cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John James Audubon
Tunnustus
John James Audubon valiti 1831. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.
AZ (jalgpalliklubi)
AZ (Alkmaar Zaanstreek) on Hollandi jalgpalliklubi, mis hooajal 2013/14 mängis riigi kõrgliigas. Asutati 10. mail 1967, kui Alkmaar '54 ja FC Zaanstreek ühinesid AZ '67-ks. Praegust nime kannab 1986. aastast.
Kodustaadion on 2006. aastast AFAS Stadion.
Klubi praegune peatreener on Marco van Basten. Enne Basteni oli AZ peatreeneriteks teiste hulgas ka Gertjan Verbeek ja Louis van Gaal.
Marly (Nord)
Marly on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Marly kantonis.
Pietro Mascagni
thumb|Pietro Mascagni 1903. aastal pisi|Mascagni 25-aastaselt Pietro Antonio Stefano Mascagni (7. detsember 1863 Livorno – 2. august 1945 Rooma) oli itaalia helilooja ja dirigent.
Ta kuulub ooperiajaloos koos Ruggero Leoncavallo, Francesco Cilea, Giacomo Puccini, Alberto Franchetti ja Umberto Giordanoga itaalia heliloojate sellesse koolkonda, kelle liikmeid on nimetatud ooperižanri verismi koolkonna rajajateks.
Pietro Mascagni komponeeris 15 ooperit, ühe opereti, orkestri- ja vokaalmuusikat, laule ja klaveripalu. Kuid oli väljaspool Itaaliat tuntud kui „ühe ooperi mees”, sest peale "Cavalleria rusticana" ("Talupoja au") jäid teised ooperid praktiliselt ilma laiema tähelepanuta.
Õpingud
Oli Domenico ja Emilia Mascagni teine poeg. Isal oli pagaritöökoda. 13-aastaselt alustas Livorno muusikakoolis (Instituto Musicale di Livorno) helilooja ja muusikakriitiku Alfredo Soffredini juures muusikaõpinguid. Hakkas juba 16-aastaselt komponeerima. 1880. aastaks oli kirjutanud "Sinfonia in do minore", "Prima sinfonia in fa maggiore", "Elegia", "Kyrie", "Gloria" ja "Ave Maria". 1882–1885 jätkas õpinguid Milano konservatooriumis helilooja Amilcare Ponchielli ja Michele Saladino juures.
Isiklikku
1889. aastal abiellus Pietro Mascagni Argenide Marcellina (Lina) Carbognaniga, kellest sai tema loominguline innustaja ja mänedžer. Neil sündis kaks poega ja üks tütar. Milano konservatooriumis õppides sõbrunes Pucciniga. Nende suhted jahenesid mõneks ajaks märgatavalt, kui Puccini väljendas oma antipaatiat Lina suhtes. Hiljem juhatas Puccini oopereid ning mängis sageli koos Puccini ja Leoncavalloga kaarte. 1932. aastal astus Itaalia fašistlikku parteisse (Partito Nazionale Fascista, PNF), nagu tollal tegid paljud muusikud ja heliloojad, nende seas ka tema lähedane sõber helilooja Umberto Giordano. Kirjutas fašistlike pidulike sündmuste jaoks hulgaliselt orkestri- ja koorimuusikat. Komponeeris 1935. aastal Milano La Scalale heroilise ooperi "Nerone", pidades nimikangelases silmas Benito Mussolinit. pisi|Carlo de Fornaro karikatuur Mascagnist dirigendina
Ooperihelilooja
Pietro Mascagni esimene ooperialane katsetus oli ühe varasema kantaadi "Pinotta" mugandus, mille tulemust küll häbenes, kuid soostus siiski selle ettekandmise 1932. aastal San Remos. Järgmine katse oli romantiline tragöödia "Guglielmo Ratcliff", mis jäi esialgu täielikult lõpetamata, kuna ei leidunud lavastamissooviga teatrit. Esitati La Scalas alles 1895. aastal. Täistabamus oli aga 1890. aastal valminud ooper "Cavalleria rusticana" ("Talupoja au"), millega võitis esimese auhinna muusikakirjastaja Edoardo Sonzogno korraldatud ühevaatuseliste ooperite konkursil. Teose lähetas ta konkursile üksnes Lina tungival pealekäimisel. Esietendusel Roomas 17. mail 1890 sai see Sitsiilia armastuse ja viha probleeme käsitlev teos triumfaalse vastuvõtu osaliseks. Helilooja kutsuti pärast etendust kuuskümmend korda kummardama. Teos levis kümne kuu jooksul praktiliselt üle kogu ooperilembese Euroopa ning tegi praktiliselt tundmatu helilooja üleöö kuulsaks nii Itaalias kui ka teisel pool Atlandi ookeani. Ooper kindlustas Mascagni majanduslikult ning võimaldas pühenduda pea täielikult heliloomingule. "Talupoja au" kujundas Mascagni maine kogu eluks ning saadab tema nime tänaseni. "Cavalleria rusticana" ja Leoncavallo "I pagliacci" ("Pajatsid", 1892) panidki aluse verismo-ajastule. Edasine karjäär kuni elu lõpuni oli üksainus katse "Cavalleria rusticana" taset ja edu ületada, kuid see eesmärk jäigi saavutamata. Kirjutas veel 14 ooperit ja kaks operetti, kuid enamik neist kukkus esietendusel läbi ning on tänaseks praktiliselt unustatud või neid esitatakse haruharva. Mõningast tähelepanu on kaasajal pälvinud vaid "L'amico Fritz" ("Sõber Fritz") ja "Iris".
Muusikaalane tegevus
Aastatel 1895–1903 juhtis Pietro Mascagni Liceo Rossini teatrit Pesaros. 1900. aastal käis ta ringreisil Moskvas ja Peterburis ning 1902–1903 USAs. 1903–1911 oli Pietro Mascagni Rooma Scuola Musicale ja 1909–1911 ka Rooma Teatro Costanzi muusikajuht. 1911 ja 1922 käis seitsmekuulisel ringreisil Lõuna-Ameerikas. 1914. aastal võitles ta koos Pucciniga Itaalia osalemise vastu Esimeses maailmasõjas. 1927. aastal asus Pietro Mascagni alaliselt elama Rooma ning alustas tihedat koostööd Opera di Romaga, mis kestis praktiliselt elu lõpuni. Iseõppinud dirigendina juhatas lisaks oma teostele ka Puccini, Leoncavallo, Ponchielli, Boito, Giordano jt teoseid. Tema kaasaegsed nimekad dirigendid, eriti Toscanini, ei pidanud teda kunagi omasuguseks.1932. aastal ühinemine Itaalia fašistliku parteiga tõi kaasa, et ta kaotas rahva ning kolleegide silmis komponisti hea maine. Üritas olla Itaalia fašistlike valitsejate muusikaliseks suuvoodriks. Selle tulemusena pöörasid teised heliloojad ja dirigendid talle lõplikult selja ning tema teoseid boikoteeriti. Elu viimased aastad elas põlualuse ja vaesena Rooma hotellis Grand Hotel Plaza. Tänapäeval on tema maine veristliku ooperikoolkonna loojana taastunud ning suhted fašistidega andestatud.
