cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Burchard Christoph von Münnich
Uuendused Venemaa sõjanduses ja kaitseehitistes
Münnich juhatas Venemaa keisririigi fortifikatsioonitööde peadirektorina (alates 1727. aastast) Peeter-Pauli kindluse ümberehitust, mille tulemusena lisati kindlusele Johanni ja Aleksei ravelliin. Ta juhatas ka Kroonlinna kindluse ehitustöid ning osales Viiburi kindluse ja Schlüsselburgi kindluse projekteerimisel. Kokku juhatas ta umbes 50 kaitseehitise rajamist. Ta oli keisririigi sõjaväe ülemjuhataja Vene-Türgi sõjas 1735–39 ja keisririigi peaminister aastatel 1740–1741.
Osavõtt riigipööretest ja langus
Pärast keisrinna Anna Ivanovna surma 1740. aastal regendikandidaadi Anna Leopoldovna (kes oli abielus Anton Ulrich von Braunschweigiga) nõusolekul kukutas võimult ja vahistas von Münnich Ernst Johann Bironi, toetuse eest Anna Leopoldovnale määrati ta 1. ministriks ja Sõjadepartemangu juhiks.
Pärast uue keisrinna Jelizaveta Petrovna trooniletõusu 28. novembril 1740 vahistati von Münnich tema käsul. Õukonnas liigset võimu ja sageli valitsejanna valikul sõnaõigust omanud 60-aastane von Münnich mõisteti riigireetmise eest surma, kuid keisrinna andis armu ja Münnich saadeti 1742. aasta jaanuaris asumisele Siberisse Tobolski kubermangu väikelinna Pelõmi. Sinna järgnes talle ka abikaasa Barbara Eleonore.
Pärast Jelizaveta surma 25. detsembril 1761 ja keiser Peeter III trooniletõusu lubati von Münnichil 1762. aastal Peterburi tagasi tulla. 18. veebruaril 1762 lahkus ta pärast 20-aastast asumist Siberist. Peeter III ennistas ta aunimetused, tagastas osa konfiskeeritud mõisaid ja nimetas ta keisririigi nõukokku. Taas osaledes riigijuhtimises oli Münnich vastu Peeter III alustatud ümberkorraldustele Vene sõjaväes, kus Peeter kavatses kasutusele võtta Preisi sõjaväes kasutatava väljaõppe ja käitumiskavad. Münnich oli vastu ka Peeter III plaanile alustada sõda Taaniga.
28.–29. juunil 1762 toimus Peterburis Katariina II ja kaardiväepolkude poolt riigipööre, mille käigus von Münnich soovitas Peeter III-l võtta tarvitusele aktiivsed kaitseabinõud, kuid Peeter III eiras neid soovitusi. Pärast vandenõu tulemusena riigipöörde läbiviimist ei vajanud uus keisrinna Katariina II von Münnichit, vaid määras ta lojaalsuse eest Kroonlinna, Tallinna ja Paldiski sõjasadama peadirektori kohale.
Burchard Christoph von Münnich ja Eestimaa
Eesti- ja Liivimaal juhtis ta Paldiski sõjasadama ja Riia kindluse ehitust ning oli Luunja mõisnik. 1732. aastal immatrikuleeriti Burchard Christoph von Münnich Eestimaa rüütelkonda.
Viimastel eluaastatel tegeles von Münnich Kroonlinna sadama, Paldiski sõjasadama ning Laadoga kanali ehitamise juhtimisega.
Krahv Burchard Christoph von Münnich suri 16. oktoobril 1767 84-aastasena ning maeti algul Peterburi Peeter-Pauli saksa luteri kirikusse, mis oli ehitatud tema organiseerimisel. Hiljem maeti ta ümber perekonnakalmistule kodumõisas Luunjas. Kalmistu hävitati 1970. aastatel). Tartu Jaani kirikus asub Münnichite perekonna vapp ja hauakabel.
Perekond
1. 1705 abiellus B.C von Münnich Christine Lucretia von Witzlebeniga (1685–1727). Abielust sündis 13 last, kellest suureks kasvas vaid 4:
2. 1728 abiellus B.C von Münnich Peterburis Barbara Eleonore von Saltõkovaga (sünd. von Maltzan) (1691–1774), Venemaa keisrinna Jelizaveta Petrovna õuemeister. Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Põlendmaa
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Paikuse valda.
Küla edelaosas tegutseb Paikre prügila.
Põlendmaa küla territooriumile jääb mitu raba. Küla lääneosas on Kõrsa raba, keskosas Mustraba ja Ümmargune raba ning idaossa jäävad osaliselt Kikepera raba ja Suuremetsa raba.
Külast voolab läbi Kurina jõgi, samuti Kivinina oja ja Põlendmaa oja.
Vängla
Vängla küla asub Märjamaa vallas Velise jõe mõlemal kaldal. Küla läbib Avaste-Vana-Vigala kohalik tee.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vigala valda.
Valdavalt on asustus piki jõe kaldaid. Tihedaim hoonestus on vaid endise vesiveski naabruses.
Külast põhja suunas on suur majandushoonete kompleks (Maivälja), mille rajatised pärinevad kolhooside ajast.
Vängla küla huviväärsemad objektid on vana kivist vesiveskihoone (halvas seisukorras) koos paisuga, vana karjamõisahoone ning Veskimägi turismitalu.
Looduslikult ulatub Vängla külla Kasari luhtade sisemaapoolseim jätk, mille tõttu esineb Vänglas suurvee ajal üleujutusi. Üleujutuste takistamiseks on jõe ääres vallid.
Ajalugu
Vängla küla tekkis Velise jõe koolmekoha juurde. Varasem nimi oli Mullaste. Mullaste vesiveski kohta pärinevad varaseimad teated aastast 1556.
18. sajandi esimesest poolest on teateid küla piires kahe Vana-Vigala mõisale kuuluva karjamõisa kohta. Jõe põhjakaldal oli Vängla (Vengle; nimi tulnud ühe omaniku Schwengelni nimest) ja jõe lõunakaldal Keelitse (Kelitze) karjamõis. Keelitse karjamõisa hoonestu on nüüdseks hävinud.
1930ndatel ja nõukogude perioodi algul töötas Vänglas piirkonna olulisim meierei.
1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused
'''Suusaalade 1991. aasta maailmameistrivõistlused''' toimusid 7.–17. veebruarini Val di Fiemmes  Itaalias.
Meeste 10 km klassikalises stiilis
11. veebruar 1991
[Meeste 30 km klassikalises stiilis
7. veebruar 1991
Meeste 50 km vabastiilis
17. veebruar 1991
Meeste 4×10 km teatesuusatamine
15. veebruar 1991 19 võistkonda
Naiste 5 km klassikalises stiilis
12. veebruar 1991
Naiste 10 km vabastiilis
10. veebruar 1991
Naiste 15 km klassikalises stiilis
8. veebruar 1991
Naiste 30 km vabastiilis
16. veebruar 1991
Naiste 4×5 km teatesuusatamine
14. veebruar 1991 12 võistkonda
Individuaalvõistlus
48 võistlejat
Meeskonnavõistlus
11 võistkonda
Normaalmägi
16. veebruar 1991
Ülo Jaaksoo
Ülo Jaaksoo (sündinud 16. aprillil 1939 Mõisakülas) on eesti informaatikateadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1986).
