Jean_Hampton
Andestus, pahameel ja vihkamine
Vihkamine aetakse sageli pahameelega segi. Vihatakse saab inimest ja sageli vihataksegi, aga pahameelt tuntakse teo peale. Pahameel inimese peale pole suunatud sellele, kes või mis ta on, vaid teole. See viib sisulise erinevuse juurde. Kõigepealt vaatame, kuidas sõna "vihkamine" katab negatiivsete emotsionaalsete reaktsioonide pere. Ma võin näiteks vihata inimest nii, nagu ma vihkan pilvist ilma või sääski, ma ei kannata teda. Hampton nimetab seda lihtsaks vihkamiseks. See on tugev vastumeelsus väga ebameeldivana tunduva asja vastu koos sooviga, et seda poleks. Selle vastand on "lihtne armastus", näiteks päikesepaiste ja šokolaadi või võluvate inimeste vastu. Paljudes moraalikontekstides esineb keerulisem vihkamine inimeste vastu, näiteks natside või Lõuna-Aafrika valgete vihkamine vägivalla pärast. Hampton nimetab seda moraalseks vihkamiseks: see on vastumeelsus inimeste vastu, kes on end samastanud amoraalse ürituse või praktikaga. Seda ajendab moraalne nördimus ja saadab soov triumfeerida tema või tema ürituse üle mingi moraaliprintsiibi või moraalse eesmärgi, eriti õigluse nimel. Selline vihkamine tundub esmapilgul üllatavalt ebaisikuline: ei rünnata mitte niivõrd inimest kui tema amoraalseid printsiipe, millega ta on end samastanud. Aga need printsiibid võivad tema iseloomu ja uskumustega läbi põimuda, nii nagu vähk seguneb tervete keharakkudega, nii et printsiipide vihkamisest võib saada inimese vihkamine. Moraalse vihkamise vastandit võib nimetada moraalseks armastuseks – see on külgetõmme nende poole, kellest arvatakse, et ta on end samastanud moraalse üritusega, (näiteks Martin Luther King, Mahatma Gandhi) ning soov näha, et nemad ka nende üritus võidavad. Nii lihtne vihkamine kui ka moraalne vihkamine erinevad nende vihkamisest, kes on mulle isiklikult kahju teinud (ükskõik kas tegu oli moraalselt väär). See on vimm oma pahategija vastu. Seda sab tunda ainult inimese, mitte teo vastu. Asi on selles, et tegu kutsub esile võistlusliku reaktsiooni tegija vastu (mõte pärineb Philippa Footilt). Sellist vihkamist võib tekitada pahameel (aga võib ka mitte tekitada). Pahameelne on ebastabiilses olukorras, sest ta püüab trotsida seda, mida ta pooleldi usub. Kuidas ta hoidub võimaliku ebameeldiva reaalsusega leppimisest? Vihkamine ei ole mitte ainult iseloomuliku tundega ja füsioloogiliste muutustega emotsioon, vaid ka vihkaja strateegia toe saamiseks soovile mitte lasta end vähendada; muidugi see on irratsionaalne strateegia enesehinnangu taastamiseks. Aga kuidas on pahatahtlik või trotslik vihkamine strateegia ja miks see ei saavuta eesmärki? Vaatame mittevihkavaid strateegiaid, millega pahameelne võib ülekohtutegija sõnumit trotsida. Ratsionaalne oleks koguda tõendid, mis näitavad, et kardetav uskumus on väär. Raskus on aga selles, et isegi kui oleks selge, kust tõendid leida, võib välja tulla, et tõendite järgi see uskumus ongi tõene. Sellepärast eelistab haavatav pahameelne strateegiat, mis tagab, et ta saab tuge uskumuse väärusele. Ta võib kasutada "ebaausat tunnustusestrateegiat": püüda toetada oma soovitavat väärtust, tagades ebaausalt