cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna kõrgeimad ehitised
Topograafia
Tallinna looduslikku maastikku vormivad liivakivi ja paekivi klindid. Alumine koosneb kambriumi ajastu Pirita ja Tiskre aluspõhja lademe nõrgalt tsementeerunud sinisavi terrassist ja liivakivist. Ülemise Lasnamäe-Pääsküla klindi moodustab murrutusjärsakuna ordoviitsiumis settinud paekivi ja selle lademete rusukaldad. Kallaste panga ja Maardu klindilahe vahelise klindilõigu eripära on eelkõige Suur-Tallinna klindilaht enda mattunud ürgorgude ja klindipoolsaarte, -neemikute ja -saarte keerdkäikudega. Klindilahe geograafiliseks vasteks on Tallinna laht, mis süüvib poolkaarjalt kuni 7 km ulatuses ja 18 km laiuselt Põhja-Eesti paeplatoosse.
Vanalinna pinnamood on nüüdisajal tehnogeenne. See tähendab, et looduslikku pealiskorda ja pinnakatet katab settena inimtekkeline tasandatud kultuurikiht, mille tüsedus ulatub Toompea ja Tõnismäe piiril kuni 9,9 meetrini. Harju ja Karja väravate esisel alal paiknes 150 meetri pikkune rabastunud järvesilm, mis kaitseliini loomisel likvideeriti. Ka Härjapea jõgi kaeti 1914. aastal sanitaarsetel põhjustel plaatidega ning kanaliseeriti lõplikult 1937. aastal maa-alusesse tunnelkollektorisse. Varakeskaegne inimtegevusest puutumata rannajoon, mida karina ilmestas varem rändrahnude lasum, on tänaseks päevaks nihkunud sadu meetreid mere suunas. See tuleneb asjaolust, et jääaja lõpust kerkib maakoore pind Tallinna piirkonnas 2,5–3 mm aastas. Tõenäoliselt kasutati rahnusid peamiselt sadama laiendamistöödes ja linnaehituses üldiselt.
Vanalinna tornistik
thumb|Tallinna [[Vanasadam Aleksei Bogoljubovi maalil, 1853]] thumb|Vaade Tallinnale [[Kalamajast 19. sajandi lõpukümnendil]] Nüüdisaja arhitektuuriliste ja infrastruktuuriliste mõõtkavade ulatus ning tehnoloogiad võivad vanematele inimestele tunduda eriilmeliselt üüratud. Ruumitajumise vajadused ja võimalused, kui ka maailmaruumis orienteerumine on aastasadade jooksul empiiriliselt moondunud ja edasi arenenud. Näiteks 1920ndatel praeguse kuju saanud hoonet aadressil Pikk 36 kutsuti rahvasuus pilvelõhkujaks, kuna 6-korruselise elumajana mõjus see võrreldes sama perioodi tavapäraste 1–2-korruseliste elumajadega hiiglaslikuna.
Sellepärast, hoolimata tänapäevasest kõrgusest, võib tornistiku all käsitleda iga kunagist vanalinna katuseviiludest ja kaitsemüürist üle ulatuvat kesk- ja uusaegset sakraaltorni kõrghoonelisena. Tagasiulatuvalt on sealhulgas käsitletavad ka linnamüüri kaitsetornid, mis toona kõrgtarindilistena kergesti endise Rävala maakonna keskuse suursarasesse ehk linna naabruskondade teedele ja jõgedele, küladesse, adra- ja karjamaadele, pankranniku paekivinõlvade kivimurdudesse ning kaugematessegi männikutesse välja paistsid.
Tallinnast kui provintsilinnast oli Taani võimuperioodi lõpuks välja kujunenud keskajale tüüpiline linnriik (Stadt und Land), mis oli kinnistunud 8500 ha suuruse linnasarasega (Stadtmark), koos kõigi oma looduslike komponentide ja linnaliste elementidega. Domineeriva koha linna arhitektuuripildis olid hõivanud kirikud. Linna varasem saksapärane nimi Reval (ka Revalie) eestistati Eesti Vabariigi iseseisvumise järgselt pärast 1918. aastat Tallinnaks.
Tänapäeval kätkevad linnatornid ja nende kiivrid muinsusväärtuslike mälestusmärkide tähendust ning peegeldavad omaaegset pinevat elu. Samuti väljendavad need varasemate aegade sotsiaalseid ja poliitilisi erinevusi, majanduslikke omapärasid ning ka ajalookultuuriliste ja eriti hiliskeskaegsete mitmekesisuste hiilgust. Lähtuvalt tolleaegsetest seisukohtadest ja arusaamadest vaadeldi linnaehituslikku struktuuri ja arhitektuuri iseloomult mõjuäratavana, eriti lähtuvalt kaubavahetuskeskusena ja turukohana tuntud kindluslinna enda kaitsefunktsioonidest. Põhja-Euroopas on vähe selliseid linnu, mis pakuvad sedavõrd erakordselt hästi säilinud vanaaegset linnapilti kui Tallinna ajalooline linnakeskus.
Kaasaja kokkulepete alusel peab Tallinna vanalinna silueti dominantsuse vaadeldavus olema tagatud perspektiivselt esmajoones merele. Sellest tulenevalt ei ole uusi nüüdisaegseid kõrghooneid lubatud kavandada Vanalinna vaate autentsust ja visuaalset terviklikkust segavatesse vaatekoridoridesse või -sektoritesse ega ka UNESCO maailmapärandi (World Heritage List) muinsuskaitseala kaitsetsooni, või selle vahetusse lähedusse vanalinna ümbruskonnas.
Raekoda, sakraalkuplid ja kirikukiivrid
thumb|Graafik aastast 1884, USAs ei olnud massiline kõrghoonete ehitus veel alanud Oleviste torn võis tagantjärele omistatud kõrgeima hoone tiitli hiljem kaotada, kui 1625. aasta välgulöögi tagajärjel (samamoodi põlenud maha aastatel 1433, 1820 ja 1931) hävis selle tornikiiver ning endise kõrguseni seda enam kunagi ei taastatud.
Maailma kõrgemaid ehitisi kujutavad 19. sajandi või 20. sajandi alguspoole trükised Baltimaade provintside, eriti just Venemaa Keisririigi alla kuulunud Eestimaa kubermangu ja Liivimaa kubermangu pealinnade Revali ja Riia, kõrgkirikuid ei maininud. Läänemere idaranniku Hansa Liitu kuulunud endiste kindlustatud hiliskeskaegsete kaubanduslinnade kirikute kõrgustest olid andmed trükiste väljaandjatel Lääne-Euroopa ja Põhja-Ameerika imperialistlikult arenevates metropolides puudulikud. Luterlikud Oleviste (123,7 m), Niguliste (104,8 m) ning ka nüüdse Läti Vabariigi pealinna Peetri kiriku (123,3 m) ja neitsi Maarjale pühitsetud toomkiriku (90,0 m) võib tänaste madalamate kõrgustega endiselt maailma kõrgeimate sakraalehitiste hulka lugeda. Leedu katoliiklik sakraalarhitektuur ei ole kõrgemate kirikute ehitust siiski aegade jooksul soosinud.