Eestis on tema teostest esitatud vaid "Talupoja au" ("Cavalleria rusticana"): Estonias 1919, 1936, 1942, 1978, 2004 (kontsertettekanne), 2006; Vanemuises 1935, 1944, 1963.
Agu-Tõnis Talvik
Agu-Tõnis Talvik (sündinud 25. septembril 1934) on eesti keemik.
Ta töötas õppejõuna Tartu Ülikoolis.
Makemake (kääbusplaneet)
Makemake (ametlikult (136472) Makemake; sümbol: ) on kääbusplaneet. See avastati 31. märtsil 2005.
Päikesesüsteemi kääbusplaneetide seas on Makemake suuruselt kolmas ning Kuiperi vöö objektide seas suuruselt teine . Selle läbimõõt on umbes 3/4 Pluto omast.
Stresa
thumb|right|Stresa Lago Maggiore ääres Stresa on väikelinn Itaalias Piemonte maakonnas Verbano-Cusio-Ossola provintsis Lago Maggiore ääres 200 m üle merepinna.
Stresa on juba aastasadu tuntud kuurort. Alates 20. sajandi algusest on turism kohalike elanike põhiline sissetulekuallikas. Turistid lähevad sinna nii ilusate vaadete pärast järvele kui ka ajalooliste ja kultuuriliste vaatamisväärsuste pärast. Stresa sadamast pääseb Borromeo saartele, mis samuti on turistide seas populaarsed.
Ajalugu
Esimest korda on Stresat kirjalikes allikates mainitud 998.
Makemake (kääbusplaneet)
Algselt tunti Makemaket nime 2005 FY9 all ning hiljem sai see väikeplaneedi numbri 136472. Selle taevakeha avastas 31. märtsil 2005 meeskond, mida juhtis Michael Brown, avastusest teatati 29. juulil 2005. Planeedi nimi pärineb Rapanui jumalalt Makemakelt. 11. juunil 2008 lisas Rahvusvaheline Astronoomialiit (International Astronomical Union, IAU) Makemake plutoidikandidaatide nimekirja – nii nimetatakse Neptuuni orbiidist kaugemale jäävaid kääbusplaneete, mille sekka kuuluvad Pluuto, Haumea ja Eris. Ametlikult sai Makemake plutoidi staatuse juulis 2008.
Stresa
Ajalugu
15. sajandil oli sel kohal kaluriküla, mis allus Visconti aadlisuguvõsale. Hiljem läks ta Borromeo suguvõsa võimu alla.
Aristokraadid rajasid Stresasse villasid juba sajandeid tagasi, kuid tõeliselt populaarseks sai ta 1906. aastal, kui Simploni kuru alla rajati tunnel, mis võimaldas linnani rajada raudtee ka põhja poolt üle Alpide.
Stresas on korraldatud kaks konverentsi. 1935. aastal sõlmisid Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia natsismivastase liidu, et täita Locarno ja Versailles' rahulepingu tingimusi ning tagada Austria iseseisvus. 1958 sõlmisid Euroopa Majandusühenduse riigid seal ühise põllumajanduspoliitika alused, millest tänapäeval on välja kujunenud üldine põllumajanduspoliitika (Common Agricultural Policy, CAP).
Igal suvel toimub Stresas rahvusvaheline klassikalise muusika festival "Settimane Musicali".
Perametsa (Võru)
Perametsa on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
Alatskivi
Alatskivi on alevik Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik Alatskivi valla halduskeskus.
Alevikus asub Alatskivi Silmaallikas.
Kartulivähk
Kartulivähk on taimehaigus, mida tekitab viburseen Synchytrium endobioticum. Haigusse nakatuvad kartul ja ka teised maavitsalised.
Nakatunud kartulimugulatele tekivad pruunid köbrud, mugula kuju moondub, sisu muutub kõvaks. Inimesele nakatunud mugulad ohtlikud ei ole.
Haigustekitaja pärineb Lõuna-Ameerikast ning jõudis Euroopasse 1880ndatel. Eestis on kartulivähki leitud 1950., 1986. ja 2009. aastal. Haigust tekitava seene eosed levivad seemnekartuli, mulla ja sõnnikuga ning võivad mullas eluvõimelisena püsida eri andmetel 10–30 aastat. Nakatumist soodustab niiskus.
Kartulivähki aitab ennetada kontrollitud päritoluga vähikindlate sortide seemne kasutamine. Tõrjena rakendatakse karantiini – nakatunud põllul ei tohi enam kartulit kasvatada. Teatud kultuuride (mais, hernes, nisu) kasvatamine võimaldab aja jooksul haigusetekitaja mullast kaotada.
Alasoo
Alasoo on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Almelo Heracles
Eesti ja eestlased
Jaanuaris 2009 laenas Heracles neli hooaega klubis mänginud Ragnar Klavani liigakonkurendile AZ-le.
Vilima
Vilima piirneb põhjas Kõpu, läänes Ülendi, lõunas Tiharu ja idas Kiduspe külaga.
Nimi
Paul Ariste on nime lähtekohaks pidanud sõnu teravili+maa. Kui kohanime aluseks on isikunimi, siis arvatavasti on see nimi Villem. Kohanime on esmamainitud 1609 kujul Willema.
Loodus
Vilima külast algab Jõe jõgi. Küla põhjaosa lõikub Kõpu looduskaitseala koosseisu.
Ajalugu
Vilima ala kuulus ajalooliselt Kõrgessaare mõisa alla. 1609 elas Kõpu vakuses talunik Willema Larß, Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel Willima Hannus ja 1834 Willima Jaak. 1835 oli külas kaks talu: ühe talu peremees sai omale perekonnanimeks Põllo, sulasrahvas Punn ja Saar. Teise talu peremees sai omale perekonnanimeks Kroll, sulasrahvas Laks.
1917 oli külas Paavli talu, mille peremees oli Kallas ja Tõnise talu, mille peremees oli Põllo.
Vilima on ajalooliselt kuulunud peamiselt Kiduspe koosseisu ja omaette külaks kujunes esimese maailmasõja järel. Vilima taastati külana 1997. aastal.
Taristu
Külatee kulgeb küla lõunaosast keskossa.
Kultuur
Vilima korraldas 2015 koos Kiduspe ja Tiharuga Kõpu külade päeva.
Saksa Kotka teenetemärk
pisi|[[Charles Lindberghile antud Saksa Kotka III klassi teenetemärk]]
Saksa Kotka teenetemärk (1943. aastast Saksa Kotka orden) oli Natsi-Saksamaa teenetemärk, mida anti välisriikide kodanikele.
Teenetemärk asutati 1. mail 1937.
Okeaania Jalgpallikonföderatsioon
right|400px Okeaania Jalgpallikonföderatsioon või OFC (Oceania Football Confederation) on üks kuuest FIFA maailmajagude jalgpalliliitudest, mis esindab jalgpalli Okeaanias ja annab õiguse regiooni riikidele osaleda jalgpalli maailmameistrivõistlustel.
Ajalugu
Liit moodustati 1966. aastal. Asutajad olid Austraalia jalgpalliliit ning Uus-Meremaa ja Fidži vastavad organisatsioonid. 1966. aastal võeti OFC FIFA liikmeks ja anti kõik sellega kaasnevad õigused. 1998. aastal võttis OFC kasutusele uue logo ja ametliku esinduslehe The Wave. 24. mail 2004 liitus 12 liikmena jalgpalliliiduga Uus-Kaledoonia. Austraalia lahkus OFC-st. 1. jaanuaril 2006 ja liitus Aasia Jalgpalli Konföderatsiooniga (AFC).
