Utilitarianism
Peatükk 2: mis utilitarism on
Oponendid ütlevad, et enne tegu ei ole aega kaalutleda ega vaagida mingi käitumisviisi mõju üldisele õnnele. Sama hea oleks öelda, et võimatu on käitumises juhinduda kristlusest, sest pole aega iga kord Vana ja Uut Testamenti läbi lugeda. Vastus on, et aega on küllalt olnud, nimelt kogu inimkonna ajalugu. Selle aja jooksul on inimkond õppinud kogemusest tegude kalduvusi; sellest kogemusest sõltub kogu meie elutarkus ja elumoraal. Inimesed räägivad nii, nagu nüüd alles tuleks kogemisega alustada, nii et kui inimesel on kiusatus võtta teise inimese omand või elu, siis ta peab hakkama esimest korda mõtlema, kas mõrv ja vargus on inimeste õnnele kahjulik. Ja isegi siis on see vaevalt raske küsimus, aga igatahes on küsimus juba ette lahendatud. Tujukas on eeldada, et kui inimsugu oleks ühel meelel selles, et kasu on moraalsuse mõõdupuu, siis nad ei jõuaks kokkuleppele selles, mis on kasulik, ega võtaks midagi ette, et noortele oma arusaamu õpetada ning neid seaduse ja arvamusega jõustada. Kui eeldada üleüldist idiootsust, siis mis tahes eetikastandardi puhul pole raske tõestada, et see töötab halvasti, aga muidu peaks inimsugu nüüdseks olema omandanud positiivsed uskumused mõnede tegude mõju kohta oma õnnele, ja niiviisi pärandunud uskumused on moraalireeglid hulkadele ning filosoofile, kuniks ta pole paremat leidnud. Mill möönab ja väidab tõsiselt, et filosoofid võivad seda praegugi paljudes küsimustes teha, üldiselt omaksvõetud eetikakoodeks ei ole sugugi jumalik õigus ja inimkonnal on tegude mõju kohta üldisele õnnele veel palju õppida. Järeldusi kasuprintsiibist, nagu iga praktilise kunsti käskudest, saab lõputult parandada ja inimvaimu progresseerudes nende parandamine jätkub. Aga üks asi on pidada moraalireegleid parandatavateks,   teine asi on vahendatavatest üldistustest mööda minna ning püüda iga tegu otseselt esmaprintsiibi järgi proovile panna. See on kummaline arusaam,    et esmaprintsiibi tunnistamine on vastuolus teiseste printsiipide tunnistamisega. Kui rändurile öelda, kuhu ta välja jõuab, siis see ei tähenda, et ta ei võiks teel kasutada orientiire ja teeviitu. Propositsioon, et õnn on moraali eesmärk, ei tähenda, nagu selle eesmärgi juurde ei tuleks teed rajada või et selle poole suunduvatele inimestele ei tuleks teed juhatada. Keegi ei väida, et laevajuhtimiskunst ei põhine astronoomial, sest meremeestel pole aega täheatlast koostada. Kõik mõistusega olendid lähevad elumerele, olles juba otsustanud õige ja väära üldised küsimused, ning paljud palju keerulisemad tarkuse ja rumaluse küsimused. Et ettenägemine on inimlik omadus, siis tuleb eeldada, et see on ka edaspidi nii. Mis ka ei oleks fundamentaalne moraaliprintsiip, selle rakendamiseks on tarvis ka allprintsiipe; ükski süsteem ei saa ilma nendeta läbi, sellepärast ei saa see olla argument ühe süsteemi vastu. Ülejäänud argumendid utilitarismi vastu seisnevad inimloomuse üldise nõtruse ja südametunnistusega inimeste elusuuna valimise üldiste raskuste utilitarismi kaela ajamises. Utilitarism kalduvat tegema oma üksikürituse moraalireeglite erandiks ning nägevat kiusatuse puhul reegli rikkumises suuremat kasu kui selle järgimises. Aga kas utilitarism on ainuke kreedo, mis võib kurja tegemist ja südametunnistuse petmist vabandada? Neid pakuvad ohtralt kõik õpetused, mis peavad moraalifaktiks omavahel vastuolus olevate kaalutluste olemasolu; niisugused on kõik õpetused, mida mõistuse juures olevad inimesed usuvad. Mitte kreedo, vaid inimeste asjade keerukus on süüdi selles, et käitumisreegleid ei saa nii koostada, et nad ei vajaks erandeid, ja vaevalt saab mõne teguviisi kohta väita, et see on alati kohustuslik või alati taunitav. Pole eetilist kreedot, mis ei lahjendaks oma seaduste jäikust, jättes tegija moraalse vastutuse all teatud lõtku asjaolude arvestamiseks, ja iga kreedo puhul tulevad sisse enesepettus ja ebaaus kasuistika. Pole moraalisüsteemi, mille puhul ei tekiks üheseid kohustuste konflikti olukordi. Need on reaalsed raskused, okslikud kohad eetikateoorias ja isikliku käitumise südametunnistuse järgi suunamine. Need ületatakse praktiliselt suurema või väiksema eduga vastavalt indiviidi intellekti ja voorusega, aga vaevalt saab teha nägu, et sellepärast, et on olemas viimne standard, mille järgi vastuoluliste õiguste ja kohuste üle saab otsustada, oleks kellelgi vähem võimalusi nendest jagu saada. Kui kasu on moraalsete kohustuste viimne allikas, siis juhul, kui nende nõuded on ühitamatud, siis saab nende vahel valimisel apelleerida kasule. Kuigi standardi rakendamine võib olla raske, on see parem kui standardi puudumine: teistes süsteemides pretendeerivad moraaliseadused sõltumatule autoriteedile ning pole sõltumatut vahekohtunikku; nende vastastikused pretensioonid  prioriteedile põhinevad peaaegu ainult sofistikast, ja kui neid ei määra kasukaalutluste tunnistamata mõju, nagu see üldiselt toimub, siis jääb vaba voli isiklikele soovidele ja erapoolikustele. Tuleb meeles pidada, et ainult teiseste printsiipide konflikti korral on tarvis esimesi printsiipe, millele apelleerida. Pole moraalse kohustuse juhtumit, millesse poleks kaasatud mingit teisest printsiipi; ja kui neid printsiipe on ainult üks, siis saab inimesel, kes seda printsiipi tunnistab, harva olla reaalset kahtlust, milline see on.