Tatari tänav
Tatari tänav asub Tallinna kesklinnas, Tatari ja Veerenni asumis.
Asukoht ja ümbrus
pisi|left|[[Liivalaia tänav|Liivalaia ja Tatari tänava ristmik, vaade Liivalaia tänavalt põhja poole Tatari tänava suudmele]] Tänav algab Vabaduse väljakult Pärnu maantee ja Estonia puiestee ristmikult. Ristub Sakala tänava, Rävala puiestee, Allika tänava ja Lätte tänavaga. Peale ristumist Liivalaia tänavaga saab Tatari tänav lisaharu (Uus-Tatari tänav) ja peale ristumist Ravi tänava, Veerenni tänava ja Vana-Lõuna tänavaga suubub Pärnu maanteele.
Tänav on pakkunud huvi kinnisvaraarendajatele, sest on südalinnas elamiseks piisavalt vaikne ja on säilitanud nauditavalt käänulise sajanditaguse tänavajoone. pisi|Tatari 7 pisi|Tatari 14 pisi|Tatari 21a pisi|Tatari 21a
Tänava hoonestus
pisi|Tatari 26 pisi|Tatari 28 pisi|Tatari 32 pisi|Tatari 34
pisi|Tatari 52, nelipühilaste koguduse palvemaja
Ajalugu
Tatari tänava siht on tekkinud 16. sajandi I poolel koos Tõnismäe, Kentmanni, Kaupmehe, Maakri ja teiste tänavatega. Seda kinnitasid 1997. aastal toimunud arheoloogilised väljakaevamised Tatari 2 // Pärnu maantee 15 ristil, mille käigus tuvastati rattaroobaste jälgi ning leidude hulgas oli tähelepanuväärselt palju hobuseraudu ja kabjanaelu. Samuti leiti Tatari tänavaga paralleelselt kulgenud keskaegne veejuhe, mis suundus u 800 meetrit lõuna pool asuvast Karjaallikast Karja kaevu. Seda veejuhet märgitakse kirjalikes allikais esmakordselt juba 1422. aastal. Tatari 2 krundilt kaevati välja u 300 m² suurune täpselt piiritlemata paekividest sillutis, mis polnud lihtsalt teede ristmik, vaid pigem väljak. Tatari tänava äärseid maju ja krunte nimetati kord Karja värava, kord jälle Harju värava ees asuvaiks. Ilmselt muutus Tatari tänav olulisemaks ühendusteeks siis, kui Harju värav 1538. aastal suleti. Sigismund von Stadeni 1699. aastaks valminud Tallinna eeslinna krundiplaanide kogumiku kohaselt (see on praeguse Tatari, Sakala ja Kentmanni tänava vaheline kvartal) olid 17 krundi omanikud raehärrad, raesekretär, justiitsbürgermeister, advokaat ja literaat ning Tallinna Suurgildi kaupmehed. Nad elasid linnamüüride vahel ja kasutasid eeslinnakrunte peamiselt aedadena. 18. sajandi alguses jäid linnapoolsed krundid rajatavate muldkindlustuste alla. Ehitatavate muldkindlustuste välisosa, lauge muldvalli ehk glassii serv ulatus u 40–50 meetri kaugusele praegusest Estonia puiesteest (Pärnu mnt ja Kentmanni tänava vahelises lõigus). Glassii 320 meetri (hiljem 277 meetri) laiusel alal – esplanaadil – kehtis ehituskeeld. Keeluala ulatus tõenäoliselt praeguse Sakala tänava ja Pärnu maantee nurgani ja pisut lõuna poole Sakala ja Tatari tänava ristist. Tatari, Sakala ja Kentmanni tänava vaheline kolmnurkne eeslinnakvartal jäi keelualana ligi 150 aastaks hoonestamata.
Nime olevat Tatari tänav saanud pärast 18. sajandit, endise raehärra Georg Mülleri põllule ehitatud Venemaa keisririigi sõjalaevastiku tatarlaste asumi – Tatarische Slobode (Tatari slobodaa) – järgi. Mülleri põllud piirnesid läänest praeguse Sakala tänava, Pärnu maantee ja kadunud Vaestepatuste tänavaga. Idas ja kirdes oli Mülleri põllu piir Tatari tänav, praeguse Tatari 25 juurest pööras krunt nagu ka tollane Tatari tänav järsult itta, suundudes praeguse Kentmanni ja Liivalaia tänava ristmikuni. Põllu lõunapiir Liivalaia tänavast lõuna pool on plaanil üpris ebamäärane, ulatudes tõenäoliselt kuni praeguse Herne tänavani või kraavi või ojani, mis kulges Vesivärava tänavalt kuni Härjapea jõeni Tiigiveski tiigist pisut lõuna pool. 1722. aastal laiendati Vene keisririigi nekrutikohustust Volga tatarlastele, mordvalastele ja maridele ning tatarlasi suunati Balti laevastikku väeteenistusse. Tatarlased asustasid ka Kompasnaks kutsutud linnaosa Tartu maantee ja Narva maantee vahelisel alal. Kõige enam elas neid Kivisilla juures, Juhkentalis ja Kaasani kiriku juures. Tatari tänava tsaariaegne nimi kinnistute plaanil oli Malenkaja-Kommertšeski. Selle ala kruntide register ulatub tagasi 1699. aastasse.
Tatari tänav Tallinnas on kandnud ajalooliselt nimetusi Tatarski, saksa keeles Jacobi-Straße, Tatarskoi-Slobod-Straße, Tatarenstraße, vene keeles Татарская ул..
20. sajandi alguseni kandis praegune Tatari Suur Tatari tänava nime ning üle Liivalaia tänava asuv Uus-Tatari tänav, Väike Tatari tänava nime. Suur Tatari 1 asus Hans Vinnali automüügiesindus, kus müüdi kümnest Eestis tol ajal levinumast automargist tervelt viite (Ford, Chevrolet, Fiat, Buick, Oldsmobile). Suur Tatari 3 asus Eesti Vigastatud Sõjameeste Ühingu ortopeedia-mehaanika õppetöökoda. Tatari 15 (praeguseks lammutatud) hoones asus 1868.–1882. aastal kindlustusselts Esimene Eesti Kinnituse Selts (EEKS), 1909.–1912. aastal Jaan Kirsipuu erakool. Eesti NSV ajal tegutses hoones NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Usuasjade Nõukogu usuasjade volinik.
Tatari tänav 60 hoones tegutses Saksa Kristlik Noorte Meeste Ühing
Tatari tänav lõpeb Lutheri vabriku kvartali ja Tallinna Perekonnaseisuameti (niinimetatud Õnnepalee) vahele jääva, endise Ajakirjandusmaja alust läbiva Pärnu maantee suudme juures.
