cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vahelduvvool
Ajalugu
Vene insener Pavel Jablotškov leiutas 1876. aastal valgustussüsteemi, kus hulk induktsioonmähiseid oli tööle seadistatud piki kõrgepinge vahelduvvooluliini. Selle asemel, et muuta pinget, kandsid primaarmähised võimsuse edasi sekundaarmähistele, mis olid ühendatud ühe või mitme "elektriküünlaga", mida nimetatakse ka Jablotškovi küünlaks (sisuliselt kaarlamp) see pidi tagama, et ühe lambi kasutuskõlbmatuks muutumisel ei katkeks kogu ahel. 1878. aastal hakkas Ganzi tehas Budapestis tootma seadmeid elektrilise valgustuse jaoks, ning 1883. aastaks olid nad paika seadnud üle 50 süsteemi kogu Austria-Ungaris. Nende vahelduvvoolusüsteem kasutas nii kaar- kui ka hõõglampe, generaatoreid ja muid seadmeid.
Transformaatorid
Vahelduvvoolusüsteemides saab kasutada transformaatoreid, et muuta pinget soovi korral kõrgemast madalamaks ja vastupidi, lubades tootmist ja tarbimist madalatel pingetel, kuid ülekannet – vahel ka väga pika maa taha – kõrge pinge abil, säästes elektrijuhtide maksumuse ja energiakadude pealt. Bipolaarne avatud südamikuga trafo, mille töötasid välja Lucien Gaulard ja John Dixon Gibbs, toodi esmakordselt avalikkuse ette 1881. aastal Londonis, ja see pälvis kohe George Westinghouse'i tähelepanu. Nad näitasid oma leiutist ka 1884. aastal Torinos. Sellegipoolest olid need algsed mähised avatud magnetahelatega elektrienergia koormusteni ülekandeks ebaefektiivsed. Kuni 1880-ndateni oli elektrienergia kõrge pingega tootja juurest madala pingega tarbija juurde toomise paradigma jadaühendus. Avatud südamikuga trafode, mille mähiste suhe on lähedal 1:1-le, primaarid ühendati jadamisi, et lubada kõrge pinge ülekande jaoks, samas madal pinge lampide jaoks. Sellise ühenduse põhimõtteline viga seisneb selles, et ühe lambi või mistahes seadme ahelas väljalülitamine mõjutab pinget, mille all on kõik teised seadmed ahelas. Mõeldi välja mitmeid trafode tehnilisi lahendusi ja meetodeid, kuidas seda jadaühenduse probleemi kompenseerida, sh näiteks trafosüdamike nihutamine. Alalisvoolusüsteemidel selliseid probleeme ei olnud, mis andis neile suure eelise varajaste vahelduvvoolusüsteemide ees.
Pioneerid
1884. sügisel leidsid Ganzi tehase insenerid Károly Zipernowsky, Ottó Bláthy ja Miksa Déri (ZBD), et avatud südamikuga seadmed on ebapraktilised, kuna nendega ei saadud töökindlalt pinget reguleerida. Ühises 1885. aastal esitatud patenditaotluses uudsete trafode peale (hiljem nimetatud kui ZBD trafod) kirjeldasid nad kahte suletud magnetahelatega tehnilist lahendust, kus vaskjuhtmed olid keritud ümber raudjuhtmetest südamiku või neid ümbritses raudjuhtmetest südamik. Mõlema lahenduse korral liikus magnetvoog, mis seob primaari ja sekundaari, tervenisti raudsüdamiku sees, ilma teadlikult tehtud õhuvahe piirkonnata. Uued seadmed olid 3–4 korda efektiivsemad, kui avatud südamikuga Gaulardi ja Gibbsi seadmed. 1884. aastal müüs Ganzi tehas esimesed viis suure efektiivsusega vahelduvvoolutrafot. Esimene seade toodeti järgmiste parameetritega: 1400 W, 40 Hz, 120:72 V, 11.6:19.4 A, suhe 1.67:1, ühefaasiline.
ZBD patendid sisaldasid kahte omavahel seotud uuendust: üks puudutas rööpühenduse kasutamist senise jadaühenduse asemel koormuste ühendamisel, teine puudutas võimekust teha suuremate mähiste suhtega trafosid, mis võimaldasid palju suuremaid võrgupingeid (algselt 1400 V kuni 2000 V) enne lõppkasutajani (algselt plaanitud 100 V) jõudmist. Kasutades rööbiti ühendatud jaotussüsteemides suletud südamikega trafosid, muutus viimaks tehniliselt ja majanduslikult mõttekaks pakkuda elektriliselt töötavaid valgusteid kodudesse, ettevõtetesse ja avalikku ruumi. Ottó Bláthy leiutas ka esimese vahelduvvoolu elektriarvesti.
Vahelduvvoolu elektrisüsteemid töötati välja ja võeti kasutusele väga kiiresti, pärast 1886. aastat, kuna saadi aru võimekusest elektrivoolu liigutada efektiivselt üle pikkade vahemaade, saades nii üle alalisvoolusüsteemide piiratusest. 1886. aastal töötasid ZBD insenerid välja maailma esimese elektrijaama, mis kasutas vahelduvvoolugeneraatoreid, et toita rööbiti ühendatud tarbijate võrku, täpsemalt auruelektrijaama Rome-Cerchi. Vahelduvvoolu tehnoloogia töökindlus suurenes märgatavalt pärast seda, kui Ganzi tehas elektrifitseeris suure Euroopa metropoli Rooma aastal 1886.
Ühendkuningriigis disainis Sebastian de Ferranti, kes töötas välja vahelduvvoolugeneraatoreid ja trafosid Londonis aastast 1882, vahelduvvoolusüsteemi Grosvenor Gallery elektrijaamas 1886. aastal. Ta tegi tööd London Electric Supply Corporationile (LESCo) ning töötas sealgi välja vahelduvvoolugeneraatoreid ja trafosid, mis sarnanesid üsnagi Gaulardi ja Gibbsi omadega. Aastal 1890 projekteeris ta Deptfordi elektrijaama ning muutis Grosvenor Gallery elektrijaama teisel pool Thamesi jõge elektriliseks alajaamaks, näidates, kuidas saab vanemaid elektrijaamu ühendada uuemasse universaalsemasse vahelduvvooluvõrku.
Ameerika Ühendriikides töötas William Stanley välja ühe esimestest praktilistest seadmetest, mille abil kanda üle vahelduvvoolu efektiivselt ühest isoleeritud ahelast teise. Ta kasutas mähiste paari, kumbki keritud ümber ühise raudsüdamiku, tema leiutis, mida ta nimetas induktiivpooliks, oli algeline trafo. Stanley tegi palju ka selle heaks, et Euroopa seadmed, näiteks Gaulardi ja Gibbsi trafo, võetaks kasutusele Ameerika Ühendriikides, seda George Westinghouse'i juures, kes hakkas vahelduvvoolusüsteeme ehitama 1886. aastal. Westinghouse'i ja teiste vahelduvvoolusüsteemide levik leidis ka vastuseisjaid, eeskätt 1887. aastal, kui Edison (alalisvoolu apologeet) hakkas vahelduvvoolu diskrediteerima kui liiga ohtlikku. Võitlust eri süsteemide eestkõnelejate vahel teatakse ka kui "voolude sõda" (ingl k War of Currents). 1888. aastal, kui avalikkusele tutvustati töötavat vahelduvvoolumootorit, mis oli senini süsteemidest puudu olnud, said vahelduvvoolusüsteemid selle abil töökindlamaks. Induktsioonmootori leiutasid teineteisest sõltumatult Galileo Ferraris ja Nikola Tesla (Tesla tehniline lahendus sai patendi Ameerika Ühendriikides Westinghouse'i firmale). Selle arendasid edasi moodsaks kolmefaasiliseks seadmeks Mihhail Dolivo-Dobrovolski ja Charles Eugene Lancelot Brown.