Liikmed
1: OFC liige, aga ei ole FIFA liige
Tulikas
Tulikas (Ranunculus) on tulikalaadsete seltsi tulikaliste sugukonda kuuluv perekond.
Perekonda kuulub umbes 400 liiki.
Nimetus
Tulika ladinakeelne nimi Ranunculus tähendab 'konnake' (konn on rana). Arvatavasti on see nimi seotud asjaoluga, et tulikad kasvavad sageli vee ääres, kus konnad elavad.
Levila
Tulikad kasvavad parasvöötmes Euroopas ja Põhja-Ameerikas, kuid ka näiteks Uus-Meremaal.
Kirjeldus
Enamik tulikaid on mitmeaastased taimed, kuid leidub ka üheaastasi ja kaheaastasi taimi. Nende õied kasvavad üksikuna, on kollased või valged (kui valged, siis ikkagi kollase südamikuga), mõnel liigil oranžid või punased. Paljudel liikidel (näiteks kuldtulikal (Ranunculus auricomus) kroonlehed puuduvad. Kroonlehti on harilikult 5, vahel vähem või rohkem. Tupplehti on 3–5, harilikult 5. Tolmukaid ja emakaid on palju. Viljas on palju seemneid.
Toksilisus
Kõik tulikaliigid on koduloomadele mürgised, seda näiteks ka küülikutele. Suures koguses tulikaid võib tappa isegi hobuse. Harilikult loomad väldivad tulikaid nende kibeda ja kõrvetava maitse tõttu, kuid olukorras, kus karjamaal kasvab tulikaid nii palju, et muud pole süüa, võib ette tulla mürgistusi. Taime kuivades mürk laguneb, nii et tulikaid sisaldav korralikult kuivanud hein on ohutu. Tulikate taimemahl põhjustab nahapõletikku, nii et ka inimesed peavad tulikaid käsitledes ettevaatlikud olema ja kindaid kandma.
Ökoloogia ja tulikas kultuuris
Taime mürgisuse tõttu rahvameditsiinis tulikaid ei kasutata.
Sõna "sardooniline" ('kibe, põlastav') tuleb Sardiinias kasvava sardiinia tulika Ranunculus sardous järgi. Kui inimene seda sööb, tõmbub tema nägu grimassi.
Mõned putukad, näiteks liblikad Euplexia lucipara ja Orthosia gothica, toituvad tulikatel.
Mõnda tulikat kasvatatakse ilutaimena ja neile on aretatud suuri eredaid õisi.
Tulikas oli Türgi sultanite vägevuse sümbol.
Eestis esinevaid tulika perekonna liike
pisi|[[Mürktulikas.]]
Võsu lipp
pisi|Võsu aleviku lipp Võsu lipp oli Lääne-Viru maakonnas asunud Võsu valla lipp ja hiljem Vihula valda kuulunud Võsu aleviku lipp.
Lipp kinnitati 4. märtsil 1998 ja valla lipuna oli see kasutusel kuni 1999. aastani, mil ühineti koos Vihula vallaga ühtseks Vihula vallaks. Pärast ühinemist oli Võsu valla senine lipp kasutusele Võsu aleviku lipuna ja seda kasutati koos Vihula valla lipuga.
Lipu kirjeldus
Võsu aleviku lipp on valge ristkülik, mille vardapoolne osa on kolme mõõtühiku ulatuses sinine. Valge osa keskel on Võsu vapilt pärit kollane päike. Lipu alumises ääres on kolmekordne sinine lainejoon. Vardapoolse sinise osa peal on valged lainejoone pikendused.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ning normaalmõõtmed 1050 × 1650 mm.
Lipu kasutamise kord
Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub sündsal viisil vallavalitsuse poolt hävitamisele. Otsustuse sümboolika kasutamiskõlbmatuse kohta võtab vastu vallavalitsus.
Katoliku kirik Eestis
Roomakatoliku kirik Eestis, ametliku nimega Rooma-Katoliku Kiriku Apostellik Administratuur Eestis, on roomakatoliku kiriku Eesti alal tegutsev struktuur. thumb|[[Poola Tychy linnast pärit isa Augustyn Loska frantsisklaste ordust – üks esimesi katoliku preestreid taasiseseisvunud Eestis. Ta ehitas Eestisse 2 kirikut]]
Kintamani
Kintamani on küla Bali saarel Indoneesias. Kintamani asub merepinna suhtes 1500 meetri kõrgusel.
Katoliku kirik Eestis
Katoliku kirik Eestis on tänapäeval väike, kuid kasvav organisatsioon. Ajavahemikus 1999–2002 kasvas kiriku liikmeskond algselt 3500 liikmelt 5745 liikmeni 2000. aasta rahvaloenduse järgi. Hinnanguliselt on 2006. aastal Eestis ligi 6000 katoliiklast, moodustades nõnda 0,4% Eesti elanikkonnast. 2011. aasta rahvaloenduse järgi pidas 15-aastastest ja vanematest Eesti elanikest end katoliiklaseks 4501 ja Ukraina Kreekakatoliku Kirikusse kuuluvaks 124 küsitletut.
Kintamani
Küla on tuntud turismikoht, kuna sealt avaneb hea vaade Baturi vulkaanile ja vulkaanilise päritoluga Baturi järvele. Külas tegeldakse tänu soodsale kliimale ka puuviljakasvatusega. Tuntust on saavutanud sealne hommikune turg, mida peetakse iga kolme päeva tagant.
Katoliku kirik Eestis
Tegutseb kaheksa kogudust, ametis on kaheksa diötseesipreestrit, kaks ordupreestrit, kaks personaalprelatuuri vaimulikku. Lisaks elab Eestis 18 nunna. Suurim klooster on Pirita klooster Tallinnas, kus tegutsevad birgitiinide ordu õed. Ka Halastuse Misjonäride Ordu õed tegutsevad Tallinnas. Tartus on pärast taasiseseisvumist oma tegutsemist jätkanud Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise õdede kongregatsioon, kes elavad frantsisklaste ordureegli järgi. Kloostris on 2 õde Tšehhist ja 1 õde Slovakkiast. Ida-Virumaal elavad 4 õde püha Franciscuse III Regulaarordu püha Kantaliitsia Feliksi Kongregatsioonist, kes on pärit Poolast. 1993. aastast tegutseb Tartu Katoliku Hariduskeskus, kus on lasteaed ja põhikool. 2020./2021. õppeaastal alustas Tartu Katoliku Hariduskeskuse esimene gümnaasiumiklass.
Rooma-Katoliku Kiriku Apostellik Administratuur Eestis
pisi|upright|Piiskop Philippe Jourdan Katoliku kiriku preestrid Eestis on praegu enamuses poolakad või lõunamaadest (Tšiili, Itaalia, Hispaania, Honduras), kolm vaimulikku on Eesti päritolu, nunnad pärinevad enamikus Indiast. Sellele vaatamata moodustavad eestlased suurima osa koguduse liikmetest, suuruselt järgmised rühmad on poolakad, valgevenelased, leedulased ja ukrainlased.