1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused
Suur mägi
10. veebruar 1991
Ülo Jaaksoo
Töökäik
Eesti NSV TA Küberneetika Instituudi insener 1961–1970, vaneminsener 1962, nooremteadur 1963–1969, programmeerimisbüroo grupijuht 1969–1970.
1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused
Meeskonnavõistlus suurel mäel
14 võistkonda
Ülo Jaaksoo
Töökäik
TPI/TTÜ automaatika kateedri õppejõud tunnitasu alusel 1969/70–1976/77, vanemõpetaja (osalise koormusega) 1976–1984; küberneetika baaskateedri juhataja 1984–1988, professor (osalise koormusega) 1985–1988.
Eesti NSV TA Küberneetika Instituudi programmeerimisbüroo vanemteadur 1970–1979; arvutustehnika eksperimentaalse konstrueerimisbüroo juhtimissüsteemide osakonnajuhataja 1980–1984; instituudi teadusdirektor 1984–1989, direktor 1989–1997. Cybernetica AS juhatuse esimees, tegevjuht 1997–2012, alates 2013 nõukogu esimees.
Teaduskorralduslik tegevus
Eesti Informaatikanõukogu liige, aseesimees 1989–1996; 1990. aastal Tallinnas toimunud IFACI XI maailmakongressi programmikomitee esimees; Rahvusvahelise Automaatjuhtimise Föderatsiooni (IFAC) liige ja poliitikakomitee aseesimees 1993–1996; Eesti Teadusfondi nõukogu liige 1993–1995; Eesti Teadus- ja Arendusnõukogu liige 1993–2000; Eesti Telekomi nõukogu esimees 1999–2000; NATO Teaduskomitee Eesti esindaja 2002–2005; Euroopa turvauuringute programmi (ESRAB) konsultatiivnõukogu liige 2005–2006; TTÜ kuratooriumi liige 2004–2014 Vabariigi Presidendi Akadeemilise Nõukogu liige 2002–2006; Eesti Kaitseministeeriumi teadusnõukogu liige 1998–2005; Eesti Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi juures asuva innovatsioonipoliitika komisjoni liige 2002–2012; Tallinna Tehnikaülikooli kuratooriumi liige 2004-2019; Tallinna Teadlaste Maja nõukogu liige 1999-2022.
Isiklikku
Lapsepõlvekodust on Ülo Jaaksoo saanud kaasa muusikaarmastuse, mis nooruses viis ta mängima ka Horre Zeigeri Big Bandi.
Pargitaguse asum
Pargitaguse asum on 2007. aasta seisuga Ahtme linnaosa üldplaneeringus kavandatav Ahtme asum.
Pargitaguse asum on planeeritud Jõhvi ja Tammiku asumi vahelisele maa-alale. Kuna on tegemist altkaevandatava maa-alaga, siis planeeritavad hooned on ühe-kahekorruselised puitkarkassil väikeelamud.
Võõrliik
pisi|20. sajandi keskpaigas USA [[Kalakasvandus|kalakasvandustesse toodud harilik pakslaup pääses vabadusse ja on muutunud ohtlikuks võõrliigiks ning nende arvukust püütakse erinevate vahenditega piirata (2016)]] Võõrliik (ehk introdutseeritud liik, vahel ka eksoot) on mittepärismaine liik, s.o liik, mis on vaadeldava piirkonna ökosüsteemidesse sattunud inimese kaasabil.
Tahtlikult sisse toodud liikide puhul on enamasti tegu koduloomade või kultuurtaimedega, ent vahel on liike introdutseeritud ka majandatavate koosluste reguleerimiseks.
Tahtmatult sisse toodud liike nimetatakse ka tulnukateks ehk tulnukliikideks, näiteks taimede puhul tulnuktaimedeks.
Võõrliigid võivad naturaliseeruda, st levida looduslikesse kooslustesse ja neis püsida.
Võõrliike, mis naturaliseeruvad eriti ulatuslikult, nimetatakse invasiivseteks. Juba 19. sajandil Euroopas levinud invasiivsetest taimeliikidest on tuntuks saanud vesikatk.
Võõrliigid Eestis
Eestis on enne 19. sajandit sisse toodud võõrliikide arv väga väike. Võõrliikide arv kasvas järsult koos aianduse ja rahvusvahelise transpordi arenguga 20. sajandil. Selle tulemusel kasvab Eestis nüüdisajal võõrtaimeliike mitu korda rohkem kui pärismaiseid liike.
Invasiivseteks võõrliikideks on Eestis näiteks loomadest mink, taimedest Sosnovski karuputk, galeega, kanada kuldvits, verev lemmalts jt.
Keskkonnaameti 2020. aasta käskkirja järgi tuleb Eesti loodusest eemaldada võõrliigid valgesaba-pampahirv, muflon, kanada kobras, nutria ja pesukaru.
Euroliidu regulatsioon
3. augustil 2016 jõustus esimene üle Euroopa Liidu kehtiv ohtlike invasiivsete võõrliikide nimekiri (kokku 37 liiki). Sellesse kuuluvad teiste seas kaheksa Eestisse juba levinud liiki, sealhulgas sosnovski karuputk, ameerika kevadvõhk, signaalvähk, hiina villkäppkrabi, kaugida unimudil, punakõrv-ilukilpkonn.
Kogu nimekiri (nii nagu määruses kirjas):
Borkum
thumb|Borkum fotografeerituna tuletornist
Borkum on saar ja vald Põhjameres Saksamaal Leeri kreisis. Valla pindala on 30,74 km². 31. detsembril 2017 elas seal 5118 inimest. Saar asub Rottumeroogist idas ja Juistist läänes. Saarel on luiteid, kõrgus kuni 18 m.
Halduslikult hõlmab saart Borkumi linn (vald). See koosneb saare lääneosas paiknevast samanimelisest osavallast ning kahest väiksemast idapoolsest osavallast (Ostland ja Reede).
Naturalisatsioon (bioloogia)
Naturalisatsioon on (bioloogias kasutatava mõistena) võõrliikide kodunemine.
Borkum
Borkum külgneb läänes Westeremsi väinaga (mis moodustab piiri Hollandiga), idas Osteremsi väinaga, põhjas Põhjamerega ja lõunas Wattenmeeriga. See on suurim ja läänepoolseim Ida-Friisi saartest Põhjameres, Hollandi Groningeni provintsist otse põhjas.
Saar moodustus 1863. aastal kahest varem eraldi saarest, mida eraldab ikka veel madal vesi. Liitekohta ida- ja lääneosa vahel kutsutakse Tüskendör ('vahelt läbi').
Ajalugu
Mainitud nii Straboni kui ka Plinius Vanema poolt kui Burchana fabaria (ubade saar), oli Borkum Karl Suure ajast osa suuremast Banti saarest, mis koosnes tänapäevastest Borkumist, Juistist ja Norderney lääneosast.
1484. aastal läks Bant Ida-Friisimaa krahvidele, kes arendasid kaubandust, ja saar sai tuntuks kui piraatluse ja vaalapüügi keskus. 1781. aastaks jagasid 18. sajandi vihased tormid Banti kolmeks saareks. Kuna vaalapüük vähenes, hakkasid elanikud vaesuma ja paljud lahkusid, saare elanikkond langes 852-lt 1776. aastal 406-ni 1811. aastal. Esimesed turistid saabusid saarele 1834. aastal ja kohalik majandus paranes turistide abil.