Amesi hüdroelektrijaam ja algne Niagara Joa Adamsi elektrijaam olid esimeste hüdroelektri vahelduvvoolujaamade hulgas. Esimene pikamaa ühefaasilise elektrisignaali ülekanne toimus hüdroelektrijaamast Oregoni osariigis Willamette Fallsis, mis saatis 1890. aastal elektrienergiat 14 miili kaugusele Portlandi kesklinna tänavavalgustuse jaoks. 1891. aastal paigaldati teine süsteem Telluride'i Colorado osariigis.
San Antonio Canyoni elektrigeneraator oli kolmas kommertsiaalne ühefaasiline vahelduvvoolu hüdroelektrijaam Ameerika Ühendriikides, mis transportis ka elektrienergiat kaugete vahemaade taha. See valmis 1892. aasta 31. detsembril. Jaama töötas välja Almarian Decker ning see varustas elektriga Pomona linna California osariigis, mis oli 14 miili kaugusel. 1893. aastal projekteeris sama mees USA esimese tööstusliku kolmefaasilise vahelduvvoolu hüdroelektrijaama – Mill Creek No. 1, mis asus Redlandsis California osariigis. Deckeri tehniline lahendus hõlmas 10 kV kolmefaasilist ülekannet ning sätestas standardi, mille järgi terviklikke tootmise, ülekande ja mootorite süsteeme ehitati. Jaruga hüdroelektrijaam Horvaatias sai töökorda 28. augustil 1895. Kaks generaatorit (kumbki 42 Hz, 550 kW) ja trafod valmistas ja seadis üles Ungari firma Ganz. Ülekandeliin elektrijaamast Šibeniki linna oli 11,5 km pikk, liine kandsid puidust tornid. Munitsipaaljaotusvõrk 3000 V/110 V hõlmas kuut trafode alajaama. Vahelduvvooluahelate teooria arenes 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses väga kiiresti. Märkimisväärsed panustajad vahelduvvoolu teoreetilisse baasi oli näiteks Charles Steinmetz, Oliver Heaviside jpt. Arvutusi mittetasakaaluliste kolmefaasiliste süsteemide kohta aitas lihtsustada Charles LeGeyt Fortescue sümmeetriliste komponentide meetod aastast 1918.
Gustav Vahar
Gustav Vahar, ka Gustav Vaher (11. oktoober 1879 Lihula vald – 21. detsember 1966) oli eesti maadleja, elukutseliste maailmameister. Tema võistluskaal oli 85–87 kg.
1894 kolisid tema vanemad Tallinna lähedale Haabersti mõisa. Vaharist sai Tallinna Lõbu-Jõulaste Klubi liige, 1898 astus Tallinna Vabatahtlikku Atleetide Klubisse , pärast kuulus Friedrich Kelleri raskejõustikuklubisse, mis asus Tallinna Kaasani kiriku lähedal Imanta tänaval.
Vahari esimene avalik esinemine toimus 1899 suvel Tallinnas Rannavärava mäel, kus ta kohtus Aleksander Abergiga.
1900 tuli ta Eesti meistrivõistlustel Abergi järel teiseks.
Aprillis 1903 pälvis ta Helsingis eriauhinna. Kohe pärast seda hakkas ta Georg Lurichi palvel elukutseliseks. Lurichi truppi kuulus ta üle 11 aasta.
1907 tuli ta Lissabonis elukutseliste maailmameistriks.
1914 loobus Vahar spordist. Ta asus tööle Novorossiiski Volga-Kaama kommertspanka. Töö kõrvalt treenis ta noori maadlejaid ja tõstjaid.
Pärast Esimest maailmasõda naasis ta Eestisse. Ta töötas massöörina “Kalevis”, treenerina ja kohtunikuna, kuulus raskejõustikusektsiooni juhatusse. Vahar oli üks viiest mehest, kes 1946 esimesena vabariikliku kategooria maadluskohtunikuks said (veel Erich Byström, Aleksander Ojala, Edgar Puusepp ja Boris Sülluste).
Veel 1960-ndatel käis Vahar sageli maadlusvõistlusi vaatamas. Teadustajad märkisid seda alati ära, sest Vahar oli Lurichi kaaslasena elav eesti maadlusajalugu.
Alates 1967 korraldas “Dvigatel” Gustav Vahari mälestusvõistlusi maadluses.
Oskar Kaplur
Oskar Kaplur (20. september 1889 Tallinn – 20. september 1962 Moskva) oli eesti ja Venemaa maadleja, Euroopa meister amatööride seas ja maailmameister elukutseliste seas.
Tähesaju City
Tähesaju City on Tallinnas Lasnamäel asuv kaubanduskompleks, kuhu kuulub palju kaubandushooneid.
Oskar Kaplur
Spordi juurde tõi Oskari isa 1905. aastal. Algul käisid nad harjutamas Maneeži tänaval asuvas "Linda" aidas, pärast selle müüki "Linda" pankroti tõttu 1907. aastal pidid aga raskejõustiklased sealt välja kolima. Kaplur jätkas maadlemist Friedrich Kelleri raskejõustikuklubis, mis asus Tallinna Kaasani kiriku lähedal Imanta tänaval. Kelleri klubist pärinesid ka Gustav Vahar ja Johannes Tigane.
Tähesaju City
Tähesaju City sai nime meteoriidikillu kukkumise jäljest, mis piirkonnas avastati ning mille järgi on kaubandus- ja meelelahutuskompleksi läbiv tänav nimetatud Tähesaju teeks.
Oskar Kaplur
1910
Kaplur osales Helsingi Atleetklubi rahvusvahelisel võistlusel. Eestlasi oli 3; nähtavasti ei saatnud neist ühtki suur edu.
Svadfjell
Svadfjell on mägi Norras Vestlandi maakonnas Guleni vallas Masfjordeni valla piiri lähedal.
Oskar Kaplur
1911
Märtsis osales Kaplur juba maailmameistrivõistlustel Soomes. Kaalukategoorias kuni 73 kg võitis ta Mauritz Anderssoni ja Theodor Bergqvisti (mõlemad Rootsi), Fridolf Lundsteni, Frans Viheriäranta ja V. Lehtose, kuid kaotas peafavoriidile Eemil Värele ajaga 3.33 ja Theodor Tirkkosele (kõik Soomest). Pisut imelik, ent 5 võitu ja 2 kaotust ei andnud 11 mehe konkurentsis enamat 5. kohast.
Svadfjell
Svadfjelli kõrgus on 878 meetrit. Ta on kõrgeim mägi vallas.
Oskar Kaplur
1911
Tartu "Aberg" korraldas 25. septembril I Baltimaade meistrivõistlused maadluses ja tõstmises. Kõik esikohad jäid eestlastele: kergemast alates maadluses H. Neumann (Tartu), O. Kaplur, H. Aruküla ja Tõnu Võimula (kõik Tallinn) ning tõstmises Johan Sirmann (Riia) ja Eduard Hermann (Tartu). Kaplur sai veel auhinna ja punase aupaela kehailu võistlusel.
Tähesaju City
Kui Tähesaju City valmib, võib seal olla enam kui 100 000 m² kvaliteetset kaubanduspinda, esialgu on kaubanduspinda 70 000 m².
Kavastu vald (Tartu-Maarja kihelkond)
Kavastu vald (saksa keeles Kawast) oli vald Tartumaal Kodavere ja Tartu-Maarja kihelkonna aladel. ) Valla pindala oli 155 km² ja elanikke oli 3129 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866 –1939.