Kultuurilooliselt on Tatari tänava uhkus Tallinna arhitektuuri klassikaliseks juugendstiili näiteks peetava arhitekt Karl Burmani projekteeritud kivimaja Tatari 21b. Hoone katusekorrusel paiknes tuntud kunstniku Ants Laikmaa ateljeekool. Legend räägib, et majaomanik oli majandusraskuste ajel, mida põhjustasid maja ehitamise käigus tehtud muudatused (ahjud asendati keskküttega), end pööningukambris maha lasknud. Sama maja poolkeldri korrusel asus taasiseseisvunud Eesti Vabariigi algusaegadel Eesti Ekspressi ajalehetoimetus ja hoovimajas ajakirja Eesti Loodus viimane nõukogudeaegne toimetus. 2009. aastal lammutatud naabermajas, Tatari 23/25, kus 19. sajandil asus Niguliste Saksa koguduse hoolekandeasutus, asus 21. sajandi algusaastail ajakirja Kroonika esimene toimetus. 2011. aastal valmis uus äri- ja eluhoone.
Samasse ajajärku jääb ka tollase Tallinna abilinnapea Ivar Virkuse ettepanek teha Tatari tänavast ametlikult Tallinna punaste laternate tänav, mille vastu protestis kohalike elanike MTÜ Süda Koda.
Negatiivse uudisena on ajalukku jäänud 2007. aasta aprillirahutused Tallinnas, kus Tatari tänava algusse jäävat pubi Woodstock püüdsid süüdata aprillirahutuste marodöörid ning hukkus inimene.
Tatari 1 kinnistule ehitati 1930. aastal tänava algusesse Shelli tankla, mille vundamendil paiknes hiljem lillepood hoones, mis lammutati ja asemele ehitati Kawe City büroohoone. Tatari 1 hoones asus Eesti NSV ajal Tallinna I Toidukaubastu kauplus Riia filiaalkauplus Tatari.
Tallinna kõrgeimad ehitised
Toomkindlus, värava- ja kaitsemüüritornid
thumb|Reval [[Adam Oleariuse gravüüril 17. sajandi keskel]] Taani kuninganna ja kunagise Eestimaa valitsejanna Margarethe esimene korraldus Tallinna raele ja seal elavatele kuninga vasallidele linna kindlustamiseks valli ja müüriga oli pärit umbes aastast 1265. Enamus tollastest linna ressurssidest määrati esimeste müürilõikude ehk Margareti müüri väljaehitamiseks. Kogu ringmüür koos enda kraavide ja kindlustustega kujunes lõplikult välja feodaalse killustumise perioodil kolme järgneva sajandi jooksul. Hilisemat aega on võimalik Tallinna kindlustusi ajalooliselt käsitleda kahes perioodis – keskaegsete kindlustustena vertikaalkaitse ajastul (13.–15. sajand) ja uusaegsete kindlustustena horisontaalkaitse ajastul (16.–19. sajand). Enda hiilgeaegadel oli kapitaalsest ehitusviisist tingituna linn ümbritsetud väga tugeva, pidevalt korras hoitud ja uuendatud kaitsevööga (ladina keeles vallum). See oli võimas ligi 2,35 km pikkune linna kaitsev süsteem. Selle frondis oli 35 kaitsetorni, millest 8 olid väravaehitised: 2 vaheväravat Toompea jalamil ja 6 välisväravat kaitserajatise välisfrondis. Ridamisi ehitati vanemaid kaitsetorne aja jooksul kõrgemaks ja paksemaks; nüüdisajal on need omakorda konserveeritud ja restaureeritud.
Tänasel säilinud kujul on alles jäänud 1,85 km müürifronti ning lisaks on loendatavad vaid 24 müüri- või väravatorni all-linnas ehk pärislinnas ning üla-linna kindluslossi (varasem Lyndanise linnus) 3 nurgatorni Toompea klindi saarlaval. Täiendavalt on järele jäänud 6 osaliselt lagunenud tornikehandit. Need kõik kokku on alles püsinud tervest 69st linna kaitsvate müüri- ja selle väravatornide kunagisest ajaloolisest ansamblist, 48st all-linnas ja 21st Toompeal. Paljud neist on küll praeguseks täielikult hävinud, kuid mõned siiski erakordselt hästi säilinud. Põhiline osa tornidest ei hävinud sõdades ega lagunenud oma tehnilise seisundi tõttu, vaid jäid ette 19. sajandi linnaehitusele, mis oli küllaltki tagasihoidlik võrreldes ümberkujundustega teistes keskaegsetes linnades. Kuigi suhteliselt väikese linna kohta oli Tallinnal kaitsetorne väga palju, siis see pigem märgib endise Revali kui ordu- ja hansalinna ning tema peamise teguri – idakaubandust juhtiva meresadama tähtsat kaalu Põhja-Euroopas.
Kesklinna kõrghoonestik
pisi|vasakul|Südalinna kõrghoonete kogu Kesklinnas asuvas südalinna kommertspiirkonnas (ingliskeelselt city ehk central business district või lühendatult CBD) kõrguvad uusehitistena kolmteist modernset ja postmodernset kõrghoonet, moodustades stiilselt enam-vähem ühtse, kuid kõrguses varieeruva hooneansambli. Nüüdisaegne kommertskeskus paikneb umbes 800 meetri kaugusel UNESCO-vööndis asuvast vanalinna ajaloolisest tsentrumist, ning üldisemalt kooldub idakagus noorkuukujulise kaarena koos tihedama ja kompleksema hoonestusega selle ümber.
Esimeste kõrghoonetena valmisid 1972. aastal Viru hotell ja Olümpia hotell 1980. aastal, seda Nõukogude Liidu okupatsiooni kestel. Viru ülakorrusel asub praegu ka KGB muuseum.
Eesti Vabariigi taasiseseisvumise järel ehitati aastail 1997–2007 enamik uusi kõrghooneid koos madalama Stockmanni kaubamajaga kesksesse Maakri kvartalisse Tornimäe piirkonnas. Maakri Kvartali üks esimesi kõrghooneid oli luksuslik elumajaks ehitatud 20. korruseline hoone aadressil Maakri 36. Piirkond sai 1944. aasta märtsipommitamise õhurünnakus kannatada, seal hävis muuhulgas ka 1884. aastal ehitatud vana juudi sünagoog. Varem, sellele eelnenud aastakümnetel, asus Maakris tööstusasum mitmete vabrikute, töökodade ja Härjapea jõega külgnevate vesiveskitega. Keskajast teati piirkonda kui ühte vanemat asustusala väljaspool vanalinna, mille Jaani seeki mainitakse juba 1237. aastal, ja mida tänapäeval tähistab väike kirik, ning seegi varemeid eksponeeriv, maast väljaulatuv paviljonmuuseum. 2001. ja 2004. aastal, kaubamaja ja kaksiktornide vundamentide ning maa-aluse autoparkla rajamisel Tornimäe tänavas, maeti endiselt sajandeid kasutusel olnud Jaani seegi surnuaialt Liiva kalmistule ümber hinnanguliselt kokku 2315 maa alt paljastunud luustikku. Tänaseks säilinud kaitsealuste juugendstiilis majadega ääristatud Maakri tänavat ümbritses vaesem puithoonestusega agul või ka geto, mille krundid on paarikümne aastaga Tartu maantee läbimurdega ja kõrghoonete aluste koondkruntidega asendunud. 2013. aastaks madalseisu ületanud kinnisvaraarenduse tulemusel teostatakse linnapildis uuemaid ehitusprojekte. 2016. aastal on Kesklinna linnaosas ehitusjärgus kolm kõrghoonet ja üks poolkõrghoone; mitu projekti on planeerimisstaadiumis.
