cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helsingi toomkirik
Sisekujundus
Kiriku all olev võlvkamber ehitati algselt keldriks, kus asusid kütteseadmed ja kütusetagavarad. Kelder seisis tühjalt üle saja aasta, enne kui see 1970. aastal remonditi. Nüüd kasutatakse seda peamiselt näituste korraldamisteks. Toomkirik restaureeriti põhjalikult aastatel 1996–1999, mille käigus paigutati uus Carolus Enckelli loodud altarimaal ning valmistati tekstiilikunstnik Päikki Priha kavandatud uued kirikutekstiilid.
Järvere mõis
Vagula järve ääres paiknev, looduslikult hästi planeeritud mõisaansambel rajati Sõmerpalu mõisa kõrvalmõisana 18. sajandil. Pargis eraldi asuv väike historitsistlikult uusbarokne härrastemaja, niinimetatud vanaproua elamu, valmis 20. sajandi alguses. Kõrvalhooned on valdavalt ümber ehitatud.
Mõisa park (Järvere park) on hästi korrastatud ning rikastatud rohkete võõrpuuliikidega.
19. sajand
pisi|[[Põhja-Ameerika põlisameeriklasi tõrjuvate kolooniate, territooriumite ja kujuneva Ameerika Ühendriikide kaart aastal 1800]] pisi|Euroopa kaart pärast [[Viini kongressi 1815. aastal]] pisi|[[Eugène Delacroix' romantistlik õlimaal „Vabadus viib rahva barrikaadidele“, 1830, 260×325 cm, Louvre'i galeriis Pariisis]] thumb|[[Tallinna ehk varasema nimega Revali vanasadam Aleksei Bogoljubovi maalil, 1853]] pisi|[[Anton von Werneri maal Berliini kongressi viimasest koosolekust, mis toimus 13. juulil 1878]] pisi|Ameerika [[Vabadussammas, mis püstitati New Yorgi lahte Hudsoni jõe suudmesse 1886. aastal]] pisi|Kirjaoskus [[Austria-Ungari|Austria-Ungari keisririigis 1880ndatel]] pisi|[[1880. aastad|1880ndate kõrgklassi mood]] pisi|[[Euroopa kaart aastal 1890]] pisi|[[Briti kuninganna Victoria teemantjuubeli foto 1893. aastast]] 19. sajand ehk XIX sajand pKr ehk m.a.j on kristliku ajaarvamise üheksateistkümnes sajand, mis algas 1. jaanuaril 1801 ja lõppes 31. detsembril 1900.
Kümnendid ja aastad
1800. aastad: (1800), 1801, 1802, 1803, 1804, 1805, 1806, 1807, 1808, 1809
1810. aastad: 1810, 1811, 1812, 1813, 1814, 1815, 1816, 1817, 1818, 1819
1820. aastad: 1820, 1821, 1822, 1823, 1824, 1825, 1826, 1827, 1828, 1829
1830. aastad: 1830, 1831, 1832, 1833, 1834, 1835, 1836, 1837, 1838, 1839
1840. aastad: 1840, 1841, 1842, 1843, 1844, 1845, 1846, 1847, 1848, 1849
1850. aastad: 1850, 1851, 1852, 1853, 1854, 1855, 1856, 1857, 1858, 1859
1860. aastad: 1860, 1861, 1862, 1863, 1864, 1865, 1866, 1867, 1868, 1869
1870. aastad: 1870, 1871, 1872, 1873, 1874, 1875, 1876, 1877, 1878, 1879
1880. aastad: 1880, 1881, 1882, 1883, 1884, 1885, 1886, 1887, 1888, 1889
1890. aastad: 1890, 1891, 1892, 1893, 1894, 1895, 1896, 1897, 1898, 1899
1900
116
116. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad - 110. aastad - 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad
Aastad: 111 112 113 114 115 - 116 - 117 118 119 120 121
Amfiteater
pisi|[[Colosseum Roomas]] pisi|Amfiteater [[Arles'is]] pisi|Amfiteatri varemed [[Tarragonas]] Amfiteater on tõusvate istmeridadega poolringi- või ringikujuline vabaõhuteater.
Merikotkas (perekond)
Merikotkas (Haliaeëtus) on lindude perekond sugukonnast haugaslased.
Eestis elab üks liik sellest perekonnast – merikotkas (Haliaeëtus albicilla).
Tallinna loomaaia kollektsioonis on 3 liiki merikotkaid: merikotkas, hiid-merikotkas ja valgepea-merikotkas.
Liigid
Perekonda kuulub 8 liiki.
Väike doksoloogia
Õigeusu kirikus
Kreeka keeles
Kirikuslaavi keeles
Eesti keeles õigeusu kiriku tekstides
Katoliku kirikus
Ladina keeles
Ladinakeelsesse teksti on võrreldes kreekakeelsega lisandunud sõnad sicut erat in principio 'nii nagu oli algul', mis on edasi läinud ka protestantlike kirikute tekstidesse.
Luteri kirikus
Saksa keeles
Eesti keeles luteri kiriku tekstides
Kasutamine
Õigeusu kirikus, vanades idakirikutes ja kreekakatoliku kirikus kasutatakse väikest doksoloogiat palju jumalateenistuste eri osades ja eraviisilistes palvetes palvet lõpetava vormelina. Seda loetakse kolm korda osana iga jumalateenistuse alguspalvetest ja osana jumalateenistuse lõpul antavast õnnistamisest. Mitmest hümnist koosnevas seerias lauldakse seda enne viimast laulu, või kaheks jagatult: sõnad "Au olgu Isale ja Pojale ja Pühale Vaimule" lauldakse enne eelviimast hümni, ning enne viimast hümni, mis tavaliselt on pühendatud Jumalaemale, lauldakse teine pool alates sõnadest "nüüd ja ikka...".
Roomakatoliku kirikus loevad või retsiteerivad Gloria Patri vaimulikud, kuid alates teisest Vatikani kirikukogust loevad seda üha enam ja enam ka ilmikud. Ülistust kasutatakse tunnipalvuste sissejuhatuses, psalmide ja canticum ' ide lõpus, samuti missa introituses. Väljaspool liturgiat loetakse seda näiteks roosipärjapalvetes iga kord enne meieisapalvet.
Anglikaani kirikus lauldakse või loetakse Gloria Patri kõige sagedamini psalmide ja canticum 'ide lõpus hommiku- ja õhtupalvustel.
Luteri kirikus on "Au olgu..." olnud pikka aega psalmitekstide jätk ja lõpetus, samuti Siimeoni kiituslaulu lõpetus. Seda kasutatakse ka hommiku- ja õhtupalvustel.
Meretransport
pisi|[[Tanker läbimas Panama kanalit]] Meretransport ehk mereveondus on veetranspordi haru, mis tegeleb kauba- ja reisivedudega üle mere.
114
114. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad - 110. aastad - 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad
Aastad: 109 110 111 112 113 - 114 - 115 116 117 118 119
24. veebruar
24. veebruar on Gregoriuse kalendri 55. päev. Juliuse kalendri järgi 11. veebruar (1901–2100).
Eestis
pisi|Eesti iseseisvuspäeva tähistamine 1989. aastal
115
115. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad - 110. aastad - 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad
Aastad: 110 111 112 113 114 - 115 - 116 117 118 119 120
Mihkel Raud
pisi|püsti|Mihkel Raud (2008) Mihkel Raud (sündinud 18. jaanuaril 1969 Tallinnas) on eesti laulja, kitarrist, endine poliitik, ajakirjanik ja kirjanik. Ta oli XIII Riigikogu liige.