teiste inimeste arvamuse, et see, mida nad soovivad, on õige, küllap sellepärast, et nad peavad teiste arvamust oma väärtuse oluliseks või isegi otsustavaks tõendiks. Aus tunnustuseotsija ütleks neile, kelle arvamust ta otsib, miks ta kardab, et tal on väiksem väärtus, kui ta arvas, ning paluks tal selle valguses otsustada oma väärtuse üle, mööndes, et tema enda otsustus pole usaldatav. Raskus on siin selles, et teised võivadki öelda, et ta pole nii väärtuslik, nagu ta tahaks. Paljude pahameelsete jaoks on see viimane asi, mida nad kuulda tahaks. Sellepärast nad näitavad tõendeid endale soodsas valguses, näiteks varjavad seda, mida nad peavad oma väiksema väärtuse tõendiks (näiteks solvavat tegu). Tõendite varjamine polegi vajalik, kui tunnustust on võimalik saada inimestelt, kellel on sama palju alust vastutõendeid ignoreerida, näiteks sõpradelt või sugulastelt või neilt, kes tahavad ignoreerida sarnaseid tõendeid iseenda puhul. Nad võivad ka jutustada solvavast teost nii, et ei jääks muljet, et see neid vähendab. Aga ebaausad tunnustuseotsijad petavad ennast: nende viis veenduda oma väärtuses tegelikult takistab seda. Kui nad saavad teistelt selle tunnustuse, mida nad soovivad, siis nad ei saa seda uskuda, sest tõendeid selle vastu ei võetud arvesse. Nad tunnevad end petisena, alasti kuningana. On ka teistsuguseid enesepetlikke ja seega irratsionaalseid tunnustamisstrateegiaid. Üks neid on isanda ja orja dialektika Georg Friedrich Wilhelm Hegeli "Vaimu fenomenoloogias" (Hegel kipub tunnustuse ja vihkamise strateegia segi ajama): isand otsib oma üleoleku tunnustamist sellelt, kellest ta tahab uskuda, et too on temast madalamal; Hampton nimetab seda superstaari tunnustusestrateegiaks. Hampton jutustab muljetavaldava loominguga mainekast filosoofist, kes tahtis väga uskuda, et ta on riigi üks paremaid filosoofe, kui mitte parim filosoof, kuid muretses pidevalt, et ta pole seda. Konverentsidel otsis ta inimesi, kes tema loomingut arutaks ja kiidaks, ning säras kiitusest. Ent peagi tulid hirmud tagasi. See, kes Hamptonile seda jutustas, oli hämmastunud, et hirmud tagasi tulid, aga Hamptoni meelest pole siin midagi imestada. Ta sai uskuda, et ta on parem filosoof (ja ühtlasi väärtuslikum inimene), ainult juhul, kui teda kiitis vähemalt sama taibukas ja algupärane filosoof, et aga tema oli otsustanud end nendest paremaks pidada, siis ta ei saanud nende hinnangut usaldada. Vaatleme superstaari tunnustusestrateegia peegelpilti, algaja tunnustusestrateegiat. Võtame uue juuraõppejõu, kes tahab uskuda, et tal on suured võimed, kuid kes pole päris kindel, et tema võimed teiste omadele alla ei jää. Ta läheb nende juurde, keda ta peab endast väljapaistvamateks, et need tunnustaksid, et tema võimed on sama head või paremad. Ent temagi ei saa kinnitust: kui ta nende hinnangut usaldab, siis sellepärast, et ta peab neid endast paremaks, ja siis saab nende heakskiit tähendada ainult seda, et tema ei ole nii hea kui nemad. Ja kui ta neid ei usalda, sest ta tahab ise parem olla, siis ta on nagu superstaar. Vihkamine (õel või kade vihkamine) on samuti enesepetlik strateegia oma kõikuva enesehinnangu tõstmiseks. Vaatame