cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agapetus I
Liturgilised otsused
Agapetus I keeldus 18. juulil 535 rahuldamast Arles'i metropoliidi Caesariuse palvet kasutada liturgilisi esemeid vaeste abistamiseks, kuna see oli vastuolus kanoonilise õigusega.
Ta sätestas aastal 536, et ilmik ei tohi jutlustada.
Ordinatsioonid
Agapetus I ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 11 piiskoppi ja 4 diakonit.
Dokumendid
Agapetuselt on teada 8 kirja, neist 3 keisrile, 2 Arles'i metropoliidile Caesariusele, üks Aafrika piiskoppidele, üks Jeruusalemma patriarhile ja üks Kartaago piiskopile Reparatusele.
Surm
Ta oli esimene paavst pärast Eusebiust, kes suri väljaspool Roomat ja esimene paavst pärast Clemens I-st, kes suri väljaspool Itaaliat.
Hum
right|thumb|Kellatorniga kirik Humis Hum on Loode-Horvaatias, Roči ja Buzeti linna lähedal. See asub Istra poolsaarel Istra maakonnas Buzeti vallas.
Linnas elab 17 inimest ning see on kantud Guinnessi rekordite raamatusse väikseima linnana maailmas.
Linna on esmamainitud 1102. aastal. Linnaõigused sai 13. sajandil. Humi linn oli ajalooliselt väike kindluslinn ning seal on säilinud keskaegne linnaarhitektuur.
Humi kõrgeim punkt asub 349 meetri kõrgusel merepinnast.
Kilingi-Nõmme vapp
pisi|Kilingi-Nõmme vapp Kilingi-Nõmme vapp oli Eesti haldusüksuse Kilingi-Nõmme linna vapp.
Vapp oli kasutusel 23. novembrist 1995 kuni 2005. aastani, mil ühineti koos Tali valla ja Saarde vallaga ühtseks omavalitsusüksuseks Saarde vallaks.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil püstine kuldne tammeoks kolme lehe ja ühe tõruga; hõbedases päises kaks musta, paremale kaldu vasarat.
Tahkuranna valla vapp
thumb|Tahkuranna valla vapp Tahkuranna valla vapp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tahkuranna valla vapp.
Vapp kinnitati 29. augustil 1995.
Vapi kirjeldus
Kuldsel kilbil sinine laineline päis ja sinine kaheksaharuline täht milles hõbedane veskikivi.
Vapi kasutamise kord
Tahkuranna valla vappi kasutasid volikogu ja valitsus:
Viie dünastia ajastu
Viie dünastia ja kümne kuningriigi ajastu (hiina keele lihtsustatud kirjaviisis 五代十國, traditsioonilises 五代十国, Wǔdài Shíguó) oli Hiina ajaloos 907–960/979 pKr aset leidnud poliitiliste muutuste periood, mis jäi Tangi dünastia languse ja Songi dünastia rajamise vahele.
Sel ajastul vahetusid Põhja-Hiinas kiiresti viis dünastiat ja loodi enam kui tosin sõltumatut riiki, enamik neist Lõuna-Hiinas. Traditsiooniliselt loetletakse neist siiski vaid kümme, millest tuleneb ajastu nimi. Mõned ajaloolased nagu Bo Yang loetlevad 11 riiki, lisades Yani ja Qi, kuid mitte Põhja-Hani, pidades seda vaid hilise Hani dünastia jätkuks. Sel ajastul rajati ka Liao dünastia.
Viis dünastiat:
Kümme kuningriiki: Wu (907–937), Wuyue (907–978), Min (909–945), Chu (907–951), Lõuna-Han (917–971), Varane Shu (907–925), Hiline Shu (934–965), Jingnan (924–963), Lõuna-Tang (937–975), Põhja-Han (951–979).
Muud riigid: Yan, Qi, Zhao, Yiwu Jiedushi, Dingnan Jiedushi, Wuping Jiedushi, Qingyuan Jiedushi, Yin, Ganzhou, Shazhou ja Liangzhou.
Kaanon
Kaanon võib tähendada asju erinevates valdkondades:
1473
1473. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad - 1470. aastad - 1480. aastad 1490. aastad 1500. aastad 1510. aastad 1520. aastad
Aastad: 1468 1469 1470 1471 1472 - 1473 - 1474 1475 1476 1477 1478
Saksamaa jalgpallikoondis 1934. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Saksamaa jalgpallikoondis 1934. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Josef Stroh Paul Zielinski Franz Wagner Willy Busch Josef Streb Paul Janes Franz Dienert Stanislaus Kobierski Jakob Bender Otto Siffling Ernst Albrecht Sigmund Haringer Hans Schwartz Mathias Heidemann Ernest Lehner Rudolf Raftl Hans Jakob Klaus Gramlich Edmund Conen Rudolf Noack Fritz Szepan Karl Hohmann Reinhold Muenzenberg Fritz Buchloh Willibald Kress
Treener
Otto Nerz
Tali valla vapp
thumb|Tali valla vapp Tali valla vapp on endise Pärnu maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Tali valla vapp.
Vapp oli kasutusel 5. juulist 1993 kuni 2005. aastani, mil ühineti koos Kilingi-Nõmme linna ja Saarde vallaga ühtseks omavalitsusüksuseks Saarde vallaks.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil hõbedane kuuseoksa rist, risti keskel punane jõhvikas.
Põhjendus
Kuuseoksa rist sümboliseerib metsade rohkust Tali vallas, samuti seda, et Tali keskusest suundub nelja põhiilmakaarde tee. Jõhvikas sümboliseerib soode ja rabade rohkust Tali vallas. Tulenevalt kohanimest "Tali", on vapi- ja lipuvaärvideks valitud karged ja külmad toonid, sinine ja hõbedane.
Aleksandr Luria
pisi|Aleksandr Luria Aleksandr Luria (vene keeles Александр Романович Лурия; 16. juuli 1902 Kaasan – 14. august 1977 Moskva) oli juudi päritolu Nõukogude psühholoog, neuropsühholoogia koolkonna rajaja.
Avaldanud palju artikleid ja raamatuid afaasiast ja ajukahjustustest. Tema peamised teadussaavutused pärinevad neuropsühholoogia vallast. Luria oli pedagoogikateaduste doktor (1937), professor (1944), meditsiinidoktor (1943), Vene NFSV Pedagoogikateaduste Akadeemia liige (1947). Luria tegi teadus- ja pedagoogitööd Harkivis, Kaasanis ja Moskvas. Üle 50 aasta kestnud teaduskarjääri jooksul avaldas ta palju töid psühholoogia, psühholingvistika, psühhofüsioloogia, lapsepsühholoogia, etnilise psühholoogia, logopeedia ja muudes valdkondades. Ta uuris palju afaasiat ja vaimse alaarenguga lapsi. Tema teadusalaste kontaktide hulgas oli palju maailmatasemega teadlasi, sh Kurt Lewin, Jean Piaget, Oliver Sacks ja Jerome Bruner. Kuni surmani 1977. aastal tegeles Luria sündroomanalüüsi meetodi väljatöötamisega.
Kilingi-Nõmme lipp
pisi|Kilingi-Nõmme lipp Kilingi-Nõmme lipp on Pärnu maakonnas asuva Kilingi-Nõmme linna endine lipp.