Haridus
Aastatel 1979–1987 õppis ta Tallinna 7. keskkoolis. Seejärel õppis pool semestrit inglise filoloogiat Tartu Riikliku Ülikooli kaugõppeosakonnas.
2005. aastal omandas Mihkel Raud magistrikraadi ajakirjanduse erialal University of the Arts London'i kommunikatsioonikolledžis.
Televisioon ja film
pisi|püsti|Mihkel Raud saate "[[Eesti otsib superstaari" kohtuniku rollis (2007)]] Lapsena mängis Raud filmides "Keskpäev" (1981) ja "Nukitsamees" (1981).
Raud juhtis koos Tuuli Kochiga TV3-s saadet "Koosolek", mis lõpetati 2005. aastal.
Ta oli üks kohtunikke telesaadetes "Eesti talent" ja "Eesti otsib superstaari".
Ta juhtis Eesti Televisioonis muusikasaadet "7 vaprat".
Muusika
Raud on mänginud kitarri ansamblites Golem, Metallist, Kulo, Singer Vinger, Ba-Bach, Mr. Lawrence ja Lenna.
Kirjandus
24. oktoobril 2008 ilmus tema autobiograafia "Musta pori näkku", milles kujutab naturalistlikult rokkansamblites mängimise aega 1980. aastatel. Teost on saatnud ülisuur müügiedu: paari esimese kuuga osteti seda üle 30 000 eksemplari.
2010. aastal ilmus põnevusromaan "Sinine on sinu taevas".
Poliitiline tegevus
Raud astus 21. aprillil 2014 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.
Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Tartu linnas, kogus 3227 häält ja pääses sellega Riigikogu XIII koosseisu. Ta oli riigikogu kultuuri- ja hariduskomisjoni liige.
7. juunil 2016 teatas Mihkel Raud, et lahkub nii Riigikogust kui ka poliitikast, tuues põhjuseks ebaõnnestumise poliitikuna.
Isiklikku
Mihkel Raud on kirjanike Aino Perviku ja Eno Raua poeg. Kirjanik ja japanoloog Rein Raud on tema vend, kunstnik Piret Raud tema õde.
2007. aastal abiellus ta kinnisvaramaakler Pärle Seppinguga. Kummalgi on varasemast abielust poeg. . Abielu lahutati augustis 2012.
2013. aastal abiellus ta juuksurist näitleja Liina Vahteriga. 30. juulil 2019 teatas Mihkel Raud Instagrami vahendusel, et tema ja Liina Raua kooselu on lõpule jõudnud. Sama aasta novembris teatas paar, et on taas koos.
Mihkel Raual on pojad Kaarel Eno (1997) ja Joosep (2015) ning tütar Mirjam (2013).
Oru vald
Oru valla naabrid olid Noarootsi, Risti, Taebla ja Ridala vald. Edelas ulatus vald mereni.
Ajalugu
Valla algne nimi oli Linnamäe vald. See moodustati 1991. aasta 19. detsembril. Otsus nimetada vald ümber Oru vallaks tehti 30. aprillil 1992.
Asustus
Auaste, Ingküla, Jalukse, Keedika, Kärbla, Linnamäe, Niibi, Oru, Mõisaküla, Salajõe, Saunja, Seljaküla, Soolu, Uugla ja Vedra.
Sirje Puura
Sirje Puura (neiuna Kuhlberg, sündinud 6. veebruaril 1949) on eesti laulja, rahvusooperi Estonia ooperi- ja operetisolist.
Õppinud 1959–1969 Vanemuise balletistuudios, lõpetanud 1971 Tartu Muusikakooli ja 1976 Tallinna Riikliku Konservatooriumi laulu erialal.
Volhovi jõgi
thumb thumb|Volhovi jõgi juulis 2004, taustal Novgorod Volhovi jõgi (vene Волхов, soome Olhavajoki) on jõgi Euroopas. Pikkus 224 km.
Sirje Puura
Aastast 1974 oli ta Estonia teatri solist. Tema esimene solistiroll oli operetis „Rose-Marie“, mis esietendus 1976. aastal. 2019. aastal, juba pensionil olles, laulis ta Estonias oma 70. sünnipäeva puhul "Savoy balli" etenduses.
Volhovi jõgi
Algab Ilmjärvest. Ülemjooksul voolab aeglaselt. Läbib lähte lähedal Novgorodi. Alamjooksul laskub Balti klindilt, moodustades kärestikke. Kärestikest allavoolu voolab rahulikult, jõekaldal on Kiriši, Volhovi ja Novaja Ladoga linn. Suubub Laadoga järve. Jõe järgi on nimetuse saanud ordoviitsiumi Volhovi lade.
Sirje Puura
Esinenud kontserdilauljana nii Eestis kui ka välismaal ning solistina vokaalsümfooniliste suurvormide ettekannetel. Ta on kaasa teinud mitmes filmis ja telesaates.
Ooper, operett, muusikal
Kui ei ole märgitud teisiti, siis on tegu Estonia ooperiteatri lavastusega, mille järel sulgudes on toodud esietenduse aasta.
Isiklikku
Sirje Puura abikaasa on laulja Väino Puura. Neil on tütar Annika ja poeg René; ka René tegeleb muusikaga.
Mõntu sadamakai tulepaak
Mõntu sadamakai tulepaak on Sõrve poolsaare kagurannikul Mõntu sadamas asuv tulepaak. See on punane metallsõrestik.
Mõntu sadamakai tulepaagi koordinaadid on.
Tule omadused
Tulepaak töötab pimedal ajal läbi aasta.
Tule kõrgus jalamist on 6 meetrit, merepinnast 8 meetrit, nähtav 4 meremiili.
Tuli on 360° punane.
Élie-Abel Carrière
Élie-Abel Carrière (4. juuni 1818 – 17. august 1896) oli prantsuse botaanik.
Élie-Abel Carrière tegeles peamiselt okaspuude uurimisega ning kirjeldas esimesena tsuuga, keteleeria ja ebatsuuga perekonda. Ta tegeles ka aianduse ja viljapuude uurimisega ning oli muu hulgas Pariisi loodusloomuuseumi puukooli peaaednik ja aiandusajakirja peatoimetaja.
Tema tähtsaim teos on 1855. aastal ilmunud "Traité Général des Conifères".
Tema kirjeldatud taksonitele lisatakse autorilühend Carrière. Varem on kasutatud ka lühendit Carr..
Ilmjärv
Ilmjärv, enamasti eesti keeles tuntud ka Ilmeni järve nime all, (vene keeles Ильмень, Ilmen, vanavene keeles Илмерь, Ilmer; soome keeles Ilmajärvi) on järv Venemaal.
Ilmjärve veepinna tase, seejuures ka sügavus ja pindala kõiguvad tugevalt (660–2200 km²). Keskmine tase on 18 meetrit üle merepinna. Suurim sügavus ulatub 10 meetrini, pindala on kuni 2100 km2. Välja voolab Volhovi jõgi, sissevoolavatest jõgedest on tähtsamad Lovat, Msta, Pola ja Šelon.
pisi|tühi|Kaart
Mediaator
"Mediaator" (ladina sõnast mediator 'vahendaja') on mitmetähenduslik sõna.