Äärelinnade tornhooned
Kõrgemad hoonekogumid koos tornelamutega tekkisid suurema asustustihedusega kesklinna kõrval ka 1970.–1990. aastatel magalapiirkondadesse Õismäele, Mustamäele ja Lasnamäele. Lisaks asuvad uuemad kõrghooned veel Rocca al Mares ja Sikupillis. Kõrghooneliste kogumite, elamu- ja ärikvartalite asukohtadena nähakse tulevikus perspektiivselt ka Haabersti, Sääse, Sitsi, Endla, Järve, Kitseküla, Järvevana, Tselluloosi, Katleri ja Tondiraba piirkonda. Tõenäoliselt tulevikus muutub ametlikult ka Õismäe miljööväärtuslikuks alaks, kui sealsed korruselamud, paneelmajad ja kauplused võetakse 20. sajandist pärit Eesti nõukogude arhitektuuripärandi näidetena kaitse alla.
Kõrgeimad rajatised
Pirita Kloostrimetsas 1980. aastal Moskva Olümpiamängude Tallinna purjeregatiks valminud teletorn on tänase Tallinna kõrgeim rajatis ‒ 314 meetrit. 338-meetrise absoluutkõrgusega ehk kõrgusega merepinnast jääb see küll alla Eesti ja terve Baltikumi kõrgeima mäe Suure Munamäe tipus asuvast vaatetornist Lõuna-Eestis Võrumaal, mille absoluutkõrgus on 348 meetrit. Teletorn võiks kõrguse poolest olla pilvelõhkuja, kuid rajatise struktuuri erisuse tõttu seda selleks ei liigitata. Teletornist sai 1. jaanuaril 2013 Maailma Suursuguste Tornide Föderatsiooni (WFGT) 40. liige. Tallinna teletorn on ühtlasi Põhja-Euroopa kõrgeim külastajaile avatud hoone.
Kõrgeim platvorm, millele Eestis saab astuda, on Iru soojuselektrijaama korstna ots (kõrgus 202,4 meetrit maapinnast), kuigi üles saavad väikese liftiga vajaduse korral vaid elektrijaama töölised.
Panoraamvaade Tallinnale merelt ehk nõukogude ajal "kilukarbi siluetiks" nimetatu on üks paremini väljajoonistatud hoonekogumeid Põhja- ja Baltimaades ning seega Läänemere regioonis. Eesti pealinnale lähimad ja suuremad linnakeskused asuvad Helsingis (83 km kaugusel) ja Riias (279 km), Peterburis (318 km) ja Stockholmis (379 km). Kõrgemad hoonekogumid asuvad aga suurlinnades – Varssavis (835 km) ja Moskvas (868 km). Lähim kohalik mainimist väärt linnakeskus paikneb 185 kilomeetri kaugusel Eesti suuruselt teises linnas – Tartus. Sealt võib näiteks tuua Tigutorni koos teaduskeskuse Ahhaa ning Emajõe ja Tasku keskusega ja Tartu keskkatlamaja korstnaga.
Lümanda Põhikool
Lümanda Põhikool on kool Saare maakonnas Saaremaa vallas Lümanda külas.
Lümanda kooli eelkäijaks peetakse Viidu külas Kuusiku talus aastatel 1896-1897 tegutsenud Saaremaa esimest ministeeriumikooli, mille juhataja oli Mihail Jefimov. Kooli soovitas avada kohalik talurahvaasjade komissar Jossif Kassatski.
13. oktoobril 1894 nõustus Lümanda volikogu uue koolimaja ehitamisega. Selleks eraldas riik tasuta 499 palki, mille väljavedu algas 1896. aasta varakevadel. Tänapäevani kasutusel olev koolimaja valmis 1897. aastal, ametlikult avati 7. jaanuaril 1898.
Lümanda Põhikooli nime kannab kool alates 1992. aastast.
Indrek Tarand
pisi|Indrek Tarand 2014. aastal Euroopa Parlamendi liikmena pisi|Indrek Tarand kõnelemas 11. veebruaril 2012 Tartus toimunud [[ACTA-vastasel meeleavaldusel]] Indrek Tarand (sündinud 3. veebruaril 1964 Tallinnas) on Eesti ja Euroopa Liidu poliitik, riigiametnik ja diplomaat.
Elulugu
Tarand oli 1982–1983 Tallinna Linna Täitevkomitee allasutuse Tallinna Linna Haljastuse Remondi- ja Ehitusvalitsuse mullatöid tegev lihttööline. Asutuse juht Urmas Grišakov oli tema isa Andres Tarandi tuttav. Selles asutuses töötamise ajal istutas Tarand mullapalliga kolmemeetriseid puid Lasnamäel kindral Fedjuninski tänaval ja Õismäel.
Tarand oli aastatel 1983–1985 ajateenistuses Nõukogude armees, hiljem on ta osalenud reservohvitseride õppustel ja Reservohvitseride Kogu tegevuses.
Indrek Tarand naasis Tartu Ülikooli aastal 1985 ja omandas 1991. aastal ajaloolase-ajalooõpetaja kutsediplomi.
1988. aastal osales Indrek Tarand Eesti Üliõpilaste Seltsi tegevuse taastamisel ja oli seltsi sõjajärgse ajaloo esimene valitud Vanamees.
1989. aastal valiti Indrek Tarand Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu liikmeks ja osales Tartu Linnavolikogu töös kuni 1992. aasta sügiseni.
1990. aasta 24. veebruaril valiti Indrek Tarand Eesti Kongressi liikmeks.
Aastail 1991–1992 töötas ta Riiklikus Aktsiaseltsis (RAS) Tartu Maja sidustusdirektori ja juhatuse liikmena
Aastatel 1992–1993 täiendas ta end välismaal ja õppis PEW Charitable Trusti stipendiumiga Johns Hopkinsi Ülikooli Bologna keskuses Paul H. Nitze School of Advanced International Studies (SAIS) ülikoolis ja omandas magistrikraadi rahvusvahelistes suhetes.
Tarandi töö riigiametnikuna algas aastal 1993, mil ta oli Vabariigi Valitsuse eriesindaja Narvas, kus oli puhkenud referendumikriis – osa elanikkonnast valmistas autonoomia ettekäändel ette lahkulöömist Eesti Vabariigist. Tarandi tegevus aitas kaasa referendumi läbikukkumisele ning võimaldas korraldada kohalikud valimised vastavalt EV seadustele.
Seejärel määrati ta peaminister Mart Laari nõunikuks. 1994. aasta alguses asus Tarand tööle välisministeeriumi kantslerina minister Jüri Luige alluvuses. Kantslerina vastutas ta Eesti välisteenistuse, välisteenistusseaduse väljatöötamise ja professionaalse diplomaatilise teenistuse rajajamise eest. Näiteks koordineeris ta Eesti-Vene ja Eesti-Läti piiriläbirääkimisi.