Aleksandr Luria
Panustas suuresti täiskasvanute ajuvigastuse ja nendega kaasnevate sensomotoorsete, mälu- ja kõnehäiretete uurimisse. Karjääri alguses tegeles taju kultuuriliste aspektidega, hiljem õppis neuroloogiat, et töötada meedikuna närvisüsteemi haigustega. Laiemalt tuntakse teda nende uurimistööde ja publikatsioonide kaudu, mis keskenduvad täiskasvanute afaasiale ja sealjuures frontaalsagara funktsioonidele. Tema detailsed uurimused taju ja mälukaotuse kohta on ülemaailmselt tuntud. Oma töödes käsitleb vaimset ja füüsilist käsikäes. Tema psühholoogiline mudel oli saavutus, mis võimaldas tal üle elada pingelisemad aastad Nõukogude võimu ohtude rüpes.
Kilingi-Nõmme lipp
Lipp oli kasutusel 23. novembrist 1995 kuni 2005. aastani, mil ühineti Tali ja Saarde vallaga ühtseks omavalitsusüksuseks Saarde vald.
Aleksandr Luria
Elulugu
Astus Kaasani Ülikooli sotsiaalteaduste osakonda 1919. aastal.
Huvi psühholoogia vastu arenes kiiresti ja juba tudengina rajas ta Kaasani Psühhoanalüütikute Assotsiatsiooni ja oli kirjavahetuses isegi Sigmund Freudiga. Luria varaseima uurimuse eesmärgiks oli leida meetodid hindamaks Freudi ideid mõtteanomaaliate kohta ja väsimuse mõju kohta mõtteprotsessidele. Sellest perioodist pärinevad kaks monograafiat: "Tõelise psühholoogia põhimõtted" ja "Psühhoanalüüs kaasaegse psühholoogia peamiste tendentside valguses" (ilmunud inglise keeles: "The Principles of True Psychology" ja "Psychoanalysis in Light of the Principal Tendencies of Contemporary Psychology"). Need kirjutas noor Luria enne Kaasanist lahkumist. Kaasani ülikooli lõpetas ta 1921. aastal ja seejärel kolis Moskvasse.
Seal hakkas ta tööle pedagoogikavallas ja 1923. aastal sai psühholoogiaosakonna juhiks Krupskaja Kommunistliku Kasvatuse Akadeemias. Samal aastal abiellus Vera Nikolajevna Blagovidovaga. Abielu kestis kuus aastat.
Kilingi-Nõmme lipp
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 105 × 165 cm; laiuse ja pikkuse suhe on 7:11.
Aleksandr Luria
Elulugu
1924. aastal tutvus Lev Semjonovitš Võgotskiga ja see tutvus pani teda neuropsühholoogia vastu huvi tundma. Koos Võgotski ja Aleksei Nikolajevitš Leontjeviga tahtis Luria aluse panna psühholoogilisele lähenemise, mis tähendaks selliste loomulike protsesside nagu füüsiline küpsemine ja sensoorsed mehhanismid uurimist nende seoses kultuuriliselt ettemääratud protsessidega täiskasvanute psühholoogiliste funktsioonide kujunemisel. Võgotski ja kolleegid viitasid sellele lähenemisele kui kultuurilisele, ajaloolisele või instrumentaalsele psühholoogiale, pidades silmas kultuuri ja sotsiaalse keskkonna, eriti keele tähtsat vahendavat rolli inimese psühholoogiliste protsesside kujunemises.
1925. aastal sai Luria Moskva I Meditsiiniinstituudis tööd eksperimentide läbiviijana (M. Cole'i väitel 1923. aastal Psühholoogiainstituudis). N. K. Kornalovi käe all uuris ta emotsionaalse stressi mõjusid inimese motoorsetele reaktsioonidele. Ta ise nimetas seda kombineeritud motoorika meetodiks. Katseisik pidi üht kätt hoidma paigal ja teisega nuppu vajutama, kui läbiviija esitas verbaalse stiimuli. Stiimulile pidi katseisik verbaalselt vastama esimese pähetuleva sõnaga. Kui baaskoordinatsioon oli saavutatud, esitas läbiviija arvatava võtmestiimuli, mille esitamise puhul loodeti saavutada katseisiku koordinatsioonist väljaviimine. See uurimus põlvnes mõneti Ivan Pavlovi eksperimentidest, kuid Luria ei nõustunud tema vaadetega, et keerukaid inimkäitumisi saab seletada vaid reflekside ja tingitud refleksidega. See mittenõustumine põhjustas hiljem Luriale mitmeid raskusi ja tekitas peaaegu ka karjääri katkemise. Katses leitust kirjutas Luria raamatu The Nature of Human Conflicts, mis ilmus USAs 1932. aastal ja võitis läänes suurt tähelepanu. Venekeelsena avaldati raamat alles 2002. aastal. Kodumaal varem mitte ilmumise põhjus võis olla seotus psühhoanalüütilise teooriaga, mida Nõukogude võim heaks ei kiitnud.
Luria oli ka piisavalt uhke, et saata koopia Pavlovile endale. Järgmisel päeval tormas Pavlov Luria kontorisse, rebis teose puruks ja kurjustas, et Luria kirjeldab käitumist kui tervikut suurte üldistustega. Sealtmaalt peeti Luria töid ebasovetlikeks e ebapavlovlikeks ja ta ei saanud enam õpetada, uurida ega avaldada midagi, mil oleks psühhoanalüütiline hoiak. Tegelikult läks Luria kohati kaugemale ka Freudi teooriast, et leida vaimsete nähtuste avaldumisvorme, keskendudes just pavlovlikele fenomenidele motoorsete ja instinktiivsete reaktsioonide koosesinemises.
Kahekümnendate keskel kohtus Luria Salomon Šereševskiga, kellest kirjutas järgnenud kolme kümnendi jooksul kogutud materjalide põhjal raamatu "Väike raamat suurest mälust" (ilmus eesti keeles 1972; inglise keeles 1968 pealkirjaga "The mind of a mnemonist: a little book about a vast memory"). Šereševski oli kahekümnendatel ajakirjanik, kelle toimetaja saatis ta Luria juurde, sest ilmsiks tulid mõned tema mälu iseärasused. Luria katsetes leitu kohaselt oli Šereševski mälu piiramatu mahuga ja faktid püsisid mehel meeles ka aastate möödudes. Luria diagnoosis ajakirjanikul sünesteesia, mis haaravat mehe kõiki meeli. See konditsioon võimaldaski mehel infot mäletada, kuid põhjustas ka tähelepanuprobleeme, raskusi nägude ja häälte äratundmisel, lugemisel, kuna ühe meele aistinguga kaasnevad teised aistingud segasid info hoomamist ning vähimadki keskkonna- ja stiimulimuutused raskendasid oluliselt äratundmist (nt mehele jäi meelde eelmisel päeval räägitu, kuid kui inimese hääletoon oli järgmisel päeval teistsugune, polnud Šereševski võimeline seda inimest ära tundma).
