Practical_Reflection
Üks Enesemõistmine
Tavaliselt ma tean, mida ma teen, vähemalt kahes mõttes. Esiteks ma tean oma käitumise mõnesid esialgseid kirjeldusi, mis kuigi palju ei tõlgenda ega seleta, nagu näiteks seda, et ma kõnnin 5. avenüül. Ma ei tea kunagi kõiki niisuguseid kirjeldusi (näiteks et seif on mulle peale kukkumas) ja mõnikord usun mõnda, mis on väga ekslik (näiteks liikumise suuna kohta). (Alvin Goldman (A Theory of Human Action, ptk 2) ütleks, et kukkuva seifi all kõndimine on eraldi tegevus ning ma ei tea enamikku oma tegevusi. Velleman ütleks, et ma tean enamikku oma tegevusi mingi kirjelduse all (G. E. M. Anscombe, "Under a Description"; Donald Davidson, "The Logical Form of Action Sentences").) Ma usun siiski peaaegu alati oma käitumise esialgset kirjeldust, ja see kirjeldus on tavaliselt terve mõistuse seisukohast adekvaatne (kuigi ma ei pruugi teada näiteks oma tegevuse füsioloogilisi üksikasju). Tavaliselt ma tean, mida ma teen, selles mõttes, et ma oskan seda kirjeldada tõlgendavalt või seletavalt, motiivide kaudu. (Velleman ei arva nagu Gilbert Ryle ("Vaimu mõiste") ja Betty Powell (Knowledge of Actions), et automaatsetele ja kogemata tehtud tegudele ei saa motiivi omistada. Nad vist peavad silmas, et sellistele tegudele ei saa põhjendit omistada. (Richard Brandt, Jaegwon Kim, "Wants as Explanations of Actions"; Paul M. Churchland, "The Logical Character of Action-Explanations")) Täielik teadmatus oma motiividest on haruldane. Mõnikord ei olda teadlik ei oma käitumisest ega selle motiivist. Kuidas ma saan teada, mida ja miks ma teen? Üks võimalus oleks aistida oma lihaste kokkutõmbeid, vaadelda oma jäsemeid ning otsida oma motiive introspektiivselt mõtete ja tunnete kaudu. Aga mulle tundub, et ma tean niigi, et ma kasutan oma jäsemeid, ja tean mõtlematagi oma motiivi. Teod ise ei ole peaaegu kunagi refleksiivse teadmise tõendid. Anscombe (Intention) toob näiteks tahvlile kirjutamise. Ma tean niigi, mida ma kirjutan, sest minu mõtted juhivad tegevust. Ainult siis, kui keegi minu kätt vedades kirjutab, tuleb mul oma liigutusi aistida. Anscombe jt on kahtlustanud, et toimija eneseteadmise ja toimijalikkuse vahel on intiimne seos. Küsimusele, kust sa tead, mis sa teed, on ilmne vastus: mina ju teengi seda. Anscombe ja Velleman loodavad, et selle kaudu me jõuamegi jälile, mis tegemine on. Anscombe ja tema järgijad (Stuart Hampshire, H. L. A. Hart, Peter Strawson, A. I. Melden, Brian O'Shaughnessy, Keith Donnellan, Paul Grice, David Hamlyn, Lawrence Davis, Anthony Kenny, George Wilson, John Searle, Betty Powell) ütlevad, et oma tegusid teatakse ilma vaatluseta. Teised on nimetanud seda vääraks, Velleman nimetab seda eksitavaks. Vastuväited põhinevad juhtumitel, kus ma olen kindel, mida ma teen, aga siis tuleb välja, et ma ei teegi seda (olen kindel, et teen akent lahti, aga aken on kinni naelutatud või käsi ei liigu). Minu uskumus on samasugune, aga nüüd ta osutub vääraks. Kuidas ma siis saan öelda, et teistel juhtudel samasugune uskumus on tõene, kui ma ei näe, et ta saab tõeseks? Mõned autorid (O. R. Jones, "Things Known Without Observation; Alvin Goldman, Theory of Human Action; C. B. Martin, "Knowledge without Observation"; Arthur Danto, "Action, Knowledge, and Representation") ütlevadki, et selleks et ma