1997. aastal algatas Indrek Tarand koos mõttekaaslastega Eesti Vabariigi reservväelaste vabatahtlikud kursused. Kursuse lõppedes omandas Indrek Tarand nooremleitnandi auastme. Tänaseks on liikumisest välja kasvanud Eesti Reservohvitseride Kogu ning Tarand on selle asutajaliige.
Aastal 2001 nimetas president Lennart Meri Indrek Tarandi Eesti Vabariigi esindajaks Püha Tooli juures. 18. mail 2001 andis Eesti erakorraline ja täievoliline suursaadik Püha Tooli juures Indrek Tarand paavst Johannes Paulus II-le tema 81. sünnipäeval üle oma volikirja.
Selles ametis oli ta 2002. aastani, mil ta pidi kohast loobuma erimeelsuste tõttu välisminister Kristiina Ojulandiga. 2002. aasta juunis tabati kantsler Tarand 1,07-promillise joobe tunnustega autoroolist ning vallandati päevapealt töölt ministeeriumis. "See on suureks löögiks mu lähedastele ja sõpradele, kes on uskunud minusse. Olen juhtunu pärast väga kurb ning enam seda ei juhtu," lubas ta. "Mul on äärmiselt piinlik teada saada, et see juhtus ministeeriumi auto roolis ajal, kui kantsler oli puhkusel," kritiseeris Tarandit välisminister Ojuland, kes tabati sarnases olukorras 1997. aastal. Lisaks süüdistas Vabariigi Valitsus ajakirjanduse andmetel Tarandit vääritus käitumises, mis aga ei leidnud kohtus tõendamist. 2005. aastal selgus, et välisministeeriumist on kadunud 91 dokumenti. Väidetavalt 4 oli jäänud Indrek Tarandi valdusse. Peaminister Andrus Ansip ütles, et kaduma läinud dokumentides ei olnud midagi, mis võiks Eestit kahjustada.
Pärast välisministeeriumist lahkumist oli Tarand kuni 2003. aastani Eesti Panga personalijuht.
Aastail 2002–2003 töötas Indrek Tarand Eesti Jahimeeste Seltsi tegevjuhina ning 2003–2009 oli vabakutseline tele- ja raadiosaadete juht ning kolumnist (Teletaip, Varivalitsus, Põhjala pärlid, Targem kui 5b).
2006. aastal osales Indrek Tarand koos tantsuõpetaja Kaisa Ojaga Kanal 2 populaarses telesaates "Tantsud tähtedega". Ta ei jõudnud paremate hulka.
2007. aastal oli ta Gruusia presidendi administratsiooni reformi nõustaja. 2008. aastal, kui Venemaa Föderatsiooni relvajõud ründasid Gruusiat, algatas Indrek Tarand koos Priit Heinsaluga Eesti vabatahtlike abimissiooni Tbilisisse. President Mihheil Saakašvili autasustas Indrek Tarandit 2013. aastal Gruusia presidendi riikliku teenetemärgiga, mis anti kätte Brüsselis.
Aastatel 2005–2009 oli Indrek Tarand Eesti Sõjamuuseumi direktor.
19. augustil 2009 teatati, et Tarand esitas kaitseminister Jaak Aaviksoole avalduse muuseumi direktori ametikohalt lahkumiseks sama aasta 1. septembrist seoses tööleasumisega Euroopa Parlamendi liikmena. Kaitseminister rahuldas Tarandi avalduse ja nimetas ta alates septembrist 2009 muuseumi nõukogu liikmeks. Tarand on kandideerimise põhjusena nimetanud soovi kehtestada valimistel nn avatud nimekirjad, mis valimistejärgselt Riigikogu poolt ka seadustatud said.
Euroopa Parlamendis töötamise ajal kandideeris Indrek Tarand parlamendi asepresidendiks, kuid taandas lõppvoorus oma kandidatuuri naiskandidaatide kasuks. Euroopa Parlamendis kuulub Indrek Tarand Euroopa Roheliste fraktsiooni ning on tegev Põhiseaduskomisjonis, Väliskomisjonis ja Julgeoleku ning kaitse alakomisjonis.
11. veebruaril 2012 esines Indrek Tarand Tartus ACTA-vastasel meeleavaldusel, olles Euroopa Parlamendis hääletanud ACTA vastu ning korraldas huvilistele 22. veebruaril Kumu auditooriumis ACTA teabepäeva.
Alates 2013. aastast on Indrek Tarand Eesti Liikumispuudega Inimeste Liidu president ja juhatuse esimees. 2015. aastal istutas Tarand koos Eesti Liikumispuudega Inimeste Liidu juhatuse liikmetega Eiki Nestori kingitud pihlaka.
Hoolimata poliitikas kaasalöömisest pole Tarand kuulunud ühtegi erakonda.
7. septembril 2018 teatas ta, et kandideerib 2019. aasta Riigikogu valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirja esinumbrina Pärnus. Erakonna liikmeks ta esialgu ei astu.
Osalemine Euroopa Parlamendi valimistel
2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel astus Tarand üles üksikkandidaadina ja ta osutus valituks, kogudes 25,81% häältest. Ta sai 102 509 valija toetuse ning jäi vaid 1016 häälega alla enim hääli saanud Keskerakonnale. Parlamendis liitus Tarand Euroopa Parlamendi Roheliste fraktsiooniga.
2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel osales Tarand uuesti üksikkandidaadina ja osutus taas valituks, kogudes 43 390 häält ehk 13,2% häältest.
2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel kandideeris Tarand Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas. Ta kogus 2857 häält, kuid ei osutunud valituks.
Kandideerimine 2011. aasta Eesti presidendivalimistel
Indrek Tarand kandideeris 2011. aastal Toomas Hendrik Ilvese vastaskandidaadina Eesti presidendiks. Ta esitati ainsa vastaskandidaadina Keskerakonna Riigikogu fraktsiooni poolt ning ta kogus 29. augustil 2011 toimunud salajasel hääletusel Riigikogus 25 häält ega osutunud valituks, Ilves sai 73 häält ning valiti teiseks ametiajaks presidendiks.
Alates 9. augustist 2021 töötas Indrek Tarand diplomaatilisel ametikohal (lauaülem) välisministeeriumi arengukoostöö ja humanitaarabi büroos.
Septembrist 2022 töötab ta ajalooõpetajana Tallinna Ühisgümnaasiumis.
Särgiskandaal
24. septembril 2005 kandis Indrek Tarand Eesti Televisiooni ja Eesti Raadio vahelisel jalgpallimatšil särki kirjaga "Kommarid ahju!". Särgil oli nimekiri inimestest, kelle kohta see käis, eesotsas peaministri Andrus Ansipi ja presidendi Arnold Rüütliga. Indrek Tarand töötas tollal kaitseminister Jaak Jõerüüdi alluvuses ja Jõerüüdi väitel oli Tarandi tegu ajendiks, miks ta astus kaitseministri kohalt tagasi.