Oskar Kaplur
1912
Kevadel tuli Kaplur Peterburis Venemaa meistriks kergekaalus ja võis sõita Stockholmi 1912. aasta suveolümpiamängudele.
Olümpiamängudel osales kergekaalus tervelt 48 maadlejat, neist Eestist Georg Baumann, August Kippasto ja Oskar Kaplur. Avavoorus seljatas Kaplur inglase William Hayesi, teises itaallase Alessandro Covre, kolmandas õnnestus punktidega võita vana tuttav Alfred Salonen, neljandas kaotas ta tulevasele olümpiavõitjale Eemil Värele, viiendas andis Adam Tantu loobumisvõidu. Kuuendas voorus kaotas Kaplur Taavi Kolehmaisele (kõik Soome). Ta jäi jagama 6.–10. kohta.
Septembris osales Kaplur Viinis EMil. Kehakaalus kuni 70 kg osales 13 maadlejat. Esimesel võistluspäeval võitis ta 5 vastast puhtalt, teisel päeval jätkas samas vaimus ja tuli Kreeka-Rooma maadluses Euroopa meistriks.
Kūstī
Kūstī on linn Sudaanis Valge Niiluse provintsis.
Oskar Kaplur
1913
Oktoobris võitis Kaplur Kopenhaagenis Põhja-Euroopa meistrivõistlused.
1914
Kopenhaagenist sõitis Kaplur Ameerikasse tutvuma vabamaadlusega, mis pidi võetama 1916. aasta suveolümpiamängude kavva. Seal seltsis ta Aleksander Abergiga. Kuna amatöörid pidi vältima kokkupuutumisi elukutselistega, esines Kaplur Ameerikas varjunime all. Muuhulgas võistles ta Lurichi nime all, samuti punases maskis.
23. veebruaril kirjutas ajaleht Boston Herald: "Vaid 4 päeva on aega selle heitluseni ning Zbyszko ja Aberg alustasid tänast hommikut taas treeninguga ettevalmistusena neljapäeval Mehaanika Hallis toimuvaks matšiks. Aberg, kes jõudis Bostonisse läinud nädalal, töötab oma peamise treeneri Oskar Kaplani juhendamisel. Kaplan on noor rikas soomlane, keda Aberg ette valmistab võistlemiseks 1916. aasta Berliini olümpiamängudel."
Mais osales Kaplur Viinis Euroopa meistrivõistlustel. Võistluste käigust kirjutas Viini spordiajakiri Famoser Ringer nii: "Kapluri hea tehnika ja osavus üllatasid viinlasi. Ta on vaieldamatult mees, kes väärib esimaadleja nime. Kui võistlused olid juba lõppemas ja temal tähtsamad vastased võidetud, juhtus Kapluriga õnnetus, mis ei lubanud tal enam võistlust jätkata."
Kavastu vald (Tartu-Maarja kihelkond)
Vallas oli 381 talundit ja need kasutasid 10 483 hektarit maad. Vallamaja asus Koosa külas.
Oskar Kaplur
1915
Venemaa meistrivõistlused toimusid Petrogradis. Baltlased tegid puhta töö. Raske- ja absoluutkaalus võitis Kaplur Alliku ning tubli kergejõustiklase, jalgpalluri ja treeneri Anton Ohaka ees, poolraskekaalus Baumann, keskkaalus polnud osalejaid.
Kavastu vald (Tartu-Maarja kihelkond)
Vallas asus Kavastu asundus ja Kavastu küla.
Valla alale jäi üks mõis: Kavastu mõis.
Oskar Kaplur
1916
Olümpiamängud jäid ära; Kapluri suur unistus läks luhta. Ta hakkas elukutseliseks.
1918
Kevadel olid Peterburis suured maadlusvõistlused, mis kestsid 78 päeva. Eestlastest osalesid Georg Lurich, Aleksander Aberg ja Oskar Kaplur. Aberg võitiski raskekaalus, Kaplur keskkaalus. Kohalik ajakiri K sportu kommenteeris: "Võib julgesti öelda, et Petrograd pole ammu enam niisugust ilusat ja kõrgeklassilist maadlust näinud."
Pärast maailmasõda
Kaplur endist edu ei saavutanud ja loobus spordist varsti. Ta asus tööle lennukitööstuses ja elas surmani Moskvas.
Arretiir
Arretiir on seade kantavatel mõõteriistadel, mille abil saab mõõtemehhanismi liikumatult fikseerida, et see kandmisel või transportimisel ei vigastuks.
Tarakvere
Tarakvere on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Saare valda.
Haldusjaotuslikult kuulus Tarakvere küla Tartumaale Torma kihelkonda Tarakvere mõisapiirkonda.
1977. aastal liideti Tarakvere külaga Jaskamurru.
Georg Jellinek
Georg Jellinek (16. juuni 1851 Leipzig – 12. jaanuar 1911 Heidelberg) oli saksa õigusfilosoof. Tema tähtsaim teos on aastal 1900 ilmunud "Allgemeine Staatslehre" ("Riigi üldteooria").
Tuataara
Tuataara ehk hateeria (Sphenodon punctatus) on Uus-Meremaa saartel elav kärsspealiste seltsi tuataaralaste sugukonda kuuluv roomajaliik, kärsspealiste seltsi ainus elusolev liik.
Mõnel saarel elab haruldane tuataara alamliik Sphenodon punctatus guntheri, keda peeti kuni 2009. aastani eraldi liigiks.
Mõnedele rottideta kaitsealadele Uus-Meremaal on tuataarat tagasi toodud, ning 2008. aastal on seal leitud esimesi munadega pesi.
Täiskasvanud tuataarad on kuni 50–75 cm pikkused.
Tuataara on morfoloogiliselt viimase 225 miljoni aasta jooksul arvatavasti vähe muutunud, kuid on leitud, et tema genoomis on juhuslike muutuste sagedus suurem kui teistel roomajatel.
Carson City
Carson City on linn USA-s, Nevada osariigi pealinn.
Tuataara
Tuataarad elavad looduses keskmiselt 60-aastaseks, kuid vangistuses on üle 100 aasta vanuseid isendeid. Arvatakse, et nad võivad elada 200-aastaseks. Tuataarad saavad suguküpseks 10-aastaselt, kuid kasvavad esimesed 35 eluaastat.
Carson City
Linn on nime saanud Kit Carsoni järgi. Linn on üks kolmest väljaspool Virginia osariiki asuvast maakonnavabast linnast USA-s. Enne 1969. aastat oli linn ka Ormsby maakonna keskus, kuid siis linn ja maakond liideti ning maakond likvideeriti.
Peter Capaldi
Tema paljude rollide seast on talle rohkesti tuntust toonud Malcolm Tuckeri roll Briti telesarjas "The Thick of It" (2005–2012) ja sellel põhinevas filmis "In the Loop" (2009) ning telesari "Doctor Who", kus ta mängib 2013. aastast alates kaheteistkümnendat Doktorit.
Anna Markus
Anna Markus (neiuna Anna Saar; 18. detsember 1874 Lahmuse – 7. detsember 1955 Türi) oli eesti näitleja.
Töötas näitlejana 1896–1899 Paides, seejärel 1900–1906 Estonias, 1907–1916 ja 1925–1928 Vanemuises, 1916–1918 Pandorini seltsi teatritrupis ja Tallinna Tööliste Teatris, 1918–1925 Eesti Draamateatris.
Küüditati 25. märtsil 1949 Siberisse, naasis Eestisse 1955. aastal, aga suri üsna pea.