kõigepealt õelust. Oletame, et keegi on mind meelega raskelt haavanud, näiteks füüsiliselt rünnanud. Kui ma teda õelalt vihkan, pean ma teda madalaks ja alatuks. See võib mind ajendada talle tagasi tegema. Ma halvustan teda seljataga või näkku, võin püüda teda avalikult laita, nautides mõtet tema avalikust alandamisest. Kui ma püüan näha oma armastatut kasvamas, siis vihatavat ma tahan näha kahanemas, kas enesehinnangu või objektiivse väärtuse poolest. Aga mis sellest vähendamisest mulle kasu on? Võib-olla see on omaette eesmärk, nii et vihkamine väljendab negatiivset teisest huvitatust (Robert Merrihew Adamsi mõte). (Aga Immanuel Kanti järgi inimesed ei soovi kahju selle enese pärast (kuratlik motivatsioon), vaid selleks et ise kasu saada. Õel vihkamine on sarnane vimmaga Kanti järgi.) See ei tundu õige, sest selles emotsioonis on liiga palju entusiasmi (eriti kõige isekamatel), et oleks usutav, et ainus kasu õelale vihkajale endale on huvitu eesmärgi taotlemata kõrvalmõju. Selleks et omakasu üles leida, vaatame, mis kasu teise vähendamisest võib olla. (Lyons (Emotion) küll ei usu, et emotsioone omatakse mingiks otstarbeks, nagu Jean-Paul Sartre ütleb, kuid möönab, et mõned emotsioonid on inimesele kasulikud. Ent vihkamisest ta mingit kasu meie põhihuvidele ei leia. Hampton püüab näidata, et vihkajate meelest on vihkamine kasulik. Vihkamist peetakse isiklikult kasulikuks, sest see edendab iseenda väärtuse edendamise huvi (Thomas Hobbes nimetaks seda kuulsuseihaks.). Ja see, et me vihkamist naudime (kuigi häbeneme seda), on psühholoogiline tõend selle kasuks, et see emotsioon on meile kasulik.) Üks olukord, kus ma teise kahjust kasu saan, on võistlus temaga. Nii et kui näha mind vihatavaga võistlevana, siis see seletab minu naudingut. Mille pärast ma võistlen? Pahameelne, kes soovib enesehinnangut taastada, ei pruugi mõelda, et ülekohtutegija teda vähendades ennast ülendab; ta võib-olla ainult kardab või usub, et ta on langenud nii ründaja kui ka teiste suhtes. Kui ta seda usub, siis pole mõtet vastast vastu vähendada; ta tahab iseennast tõsta, ja teist madaldades ta ei tee selleks midagi. Enda ülendamiseks ta ründab vastase väärtust, kui ta võtab oma vähendust võistlevalt, ja siis ta on vastase vastu õel. Õel vihkaja näeb ründaja tegu märgina kaotusest väärtusvõistluses temaga. Ta võib uskuda, et vastane saab nüüd redelil tõusta ja tema peab laskuma. Või siis ta usub, et ründaja tegu võib tähistada omadusi, mis asetavad ründaja kõrgemale ja teda ennast madalamale, kui ta arvas. Nagu tennises võit kõrgema ränkinguga mängija üle tõstab võitjat ja langetab kaotajat, sest võit tähendab paremaid võimeid, võib vihkaja karta, et vihatav võitis teda nii, et too vastab kõrgema staatuse nõuetele ja tema madalama staatuse nõuetele. Õelad vihkajad reageerivad võistlevalt. Nagu pahameelne, trotsivad nad väärtuse kaotust, mida nad kardavad: nad kas ütlevad, et ränking pärast vihatava võitu pole õige, või siis ütlevad, et see pole püsiv. Õel vihkaja toetab oma soovitavat usku maailma ümber mõtestades, nii et vastane väheneb, või sooritades teo, mis näitab teise vähenemist või toob selle kaasa. Vastase