113
113. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad - 110. aastad - 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad
Aastad: 108 109 110 111 112 - 113 - 114 115 116 117 118
Arado Ar 95
Arado Ar 95 oli saksa ühemootoriline kahe- või kolmekohaline biplaan mereluure- ja torpeedolennuk, mis leidis kasutust Teises maailmasõjas. Lennuk konstrueeriti ettevõttes "Arado Flugzeugwerke GmbH ", arvestades esmalt selle plaanitavat kasutamist sõjalaevadel. Väike seeria lennukeid valmis ekspordiks, II maailmasõja puhkedes kättetoimetamata lennukid võeti kasutusele Luftwaffes, kus neid kasutati peamiselt mereluure ja vaatluse teostamiseks.
Arendus ja tootmine
1935. aasta kevadeks oli valminud saksa lennukikandja esimene tööprojekt. Samal ajal pöörduti Arado ja Heinkeli firmade poole tellimusega luua katapuldistardiks sobiv luurelennuk. Selle arendustöö tulemusena valmisid Heinkel He 114 ja Arado Ar 95.
Arado lennuki konstruktoriks oli Walter Blume. Esialgu otsustati ehitada kolm prototüüpi ja 10 eelseeria lennukit. Esimene prototüüp Ar 95V1 (tsiviilregistri tähis D-OHEO) sooritas esmalennu 3. detsembril 1936. aastal. Lennuk oli duralumiinium monokok kerega, kahepinnaline. Tiivad asetsesid üksteise kohal kerges nihkes, ülemine kandepind alumisest veidi eespool. Ruumi kokkuhoiuks lennukikandja tekil oli tiibu võimalik lennuki saba suunas liigendatult tahapoole kere külgedele pöörata. Lennuki tiivatalad ja ribid olid valmistatud samuti duralumiiniumist, mõlema tiiva alumise poole esiserv talani ja tiibade pealispind olid duralmiinium kattega, alt talast tahapoole, riidekattega. Prototüübi jõuallikaks oli 600 hj 12-silindrilise vedelikjahutusega Junkers Jumo 210Ca V-mootor. Peagi valmis ka teine prototüüp Ar 95V2 (D-OLUO), mille esmalend toimus 1937. aasta märtsis. Selle jõuallikaks sai tähtmootor SAM 22B, mis varsti sai rohkem tuntuks Bramo 322B nime all. Mõlemad esimesed prototüübid olid 2-kohalised, 1937. aasta aprillis valminud Ar 95V-3 (D-ODGY), nagu ka viies prototüüp Ar 95V-5 (D-OHGV) aga juba 3-kohalised. Need saidki esimese sarjana ehitamisele läinud lennukid Ar 95A etalonideks.
Kuna samal ajal mereväe Travemündes asunud katsekeskuses katsetamisel olnud Heinkel He 114 oli Arado lennukist paremate lennuomadustega, siis 10 lennukist koosnema pidanud eelseeria ehitamisest esialgu loobuti ning Ar 95 anti ekspordiks vabaks. Ekspordiks otsustati lennukil kasutada 845 hj 9-silindrilist BMW 132 tähtmootorit, mis oli Pratt & Whitney R-1690 Hornet mootori arendus. Selle jõuallikaga valmiski viies prototüüp Ar 95V-5 (D-OHGV) ning kuuest A-0 lennukist eelseeria.
Ar 95V-4 sai rataste voolujoonelise kattega mitte sissetõmmatava teliku ning pidi saama seeriaversiooni Ar 95B etaloniks. Kuna aga kõigi katsetatud Arado 95 prototüüpide lennuparameetrid jäid alla spetsifikatsioonis nõututele ning laev-lennukikandja valmimise ajaks oleks Ar 95B olnud juba moraalselt vananenud, siis selle sarjas ehitamisest loobuti ning 1937. aasta kevadel esitas Kriegsmarine uue tellimuse lennukikandjale sobivama luure- ja pommituslennuki väljatöötamiseks, mille tulemusena valmisid Arado Ar 195 ja Fieseler Fi 167.
Arado Flugzeugwerke Warnemündes asunud tehases valmis samal ajal kuuest Ar 95A-0 lennukist eelseeria. Lennukid said jõuallikaks 880 hj BMW 132Dc õhkjahutusega tähtmootori, mis käitas kolmelabalist muutuvsammuga Hamilton Standard propellerit. Lennuki relvastus koosnes kahest 7,92 mm kuulipildujast: fikseeritud ja sünkroniseeritud MG 17 tulistas ettepoole (laskemoonavaru 500 padrunit) ning tagumises kabiinis asunud liikuval alusel MG 15 laskemoonavaru oli kaheksa ketassalve, igas 75 padrunit.
Kasutus
Kolm eelseeria lennukit saadeti Legion Condori koosseisus Hispaaniasse, kus neid kasutati Hispaania kodusõjas lahingutes. 1939. aasta aprillis, Legion Condori likvideerimisel anti need üle hispaanlastele ning olid seal kasutusel kuni 1948. aastani. 1938. aastal tellis Tšiili omale üheksa Arado Ar 95 lennukit, mida oleks pidanud saama kasutada nii ratas- kui ujuktelikult. See tellimus täideti 1939. aastal. Hoolimata lennuki demonstreerimisest mitmetel lennundusnäitustel - rohkem ostjaid ei leitud.
Samal ajal oli aga Brandenburgi tehases alanud Arado Ar 95 ehitamine ekspordiks. Esialgne tellimus 50 lennukile vähendati küll kiiresti 39 ja seejärel 27 peale, aga ostjaid ei olnud neilegi. Nii võeti Ar 95A-5 tähiseks saanud lennukid (tehasenumbrid 2343 kuni 2369) 1941. aasta juulis Luftwaffe 125. luurelennugrupi 3. salga (3. Staffel der Aufklärungsfliegergruppe 125 - 3./AGr 125) relvastusse. Grupp tegutses 1941. aasta suvel ning sügisel Läänemerel. Kui aga 1942. aasta suvel saadeti Mustale merele, siis relvastati salk Blohm & Voss BV 138 luurelennukitega. Arado lennukid jäid Ida-Preisimaale seisma, kuni 1943. aastal said need omale eestlastest lenduritega (varasemast Sonderstaffel Buschmann) mehitatud 127. luurelennugrupi 1. (mereluure)salk. (1. (See)Staffel der Aufklärungsgruppe 127 - 1.(See)/AGr 127). Salk kasutas vähemalt 14 Ar 95 lennukit mereluureks ning allveelaevade jahiks Soome lahel.
Heinkel He 60
Heinkel He 60 oli Saksa kahepinnaline pontoonidega varustatud mereluurelennuk, mis konstrueeriti 1931. aastal ettevõttes Ernst Heinkel AG sõjalaeva parda-luurelennukiks, kuid neid kasutati teise maailmasõja ajal peamiselt rannikuluureüksustes.
Arendus ja tootmine
He 60 loodi salajase Saksa sõjamerelaevastiku (saksa keeles Reichsmarine) laiendusprogrammi raames. 1930. aastal sai Ernst Heinkel tellimuse konstrueerida katapuldistardiks sobiv ühemootoriline biplaan-luurelennuk. 1931. aasta augustis valmis esimene prototüüp HD 60 (tehase nr 380, tsiviilregistri tähis D-2157), kolm kuud hiljem valmis teine prototüüp HD 60a (tehase nr 381, D-2176). Pärast esimesi lennukatsetusi Heinkeli tehases anti mõlemad lennukid üle riiklikeks katseteks merelennukite katsekeskusesse Travemündes. Teine prototüüp purunes 16. detsembril 1931 lennuõnnetuses, esimene sai samuti katsetuste käigus vigastusi ning katselennud sellel lõpetati.
