse."
Palka Jüri Järvet tükkides osalemise eest ei saanud, tekstilisi rolle samuti mitte. See-eest võis ta tasuta Draamastuudio Teatri etendusi vaadata.
Sport
1930. aastal viis tee ta kokku võimlemisõpetaja ja Tallinna Õpetajate Seminari lektori Ernst Idlaga, kes tema koolis võimlemist õpetas. Kuna sportvõimlemine pakkus Jürile huvi, hakkas ta sellega 1933. aastast tegelema. 1935., 1936. ja 1937. aastal tuli ta Tallinna koolinoorte meistriks sportlikus võimlemises.
Kui Jüri oli 19-aastane, kohtus ta ema õe Kuznetsovaga, kellega nad suhtlema hakkasid. Viimane rääkis talle emast ja natuke isastki. Kuznetsova oli emaga kirjavahetuses. Mobilisatsiooni ajal andis naine talle ema aadressi Venemaal Gorkis – Jüri sattus sealsetesse Kunstiansamblitesse. Oli juba maja ees, kui tema oletatav õde talle vastu tuli ning Jüri mõtles ümber, arvas, et tal pole emaga millesti rääkida ja lahkus.
Töökohad
Sel ajal tekkis riid suure sõbra Voldemar Pansoga. Keegi ei tea, mis täpselt juhtus, aga mõlemad olid kuni surmani solvunud. Olid küll vahel filmides veel koos, kuid sõpru neist enam ei saanud.
Isiklikku
Aastatel 1948–1958 oli Järvet abielus näitleja Inna Taarnaga. Poeg Jüri Järvet juunior sündis 1955. aastal.
1958. aastal abiellus Järvet onkoloog Astrid Puurandiga. Tütar Jana Järvet sündis 1960. aastal.
Jüri Järvet: "Mul on poeg ja tütar, kes kumbki ei tunne õnneks huvi näitleja elukutse vastu."
Autoriõigusega kaasnevad õigused
Autoriõigusega kaasnevad õigused ehk naaberõigused on õigused, mis tekivad teose esitajal, fonogrammitootjal, raadio- ja televisiooniorganisatsioonil, filmi esmasalvestise tootjal, varem avaldamata teose pärast autoriõiguse kehtivuse lõppemist esimesena õiguspäraselt avaldaval isikul, samuti autoriõigusega mittekaitstava teose kirjanduskriitilise või teadusliku väljaande avaldajal.
Eestis reguleerib autoriõigusega kaasnevaid õigusi autoriõiguse seadus, eelkõige selle 8. peatükk "Teose esitaja, fonogrammitootja ning televisiooni- ja raadioteenuse osutaja õigused (autoriõigusega kaasnevad õigused)", milles kaasnevate õiguste subjektid määratleb § 62 lg 1. Sama seaduse § 621 lg 1 kohaselt kaasnevate õiguste objekti kaitstust eeldatakse ning tõendamiskohustus on kaitstuse vaidlustajal. Kaasnevate õiguste teostamine ei piira autoriõiguse teostamist. § 74 kohaselt kehtivad kaasnevad õigused 50 aastat: 1) teose esitaja suhtes – teose esmakordsest esitamisest arvates (esituse fonogrammile jäädvustatud salvestise avaldamise või üldsusele suunamise korral 70 aastat avaldamisest või üldsusele suunamisest, muu salvestise korral 50 aastat); 2) fonogrammitootja suhtes – fonogrammi esmakordsest salvestamisest arvates (õiguspäraselt avaldatud või üldsusele suunatud fonogrammi korral 70 aastat pärast avaldamist või üldsusele suunamist); 3) televisiooni- ja raadioteenuse osutaja suhtes – saate esmakordsest edastamisest arvates; 4) filmi esmasalvestise tootja suhtes – filmi esmakordsest jäädvustamisest arvates (õiguspärase avaldamise või üldsusele suunamise korral sellest arvates 50 aastat). Varem avaldamata teose, kirjanduskriitilise või teadusliku väljaande kaasnevad õigused, mis on võrdsed autori varaliste õigustega, kehtivad 25 aasta jooksul teose esmakordsest avaldamisest või üldsusele suunamisest (§ 741). § 75 kehtestab kaasnevate õiguste piirangud füüsiliste isikute mitteäriliseks isiklikuks otstarbeks, hariduses ja teaduses, päevasündmuste kajastamisel, tsiteerimisel, ajutiste salvestiste tegemisel ning üldiselt teoste vaba kasutamise korral seaduse 4. peatükis sätestatud juhtudel (kasutamine isiklikul otstarbel, teaduses, hariduses, informatsiooniliselt ja õiguslikult, mäluasutustes, orbteoste kasutamine jne).
Eesti keeles on vahel eksitavalt nimetatud naaberõigusi ehk autoriõigusega kaasnevaid õigusi ka naabrusõigusteks.
Johann VIII
Johann VIII on olnud mitme valitseja nimi:
Autoriõigus
pisi|See on üks piltidest, mille autoriõiguse üle toimus aastatel 2011–2016 vaidlus, kuna kaamera kuulus inglasele [[David Slaterile, aga pildi tegi fotol olev makaak]] Autoriõigus on autorile kuuluvate isiklike ja varaliste õiguste kogum. Autoriõiguseks nimetatakse ka juriidiliste normide kogumit, mis autorite õigusi käsitlevad. Eestis käsitleb autorite õigusi ja nende kaitset autoriõiguse seadus.