Eestis ei ole moodustatud oma diötseesi, vaid on 1924. aastal moodustatud ja 1992. aastal taastatud apostellik administratuur. Ametis on piiskop, Opus Dei liige Philippe Jourdan (apostellik administraator alates 1. aprillist 2005; pühitseti piiskopiks sama aasta 10. septembril Oleviste kirikus toimunud tseremoonial).
Generaalvikaarid
Asendasid kohapeal aastatel 1992–2005 Vilniuses resideerinud apostellikku administraatorit.
Ajalugu
pisi|[[Lundi peapiiskopkond|Lundi peapiiskopkonna Tallinna piiskopkonna diötseesiala (heleroheline). Sinakasrohelisega on tähistatud alati ordule kuulunud Järvamaa. Halliga on tähistatud Riia peapiiskopkonna piiskoppide poolt otseselt valitsetavad alad. Liivi ordu alad on tähistatud valgega.]] Roomakatoliku kirik on Eestis tegutsenud üle 800 aasta. Eestis algas katoliikluse ajalugu juba enne maa vallutamist 13. sajandi alguses, kuid tänapäevaks säilinud andmed selle kohta on hõredad ja vaieldavad.
Piiskopkonna maa-alad jagunesid:
Lisaks kogudustele tegutsesid Eestimaal tsistertslaste, dominiiklaste, birgitiinide ja frantsisklaste ordud, Eesti territooriumile rajati 12 kloostrit.
Reformatsioon
Katoliikluse õitsenguks Eesti alal tuleb aga lugeda keskaega. 16. sajandi algul toimunud reformatsiooni jooksul sai valdavaks protestantism, 1554. aastal kuulutati Liivimaal kehtivaks usuvabadus, 1555. aastal kirjutas Augsburgi usurahule alla ka Liivimaa ordumeistri volinik.
Põhja-Eestis tehti katoliiklusega lõpparved Rootsi ülemvõimu poolt 1561. aastal, Tallinna katoliikliku piiskopkonna likvideerimisega. Rootsi võimu ajal oli luterlus riigikiriku staatuses ja Rootsi kuninga Karl XI poolt 30. novembril 1692. aastal Eestimaa piiskopkonna jaoks väljaantud Rootsi 1686. aasta kirikuseaduse täienduse tagajärjel muutus Eestimaa territoriaalkirik Rootsi territoriaalkiriku üheks piiskopkonnaks.
Vastureformatsioon
Roomakatoliku kiriku poolt viidi läbi 16. sajandi teisel poolel vastureformatsioon Poolale kuulunud Eesti aladel. Alade minemisel Rootsi võimu alla pärast Rootsi-Poola sõda, katoliiklus Eestis keelustati – Rootsi kuningriigis ja tema dominioonides oli riigiusuks luteri usk –, arvatavasti olid katoliiklased vaid üksikud Poola või Leedu aadlisuguvõsade esindajad või juhuslikud sisserändajad. Kogudusi, piiskoppe ega preestreid ei olnud, kloostrid olid sõjategevuse ajal hävitatud.
Venemaa keisririigi aeg
18. sajandil pärast Põhjasõda liideti Eesti ala Venemaa keisririigiga, kus oldi katoliikluse vastu sallivam, vaatamata Venemaa riigiusule õigeusule. Alates 1766. aastast tegeles katoliku kiriku asjadega Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi juures asuv Liivi-, Eesti- ja Soomemaa asjade justiitskolleegium. 1783. aastal asutati kogu Venemaad hõlmav Mogiljovi peapiiskopkond, kuhu kuulusid ka Eesti- ja Liivimaa. 1786. aastal taastati katoliku kogudus Tallinnas. 1797. aastal moodustati katoliku usu ja vaimulike asjadega tegelemiseks roomakatoliku usuasjade departemang (департамент римско-католического исповедания). Aastatel 1832–1917 allus Katoliku kiriku organisatsioon Venemaa keisririigi Siseministeeriumile. Tallinnas tegutses Pühade Apostlite Peetruse ja Pauluse kogudus ja koguduse matmispaik Siselinna nekropolis, (tänapäeva Poolamäel, kus kalmistu likvideeriti ja hävitati 1950. aastate algul).
Katoliku kiriku taastamine Eestis algas 19. sajandil. Sajandi lõpul kujunesid kogudused Tallinnas, Tartus ja Narvas, liikmed olid peamiselt poolakad ja leedulased. Ehitati Apostlite Peetruse ja Pauluse kirik Tallinnas (1845) ja Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise kirik Tartus (1899). 1835. aastal asutati katoliku kogudus Narvas, 1849. aastal kogudus Tartus ja 1915. aastal kogudus Valgas.Neist esimene on praegu ka piiskopliku kiriku staatuses.
Eesti Vabariigi aeg
1. novembril 1924 lahutati katoliku kirik Eestis Riia peapiiskopkonnast ja Eesti alal moodustati omaette apostellik administratuur: Eesti Apostellik Administratuur. Esimeseks apostellikuks administraatoriks nimetati Püha Tooli diplomaatiline esindaja – nuntsius – asukohaga Tallinnas.
1930. aastal saabus Eestisse preester Eduard Profittlich SJ, aasta hiljem nimetati ta apostellikuks administraatoriks. 1936. aasta 27. detsembril pühitseti Profittlich piiskopiks – tegu oli esimese katoliiklikuks piiskopiks pühitsemisega Eestis pärast ligi viiesaja-aastast vaheaega.
Katoliku kirik kannatas Eestis rängalt stalinistlike repressioonide all – teiste seas suri 1942. aastal vangistuses ka piiskop Profittlich. Eduard Profittlichi õndsaks kuulutamiseks käib protsess Moskvas. Ka saksa okupatsiooni ajal ametisse nimetatud ajutine (1941–1945) apostellik administraator Henri Werling vangistati 1945. aastal, saadeti Siberisse ja vabanes alles 1956. aastal.
Tänapäeval on Roomakatoliku kogudused Tallinnas, Tartus, Pärnus, Narvas, Valgas, Ahtmes, Sillamäel, Kiviõlis ja Valgas, ametis on kaheksa diötseesipreestrit. Suurim klooster on Pirita klooster Tallinnas.
Plessi
Plessi on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–1997 asus küla Meremäe vallas ja 1998–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) Vastseliina vallas.
Psühholoogiline žest
Psühholoogiline žest on Mihhail Tšehhovi loodud näitlejatehnika, mis keskendub näitleja hingelistele ja füüsilistele žestidele. Hingelist žesti sooritatakse nähtamatult hinges ning füüsilist žesti sooritatakse nähtavalt füüsilises ruumis. Kombineerides žeste omavahel saab näitleja luua rolli. Keha toimib sooritust tehes alateadlikult, mäletades seda žesti, mille näitleja on enda karakteri jaoks välja mõelnud. Üldised žestid: avatud-suletud tõmbav-tõukav Üldistele žestidele võib näitleja ja lavastaja luua uusi žeste, mis aitaks rolliloomele kaasa. ''„Psühholoogiline žest võimaldab rolliga tegeleval näitlejal teha esimese, vaba „söevisandi“ suurel lõuendil. Te valate esimese loomeimpulsi psühholoogilisse žesti. Te loote justkui kavandi, mille järgi teostada samm-sammult oma loominguline idee.“ Mihhail Tšehhov''
Psühholoogilise žesti praktiline rakendamine
Psühholoogilist žesti on võimalik praktilises töös rakendada viiel viisil.