Thomas Nelsoni kirjastatud teoses "Mexico as I saw it" võrdleb Ethel Brilliana Tweedie (kirjutades 1911. aastal 1900. aasta reisist Mehhikosse) Monterrey tellisteid Borkumi omadega, "üks paik maakeral, kust juudid on pagendatud". Sellega seoti agressiivne ja edukas Saksa turistide kampaania, et Borkum juudi külastajatest vabana hoida, nagu ülistab antisemiitlik "Borkum-Lied".
1910. aastal vangistati Briti ohvitserid kapten Bernard Frederick Trench ja leitnant Vivian H. Brandon spionaaži eest saare sõjaväeliste rajatiste pildistamisega.
19. ja 20. detsembril 1934 käivitas Wernher von Braun kaks A2-raketi prototüüpi, Maxi ja Moritzi.
Saar oli natsi sõjakurjategijate paik, keda hiljem süüdistati Borkumi saare sõjakuritegude kohtus.
Transport
Saar on osaliselt autovaba. Hooajaväliselt on autosõit lubatud kõikjal, muidu on seal autovabad alad. Ainus linn saarel on samuti Borkum. Tüskendöri alal on lennuväli. Borkumit teenindavad parvlaevad Emdenist Saksamaal ja Eemshavenist Hollandis. Reisijad saavad tasuta rongisõidu sadama ja Borkumi linna vahel.
Naturalisatsioon (bioloogia)
See on inimese kaasabil sissetoodud liikide sobitumine kohalikku keskkonda (aklimatiseerumise tagajärjel) ja seeläbi eduka järglaskonna andmine inimese kaasabita; aklimatiseerumise kõrgeim aste.
Taimede puhul eristatakse kultuurtaimede metsistumist kui levimist ja kasvamist väljaspool haritavat ala, kuid siiski inimtekkelistes kooslustes, ja naturalisatsiooni kui elunemist looduslikes kooslustes.
Naturaliseerunud liigid võivad eduka paljunemise korral muutuda invasiivseteks, kohalikke liike tõrjuvateks.
Kulla Aavik
Kulla Aavik (sündinud 21. detsembril 1963) on eesti muusikapedagoog.
Ta on lõpetanud Tallinna Riikliku Konservatooriumi muusikapedagoogina. Aastal 1986 kirjutas ta Venno Laulu juhendamisel kursusetöö "Koolinoorte laulupidude tähtsusest laste ja noorte muusikalises kasvatuses".
Amersfoort
Amersfoort on linn Hollandis Utrechti provintsi idaosas. Elanike arv on 138 226. Linn on tähtis raudteesõlmpunkt.
Amersfoort tekkis Eemi (Amer = Eem) jõe koolme (foort = voorde = koole) juures. Amersfoorti nime on esmamainitud 1028. aastal. 1259. aastal andis Utrechti piiskop Hendrik van Vianden Amersfoortile linnaõigused. Linnamüürid sai ta kaks korda: kuna esimene müür oli liiga kitsas, algas 1388. aastal uue müüri ehitamine. Pärast ehitati praegused müürimajad (Muurhuizen) esimese müüri vastu.
Amersfoorti kaitsepühak on püha Jüri. Püha Jüri rist on linna (Tallinna vapiga sarnasel) vapil. Pühale Jürile on pühitsetud ka linna kõige vanem kirik – Sint-Joriskerk.
Amersfoort on maalikunstnik Piet Mondriani sünnilinn.
Jaotuskromatograafia
Kui segada aine vesilahus vedelikuga, mis veega ei segune (vastastikku lahustumatud), siis võib osa vees lahustunud ainest lahustuda teises lahustis. Seega lahustunud aine jaotub kahe solvendi vahel. Näiteks molekulaarne jood I2 lahustub vees väga halvasti, kuid tetraklorometaanis (CCl4) väga hästi ning vesi ja CCl4 teineteises ei lahustu. Aine jaotumist kahe lahusti vahel nimetatakse solventekstraktsiooniks.
Sõpruslinn
Sõpruslinn on (enamasti mõnes teises riigis asuv) linn, millega omavalitsusasutustel on püsivad koostöösidemed.
Sõpruslinnu ühendab 1957. aastal asutatud Ülemaailmne Sõpruslinnade Föderatsioon (toona pr. k Féderation Mondiale des Villes Jumelées, tänapäeval Fédération Mondiale des Cités Unies (fr)). Sõpruslinnu on ka paljudel linnadel, mis ei kuulu föderatsiooni.
Eesti linnadest on sõpruslinnad näiteks Tallinnal (Kotka, Schwerin, Veneetsia, Kiel, Gent, Annapolis jne) ja Tartul (Tampere, Uppsala, Pihkva, Kaunas, Riia jne). Sõpruslinnad võivad olla ka linnaosadel ja valdadel, nii on Tallinna linnaosa Nõmme sõpruslinn Szombathely Ungaris, Saku valla sõpruslinn aga Jaapani Nagano prefektuuris asuv Saku linn.
Rahvusvaheline sõpruslinnade päev on aprilli viimane pühapäev.
Sümbiogenees
Sümbiogenees ehk endosümbioositeooria selgitab eukarüootse raku organellide – plastiidide ja mitokondri – päritolu bakterite sümbioosi kaudu.
Teooria kohaselt pärinevad need organellid varem üksikorganismina elanud prokarüootsetelt organismidelt, mis on eukarüootse raku poolt fagotsütoosi teel "alla neelatud" ja nüüd peremeesorganismi (eukarüootsesse rakku) jäänud endosümbiondina. Mitokondrid on kujunenud eukarüootse raku "alla neelatud" proteobakteritest ja kloroplastid sinivetikatest.
Endosümbiootilise teooria üks nimekamaid rajajaid ja populariseerijaid oli Lynn Margulis.
Laagri raudteepeatus
Laagri raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis. See asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres Balti jaamast 13 km kaugusel. Peatus jääb Pääsküla ja Urda raudteepeatuse vahele.
Peatuses peatuvad kõik Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Turbasse ja Klooga-randa sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta, ja II tsooni.
Ajalugu
Laagri raudteepeatust hakati kasutama 1928. aasta suvel. Sel ajal asus peatus praegusega võrreldes teisel pool Pääsküla jõge. Siis peatus rong vaid nõudmisel. Ametlikult avati peatus 10. mail 1932. Uute eramute rajooni rajamisega Laagri asumisse nihutati raudteepeatus üle Pääsküla jõe Pääsküla raudteepeatusele lähemale. 1958. aastal ehitati Paplite puiestee otsa raudteeplatvorm koos varikatuse ja piletimüügipaviljoniga.
Jaamahoone Laagri peatuskohas valmis 1994. aastal. Pärast piletimüügi lõpetamist jaamas 1998. aasta kevadel tegutses jaamahoones kasutatud riiete kauplus. Hoone lammutati 2009. aasta sügisel.