Autoriõigus kaitseb teoseid. Autoriõiguse seaduse kohaselt loetakse teoseks "mis tahes originaalset tulemust kirjanduse, kunsti või teaduse valdkonnas, mis on väljendatud mingisuguses objektiivses vormis ja on selle vormi kaudu tajutav ning reprodutseeritav kas vahetult või mingi tehnilise vahendi abil. Teos on originaalne, kui see on autori enda intellektuaalse loomingu tulemus" (AutÕS § 4 (2)).
Autoriõigus kui juriidiline valdkond sai Euroopas alguse 17. sajandil, kui Inglise parlament kehtestas 1662. aastal trükikodade litsentsimise seadusega (Licensing of the Press Act 1662) litsentsitud raamatute registri. Briti ja Ameerika autoriõigus ("copyright") keskendub peamiselt teoste kirjastajate õiguste kaitsele, Mandri-Euroopa (kuhu kuulub ka Eesti) autoriõigus ("droit d'auteur") käsitleb õigusi ennekõike teose autori seisukohast.
Algselt oli autori eksklusiivsete varaliste õiguste kehtivus lühike, Ameerika Ühendriikides näiteks 14 aastat, mida sai pikendada veel kord 14 aastaks. Tänapäeval on autoriõigus laienenud üha suuremale hulgale kultuurivaldkondadest ning oluliselt pikenenud – Euroopa Liidus kehtivad eksklusiivsed varalised õigused üldjuhul 70 aastat pärast autori surma.
Autori isiklikud õigused
Autori isiklikud ehk moraalsed õigused on autorist lahutamatud ja need tagavad autorile suure kontrolli oma teoste üle. Autori isiklikke õigusi ei ole võimalik müüa ega muul viisil võõrandada. Autori isiklikud õigused on järgmised:
Autori varalised õigused
Autori varaline õigus võimaldab teose autorile loodud teose eest saada sissetulekut. Varaline õigus on äriobjekt ehk varalise õiguse rahalisel loovutamisel ehk litsentsi andmisel on õigus saada autoritasu. Varalised õigused jagunevad:
Juriidiline isik ja autoriõigused
Advokaadibüroo Borenius hinnangul näitab Riigikohtu lahend 3-2-1-155-11, et autoriõiguse mõistes saab autor olla vaid füüsiline isik, kes on teose loonud. Küll võivad juriidilisele isikule kuuluda varalised õigused, näiteks lähevad need autoriõiguse seaduse § 32 alusel tööandjale üle juhul, kui autor on teose loonud oma otseste töökohustuste täitmise käigus. Isiklikud ehk moraalsed õigused jäävad aga autorile. Kollektiivse teose autoriõigused kuuluvad füüsilisele või juriidilisele isikule, kelle algatusel ja juhtimisel konkreetne on teos loodud ning kes on selle välja andnud.
Autoriõigus Eesti Vabariigi alguses ja enne seda
Eestis kehtis 1940. aastani Venemaa 1911. aasta autoriõiguse seadus.
Aastatel 1927–1940 kuulus Eesti Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni liikmete hulka.
Aastal 1932 loodi Eestis Autorikaitse Ühing.
Autoriõigus Nõukogude okupatsiooni ajal
Eesti NSV ajal eksisteeris NSV Liidu Riikliku Autoriõiguste Agentuuri (VAAP) Eesti Vabariiklik Osakond.
Pärast taasiseseisvumist
Aastal 1991 loodi Eesti Autorite Ühing.
Vene Õigeusu Kirik
Vene Õigeusu Kirik (vene keeles Русская православная церковь; lühend VÕK, РПЦ) ehk Moskva Patriarhaat on õigeusu kirik, mis allub Moskva ja kogu Venemaa patriarhile.
Vene Õigeusu Kiriku suhtumine kogu ülejäänud maailmasse, kaasa arvatud Moskva patriarhaadile mittealluvatesse õigeusklikesse, on kokku võetud vene suurmehe Dmitri Medvedevi sõnadega:
"Ukrainlastele ulatati Suureks Pühaks kristliku halastuse käsi. Nende juhid lükkasid selle tagasi. Arvan, et enamik meie sõjaväelasi, kes võtavad osa sõjalisest erioperatsioonist, hingasid kergendatult, kuuldes Ukraina peaklounide keeldumist peatada jõuludeks tuli. Vähem probleeme ja riukaid.
Inimestest, kes jäävad ilma võimalusest kirikus käia, on kahju. Aga sigadel ei ole mingit usku ega kaasasündinud tänulikkust. Nad mõistavad ainult toorest jõudu ja nõuavad vingudes peremeestelt lobi. Sellel põhineb dressuur. Ja see jätkub lääne seakarjuste poolt."