Kolmas prototüüp He 60B (tehase nr 418, D-2325, hiljem D-IKAV) sooritas esmalennu 1932. aasta augustis ning jõudis juba järgmisel kuul Travemündesse katsetustele. Peale selle katsetusi otsustas mereväe juhtkond tellida esimese sarja kümnest He 60 lennukist. Lennukid said tähistuse He 60C ning Heinkeli tehasenumbrid 431–440. Neist esimene lennuk – tehase nr 431, D-2486 – oli samal ajal kogu seeria prototüübiks, milles tehti mereväe nõutud muudatused. Ka see lennuk saadeti Warnemündesse katsetamiseks. Seekordsetele katsetustele järgnes uus tellimus 17 He 60D nimeks saanud lennuki ehitamiseks (tehase numbrid 485-501), mille prototüübiks oli sarja esimene lennuk – tehase nr 485, D-3214, hiljem D-IGOQ – ning mis saadeti jälle Warnemündesse.
Alanud Saksamaa taasrelvastumise käigus tellis lennundusministeerium mitmel korral uuesti He 60 lennukeid ning kuna Heinkeli tehas ei suutnud nõutud tähtajaks tellimust täita, kaasati tellimuste kiiremaks täitmiseks ka Arado tehas (alates 1935. aasta veebruarist, ehitati kokku 238 lennukit) ja Weser Flugzeugbau GmbH Einswardenis (alates 1936. aasta maist, kokku 76 lennukit). Koos Heinkeli 47 lennukiga sai Saksamaa lennuvägi kuni 1938. aasta märtsini kätte 361 sarilennukit. Merelennukeist ehitati Saksamaal rohkem vaid Arado Ar 196 luurelennukeid.
Kasutus
Kuigi Heinkel He 60 telliti eelkõige katapultiga varustatud sõjalaevadele luurelennukeiks, ei leidnud need lennukid selles rollis kasutust. BMW VI mootori võimsusest ei piisanud 3400 kg stardimassiga lennukile vajaliku võimekuse tagamiseks. Siiski oli sel lennukil oluline osa Saksa merelendurite väljaõppel, mis leidis kasutust ka rannikuluure üksustes. Järk-järgult vahetasid Arado Ar 196 luurelennukid nad ka selles rollis välja. 1944. aasta suvel loobuti viimaste Heinkel He 60 kasutamisest ka merelennukoolis.
1942. aasta suvel sai kümme Heinkel He 60 lennukit ka Tallinnas Ülemiste lennuväljal baseerunud ja eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmann. Lennukeid kasutati peamiselt allveelaevade avastamiseks Soome lahel ja sidelendudeks Soome lahe saartele. Juba järgmisel aastal vahetati lennukid võimsamate Arado Ar 95 vastu välja.
Surnud 28. märtsil
''Siin loetletakse 28. märtsil surnud tuntud inimesi.
Karen Blixen
pisi|Karen Blixen (1913) pisi| Karen Blixen-Finecke (17. aprill 1885 – 7. september 1962) oli taani kirjanik. Ta on kasutanud pseudonüüme Isak Dinesen, Pierre Andrezèl jt. Tema nimekamad teosed on "Aafrika äärel" ja "Varjud rohul" – teosed, mis lõid eurooplastele realistliku pildi Aafrika olustikust ja kultuurist.
Elukäik
Karen Dinesen sündis pere mõisas Rungstedlundis, 30 km kaugusel Kopenhaagenist. Tema isa William Dienesen oli sõjaväelane, maaomanik, sportlane, Taani parlamendi liige ja kirjanik ("Letters from the Hunt"). Tema ema Ingeborg Westenholz Dinesen oli rikka laevaomaniku tütar, esimene naine, kes valiti Rungstedi vallavolikokku.
Tema isa sooritas enesetapu siis, kui Karen oli 10-aastane, põhjuseks oli poliitiline ebaedu, depressioon ja oletatavalt ka süüfilise diagnoos. Ema jäi koos tädi ja vanaemaga kasvatama nelja last – kolme tütart ja ühte poega. Tütreid õpetas koduõpetaja, kes koos naissugulastega andis neile ebasüstemaatilise, kuid väga ühekultuurilise ja keelelise hariduse.
Karen, vanuselt teine laps, oli olnud isa lemmik. Kuigi Karen vaevu tundis oma isa, samastas ta end pigem tema kui oma naissugulastega. Kodus valitsev viktoriaanlik õhkkond, mis soosis kokkuhoidlikkust, tagasihoidlikkust ja moraalselt laitmatut käitumist, ei sobinud Kareni meelelaadiga. Hiljem on ta ise väitnud, et üheks Aafrikasse minemise põhjuseks olid erimeelsused tädiga.
Kõik kolm tütart olid lapsest peale andekad: õed Ea ja Elle muusika vallas, Karen kunstis ja kirjanduses. Lugusid kirjutama hakkas Karen kaheksa-aastaselt. Nooruses käis Karen Kopenhaagenis preili Sode kunstikoolis ja hiljem ka Taani kunstiakadeemias. Ta oli kunstist väga huvitatud ja pidas kunstiharidust oma kirjatööde suureks mõjutajaks. Rikkalik kirjeldus on tema loomingule tunnuslik.
Aafrikas
24-aastaselt armus Karen parun Hans von Blixen-Fineckesse, kes oli tema isa rootslasest nõo poeg. Karen kihlus aga hoopis tema kaksikvenna Broriga (1886–1946), kellega nad 1914. aastal Keeniasse kolisid ja abiellusid. Seal hakkasid nad Ngongi mägede jalamil kohvifarmi pidama. Kuigi Bror ei teadnud midagi põllumajandusest ega raamatupidamisest, hakkas ta farmi juhtima.
Aasta pärast abiellumist sai Karen teada, et ta on nakatunud süüfilisse. Elavhõbedatabletid, mida ravimiseks kasutati, ei mõjunud, ning ta pidi ette võtma raske teekonna läbi sõjas purustatud Euroopa, et minna end Taani ravima. Taanis oleku ajal kirjutas ta luuletuse "Ex Africa", mis iseloomustas maad, kust ta nii järsku lahkuma pidi.
1916. aastal osteti suurem farm Nairobi lähedale. Bror võttis juhtimise enda peale, kuid varsti selgus, et ta pole selle ameti jaoks usaldusväärne. Õige varsti palus Bror Karenilt lahutust, kuid lahutus sai vastu Kareni tahtmist teoks alles 1925. aastal. Bror tagandati endiselt ametikohalt ja farmi juhtimise võttis üle Karen.
1925. aastal Taanis viibides üritas ta luua kirjanduslikke kontakte, kuid tulutult. Siiski avaldati Tilskuerenis luuletus "Ex Africa" ja marionettnäidend "Tõe kättemaks".
1930. aastal läks kohvifarm ülemaailmse majanduskriisi mõjul pankrotti. 1931. aastal hukkus Denys Finch-Hatton lennuõnnetuses ja Karen naasis Aafrikast kodumaale.