2022. aastal rajati läbi Laagri teine peatee, mis võimaldab üheaegselt vastassuunalist rongiliiklust. Seoses uue teega rajati selle äärde ka teine ooteplatvorm ja jalakäijate tunnel.
Elustik
Elustik ehk bioota on mingi ala organismide kogum. Elustik haarab nii fauna ja floora kui ka seenestiku ja mikrofloora (s.o kõik mikroobid).
Relikt (bioloogia)
Relikt ehk jäänuk on jäänuk mingi varasema perioodi elustikust, mis kliima muutudes on oma areaali tugevasti vähendanud, kuid säilinud piiratud alal. Liigi puhul räägitakse relikt- ehk jäänukliigist.
Reliktliigid Eestis
Näiteks võivad Eestis laialehised metsad, samuti luuderohi ja jugapuu olla atlantilise kliimaperioodi reliktid.
Kaladest peetakse Eestis reliktseiks näiteks võldast ja vingerjat.
Valimiskünnis
Valimiskünnis on võrdelises valimissüsteemis rakendatav reegel, mille kohaselt valitavasse kogusse (näiteks parlamenti) pääsevad ainult nende valimisnimekirjade kandidaadid, mille poolt anti vähemalt teatav osa hääli kas häälte üldarvust või koguarvust mingis valimisringkonnas. Valimiskünniseks võib olla ka mõni muu nõue, mis valimisnimekirjale antud häältele esitatakse.
Valimiskünnis on vahend valimistel väikeste ja nõrkade parteide eemaldamiseks konkurentsist. Selle peamine mõte on lehmakauplemise vähendamine, mittesüsteemsete ääreparteide eemaldamine ja väikeste parteide ühinema sundimine. Paljud usuvad, et valimiskünnis teeb valitavate kogude töö stabiilsemaks, takistades radikaalsete erakondade jõudmist nendesse.
Valimiskünnised maailmas
Eestis on valimiskünniseks parlamendivalimistel 5% nimekirjale üle riigi antud häältest ja kohaliku omavalitsuse volikogu valimistel 5% nimekirjale vastavas vallas või linnas antud häältest. 1992. aasta Riigikogu valimistel oli künnist võimalik ületada ka sellega, kui nimekiri kogus 3 isikumandaati.
Ka Poola Seimi, Läti Seimi ja Saksamaa Bundestagi valimistel (segasüsteem) kehtib 5-protsendine valimiskünnis. Seejuures saab Bundestagi pääseda ka juhul, kui on saadud 3 isikumandaati. Poolas ei pea rahvusvähemuste esindajad parlamenti pääsemiseks valimiskünnist ületama: Poola Seimis on saksa vähemusel 2 kohta.
Kõige madalam valimiskünnis parlamendivalimistel on Hollandis (1/150 ehk umbes 0,67% häältest). Ka Iisraeli Knesseti valimistel on madal valimiskünnis: 2% (1992. aastani oli see 1%, ja aastatel 1992–2005 oli see 1,5%).
Kõige kõrgem valimiskünnis on Türgis (10%). Türgis on kõrge künnise taga soov anda võimalus üheparteivalitsuse tekkimiseks, hoolimata võrdelisest valimissüsteemist, ning tagada vähemusrahvuse kurdide ja islamiäärmuslaste partei eemalejäämine parlamendist. Kurdide osakaal Türgi elanikkonnas on küll umbes 20%, kuid kurdide partei poolt antakse umbes 7% häältest.
Suhteliselt kõrge on ka Venemaa, Kasahstani ja Gruusia 7% künnis (paralleelsüsteem) ning Moldova 6% künnis erakondadele ja 3% üksikkandidaatidele. Venemaal saavad alla künnise jäänud, kuid 5–7% kogunud parteid Riigiduumas 1–2 kohta.
Saksamaa parlamendivalimistel on kaks valimiskünnist, sest ka 3 isikumandaadi reegel on valimiskünnis. Esimese ühendatud Saksamaa Bundestagi valimistel 1990. aastal rakendati 5% barjääri Lääne- ja Ida-Saksamaal eraldi. Selleks, et Lääne-Saksamaalt kohta võita, tuli võita 5% häältest Lääne-Saksamaal. 3 isikumandaadi reegel on pärit 1996. aastast. 5% reegel kehtestati 1953. aastal. Uus-Meremaa künnised on erakonnale 5% üle riigi või 1 isikumandaat enamussüsteemiga valitud osast.
Taani valimiskünnised
Valimiskünniseid võib olla rohkemgi, näiteks Taanis. Selleks et partei pääseks Taani parlamenti Folketingi, peab ta täitma vähemalt ühe kolmest tingimusest:
Fääri saartel ja Gröönimaal on alati 2 kohta. 179 kohast jagatakse siis 2 Fääri saartele, 2 Gröönimaale, 135 kohta 17 väiksemas ringkonnas ja 40 kohta kompensatsioonimandaatideks. 17 väiksemat ringkonda on koondatud 3 suurde: pealinna (Kopenhaagen), Jüütimaa ja saared. Parlamendikoha saamise all on silmas peetud mitmemandaadilises ringkonnast ühe koha võitmist.
Mitme künnise mõte ja tulevik
Mitme künnisega valimissüsteeme on välja pakutud ka mujal, kuid tavaliselt on need ainult ettepanekuteks jäänudki. Näiteks näeb üks ettepanek Kanada valimissüsteemi muutmiseks ette, et nimekiri peab saama kas 5% häältest üle riigi, 1% häältest ja ühe isikumandaadi või 2% häältest üle riigi ja 15% häältest mingis provintsis. Üldiselt kasutatakse mitut künnist selleks, et kindlustada piirkonnas tugevatele parteidele ka esindatus.
Ringkonnavalimised
Hispaanias peab partei selleks, et ringkonnas kohtade jagamisest osa võtta, võitma 3% häältest ringkonnas. Soomes aga valimiskünnis puudub. Soomes on kõik mandaadid jagatud ringkondadele ja üleriigilisi kompensatsioonimandaate ei jagata. Samuti on Hispaanias. Mõlemad maad rakendavad ringkonnas kohtade jaotamisel d'Hondti meetodit.
Jalgrattasport 1896. aasta suveolümpiamängudel
1896. aasta suveolümpiamängude jalgrattaspordivõistlused peeti kuuel alal.
Võistlesid ainult mehed.
Ühe ringi sprint (333,33 m lendstardist)
Finaal: 11. aprill Võistlejaid: 8 Riike: 5
2000 m sprint
Finaal: 11. aprill Võistlejaid: 4 Riike: 3
10 000 m trekisõit
Finaal: 11. aprill Võistlejaid: 6 Riike: 4
100 km trekisõit
Finaal: 8. aprill Võistlejaid: 9 Riike: 5
Teised sportlased katkestasid. Katkestasid algul Joseph Welzenbacher (Saksamaa), Joseph Rosemeyer (Saksamaa), Adolf Schmal (Austria) ja Aristeídis Konstantinídis (Kreeka), seejärel Edward Battel (Suurbritannia) ja Theodor Leupold (Saksamaa) ning lõpuks Bernhard Knubel (Saksamaa).
12 tunni trekisõit
Finaal: 13. aprill Võistlejaid: 7 Riike: 4
See ala oli olümpiamängude kavas esimest ja viimast korda.