Isiklikku
Ta oli aastatel 1899–1931 abielus näitleja, tõlkija ja teatri majandusjuhi Jüri Markusega. Nende tütar oli kunstiajaloolane Elsbet Parek, kelle üks tütar on vabadusvõitleja Lagle Parek ja teise tütre, Eva-Marju poeg on samuti vabadusvõitleja Heiki Ahonen.
Vestfaali rahu
Vestfaali rahu, ka Münsteri ja Osnabrücki rahulepingud, tähendab lepinguid, mis lõpetasid kolmekümneaastase sõja.
Rahulepingule kirjutati alla 30. jaanuaril 1648. 24. oktoobril 1648 allkirjastati keiser Ferdinand III, Saksa printside, Prantsusmaa kuninga ja Rootsi vaheline leping.
1659. aastal alla kirjutatud Püreneede lepingut peetakse samuti mõnikord osaks Vestfaali rahust.
Vestfaali rahu on üks võimalikke uusaja alguspunkte Lääne-Euroopas ning territooriumil põhineva riigikontseptsiooni algus. Saksamaa edasise arengu jaoks tähistas Vestfaali rahu olulist ajaloolist pöördepunkti.
Rahulepingu järgi saavutasid iseseisvuse Šveits ja Holland.
Roomakatoliku kiriku mõjupiirkondade taaslaienemine protestantliku usutunnistusega piirkondadele Euroopas lõppes.
Välislingid
Harmincéves háború
1905. aasta revolutsiooni mälestusmärk
thumb|1905. aasta revolutsiooni mälestusmärk oma endisel kohal 1905. aasta revolutsiooni mälestusmärk on skulptor Lembit Palutederi ning arhitekt Mart Pordi loodud mälestusmärk, mis asub Tallinna Kesklinnas Tammsaare pargis.
Loobu mõis
Loobu mõis (saksa keeles Loop) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne-Virumaale Kadrina valda.
1905. aasta revolutsiooni mälestusmärk
1931. aastal püstitati Uuele turule 1905. aasta 16. oktoobri veretöö ohvrite mälestuseks skulptor Juhan Raudsepa loodud 1905. aasta revolutsiooni ohvrite monument. Raudsepa loodud mälestusmärk teisaldati 1958. aastal Rahumäe kalmistule veretöö ohvrite ühishauale ning mälestusmärgi senisele asukohale Estonia teatri taha püstitati 1959. aastal Palutederi ja Pordi loodud monument.
Loobu mõis
Ajalugu
Paul Johansen oletas, et mõis tekkis 17. sajandi lõpul Loobu jõe äärde vesiveski kõrvale. Mõisakeskus rajati Tallinna–Narva maantee äärde Loobu jõe ületuskohta. Loobu mõisa maa-ala kuulus algul Rakvere mõisale ja eraldus sellest 1739. Sajandi keskpaigaks mõisa kõrval olnud Loobu põlisküla hääbus ja selle järelejäänud talud arvati Läsna küla alla, mis jäi Loobu mõisa ainsaks külaks. Aastast 1745 pärinevad andmed Loobu abimõisa kohta, mida nimetati Hofe Lager Loop.
Antiaine
Antiaine on füüsikas aine, mis koosneb antiaatomitest, mille tuumades (antituumades) on prootonite asemel antiprootonid ja antineutronid ning tuumade ümber ringlevad positronid. Antiaine kokkupuutel tavalise ainega tekib annihilatsioonireaktsioon, mille käigus mõlemad aine vormid neelduvad ning selle tagajärjel eraldub energia footonite näol.
1905. aasta revolutsiooni mälestusmärk
Skulptuuri on rahvasuus kutsutud ka "taksopeatajaks".
Loobu mõis
Ajalugu
Loobu mõisa viimased omanikud enne võõrandamist olid Aaspere mõisa Dellingshausenid.
Pärast mõisa võõrandamist taasrajati selle asukohta Loobu küla.
2005. aastast kuulub mõisa peahoone Edda Pauksonile.
Max-Morlock-Stadion
thumb|Max-Morlock-Stadion Nürnbergis Max-Morlock-Stadion ehk Grundig Stadion ehk Stadion Nürnberg ehk Franken-Stadion on jalgpallistaadion Saksamaal Nürnbergis, mis valmis 1928.
Enne 1991. aastat tunti staadioni nimega Städtisches Stadion. Alates märtsist 2006 on staadioni ametlik nimi easyCredit-Stadion, German bank Norisbank AG-le nimeõiguse müügi tulemusel. Staadion on Bundesliga klubi 1. FC Nürnbergi kodustaadion.
Bundesliga mängude ajal lubatakse staadioni tribüünidele kuni 46 780 pealtvaatajat (neile on seal 38 980 istekohta ja 7800 seisukohta). Minevikus, kui seisukohti oli rohkem, on tribüünidele ka rohkem rahvast lubatud. Staadioni juures on 15 000 parkimiskohta. VIP-alas on 800 kohta ja VIP-idele on ette nähtud 205 parkimiskohta.
Staadion rajati 1928. aastal.
MM-võistlustel peeti staadionil viis mängu, millest neli olid alagrupi- ja üks kaheksandikfinaali mäng.
Magusad huuled
"Magusad huuled" on Tiiu 1995. aasta album.
Tuulavere
Tuulavere on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Poiss sinises
Maal asub Californias San Marinos Huntingtoni raamatukogus.
Tuulavere
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Saare valda.
Küla kuulus Roela mõisa alla.
Tuulavere küla põhjapoolsest otsast umbes 400 m kirde pool on Kabelimägi - maa-alune kalmistu 15. - 18. sajandist. Rahvasuu pajatab, et mäel asunud esimene Torma kihelkonna kirik.
Irvinglased
Irvinglased on usuliikumine.
Eestis nimetati neid 19. sajandil Läänemaale jõudes ka Irve-Jaani koguduseks. Liikumise ametlik nimetus oli Eestis Apostlik-Katoliku Kogudus, kuni 1936 aastani, mil Eesti Vabariigi siseministeeriumi usulahu põhikirja enam ei kinnitanud. Nimetus tuleneb Suurbritanniast, ühe oma suurema ideoloogi Edward Irvingu (1792–1834) järgi. Eestisse jõudis liikumine 1880. aastate algul. Suuremad kogudused on olnud Tallinnas ja Nihkas Läänemaal.
Irvinglaste ühe haru moodustab tänagi Eestis tegutsev uusapostlik kirik.
Toruń
thumb|Toruńi raekoda Toruń (saksa keeles Thorn) on maakonnaõigustega linn põhja-Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas. Aastail 1921–1945 oli see Pomorze vojevoodkonna ja 1975–1998 Toruńi vojevoodkonna halduskeskus.
Linn rajati Saksa ordu poolt 13. sajandi alguses, linnaõigused sai 1233. 1557 võttis linn vastu protestantliku usu erinevalt enamikust teistest Poola linnadest. 1793 liideti Preisi kuningriigiga.
Toruńis asub 1945 asutatud Mikołaj Koperniku ülikool.
Toruńi vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Tammisaari vald
Tammisaari vald oli Soomes Uusimaa maakonnas.
Toruń
Toruń on Mikołaj Koperniku sünnilinn.
Linn on keemiatööstuse keskus ja raudteede sõlmpunkt.
Linna läbib Wisła jõgi.
Vohnja mõis
Vohnja mõis (saksa keeles Fonal, vene keeles Фоналъ) oli Virumaal Kadrina kihelkonnas asunud mõis.
Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Virumaale Kadrina valla territooriumile.
Vohnja mõisast on esimesi teateid 1504. aastast, mil mõis kuulus van der Heyde aadliperekonnale. 17. sajandil Oxenstiernadele ja 18. sajandil von Baeridele kuulunud mõisa omandasid 1805. aastal von Baumgartenid.