Isiklikku
Ta on klimatoloog ja poliitik Andres Tarandi ja raadioajakirjanik Mari Tarandi poeg ning ajakirjanik Kaarel Tarandi vanem vend.
Indrek Tarand on 1988. aastast abielus ning tal on kolm last: pojad Julius ja Konrad ning tütar Helmi.
Jakob Kunder
Jakob Kunder (7. august 1921 Saulepi vald, Varbla kihelkond, Läänemaa – 18. märts 1945 Blīdene raudteejaama lähedal Lätis) oli eestlasest sõjaväelane Punaarmees (leitnant).
Elukäik
Jakob Kunder kasvas üles Pärnumaal Tõstamaa vallas.
Ta astus 1940. aastal Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi koosseisus olnud miilitsasse ning 1941. aasta alguses Läänemaa hävituspataljoni ning taganes koos Nõukogude vägedega Venemaale.
Punaarmee koosseisus oli ta alates 1942. aastast. Samal aastal astus ta ÜLKNÜ-sse. 8. Eesti Laskurkorpuse formeerimise ajal määrati ta jaoülemaks ja saadeti jalaväekooli Podolskisse, kust tuli rühmaülemana korpusesse tagasi aprillis 1943. Sügisel 1944 sai ta Mandri-Eestis toimunud lahingutes haavata, teda autasustati Punatähe ordeniga.
Ta hukkus lahingus, olles 300. eesti laskurpolgu 1. pataljoni 1. roodu 2. rühmaülem leitnandi auastmes.
Ametliku versiooni järgi sulges ta oma kehaga Saksa kaponiiri laskeava, et takistada sinna jäänud ainsa vaenlase tuld. 18. märtsil 1945 ründas eesti laskurkorpuse rood, kuhu Kunder kuulus, Blīdene raudteejaama. Kunder asus juhtima ründesalka, mis pidi hävitama sakslaste kuulipildujakaponiiri. Kunder jõudis ehitiseni ja heitis selle suunas käsigranaadi, mis lõhkes kaponiiri ees. Tema teine granaat tabas juba laskeava. Vaenlase kuulipilduja vaikis, kuid tulistas varsti jälle. Nüüd püüdis Kunder tulistada püstolist läbi laskeava kaponiiri sisemusse, kuid sai raskelt haavata. Haavatuna olevat ta roomanud laskeavani ja katnud selle oma kehaga. Seepeale tabanud teda surmavalt vaenlase kuulipildujatuli. Tema rühma sõdurid jõudsid nüüd samuti kaponiirini, reamees Adolf Prantsen viskas selle korstnasse kolm granaati, mis sundisid kuulipilduja vaikima. Kunder maeti läheduses asuvasse ühishauda.
Kuid on ka versioon, et Kunder sai juba enne surma. NSV Liidu kangelaseks esitati ta Nõukogude võimu jaoks laitmatu elukäigu pärast.
Mälestuse jäädvustamine
Postuumselt anti 15. mail 1946 talle Nõukogude Liidu kangelase aunimetus. Tallinna 32. Keskkool kandis tema nime, samuti ka Pärnu 4. Keskkooli pioneeriorganisatsioon.
Eesti NSV-s, ENSV Haridusministeerium ja ENSV Siseministeerium moodustasid kooskõlastatult ELKNU Keskkomiteega üldhariduskoolides noorte kunderlaste (Nõukogude miilitsa noorte abiliste) rühmi.
Salajane ladu 13
"Salajane ladu 13" (inglise keeles Warehouse 13) on Ameerika Ühendriikide ulme-telesari kahest Ameerika Ühendriikide salateenistuse agendist, kes asuvad tööle valitsuse salalaos nr 13. Selles laos hoitakse üleloomulikke ja ulmelisel tehnoloogial põhinevaid esemeid, mis on USA valitsuse arvates ohtlikud inimkonnale. Agendid Myka Bering (Joanne Kelly) ja Peter Lattimer (Eddie McClintock) otsivad uusi esemeid ja püüavad selgitada nende omadusi.
Henri II (Champagne)
pisi|Henry II kujutis pitsatil Henri II (29. juuli 1166 – 10. september 1197) oli Champagne'i krahv 1181–1197 ja Jeruusalemma kuningas (Henri I nime all, kuigi ta ei kasutanud oma kuningatiitlit) 1192–1197.
Henri sündis Champagne'i krahvi Henri I ja Prantsuse Marie vanima pojana. 1181. aastal suri tema isa ning 1187. aastani valitses noore Henri eest regendina tema ema.
1190. aastal suundus Henri ristiretkele, nõudes enne oma vasallidelt, et nood tunnustaksid tema nooremat venda Thibaut'd tema pärijana, juhul kui ta ise ei peaks naasma. Henri liitus Kolmanda ristisõjaga jõudes Lähis-Itta enne oma onusid Philippe II-t ja Richard I-t. Ta oli üks prantslaste juhte Akko piiramisel.
Aprillis 1192 saatis Inglismaa kuningas Richard I Henri Tüürosesse Montferrat' Conradi juurde, et teatada tollele tema valimisest Jeruusalemma kuningaks, misjärel Henri naasis Akkosse. Paar päeva hiljem mõrvasid assassiinid Conradi. Henri, kes oli taas Tüürosesse tulnud, et korraldada Conradi kroonimist, sai teada, et korraldada tuleb hoopis kuninga matused. Henri pandi kohe paari lesestunud ja lapseootel kuninganna Isabelle'iga ning nad abiellusid kaheksa päeva pärast Conradi surma.
Henri suri 1197. aastal, kukkudes välja linnuseaknast Akkos. Henri toetus akna- või rõdupiirdele, mis tema raskuse all järele andis. Kuninga kääbusest teener oli üritanud teda varrukast tirides tagasi tõmmata, kuid tema vähesest kaalust ei piisanud suurekasvulise Henri kinnihoidmiseks. Kukkuv kuningas tõmbas kaasa ka kääbuse, kes kukkus tema peale.
Isabelle abiellus peagi Küprose kuninga Lusignani Amalriciga.
Ajaloo Instituut
Ajaloo Instituudi allüksused:
Ajaloo Instituudi direktor oli Erki Russow, varem oli direktor Magnus Ilmjärv.
Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituut
Direktorid:
Haljala Kool
Haljala Kool on põhikool Lääne-Viru maakonnas Haljalas. 2017. aastani kandis nime Haljala Gümnaasium.
Rootsi-aegne kihelkonnakool (1687–1703)
Haljala kool on kogu Virumaa vanim kool, kuuludes ühtlasi Põhja-Eesti 11 vanima kooli hulka, mis rajatud B.G.Forseliuse eluajal ja tänu temale. 1687. aasta sügisel saabus Haljalasse Forseliuse seminari kasvandik Jaak, noormees, kellest sai Haljala esimene koolmeister ja koolile alusepanija. 18 poissi, kes olid pärit kihelkonna 14 mõisast, alustasid õppimist eestikeelses rahvakoolis. Õpiti lugemist, katekismust ja kirikulaulu. Esimene õppeaasta kestis kolmekuningapäevast lihavõtteni, s.o umbes 3 kuud. Esimese koolimaja asukohta Haljalas pole teada, ent võib oletada, et see polnud kaugel kirikust.