Vene Õigeusu Kirikusse kuuluvad lisaks Venemaa Föderatsioonis asuvatele kirikuorganisatsioonidele ka Venemaa Keisririigi ajaloolisel territooriumil kujunenud õigeusukiriku organisatsioonid: Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kirik, Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kirik ja 1917. aasta revolutsioonide järel emigratsioonis tegutsenud ning 2007. aastal Moskva Partiarhaadiga taasliidetud Vene Õigeusu Kirik Välismaal jt. pisi|[[Kiievi suurvürst (980–1015) Vladimir Svjatoslavitš]] pisi|Patriarh [[Kirill]]
Algus
Vene Õigeusu Kirik loeb enda alguseks 988. aastat, kui Kiievi-Vene suurvürst Vladimir Svjatoslavitš võttis Bütsantsist vastu ristiusu ja tegi sellest Kiievi-Vene riigis riigiusu. Kiievi-Vene riigis asutati Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku Kiievi metropoolia ning Kiievis Kiievi metropoliidi Mihhail I aujärg. Bütsantsi keisririigi preestreid, arhitekte ja kunstnikke kutsuti Kiievi-Vene kirikute ja katedraalide ehitamisele, kes suurendasid veelgi Bütsantsi kultuurilist mõju. Kiievi-Venesse lähetati usu levitamiseks peamiselt kreeklastest munki ja õpetajaid. Kiievi-Venes segunes nende õpetus kohalike paganlike kommetega.
Algselt olid paikkonniti erinevad pühakud (näiteks seal elanud munkadest imetegijad), hiljem püüti nende arvu vähendada ja koosseisu ühtlustada. Mõned peamised – Boriss, Gleb, Dmitri, Georgi, Antonius, Theodosius, Nikita, Vassili, Pjotr, Aleksei, Sofija, Vsevolod, Moissei, Leonti, Joona, Sergi, Jossif.
Bütsantsi pikkade tseremooniate lühendamiseks hakkas varsti palveid ja psalme lugema mitu pappi samaaegselt. Iseloomulik on ikoonide kummardamine. Algsele kirikule (vanausulisele) olid omased kellade pidev kasutamine, halleluuja lausumine kaks korda, ristimärgi tegemine kahe sõrmega, habeme kandmine, kasutusel oli võidmine mürriga. 1370. aastatel algasid nõiaprotsessid.
Iseseisva kirikuna
18. sajandil tugevnes tsaaririigi võim kiriku üle veelgi, kiriku maad sekulariseeriti, kirikule jäi vaid usu- ja kombetalituste täitmise funktsioon. Tsaari (keisrit) hakati üha ülistama, seostades tema isikut Jumalaga, seda nii oma koha säilitamiseks, tagakiusamise vältimiseks kui ka kõrgemasse ametisse pääsemiseks. Sellest perioodist peale hakati ka pühapiltidel kujutama tsaari ja tema soosikud.
Vanausulistele pandud kirikuvanne eemaldati alles 1929. aastal, seda eemaldamist kinnitati 1971. aastal. Lõhe on sellest hoolimata siiani säilinud.
Juhtimine
Vene Õigeusu Kirikul on patriarhaadi staatus ning kiriku eestseisja on Moskva ja kogu Venemaa patriarh (kõnetlusvorm "Teie pühadus" (Ваше Святейшество)).
Vaimulikkond
Vene Õigeusu Kirikus kasutusel olevad kõnetlusvormid:
Iseloomulikud jooned
Vene õigeusu kirikule iseloomulikud jooned tulenevad suurel määral selle Bütsantsi (Konstantinoopoli) päritolust ning on paljuski ühised kõigile Ida õigeusu kirikutele. Kirikute arhitektuuris on kasutusel sibulakujulised kuplid, ristil on üks või kaks lisapõikpuud, ikoonide ees kummardatakse, lüüakse risti ette ja nii edasi.
Õigeusk on Venemaal olnud tugevalt seotud vene rahva enesemääratlusega ja tähendusotsingutega. Venelased on pidanud õigeusku ainsaks õigeks ristiusuks, Moskvat "kolmandaks Roomaks" ning vene rahvast ainsaks "jumalakandjaks" rahvaks maailmas. Uskumus, nagu oleks vene rahvale määratud eriline missioon maailma lunastamisel, seostus 19. sajandil paljude revolutsiooniliste liikumistega ning kandus antiklerikaalsel ja ateistlikul kujul edasi 20. sajandil valitsenud kommunistliku režiimi ekspansionistlikku poliitikasse.
Venemaal on õigeusust välja kasvanud paljud usulised liikumised. Kirik on neid mõnikord tauninud, pannud kirikuvande alla ja isegi jälitanud, kuid samal ajal on kirik ka paljusid sallinud ja tunnustanud (pühakuks kanoniseerimisega jm).
Üks omapärasemaid nähtuseid Venemaal õigeusus on läbi sajandite olnud nn jurodivõide kultus. Jurodivõi on pühaks peetav "Kristuse pärast hull", sisuliselt rändjutlustaja või -munk, kelle iseäralikkust peetakse jumalikuks tunnuseks. Seetõttu on jurodivõi püha ja puutumatu ning võib jutlustada mida iganes. Tuntuimad neist on Peterburi Ksenija (18. saj) ja Grigori Rasputin Nikolai II õukonnas.