1930. aastate alguses viis Luria läbi kaks ekspeditsiooni Kesk-Aasiasse, Usbekistani, mille jooksul uuris muutusi inimese tajus, ülesandelahenduses ja mälus seoses muutustega majanduses ja hariduses. Koos kolleeg F. N. Šemjakiniga õnnestus näidata, et piirkonna väikestes külades käitusid kirjaoskamatud usbekid fotode ja joonistuste hindamisel haritutest erinevalt. Teisel ekspeditsioonil õppis Luria natuke usbeki keelt ja uuris veel deduktiivset arutlust – metafooride, sümbolite ja loogika töötlust kohalike hulgas; kujundite, värvide, optiliste geomeetriliste illusioonide tajumist, joonistamist, arvutamist ja mälu. Selle tähtsa töö avaldamist keelati nagu igasuguse muugi sotsiokultuurilise materjali puhul, olgu siis tegemist Luria, Võgotski või kellegi teisega. Ekspeditsiooni tulemused ilmusid lõpuks, tänu Peeter Tulviste abile, venekeelsena aastal 1974 ja kaks aastat hiljem Harvardi ülikooli kirjastuse väljaandes. Samal perioodil uuris Luria veel mono- ja disügootseid kaksikuid suures internaatkoolis, et leida dünaamilisi suhteid fülogeneetilisi ja kultuurilis-ajaloolisi tegureid keele ja mõtte kujunemisel.
1933. aastal abiellus Lena Pimenovna Lintšinaga. See abielu kestis Luria surmani, paaril sündis 1938. aastal tütar Jelena.
Moskva Riiklikus Eksperimentaalse Meditsiini Instituudis uuris Luria geneetikat. 1936. aastal kõik geneetikat puudutav aga keelustati ja instituut suleti. Kuu enne sulgemist oli Luria lahkunud ja siirdunud Moskva I Meditsiiniinstituuti täiskohaga õppima. Instituudi lõpetas Luria 1937. aastal.
Kolmekümnendate teises pooles astus Luria meditsiinikooli, peamiselt soovist varjuda poliitiliselt neutraalsel pinnal Stalini poolt algatatud puhastuste eest. Spetsialiseerudes afaasiale, hoidis Luria fookuse keele ja mõtte seostel.
1941. aastal sai ta meditsiinitöötajana ülesandeks hinnata ja rehabiliteerida ajukahjusega sõjaväelasi. Kuna sõjatingimustes ajutraumadega inimestest puudu ei tulnud, oli Lurial rohkelt materjali luua oma teooriad aju funktsioneerimise ja ajukahjustuste ravi kohta. Psühholoogia ja lingvistika taustaga Luria lõi lihtsaid ja efektiivseid meetodeid, kuidas kahjustusi hinnata ja patsiente ümber õpetada, kui võimalik. Sel perioodil lõi ta süstemaatilise lähenemise ajule ja tajule, mida nüüd tuntakse neuropsühholoogiana. See töö kanti üle Moskva Neurokirurgia Instituuti, kus Luria töötas 1950. aastani. Luria vallandamise võis põhjustada ideoloogiline vastuolu, täpsemalt vähene entusiasm Pavlovi teooria suhtes. 1951. aastal suleti Luria labor Burdenko Neurokirurgiainstituudis, arvatavasti liberaalse idealismi pärast suhtumises kunsti, kirjandusse ja teadusesse. Mõne aasta pärast sai Luria töö tagasi ja jätkas uuringuid neuropsühholoogias, sõjajärgsel perioodil tegi ta katseid keele ja mõtte arengu vallas vaimse puudega lastega Vene Föderatsiooni Pedagoogiliste Teaduste Akadeemia Defektoloogiainstituudis. Aasta hiljem langesid paljud arstid juudivastase kampaania ohvriks, aga Luria jäi sellest üsna puutumata, tõenäoliselt erilise töö ja vastutuse tõttu instituudis.
Kuuekümnendatel ja seitsmekümnendatel avaldas Luria kaks juhtumianalüüsi – Šereševski ja Zazetski kohta (viimane on ilmunud ingliskeelsena pealkirjaga "The Man With a Shattered World: The History of a Brain Wound" aastal 1972). Need uurimused iseloomustavad lurialikku segu klassikalisest eksperimentaalsest ja kliinilisest lähenemisest; see on sulam, mis oli mudeliks 20. sajandi lõpu kognitiivsetele teadustele. Sel perioodil sagenesid lääne neuroteadlaste külaskäigud Venemaale. 18. rahvusvaheline psühholoogiakongress toimus Moskvas 1966. aastal ning Luria oli selle organiseerija ja juht. Üritus oli edukas, kohal viibisid näiteks Karl Pribrum, Hans-Lukas Teuber, Brenda Milner, Oliver Zangwill, Henri Hecaen. Samal aastal valiti Luria Rahvusvahelise Teaduspsühholoogia Liidu asepresidendiks.
Viimaks tõlgiti Luria töid inglise, saksa, prantsuse, hispaania ja mõnda muussegi keelde. Kirjastused nagu Mouton ja Basic Books avaldasid tema varasemaid kirjutisi tarumaatilise afaasia ja ajutöö kohta ning kahe kuulsa patsiendi juhtumianalüüsid. Hiljem avaldas tema raamatuid veel Harvardi ülikooli kirjastus. Pärast mitme aasta jooksul avaldunud südamehaiguse märke suri Luria 1977. aastal südamerikke tõttu 75-aastaselt. Atakile eelnenud minutitel kirjutas artiklit mälupatoloogiast. Olenemata sellest, et kirjutis jäi pooleli, avaldasid Luria kolleegid selle hiljem nii vene kui ka inglise keeles ("Paradoxes of memory", 1982).
Seos Eestiga
Luria oli Peeter Tulviste õpetaja ja juhendaja Moskva ülikoolis. Jüri Allik on selle kohta kirjutanud, et "Eesti psühholoogia oli väga kolklik selle ajani, kui Peeter Tulviste Moskvast tagasi tuli, kaasas ideed, millega oli teda nakatanud tema juhendaja ja mentor Aleksander Luria".
Olümpia medalivõitjad ujumises (naised)
right|180px|Olümpiarõngad right|180px|border|Ujumine right|70px See on olümpiamedalistide täielik loetelu naiste ujumises.
See nimekiri on osa olümpiamängude ujumise medalivõitjate nimekirjast. Ta loetleb kõik suveolümpiamängude ujumisvõistluste medalivõitjad. Nimekiri on jaotatud võistluste järgi, mis on praegu olümpiamängude võistlusprogrammi osa, ja võistluste järgi, mida enam ei korraldata.
4 × 100 m vabalt
Märkus: alates 1992. aastast on eelvoorudes ujunud sportlased, kuid mitte finaalis võistkonda pääsenud ujujad saanud medaleid ka siis, kui nende võistkond jõudis finaalis kolme parema hulka.
4 × 200 m vabalt
Märkus: alates 1992. aastast on eelvoorudes ujunud sportlased, kuid mitte finaalis võistkonda pääsenud ujujad saanud medaleid ka siis, kui nende võistkond jõudis finaalis kolme parema hulka.
4 × 100 m kompleksi
Märkus: alates 1992. aastast on eelvoorudes ujunud sportlased, kuid mitte finaalis võistkonda pääsenud ujujad saanud medaleid ka siis, kui nende võistkond jõudis finaalis kolme parema hulka.
Silkroad Online
"Silkroad Online" (korea keeles 실크로드 온라인, sageli lühendatud SRO) on arvutimäng. See on tasuta fantaasia MMORPG, mis põhineb Hiinat läbinud ajaloolisel kaubateel Siiditee.
Sisu
Mäng on küll tasuta, kuid on ka võimalik osta endale raha eest siidi (silk), mida saab erinevate boonusesemete ja -loomade vastu vahetada.