XVIII sajand
1703. aastal rüüstasid Vene väed kogu Haljala kihelkonna. 1710.–1711. aastal hävitas katk 80% Haljala rahvastikust. Põhjasõja lõppedes üritati rahva harimist jätkata. 1729. aastal saabus Haljalasse Ungaris sündinud ja Saksamaa ülikoolis Halles õppinud Georg Sabler, kelle eestvõttel ehitati uus koolimaja kirikumõisa maale. Koolmeistriks sai Zacharias Freywald. Kooli uueks sünniks võib nimetada 1730. aastaid. 1738 töötas kihelkonnakool edukalt ja seal õppis 16 noorukit. Pärast pastor Sableri surma 1740 hakkas kooliõpetus allamäge minema.
Idavere vallakool (1847–1919)
1847. aastal tööd alustanud Idavere vallakool on praeguse Haljala Gümnaasiumi otsene eelkäija ning sestpeale on kool Haljalas vaheaegadeta töötanud. Kool alustas tegevust selleks kohandatud talumajas, mis asus Veskijärve läänekaldal. Idavere vallakooli esimene koolmeister oli Mart Hirtentreu, kes oli iseõppija ning polnud käinud üheski õpetajate seminaris. Sellele vaatamata pidas ta ametit 23 aastat – kauem kui ükski teine Haljala koolijuht.
1870 asus koolmeistriks Jüri Pihlak. Koolikohustuslikke lapsi oli siis 58, kuid igapäevaseid kooliskäijaid 21.
1876 sai kool uue juhi Johan Mölleri, kes oli ametis 17 aastat. 1877. aastal valmis uus koolimaja Veskijärve vastaskaldale, praeguse Haljala rahvamaja kohale. Õpiti lugemist, kirjutamist, arvutamist, katekismust, piiblilugu ja kirikulaulu. Koolmeister Möller oli üks viimaseid, kes vajadusel lastele vitsanuhtlust andis. Vene keel sunniti kohustuslikuks õppekeeleks.
1893 oli koolmeitriks Georg Masing, kes oli ka Rakvere linnas koolmeister. Masing oli õpetaja, kes õhutas kõnelema eesti keelt.
Haljala Algkool (1919–1944)
Esialgu said Eesti Asutava Kogu otsusega koolidest 4-klassilised õppeasutused, 1920. aastast kehtestati 6-klassiline tasuta koolikohustus, mis kehtis 8–16. eluaastani või kooli lõpetamiseni. Haljala kool käis uuendustega ühte sammu ning senisest 3-klassiliselt koolist sai Haljala Kõrgem Algkool, 1925 Haljala 6-klassiline Algkool. Õppeaastal polnud alguspäeva ja see erines aastati. Haridusministeerium andis teada, kas kooliaasta algab septembris või oktoobris. Gustav Kaasik, järgmine Haljala koolmeister, kes on seotud kogu 1920. aastate kultuurieluga Haljalas, pidi ka vägikaigast vedama nii mõnegi taluperemehega, kes lapsi õigel ajal kooli ei lubanud.
Kooli kasvamine tõi kaasa ka ruumipuuduse ja kooli juurdeehituse. Kui augustis 1922 kasvasid palgipuud veel metsas, siis 3. detsembril toimus juba juurdeehitise sisseõnnistamine. Päev oli suursündmus kogu vallarahvale. See oli koolimaja, mida mäletavad oma koolina paljud põlvkonnad.
Haljala 7-klassiline kool (1944–1961)
Haljala koolimaja oli 1944. aasta sügisel rüüstatud, sõda oli teinud oma töö. Koolimaja aknad olid puruks pekstud, mööbel lõhutud või ära köetud, ahjud purunenud. Kadunud olid tööriistad, õppevahendid ja suur osa arhiivist. Kadunud oli sõjakeerises ka õpetajaskond. Otto Salm määrati koolidirektoriks. Masendavates oludes alustas 1. novembril 1944 Haljala kool taas õppetööd. Õpilasi oli 177, õpetajaid 8 ja kooliteenijaid 3. Taas oli päevakorras ruumipuudus. Kahes toas õppis korraga neli klassi ning ühes klassiruumis andsid tundi korraga kaks õpetajat. 1945. aastal sai kool enda kasutusse nõukogude võimu poolt riigistatud kaupmees Laane maja, kuhu paigutati kolm klassi. Kui ehitati lisaks teine korrus ja lisandusid uued õpperuumid, toimis see maja 20 aastat.
Õppetöö toimus kuus päeva nädalas. Õpikud tuli õpilastel soetada oma raha eest. Kirjutati sulepea ja tindiga, mida hoiti suurtes pudelites õpetajate toas ning tavaliselt korra nädalas valas korrapidaja-õpilane sealt iga õpilase isiklikku tindipotti. Eksamid algasid juba 4. klassis ja neid oli palju – 4. klassis kuus, 6. klassis kaheksa, 7. klassis kümme.
Haljala 8-klassiline kool (1961–1982)
1963. aastal tuli Haljala koolijuhiks Enn Kreek, kelle julgustükiks sai uue koolimaja ehitamine. Tollal oli uute koolimajade ehitamine seadusega keelatud, tohtis teha vaid juurdeehitusi. 28. mail 1966 helises vanas koolimajas viimast korda koolikell, et kutsuda lapsed 1. septembril uude, kahekorruselisesse avarasse majja. Võimlat koolil polnud, kehalise kasvatuse tunnid toimusid kooli koridoris ning segasid klassides õppijaid. 1971. aastal sügisel avati uus kooli internaat ning oli üks Rakvere rajooni kaasaegsemaid. 1982. aastal tehti ümberkorraldused ning internaadimajja paigutati ka neli klassiruumi. 1978. aasta kevadel algasid kooli võimla ehitustööd. See suurejooneline ehitis valmis 1982. aastal ning kujunes ehitiseks kogu Rakvere rajooni tarbeks.
Haljala Keskkool (1982–2001)
1982. aasta sügisel avati Haljalas IX klass ning koolist sai Haljala Keskkool. Esimene lend kinkis koolile 1985. aastal viimase koolikella kõlades kunstnik Eve Sisa kavandatud koolilipu. 1987. aasta aprillikuus tähistas kool oma 300. juubelit. Enam ei jäänud tähtis sündmus kajastamata, sest tegu oli ju Eesti ühe vanema kooliga. 1992. aastal paigutati koolimaja ette ka mälestuskivi kinnitamaks, et Haljalas on haridust jagatud 1687. aastast.
Kuna 1966. aastal ehitatud koolimaja arvestas 8 klassikomplekti vajadusega, kerkis taas päevakorda ruumikitsikus. Esialgu võeti abinõuna kasutusele internaadi- ja võimlaruumid, kuni 21. septembril 1986 alustati uue koolimaja ehitamist. Komisjon võttis maja vastu detsembris 1988, pisemad sisetööd veel jätkusid. Kool sai juurde söökla, aula, garderoobid, lasketiiru, klassiruumid, õpetajate toa, direktori kabineti, rõdu jms. 1. septembri 1989 kooliaasta avaaktus oli tavapärasest pidulikum ja suurejoonelisem.