Kirjanikukarjäär kodumaal
46-aastaselt, pärast 17-aastast eemalviibimist, kolis Blixen tagasi koju Rungstedlundi. Ema Ingebrog Dineseni toetusel üritas ta alustada täiesti uut elu – teha kirjanikukarjääri. Suure tahtejõu tulemusena õnnestus tal lõpetada oma jutukogumik "Seitse fantastilist juttu", mis avaldati Isak Dineseni nime all 1934. aastal USA-s. Seejärel avaldati need ka Inglismaal ja aasta hiljem Blixeni enda tõlkes ka Taanis.
Blixen oli aristokraatliku eluvaatega kirjanik, kes kasutas oma loomingus üleloomulikke elemente, esteetikat, õrna erootilist alatooni. Inspiratsiooni ammutas ta Piiblist, Homerose eepostest, Islandi saagadest ja Hans Christian Anderseni muinasjuttudest.
Blixen rõhutas alati, et ta on jutuvestja selle sõna traditsioonilises tähenduses. Ta nägi end kui meisterlikku jutustajat, kes suudab panna lugeja oma fantaasiamaailma sisse elama. Jutuvestmine ise on tema loomingus sageli oluline. Paljudes juttudes hakkab üks tegelane teisele midagi jutustama.
Blixeni jutud kalduvad üldiselt müütiliste teemade suunas. Sündmustik leiab aset "eksootilises minevikus" – tavaliselt 18. sajandi Lääne-Indias, Pärsias, Aasias. Sarnaselt müütidega on tegelased Blixeni lugudes pigem stiliseeritud tüübid kui realistlikud inimesed. Blixeni loomingule on antud mitmesuguseid hinnanguid. Ühtede jaoks on ta valge rassist, teiste jaoks suurepärane jutuvestja. Blixenit on iseloomustatud ka kui "naiselikkust jumaldavat feministi", sest ta rõhutab kahe soo erinevust ja naiselikkuse erilist jõudu.
Blixeni kaasaegsed kirjanikud, nende seas Truman Capote ja Ernest Hemingway, austasid tema loomingut väga. Karen Blixen kandideeris kaks korda Nobeli auhinnale, kuid 1954. aastal anti see Ernest Hemingwayle ja 1957. aastal Albert Camus'le.
Blixen on taani kirjanduses üks kuulsamaid nimesid, ometi leiavad mõned taani kirjandusteadlased, vahel veel nüüdki, et ta on taani kirjanduse jaoks liiga suur ja liiga veider.
Blixeni elust ja loomingust on valminud mitu filmi: Orson Wellesi "Surematu lugu" (1968), Sydney Pollacki "Minu Aafrika" ("Out of Africa", 1985), Gabriel Axeli "Babette'i pidusöök" ("Babettes gæstebud", 1987) jt.
Eesti keeles on Blixenilt ilmunud teosed "Aafrika äärel", "Varjud rohul", "Taani novelli" sarjas ilmunud "Heloise" ja "Babette'i pidusöök", mis sisaldab kahte lugu kogumikust "Saatuse anekdoodid".
1946. aastal tehti Blixenile selgroo-operatsioon ja 1955. aastal maohaavandite operatsioon – eemaldati kolmandik tema maost. Selle tagajärjel oli ta võimetu kirjutama, kuid esines raadios. Aastal 1959 võttis Blixen ette reisi USA-sse, kus ta kohtus Marilyn Monroe, Arthur Milleri, Carson McCullersi ja teistega. Ta oli aukülaline Riiklikus Kunstide Instituudis, kus ta kõneles teemal "Minu elu motod" (eesti keeles Loomingu Raamatukogus 1993, 37/39).
Blixen suri 7. septembril 1962 77-aastaselt Rungstedlundis. Ta on maetud Rungstedlundi Ewaldi mäe tippu.
Nairobi linnaosa, kus Blixen elas ja farmi pidas, on nimetatud tema auks Kareniks. Maja, kus ta elas, on muudetud majamuuseumiks. Blixeni majamuuseum on ka Rungstedlundis.
Looming
Tema teosed "Seitse fantastilist juttu" ja "Aafrika äärel" lõid läbi eeskätt Ameerikas. Kodumaal saavutas ta populaarsuse veidi hiljem.
Kogumikus avaldatud lood sisaldavad maagilisi ja üleloomulikke elemente. Blixen oli vaimustatud Mary Shelley "Frankensteinist", aga oma lugudes ei tahtnud ta luua mitte hirmutunnet, vaid tugevat muljet. Asetades lugude tegevustiku saja aasta kaugusele minevikku, lootis ta, et realismi vältimine muudab jutud müütilisteks. Lood on omavahel peenelt ühendatud, meenutades struktuuri poolest veidi "Tuhandet ja ühte ööd". Kogumiku parimaks looks peetakse "Üleujutust Norderneys". Loo tegelased on surmale määratud, kuid nad ei kaota oma huumorimeelt. Selle kogumikuga sai tema kirjanikukarjäär hoo sisse. Järgmistena avaldati "Aafrika äärel" (1937) ja "Talvejutud"(1942)
"Aafrika äärel" on mälestusteraamat, milles autor kirjeldab oma elu Aafrikas. Blixen jutustab pärismaalastest, oma külalistest ja farmis aset leidnud sündmustest, kuid mitte kronoloogilises järjekorras. Teos meenutab pigem omavahel seotud juttude kogu kui romaani. Raamatule on antud üsna erinevaid hinnanguid. Mõned on pidanud teda meisterlikuks jutuvestjaks, teised rassistiks, kuna ta on võrrelnud pärismaalasi loomadega. Nii arvab näiteks keenia kirjanik Ngugi wa Thiong'o. Teised kriitikud leiavad aga samades lõikudes ülla, ehk küll veidi konstrueeritud kirjelduse Aafrikast ja tema inimestest. Blixeni narratiiv on kunstlik, autori loodud maailm, kus palju tähelepanu on pööratud küllaltki tüüpiliste tegelaskujude kirjeldamisele. "Aafrika äärel" on järjekordne ilustustega lugu, mida Blixenile meeldis jutustada. Seega tuleb meeles pidada, et ükskõik kui realistlikuna ka jutustatav ei mõju, on ikkagi tegemist autori rekonstruktsiooniga.
Blixen arvas, et Aafrika on, kus inimesed eksisteerivad ehedamal kujul kui Euroopas. Euroopas on aset leidnud moderniseerimine, tekkinud on tööstus ja suured linnad. Seetõttu on eurooplased loodusest võõrdunud ja unustanud teatud tõed, mida aafriklased hästi mäletavad. Aafrika on Blixeni jaoks paradiis. Samuti usub Blixen, et teatud inimesed on aristokraadid, kuna nad on vaistlikult väärikad ja oskavad käituda üllalt. Aristokraatlikkust ei omista Blixen mitte ainult eurooplastele, vaid ka mitmetele aafriklastele.
1960. aastal ilmunud "Varjud rohul" on teose "Aafrika äärel" järg. Tegevustik ja tegelased on jäänud samaks. Erinevuseks on see, et nüüd pole Aafrikast lahkumisest möödas mitte viis, vaid peaaegu kolmkümmend aastat. Blixen räägib rohkem oma teenijaskonnast ja sellest, mil viisil on ta jäänud pärast Aafrikast lahkumist ikkagi Aafrikaga seotuks.
Kogumikku "Talvemuinasjutud" (1942) peetakse kõige viimistletumaks. Pealkiri on tuletatud William Shakespeare'i näidendist "Talvemuinasjutt". Samas on lugudes palju vihjeid ka muinasjuttudele, Piiblile ja kirjanduslikule traditsioonile. Estetismi ja kadunud aadli sädeleva pealispinna all lahkab Karen Blixen inimese otsustamisprotsesse. Jutustused tabavad inimest punktis, kus ta peab tegema valiku, mis määrab tema elu.