vähendamine on vahend selleks, et näidata või saavutada oma kõrget väärtusastet, vähemalt kõrgemat, kui tal pärast ülekohut paistab olevat. Milles seisneb maailma trotslik ümbermõtestamine? Oletame, et keegi sisemiselt keeb vaenlase peale, kellest ta kardab, et ta on teda kuidagi võitnud. Vaenlast halvustades ja ennast ülendades projitseerib ta maailmale oma soovitud ränkingud. Ta "näeb" teda madalana ja ennast kõrgena. Ja nagu ebaaus teadlane, kes otsib oma teooriale toetust, kasutab ta iga õlekõrt, et toetada oma soovitud suhtelist väärtust. Ta võib kasutada näiteks seda, mida inimesed on vastase kohta rääkinud, või psühholoogilisi teooriaid, mis seavad tema saavutused kahtluse alla, või silmatorkavaid iseloomuvigu. Ta võib oma ettekujutuses võita võistlusi temaga. Tal võib isegi tekkida vastikus ja viha tema tegude ja iseloomu vastu. Nii naudib ta vastase vähendust, sest ta usub oma suhtelist tõusu väärtusastmete redelil. Aga sellest piisab harva. Suhtelised väärtustused, mida ta projitseerib, pärinevad soovist. Ta ei saa lihtsalt väita, et ta usub neid. Kartus, mis tekitab trotsi, õõnestab usku nendesse, ja tõendite ebaaus kasutamine ei kinnita neid tema jaoks tõhusalt. Sellepärast püüavad õelad vihkajad sageli leida uusi tõendeid, proovides näiteks midagi ebaausa tunnustusestrateegia taolist, kuid see on enesepetlik. Nad võivad vastast näkku halvustada, püüdes panna teda tunnistama oma alaväärsust, mis oleks uus tõend. (Kas mitte sellepärast me ei kõhklegi oma kuritegude kahetsemisel, et me kardame, et ohver tõlgendab seda oma võiduna, mis meid madaldab või on iseenesest meie alaväärsuse tõend?) Tavalisemad on kättemaksuaktid, millega vaenlast kontrollitakse, kahjustatakse või valitsetakse. Selliste võitudega loodetakse teda vähendada, ja seda nähakse kaudse enese ülendamisena. Tegu, mis ohustab õela vihkaja eneseväärtust ja suhtelist staatust, ei pruugi olla amoraalne. Näiteks Saul vihkas Taavetit ja tahtis teda tappa, sest Taavet oli vapper sõjamees. Sauli silmis tähendas see, et Taavet on võimekas juht. Taavetist sai vihatud võistleja kõrgeima staatuse pärast kogukonnas, keda Saul tahtis tappa. Kuigi Taaveti tegu ei olnud amoraalne ega Sauli vastu suunatud, ohustas see Sauli staatust, mis tema silmis määras tema väärtuse inimesena, ja sellepärast trotsis ta selle teo sõnumit. Selleks et õel vihkaja tunneks end ohustatuna, ei olegi tarvis, et ründaja tegu näitaks tema alaväärsust ründaja suhtes; piisab kartusest, et see on suhtelisi väärtusastmeid muutnud või pannud neid ümber hindama. Hampton toob näiteks teismelise poisi, kes jooksis kergejõustikuklubis sõbratariga võidu ja kaotas. Ta oli kaotusest tüdrukule alandatud ja tema peale vihane, kuid ei teinud tüdruku võidust järeldust, et too on kõrgema staatusega, küll aga järeldas, et on teiste poistega võrreldes üsna madala staatusega. Ta hakkas tüdrukut vihkama, sõimates teda näkku ja mustates seljataga. Poisi silmis tõstis tüdruku tegu tüdruku väärtusastet tüdrukuna ja madaldas poisi väärtusastet poisina, kuid see jäi ikkagi kõrgemaks. Poiss uskus, et oma väärtusastme tagasisaamiseks peab ta võitma tüdrukut teistel aladel. Võib