1837. aastast võõrandamiseni 1919. aastal oli mõis von Tiesenhausenite valduses, viimane omanik oli Ernst von Tiesenhausen.
Al-Qaḑārif
Al-Qaḑārif on linn Sudaanis, Al-Qaḑārifi provintsi keskus.
Moe mõis
Moe mõis (saksa keeles Muddis) oli rüütlimõis Järvamaal Ambla kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Tapa valda Lääne-Viru maakonnas.
Mõisaomanikud
Moe mõisat on esimest korda mainitud 1500. aastal, mil see kuulus Hermann Rothasele. 1566. aastal oli Moe mõisal 12 adratalu 12 adramaaga. Samast aastast pärinevad esimesed kirjalikud teated ka mõisa külade Moe (Muddis) ja Koluotsa (Kollotz) kohta.
Aastail 1585–1592 oli mõisa omanik Lars Hordeel. Reinhold von Lohde omandas mõisa Jakob De la Gardie käest 1623. aastal. Moe mõis säilitas oma algse pärusmõisa positsiooni ka 17. sajandi lõpu mõisate reduktsiooni ajal, kui selle omanikuks olid Suurgildi vanem Claus Nottbeck (1634–1709) ja tema poeg Claus Nottbeck (1663–1701); Tallinna raehärra (1726) ja Suurgildi vanem Claus Johann Nottbeck (1689–1735); Tallinna raehärra (1762) ja ülemkohtu foogt Nikolaus Nottbeck (1714–1772).
1765. aastal läks mõis von Lambsdorffide omandusse, 1778. aastast müüdi Moe ja Tamsalu mõis assessor Arend Wilhelm von Taubele, 1782. aastal omandas mõisad Eestimaa rüütelkonna maanõunik Jacob Heinrich von Schwengelm, kes aga samal aastal loovutas Moe ja Tamsalu mõisa kindralleitnant Georg Johann von Friesellile.
Kindralleitnant Georg Johann von Frieselli (1727–1788) surma järel päris mõisad tema tütar Elisabeth Charlotte von Löwenstern (1780–1853, sündinud Friesell), kes abiellus 1809. aastal leitnant Georg von Wendrichiga (1780–1844) Uudekülast. 1816. aastal ostis mõisa Georg Friedrich von Wendrich, tema surma järel päris mõisad 1847. aastal poeg suurtükiväe staabikapten Nikolai von Wendrich (1811–1872) ja 1872. aastal haagikohtunik Karl von Wrangel.
Moe mõisa omanikule kuulus ka 2 miili kaugusel asuv Tamsalu mõis.
1886. aastal omandas Moe mõisa eestlane Jakob Kurberg, kellele juba varem kuulusid Einmanni ja Saiakopli mõis. Pärijatevahelisel kokkuleppel said 1912. aastal nende mõisate omanikeks tema pojad: agronoom Arved Kurberg (1881–1933) ja ehitusinsener Ewald Kurberg (1884–1932). 1937. aastal ostis Herbert Gottlieb Ferdinand Kurberg (1886–) teised Kurbergid ärist välja, jäädes üksinda Moe mõisa peremeheks, 1939. aastal emigreerus kogu Kurbergide pere Saksamaale.
Mõisa viinaköök ja piiritusetootmine
Aja jooksul palju omanikke vahetanud mõisa omandas 1886. aastal eestlane Jakob Kurberg. 1887. aastal arendas ta Moel endisest mõisa viinaköögist välja moodsa piiritusetehase, millest sai Eesti üks suuremaid piiritusevabrikuid. Hoone läänetiib kavandati piirituse tootmiseks, idatiivas pruuliti aga õlut. Pärast 1908. aasta tulekahju ehitati kõrgemaks betoonist ülaosaga rektifikatsioonitorn. Vabriku ees on maakividest piiritusekelder.
Vanas, 18. sajandil ehitatud mõisa viinaköögis tegutseb Eesti Piiritusetööstuse Muuseum.
Mõisahooned
Arvatavasti 18. sajandi lõpuosas rajati mõisa varaklassitsistlik ühekorruseline puidust peahoone, mida 20. sajandi algul veidi ümber ehitati. Peahoone on nüüdseks hävinud (säilinud vaid välistrepp), alles on aga mitu kõrvalhoonet. Neist vaatamisväärseim on kaaristuga ait, mis asub maantee ääres, ent seisab praegu kasutult.
Moe mõisa härrastemaja oli vanemat tüüpi häärberite seas tõeline pärl. H. Pirangi raamatus „Das Baltische Herrenhaus“ on kirjeldatud kolme iseloomulikku vana arhitektuuri esindajat: Kardis Liivimaal, Muddis Eestimaal ja Kulben Kuramaal.
Keskprovints
Keskprovints on 1. järgu haldusüksus mitmes riigis:
Al-Fāshir
Al-Fāshir on linn Sudaanis, Põhja-Dārfūri keskus.
Silindervõlv
pisi|[[The Cloisters. New York]] Silindervõlv ehk aamvõlv on lihtne, ligikaudu poolringjoonekujulise läbilõikega piklik võlv (selle pikkus on läbimõõdust suurem).
Mõõdulint
thumb|right thumb Mõõdulint (varem ka mõõtlint) on painduv mõõteskaalaga tekstiilist, plastikust või metallist lint lineaarsuuruste mõõtmiseks. Lint on enamasti kompaktsesse korpusse kokkukeritav ning sellele on sageli märgitud mõõtejaotised nii meeter- kui ka tollmõõdustikus. Mõõdulint on asendamatu tööriist muu hulgas tisleri- ja õmblustöös.
Skaala väiksema jaotise väärtus on tavaliselt 1 mm.
Jaroslav Rõbakov
thumb|right|Jaroslav Rõbakov (2010) Jaroslav Rõbakov (sündinud 22. novembril 1980 Mahiloŭs) on Venemaa kõrgushüppaja.
Maailmameistrivõistlustel
Edmonton 2001 Helsingi 2005
Euroopa meistrivõistlustel
München 2002
Isiklikku
Jaroslav Rõbakov on 198 cm pikk ja kaalub 84 kg.
Ignisious Gaisah
pisi|Ignisious Gaisah (2010) Ignisious Gaisah (sündinud 20. juulil 1983) on Ghana päritolu Hollandi kergejõustiklane (kaugushüppaja). Alates 2013. aastast esindab ta Hollandit.
Tema isiklik rekord kaugushüppes on 8.43, mis on hüpatud 14. juulil 2006 Roomas.
Isiklikku
Ignisious Gaisah on 185 cm pikk ja kaalub 74 kg.
Atlantise maja
pisi|Atlantise maja 2015. aastal pisi|Atlantis 2017. aasta augustis.
Atlantise majaks kutsutakse tänapäeval hoonet, mis paikneb Tartus Emajõe vasakul kaldapealsel Ülejõe linnaosas Kaarsilla ja Rahu silla vahele jääval alal (tuntud ka kui Holmi kvartal). Ametlik aadress on Narva mnt 2. Varem tunti seda hoonet peamiselt restorani Kaunas majana. Atlantise majaks hakati hoonet kutsuma pärast seda, kui seal avati ööklubi Atlantis.
Ajalugu
Enne Teist maailmasõda paiknes selles asukohas Eesti esimene paikkino Illusion. Teises maailmasõjas sai Tartu lahingutegevuses rängalt kannatada ja hävisid mitmed jõeäärsed ehitised. Pärast varemete koristamist otsustati, et Emajõe kaldaäärseid alasid uuesti täis ei ehitata. Erand on tehtud kaldapealsele kohvik-restoranile, mis sai nime Tartu sõpruslinna Kaunase järgi.