"Gengældelsens veje" ("Ingellikud kättemaksjad", 1947), avaldatud Pierre Andrézeli nime all, on kirjutatud Teise maailmasõja ajal, mil Taani oli natside poolt okupeeritud. See on Blixeni ainuke täispikk novell. Noorte kangelannade läbielatud õudusi tõlgendatakse natsismi allegooriana.
"Saatuse anekdoodid" (1958) sisaldas viit lugu, millest kaks on ilmunud ka eesti keeles: "Babette'i pidusöök" (e.k. 1996) ja "Surematu lugu". Neist tuntum on "Babette'i pidusöök". Teose tegevus toimub Norra puritaanlikus kalurikülas, kus vanatüdrukutest õdede Martine ja Philippa juurde saabub ootamatult prantsuse naine Babette, kes oli sunnitud põgenema oma kodumaalt. Babette lubas õdesid peavarju eest truult teenida ja seda ta 12 aastat tegigi. Kui Babette võidab loteriiga, kulutab ta võidu suurejoonelise lõunasöögi valmistamisele. Lõunalauas selgub, et Prantsusmaal oli Babette olnud suur kokk. Ta pidas end suureks kunstnikuks ja säärase vapustava lõunasöögi valmistamine oli tema jaoks oma võimete näitamine – tema õnn. Paraku oli see viimane kord, kui ta seda teha sai, sest enam ei olnud kedagi, kes tema kokakunsti oleks imetlenud. Seda lugu peetakse Blixeni vastuseks oma kriitikutele.
"Surematu lugu" räägib vanast rikkast teekaupmehest Mr. Clayst. Ühel õhtul kuuleb Mr. Clay loo madrusest, kellele üks vanahärra lubas maksta viis gini, kui too veedaks öö tema naisega. Vanahärra soovis pärijat, kuna tal endal polnud seda õnnestunud saada. Mr. Clay noor abiline Elishama ütles, et see lugu on väljamõeldis, mida madrused ikka omavahel räägivad, kuid mida pole tegelikult kunagi juhtunud. Fakte armastavat Mr. Clayd selline avastus ärritas ning ta otsustas selle loo tegelikkuseks muuta. Selle loo tarvis leitakse nii noor naine Virgine kui ka noor madrus. Mr Clay loodab nüüd, et madrus hakkab temaga juhtunut edasi rääkima, kuid madrus ütleb hoopiski, et sellest ei räägi ta kunagi mitte kellelegi.
Plektron
thumb|Kitarriplektronid. Ülevalt päripäeva: plastplektron, imiteeritud kilpkonnakilp, plastplektron hõõrdumisvastase kattega, roostevabast terasest plektron, (võrdhaarne) kolmnurkplektron, "hai uim".
Plektron (kreeka sõnast tähendusega 'lööma') on plastist või harvemini muust materjalist ese, mis on mõeldud näppekeelpillide (kõige sagedamini kitarri, kuid näiteks ka kandle) keelte tõmbamiseks.
Peale plektroni kasutatakse selles tähenduses veel mitut sõna, näiteks lipits, mediaator (kõnekeeles ka lühendvorm "medikas") ja triller. Käibel on ka ingliskeelsed sõnad plectrum ja pick.
Heinkel He 50
He 50 (ka HD 50) on ühemootoriline kahekohaline luure- ja pommituslennuk, mis loodi ettevõttes Ernst Heinkel AG 1931. aastal ning leidis kasutust Teises maailmasõjas.
Arendus ja tootmine
1931. aastal tellis Jaapani laevastik Ernst Heinkeli firmalt kahekohalise pikeeriva pommituslennuki arenduse, mis oleks võimelina kandma kahte 250 kg pommi, taluma katapultstardil tekkivaid koormusi ning võiks (vastavalt vajadusele) olla kas ratastelikuga või ujukitel.
Esimesena valmis 1931. aasta suvel ujukitel Heinkel He 50aW, mille jõuallikaks oli 390 hj Junkers L5 ridamootor. Selle võimsusest ei piisanud projekteerimisel seatud ülesannete täitmiseks. Seetõttu valmis ratastelikuga teine prototüüp He 50aL 490 hj Siemens Jupiter VI tähtmootoriga (litsentsi alusel toodetud Bristol Jupiter). Valmis veel üks ratastelikul He 50 prototüüpi, mis sai ekspordiks uue tähistuse He 66 ning müüdi 1933. aasta detsembris koos jooniste ning tootmisõigustega Jaapani laevastikule. Jaapanis toodeti lennukit nimetuse Aichi D1A all.
Esimest maalennuki He 50aL prototüüpi tutvustati 1932. aastal ka Saksamaa kaitseministeeriumi esindajatele, kellele lennuk huvi pakkus. Esitati tellimus veel kolme katselennuki ja 60 esimese seerialennuki He 50A-1 tootmiseks. Seeriatootmine algas juba 1933. aastal ning lennukid valmisid sama aasta jooksul, prototüüpide lennukatsetuste ajal. Kuna Heinkel ei suutnud korraga nii paljusid lennukeid oma tehases valmistada, siis osalesid nende tootmises ka Bayerische Flugzeugwerke ja Focke-Wulf.
Lennuki vastu tundis huvi ka Hiina valitsus, mis tellis 1934. aastal kaksteist He 50A sarnast, kuid ekspordiks samuti tähistuse He 66 saanud lennukit. Lennukid valmisid sama aasta jooksul ning juba järgmisel aastal telliti juurde veel kaksteist lennukit, mille jõuallikaks oli aga 600 hj Bramo 322B tähtmootor ning said tähistuse He 66b. 1935. aastal Luftwaffe konfiskeeris need lennukid ning võttis kasutusele He 50B tüübitähisega. Hiljem otsustati need siiski tellijale tagasi anda.
Kasutus
He 50A võeti kasutusse alates 1933. aastast. Sellega relvastati esimesed Luftwaffe pikeerivate pommituslennukite üksused. Üks lennuk saadeti katsetamiseks ka Hispaaniasse, kus osale Legion Condor koosseisus Hispaania kodusõjas. Järk-järgult vahetati Heinkeli lennukid lahingüksustes Henschel Hs 123 ja Junkers Ju 87 pommituslennukite poolt välja ning see jäi peamiselt kasutusse treeninglennukina.
Michael von Wrangell
Parun Michael von Wrangell (vene Михаил Егорович (Георгиевич) Врангель; 29. detsember 1836 Peterburi – 2. oktoober 1899 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Ta sai keiser Aleksander II ajal kindralmajoriks, oli Płocki kuberner 4. novembrist 1866 kuni 23. jaanuarini 1872, Liivimaa tsiviilkuberner 10. veebruarist 1872 kuni 22. novembrini 1874 ja hiljem kindralleitnant.
Talle kuulus Torossovo mõis (vene Усадьба Торосово) Peterburi kubermangus.