Kust saada?
Kuna tegu on tasuta mänguga, on seda võimalik alla laadida mängu kodulehelt. Selleks peab end enne kodulehel registreerima. Registreerimise nimi ei saa sinu tegelase nimeks, tegelase ja tema nime saad mängu sisse logides ise luua. Registreerimise nime ja parooli läheb vaja ainult mängu sisselogimiseks.
Must huumor
pisi|Keks tühjusse Must huumor on huumori alaliik, milles naljana tajutakse agressiooni, sadismi vm vägivalda.
Psühhoanalüütiliste teooriate kohaselt tuleneb musta huumori naljana tajumine psüühikasse kogunenud ja seal alla surutud agressiivse energia vallandumisest, mis on omamoodi mäss vaimsete ja loogiliste "tsensorite" vastu (Spencer, Freud, Redlich, Levine, Deleanu jt). Samal põhjusel võivad naljakana tunduda ka vägivalla- ja õudusfilmid.
Musta huumori eelistamine võib olla märk keskmisest kõrgemast intelligentsist.
Õunapuu (perekond)
Õunapuu (Malus Mill.) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv puude perekond.
Metsikult kasvavaid õunapuuliike tuntakse umbes 33. Need kasvavad kõik eranditult põhjapoolkeral parasvöötmes.
Minevikus arvati vahel õunapuu perekonda ka pirnipuud. Nemad erinevad siiski piisavalt, et õigustada eraldamist omaette perekonda. Õunapuul avanevad tavaliselt valged või roosad õied pärast puu lehtimist alates väikese kännasja õisiku tipust, aga pirnipuul avanevad õied õisiku aluselt alates. Õunapuul on 2–5 alusel liitunud emakakaela, aga pirnipuul on emakakaelad vabad. Õunapuul on palju kollaste tolmukottidega tolmukaid, aga pirnipuul on need enamasti lillad.
Õunapuu on Eesti 2012. aasta puu.
Kirjeldus
Õunapuud on tavaliselt 4–12 m kõrged ja tiheda võraga. Lehed on 3–10 cm pikad, paiknevad oksal vahelduvalt ja on terve, mõnikord saagja servaga.
Õie ehitus on roosõielistele väga tüüpiline. Kroonlehti on 5. Sigimiku seis on keskmine. Õied on iseenese õietolmu suhtes viljatud ja vajavad seetõttu risttolmlemist. Õunapuud on putuktolmlejad. Tavaliselt tolmeldavad õunapuuõisi mesilased, kes külastavad õisi niihästi nektari kui õietolmu pärast.
Õunapuudel on õunvili. See tekib alumise sigimiku ja sellega liitunud kausja õiepõhja liitumisel lihakaks viljaks. Õuna sisemine osa ehk õunasüda areneb sigimikust. See on viiepesaline ja igas pesas on kuni 2 seemet. Erinevalt pirnipuudest ei ole õunapuudel viljalihas enamasti kivisrakke.
Õunapuu vilja nimetatakse õunaks erinevalt pirnipuu viljast, mida nimetatakse pirniks. Õun sisaldab rikkalikult õunhapet erinevalt pirnist, mis selle asemel sisaldab pirnhapet.
Eri liiki õunad on väga erinevad. Suuruselt võivad nad olla sõstra kuni lapsepea suurused. Nad võivad olla rohelised, punased, valkjasrohelised või muud värvi. Suuresti erinevad nende koore ja viljaliha maitse, lõhn ja muud omadused.
Õunasortide uurimise ja kirjeldamisega tegeleb pomoloogia, mis on teadus puuvilja- ja marjasortidest.
Õunapuu diploidne kromosoomiarv on 34.
pisi|Õunapuu sordist Purple prince
Õunakasvatus
Õunapuu on üks kõige vanemaid kultuurtaimi. Ta kodustati juba vanemal kiviajal nähtavasti sõltumatult Euroopas, Kaukaasias, Kesk-Aasias ja Hiinas.
Enamik õunapuusorte ühendatakse liiki aed-õunapuu. Selle liigi tekkelugu alustavad mõned uurijad juba nooremast kiviajast 7 tuhat aastat tagasi.
Lisaks sellele, et õunapuu on levinud viljapuu, kasvatatakse teda ka ilupuuna ja sellest lähtudes on aretatud eriti kaunite õitega sorte.
Maailma suurim õunatootja on Hiina, kes 2007. aasta andmetel ületab teisel kohal oleva USA 6–7 korda. Järgnevad Türgi, Iraan ja Poola. Euroopas on veel suured õunatootjad Prantsusmaa, Itaalia, Venemaa ja Saksamaa, Aasias India ja Jaapan ning Lõuna-Ameerikas Argentina, Tšiili ja Brasiilia. Suured õunakasvatajad on ka Uus-Meremaa ja Austraalia.
Õunakasvatus ei saa levida troopilises ega ekvatoriaalses kliimas, sest õunapuu vajab puhkeperioodi läbimiseks paari kuu jooksul madalaid plusstemperatuure (0–7 °C). Sellegipoolest on LAV peaaegu sama suur õunakasvataja kui Hispaania ja Egiptus peaaegu sama suur kui Ukraina. Lõuna-Indias sunnitakse taimi kunstlikult puhkama: nende juured raiutakse läbi ja pärast seda nopitakse puudelt lehed ära. Nii saadakse kaks saaki aastas: sügisel ja kevadel.
pisi|Firenze õunapuu pisi|Purpurõunapuu 'Royalty' pisi|Mets-õunapuu
Liigid
Eestis on pärismaine üks liik: mets-õunapuu. Viljapuuna kasvatatakse väga tihti aed-õunapuu sorte, mis võivad samuti metsistuda.
Õunapuude süstemaatika nõuab veel palju uurimistööd. Veel hiljaaegu olid õunapuude kohta käivad väliuuringud ja herbaariumid laialdastel aladel väga kasinad või puudusid üldse. Samuti on keeruline vahet teha metsikute ja metsistunud liikide ning nende hübriidide vahel. Alles hiljaaegu selgus, et paljud Kesk-Aasias kirjeldatud liigid ei ole üldse liigid, vaid teiste liikide asurkonnad, mis näevad omapäraste loodusolude, näiteks kõrgel mägedes kasvamise tõttu ebatavalised välja.
pisi|Sikkimi mariõunapuu
Ptolemaios VIII
Ptolemaios VIII Euergetes II (Ptolemaios Helde II), tuntud hüüdnime Physicon (Pakskõht) järgi (umbes 182 eKr–116 eKr), oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse kuningas 164–163 ja 145–116 eKr. Ta oli Ptolemaios V ja Kleopatra I poeg.
Algselt oli Ptolemaios Physicon oma venna Ptolemaios VI kaasvalitseja, kuid nende vahel käis pidev võimuvõitlus, mille tulemusena esimene viimase kukutas ning üheks aastaks (164–163 eKr) võimule sai. Et vanemat venda toetas aga Rooma, siis sai too oma võimu tagasi, ehkki Ptolemaios VIII säilitas kaasvalitseja koha. Ka edaspidi jätkus nendevaheline vaen ning Physicon püüdis mitu korda ebaõnnestunult vallutada Küprost. Tal õnnestus isegi saavutada Rooma toetus, kuid Egiptuses toetati enam Ptolemaios VI-t.