Restoran Kaunas
Uue hoone projekteeris 1962. aastal Voldemar Herkel. Hoone valmis 1969. aastal, sisearhitekt oli Aate-Heli Õun. Uus hoone oli projekteeritud toitlustusasutuseks, selles paiknesid söökla, baar, kulinaariakauplus ja restoran. Restorani projekteerides oli inspiratsiooniks olnud viikingilaev. Maja ehitamisel võeti eeskujuks Le Corbusier ja teised modernismi klassikud. Hoone ümbruses on palju rohelust ning see on kenasti vaadeldav mõlemalt jõekaldalt ja sildadelt. Restorani ja selle interjööri on näha olnud ka mitmes filmis, näiteks lava kaarduvat tagaseina on näha mängufilmis "Keskea rõõmud" (1986).
Ööklubi Atlantis
1995. aastal tehti hoones suurem ümberehitus ning AS Alexela Entertainment avas esimesel korrusel toona Eesti ühe suurema ööklubi Atlantis. Pidulik avamine oli 8. detsembril 1995. Teisel korrusel säilis ka restoran, lisaks renditi välja nõupidamisruume. Klubi Atlantis suleti 2017. aasta kevadel.
Maja praegused asukad
2017. aasta sügisel kolis majja huvikool Shaté Tantsukool.
Majas tegutsevad veel Tartu Tantsuakadeemia, Alexela Loomelava , Emerald Studio Shop , Shaté Loovuskeskus ja Green Room Cafe.
Tartu Tantsuakadeemia on Tartu kesklinnas otse Emajõe kaldal asuv tantsukeskus, kus toimuvad treeningud ja tantsuüritused kõigile soovijaile.
Alexela Loomelava on uuenduslik ala nii tantsuetendustele, konverentsidele kui ka muudele üritustele. Seal on toimunud näiteks Tempecy Dance Company etendused ja Prima Vista kirjandusfestivali avamine.
Emerald Studio Shop on Tartu kesklinnas asuv butiik, kus müüakse elustiili, spordi ja tantsuga seotud tooteid.
Shaté Loovuskeskus on uue põlvkonna noortekeskus, mis ühendab avatud noorsootöö põhimõtted ja võimalused oma loovuse arendamiseks.
Green Room Cafe on terrassiga lounge otse Emajõe kaldal. Green Roomis korraldatakse mälumänguõhtuid ja teemapidusid.
Luiste paisjärv
Luiste paisjärv on järv Raplamaal Märjamaa vallas Luiste külas.
Järve kaldajoone pikkus on 2005 m. Järve valgala pindala on 26 km².
Järv on avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Luiste paisjärve keskkonnaregistri kood on VEE2042710.
Gognies-Chaussée
Gognies-Chaussée on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Maubeuge'i kantonis.
Belgia piir kulgeb otse läbi küla.
Dick Cheney
Richard Bruce Cheney [tšeini] (hüüdnimi Dick Cheney; sündinud 30. jaanuaril 1941 Nebraska osariigis Lincolnis) on Ameerika Ühendriikide vabariiklasest poliitik ja riigiametnik.
Cheney poliitiline karjäär algas 1969. aastal. 21. novembril 1975 sai temast president Gerald Fordi personaliülem. 1978. aastal kandideeris Cheney Esindajatekotta Wyomingi esindajana ja võitis, teenides seal kuni 20. märtsini 1989, kui president George H. W. Bush nimetas ta kaitseministri kohale, kus ta teenis kuni Bushi ametiaja lõpuni 1993. aastal.
Peale Bushi ametiaja lõppu lahkus Cheney ajutiselt poliitikast, aastatel 1995 kuni 2000 oli ta naftaväljade teenuste ettevõtte Halliburtoni juhatuse esimees. Aastatel 2001–2009 oli ta Ameerika Ühendriikide 46. asepresident George Walker Bushi alluvuses.
25. märtsil 2012 tehti talle südamesiirdamine.
Agrõz
Agrõz (tatari Әгерҗе, Əgerce) on linn Venemaal Tatarstanis, Agrõzi rajooni keskus. Asub Iži lisajõe Agrõzka ääres. Asub Udmurtia piiri lähedal 304 km Kaasanist ida pool ja 36 km Iževskist lõuna pool.
BMW 5. seeria (E12)
BMW E12 oli BMW esimene 5. seeria tähistusega luksusauto, mida toodeti ajavahemikus juuni 1972-juuli 1981. See vahetas välja BMW 1960. aastate "Uue Klassi" (saksa keeles Neue Klasse) 1800/2000 sedaanid. Auto disainer oli Paul Bracq.
Agrõz
Agrõzi on esmamainitud 1646. aastal. Linnaõigused sai 1938. aastal.
2002. aasta rahvaloenduse andmetel olid Agrõzi elanikest 52,9% tatarlased, 35,4% venelased, 6,7% udmurdid ja 1,6% marid. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Agrõzi elanikest tatarlasi 59%, venelasi 25%, marisid 8% ja udmurte 6%.
BMW 5. seeria (E12)
Esimesed autod toodeti Müncheni tehases, kuid peagi koliti üle vastvalminud Dingolfingi tehasesse, kust esimene auto (punane 520) veeres liinilt maha 27. septembril 1973. Pärast 1975. aastat 5. seeriat Münchenis enam ei toodetud.
Agrõz
Linna läbib raudtee.
BMW 5. seeria (E12)
Septembris 1973 esitleti 525, mis kasutas BMW 2500 (E3) Zenith INAT karburaatoriga M30 R6 mootorit (2494 cm³, 145 hj). Juunis 1974 lisandus mudeligamma alumisse otsa 518, mis kasutas endise BMW 1800 Solex 32/32 DIDTA karburaatoriga neljasilindrist M10 mootorit (1766 cm³, 90 hj), Rootsi ja Jaapani turu jaoks pandi sellele Bosch L-Jetronic kütuse sissepritse, mudeliks sai 518i. 1975 lisandus uus tippmudel 528, mis kasutas BMW 2800 (E3) Zenith INAT karburaatoriga M30 R6 (2788 cm³, 165 hj).
Agrõz
Linnas on sündinud Tatarstani peaminister Ildar Halikov.
BMW 5. seeria (E12)
Rootsi karmimatele heitgaasinõuetele vastamiseks pandi 1977. aastal 528le Bosch L-Jetronic kütuse sissepritse ja uueks mudelinimeks sai 528i, mis arendas 177 hj. Ka mujal Euroopas jõudis 528i müügile (võimsusega 184 hj), osutudes kohe nii edukaks, et tõrjus karburaatoriga 528 kiiresti turult välja. Muidugi väljendus see ka hinnas: veebruaris 1977 maksis 518 17 980 Saksa marka, 528i ligi poole rohkem – 25 500 Saksa marka (automaatkäigukastiga 27 080 Saksa marka). 1977. aastal läks tootmisse ka väikseima kuuesilindrilise mootoriga Solex 4A1 karburaatoriga 520 (hüüdnimega 520/6, varasem 520 sai hüüdnimeks 520/4), mis kasutas uut M20 R6 (1990 cm³, 122 hj), mis 1979. aastaks tõrjus 520/4 ja 520i turult välja.
USA turul müüdi 1975–1978 mudelit 530i, millel oli Bosch D-Jetronicu (1976. aastast L-Jetronicu) kütuse sissepritsega M30 R6-mootor (2985 cm³, 177 hj). Nendele autodelt lisati kohustuslikud USA 5 miili tunnis kaitserauad, mis lisasid auto pikkusele 206 millimeetrit. 1979 vahetas 530i välja 528i, mis kasutas sama mootorit mis Euroopas, kuid kohustusliku katalüsaatori tõttu langes võimsus 170 hj-ni.