Kirikust lahknenud sektid
Strigolnikud (vene keeles стригольники strigolniki) olid 14.-15. sajandil Novgorodi, Pihkva ja Tveri kubermangus levinud ketserlikust liikumisest osavõtjad, käsitöölised ja alamvaimulikud. Nad eitasid kiriklikku hierarhiat, munklust ja mõningaid usudogmasid, protesteerisid kirikumaksude vastu, propageerisid sotsiaalset võrdsust.
Juuditsejad (жидовствующие židovstvujuštšije) oli Novgorodi-Moskva ketserlus Vene õigeusu kirikus, mis algas umbes 1476. aastal Novgorodis. See ilmus ühes eshatoloogiliste ootuste elavnemisega, kuid arvestades kalendrilist aja erinevust juutide Piibli ja selle Aleksandria tõlke vahel, ei pooldanud seda. Rajanes põhjalikumal piiblitundmisel, samuti oldi kursis kabala, astroloogia ja astronoomiaga. Juuditsejad kritiseerisid ikoonide kummardamist. Kristust pidasid nad lihtsalt prohvetiks, mitte jumalinimeseks. Jumal on vaid üks ja ainus. Armulaua atribuute pidasid nad lihtsalt sümboliteks. Ei uskunud hauatagusesse ellu. Kiriklikku hierarhiat pidasid valeks, kuna see oli paika pandud raha eest ("kasu eest").
Võglased (выговцы võgovtsõ) on Võgi vanausulised Pomorjes (pomoorid). Algselt eralduti täiesti muust maailmast, seati sisse poolkommunistlik kord, kogu vara oli ühine, kehtis range tööjaotus. Nad pidasid ülejäänud maailma antikristlikuks. Õpetajad ja papid puudusid. Põhimõte oli – kõik püsib ainuüksi usul, samas elasid ka maailmalõpu ootuses. Jumalateenistus sisaldas ühist palvetamist, laulmist ja lugemist valitud juhataja all (mitte tavapärased maagilised tseremooniad) kabelites ja kodustes palvelates. Nende kontingent oli enamasti talupoeglik. Soovisid ise endale preestriks olla (papitud). Hiljem taastasid sideme maailmaga (1702) ja leppisid riigiga. Kannatasid repressioonide all 1830. aastatel.
Filiplased (филипповцы filippovtsõ) on võglastest kujunenud sekt, kes ei läinud kompromissile riigiga (antikristusega). Nende juhataja oli keegi Filipp. Nad panid võglaste peale needuse ja keeldusid Võgile allumast. Ei palvetanud tsaari eest, keeldusid kahekordse maksu tasumisest. Elasid põhjalas põlistaigas. Tagaajajate ilmudes päästsid end enesepõletamisega. Püsisid leppimatud kuni 19. sajandi teise pooleni.
Fedossejevlased (федосеевцы fedossejevtsõ) on Poolast 1715. aasta paiku alguse saanud liikumine. Selle rajaja oli Feodossi Vassiljev. Kogukonnad olid kinnised, valitses abielukeeld. Liikumine laienes Moskva Preobraženski kogudusele umbes 1771. aastal. Suhtlemine muu-usulistega oli väga piiratud. Liikumine sisaldas variserluse (silmakirjalikkuse) elemente. Sellel oli palju sidemeid üle Venemaa. Vahepeal liikumine taandus, taaselustumine toimus 1820. aastatel ja hääbumine 1840. aastatel.
Jooksikud (бегуны ehk странники begunõ ehk stranniki) on sekt, mille juhiks oli keegi Jeftim, endine fedossejevlane. Liikumine sai alguse umbes 1715. aastal. Selles osalejad olid ülekohtu eest pagevad talupojad, soldatid, sunnitöölised, kerjused. Väikekodanlased osutasid varjamise teel jooksikutele abi, kasutades neid samas odava tööjõuna. Nende pelgupaigad olid peamiselt jõgede ümbruses, põhjapoolsetel aladel jms (keskus Jaroslavlis, seal olevat olnud 464 pelgupaigapidajat). Ideoloogia: riik ja selle esindajad on kurjuse kehastus, selle ja vastavate ilmingute eest peab pidevalt põgenema. Seega ei tohtinud jooksikud omada vara, olla lahkusuliste nimekirjades, omada passi ja muud sellist. Nad eitasid ka raha kui antikristuse sünnitist, riigivappi sellel pidasid antikristuse pitseriks. Liikuva eluviisi tõttu ei tunnistatud ka abielu ning välditi seaduste täitmist. Samuti eshatoloogilised motiivid. Pärast vahepealset langust leidis aset jooksikluse uus laine 1820. aastatel.
Artamonovlased (артамоновцы artamonovtsõ) oli fedossejevlastest lahkulöönud liikumine, kus kompromissina oli lubatud õigeusu preestri toimetatud laulatus.
Jehovistid ehk jehovistid-iljinlased (ru:Еговисты-ильинцы) oli Siberis tegutsenud vene lahkusk. Selle järgijad olid 1840. aastail Uuralites Nikolai Iljini rajatud usulahu "Desnoje bratstvo" (ehk "Sionskaja vest") liikmed. 19. sajandi keskpaiku tekkinud, kirikule ja valitsevale korrale vaenulik vene sekt, mille Johannese Ilmutusraamatule toetuvas õpetuses leidub ka judaismi, materialismi ja sotsialismi elemente.