Lõpuks, kui Ptolemaios VIII vend suri, sai ta tegelikult võimule, ehkki ametlikuks pärijaks oli nimetatud Ptolemaios VI poeg Ptolemaios VII. Kuid Physkon lasi tolle tappa oma abielutseremoonia ajal, mil ta heitis ühte vennanaise Kleopatra II-ga. Seetõttu polnud nendevahelised suhted kuigi head ning need halvenesid veelgi, kui Physicon abiellus ka Kleopatra III-ga, ilma et oleks naiselt luba küsinud. Peagi algas temavastane mäss ning 130 eKr põgenes Ptolemaios VIII Aleksandriast Küprosele. Kleopatra II tõusis pealinnas võimule ning püüdis uueks valitsejaks teha oma poega Ptolemaios Memphitist, kuid Physiconil õnnestus poiss tappa. Seejärel pakkus Kleopatra trooni Seleukiidide riigi kuningale Demetrios II Nikatorile, kuid Ptolemaiose toetajad osutusid tugevamaks ning Kleopatra pidi Süüriasse põgenema. Nii taastas Ptolemaios VIII 127 eKr oma võimu Aleksandrias. Oma surma järel pärandas ta võimu oma naisele ja ühele poegadest, kes hakkas valitsema Ptolemaios IX nime all.
Tuulepealne maa
"Tuulepealne maa" on 13-osaline ajalooline draamasari.
Selle autorid on Mihkel Ulman (stsenarist), Ain Prosa (režissöör) ja Raivo Suviste (produtsent). Sarja näidati esimest korda Eesti Televisioonis aastal 2008.
Sari keskendub inimsaatustele Vabadussõjast Teise maailmasõjani, alates Venemaa keisririigi lõpust 1917. aastal ja jätkudes iseseisvuse väljakuulutamise, Vabadussõja murdelahingute, Landeswehri sõja ja Tartu rahuga. Sõdade vahel on peamisteks tegevusliinideks piiritusevedamine, Vabadussõjalaste liikumine ja Nõukogude luure järkjärguline aktiviseerumine. Viimastes osades on näidatud baaside lepingut, baltisakslaste väljarändamist, Eesti okupeerimist 1940. aastal ja Nõukogude okupatsiooni 1940–1941, metsavendade tegevust Suvesõjas ja Tallinna vabastamist bolševikest.
Väljatöötamine
Sarja kirjutati alates 2007. aasta lõpust. Idee selleks andis Eesti Vabariik 90 töörühma liige Jaanus Rohumaa. Käsikirja kirjutas põhiliselt Mihkel Ulman. Lauri Vahtre täiendas seda ajalooliste sündmuste alal.
Sarja on näidatud ka Soome ja Läti televisioonis.
2009. aastal avaldati Ulmani ja Vahtre stsenaarium raamatuna kirjastuses Tammerraamat.
Eelarve
"Tuulepealse maa" eelarve oli 6 miljonit krooni, mille kattis riik projekti "Eesti Vabariik 90" rahast.
Võttepaigad
Filmi võtteperiood kestis üle 6 kuu. Stseene filmiti muu hulgas Sagadi, Maardu, Voore ja Pirgu mõisas. Roo talu kujutamiseks kasutati paiku Eesti Vabaõhumuuseumis ja Altja külas. Palju stseene filmiti ka Tallinna vanalinnas. Eesti Vabadussõjalaste Liidu koosolekute jaoks kasutati Pirita kloostrit.
Näitlejad ja tegelased
Sarja peategelane on leitnant Toomas Roo, keda mängib Rasmus Kaljujärv ja kelle elukäigule suur osa sarjast keskendubki. Märt Avandi mängib tema sõpra Indrek Kallastet.
Koos nendega esinevad kõigis 12 osas Evelin Võigemast ja Mirtel Pohla, kes mängivad Kallaste õdesid Adelet ja Maretit.
11 osas esinevad Üllar Saaremäe kapten Karl Ploompuuna, Kristjan Sarv ärimees Leo Solbana ja Marko Matvere advokaat Artur Kallastena.
Andrus Vaarik Osvald Kallastena ja Tõnu Oja Joosep Roona esinevad 10 osas.
Ajaloolistest tegelastest portreteerib Indrek Taalmaa president Konstantin Pätsi (1874–1956), Eero Spriit kindral Johan Laidoneri (1884–1953), Margus Maripuu Maapäeva saadikut Hugo Kuusnerit ja Ilmar Raag isikut, kelles on äratuntav kindralmajor Andres Larka (1879–1942).
Lisaks neile on sarja algustiitrites nimetatud:
Kriitika
"Mul on tõsiselt kahju näitlejatest, kes on nõrga stsenaariumi ja ülinõrga režii pärast kistud üsnagi ebausutavatesse situatsioonidesse, kuid häbi on eriti sellepärast, et loodetud ajaloolise tõe asemel näeme oma pildikastis viletsalt ja naiivselt, aga mis kõige halvem, ebausutavalt kokkutraageldatud seiklusfilmi," kritiseeris filmi kirjanik Erik Tohvri. "Halb üllatus leidus lõputiitrites, kus filmi konsultantidena (?) esinesid nii Lauri Vahtre kui terve rida sõjaajaloolisi asutusi. Ilmselt selleks, et filmitegijad saaksid süüd niisuguste korüfeedega jagada."
Kriitik ja kirjanik Veiko Märka võrdles sarja nõukogudeaegse propagandafilmiga "Valgus Koordis": "Kõige talumatum on sarjas vapside ülistamine. Koguni sel määral, et kui naine julgeb vapsi maha jätta (mis sellest, et vaps on tõesti talumatu iseloomuga), tabab teda kohutav karistus – hävituspataljoni liikmed vägistavad ta metsikult ning tapavad. Nii totalitaarsuse ülistus kui ka naise käsitlemine alama olendina mõjuvad 21. sajandil vaimse puudena." Madala kvaliteedi põhjuseks peab Märka riigi rahastust: "Esmapilgul tundub mõistatuslik, kuidas nii hea stsenarist kui Mihkel Ulman nii mõttetu soga kokkukeetmises osales. /---/ Nii tõestab sari taas, et võimu leivakäär saab seda paksem, mida kakofoonilisema kräunumise ta vaimule ette kirjutab. Selle tendentsi varasematest näidetest kõlbab Stalini ajale lisada Pätsi-aegne rahvuskirjanduse supivaht."
Poliitik ja teatrijuht Jaak Allik on nimetanud "Tuulepealset maad" propagandistlikuks käkerdiseks, mille stsenaarium on labasuse tipp: "Lõhnab, nagu oleks kokku traageldatud filmist "Nimed marmortahvlil", "Wikmani poistest" kui ka mingisugustest Gailiti romaanidest. Puuduvad originaalsed ideed ja kogu ajalookäsitlus jääb algkooliõpiku tasemele. Tegu on äärmise, nii kunstilise kui dramaturgilise primitivismiga."
Sarja on tunnustanud filmimees Kalle Mälberg: ""Tuulepealses" ma ei märka klassikalisi massikultuuri klišeesid. Hea ja kurja vastandamine on mõistagi kogu seriaali telg, ent siit lähevad leidlikud ja mitte triviaalsed põimingud läbi eesti rahva enda." Mälberg kiidab nii kaamerat kui ka näitlejaid: "Tuulepealset kaamerat juhtinud Kristjan-Jaak Nuudi ja Mait Mäekivi teevad korralikke, vahel lausa vapustavaid kaadreid. /---/ "Tuulepealse" "pahad" ei olegi ühemõõtmelised ideoloogilised puuslikud. Mihkel Ulman on meistrikäega välja joonistanud karakterid oma pahelise individuaalsusega."