Kui veel tootmise alguses 1972 oli E12 saadaval ainult neljasilindriste mootoritega ja veel kaks aastat hiljem oli saadaval ainult üks kuuesilindrine mootor, siis tootmise lõpuks 1981. aastal oli enamik autosid kuuesilindrise mootoriga, saadaval oli vaid üks neljasilindrine mootor (518).
Esimesest 5. seeriast ametlikult M5 ei toodetud, kuid BMW Motorsport GmbH tootis väikesel arvul erimudeleid. Esimeseks BMW Motorsporti mudeliks oli 1974-1977 BMW Motorsport 530, millega lisati 525 või 528le kliendi soovil BMW 3.0S kupee mootor kahe Zenith 35/40 INAT karburaatoriga (2985 cm³, 180 hj), saadaval oli ka Motorsport 530i, mis kasutas sama mootorit Bosch D-Jetronic (1976. aastast L-Jetronic) kütuse sissepritsega, võimsusega 200 hj. Hiljem oli ka saadaval Motorsport 533i, mis kasutas 6. seeria (E24) kupeelt (633CSi) pärit M30 R6 (3210 cm³, 200 hj). 1979. aastal lõpetati 533i tootmine, nüüd sai kas 525 või 528i baasil Motorsport 535i, mis kasutas 635CSi kupeelt M90 R6 (3453 cm³, 218 hj). Lõpuks, 1980. aastal, hakati tootma BMW ametlikku mudelit M535i, mis kasutas Motorsport 535iga sama mootorit. Hind oli 43 595 Saksa marka, mis oli võrreldes baasmudeliga 518 (veebruaris 1981 20 550 Saksa marka) rohkem kui kahekordne.
BMW E12 tootmine lõppes juulis 1981, viimased kolm autot olid USA turu jaoks tehtud automaatkäigukastiga 528id. Selle vahetas välja BMW E28. Kokku toodeti 9 aasta jooksul 640 171 autot (Münchenis ja Dingolfingis), lisaks toodeti ka 59164 CKD kit cari Lõuna-Aafrikas Rosslynis, Tais Bangkokis, Indoneesias Jakartas, Uruguays Montevideos ja Portugalis Vendas Novases. Lõuna-Aafrikas toodeti veel ka peale ametliku tootmise lõppu 1981. aastal kuni maini 1985 23100 autot, millele pandi BMW E28 interjöör.
1978. aastal kiitis Austraalia autoajakiri Modern Motor 528i suutlikkust ja ehituskvaliteeti, kuid kritiseeris ettearvamatut juhitavust ja liiga suurt kere kalduvust. Novembris 1975 kirjeldas Briti autoajakiri Car, et 528 oli võrreldes Peugeot 604 ja Jaguar XJ6 tagaistmel kitsas ja liiga suur tuulemüra.
Eleonora Duse
thumb|Eleonora Duse, 1896 Eleonora Giulia Amalia Duse (tuntud ka kui Duse; 3. oktoober 1858 Vigevano, Itaalia – 21. aprill 1924 Pittsburgh, Pennsylvania osariik, USA) oli itaalia näitleja.
Elukäik
Eleanora sündis näitleja peres. Viieteistkümneaastaselt mängis ta Shakespeare'i näidendis "Romeo ja Julia".
Aastal 1879 tutvus ta Napolis Mattino Cafieroga, kellega hiljem abiellus. Mees hülgas perekonna, kui Eleanora oli rase. Sündinud poisslaps suri varakult.
Aastal 1895 asutas ta oma teatritrupi Dramatica Campagnia della Citta di Roma, mis sai tuntuks ka väljaspool Itaaliat.
Aastatel 1897–1904 tegi ta koostööd Gabriele D'Annunzioga, kes spetsiaalselt talle näidendeid kirjutas.
Eleanora suri 65-aastaselt Pittsburghis Pennsylvania osariigis, viibides Schenley hotelli sviidis nr 524.
Kvintessents
Millegi kvintessents on selle puhtaim või olulisim osa ehk asja tuum.
Sõna tuleneb ladinakeelsest väljendist quinta essentia' ('viies olemus'), mis tähendas elementi eetrit, millest Aristoteles pidas koosnevat taevast. Tegu oli viienda elemendiga kuualuse maailma nelja elemendi kõrval.
Kastre vald
Kastre vald on 2. järgu haldusüksus (vald) Tartumaal.
Vald moodustati 2017. aastal Haaslava, Mäksa ja Võnnu valla ühinemisel. Samuti liideti Kastre vallaga Meeksi valla Järvselja ja Rõka küla.
18. maist 2023 on Kastre vallavanem Annika Pajumaa-Murov.
Asustus
Alevikud: Roiu, Võnnu
Külad: Aadami, Aardla, Aardlapalu, Agali, Ahunapalu, Alaküla, Aruaia, Haaslava, Hammaste, Igevere, Ignase, Imste, Issaku, Järvselja, Kaagvere, Kaarlimõisa, Kannu, Kastre, Kitseküla, Koke, Kriimani, Kurepalu, Kurista, Kõivuküla, Kõnnu, Lange, Liispõllu, Lääniste, Melliste, Metsanurga, Mõra, Mäksa, Mäletjärve, Paluküla, Poka, Päkste, Rookse, Rõka, Sarakuste, Sudaste, Tammevaldma, Terikeste, Tigase, Tõõraste, Uniküla, Vana-Kastre, Veskimäe, Võruküla, Võõpste
Arild
250px|thumb|Arild 2003. aastal 250px|pisi|Arildi kabel Arild on asula Rootsis Höganäsi vallas. Asub Skåne läänis 30 kilomeetrit Helsingborgist põhjas.
Kati (laev)
PVL-202 Kati on Eesti Piirivalve patrull- ja reostustõrjelaev.
Arild
Alates 19. sajandi keskpaigast sai Arild populaarseks kunstnike hulgas, kes seal suviti viibisid ja töötasid.
Kati (laev)
Laev ehitati 1966. aastal Saksamaal kalatraaleriks. 1985. aastal rekonstrueeriti laev täielikult, pärast seda oli laev Rootsi rannavalve kasutuses ja kandis nime KBV-003.
15. mail 2002 võttis Eesti Piirivalve Rootsi valitsuse otsusega Eestile kingitud laeva pidulikult vastu. Eesti Piirivalves sai laev nimeks PVL-202 Kati. Kati ristiemaks oli Ingrid Rüütel. Tseremoonial osalesid ka Rootsi Rannavalve peadirektor Marie Hafström, Rootsi Välisministeeriumi kantsler Sven-Erik Söder ja Eesti president Arnold Rüütel. Siseministeeriumist osalesid tseremoonial siseminister Ain Seppik ja kantsler Märt Kraft.
10. augustil 2005 võttis Kati osa Tallinna lähedal toimunud helikopteriõnnetuse päästetöödest.
Dmitri Kobõlkin
Dmitri Kobõlkin (vene keeles Дмитрий Николаевич Кобылкин; sündinud 7. juulil 1971 Astrahanis) on Venemaa poliitik ja riigitegelane, Venemaa loodusvarade minister (2018–2020) ja Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna kuberner (2010–2018).
Kehtna vald (Rapla kihelkond)
Vallas oli 397 talundit ja need kasutasid 10 078 ha maad.
Dmitri Kobõlkin
Ta sündis 1971. aastal Astrahanis insener-geofüüsikute perekonnas. Ta lõpetas 1993. aastal Ufa Riikliku Nafta Tehnikaülikooli mäenseneri-geofüüsiku kvalifikatsiooniga.