Tolstoilased (толстовцы tolstovtsõ) oli 19. ja 20. sajandi vahetusel tekkinud usuline liikumine, mille algataja oli Lev Tolstoi. Mõistes hukka oma varasema kirjandusliku loomingu ("Sõda ja rahu", "Anna Karenina" jt) hakkas Tolstoi propageerima lihtsat eluviisi, heategevust ja muud sarnast. Ta andis välja hulga usulist kirjandust, eitas kirikuvõimu ja kiriku dogmasid. Liikumisel oli palju poolehoidjaid, tuntuim neist Ilja Repin.
Usulisi liikumisi Venemaal oli veel, teiste seas ka duhhoboorid (духоборы), molokaanid (молокане) ja skopetsid (скопцы).
Paljud sektantlikud rühmitused ja liikumised Vene õigeusu kiriku sees ja selle kõrval püsisid elujõulised veel kuni 1917. aastani. Kommunistlik terror hävitas nad enamasti jäägitult.
Hajdú-Bihari komitaat
Hajdú-Bihari komitaat on 1. järgu haldusüksus Ungari idaosas. Piirneb idas Rumeeniaga. Lääneosas asub Hortobágyi pusta.
Komitaadi halduskeskus on Debrecen, teised suuremad linnad on Hajdúböszörmény, Hajdúnánás ja Hajdúszoboszló.
Komitaadis asub 1973. aastal loodud Hortobágyi rahvuspark.
Gali rajoon
Gali rajoon on Gruusia haldusjaotuse kohaselt 2. järgu haldusüksus Abhaasias. Gruusia keskvõimust sõltumatu Abhaasia Vabariigi haldusjaotuse järgi on tegemist 1. järgu haldusüksusega. Territoriaalselt on Abhaasia Vabariigi rajoon esialgsest Gruusia territoriaalüksusest väiksem, kuna 1995. aastal moodustasid abhaasid Otšamtšire rajooni aladest ja Gali rajooni osadest Tkvartšeli rajooni.
Abhaasia sõja eel oli rajoon asustatud peamiselt megrelitega, kuid enamik grusiine põgenes aastatel 1993–1998. Pärast seda on piirkonda tagasi pöördunud arvatavalt üle 40 000 inimese. Etnilised grusiinid moodustavad piirkonnas taas elanike enamuse.
Kohtutäitur
Kohtutäitur on Eesti Vabariigis vabakutseline isik, kellele riik on delegeerinud õigused ja kohustused viia riigi nimel läbi sundtäitmisega seotud toiminguid ehk täitetoiminguid.
Sundtäitmine on materiaalse õiguse maksmapanemine riikliku sunni abil. Kohtutäituri amet omab Eesti õigussüsteemis olulist kohta, kuna alles sundtäitmise käigus selgub, mida üks või teine materiaalse õigusega tagatud nõue väärt on ning kas seda on praktikas võimalik realiseerida. Täitur teostab täitetoiminguid täitemenetluse käigus. Täitemenetlus on seaduses sätestatud piirides ja ulatuses isiku põhiõigusi piirav menetlus. Täita saab vaid täitemenetluse seadustikus loetletud lahendeid ehk täitedokumente. Täitemenetluse läbiviimise protsessinormid tulenevad täitemenetluse seadustikust. Lisaks täitetoimingutele teeb täitur ka seaduses ettenähtud ametitoiminguid, milleks on õigusabi osutamine, dokumentide kättetoimetamine ja pärandvara inventuuri läbiviimine.
Varasem nimetus (Eestis kuni 1940): kohtupristav.
Keri
Keri (rootsi keeles Kockskär) on Harju maakonnas Viimsi vallas asuv saar Soome lahes.
Keri saare pindala on vaid 2,88 hektarit ja rannajoone pikkus 932 meetrit.
Nimi
Keri saare nimi tuletub rootsikeelsest sõnast Kockskär või Kokskär, kus sõna skär tähendab 'kari', sõna 'kok' tähendus on aga selgusetu. Saart on nimetatud ka Kougschär, Kaugschär, Kärimaa.
Carl Friedrich Wilhelm Russwurmi 1855. aastal ilmunud teoses "Eibofolke ehk rootslased Eestimaa randadel ja Ruhnus" esinevad saare rootsikeelsete nimedena Kockscher ja Koggskär ning ära on toodud nimekuju Bootsinselchen ('laevalaid'). Sama allika järgi oli saarel tulepaak.
Asend
pisi|left|Keri saare kivine rand Keri saar asub Soome lahes Pranglist rohkem kui 6 km põhja pool, Leppneeme sadamast 18 km ja Piritalt 33 km kaugusel. Keri on üks Eesti põhjapoolseimaid saari.
Loodus
Saarel oli kaev, kust sai soolase maitsega vett. Seetõttu tehti sinna peagi puurkaev. Vee asemel hakkas puuritud august välja pääsema hoopis suure rõhu all olnud maagaas, mis süttis. Gaasi hakati 1906 kasutama, paigaldati vajalikud torud ja ventiilid. Esimest korda maailmas kasutati tuletorni valguse saamiseks gaasi. Hakkas tööle esimene looduslikul gaasil töötav pliit Eestis. 1912 purustas gaas pursetega gaasi kasutamise vahendid ning pärast kogu saart väristanud tõukeid gaasi eraldumine lakkas.