1)   Kasutada rolli omandamiseks tervikuna.
2)   Üheaegselt kogu rolliga töötamisega võite otsida ka spetsiaalseid psühholoogilisi žeste eraldi hetkede jaoks. Olemuselt sama, mis eelmine punkt, ainult selle erinevusega, et hoiate fookust ainult ühel hetkel, käsitledes seda lõpetatud tervikuna.
3)   Žesti abil võite tungida iga stseeni olemusse, sõltumata teie rollist. Stseeni iseloom kujuneb tegelaste tegevustest, vastasmõjust ja karakterist, atmosfäärist, stiilist, selle kohast, näidendi kompositsioonist jne. Siin pöördub näitleja oma loomingulise intuitsiooni poole, luues samm-sammult stseeni psühholoogilise žesti.
4)   Psühholoogilist žesti võib kasutada partituuri ja atmosfääri omandamiseks.
5)   Võib kasutada töös tekstiga
Krista Kilvet
Krista Kilvet lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli inglise filoloogina 1979. aastal.
Aastatel 1967–1990 töötas ta Eesti Raadios, kus oli näiteks saadete "Mis tehtud, mis teoksil", "Rahvamuusika pooltund" ja "Mikrofoorum" toimetaja. Aastal 1989 oli Krista Kilvet üks Eesti Naisliidu asutajaid.
Aastal 1990 sai Krista Kilvet riigiministri asetäitjaks. Aastal 1992 valiti ta Riigikokku Rahvarinde ja 1995. aastal Keskerakonna nimekirjas. Aastatel 1989–1999 oli ta ka Tallinna linnavolikogu liige.
Aastatel 1999–2008 töötas Krista Kilvet välisministeeriumis, kus valmistas näiteks ette Eesti saatkondade avamist Dublinis ja Sofias. Augustis 2008 nimetas president Krista Kilveti Eesti suursaadikuks Norras ja Islandil, kuid sellele tööle ei jõudnudki ta asuda. 15. oktoobril 2008 kutsus president Krista Kilveti tema palvel haiguse tõttu sellelt ametikohalt tagasi.
Isiklikku
Aastatel 1970–1990 oli Krista Kilvet abielus Kaarel Kilvetiga. Neil sündis kolm tütart, nende hulgas Kertu Saks.
Nooruses harrastas ta Eesti tipptasemel purjetamist.
Makemake
pisi|Kivisse raiutud Makemake kujutis Makemake on rapanui mütoloogias inimkonna looja ja viljakusjumalus.
Teda on kujutatud paljudel Lihavõttesaare petroglüüfidel.
Õendus
Õendus on tervishoiu valdkonda kuuluv iseseisev kutseala ja teadusharu (õendusteadus), mille ülesandeks on aidata inimest, nii haiget kui tervet, tema tervise kaitsmisel ja taastamisel ning haiguste preventsioonil. Tugineb meeskonnatööle.
Ajalugu
Keskajal tekkisid õenduse põhialused. Hooldus oli meditsiinist eraldi. Tol ajal hoolitseti haigete eest kloostrites.
NAC Breda
NAC Breda on Hollandi jalgpalliklubi, mis hooajal 2008 mängis riigi kõrgliigas.
Õendus
Ajalugu
Tänapäevase õenduse sünniks loetakse aastat 1820. Esimese tänapäeva meditsiiniõdede kooli ja instituudi asutas 1860. aastal Florence Nightingale.
NAC Breda
Klubi baseerub Bredas.
Õendus
Õendusharidus Eestis
Tänapäeval toimub Eestis õdede koolitus vastavalt Euroopa Liidu programmidele ja normidele. Eestis on võimalus saada magistrikraadi õenduses ning aastast 2005 võimalik spetsialiseeruda ehk saada õde-spetsialistiks. Õed, kes on saanud hariduse vanade programmide järgi võivad saada täiendkoolitust ja omandada õenduslikku kõrgharidust.
Õdede tegevus Eestis
Õenduse kutseala arendamisega tegeleb Eesti Õdede Liit.
Hermann Kienast
Hermann Wilhelm Woldemar Kienast (27. oktoober 1904 Erastvere vald, Võrumaa – 10. oktoober 1990 Ilmenau) oli Eesti arst.
1923 lõpetas ta Tallinna Toomkooli, õppis 1923–1929 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikoolis arstiteadust. Oli Tartus Mellini kliiniku arst. Arstide Koja nõukogu liige.
1939 repatrieerus Saksamaale.
Kivi veereb
"Kivi veereb" on ansambli Ruja album. See salvestati ning ilmus LP-na 1987. aastal plaadifirma Melodija väljaandel katalooginumbriga C60-26417-005.
Albumil on silmatorkav ümbris, mille tõttu ta on välismaa kollektsionääride seas hinnatud.
Laulu "Valgusemaastikud" hilisematel kogumikel ei ole.
9. aprillil 2005 kell 21 oli eetris sellele albumile pühendatud Margus Kiisi saade Klassikaraadio saatesarjast Ideaalmaailmad. Lugusid kommenteeris Igor Garšnek. Saadet korrati 20. augustil 2006 kell 19.
Agence France-Presse
Agence France-Presse ehk AFP on rahvusvaheline uudisteagentur, mille peakorter on Pariisis.
AFP edastab lepingupõhiselt poliitilisi, majanduslikke ja muid telegrammuudiseid umbes 1500 alaliselt korrespondendilt kogu maailmas.
Prantsusmaa rahvusliku teadeteagentuurina saadab AFP väljavõtteid neist uudistest ning siseuudiseid Prantsusmaa ajalehtedele ja nuudle tellijatele.
Agentuur on tunnustatud eriti Aafrika ja endiste Prantsusmaa asumaade uudiste vahendajana. Ka nende maade ja Ladina-Ameerika teavitajana on agentuuril tugev positsioon.
Ajalugu
Agence France-Presse asutati 1944 Prantsusmaa vabastamisel ajutise valitsusdekreediga, mis sidus selle otseselt valitsusega; siiski peab ta end 1832 asutatud Bureau Havasi (1835. aastast Agence Havas; töötas okupatsiooni ajal sakslaste kontrolli all) otseseks jätkuks ning kasutas ka algusest peale endisi tolle agentuuri kaastöölisi.
AFP moodustati Londonis töötanud agentuuri Agence Française Indépendante ja Prantsusmaal põranda all töötanud agentuuri Agence d'Information et de Documentation ühendamisel.
Toetus riigieelarvest oli rahvusvahelisele teadeteagentuurile tollal hädavajalik. Agentuuri õiguslik staatus jäi ebamääraseks. Aastal 1957 muudeti AFP avalik-õiguslikuks ning selle juhtimine anti üle nõukogule. Pärast seda on agentuuri laiendatud, et teha sellest üks maailma suuremaid teadeteagentuure.
1050. aastad
1050. aastad
1050. aastad on aastad 1050–1059 pKr.
