Jumalakogemus
Peatükk kaks: maailmapildid
Aristotelese ja Ptolemaiose geotsentrilise maailmasüsteemi järgi on Maa liikumatult taevaste süsteemi keskel. Taevad on läbipaistvad sfäärid üksteise sees. Iga sfäär esimesest seitsmest sisaldab "planeeti" (Kuu, Merkuur, Veenus, Päike, Marss, Jupiter, Saturn), järgnevad kinnistähtede sfäär (stellatum) ja primum mobile (esimene liikumapandav). Kaugemal on liikumatu liikumapanija. See on kas muutumatu vaimne intellekt, kes alumistes asjades otseselt ei osale, puhas mõte, kes mõtleb mõtet, või Jumal kui maailma aktiivne looja. Aristotelese järgi on teispool taevast ainult puhas vorm ja puhas tegelikkus, mis ei ole ruumis ega ajas, sest aeg ja ruum on ainult seal, kus on liikumise teostamata võimalikkus, tegelikkuse puudujääk, aga algliikumapanija on täiesti tegelik ja täielik. Aga "Füüsikas" ta ütleb, et Jumal on teispool taevaid või nende äärel. Kristlike mõtlejate silmis on teispool primum mobile't Jumala taeva empüüreumi lõpmatu ja lõputult ilus valgus. Aga nad uskusid, et Jumalal ei ole kindlat kohta, sest ta on teispool ruumi ja aega, ta on igas kohas ja igal ajal täielikult ja vahetult kohal. Jumal ei pane taevaid lakkamatult pöörlema mitte taganttõukava jõuga, vaid vastupandamatu külgetõmbega. Primum mobile liigub sellepärast, et ta armastab liikumatut liikumapanijat, püüdleb suurima suurepärasuse poole, jäljendab Jumala muutumatut täielikkust pideva ja muutumatu pöörlemisega. Esimene liikumapandav teeb iga päev nii hoogsa pöörde idast läände, et madalamad sfäärid jäävad maha ning pöörlevad palju inertsemalt läänest itta. See kosmos oli ühtaegu teaduslik ja metafüüsiline oletus, vaid ka kaunis kujutlus. Selle skeemi järgi on ainult maa peal, sest Maa heidab nõrka koonilist varju. Oli ka teadlasi, kes selles pildis kahtlesid. Laias laastus paistis, et see mudel vastab nähtumusele kõige paremini. Sel polnud emotsionaalset tähtsust. Üldise arvamuse järgi tuli vastupanu heliotsentrilisele maailmapildile sellest, et oldi veendunud, et inimkond on reaalsuse keskmes. See ei pea paika. Arvati, et Maa liikumine nihutaks maapealseid asju, ja sellepärast peab Maa paigal seisma. Aga Maa ja selle elanikud asetsesid reaalsuse kõige madalamal ja puudulikumal tasandil. Paljusid ehmatas uues kosmoloogias kõige rohkem see, ülemiste sfääride kaunisse harmooniasse toodi muutumine ja korratus. Veel suurem vaatekoha muutus toimus palju peenemal tasandil. Uusajaeelsete filosoofide ja teadlaste silmis ei olnud absoluutset piiri kosmose füüsikaliste ja metafüüsiliste seletuste vahel või vähemat füüsiliste ja "vaimsete" põhjuste vahel. Mõlemat tüüpi põhjused olid läbi põimunud ja lahutamatus ühtsuses. Peale Aristotelese nelja põhjuse oli vähemalt kristlikul perioodil veel "ontoloogiline" põhjus, mis ainsana loob eimillestki. Praegu ei olda vormpõhjusest ja eesmärkpõhjusest üldse harjunud mõtlema, eriti väljaspool inimtegevuse valda. Me mõtleme tavaliselt, et füüsilisi reaalsusi põhjustavad tavaliselt teised füüsilised reaalsused. Kuigi me mööname, et kui mängus on mõistuspärane toimija, siis võivad ka eesmärgid ja plaanid toimida analoogilises või metafoorses mõttes põhjustena, kuid loodust me kaldume nägema puhtfüüsilise protsessina, mille tagajärjed on vorm ja eesmärk. Aristotellik maailm on asendatud "mehaanilise filosoofiaga". Looduse seletamiseks oli vana pildi järgi tarvis kõiki nelja põhjust. Uuel pildil on see raskus, et empiirilise meetodi omaksvõtul olid pigem praktilised põhjused: eesmärk- ja vormpõhjusi ei saa hästi uurida ja nendele on liiga lihtne viidata ilma küllaldaste empiiriliste tõenditeta. Mehaaniline filosoofia piiras uurimise