Kogu saarel leidunud maagaasi jaoks ehitatud seadmestik osutus kasutuks. Torud ja tsistern läksid endise majakavahi poja Heino Kauküla mäletamise järgi vanametalliks ning allveelaevade Lembit ja Kalev rahastamiseks.
Ka Pranglilt on leitud gaasi, Aksi ja Rammu all on seda samuti.
Saarel leidub rohttaimestikku ja põõsaid.
Andres Mathiesen
Andres Mathiesen (kuni 1932 Andrei Mathiesen; 19. november / 1. detsember 1890 Sindi – 3. mai 1955 Stockholmi lähistel) oli eesti metsateadlane.
Haridus
Ta lõpetas 1904. aastal Sindi ministeeriumikooli, 1911. aastal Pärnu linna gümnaasiumi ja 1915. aastal Peterburi metsainstituudi. Aastatel 1925–1926 viibis Rockefeller Foundationi stipendiaadina Austrias, Saksamaal, Šveitsis ja Itaalias.
17. novembril 1928 kaitses ta esimesena Tartu Ülikoolis metsateaduse doktori (dr. rer. silv.) väitekirja.
Keri
Tuletorn
Esimest korda kirjeldas saart 1623 Madalmaade kartograaf Willem Janszoon Blaeu, kelle teatel asus saarel meremärk.
22. juulil 1718 andis Vene tsaar Peeter I Venemaa sõjalaevastiku ülemale krahv Fjodor Apraksinile käsu rajada Keri saarele meremärk. 1719. aastaks valmis saarel majakas. Praegu näitab laevadele tuld 1803. aastal ehitatud tuletorn. Torni metallist pealisehitis on paigaldatud 1857.
Andres Mathiesen
Töö
Aastatel 1915–1918 oli ta sõjaväeteenistuses. 1918 Tori-Võlla riigimetsa ülem, 1919 Lääne maakonna metsaülem. 1920. aasta veebruarist Metsade Peavalitsuse ülema abi, hiljem ülema kohusetäitja. 1920. aasta augustist Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsaosakonna metsakorralduse õppetooli metsaasjanduse ja geodeesia õpetaja. Õpetas metsatakseerimise, dendroloogia, metsakorralduse ja geodeesia aineid. 1921. aastast metsakorralduse dotsendi kohusetäitja, 1924. aastast erakorraline professor, 1929. aastast metsakorralduse õppetooli korraline professor. 1922. aastast ka põllumajandusteaduskonna dekaani asetäitja, 1927. aastast teaduskonna sekretär, 1928–1937 põllumajandusteaduskonna dekaan. Tartu Ülikooli õppe- ja katsemetskonna juhataja.
Keri
Tuletorn
Saarel on elanud vaid tuletornivahtide perekonnad. Viimane majakavaht lahkus saarelt septembris 2002. Praegu töötab tuletorn automaatrežiimil. Selle energiaallikateks on tuulegeneraator ja päikesepatareid.
Hoonestik
Keri saarel asub mitu hoonet: tuletorn, kinomaja, paadikuur, puukuur, saun, kaevumaja, elumaja, generaatorimaja ja ilmajaam
Keri kultuuriloos
thumb|Mälestusmärk Kalevale 14. juunil 1940 tulistati saarest põhjas alla Soome reisilennuk Kaleva. 14. juunil 1993 püstitati Finnairi rahalisel toel Kaleva huku mälestuseks Kerile mälestusmärk.
Kelk
pisi|Poiss kelgutamas pisi|Kelkusid kasutatakse ka kaupade veoks. Ekspeditsioon [[Tartu Ülikool 350 mäetipule]] Kelk (lõunaeesti murdes ka reekene või riikene) on enamasti käsitsi veetav jalassõiduk lumel või jääl sõitmiseks. Kelgutada on võimalik kas mäest alla lastes, kelku tasasel pinnal lükates või järel vedades.
Kelk on ka jääpurjeka jalastega alus.
Ajaloost
Eestis oli kelk 19. sajandini samasuguse ehitusega nagu suur regi, seda kasutati toobri, küttepuude, hagude vedamiseks või muudeks väiksemateks vedudeks, aga ka kelgutamiseks. Eraldi vedudeks kasutati palgikelku ja äkkekelku. 19. sajandi lõpul tulid kasutusele laud- ja raudjalastega ning kodaratega kelgud.
Tänapäev
Praegusel ajal kasutatakse kelke põhiliselt kelgutamiseks, harva millegi vedamiseks. Kasutusel on plastist, metallist või puidust tõuke-, laste-, beebi- ja saanikelgud, rooliga ning piduritega kelgud, kokkukäivad ja täispuhutavad kelgud jne. Uuteks kelgutamise vahenditeks on liulauad, lumerõngad ja Snowtube`id. Uut tüüpi on kelk-liugur Skidrifter, mis on valmistatud suure tihedusega polüetüleenist. Skidrifteril on ainulaadne mehaanilise stabiliseerimise süsteem MSP ning võimalik on reguleerida istme kõrgust. Lisaks on Skidrifteril suurema turvalisuse saavutamiseks juhtkang ja libisemisvastane iste.