Shiraz
"Shiraz" võib tähendada:
1987. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
'''Eesti meeste 32. meistrivõistlused rahvusvahelises kabes (1987)''' olid Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes, mis toimusid Tallinna Malemajas 22. veebruarist 8. märtsini 1987.
A-vitamiin
A-vitamiin on retinooli taoliselt mõjuvate ainete koondnimetus, bioaktiivsete mikromolekulide rühm ja asendamatu rasvlahustuv vitamiin. A-vitamiin on tähtis paljude organismide sigimiseks, luu kasvamiseks, nägemisteravuse hoidmiseks, immuunsuseks ja antioksüdantseks regulatsiooniks.
A-vitamiin on mikrokogustes iga päev vajalik osa organismide mitmete normaalsete füsioloogiliste protsesside toimimiseks. A-vitamiini täielik puudumine (ka bioaktiivsuse minetanuna) toidus või ka ajutine puudujääk võib olla organismile kahjulik ja koguni ohtlik.
Keemiline struktuur ja omadused
A-vitamiini keemiaga seotud küsimusi vaadeldakse artiklites "Retinool", "Retinaal" ja "Retinoidid".
Farmakoterapeutiline rühm
A-vitamiinid kuuluvad rühma Varia diagnostilised ained:
Reproduktsioon
A-vitamiinil ja selle vormidel on steroidhormoonilaadne biotoime. A-vitamiinist (geneeriline nimetus) sõltuvad inimorganismis sigivus (reproduktsioonivõime): spermatogenees, ovogenees, samuti mõjutab A-vitamiin platsenta ja embrüonaalset arengut.
A-vitamiini vaegus inimestel
A-vitamiini vaegus ehk avitaminoos mõjutab miljoneid lapsi kogu maailmas. Arengumaades jääb igal aastal A-vitamiini vaeguse tõttu pimedaks veerand kuni pool miljonit last. Kõige rohkem on selliseid lapsi Lõuna-Aasias ja Aafrikas. Maailma Terviseorganisatsioon WHO on avitaminoosi üldise leviku tõttu käivitanud arengumaades hulga algatusi. WHO enese hinnangul on nende tulemusel alates 1998. aastast 40 riigis ära hoitud 1,25 miljonit surmajuhtumit.
Avitaminoos võib esineda nii esmase kui ka teisese vaegusena. Esmane vaegus esineb lastel ja täiskasvanutel, kes ei tarbi piisavalt kollaseid ja rohelisi köögivilju, puuvilju ja maksa. Imiku varane rinnast võõrutamine suurendab samuti avitaminoosi ohtu. Teisene vaegus tuleb lipiidide kroonilisest vähesest imendumisest organismi. Seda võivad põhjustada sapi tootmise ja eritumise kahjustused, rasva vähene tarbimine ja oksüdantide liigne tarbimine, näiteks suitsetamine.
Eriti ohtlik on avitaminoos rasedatele ja last rinnaga toitvatele naistele, sest kui harilikult vaevused kaovad pärast seda, kui A-vitamiini korralikult tarvitama hakatakse (kui inimene just päris surma äärel pole), siis loote embrüonaalse arengu ja postnataalse arengu ajal arenenud(arenemas) biomolekulaarsed (sh hormoonid, vitamiinid jt esmased metaboliidid) kahjustused võivad hilisemas elus haiguslike seisundite esile kerkimist soodustada.
A-vitamiini vaeguse klassifikatsioon
A-vitamiini vaegused klassifitseeritakse Eesti Tervishoiusüsteemis RHK-10 alusel Toitumisvaeguse muude liikidena jaotises E.50 ning erinevates alamjaotistes, mida vajadusel täpsustatakse.
A-vitamiini vaeguse rahvusvaheline klassifikatsiooni kohandused RHK-10 alamjaotistena
Avastuslugu
A-vitamiini avastuslugu algas aastal 1906, kui Frederick Gowland Hopkinsi katsed rottidega näitasid, et peale valkude, rasvade ja süsivesikute vajavad katseloomad kasvuks, arenguks, paljunemiseks ning tervena püsimiseks veel senitundmatuid toitaineid.
1913. aastal avastasid A-vitamiini sõltumatult Elmer Verner McCollum, Marguerite Davis Wisconsin-Madisoni ülikoolist, Lafayette Benedict Mendel ja Thomas Burr Osborne "Connecticuti Põllumajanduskultuuride Katsejaamas" (Yale'i ülikooli lõpetanud).
Äsja oli avastatud "rasvas lahustuv aine B", mille uue aine nimetuseks sai esialgu "rasvas lahustuv aine A" (1918). 1920. aastal nimetati aine Jack Cecil Drummondi ettepanekul A-vitamiiniks.
Aviaator – valguses ja varjus
"Aviaator – valguses ja varjus" (originaalpealkiri "The Aviator") on viie Oscariga pärjatud 2004. aasta draamafilm, mille lavastas Martin Scorsese.
Film jutustab USA lennundusisa Howard Hughesi (Leonardo DiCaprio) elust ajavahemikul 1920–1940, mil Hughes lavastas ja produtseeris Hollywoodis filme ja testis piloodina oma uut õhusõidukit.
Sisu
Howard Hughesi (Leonardo DiCaprio) leiutajast isa, kaasaegse puuri väljatöötaja, suri, kui Howard oli kõigest 18-aastane, jättes pojale suure osa oma firma varandusest. Pärast isa surma siirdus Hughes Los Angelesse, et hakata tööle Hollywoodi produtsendina.
Paljud tunnevad teda ka tema suhete pärast Hollywoodi näitlejate Katharine Hepburni (Cate Blanchett) ja Ava Gardneriga (Kate Beckinsale).
Nera jõgi (Tevere)
Nera on jõgi Itaalias, Tevere lisajõgi.
Jõgi algab Apenniinidest ning voolab valdavalt edela suunas. Nera suubub vasakult Teveresse.
Jõe pikkus on 116 km.
Yin ja yang
pisi|Yin-yang 'i sümbol (tàijítú 太極圖 ehk taiji sümbol) Yin ja yang (hiina keeles yīn 陰 või 阴; yáng 陽 või 阳) on Vana-Hiina filosoofias olemist iseloomustavad vastandlikud, kuid samas vältimatult kooseksisteerivad poolused.
Tõstamaa valla vapp
Vapp kinnitati 21. mail 1997. Pühaliku õnnistuse said lipp ja vapp esimestel valla päevadel Tõstamaa kirikus.
Luhansk
Luhansk (ukraina keeles Луганськ) on tööstuslinn Ukrainas, endine Luhanski oblasti ja Luhanski rajooni keskus. On de facto nn Luhanski Rahvavabariigi pealinn. Asub Luhani jõe ääres Donbassis.
Tõstamaa valla vapp
Vapi kirjeldus
Põigiti poolitatud sini - kuldsel kilbil kuld - must kaheksakodaraline ratas, mille ülemisel poolel on laevarooli käepidemed.