isegi õelalt vihata inimest, kellele omistatakse enda omast kõrgemat väärtusastet, kui protestitakse teo vastu, mis annab märku, et ollakse väiksema väärtusega, kui arvati. Talupoeg ei pea end kunagi isandast kõrgemaks, aga kui isanda koormised teevad haiget, võib talupoeg igatseda teda võita ning talle väärtuselt lähemale jõuda. Need õelad vihkajad püüavad õigustada vaieldavat usku oma suhtelisse väärtusesse. Sellepärast nad tervitavad teiste tegusid, mis võivad näidata vastase madalust ning sellega kaudselt tõsta nende enda väärtusastet. Aga küllap peetakse õigustust kõige kindlamaks, kui võidetakse otsene võistlus vihatavatega, sest see tõendab kõige paremini võitja kõrgemat väärtust. See seletab (õela) "vihkamise" ja "pahameele" tähenduse erinevust. Pahameelne ei ründa enda vähendajat ennast, vaid seda, mida too oma teoga tema kohta ütles. Vihkaja ründab vähendajat, sest ta näeb selles tema vähendaja teo ründamise viisi. Selline vihkamine võib seetõttu teenida pahameele eesmärke, sest see kutsub esile teo, mis on mõeldud tõendama, et ollakse tegelikult kõrgema väärtusega, kui ülekohtutegija tegu eeldas. Ent sellist vihkamist võidakse tunda ka ilma pahameeletundeta, näiteks Sauli vihkamine Taaveti vastu. Nii et isegi kui alandavat, amoraalset tegu pole olnud, on võimalik õel vihkamine, kui on olnud tegu, mida peetakse vähendavaks. Õelus võib tekkida, kui püütakse oma suhtelist väärtust või suurust tõestada või suurendada. Nagu pahameeltki, saab õelat vihkamist tunda ainult juhul, kui usutakse või kardetakse, et inimestel on erinev väärtusaste. Õela vihkamise puhul tuleb uskuda ka seda, et võisteldakse teiste kõrgemate redelipulkade pärast. Selle emotsiooni aluseks on mitteegalitaarne hindamissüsteem, antikantiaanlik väärtuseteooria. (Ka kantiaanlikud filosoofid kalduvad õelale vihkamisele, näidates, et nad kalduvad tegelikult ebavõrdse väärtuse teooriasse.) Inimesed kalduvad Kanti vaadet tagasi lükkama sellepärast, et selle järgi ei saa keegi olla teisest parem või väärtuslikum, aga paljud unistavad üleolekust. Väärtusegalitarism on eriti ebapopulaarne nende seas, kellel on märkimisväärsed füüsilised või vaimsed võimed. Ent kui võtta tõsiselt mõtet, et ühed võivad teistest väärtuslikumad olla, siis võivad tekkida hirmud, et teised on rohkem väärt, ning soov ennast teiste alandamise arvel ülendada. (Selline vihkamine on kadeduse sugulane, kuid kadedus on pisut ausam kui õel või kade vihkamine. Kadetseja ei karda, vaid usubki, et teisel on kõrgem väärtus. Ta ei püüa oma staatust trotsida, kuid soovib, et teise väärtus väheneks ning tema oma suureneks, nagu ka õela või kadeda vihkamise puhul.) Ent õela vihkamise kasulikkus on illusoorne, sest tegu on enesepettusega (seda pakkus ka Jon Elster (Ulysses and the Sirens)). (Kant ütleks, et asi on selles, et kellegi väärtust ei saa kahjustada, aga ülekohtu ohvrid sageli usuvad, et nende väärtust on kahjustatud.) Madalama ränkinguga tennisemängija tahab seda parandada ning võidab kõrgema ränkinguga mängijat. Ta usub, et tema väärtus on suurenenud, sest ta on võitnud kedagi, kellel on üldtunnustatult väga kõrge väärtusaste. Mida austatamad on