Koerarakendiga sõitmiseks sobivate kelkude valik on lai, alates algupärastest kelkudest kuni kaasaegsete, ülikergete võistluskelkudeni. Rakendisõiduks kasutatakse tõukekelke (1–2 koera rakend), klassikalisi kelke, tobbogan-tüüpi kelke (rohkem transpordikelgud) ja võistluskelke (vahetatavate jalastega). Koerte rakenditega sõitmisele korraldatakse mitmesuguseid võistlusi kuni maailmameistrivõistlusteni välja.
Kelgusport on mäespordiala, kus võisteldakse kelgutamises spetsiaalsetel kelkudel kurvilises kaldjäärennis. Eestis on asutatud Kelguspordi, Bobi ja Skeletoni Liit, mille tegevuskeskus asub Tõrvas.
1995. aasta Riigikogu valimised
1995. aasta Riigikogu valimised olid Riigikogu kaheksanda koosseisu valimised, mis toimusid 5. märtsil 1995. Valimised võitis ülekaalukalt valimisliit Koonderakond ja Maarahva Ühendus (KMÜ), saades 32,2% häältest ja 41 kohta Riigikogus. Teise koha sai esimest korda valimistel osalenud Reformierakond, kes kogus 16,2% häältest ja sai 19 kohta Riigikogus. Kolmandaks tuli Keskerakond 14,2% häältega, mis andis 16 kohta.
Seniseid valitsuserakondi edu ei saatnud. Isamaa ja ERSP liit sai vaid 7,9% häältest ja 8 kohta Riigikogus ning Mõõdukad kogusid 6% hääli, mis andis neile 6 kohta. Riigikokku pääsesid veel valimisliit Meie kodu on Eestimaa (5,9%, 6 kohta) ja valimisliit Parempoolsed (5%, 5 kohta).
Valimiste järel moodustasid koalitsiooni KMÜ ja Keskerakond. Peaministriks sai KMÜ esinumber Tiit Vähi, kelle valitsus astus ametisse 17. aprillil 1995.
Taust
1992. aasta Riigikogu valimiste järel moodustasid valitsuskoalitsiooni Isamaa, ERSP ja Mõõdukad. Mart Laari juhitud valitsus viis läbi küll ulatuslike reforme, kuid osalt valitsusliigmete kogenematuse tõttu räsisid valitsust mitmed skandaalid. Lisaks tekkisid sisemised vastuolud Isamaas, mille tulemusena erakond 1994. aastal lõhenes. Kui 1994. aasta septembris puhkes järjekordne skandaal rublade müügi üle Tšetšeeniasse, siis otsustas Riigikogu peaminister Laarile umbusaldust avaldada.
Isamaa juhid soovisid uueks peaministriks tuua Eesti Panga presidendi Siim Kallase. Isamaas loodeti, et Kallase abil jääb erakond valitsusse ja saadakse rahuldav tulemus ka järgmistel Riigikogu valimistel. President Lennart Meri esitas Siim Kallase küll peaministrikandidaadiks, kuid Riigikogu teda valitsust moodustama ei volitanud. Riigikogu nõustus peaministrina toetama aga senist keskkonnaministrit Andres Tarandit, kelle juhitud valitsust kutsuti jõulurahuvalitsuseks, sest see jätkas vaid senise poliitika elluviimist ega teinud suuri otsuseid. Andres Tarandi valitsuses jätkasid samad erakonnad, mis olid moodustanud ka Laari valitsuse.
Kõigest kuu aega pärast seda, kui Riigikogu oli Kallase peaministrikandidaadina maha hääletanud, asutas Kallas uue parempoolse ja liberaalse erakonna, mille nimeks sai Eesti Reformierakond. Uue erakonnaga ühines ka ELDP, mis oli eelmistel valimistel kandideerinud valimisliidus Isamaa.
Valimissüsteem
Valimised toimusid 7. juunil 1994 vastuvõetud Riigikogu valimisseaduse alusel. Uue seadusega suuri muudatusi valimissüsteemis ei tehtud. Siiski vähenes näiteks valimisringkondade arv kaheteistkümnelt üheteistkümnele ja muudeti ka mitut olemasolevat ringkonda. Uued valimisringkonnad olid järgmised:
Veel kehtestas uus seadus nõude, et ringkonnamandaadi võis saada vaid juhul, kui kandidaat kogus ringkonnas isiklikult hääli vähemalt 10% lihtkvoodist. Sellega sooviti vältida olukordi, kus üks väga palju hääli saanud kandidaat toob Riigikokku ka väga vähe hääli saanud kandidaadid.
Riigikogu mandaatide jaotus toimus kolmes etapis – kõigepealt tehti kindlaks isikumandaadi saanud kandidaadid, siis jagati ringkonnamandaadid ja viimaks kompensatsioonimandaadid. Kompensatsioonimandaadid jagati vaid nende nimekirjade vahel, mis kogusid üleriigiliselt vähemalt 5% häältest. Kompensatsioonimandaatide jagamisel kasutati modifitseeritud d’Hondti jagajate meetodit, mis tagas, et nimekirja saadud kohtade arv Riigikogus oli proportsionaalne nimekirjale antud häälte arvuga.