Yin ja yang
Ikonograafiline tähendus: must (või sinine) sümboliseerib yin ' i, valge (või punane) sümboliseerib yang 'i; vastandvärviga ringid sümboliseerivad kummagi sees sisalduvat vastandpoolust (miski pole täielikult yin ega yang). Sinusoidne eraldusjoon märgitseb nende sujuvat üleminekut. Sümbol on kasutusel nii vasak-parempoolse jaotusega kui ka ülal-all jaotusega ning samuti peegelpildis.
Tõstamaa valla vapp
Põhjendus
Sinine tähistab merd, tõde ja lootust. Neitsi Maarja tunnusvärvidena viitab ta ka Tõstamaa kirikule. Kollane tähistab maad, Tõstamaa liivaluiteid ning märgib õnne ja heaolu. Kollane ja must on Pärnumaa vapivärvused. Ratas on päikese ja elu, liikumise ning arengu sümbol. Rooliratas osutab rannasõidule ja kalapüügile.
Yin ja yang
Algselt tähendasid yin ja yang vastavalt mäe varju- ja päikesepoolset külge, kuid filosoofilises mõttes on nende tähendus laienenud.
Tõstamaa valla vapp
Vapi kasutamine
Valla värvides või värvideta vappi kasutatakse:
Yin ja yang
Taoismis on yin ja yang universumi (kõiksuse) negatiivne ja positiivne printsiip (alge). Üks ei saa eksisteerida ilma teiseta ning omavahelistes suhetes esindavad nad sageli oma vastandit.
Luhansk
Aastatel 1935–1958 ja 1970–1990 oli linna nimi Vorošilovgrad (Kliment Vorošilovi järgi). Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Luhanski elanikest ukrainlasi 50% ja venelasi 47%. Suurem osa Luhanski ukrainlastest on venestunud.
Yin ja yang
Seda, mis näib olevat yin, toetab sageli yang ning vastupidi. Näiteks selleks, et mõista headust, peab tundma ka kurja. Ilma headuseta ei saaks olla kurjust. Selleks, et midagi saada, tuleb sel lasta minna.
Luhansk
Luhanskist on pärit Vladimir Dal, Serhi Bubka ja Kliment Vorošilov.
XVIII sajand
1740.–1750. aastad – talvituskohad ja mõned väikevene kasakate talud kaasaegse linna territooriumil. Aastatel 1753–1755 lubati valitsuse loal nendega liituda serbia, horvaatia, moldaavia ja bulgaaria perekondadel. Sinna asusid ka vasaku kalda ukrainlased, venelased ja teised rahvused. Tekkis asundus Kamennõi Brod (kivine koolmekoht).
Inabe
Inabe on linn Jaapanis Mie prefektuuri põhjaosas. Asub Inabe jõe ääres.
Luhansk
XVIII sajand
1790 – valitsuse palgatud šoti insenerile Charles Gascoigne'ile tehti ülesandeks uurida maagi- ja kivisöemaardlaid Slaaviserbia rajoonis. Gascoigne täitis ülesande ja kinnitas valitsusele, et “leitud rauamaagi ja kivisöe leiukoht lubab nende mineraalide rikkaliku hulga parima kvaliteedi juures”.
Inabe
Inabe on linn alates 1. detsembrist 2003.
Luhansk
XVIII sajand
14. novembril 1795 andis Katariina II määruse esimese malmivalutehase rajamiseks keisririigi lõunaosas, Luhani jõe orus, mis saigi aluseks linnale. Kamennõi Brodi ja Vergunka küla said esimesteks asustatud punktideks, kuhu asusid Luhanski valutehase töölised.
1797 – tehase asula nimeks sai Luhanski tehas. Töölised ja spetsialistid toodi Venemaa kubermangudest ja välismaalt. Administratiiv-tehniline personal koosnes Gascoigne'i värvatud inglastest.
XIX sajand
1823. aastal avati asulas esimene õppeasutus – mäenduse tööstuskool. 1860. aastate lõpus elas asulas kuni 10 000 inimest. 1870. aastate keskel anti käiku Luhanski–Debaltseve raudtee.
Yin ja yang
Taoistlikus mütoloogias on yin-printsiibi personifikatsioon surematuse jumalanna Xi-wangmu ning yang-printsiibil surematuse jumal Mu-gong. Sageli esindavad yin ja yang järgmisi paare.
Luhansk
XIX sajand
3. septembril 1882 kinnitas keiser Venemaa Keisririigi ministrite komitee määruse linna moodustamise kohta Luhanski tehase ja sellega ühendatud Kamennõi Bori asula põhjal.
1896 – saksa tööstur Gustav Hartmann hakkas ehitama auruvedurite tehast. Sisseseade toodi Saksamaalt.
XX sajand
1900 – anti ekspluatatsiooni esimene kohapeal valmistatud auruvedur.
XX sajandi alguses oli Luhansk Venemaa suur tööstuskeskus. Seal oli 16 vabrikut ja tehast, ligi 40 käsitöönduslikku ettevõtet. Linnas töötas telefonijaam, oli ehitatud uus posti-telegraafi kontorihoone. Töötas 5 kino. Luhanskis oli 6 õigeusu kirikut, sünagoog, rooma-katoliku ja luteri kirik.
1917–1919 – revolutsiooni ja kodusõja sündmused. Võimul olid enamlased, Kesk-raada, Austria-Saksa väed, Doni kasakad, Lõuna-Venemaa relvajõud.
Aprill 1918 – Donetski-Krõvõi Rigi vabariigi pealinn.
Peeter Sink
Peeter-Adolf Sink (30. märts 1902 Pilistvere kihelkond – 31. mai 1957 Elva) oli eesti maalikunstnik, luuletaja, kultuuri- ja usutegelane.
Luhansk
XX sajand
Veebruar 1919 – detsember 1920 – Donetski kubermangu pealinn.
Detsember 1919 – linnas kehtestati lõplikult nõukogude võim.
Peeter Sink
Elulugu
Peeter Sink sündis Viljandimaal Pilistvere kihelkonnas Soomevere külas. Isa jutustused Johann Kölerist äratasid erksa vaimuga luulemeelses poisis huvi kunsti vastu. 1919. aastal lõpetas ta Tallinna Kunsttööstuskooli maalikunsti erialal, olles õppinud Nikolai Triigi juhendamisel.
Ta esines oma töödega mitmel näitusel. Kunstnikuna lähtus Peeter Sink koolis omandatud juugendlikust stiilist, aga ka dekoratiivsest art déco 'st. Tema arvukad maastikumaalid on enamasti loodud vahetust looduselamusest, neis avaldub kunstniku tõsine vaimne hoiak ja talle omane poeesia.
Peeter Sink võttis osa Eesti Vabadussõjast. Pärast usulist ärkamist pühendus ta alates 1920. aastast äratusjutlustaja ja misjonärina usulisele tegevusele. Ta oli aastast 1923 rahvusvahelise kristliku noorteliikumise Christian Endeavor (CE) reisisekretär (rändjutlustaja), ning aastatel 1926–1932 selle juht, hiljem Eesti pühapäevakoolide allianssliidu reisisekretär. Ta oli Eesti Kristliku Raudteelaste Ühingu asutaja aastal 1929 ja astus 1938. aastal Euroopa Kristliku Misjoni teenistusse. Tallinnas juhtis Peeter Sink koos Eugen Tanneriga evangeeliumi vennaste ühingu Saalemi kogudust.