Perekond
Tema vanemad olid Uhtna mõisniku poeg,tõeline riiginõunik Georg von Wrangell (1803–1868) ja Peterburi kubermangu Kalmotka mõisast (vene Усадьба Калмотка, Верино) pärit Dorothea Rausch von Traubenberg (1807–1851). Ta abiellus 1867 Charlotte Pauline Anna Natalie von Korffiga (1848–1919), kes oli kindralleitnandi ja kindraladjutandi Paul von Korffi (1803–1867; Павел Иванович Корф) ja Anna von Korffi tütar. Abielust sündisid:
Dmõtro Gnatjuk
Dmõtro Gnatjuk (ukraina keeles Дмитро Михайлович Гнатюк, 28. märts 1925 – 29. aprill 2016 Kiiev) oli Ukraina ooperi- ja kammerlaulja (bariton), lavastaja ja pedagoog.
Ta oli alates 1945. aastast Tšernovitski oblasti muusika- ja draamateatri artist. 1951 lõpetas Kiievi Konservatooriumi laulukateedri ja 1975 Kiievi Teatrikunsti Instituudi muusikalavastuse kateedri.
Alates 1951. aastast oli ta Kiievi Ooperi- ja Balletiteatri solist, 1979–1980 direktor, 1980–1988 lavastaja, 1988–2011 kunstiline juht ja pealavastaja. .
1985. aastast oli ta lisaks ka Kiievi Lastemuusikateatri lavastaja. . Ta esines ka kontsertlauljana, tema repertuaaris oli üle 200 klassikalise teose, rahvalaule ja romansse.
Epifenomen
Näiteks väidavad mõned rahvusvaheliste suhete teoreetikud, et rahvusvahelised organisatsioonid on riikide epifenomenid. Statistikas võib ilmneda epifenomenilisi seoseid, mis ei ole otseselt põhjusliku iseloomuga: näiteks esineb antibiootikumide tarvitajatel rinnavähki sagedamini, kuid antibiootikumid ei põhjusta rinnavähki, vaid rinnavähiga kaasneb põletik, mille korral kasutatakse antibiootikume. Koolide sulgemine võib olla kooliealiste laste arvu vähenemise epifenomen.
Epifenomen võib olla (aga ei pruugi olla) põhinähtuse põhjustatud. Esimesel juhul saab teda tavaliselt vaadelda põhinähtuse kõrvalsaadusena.
Sõna kasutatakse filosoofias ja meditsiinis ka kitsamalt määratletud terminina.
Meditsiin
Sõna pärineb meditsiinist: epifenomenideks on nimetatud nähtusi, mis lisanduvad haiguse käigus ega ole haigusele tüüpilised. Epifenomenid võivad olla, kuid ei pruugi olla haiguse põhjustatud.
Filosoofia
Filosoofias nimetatakse epifenomeniks nähtust, millel on küll põhjus, kuid puuduvad tagajärjed või puuduvad füüsilised tagajärjed. Filosoofilist positsiooni, mis postuleerib epifenomenide olemasolu, nimetatakse epifenomenalismiks. Enamasti räägitakse epifenomenalismist ja epifenomenidest selles tähenduses vaimufilosoofias: kõiki vaimunähtusi või mingit osa nendest võidakse pidada teatud füüsiliste nähtuste epifenomenideks.
Vodja mõis
pisi|Vodja mõis pisi|Vodja mõisa kavaleridemaja 2009. aastal pisi|Vodja mõisa tagakülg pisi|Vodja mõis peegelpildis Vodja mõis (saksa keeles Wodja) oli rüütlimõis Peetri kihelkonnas Järvamaal. Praegu jääb kunagine mõis Paide linna Järva maakonnas.
Ajalugu
Vodja mõis loodi 17. sajandi alguses.
17. sajandi keskpaigas läks mõis Hans von Ferseni omandusse. Ferseni tütar Magdalena Elisabeth abiellus Bengt Gustav von Roseniga, ning nende tütar Adam Friedrich von Stackelbergiga.
Adam Friedrich von Stackelbergi poeg Johann Wolmar von Stackelberg lasi ehitada mõisa peahoone.
1783. aastal sai mõisa omanikuks Johann Wilhelm von Toll, kelle järeltulijaile jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Mõisakompleks
Vodja mõisa kivist peahoone on ehitatud mitmes järgus. 18. sajandi viimasel veerandil rajati kelpkatusega klassitsistlik peahoone. 19. sajandil lisati ka tiibhooned.
Peale võõrandamist asus hoonesse Vodja kool.
1935. aastal hoone põles, ning sellele lisati teine korrus. Põhikool tegutses härrastemajas 2004. aastani.
Praegu on mõis eravalduses ning seal paikneb erakool.
Säilinud on ka hulk kõrvalhooneid, millest tähelepanuväärseim on 1873. aastal valminud kavaleridemaja.
Vodja mõisa parki ilmestavad tiigid ja kanalid.
Konventsioon (bridž)
Konventsioon bridžimängu mõistena tähendab partnerite vahel eelnevalt kokkulepitud üksikpakkumist, mis tähendab midagi muud kui soovi mängida nimetatud lepingut. Näiteks avatakse mitmes Tugeva Risti pakkumissüsteemis kõik lehed, mille väärtus on üle 16 honöörpunkti, pakkumisega 1♣ - kuid pakkujal ei pruugi seejuures käes olla mitte ühtki kaarti ristimastis.
Mõntu alumine tulepaak
Mõntu sihi alumine tulepaak on Sõrve poolsaare kagurannikul Mõntu sadamast 200 m põhja pool asuv tulepaak. Moodustab Mõntu ülemise tulepaagiga sihi 298,5°. See on musta püsttriibuga valge täisnurkne tahvel metallsõrestiktornil.
Mõntu alumise tulepaagi koordinaadid on.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
STAYMAN - pärast avangut 1NT (15/16 - 17/18 pildipunkti, ühtlane jaotus) küsib partner geimikutsuva jõu (8+ pildipunkti) ja neljase kallismastiga (ärtu/pada) 2♣ tähendusega "Partner, kas sul on neljast kallismasti?" Avaja teeb ilma neljase kallismastita kunstliku taaspakkumise 2♦ ja näitab pakkumistega 2♥ või 2♠ vastavat neljast masti. Paljud paarid kasutavad ka kunstlikku taaspakkumist 2NT, mis tähendab, et avajal on neljased mõlemad kallismastid. Konventsiooni eesmärk on leida võimalik 4-4 trumbiklapp kallismastis.
Mõntu alumine tulepaak
Tule omadused
Tulepaak töötab pimedal ajal läbi aasta.
Ugāle
pisi|Kultuurimaja Ugāle asulas Ugāle on küla (lielciems) Lätis Kurzemes Ventspilsi piirkonnas Ugāle vallas; ühtlasi selle valla halduskeskus. Enne 1. juulit 2009 asus asula Ventspilsi rajoonis. Asula jääb Engure jõe vasakule kaldale. Asulast 38 km kaugusele jääb Ventspils.
Mõntu alumine tulepaak
Tule omadused
Tule kõrgus jalamist on 10 meetrit, merepinnast 14 meetrit, nähtav 6 meremiili.
Tuli on 297–300° valge.
Tōkyō Rahvusmuuseum
thumb|280px|Tōkyō Rahvusmuuseum Tōkyō Rahvusmuuseum (東京国立博物館 Tōkyō Kokuritsu Hakubutsukan) on asutatud 1872. aastal ja see on Jaapani vanim ja suurim muuseum. Muuseum asub Ueno pargis Taitōs, Tōkyōs.