Teised sportlased katkestasid. Katkestasid kõigepealt Joseph Welzenbacher (Saksamaa), A. Tryfiatis-Tripiaris (Kreeka) ja Loverdos (Türgi) ning lõpuks Geórgios Paraskevópoulos (Kreeka).
Võitjad olid 12 tunni möödudes kurnatud ja näljased ning neil olid jalad paistes. Keepingil olid ka käed paistes. Nad ei olnud kell 5 hommikul alanud võistluse jooksul midagi söönud ning olid joonud ainult mõned lonksud. Nad olid eritistega määrdunud ja väsimusest poolhullud. Kui nad teineteisest möödusid, oli kuulda nuttu.
Grupisõit maanteel (87 km; maraton)
Finaal: 12. aprill Võistlejaid: 7 Riike: 3
Teised sportlased katkestasid.
Kelgutamine
pisi|Kelgutamine [[Keilas.]] pisi|Euroopa meistrivõistlused kelgutamises 1937. aastal. Kelgutamine on lumel või jääl kelguga sõitmine.
Kelgutamine on talvine harrastus, ka kehakultuuri ja talispordi ala.
Esimesed teated kelgutamise kohta pärinevad 1480. aastast Norrast. Laialdasemalt hakati kelgutamist harrastama 1520. aasta paiku Kesk-Euroopas.
Kelgutamine kui võistlussport hakkas arenema 19. sajandil. Esimene kelgurada ehitati Šveitsi Alpides 1879. aastal. Rahvusvaheline suurvõistlus kelgutamises toimus esimest korda 1883. aastal Davosi-Klostersi üle 3 kilomeetri pikkusel rajal. Osalejaid oli Hollandist, Saksamaalt, Šveitsist, Inglismaalt ja isegi üks paar Austraaliast. Võistluse võitis šveitslane Peter Minschi. Kelgutati kõige tavalisema istekelguga.
1884. aastal projekteeris inglise major W. H. Bulpett Sankt Moritzi lähedale Cresta külla 1200 m pikkuse kelguraja, millest sai aastakümneteks kelgutamise Meka. Niinimetatud Cresta Runi rada oli kuulus üle maailma.
1913. aastal asutati Saksamaa, Šveitsi ja Austria kelgutajate eestvedamisel Dresdenis esimene rahvusvahelise kelgutamisühing, mis juba järgmisel aastal korraldas esimesed Euroopa meistrivõistlused. 1923. aastal asutati Rahvusvaheline Bobisõiduföderatsioon, mille juurde moodustati kelgutamisühing. Iseseisev Rahvusvaheline Kelgutamisföderatsioon (FIL) asutati 1957. aastal.
Tottori prefektuur
pisi|Luited Tottori prefektuuris Tottori prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare lõunaosas. Asub Jaapani mere kaldal. Elanike arvult on see Jaapani väikseim prefektuur. 2020. aasta alguse seisuga oli elanike arv 554 855.
Sümbolid
Tottori prefektuuri tunnuslind on mandariinpart (Aix galericulata), tunnuspuu on ida-jugapuu (Taxus cuspidata) ja tunnuslill pirniõis (Pyrus).
Suwa järv
thumb|Suwa järv
Suwa (jaapani 諏訪湖 Suwa-ko) on järv Jaapanis Honshū saare keskosas. Asub Nagano prefektuuris 759 m kõrgusel merepinnast. Pindala on 13,3 km², suurim sügavus 7,2 m.
Järve põhjas asuvad kuumaveeallikad.
Sort
Sort ehk kultivar (cultivar, lühend cv.) on kõige madalam süstemaatika ühik kultuurtaimedel.
Isetolmlevail taimedel on sort enamasti liin, vegetatiivselt paljunevail risttolmlevail taimedel kloon, teistel risttolmlevail taimedel kitsam või laiem populatsioon.
Sordile antakse lühike nimi mõnes elavas keeles. Nimi kirjutatakse suure algustähega ja üldjuhul pannakse nimi ülakomade vahele (näiteks roosisort 'Staatspräsident Päts'), mõnikord on sordi ette pandud ka lühend cv.. Sordinime ei tõlgita.
Plekksaapad
Plekksaapad ehk PlekkSaapad on Tallinnas tegutsev eesti heavy metal bänd, mis alustas tegevust 2006. aastal. Ansambel esitab Black Sabbathi 1970. aastate alguse lugusid eestikeelses muganduses.
Sillamäe
pisi|Vaade Mere puiesteele ja [[Sillamäe rannapromenaadile]] Sillamäe on linn Ida-Viru maakonnas. See paikneb Soome lahe lõunarannikul Narva lahe kaldal Sõtke jõe suudmes.
Sillamäe kaugus maakonnakeskusest Jõhvist on 24 kilomeetrit. Lähim raudteejaam on 3 kilomeetrit lõunas asuv Vaivara raudteejaam. Narva jääb 25 kilomeetri kaugusele itta. Linnas asub Sillamäe sadam.
1949. aastal nimetati Sillamäe Narvale allutatud aleviks. Vabariikliku alluvusega linna õigused sai Sillamäe 1957. aastal. Sillamäe oli aastatel 1947–1991 kinnine linn.
Stalinistlikus stiilis kesklinn rajati 20. sajandi keskel ning seda on nimetatud lähiregiooni kõige terviklikumalt ehitatud ja säilinud neoklassitsistlikuks arhitektuuriansambliks. Arutluse all on olnud ka linnasüdame muinsuskaitse alla võtmine, kuid sellest on loobutud.
Sillamäe linnapea on aastast 2013 Tõnis Kalberg. Aastatel 1988–1992 oli Sillamäe linnapea Juri Jevstignejev, 1992–1996 Vitali Menšikov, 1998–1999 Jaak Tamm, 1999–2009 Ain Kiviorg, 2009–2012 Jelena Koršunova. pisi|Sõtke jõgi
Rahvastik
Sillamäel oli 2006. aasta seisuga 16 567 elanikku. Elanikkond oli valdavalt venekeelne.
Elanike arvu muutus:
Alates 1946. aastast värvati Sillamäe tehase ehitusele vabatahtlikke Leningradi, Pihkva ning teistest Venemaa, Valgevene ja Ukraina oblastitest. Paljud neist deporteeriti Sillamäele.
Sillamäe tehase ehitusel kasutati väga palju vabakäiguvange. Paljud nendest jäid pärast karistuse kandmist Sillamäele elama.
Sillamäe elanikkonna hüppeline kasv toimus pärast 1968. aastat, kui hakati ehitama elamuid Eesti Põlevkivi töötajatele. NSV Liidu ajal oli eestlastel Sillamäele elamisluba (korterit) saada praktiliselt võimatu. Eestlasi elas Sillamäel 1989. aastal 656 ehk 3,19% ja 1994. aastal 636.
1990. aastail soodustas riik eestlaste sisserännet, kuid eestlaste osatähtsus palju ei suurenenud. 1990. aastate lõpus hakkas elanike arv väljarände tõttu vähenema, keskmine vanus suurenema ja tööhõive vähenema. Linna elanikest oli 1989. aastal tööhõivelisi inimesi 60%, 2000 ainult 36%.