Enne teist maailmasõda ilmus tema sulest rohkelt vaimulikku noorsookirjandust ja kolm luulekogu ("Sügavuste helid", "Kõrveteel", "Varjude maal"), samuti tõlkeid ja artikleid. Ta on kirjutanud üle 500 luuletuse ja sama palju laulutekste, millest paljud viisistas tema abikaasa, helilooja Marje Sink. Peeter Sink andis välja kaks kaheosalist vaimulike laulude kogumikku, toimetas ajakirja Noorte Elu, jõulualbumit "Jõuluõhtu" ning traktaatlehte Võta ja loe!
1952. aastal haigestus Peeter Sink kopsutuberkuloosi. Viimased eluaastad veetis ta Elvas, kus oli aastatel 1955–1957 EELK Elva koguduse õpetaja.
Luhansk
XX sajand
1926 – linnas elas 77 000 inimest.
Peeter Sink
Isiklikku
Tema õde Anna Kalamees oli eesti kopsuarst. 1930. aastal abiellus Peeter Sink Marje Gildemanniga, kes lõpetas Tallinna Konservatooriumis kompositsiooni ning koorijuhtimise klassi. Abielust sündis kaks poega: Tunne ja Kuldar. Abikaasa Marje viisistas mitu Peeter Singi luuletust ning abistas teda evangelistitöös.
Luhansk
XX sajand
31. oktoobril 1931 – Luhanskist väljus esimene raske auruvedur NSV Liidus, seeriast Feliks Dzeržinski.
Kelaino (plejaad)
Kelaino (Κελαινώ, ka Calaeno, Celeno või Celaeno) on vanakreeka mütoloogias üks plejaadidest.
Luhansk
XX sajand
1. mail 1934 lasti käiku esimene trammiliin.
5. novembril 1935 nimetati linn Vorošilovgradiks.
Kelaino (plejaad)
Tal olid Poseidoniga pojad Lykos ja Nykteus ning Eurypylos (Eurytos) ja Lykaon. Prometheusele sünnitas ta Lykose ja Chimaireuse.
Luhansk
XX sajand
3. juunil 1938 – linnast sai oblasti keskus.
17. juuli 1942 – 14. veebruar 1943 – saksa okupatsioon.
1956 – linnas elas üle 250 000 elanikku.
1958 – linnale tagastati endine nimi Luhansk.
1970 – pärast K. Vorošilovi surma nimetati linn Vorošilovgradiks.
1991 – linnas elas 524 000 inimest.
XXI sajand
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas linnas 463 000 inimest.
2009. aastal elas linnas 474 000 inimest.
Ukraina kriis
pisi|Luhansk augustis 2015 1. märtsil 2014 heisati Luhanski kohale esmakordselt Venemaa lipp. 8. märtsil kuulutasid julgeolekuteenistuse hoone hõivanud venemeelsed separatistid ennast nn Luhanski parlamentaarseks vabariigiks.
27. aprillil teatasid venemeelsed separatistid, et on moodustatud ühendus, nn Luhanski Rahvavabariik.
11. mail korraldati tavamõistes mittelegitiimne referendum Donetski ja Luhanski staatuse kohta.
12. mail kuulutas ühendus nn Luhanski Rahvavabariik välja iseseisvuse. Esimesena tunnustas vastloodud ühendust Lõuna-Osseetia. Ukraina käsitleb ühendust terrori organisatsioonina. Luhanskist põhja poole jääv, valdavalt ukraina keelt kõneleva elanikkonnaga ala on jäänud keskvalitsuse ja kohalike omakaitseüksuste kontrolli alla.
6. juulil saabus linna 8 veoautot ja 4 autobussi Slovjanskist põgenenud terroristidega.
Silverius
Silverius oli paavst 536–537. Ta oli 58. paavst.
Silverius oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Frosinonest. Ta oli paavst Hormisdase poeg (ex patre Hormisda, episcopo Romano).
Ta oli Agapetus I ajal alamdiakon.
Paavstiks saamine
Silverius valiti paavstiks 8. juunil 536. "Liber Pontificalise" järgi mõjutas tema valimist idagootide kuningas Theodahad, kes olevat valijatele andnud altkäemaksu.
Rooma vaimulikkond suhtus Silveriusesse esialgu taunivalt, kuid teda tunnustati paavstina, et säilitada kiriku ühtsus.
Poliitilised suhted
Bütsantsi keisrinna Theodora leppis paavsti esindaja (apocrisiarius) Vigiliusega kokku, et toetab Vigiliuse paavstiks saamist, kui too omakorda tunnustab Konstantinoopoli eelmist patriarhi Anthimost ja teisi monofüsiite.
Vigilius sõitis Rooma, kus ta leidis Silveriuse ametissevalituna eest. Vigilius siirdus Napolisse ja esitas väepealik Belisariusele keiserlikud kirjad, mille alusel tunnustati teda ametlikult paavsti ametis. Theodora püüdis samal ajal veenda Silveriust toetama monofüsiitlikke vaimulikke, kuid tulutult.
10. detsembril 536 okupeeris Bütsantsi väepealik Belisarius Rooma ja võeti paavsti poolt sõbralikult vastu. Paavst kutsuti peatselt Belisariuse peakorterisse, kus teda süüdistati võltsitud tõendite alusel koostöös idagootidega, kellele paavst olevat pidanud Rooma piiramise ajal avama linna väravad.
Belisarius arreteeris "Liber Pontificalise" järgi keisrinna Theodora korraldusel ja oma abikaasa Antonina mõjutusel paavsti, alamdiakon Johannes võttis paavstilt palliumi ja andis talle mungarüü. 11. märtsil 537 teatas Belisarius Silveriuse tagandamisest ja 29. märtsil seati uueks paavstiks Vigilius.
Eksiil ja tagasiastumine
Silverius saadeti aastal 537 eksiili Patarasse Lüükias. Patara piiskop leidis peatselt, et paavst on süüst puhas ja siirdus Konstantinoopolisse, et protesteerida paavsti kohtlemise vastu, kuna maailmas on palju kuningaid, kuid vaid üks paavst.
Bütsantsi keiser Justinianus I käskis Silveriuse saata tagasi Rooma ja pidada tema üle kohut. Keisri korraldusel pidi paavst viidama üle teise piiskopkonda, kui ta leitakse olevat süüdi; kui aga paavst on süütu, tuli taastada tema amet.
Silveriuse tagandamise seaduspärasust püüdis takistada Vigilius, kes soovis Belisariuselt, et Silverius antakse talle üle.
Kui Silverius jõudis Rooma, võtsid Vigiliuse sõdurid ta kinni ja saatsid ta Gaeta lahes asuva Ponza saarestiku Palmarola saarele asumisele.
11. novembril 537 teatas Silverius ametlikult oma tagasiastumisest. Ta oli Pontianuse järel teine paavst, kes loobus ametist.
Ordinatsioonid
Silverius ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 19 piiskoppi ja 14 preestrit. Tema ajast on teada kardinalpreester Jovianus.
Surm
Silverius suri aastal 537 Palmarola saarel nälga. Tema täpne surmakuupäev on teadmata. "Liber Pontificalise" järgi maeti ta saarel 20. juunil, kuid kirikuajaloolase J. N. D. Kelly järgi suri ta 2. detsembril 537.
Silveriust austatakse katoliku kirikus pühakuna ja märtrina. Tema mälestuspäev on 20. juuni.
Ta on Ponza patroon.