materiaalsete ja toimivpõhjustega. Mateeriast sai omaette vägi, mida tuleb ainult mingi toimivpõhjusliku väega korrastada (enamik varauusaja teadlasi kujutlesid seda väge looduse jumaliku kavandajana). Väga suure osa moodsa teaduse imelisest väest ja viljakusest saab panna selle asketismi arvele. Nüüd tuli palju rohkem detailidega vaeva näha, fakte täpsemalt uurida, katseid, liigitusi ja vaatlusi halastamatult rakendada. Teaduse kiire ja pidev kasv uusajal on tulnud peamiselt muutusest mõtteviisist. Seda enam on kahju, et uus metafüüsikavastane meetod on hüpertrofeerunud omamoodi metafüüsikaks. Mõne põlvkonnaga on puhtmehaanilise kosmose heuristilisest metafoorist saanud ontoloogia reaalsuseprintsiip. Universumit harjuti nägema masinana. Võrreldes selle sügava mõistelise nihkega nõudis geotsentrilisest kosmoloogiast loobumine ainult väikest, aga selget ja teadlikku mõtlemise kohandamist. Inimesed asusid otsekui elama teistsugusse maailma kui esivanematel. Vana mudeli järgi on kogu kosmos teofaania, Jumala ilming loodu sügavustes ja kõrgustes. Kogu reaalsus osaleb teispoolsetes täiustes, mille lõpmatu teostumine on Jumalas ja mis hakkasid avalduma meis, olemasolu ilu ja suuruse mõistuslikus kontempleerimises, sidusas sõnastamises ja kunstilises ülistamises. Inimese ärkamine olemuse müsteeriumile oli juba avatus Jumalale, sest maailm oli Jumala, kogu olemise allika kujutis ja temas osalemine. Kosmost läbistab, ühendab ja peab ülal jumalik intellektivägi, mis on ühtaegu teispoolne ja siinpoolne. Loodu on Jumala loomuse peegeldus, mis on avatud transtsendentsile seestpoolt. Uues pildis on maailm ainult Jumala väe peegeldus ja on endasse suletud. Puudub vaimu ja mateeria osadus. Looduse masinavärgi osad pole omavahel seotud, intellekti ühendatud väel pole paratamatut kohta. Inimese vaim on maailmas võõras, ta ei osale kõikide asjade vaimses korras, ta ei suuda füüsikalist reaalsust tõlgendada loomuliku inimliku sümpaatiaga. Keskaja filosoofia järgi saab inimese aru välist eset teada sellepärast, et aru ja ese osalevad ühises mõistuspärases vormis ning aru ja ese voolavad välja ühest lõpmatust arusaadavuse ja olemise allikast. Millegi teadmine on Jumala akti (nõrk ja ebatäiuslik) teadmine igas asjas ja iseendas: see on üks akt, mida teatakse lahutamatute "objektiivse" ja "subjektiivse" pooluse kooskõlas ja ühtsuses. René Descartes seevastu nägi inimese hinge nagu kummitust masinas (Gilbert Ryle, "Vaimu mõiste") (tõsi küll, ta pidas arusaamatul kombel võimalikuks kahe substantsi vastastikust toimet ja isegi koostööd kolmandat liiki substantsis). Vana mudeli järgi oli Jumalast võimalik teada, teades lõplikke asju, lihtsalt kaasasündinud avatuse tõttu logosele, mis paistab kõigis asjades ning sõltuvuse tõttu logosest, ning teadvuse ja olemise lahutamatu, peaaegu abielulise ühtsuse tõttu. Descartesi mudeli järgi pole see võimalik. Descartesil on Jumala esimene "loomulik" teadmine Jumala "olemasolu" loogiline järeldamine peamiselt sellest, et ükikisiku vaimus on teatud abstraktsed ideed, näiteks lõpmatuse mõiste, mida välismaailm ei saanud sinna panna. See oli mehaanilise maailmapildiga kooskõlas, hing jäi kummitama kosmosemasina sisse, Jumal seda väljastpoolt käskima. Geotsentrilise kosmose lagunemise korvas uue taevapildi toredus. Palju tähtsam oli see, et kadus vanem arusaam teispoolsest reaalsusest. Jumalat hakati nägema lihtsalt suurimana tooreste sündmuste seas. Teismi ja ateismi vaidlusest sai lihtsalt pinge kahe sisuliselt ateistliku visiooni vahel. Deismi Jumal ei olnud olemise täius ja maailm Jumala ilming, mis on temast täiesti sõltuv, vaid objekt enda loodud maailma kõrval.