Ajalugu
Sillamäed mainiti ürikutes esimest korda 1502. aastal kõrtsikohana (thor Bruggen), Türsamäed mainiti esimest korda 1520. aastal (Turrisel). Sillamäe Kesktänava piirkonnas avastati 2020. aastal kalmistu ja inimsäilmed mille kõige vanemad leiud pärinevad 16. sajandi lõpust pärast Liivi sõda ning kõige uuemad on Põhjasõja-aegsed. 17. sajandil rajati seal asunud kaluriküla kõrvale mõis (Türsel), aastast 1700 on teada veski. Türsamäe mõis oli rüütlimõis ja on kuulunud paljudele aadlisuguvõsadele, mh Stackelbergid ja Seidlitzid. 1870. aastal omandas mõisa eesti soost Narva 1. Gildi kaupmees Tõnu Walk (Waldman). Mõisa viimane omanik oli Otto Õis. Kogu Sillamäe ala kuulus Vana-Sõtke mõisale, 1849. aastal eraldus sellest Uus-Sõtke (Sillamäe) poolmõis.
19. sajandil kujunes mereäär Hungerburgist (Narva-Jõesuu) alates suvituspiirkonnaks. Sajandi lõpus said suvituskohtadeks ka Sillamäe ja Türsamäe, eriti Peterburi kõrgete ametnike ja haritlaste seas. 1898. aastal pühitses õigeusu kiriku valitseja Agafangel Sillamäe Jumalaema Kaasani pühakuju kiriku Sillamäel, mis õhiti 1941. aastal hävituspataljoni poolt ja hävis täielikult Teises maailmasõjas.
Aastatel 1928–1929 ehitas Eestimaa Õlikonsortsium Rootsi kapitali abiga Türsamäele põlevkiviutmise tehase, rajati ka elektrijaam ja sadamasild. Türsamäele tekkis ka töölisasula, 1940. aastaks oli töölisasulas umbes 2600 elanikku. Majanduskriisi aastail tootmine peatati, vabriku seismajäämise põhjuseks oli õlihindade langus maailmaturul, kuid seda jätkati 1935, kui põlevkiviõlist hakkas huvituma Saksamaa. Tehase kontor asus Türsamäe mõisas. Algul saadi põlevkivi AS Küttejõud kaevandusest, alates 1936. aasta juunist hakati saama oma Viivikonna karjäärist. Sillamäe õlivabrik asus Sillamäe-Türsamäe kõrgel merekaldal, õlivabrik sai tooraine Viivikonna karjäärist, vabrikusse toodi see kitsarööpmelist raudteed (kogupikkuses 8,5 km) pidi. 1938. aastal valmisid uue õlivabriku kaheksa hoonet Uus vabrik oli üldse üks suurema tootmisvõimega õlivabrikuid kogu maailmas. Ööpäeva kestel suutis vabrik läbi töötada 1000 tonni põlevkivi. 1941. aasta sõjasuvel Sillamäe õlivabrik, kus töötas 1000 töölist hävitati. Sillamäel põles ära vallamaja, raudteejaam ja piiritusevabrik. Raskesti sai kannatada Türsamäe ev.-luteri-usu kirik.
Türsamäe mõisa peahoone lammutati 1950. aastatel, kui selle kohale hakati ehitama tehase uut kontorihoonet.
Teises maailmasõjas Türsamäe tehas hävis.
Sillamäe tööstuslinnana
1945. aastal toimus Moskvas Kremlis nõupidamine, millest võtsid osa Jossif Stalin, Lavrenti Beria, Kliment Vorošilov, Georgi Malenkov, Anastass Mikojan, Zavenjagin, Juri Andropov ja teised. Nõupidamise teema oli uraanileiukohtade puudumine Nõukogude Liidus ja perspektiivse leiukoha avastamine Eestis. Sillamäe sai Moskva huviobjektiks pärast seda, kui avastati, et Ida-Virumaal leiduv diktüoneemakilt sisaldab uraanoksiide. 1944.-1945. aasta talvel saabusid Moskvast Sillamäele üleliidulise geoloogia instituudi geoloogid, kes uurisid kaldajärsakutes olevaid põlevkivilademeid. Kohale oli toodud ka tükk Eesti põlevkivi ja Narva katsetehases toodetud partii uraanikontsentraati. Tõenäoliselt sai see nõupidamine määravaks Eestisse uraanirikastustehase rajamisel. Algselt pidi tehas loodama Narva, see oli ka üks põhjusi, miks põlisnarvakatel ei lubatud Narva naasta. Kuid tehase asukohta muudeti ja selleks valiti endise Türsamäe õlitehase asukoht.
1947. aastal hakati Sillamäele rajama NSV Liidu Siseministeeriumi Kombinaati nr 7 koodnimega "Värvivabrik", tegemist oli uraani rikastamise tehasega, mis oli rangelt salastatud. Tehase ehitamist juhtis NSV Liidu Ministrite Nõukogu 1. peavalitsus. Uurimistööde Eesti-poolne koordineerimine ja järelevalve pandi isiklikult tolleaegsele Eesti NSV valitsuse juhile Arnold Veimerile.
Tartu toomkirik
Tartu toomkirik on Tartus Toomemäel asuv ehitis.
Sillamäe
Tehase ehitus vangitööna
pisi|Linnavalitsuse hoone pisi|Kino Rodina (ehitatud 1955) uusklassitsistlikus stiilis hoone pisi|püsti|[[Oktoobrirevolutsiooni 70. aastapäevale pühendatud skulptuur linnavalitsuse hoone vastas]] pisi|[[Sillamäe jäätmehoidla|Sillamäe radioaktiivsete tööstusjäätmete hoidla on juba ohutu]]
Kõik 1946. aastal Sillamäele toodud ehituspataljonide soldatid elasid esimese talve üle riidetelkides, kuhu oli sisse ehitatud kahekordsed puunarid ja kus sooja andis telgi keskel olnud punkriahi. Talvel, tugeva pakasega, tuli hommikuti sageli jäätunud telgiseina külge külmunud meeste juukseid sooja veega lahti sulatada. Pesemiskoha puudumise tõttu käidi hommikul rivikorras Sõtke jões pesemas. Talvel raiusid barakkide päevnikud pesemiseks jäässe augud. 1947. aasta sügisel ehitati telkide asemele ümmargused kilpmajad.
1947. aasta algul rajati endisse Türsamäe mõisa vangilaager, mis asustati Nõukogude Liidust toodud umbes 3000 mees- ja naiskriminaalvangiga (vargad, vägistajad, tapjad). Tööpataljoni soldatid piirasid ehitatava tehase territooriumi ümber kahekordse okastraataiaga, ehitasid vahitornid ja laagrisse toodud vangid hakkasid koos soldatitega tehase ehitustöödel käima.
Sillamäe tehase ja töölisasula selle juurde ehitasid tööpataljonide sõdurid, Saksa sõjavangid ja kriminaalvangid. Tehase tööjõud, esialgu insenertehnilised töötajad, värvati Venemaalt. 1946. aastal oli Sillamäe postiaadress Moskva 10. 1947. aastast oli Narva postkast 2. 1949. aastal sai Sillamäe, mis oli seni halduslikult allutatud Narvale, töölisasulaks.
Ehkki ehitus oli juba hoos, eraldati Vaivara vallast 3202 hektarit maad alles 31. detsembril 1948 Eesti NSV Ministrite Nõukogu otsusega nr 082.
