Yakuza
Yakuza 20. sajandi alguses
Kuivõrd yakuza mängis rolli eelnevate sajandite vältel, siis alles 19. sajandi lõpul ning 20. sajandi alguses kujunes sellest ühtsem jõud. Seoses Meiji restauratsiooniga 1868. aastal oli Jaapanis toimunud ulatuslikke ühiskondlikke muutusi. Sajandivahetuseks oli käimas oluline läänestumise ehk moderniseerimisprotsess, mille tulemusena riigi majanduslik võimsus suurenes mitmekordselt, rahvastik kasvas 45 miljoni inimeseni ning poliitiline struktuur muutus tundmatuseni. Yakuza, mis oli senini veel jagatud endiselt väikestesse rühmadesse, mis tegelesid hasartmängude (bakuto) ja kauplemisega (tekiya), suutis uute oludega, eriti linnades siiski ulatuslikult kohaneda. Leiti nišše, kuhu oli võimalik yakuza 'l laieneda. Kivisütt, mille vajadus kasvas industrialiseerimise tõttu tohutult, transporditi paatidega, mida mehitasid yakuza 't loodud paadimeeste rühmad (gumi). Linnade, eriti suurlinnade, kiire kasv suurendas vajadust ehitustööliste järele ning seda organiseerisid yakuza juhid juhutööliste näol. Kiiresti suurenev linnaelanikkond avaldas tohutut survet korrakaitseasutustele, mis kujutasid endast äsja moodustatud organiseerimata institutsioone, mille mõjuvõim ning ulatus olid oluliselt piiratud. Ehitustöötuse areng, kivisöe transportimine ja nõrk politseijõud pakkusid linnades yakuza gruppidele mitmeid uusi võimalusi. Traditsioonilised ettevõtted, nagu hasartmängud jms, jätkasid tegutsemist linnades, ent uute yakuza ülemuste poolt avatud seaduslike äride tagaruumides, et vähendada riski politsei sekkumiseks. Needsamad seaduslikud ärid muutusid olulisteks tugipunktideks yakuza loodud võrgustikus ning nende lokaalide säilitamiseks algas politseile altkäemaksu andmise traditsioon Jaapanis. Sisuliselt oli yakuza äritegevus sellega arenenud 1920. aastate maffia stereotüüpseks ettekujutuseks. pisi|Musta Ookeani Seltsi 1929. aasta koosolek. Poliitiliselt oli yakuza eesmärk sellel ajaperioodil lihtne – vältida politsei jõulist sekkumist läbi ulatusliku koostöö poliitiliste mõttekaaslastega. 20. sajandil kujunes aga levinumaks poliitiliseks suunaks Jaapanis ultranatsionalism, paremäärmuslik liikumine, mis rõhus ajaloolistele traditsioonidele ning välismaalaste ekspulsioonile Jaapanist. Koostöö ultranatsionalistidega algas juba 19. sajandi lõpus, kus yakuza ühendas jõud Toyama Mitsuru loodud Genyosha 'ga (Musta Ookeani Selts), et esimeses Jaapani üldvalimistes tagada võit konservatiivsetele poliitikutele. Põhjused, miks yakuza jõugud olid nõus ultranatsionalistidega koostööd tegema, olid tingitud sellest, et mõlemad grupid ei sallinud välismaalasi, vihkasid liberalismi ja sotsialismi (kommunismi leviku oht suurenes oluliselt Nõukogude Liidu tekkega 1922. aastal), austasid romantiseeritud minevikku, pidasid keisrit elavaks Shinto jumalaks ning olid organiseeritud oyabun-kobun süsteemi alusel. Samuti lihtsustas sajandivahetusel poliitilise vasakpoolsuse areng ning töölisliikumiste kujunemine Jaapanis yakuza liikmete ulatuslikku ühinemist ultranatsionalistidega, sest sellise liberaalse poliitikaga ähvardati yakuza äritegevust oluliselt kahjustada ning seega nende laialdase mõjuvõimu alustala õõnestada. Seega olid ultranatsionalistlikud rühmitused kohati lahutamatult sarnased yakuza jõukudega ning natsionalistid leidsid ulatuslikku toetust yakuza 'lt kuni II maailmasõja lõpuni.