Nimekirjad ja kandidaadid
Valimistel kandideeris 16 nimekirja ja 12 üksikkandidaati. Kokku oli kandidaate 1256, seega ühele Riigikogu kohale kandideeris 12,4 inimest.
Üksikkandidaadid
Üksikkandidaatidena kandideerisid valimistel Lembit Annus, Aleksander Dormidontov, Eldur Jõgimaa, Eino Korjus, Arnold Kuusik, Jüri Liiv, Jüri-Rajur Liivak, Priskilla Mändmets, Johannes Raidla, Harri Roop, Heikki Tann, Henn Täär.
Valimiskampaania
Kuigi majanduse seis oli oluliselt parem kui 1992. aastal, püsis inflatsioon endiselt kõrge ning mitu olulist majandusreformi oli endiselt pooleli. Valimistel üheks peamiseks teemaks oli omandi- ja maareformiga seonduv. Enamus erakondi lubas reformiprotsesse kiirendada ning kaitsta ka neid, keda reformid negatiivelt mõjutasid. Lisaks oli valimiste üks olulisemaid küsimusi maksusüsteem. Sotsiaalküsimustes olid olulisemad teemad pensionisüsteem ja noorte perede toetamine.
KMÜ
Valimisliit Koonderakond ja Maarahva Ühendus (KMÜ) vastandas end tugevalt senisele valitsuskoalitsioonile. Endast räägiti kui vanadest ja kogenenud inimestest, kes lõpetavad Laari valitsuse reformidega kaasnenud ebaõigluse. Samuti väitsid KMÜ juhid, et valitsust saatnud skandaalid ja omavahelised vastuolud ilmestavad selgelt, et seniste valitsuserakondade noored ja kogenematud juhid ei suuda riiki edukalt juhtida. Kõike seda peegeldas ka KMÜ valimiste pealoosung "Kompetentsus, koostöö, kodurahu". Analüütikute arvates, tõi KMÜ-le edu just skandaalidest ja reformidest väsinud rahvale rahu ning kindlustunde pakkumine.
Reformierakond
Reformierakonna valimiskampaania sarnanes mitmes mõttes Isamaa 1992. aasta valimiskampaaniale. Siim Kallas kutsus erakonna valimiskampaaniat vedama oma vana tuttava Olav Osolini, kes juhtis reklaamibürood Kolm Karu. Osolini juhtimisel töötati välja erakonna tunnusgraafika ja reklaamistrateegia. Erakonna vapiloomaks valiti hoogsalt hüppav orav. Reklaamidel kasutati tumesiniseid ja erkkollaseid värve ning tänavatele seati üles hiiglaslikud 18-ruutmeetrised plakatid. Kampaania oli üles ehitatud peamiselt Siim Kallasele ja Valve Kirsipuule, kes koos esitasid erakonna pealoosungit "Arukus ausse, jõukus majja!". Samuti valmis biitlite „Yellow Submarine" viisil laul „Meil on Kallas, meil on Kirsipuu". Vaid mõned kuud tagasi loodud Reformierakond sai nii võimsat valimiskampaaniat lubada tänu mitmete pankurite ja ettevõtjate toetusele. Oluline osa erakonna valimiskampaania rahastamisel oli maksumaksjate klubil, mille liige ka Siim Kallas ise oli. Erakonna valimiskampaania lõplikud kulud küündisid 2,3 miljoni kroonini.
Isamaa ja ERSP Liit
Valimisliit Isamaa ja ERSP Liit püüdis rahvast hirmutada juttudega vasakpöördest ja endiste kommunistide tagasitulekust juhul, kui KMÜ peaks valimised võitma. Valimiskampaanias kasutati eelkõige loosungeid "Valigem parem" ja "Valik mõtlevale inimesele". Samas ei võtnud rahvas enam Isamaa hirmujutte eriti tõsiselt. Samuti hoidis KMÜ Laari valitsuse skandaale pidevalt üleval ning tule alla võeti ka Isamaa eelmistel valimistel kasutatud loosungid "Plats puhtaks!" ja "Riik aitab neid, kes end ise aitavad".
Tulemused
Riigikogu valimistest võttis osa 68,9% valijatest, mis on tänapäevani kõrgeim valimisaktiivsus Riigikogu valimitel alates 1992. aastast. 5% künnis oli 27 034,95 häält, mille ületas 7 nimekirja.
Valimiste ülekaalukas võitja oli Koonderakond ja Maarahva Ühendus (KMÜ), saades pea 175 000 häält, mis andis Riigikogus 41 kohta. Valimistel debüüdi teinud Reformierakond võitis 19 kohta. Kolmandaks tuli Keskerakond 16 kohaga. Eelmised valimised võitnud Isamaa sai koos ERSP-ga vaid 8 kohta. Kohti kaotas ka ametis oleva peaministri Andres Tarandi juhitud valimisliit Mõõdukad, saades ainult 6 kohta. Lisaks võitis valimisliit Meie Kodu On Eestimaa 6 kohta ja Isamaast lahku löönud Parempooled 5 kohta.