Sillamäe külje alla rajatud kaevanduses töötasid põhiliselt vangid. Kaevandusest veeti maak tehasesse vagonettidega. Sillamäel toodeti enam kui viiendik (100 022 tonni) NSV Liidus toodetud uraanist, millest saanuks plutooniumi umbes 60 000 – 70 000 tuumalaengu valmistamiseks. Oletatavasti oli ka NSV Liidu esimese aatomipommi uraan Sillamäel toodetud. 1953 hakati uraanimaaki tooma Tšehhoslovakkiast ja Saksa DVst. Selleks ehitati Vaivara raudteejaamast kuni tehaseni haruraudtee, mida samuti, alates vedurijuhist kuni laadijateni, teenindasid ehituspataljoni soldatid.
Sillamäe uraanikaevandusväli paiknes praeguse linna lääneosas kunagise Türsamäe mõisa maadel, klindist lõunas. Tegelikult rajati kaks pisikaevandust numbritega 1 ja 2, esimene kaevevälja põhja-, teine lõunaosale. Kaevandused kavatseti ühendada, kuid kaevanduse varingu tõttu jäi see pooleli. Kaevandus nr 1 tegutses 1949. aastast kuni 1952. aasta juunini ja suleti lõplikult 1969. Kaevandus nr 2 ei saanudki valmis ja selle käigud kanti maha 1957. aastal.
Esimesed Sillamäe põlisasukad olid 1948. aastal Leningradist toodud 14–18-aastased kodutud, valdavalt vargad, röövlid ja "kotipoisid", keda hakati tehasetöölisteks õpetama. Kohe pärast nende saabumist algasid Sillamäel ladude ja poodide röövimised. Selle takistamiseks moodustati tööpataljonide meestest relvastatud vahisalgad. Toimus mitu inimohvritega kokkupõrget uute töölistega, kuni Leningradist toodud miilitsaüksus korra majja lõi.
Sillamäe elanikkonna eripära
pisi|Sillamäe SEJ varustab linna elektri- ja soojusenergiaga pisi|Mere puiestee Venemaalt toodud tööliste osakaal Sillamäe tehase ehitusel oli kuni 1951. aastani väike. Massiline vene rahvusest tööliste tulek Sillamäele algas 1950. aastate algul, kui linnas valmisid esimesed tööpataljonide ehitatud korterelamud. Pärast seda hakkas elanike arv jõudsalt kasvama. 1950. aastate esimesel poolel oli Sillamäel juba üle 10 000 elaniku. Tunduvalt paremad töö- ja elutingimused olid peamiseks põhjuseks, miks Sillamäele saabus suurel arvul vene rahvusest töölisi sõjatules laastatud Venemaa oblastitest.
Nõukogude ajal allusid linnas kõik, miilitsast kuni lasteaiani, tehasele. NSV Liidu Aatomienergiatööstuse Ministeeriumi Sillamäe Keemia ja Metallurgia Tootmiskoondise direktor oli nagu jumal, kelle positsiooni ei kõigutanud isegi formaalne allumine Eestimaa Kommunistlikule Parteile. Objekti salastatuse ja range tööliste valiku tõttu puudus linnas pea täielikult eesti rahvusest elanikkond. Sillamäe varustamine kõige eluks vajalikuga toimus Moskva kaudu ja see oli tunduvalt parem kui teistes Eesti linnades. Kogu Sillamäe sõjajärgne ajalugu on seotud salajase ettevõtte rajamisega. Muud objektid ehitati vaid kombinaadi huve silmas pidades.
Sillamäe tehase juhid:
Sillamäe sai iseseisvaks linnaks Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 29. juuni 1957. aasta otsusega. See muudeti kohe vabariikliku alluvusega linnaks.
Sillamäe vana osa, kesklinn, on üks paremini säilinud 1950. aastate stalinistliku arhitektuuri näide Eestis. Seal valitseb korrapärane planeering koos haljasalade ja teiste tolleaegsete arhitektuurielementidega. Üks esimesi ühiskondlike kivihooneid Sillamäel on klubihoone, mida hakati ehitama 1950. aastate alguses. Sellele järgnesid kivist elamud ja muud hooned.
Tööstus
pisi|Vaade Sillamäe sadamale [[Päite pank|Päite pangalt (2008)]] pisi|Vaade Sillamäe sadamale Päite pangalt (2008) Algul tegeles Sillamäe tehas kohaliku diktüoneemaargilliidi kaevandamisega, sellest uraanoksiidi tootmisega ja selle rikastamisega. Algselt toodi maak Sillamäe kavandustest tehasesse vagonettides. Ajavahemikus 1. jaanuarist 1949 kuni 31. juunini 1952 väljastati Sillamäe kaevandusest 2405 tuhat tonni maaki keskmise uraanisisaldusega 0,036% ehk 63,3 tonni potentsiaalset uraani. Alates 1953. aastast hakati uraanimaaki sisse vedama Tšehhoslovakkiast ja Saksa DVst, hiljem ka Ungarist. Selle tarbeks ehitati raudtee Vaivara raudteejaamast Sillamäe tehasesse. Vastavalt tootmise arendamisele ja uute tsehhide (5. tsehh) valmimisele toodeti Sillamäel uraanist juba lõpptoodet (vardaid). Sillamäel toodetud uraan moodustas üle veerandi Nõukogude Liidu tolleaegsest uraanitoodangust. Uraanimaagi töötlemine lõpetati Sillamäel 1989.
Alates 1990. aastatest toodetakse tehases põhiliselt nioobiumi, haruldaste muldmetallide oksiide ja mitmesuguste keemiliste ühendite kontsentraate.
Tähtsaimad tegevusharud linnas on seotud metallidega. Haruldaste muldmetallide tootmisega tegeleb suurim tööandja NPM Silmet (e Molycorp Silmet). 2016. aasta suvest on uueks emaettevõtteks Neo Performance Materials (USA).
Uus ettevõte on vanadest akudest plii tootmisega tegelev Ecometal, pliitoodang ligi 9000 tonni.
Töötleva tööstuse suuremate (üle 20 töötaja) ettevõtete müügitulu oli 2021. aastal umbes 150 miljonit eurot, sealhulgas metallide tootmine (NPM Silmet ja Ecometal) 94 miljonit eurot, plastmaterjalide töötlemine (sh OÜ Aquaphor International tehas) 40 miljonit eurot.
Sillamäe Soojuselektrijaama installeeritud elektriline võimsus on 16 MW.
Sillamäel otse Soome lahe rannal on 33 hektari suurune radioaktiivsete tööstusjäätmete hoidla. Seal leidub umbes 1200 tonni uraani ja 800 tonni tooriumi rikastamise jääke ning muid mürgiseid aineid.
Tartu toomkirik
13.–16. sajandil rajatud toomkirik oli Tartu piiskopkonna peakirik ja Tartu piiskopi katedraal. Reformatsiooni ajal kannatas see tugevalt pildirüüste all ning hiljem laastati kirikut Liivi sõja käigus. Sealt edasi seisis hoone varemetes ja 1760. aastatel lammutati ka kiriku kõrged kaksiktornid. Seoses Tartu Ülikooli tegevuse taastamisega Tartus ehitati 1804–1807 Johann Wilhelm Krause projekti järgi toomkiriku kooriossa ruumid ülikooli raamatukogu tarbeks. Pärast ülikooli raamatukogu uue hoone valmimist 1981. aastal kolis sinna asemele Tartu Ülikooli muuseum.