vastased, seda magusam on võit nende üle, sest seda enam tõstab see võitjat. Võit tõstab võitjat just sellepärast, et kaotaja on väga austatud, nii et tema kaotus ei vähenda oluliselt tema väärtusastet. Ja kui kaotust mõistetakse nii, et kaotajal on väga väike väärtusaste, siis võitjat tõstab see vähe. Nii et normaalses võistlusolukorras pole selles mingit vastuolu, et püütakse vastast võita, et ennast tõsta. Vihkamise korral aga on võistlus ebanormaalne, moonutatud ja lõpuks iseenesele vasturääkiv. Kui meie tennisist vihkab kõrgema ränkinguga mängijat, siis ta soovib toda võites näidata, et too on kehv, teda oluliselt alandada, et vähendamisega taastada või tõestada iseenda staatust. Kui see aga tal tõesti õnnestuks, siis vastase alandamise tõttu võit teda enam ei tõstaks. Sellest räägib John Donne luuletuses "The Prohibition" ning see on levinud motiiv ka vanades vesternites: kui kättemaksja vastast alandab, ei saa ta võidust mingit naudingut. Senistes näidetes tahab õel vihkaja võistlust võita, et näidata teise madalamat staatust. Kas õelus on edukam siis, kui tahetakse madalamat staatust esile kutsuda? Ei. Oletame, et vihkajal õnnestub vihatav madalamaks muuta, näiteks halvata või tappa. See on nagu püüd saada kauneimaks, tappes või inetuks tehes kõik, kes võiksid ilusamad olla. Aga see ei tee olematuks, et nad enne olid ilusamad (või kõrgema väärtusega). Kas vihkaja ei saa siiski lohutust sellest, et ta nüüd on kõrgem? Ei, sest nüüd on ta ilusam kui laip või moonutatud näoga inimene, kui palju see ilu näitab? Vihkaja tahab olla ilusam teistest ilusatest, olla kõrgem elusast ja tervest. Õel vihkamine tühistab iseennast. Miks siis vihkamine üldse tundus hea mõte? Pole mõtet püüda tõusta kellegi suhtes, keda ma juba pean vähendatuks. Aga kui ma vihkan, siis ma seda vähendust ei usu, vaid kardan, et ta on minu suhtes kõrgem. Just see, et ma pooleldi usun tema kõrgusesse, teebki võidu nii magusaks. Kui ma vihkan, siis ma trotsin seda poolusku ning püüan näidata, et ta pole kõrgel, ja minu võidurõõm väheneb sedamööda, kuidas see õnnestub. Õela vihkaja sooviga omada kõrget väärtust käib kaasas selle saavutamise strateegia, mis eeldab tema usku oma madalasse väärtusesse; kui strateegia õnnestub, siis ta kõrget väärtust ikkagi ei saavuta. Nii et ükskõik kas õelus on amoraalne, on see igatahes rumal. (Kui ma olen varem tundnud õelat vihkamist, on mul raske usku oma väärtusesse toestada, sest need kriteeriumid, mida ma enne kasutasin, võivad nüüd põrgata minu enese peale: mina võin osutuda väheväärtuslikuks nendesamade kriteeriumide järgi, mida ma vihatavatele rakendasin. Kui ma taotlen teiste tunnustust, siis ma pean varjama teiste vastupidise tõendite seas varjata oma hirmu, et olen väheväärtuslik (kui ma just ei leia inimesi, kes on samas olukorras ning kes sellepärast neid tõendeid samuti ignoreerivad). Sellepärast Jeesus ütlebki: "Ärge mõistke kohut, et teie üle ei mõistetaks kohut, sest mis kohtuga teie kohut mõistate, sellega mõistetakse kohut teiegi üle, ja mis mõõduga teie mõõdate, sellega mõõdetakse ka teile!") Kade vihkamine on õela vihkamise lähedane sugulane. Kui õel vihkaja tahab vihatavast