Maailm_kui_tahe_ja_kujutlus
§ 34
Kui vaimujõust tõstetuna lakatakse asju vaatlemast ainult järgides nende omavahelisi suhteid, kusjuures lõppeesmärk on alati suhe oma tahtega, teadvust ei lasta enam hõivata ka mitte abstraktsel mõtlemisel, mõistuse mõistetel, vaid andutakse kogu vaimujõuga kaemusele, sukeldutakse sellesse täielikult ja lastakse kogu teadvusel täituda parajasti kohaloleva loodusliku eseme rahulikul kontemplatsioonil, kaotades end täielikult sellesse esemesse, unustades oma indiviidi, oma tahte, ja jäädes püsima veel ainult puhta subjektina, objekti selge peeglina, nagu kohal oleks ainult ese ilma tajujata ning kaejat ei saa enam kaetavast lahutada, vaid nad on saanud üheks, kogu teadvus on täidetud ja hõivatud ühestainsast näitlikust pildist, objekt on väljaspool suhteid millegagi väljaspool teda, subjekt on väljaspool suhteid tahtega, siis ei tunnetata enam üksikut asja kui niisugust, vaid ideed, ja kaeja ei ole enam indiviid, sest indiviid on kaotanud end sellesse kaemusse, vaid puhas, tahtetu, valutu, ajatu tunnetussubjekt. Baruch Spinoza pidaski seda silmas, kui ta kirjutas: "vaim on igavene, niivõrd kui ta mõistab asju igaviku vaatepunktist". Alles siis esineb maailm kui ettekujutus täielikult ja puhtalt ning tahe objektiveerub täielikult, sest ainult idee on tema adekvaatne objektsus. See kätkeb ühtviisi objekti ja subjekti, sest see on tema ainus vorm; siin on nad täielikult tasakaalus; ja nii nagu objekt ei ole siin midagi muud kui subjekti ettekujutus, on ka subjekt, mis täielikult lahustub kaetavasse esemesse, saanud selleks esemeks endaks, kogu teadvus ei ole enam midagi muud kui kõige selgem pilt sellest esemest. See teadvus, mis kõiki ideid järgemööda ette kujutab, moodustabki õieti kogu maailma kui ettekujutuse. Täpselt nii nagu idees ei ole subjekt ja objekt enam eristatavad, sest nad täidavad ja läbistavad teineteist täielikult, taassünnib idee, tahte adekvaatne objektsus, päristine maailm kui ettekujutus, on ka seejuures tunnetav ja tunnetatatav indiviid asjadena iseeneses eristamatus. Sest kui sellest päristisest maailmast kui ettekujutusest täiesti lahti öelda, siis ei jää muud üle peale maailma kui tahte. Tahe on selle idee iseenesesolemine, mis teda täielikult objektiveerib; ta on ka selle üksiku asja ja seda tunnetava indiviidi iseenesesolemine, mis teda ebatäielikult objektiveerivad. Tahtena, väljaspool ettekujutust ja kõiki selle vormi, on ta üks ja seesama kontempleeritavas objektis ja indiviidis, mis saab selles kontemplatsioonis ülenedes teadvustab end puhta subjektina; nad ei ole iseeneses erinevad, sest iseeneses on nad tahe, mis siin iseennast tunnetab, ning on paljus ja erinevus ainult nähtumuses. Nii nagu mina ilma objektita, ilma ettekujutuseta, ei ole tunnetav subjekt, vaid pime tahe, ei ole tunnetatav asi ilma minuta kui tunnetamise subjektita objekt, vaid tahe, pime tung. See tahe on iseeneses minu tahtega üks ja seesama, ainult maailmas kui ettekujutuse, mille vorm on alati vähemalt subjekt ja objekt, läheme lahku kui tunnetav ja tunnetatav indiviid. Kui tunnetamine, maailm kui ettekujutus, on kaotatud, jääb üle ainult tahe, pime tung. See, et ta saab objektsuse, saab ettekujutuseks, eeldab ühe hoobiga nii subjekti kui ka objekti, aga see, et see objektsus on tahte puhas, täiuslik, adekvaatne objektsus, eeldab objekti ideena, vabana aluse lause vormidest, ja subjekti puhta tunnetussubjektina, vabana individuaalsusest ja tahtele alluvusest.