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Kümnendid: 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad 1030. aastad 1040. aastad - 1050. aastad - 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad 1100. aastad
Aastad: 1050 1051 1052 1053 1054 1055 1056 1057 1058 1059
N.E.C.
N.E.C. (Nijmegen Eendracht Combinatie) on Hollandi linna Nijmegeni jalgpalliklubi, mis mängib riigi kõrgliigas.
Organ
Organ on juriidilise isiku osa, mis täidab juriidilise isiku ülesandeid tema eesmärkide raamides.
1958. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1958. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli kolmas Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 12. märtsil 1958 Hilversumis Hollandis. Selle võitis Prantsusmaa.
Sellel lauluvõistlusel rakendati esimest korda reeglit, et eelmise aasta võitja saab järgmise aasta võistluse korraldusõiguse. Esimesel lauluvõistlusel kaks aastat tagasi osales vaid seitse riiki, siis oli veel plaan, et osalevad riigid korraldavad võistlusi kordamööda. Kuid juba järgmisel aastal lõid lauluvõistlusel kaasa ka Suurbritannia, Austria ja Taani, ning 1958. aastal Rootsi, siis oleks see muutunud ebapraktiliseks. Kui 1957. aasta võitja Holland nõustus võistlust korraldama, otsustatigi teha reegel, mille kohaselt järgmise aasta võistluse korraldab eelmise aasta võitja, milles on siiski viiel korral erandeid tehtud.
Itaalia esinduslaul "Nel Blu Dipinto Di Blu" tuli kolmandaks, kuid sai hakkama Eurovisiooni-laulule võimatuga – see jõudis 18. augustil USA Billboardi edetabelis nädalaks (ning uuesti 1. septembril neljaks nädalaks) esikohale.
Finaali tulemused
thumb|left|300px|{{legend|#22b14c|Osalenud riigid}}{{legend|#ffc20e|Riigid, mis on varem osalenud, kuid ei osalenud 1958. aastal}}
Waterloo lahing
300px|pisi|Lahingusse liikumise skeem Waterloo lahing toimus 18. juunil 1815 Prantsuse ja Seitsmenda Koalitsiooni ühendvägede vahel, mille moodustasid peamiselt Briti, Madalmaade ja Preisimaa väed. See jäi Napoleoni viimaseks lahinguks. Briti vägesid juhtis Arthur Wellesley, esimene Wellingtoni hertsog ning nendega liidus olevaid Preisi vägesid feldmarssal Gebhard Leberecht von Blücher.
Waterloo lahingut loetakse küll eraldiseisvaks lahinguks, ent tegelikult on see seotud manööverdamise käigus toimunud mitme eellahinguga, mis suuresti määrasid ka pealahingu lõpliku tulemuse. (Vaata kaarti "Lahingusse liikumise skeem")
Eellugu
Mõne aja möödudes jõudsid endise keisrini kuuldused rahutustest ja ta lahkus väikese armee eesotsas Elbalt. Jõudnud 1. märtsil 1815 Prantsusmaale, marssis ta Pariisi. Kuigi tal oli nüüdseks isegi Prantsusmaal juba arvukalt vastaseid, olid tema endised sõdurid nõus tema eest võitlema ja nii oligi tema käsutuses peatselt 280 000-meheline armee.
Samal ajal kogunesid aga Euroopa liidrid Viinis ja kuulutasid ühehäälselt Napoleonile (mitte Prantsusmaale, vaid konkreetselt Napoleonile endale) sõja. Moodustati koalitsioon Napoleoni teistkordseks mahasurumiseks. Seda nimetatakse Seitsmendaks Koalitsiooniks, kuhu kuulusid Suurbritannia, Venemaa, Preisimaa, Holland, Rootsi, Austria, Hispaania, Portugal, Sardiinia ja veel mitu Saksamaa riiki, mille armeede koguarv ei andnud Napoleonile tegelikult erilist võiduvõimalust.
Ainuke võimalus mingitki edu saavutada oli asuda kohe rünnakule ning kuna Belgias asuvad väed olid hetkel parim sihtmärk, asus juuni alguses 120 000 meest teele Brüsseli suunas. Seal asusid kaks armeed: Briti, Hollandi, Belgia, Hannoveri, Nassau ja Braunschweigi armee Wellingtoni hertsogi juhtimisel ja 117 000-meheline Preisi armee feldmarssal Blücheri juhtimisel.
Strateegiline seis ja manööverdamine lahingusse
Napoleon oli 2:1 vähemuses, kuid kuna ta oli vähemuses võitnud ka varem, siis ta sellele asjaolule suurt tähelepanu ei pööranud. Tema strateegilist käiku võisid liitlased aga ette aimata, kuna see oli alati olnud sisuliselt sama – keskpositsiooni hõivamine.
Napoleoni keskpositsiooni hõivamise strateegia oli ehitatud kahele strateegilis-taktikalisele trikile. Idee üks osa oli see, et asudes kahe läheneva liitlasväe vahele, saab kiiresti purustada ühe liitlastest, rünnates teda suhteliselt agressiivselt. Seejärel pöördutakse teise vastase poole, kasutades ära muuhulgas ka võiduväe moraalset üleolekut. Keskpositsiooni hõivamise teine osa on see, et liitlased, kelle varustusteed jäävad vastassuundadesse, tõmbuvad rünnaku all teineteisest eemale, andes sellega selge strateegilise üleoleku enda ründaja(te)le.
Et asuda strateegilisele keskpositsioonile, ei hakanud Napoleon minema Brüsselisse mööda peateed, mis oleks liitlased kohe üksteise kõrvale surunud, vaid ületas Belgia piiri Charlerois, Belgia pealinnast, lõuna suunas. Plaan oli väga hea ja kaval – see oleks kohe löönud liitlased kaheks ja tabas Wellingtoni täieliku üllatusena. Ka andis see prantslastele head võimalused manööverdamiseks ning viis nad kiiresti lahingusse preislaste vastu, keda nad üritasid keskpositsiooni saavutamiseks brittidest lahku lüüa.
Seetõttu vaadeldaksegi Ligny-Quatre Bras' kaksiklahingut Waterloo lahingu põhimõttelise osana, kuigi tegu on täiesti eraldiseisva lahinguga. See oli Waterloo eellahing, mille põhjustas Napoleoni keskpositsiooni hõivamise plaan, kui ta püüdis liitlasi eraldada.
Selles lahingus hoidis üks prantslaste tiib Wellingtoni tagasi niikaua, kuni Napoleon üritas peajõududega preislasi purustada, kuid Preisi väejuht Blücher ei lasknud prantslastel oma paremat tiiba ümber haarata ja taganes. Sellel kaotusel eellahingus oli hiljem määrav mõju prantslaste kaotusele Waterloo pealahingus.