Dalia Grybauskaitė
pisi|Dalia Grybauskaitė astub presidendiametisse (2009) pisi|Dalia Grybauskaitė (2010) Dalia Grybauskaitė (sündinud 1. märtsil 1956 Vilniuses ) on Leedu ja Euroopa Liidu poliitik, kes oli 12. juulist 2009 kuni 12. juulini 2019 Leedu president.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
JACOBY - pärast avangut 1NT pakub partner viiese ärtuga 2♦, viiese pajaga 2♥. Avaja peab taaspakkuma järgmist masti ning edasine pakkumiskäik sõltub partneri lehe reaalsest tugevusest (geimilekutsuva jõuga teeb ta tavaliselt üldise kutse 2NT). Võimalik on kasutada ülekandeid ka odavmastidesse (2♠ kannab ristisse, 3♣ ruutusse). Konventsiooni eesmärk on jätta tugevam käsi varjatuks.
Dalia Grybauskaitė
Ta lõpetas 1983 Leningradi Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna. Seejärel töötas ta lühikest aega Leedu NSV Teaduste Akadeemia tegevsekretärina ja sai 1988 Moskvas doktorikraadi majanduses.
Tōkyō Rahvusmuuseum
Muuseumi valduses on enam kui 110 000 museaali, millest 87 on arvatud Jaapani rahvusaarete hulka.
Ugāle
Külas on keskkool, postkontor ja kultuurimaja. Seal asuvad nii õigeusu kirik, luteri kirik kui ka katoliku kirik. Sealne luteri kirik on arhitektuurimälestisena riikliku kaitse all, riikliku kaitse all on ka sealne linnamägi, mis rajati XII sajandil Vanema ja Ventava muinasmaakondade piirile, ja kunstimälestistena sealse kiriku 19 kirikuliste pinki, kaks ahju, kantsel, altar, orel ja oreli noodivihik.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
NEGATIIVNE KONTRA - reeglina kasutatakse esimesel pakkumisringil näitamaks väärtusi vastaste poolt pakkumata mastides. Klassikaline on näiteks vastaste 1♠ kontreerimine 10-11 pildipunkti, neljase ärtumasti ja pada pidurita. Kontreerinu partner peaks pakkuma oma parimat masti või tugeva(te) vastaste masti(de) puhul passima trahviks.
Dalia Grybauskaitė
1983–1990 töötas ta Vilniuse Kõrgemas Parteikoolis põllumajandusosakonna juhataja ja poliitökonoomia osakonna lektorina.
Tōkyō Rahvusmuuseum
Muuseumi koosseisu kuuluvad sellised allüksused nagu Honkan (本館 'Jaapani galerii'), Tōyōkan (東洋館 'Aasia galerii'), Hyōkeikan (表慶館), Heiseikan (平成館), Hōryū-ji Hōmotsukan (法隆寺宝物館 'Hōryū-ji aarete galerii') ja Shiryōkan (資料館 'Uuringute ja informatsiooni keskus) ning muud.
Dalia Grybauskaitė
1991 oli ta Leedu peaministri kantselei direktor, 1991–1993 välismajandusministeeriumi Euroopa osakonna juhataja, 1993–1994 Leedu välisministeeriumi majandusosakonna juhataja ja Euroopa Liiduga peetud vabakaubanduse kehtestamise kõneluste juht, 1994–1995 Leedu erakorraline esindaja Euroopa Liidus Brüsselis.
Tōkyō Rahvusmuuseum
Muuseumis on võimalik informatsiooni saada nii jaapani, hiina, inglise, prantsuse, saksa, korea kui ka hispaania keeles.
Dalia Grybauskaitė
Aastatel 1996–1999 oli ta Leedu saadik Ameerika Ühendriikides, 1999–2000 Leedu aserahandusminister ning Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapangaga peetud läbirääkimiste juht, 2000–2001 asevälisminister ja Leedu delegatsiooni juht ühinemisläbirääkimistel Euroopa Liiduga ning 2001–2004 Leedu rahandusminister.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
BLACKWOOD - kasutatakse slämmipakkumise lõppfaasis. Pärast seda, kui pakkumise käigus on trumbimast kokku lepitud ja tuvastatud kontrolli (äss, kuningas, singel või renoo) olemasolu kõikides mastides, teeb üks partneritest kunstliku pakkumise 4NT tähenduses "Partner, mitu ässa sul on?". Blackwoodi baasvariandis vastab partner 5♣ - 0 või neli ässa; 5♦ - üks äss; 5♥ - kaks ässa; 5♠ - kolm ässa. Kasutusel on ka RKCB (Roman Key Card Blackwood), kus trumpkuningas loetakse viiendaks ässaks ja vastatakse 5♣ - 0 või kolm ässa; 5♦ - üks või neli ässa; 5♥ - kaks ässa ilma trumpemandata; 5♠ - kaks ässa ja trumpemand. Samuti on populaarne lühendatud Blackwood vastustega 5♣ - 0 või kolm ässa (neljast); 5♦ - üks või neli ässa, ning pakkumised alates 5♥ tähendavad kaht ässa erinevate võimalustega (värv, tugevus, "ülejäänud" vms).
Dalia Grybauskaitė
1. maist kuni 11. novembrini 2004 oli ta Euroopa Komisjoni haridus- ja kultuurivolinik ning 22. novembrist 2004 kuni 1. juulini 2009 rahastamisprogrammide koostamise ja eelarve volinik.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
CAPPELLETTI - üks kaitsevõimalustest vastaste tugeva 1NT vastu. Kasutatakse nii teiselt kui ka neljandalt käelt ühe- või kahemastilehtedega. Ülepakkumine 2♣ tähistab suvalist ühemastilehte (vähemalt 6 kaarti, partner pakub nõrga lehega 2♦ "passi või paranda" ja tugeva lehega 2NT lepinguks partneri mastis kolmesel kõrgusel); 2♦ näitab mõlemat kallismasti (vähemalt 5-4), 2♥ ärtut + odavmasti, 2♠ pada + odavmasti, 2NT mõlemat odavmasti, kontra on trahviks ja lubab 15/16 - 17/18 pildipunkti.
Dalia Grybauskaitė
26. veebruaril 2009 teatas Grybauskaitė, et kavatseb kandideerida 2009. aasta Leedu presidendivalimistel. Ta võitis 17. mail toimunud valimised esimeses voorus, kogudes 68,16% häältest. Ta on Leedu kõigi aegade esimene naispresident. Ametisse vannutati ta 12. juulil ja tema ametiaeg kestab viis aastat.
Järgmisel päeval pärast ametisse asumist loobus Grybauskaitė poolest oma palgast ja andis korralduse suunata igal kuul pool (1868 eurot) oma palgast otse riigikassasse. Tema jaoks oli see üksnes väike osa sissetulekust. Euroopa Komisjoni endise voliniku hüvitis oli märksa suurem: 3 aasta jooksul 7900 eurot kuus.
Konventsioon (bridž)
Tuntumad konventsioonid
OGUST - süsteemides, kus 2♦/♥/♠ tähistab poolblokki (6-11 pildipunkti, kuuene või parem mast), küsib partner geimihuvi korral 2NT tähenduses "Palun täpsusta oma jõudu ja masti!" Kõige levinum vastuseskeem on: 3♣ minimaalne jõud (6-8 punkti) ja minimaalne mast (Ä või KE), 3♦ minimaalne jõud ja maksimaalne mast (ÄK või KES), 3♥ maksimaalne jõud (9-11 punkti)ja minimaalne mast, 3♠ maksimaalne jõud ja maksimaalne mast, 3NT soliidne mast (ÄKS10 või parem).