Kehtna vald (Rapla kihelkond)
Vallas asus Kehtna asundus ja vallas tegutses kõrgem kodumajanduskool.
Dmitri Kobõlkin
Oktoobris 2002 kutsus Purovi rajooni pealik Anatoli Ostrjagin teda oma asetäitjaks. 2003. aastal lõpetas ta Venemaa Föderatsiooni Presidendi juures asuva Venemaa Rahvamajanduse ja Riigiteenistuse Akadeemia Jekaterinburgi filiaali (Uraali Juhtimisinstituudi). Augustis 2005 määrati ta Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna asekuberneriks ja Purovi rajooni juhiks. 16. märtsist 2010 kuni 18. maini 2018 oli ta Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna kuberner.
18. maist 2018 kuni 9. novembrini 2020 oli ta Venemaa loodusvarade minister.
Isiklikku
Dmitri Kobõlkin on abielus, peres on kaks tütart ja üks poeg.
Paul Aarmann
Paul Aarmann (7. august 1922 Antsla – 23. märts 1987 Tartu) oli eesti arhitekt.
Aarmann õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis 1943–1950 ja lõpetas selle arhitektina.
Kilingi vald
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Kilingi vald (saksa keeles Kurkund) oli vald Pärnumaal Saarde kihelkonnas. 1938. aastal nimetati ümber Pärnu maakonna Saarde vallaks.
Vallas oli 412 talundit ja need kasutasid 7679 ha maad. Vallamaja asus Saarde külas.
Valla alale jäi üks mõis: Kilingi mõis.
Paapua Uus-Guinea kindralkuberneride loend
Paapua Uus-Guinea kindralkuberneride loend loetleb Paapua Uus-Guinea riigipead esindavad kindralkubernerid alates riigi iseseisvumisest 1975. aastal.
Georg Lurich
pisi|Georg Lurich Georg Lurich (22. aprill (vana kalendri järgi 10. aprill) 1876 Väike-Maarja – 22. jaanuar 1920 Venemaa, Armavir) oli üks kolmest kõige kuulsamast eesti elukutselisest maadlejast Georg Hackenschmidti ja Aleksander Abergi kõrval. Ta oli 177 cm pikk ja oma parimas vormis olles kaalus 90 kg. Parema käe biitseps oli 37–41 cm, rind 120–128 cm, reis 61 ja säär 40 cm.
Saavutused
Ei ole teada, mitu korda Georg Lurich maailmameistriks tuli. Kuna puudus korraldav ja koordineeriv rahvusvaheline organisatsioon, siis kuulutati maailmameistrivõistlusteks iga suur rahvusvaheline meistrivõistlus.
Lurich püstitas ligikaudu 40 maailmarekordit, sest tõstespordi maailmarekorditeks loeti tollal ka vastupidavus- ja vigurtõsteid. Tema tulemusi:
Kuulus oli Lurichi sild, mida ta suutis teha ka tavalisel toolil. Maadleja näitas oma jõudu, kui lasi sillas olles oma rinnale istuda neljal raskel mehel.
Lapsepõlv
Georg Lurichi vanemad olid pärit Läänemaalt Vigala kihelkonnast Velise vallast. Täpsemalt Sillaotsa talumuuseumi andmeil Keskküla Küüra talust. Nad kolisid Väike-Maarjasse, kus maadleja isa hakkas kaupmeheks.
Lurichi enda mälestuste järgi suutnud ta 7-aastaselt tõsta kahe käega 2 puuda (32 kg) ja 10-aastaselt ühe käega 82 kg. Liigagaruses pingutas ta aga üle, külmetas ja haigestus kopsupõletikku, mis oli tollal eluohtlik haigus. Seetõttu vabastati ta Tallinna Peetri Reaalkoolis õppides nõrkuse tõttu võimlemistundidest.
1895
Lurich sõitis Peterburi, kus ta doktor Władysław Krajewski raskejõustikukabinetis püstitas maailmarekordeid ja võitis kõiki maadluses. Ta hakkas esinema koos Gustav Boesbergiga. Neil oli suur menu nii jõunumbrites kui ka maadluses. Kumbki ei kaotanud etenduste käigus kordagi. Ühtlasi täiendas Georg ennast teise poola maadleja Władysław Pytlasiński juures, kes oli Krajewski kõrval kõige silmapaistvam maadlusõpetaja kogu Venemaal. Lurichit hakkas soosima vürst Lvov ning maadleja elu- ja treeningutingimused paranesid tunduvalt.
1896
Suvel sai Lurichist spordiprofessionaal, elukutseline atleet ehk rahvakeeli jõumees.
1897
Lurich esines peamiselt Peterburis ja Tallinnas. Maadluses polnud tal Venemaal enam vastast pärast seda, kui ta oli võitnud oma õpetaja Pytlasinski.
Tõstmises püstitas ta palju Venemaa ja maailmarekordeid. Näiteks sooritas ta 9. mail ühe päeva jooksul järgmised tõsted:
30. aastad eKr
30. aastad eKr
Georg Lurich
1897
Suvel sooritas ta turnee Lõuna-Venemaal. Üks tema jõunumbreid oli tõsta oma turjal üles hobune koos ratsanikuga. Maadluses võitis ta hulganisti nii kohalikke kui üle Venemaa tuntud rammumehi, nende hulgas korduvalt Ivan Poddubnõid.
1899
Üle aasta esines Lurich enneolematu eduga kogu Eesti- ja Liivimaal. Tema esinemiskavad olid mitmekesised: raskuste tõstmine ja nendega žongleerimine, maadlus kohalike rammumeestega ning nende endi vaheliste võistluste korraldamine. Võisteldi nii tõstetes kui ka maadluses, samuti vägikaika- ja sõrmeveos. Lurich lubas igaühele, kes teda ära võidab, 200 rubla. Seda ei tulnud välja maksta. Igas linnas andis ta kõige tugevamale kohalikule võistlejale hõbeauraha. Ajaleht Valgus kirjutas tema esinemise kohta Viljandis: «Imestama peab härra Lurichi kassiosavust määratu raskete pommide pildumises, mida ta jalgade vahelt läbi visates ja ennast imeliku kiirusega ümber pöördes enne jälle kinni püüab kui pomm maha langeda saaks. Kõigi pealtvaatajate nägudelt võis ehmatust lugeda, kui Lurich enesel silmad kinni laskis siduda ja siis koledate raudpommidega nagu kummipallidega aruta osavusega mängis, vahel neid kõrgesse õhku visates ja siis sealt oma palja rinna ning turja peale kukkuda lastes. Seda hiiglamängu nähes ei tahtnud mõned mehed hästi uskuda, et need pommid rauast on, ja läksivad näitepõranda peale, et neid oma käega järele katsuda. Aga kuidas ehmatasivad mehed ja nende suud vajusivad ammuli, kui nad neid pommisid kahe käega vaevalt jalga poolteist jõudsivad üles kergitada.» Rahvas nimetas teda vaimustunult nii Kaleviks kui Kalevipojaks.
Elukutselisi maadlejaid oli Eestis enne küllaga esinenud, ent just Lurichi ringsõit tekitas Eestis üldise raskejõustikuharrastuse laine, millesarnast varem ei olnud. Lurichi mõjul asutati hulgaliselt spordiseltse. Lurich oli peaaegu kõigi 1880. aastatel sündinud Eesti vägimeeste innustaja ja paljudele ka õpetaja. Raskejõustiku tõi Eestisse Gustav Boesberg, kuid kellelgi pole õnnestunud raskejõustikku Eestis sedavõrd tõhusalt propageerida kui Georg Lurichil.