Blücher, kellele Wellington ei olnud appi tulnud (Wellingtonil oli õnnestunud veenda Blücherit Ligny all võitlema, lubades talle appi tulla, ehkki ta oli hästi teadlik, et selleks tal tegelikult võimalused puuduvad), otsustas nüüd riskida, jättis enda ühendusteed lihtsalt maha ja alustas teekonda Wellingtoni kõrvale. Kohe, kui ta kuulis suurtükipauke, kogus ta kokku oma mehed (jättes marssal Grouchy vastu ühe korpuse) ja alustas marssi lahingukära suunas. See teekond oli tema sõduritele ääretult raske ja seda iseloomustatakse kui kokkuvõtet eduka sõjapidamise vastastest teguritest: muda, liikumine kitsastel kõrvalteedel, plahvatavad laskemoonavankrid – kõik see, mis pidurdab suurte armeede liikumist. Pealegi kahtlesid preislaste staabiohvitserid, kas Wellington ikka astub lahingusse, ning liikusid seetõttu ettevaatlikult ja kiirustamata, oodates järele oma kõige tugevamaid väeosasid. Tagantjärele võib öelda, et Blücher riskis küll suurelt, kuid seda otsustavam oli see rännak kogu lahingu seisukohalt. Preislaste ilmumine prantslaste tiivale Waterloo lahingu hilises faasis otsustas sisuliselt kogu Euroopa saatuse.
Tagatipuks olid Napoleoni väed lahknenud. Ta ise jälitas 73 000 mehe eesotsas Wellingtoni. Ülejäänud 33 000 meest Grouchy juhtimisel ründasid Blücherit, üritades preislasi muidugi lahinguga siduda, hoidmaks neid niiviisi Wellingtonist eemal. Loomulikult jättis kaval Blücher Grouchyt kinni hoidma vaid ühe korpuse, ülejäänud väed aga viis pealahingusse.
Niisiis oli Napoleon Waterloo alla jõudes sunnitud ründama. Ilma Brüsselit võtmata oleks Belgia alistamine olnud võimatu ning uuesti manööverdamisele kaotatud aja jooksul oleks liitlased kogu teda ümbritseva ala kiirelt armeedega täitnud. Tema selgeks eesmärgiks oli Wellingtoni purustamine enne, kui Blücher appi jõuab. pisi|300px|Lahing Mount Saint Jeani kõrgendikul. [[Jacques François Joseph Swebach-Desfontaines|Jacques François Joseph Swebach-Desfontainesi maali repro]]
Lahingu eel
150px|pisi|vasakul|püsti|Arthur Wellesley, Wellingtoni hertsog
Liitlaste positsioonid
17. juuni ränga vihmasajuga õhtuks oli Wellington Waterloo lähedal Mount Saint Jeani kõrgendikul võtnud sisse kaitsepositsiooni, asudes Napoleoni ja Brüsseli vahele. Positsioon oli valitud hästi. Rinne oli lühike, võimaldades vägede paigutamist sügavasse kaitsesse. Reservväed jäid eemalduva kallakuga mäenõlva varju, mis kaitses neid sihitud tule eest ja võimaldas lahingu ajal vägesid vastase nägemata ümber grupeerida. Kasuks tuli ka see, et Wellingtoni tagalat läbisid korralikud teed, mis olid samuti mäenõlva varjus, võimendades nõnda reservi võimalusi kiirelt liikuda.
Vägede ees paiknesid hooned, mis killustasid vastase rünnakut, sidudes ründajad hästi kaitstavatesse positsioonidesse ja millest saidki lahingus väga tähtsad sõlmpunktid. Paremal asus väikese puuviljaaiaga Hougoumonti loss: suur ja hästiehitatud maamaja, peidetud puudesse ning seega ideaalne kaitserajatis. Vasakul äärel asetses Papelotte'i külake. Mõlemad kohad võtsid britid kaitserajatistena kasutusse ja tiibade kaitsepositsioonid asetati nende järgi. Papelotte'i positsioonilt oli võimalik ühtlasi ka kontrollida Wavre'isse suunduvat teed, mida mööda Preisi armee võis läheneda ja abijõude saata.
Kesksel positsioonil, Wellingtoni tsentrit läbivast maanteest lääne poole teed, asus La Haye Sainte'i farm, mille kindlustasid 400 kergejalaväelast Kuninglikust Saksa Leegionist. Teisele poole teed seati 95. laskurrügemendi täpsuskütid – snaiprite eelkäijad. Need laskurid kasutasid kaugemale laskvaid ja täpsemaid, kuid aeglasemalt laetavaid vintpüsse. Kokku nägi Wellingtoni vägede asetus välja pigem ründaja kui kaitsja moodi. Iga katse rünnata Wellingtoni paremat tiiba takerdunuks Hougoumonti kaitsepositsioonidesse; igasugune rünnakukatse paremtsentrisse tähendanuks, et ründajad satuvad risttulle Hougoumontist ja La Haye Sainte'ist. Vasaktsentrit kaitsesid La Haye Sainte ja vasaktsentri ees laiuvad liivased pinnad ning ründaja tiivale jääv Papelotte. Seega oli kindlustatud punktide hõivamine prantslaste jaoks paratamatu ja sidus nende vägesid.
Suurtükkide positsioon oli lausa eeskujulik: kogu inglaste tsentri ette jääva rünnakuala sai võtta põiktule alla, mis tegi hiljem prantslaste elu vägagi kibedaks.
Prantslaste positsioonid
Napoleon, kes ei näinud Wellingtoni kõiki positsioone, paigutas oma väed Plancenoit' küla ette, üle Brüsselisse suunduva tee. Paremale paigutati I korpus d'Erloni juhtimisel, 16 000 jalaväelase ja 1500 ratsaväelasega. Selle reservi jäi 4700 ratsanikku. Vasakule paigutati II korpus Reille' juhtimisel, 13 000 jalaväelase ja 1300 ratsaväelasega ning selle reservi jäeti 4600 ratsanikku. Keskele, mööda teed, asetusega enda tagala suunas, jätsid prantslased reservi marssal Lobau VI korpuse 6000 meest, 13 000 jalaväelasest koosneva Keiserliku Kaardiväe ja 2000 mehest koosneva ratsaväereservi.
Paremale äärele prantslaste positsioonide sügavusse jäi mets ning parema tiiva tagalasse Plancenoit' küla. Napoleon juhatas alguses lahingut Rossomme'i farmist, mis asus kaitse sügavuses ja kust ta ei näinud lahinguvälja. Pärastlõunal läks ta aga prantslaste positsioonide keskele. Otsesed lahingu juhtimise ülesanded olid delegeeritud marssal Michel Neyle, kellel oli olukorrast parem ja selgem ülevaade, sest ka oma teises positsioonis jäi suur osa lahinguväljast Napoleoni nägemisulatusest välja. Pealegi vaevasid Napoleoni pidevad kõhuvalud ning ka seetõttu oli marssal Ney sunnitud lahingu alguses juhtimise oma õlule võtma.
Nii Napoleon kui ka Wellington olid teadlikud, et lahingu tähtsaim strateegiline positsioon on La Haye Sainte – kes valitseb seda, võidab ka lahingu. Lahingu kulgu jälgides võib näha, millele ehitas Napoleon üles oma strateegia: ta üritas Wellingtoni Hougoumonti all ja tsentris kurnata, sundides teda sinna oma vägesid kulutama. Seejärel oli tema eesmärk saada kätte La Haye Sainte, et ta võiks end võitjaks kuulutada.