teaksin, et ma midagi teen, pean ma nägema selle õnnestumist. Velleman leiab, et järeldus peaks olema palju radikaalsem või palju konservatiivsem. Ühest küljest, kui ma näengi, et ma akna lahti teen, võin ma ikkagi eksida (see võib olla unenägu jne). Siis tuleb järeldada hoopis, et teadmine on võimatu. Aga jutt toimija enesekohasest teadmisest pole mõeldud argumendiks radikaalse skeptitsismi vastu. Kui öeldakse, et ma tavaliselt tean, mida ma teen, või et ma tean oma tegevusi ilma vaatluseta, siis peetakse silmas tavalisi tõendusstandardeid. Teisest küljest, tuleb välja, et minu teadmine oma tegevuste kohta sõltub taustteadmisest minu ümbruse ja võimete kohta. Selleks et teada, et ma teen akent lahti, pean ma teadma, et see on aken ja ma suudan seda lahti teha. Need teadmised vajavad vaatlust, kuid vaatlus võib olla varasem. Igatahes, kui ma olen millalgi teada saanud, et minu ees on aken, mida ma saan lahti teha, siis ma ei saa enam samamoodi teada, et ma teen seda lahti. Jääb küsimus, miks mul enam vaatlust tarvis ei ole. Igal hetkel on alternatiivseid tegevusi, mida ma suudan sooritada, nagu kogemus näitab, aga kui ma ühte neist sooritan, siis mul on tunne, et ma tean seda ilma täiendava vaatluseta ja täiendava refleksioonita. Kuidas ma ilma vaatamata tean, et ma teen just seda? On ahvatlus öelda, et ilma vaatluseta ma tean ainult seda, mida ma proovin teha (Alvin Goldman). Eeldusel, et ma suudan midagi teha, piisab järeldamiseks, et ma seda teen, eeldusest, et ma proovin seda teha. Selleks et teada, mida ma teen, on tarvis teadvustamist, mida ma proovin teha; ja pole ime, et see pole vaatluslik, sest proovimine on vaimuseisund, mis on subjektile vahetult ligipääsetav. Velleman nõustub, et toimija eneseteadlikkuse märkimisväärne koostisosa on teadlikkus sellest, mida ta proovib teha, kuid ta ei usu, et seda, mis seal märkimisväärne on, saab seletada pelgalt objekti ligipääsetavusega. Väljatõrjumise korral Sigmund Freudi järgi ma ei teadvusta, mida ma proovin teha. Ja ka juhul, kui proovimist on võimalik teadvustada, ei saa see mulle automaatselt teatavaks (kõndimine 5. avenüül, hajameelne säärekratsimine). Proovimine ei ole ennastteadustav seisund; teadvustamiseks võib tarvis minna järelemõtlemist. Ometi tundub, et tavajuhtumil pole mingit järelemõtlemist tarvis. Minu praktiline eneseteadlikkus tundub veider isegi introspektsiooniga ligipääsetava vaimuseisundi kohta. Velleman leiab, et "vaatluseta teadmine" on praktilise eneseteadmise kohta ebaadekvaatne väljend, sest vaatlus pole ainus asi, ilma milleta tundub läbi saadavat. Tundub, et pole tarvis ka otsest intuitsiooni ega üldse mingit avastamismeetodit. Anscombe ütleb, et meil on mittevaatluslik teadmine ka tahtmatutest liigutustest ja jäsemete asendist. Velleman leiab, et siin on suur vahe: viimased on tuntavad, kuigi mitte eraldi kirjeldatavate aistingute kaudu, ja seda peab vähemalt tähele panema; tundub aga, et seda, mida ma teha proovin, tean ma tavaliselt ilma tunneteta ja ma ei pea seda tähele panema. Tõsi küll, vahel on teadmine, mida ma teha proovin, mulle avastus ja vahel jõuab see mulle aeglaselt kohale. Aga tavaliselt see nii ei ole ning minu käitumise eesmärk saab mulle ruttu selgeks. Tavaliselt selgekssaamist ei olegi ja tavaliselt see ei tulegi mulle mõttesse.