üle olla, et tema suhtes tõusta, siis kade vihkaja tahab tuua vihatavat alla enda tasemele. AIDS-i nakatunul on madal enesehinnang, sest ta on parandamatult haige ning mõned peavad tema haigust räpaste inimeste haiguseks või isegi Jumala karistuseks. Ta peab end enamiku kaasinimeste suhtes väga madalaks ning on enamiku peale vihane, sest neil on nii palju kõrgem staatus. Miks siis mitte neid nakatada, et neid tema tasemele tuua? Mis selles head on? Hampton pakub, et kadedalt vihane inimene tahab õnnetusekaaslasi, et paista teistega võrreldes parem. Muidugi on AIDS-ihaigel vähe lootust ühiskonna väärtuskõverat oluliselt muuta, aga teistel kadedatel vihkajatel võib olla rohkem võimalusi. Laps, kes ei saa sama kallist nukku kui sõbral, lõhub sõbra nuku ära. Mees, keda ei edutata, takistab võistleja edutamist. Nii nad loodavad võrdsust saavutada. Hamptoni väitel on see neile hüve sellepärast, et see on enese kaudne ülendamine. Aga isegi kui kõverat õnnestub muuta, on ikkagi tegu enesepettusega. AIDS-i ohver võiks tappa kõik peale iseenda ning olla parim inimene, kuid see on meie meelest naeruväärne, sest me ei hinda teda mitte kõvera järgi, vaid objektiivselt, reeglite järgi, nii et kui see madal ja vilets inimene oleks ainus inimene, oleks ta ikkagi vilets ja madal. Kadeda vihkaja algne enesehinnang teiste suhtes lähtus objektiivsest mõõdupuust. Kui ta muudab teised endasuguseks, siis ta ei saa oma objektiivset väärtust suurendada. Tõsi küll, kui kõigil oleks armilised näod, siis neid peetaks võib-olla ilusaks, kuid ainult sellepärast, et ilusamaid nägusid ei teata. Praegu aga teab armiline, kuidas armideta nägu välja näeb, ja teiste inetuks muutmine teda ilusaks ei tee. Mida rohkem ta teisi inimesi enda tasemele alandab, seda vähem tal õnnestub enesehinnangut muuta, sest ta teeb teised sama madalaks, kui ta ise on, tuletades meelde enda madalust. Õel ja kade vihkamine võiksid olla Friedrich Nietzche salavimm. Need on jõuetu vastuseis, vastuhoiakud, mille eesmärki pole võimalik saavutada. Nad on väärad ja seega pahed muu hulgas sellepärast, et nad on irratsionaalsed. Tuleb välja, et imperatiiv mitte (õelalt või kadedalt) vihata on vähemalt hüpoteetiline imperatiiv. Sellisest vihkamisest hoidumine ei ole tõeline hüve, ja seda kinnitab Aristotelese väide, et pahelised teod kahjustavad tegijat, ja Jeesuse väide: "Minu ike on hea ja minu koorem on kerge." Sellisest vihkamisest ja kättemaksust vabanemine ei tee meid ebamõistlikult pühaks, vaid ainult mõistlikuks. Hamptoni argumendi järgi on nende vihkamise vormide puhul tegu tegevusega, mitte tahtmatu läbielamisega, ja see argument kutsub üles seda tegevust peatama. Me vastutame selle tegevuse eest. Kuigi nende emotsioonidega kaasneb ka tahtmatu füüsiline tunne, on neil ka tunnetuslik sisu, mis on meie kontrolli all, näiteks mõte, et me võistleme rivaaliga mingi väärtuse pärast, ja nendega kaasneb enese tõstmise strateegia. (Artiklis "Involuntary Sins" märgib Robert Merrihew Adams õigesti, et niisuguste emotsioonide eest laidetakse, kuid teeb järelduse, et see näitab, et need on tahtmatud. Hamptoni meelest see näitab, et vihkamine on tahtlik.)