Ajalugu
Toomkiriku ehitamist alustati tõenäoliselt 13. sajandi kolmandal veerandil, kuid seda täiendati 16. sajandi alguseni. Kunstiajaloolase Kaur Alttoa arvates oli kirik kavandatud kolmelöövilise kaheksatraveelise basiilikana. Pärast välisseinte osalist valmimist vahetus meisterkond ja jätkati kiriku ehitamist kodakirikuna. Kiriku põhjakülge lisati kabelilööv ja läänefassaadile teine ümar trepitorn. 14. sajandil valmis pikihoone uusesti basiilikana ja lõunaküljele rajati teine kabelilööv. Tõenäoliselt 14. sajandi lõpul rajati uus kooriümbriskäiguga koor. Massiivne kaksiktornidega läänekülg valmis 15. sajandi lõpul või 16. sajandi algul. Kirik pühitseti Peetrusele ja Paulusele; väide, nagu oleks ta olnud pühitsetud Dionysiusele (St. Dionysius Kirche in Dorpat), on pärit 1695. aastal trükitud Christian Kelchi kroonikast ja põhineb eksiarvamusel, kirikus oli nimelt püha Dionysiuse (kõrval)altar. Toomkirik oli Tartu piiskopkonna peakirik ja piiskopi katedraal – Toomemäe teises servas seisis ka piiskopi residents, Tartu piiskopilinnus. 16. sajandil oli toomkirik Ida-Euroopa suurim kirikuhoone ja tellisehitis. Tartu toomkiriku kalmistu oli mitte koguduse surnuaed, nagu näiteks Tartu Jaani kiriku kalmistu, vaid keskaja ühiskonna eliidi matmispaik. pisi|vasakul|1803
pisi|[[Karl Anton Schulz, "Vaade Tartule Kassitoomelt" (1869)]] 1582. aasta järel, mil Tartu langes poolakate kätte, tehti plaane toomkiriku renoveerimiseks ja uuesti kasutuselevõtuks, kuid järgnenud Poola-Rootsi sõjad nurjasid need kavad. Liivimaa konstitutsioonidega 1582. aastast sai Liivimaast taas katoliiklik piiskopkond piiskopi asukohaga Cēsises (Wenden, e. k Võnnu). Samal ajal saadeti Liivimaale 12 jesuiiti ja Riias algas vastureformatsioon.
Rootsi võimu ajal (1625-1704) lagunes toomkirik edasi, kuid matusepaigana jäi see kasutusele kuni 18. sajandini. Toomkirikust on leitud eriti ohtralt just rootsiaegseid matuseid, mille juures oli sageli panustena münte. Lisaks matusepaigale kasutati kirikut ka heinaküüni ja kuurina. 1760. aastatel lammutati kiriku kõrged kaksiktornid kuni pikihoone kõrguseni, kuna need hakkasid Toomemäel toimunud kindlustustööde tõttu lääne poole kalduma. Samuti müüriti kinni toomkiriku peauks. pisi|vasakul|Tartu toomkiriku ümberehitamise projekt. [[Johann Wilhelm Krause]] 1802. aasta järel, kui Aleksander I lubas Tartusse taasrajada ülikooli, otsustas arhitekt Johann Wilhelm Krause toomkiriku kooriossa rajada ülikooli raamatukogu. Raamatukogu ehitati aastatel 1804–1807. Krause plaanis tornidesse rajada ka observatooriumi, kuid see jäi siiski teostamata. Mõnevõrra taastati ka ülejäänud toomkirikut. Krause ajast on toomkirikust leitud palju keraamikat ja tuleasemeid, mis tehti varemetesse tõenäoliselt raamatukogu ehitavate tööliste poolt. 19. sajandi lõpus rajati toomkiriku põhjatorni veetorn.
pisi|20. sajandi I pool 1920. aastatel ehitati ülikooli raamatukokku keskküttesüsteem, raamatukogu ehitati ümber ka 1960. aastatel. 1981. aastal, kui valmis ülikooli raamatukogu uus hoone, koliti toomkiriku kooriossa Tartu Ülikooli ajaloomuuseum. Seda ehitati põhjalikumalt ümber 1985. aastal, mil osaliselt taastati 19. sajandi interjöör. Tööd viidi läbi Kaur Alttoa, Udo Tiirmaa ja Aala Buldase juhendamisel. Nõukogude ajal kasutasid varemeid treenimiseks Tartu Ülikooli alpinistid.
Seni viimaseks suuremaks muudatuseks on toomkiriku tornide renoveerimine, misjärel need 2005. aastal huvilistele avati. Seejärel tekkinud Piiskopliku Tartu Toomkiriku Taastamise Selts on püüdnud saavutada kiriku taastamist oma keskaegses hiilguses Lübecki Maarja kiriku eeskujul. 2008. aastal Udo Tiirmaa juhtimisel alanud renoveerimistööd seda siiski ette ei näe, plaanis on kiriku seni varemetes olev osa ümber kujundada kontsertide paigaks. Kiriku suuremas mahus taastamist takistab ka see, et pole kindlalt teada, milline see keskajal välja nägi.
Uurimine
pisi|Ajaloomuuseum Toomkirik on kõige pikemat aega uuritud Tartu hoone. Selle uurimise algatas 19. sajandi lõpul Tartu Ülikooli toonane arhitekt Reinhold Guleke, kes arheoloogilisi kaevamisi läbi viimata oletas, et kirik rajati 13. sajandil ja tegi selle võimalikke rekonstruktsioone. Esimesed arheoloogilised kaevamised viis kirikus läbi kunstiajaloo professor Helge Kjellin 1923. aastal. Seejärel uuris toomkirikut põhjalikult arhitektuuriloolane Otto Freymuth, kes kaevas seda 1926–1927 ja oletas, et esiti ehitati see kodakirikuna, hiljem kujundati ümber aga basiilikaks, samuti, et selle ehitamist alustati pärast linnamüüride rajamist pärast 1262. aastat. Freymuthi esimesed kaks oletust on langenud tugeva kahtluse alla, kuid viimane on tõenäoliselt õige. Kunstiajaloolane Armin Tuulse oletas, et toomkiriku põhiosa võis rajada sama meister, kes ehitas Vastseliina linnuse kirdetorni.
Toomkiriku uurimisel on enim tähelepanu pööratud hoonele, tunduvalt vähem aga arheoloogilisele leiumaterjalile. Viimast on hakatud enam arvestama alates 1990. aastatest. Alates sellest ajast on toomkirikus arheoloogilisi kaevamisi läbi viinud Romeo Metsallik, Heiki Valk, Arvi Haak ja Martin Malve. Viimastel kaevamistel 2008. aastal leiti kiriku põhjalöövist massiivne hauaplaat, mis pärineb tõenäoliselt 15. sajandist ja on ainus enam-vähem tervena säilinud toomkiriku hauaplaat.
Sillamäe
Tööstus
Linna majandusele lisab kaalu sadama arendamine.