Kirjeldus ja peamised taktikalised erinevused
Liitlasväed olid taktikaliselt tegutsemiselt väga erinevad. Britid kasutasid ikka veel eelmisest sajandist pärinevaid põhimõtteid ja võitlesid joonrivis. Nende, kohati üsna napis koosseisus jalaväeüksused, olid normaalkoosseisu komplekteerimiseks mehitatud paljuski vabatahtlikega. Samuti olid brittidel abiks palju välismaised üksusi, mis kohati tekitas sidepidamisel tõrkeid, kuigi aja jooksul oli koostöö siiski hästi laabuma hakanud. 150px|pisi|vasakul|Gebhard Leberecht von Blücher Preislased seevastu kasutasid kõige rahvuslikumat armeed üldse. Üle kolmandiku Preisi vägedest moodustas Landwehr ehk maakaitsevägi. Nemad kasutasid prantslaste taktikat, keskendudes pataljonikolonnide agressiivsele kasutamisele. Ka eelistasid nad vastase nägemist ning otsekokkupuudet, mistõttu tõmbasid paratamatult prantslaste suurtükitule endale. Seetõttu võiks prantslaste ja preislaste taktikalist tegutsemist sarnaseks lugeda – brittide Hispaania-kogemuse kasutamine Waterloos tekitas Napoleonile palju segadust. Ta ei olnud harjunud sissitehnikale omase vägede massilise varjamise ning ohtra täpsusküttide kasutamisega.
Relvad
Tänapäeval tuleb arvestada tolleaegsetest lahingutest arusaamiseks sellega, et põhiliseks relvaks oli ränilukuga musket. See aga võimaldas teha uuesti laadimata ainult ühe lasu ning sedagi suhteliselt lähedalt, et lasku oleks võimalik enam-vähem sihtida ja et lask oleks tappev, sest kuuli algkiirus ei olnud tänapäevasega võrreldav. Et sellise relva tuli efektiivne oleks, seisid sõdurid kõrvuti: nii lendas rohkem kuule ja oli suurem võimalus kedagi tabada. Nii kujunesidki välja ründamisel kasutatavate kolonnide ja viirgude formatsioonid. Kahes või kolmes viirus üksteise taga seistes andsid sõdurid viirgude kaupa tuld, niiviisi võisid nad, ajaga mis kulus vastasel marsisammul viimase 75 meetri läbimiseks, tulistada neli kogupauku.
Paar sajandit tagasi leiutatud vintrauaga relvad aga olid vaid täpsuslaskurite kasutuses, sest nende laadimine oli veel aeglasem. Kuigi ka Waterloo lahingu peamiseks relvaks olid ränilukuga musketid, oli oma koht ka püstolitel ja musketitest kergematel ning lühematel karabiinidel. Just Waterloo lahingust on teada Briti suurtükiväe kapteni Alexander Merceri kirjeldus sellest, kuidas "prantslased saatsid välja terve parve kütte, kes rappisid meid rängalt karabiinidest ja püstolitest, tulistades kõigest 40 jardi kauguselt".
Paljud ratsaväelased astusid lahingusse vöö vahele pistetud kahe püstoliga ning lasid need enne otsest kokkupõrget vastase pihta tühjaks. Ratsavägi aga kasutas peamise relvana mõõka, kuigi tragunid, kes võitlesid sageli ka jalaväelastena, tarvitasid enamasti ainult karabiine.
Lahing
Kogu keerulisest manööverdamisest (ja preislaste õnnestunud taganemisest eellahingutest Wellingtoni tiivale) hoolimata oli Napoleonil siiski veel võimalus astuda ainult Wellingtoniga lahingusse ja võita, kuid ta otsustas eelmisel päeval sajust mudaseks muutunud maapinda veidi kuivada ja taheneda lasta, et ratsaväel ja ka jalaväel oleks parem lahingu ajal manööverdada. Eriti visalt nõudsid seda suurtükiväe ülemad, sest muda kippus nende liikumist päris tõsiselt takistama. Napoleoni otsuses ei ole seega midagi erilist kui arvestada sellega kui palju sõdureid korraga ühel väikesel alal lahingusse marsib. Kui lisada sinna juurde kahurite poolt segipaisatud pinnas, siis jalaväe liikumine ongi pidurdunud ainuüksi muda tõttu. Selleaegsetes lahingutes, kus ühtlane kiirus ja täpne liikumine olid ühed peamised taktikalised vahendid, et vastasest üle olla, pidi ilmaga paratamatult palju arvestama.
Lahingu võiks peamiste (ajaliselt osaliselt kattuvate) momentide järgi jaotada üheksaks osaks:
1. Hougoumont
Kell 9 hommikul saabusid sinna liitlaste väed, 1. Nassau pataljon kindlustas kogu kompleksi ning üks kompanii sellest jäeti reservi metsa. Hiljem lisandusid sakslaste pataljonile mitmed kompaniid Briti jäägreid.
Napoleon andis kindral Reille'ile hommikul kella 10 ajal käsu asuda ründama Hougomonti farmi. Reille'i patareid avasid tule ning järgnes Napoleoni käsk ka Kellermanile, kes saatis 12 ratsakahurväe üksust lisaks eesliinile, suunaga Hougoumontile. Farmi asus tulistama 18 12-naelast suurtükki, 42 6-naelast suurtükki ja 20 haubitsat.
Paar esimest tundi ei olnud prantslaste suurtükitulel erilist mõju liitlaste jalaväe vastu, sest Briti jalavägi asus nõlva taga. Need aga, kes asetsesid nõlva ees, käsutati lamama, mistõttu oli see hiljem prantslastele täielik üllatus, kui rünnakule minnes nende ees äkki britid püsti tõusid ja avasid lähidistantsilt tule. 250px|pisi|Hougoumonti põhjavärav Eelmise päeva sajust pehme pinnas ei võimaldanud prantslastel lasta kahurikuule rikošetiga. Kuiva maapinna puhul lendasid kahurikuulid nagu viskaks mööda vett lutsukive, kuid mudases pinnases vajusid nad maapinda ja ei teinud piisavalt pahandust. Seegi oli üheks põhjuseks, miks kahurväelasest Napoleon käskis hommikul oodata maapinna tahenemist.
Prantsuse ratsaväe ilmumine nägemisulatusse sundis aga osa liitlaste jalaväest püsti tõusma, sest ratsavägi oleks muidu jalaväe minutitega laiali ajanud. Nüüd aga seisid terved üksused jalaväge keset avatud välja tegevusetult ja karreedesse seatult, lastes end Prantsuse kahurväelastel pommitada nagu lihtlabast liikumatut sihtmärki. Sõjaajalugu ei teadnud enne ühtegi sellist juhust, kus jalavägi ei püüdnudki, niimoodi sihtmärgiks olemise ärahoidmiseks, midagi teha.
27. jalaväekompanii kaotas kõige rohkem – 19 ohvitserist sai surma või haavata 16, kolmandik sõdureid olid samuti rivist väljas. Prantslased tulistasid ka Briti 15. husaarirügementi. Lõpuks käsutasid trompetihelid rügemendi pikali pärast seda kui kaotused hakkasid minema ohtlikult suureks. Mehed lebasid oma hobuste kõrval, samal ajal kui kahurikuulid lendasid üle nende peade, tabades maha kukkudes hobuseid ja mehi.
7. husaarirügement liikus väljakul küll ühte, küll teise kohta, kuid prantslased suunasid oma tule neile pidevalt järgi. Samal ajal seisid Cumberlandi husaarid kogu möllu keskel kontrastina täiesti liikumatult sadulas.