1993/1994. õppeaastal hakati Haljalas kõnelema sellest, et kool võiks muutuda gümnaasiumiks. Kuid vastuargumente oli kaalukaid – liialt kulukas sümboolika asendamine, sisulist erinevust ei leitud ning pelgalt sildivahetust ei soovitud. Kaheldi, kas ollakse valmis astuma kvalitatiivselt kõrgemale astmele. Koolijuht Henn Altmäe otsustas jätkata vana nime all. Kui ta 1999. aastal juhtimise nooremale inimesele usaldas, toimus ka muutus koolielus. Uue direktori Kaido Kreintaali juhtimisel sai 2001. aastal keskkoolist Haljala Gümnaasium. 1. septembril pühitseti sisse ka Haljala Gümnaasiumi uus koolilipp, vana leidis väärika paiga Haljala koduloomuuseumis.
Tänapäev
pisi|Haljala Gümnaasium pisi|Jüriöö jooks
Haljala Gümnaasiumi koolimaja sai oma praeguse ilme 1989. aastal, kui avati moodne juurdeehitis, mis õigupoolest moodustab suurema osa Haljala Gümnaasiumi mitmejärgulisest (valminud 1845–1989) ehitisest. Hetkeline Haljala Gümnaasium on pindalalt koos käsitöömajaga 7642 m2 suur. Haljala Gümnaasiumil on suur võimla, staadion, 2010. aastal valmisid kooli kõrvale spordipark ja mänguväljak.
Õppeaasta avaaktus toimub Haljala rahvamajas, kuna kooliaula jääb tervele kooliperele kitsaks. Aktusele järgneb meeleolukas rongkäik koolimajja.
Koolis tähistatakse mitmeid üldtuntud traditsioone nagu "rebaseks löömine"; õpetajate päeva tähistamine, kus abituriendid saavad end proovile panna ise tunde andes; meeleolukad jõulupeod; Lucia-päeva jõulukontsert ja kevadkontsert; viimane koolikell koos vallatute tutipäevalistega; mitmed temaatilised päevad nagu sõbrapäev või vastlapäev; lõpuekskursioonid ja matkapäevad jpm. Kõige kaalukamaks ürituseks õppeaasta jooksul on igakevadine õpilaskonverents, kus ettekannetega esinevad nii oma kooli õpilased kui ka huvitavad külalisesinejad.
Õppetöö
2013/2014. õppeaastal on koolis 15 klassikomplekti ning õpilasi on 6. jaanuari 2014 seisuga 280.
Õpilasesindus
2008. aastal elavnes koolis Õpilasesinduse töö. Uue põhimääruse kinnitas direktor 11. septembril 2009. Koostati organisatsioonilised alusdokumendid, täiendati põhikirja, määratleti kohustused ja õigused, kinnitati tööplaan ja eelarve. Kuulutati välja ÕE logokonkurss vananenud variandi asendamiseks. Suure ettevõtmisena algatati märgikampaania Eesti Õpetaja Autähise toetuseks, peeti oluliseks levitada autähise ideed. Õpilasesinduse töö elavnemise tulemusena liitus palju uusi liikmeid.
Õpilasesindusse võivad kuuluda kõik 6.–12. klassi õpilased, kes on aktiivsed ja tahavad osaleda koolielu paremaks muutmisel. Liikmed võtavad osa koolitustest, projektipäevadest, nad on kaasatud kooli direktsiooni ja õppenõukogu töösse volitusega esindada kooli õpilasi.
Koolileht
Õpilasesinduse 2008. aasta sügisesel koosolekul arutati, kuidas end kuuldavamaks teha ning leiti, et koolileht oleks selleks hea võimalus. Kui oli nõu peetud kooli direktori Kaido Kreintaali ja ajalooõpetaja Egon Metsaga, arutatud lehe välimust ja sisu, saadi luba hakata välja andma üks kord kuus õpilaste oma häälekandjat nimega Koolileht. Esimene lehenumber ilmus jaanuaris 2009. Koolilehe toimetusse kuulusid Anette Parksepp, Kadi Jõesalu, Kaisa Lumiste. Tegevus oli aktiivne, artikleid kirjutati ja toimetati oma jõududega, üritusi fotograafeeriti ise, Anette Parksepp tegi ka lehe küljendaja tööd. Mõni aeg hiljem lisandus Koolilehe tegevusse ka emakeele õpetaja Külli Heinla, kes võttis artiklite keelelise toimetamise enda kanda.
Tänaseks on toimetajad vahetunud, kuid Koolileht ilmub endiselt ning on õpilaste, õpetajate ja vallakodanike seas väga oodatud. Koolilehed lugemiseks on leitavad kooli kodulehelt.
Almanahh
1987. aastal, kui kool pidas oma 300. juubelit, anti eesti keele õpetajate poolt välja esimene kooli almanahh. Almanahh kannab nime Hanesulega ning sinna on koondatud õpilaste parimad omaloomingulised tööd. Järgmised almanahhid ilmusid aastatel 1991, 1992, 1997, 2002, 2007, 2012.
Kool on välja andnud ka kaks ajalooraamatut – 2002. aastal 315. tähtpäevaks "Haljala kool 1687–2002" ning 2012. aastal 325. aastapäevaks "Hariduselu Haljalas. Aastasada piltides". Mõlema raamatu koostamisel on põhitöö langenud kooli vilistlase ja ajalooõpetaja Egon Metsa õlgadele.
Jaagupäev
Haljala kool on säilitanud tänapäevani Jaagupäeva traditsiooni – valitakse parim õpilane ja parim õpetaja, kes saab endale esimese koolmeistri Jaagu auks 2006. aastast välja antava Suure või Väikese Jaagu. 2013. aastaks on välja jagatud 24 suurt Jaaku ja 46 väikest Jaaku.
Eesti Õpetaja autähis
2009. aastal sündis Haljala Gümnaasiumis Eesti Õpetaja autähise idee. Idee autoriks oli Rainer Eluri. Autähis keskendub kooliõpetajale, kes kannab eestluse ideed ja on paikkonna vaimsuse kujundaja. Haljala Gümnaasium kui Virumaa vanim kool soovis võtta endale kohustuse hoida Eesti hariduselu ja õpetajaskonna järjepidevust. Autähise pidulik avamine toimus 5. oktoobril 2012.
Haljala Gümnaasium on uhke väärika autähise üle ning kooli üritustel on ta leidnud keskse koha, autähise juures tehakse pilte ajaloo jäädvustamiseks ning süüdatakse küünlad advendiaja alguseks.
Kalamehe naise unistus
thumb "Kalamehe naise unistus" (jaapani 蛸と海女 Tako to ama) on jaapani kunstniku Katsushika Hokusai erootiline ukiyo-e stiilis 1820. aasta paiku loodud puulõige. See pärineb Edo perioodist, mida iseloomustab šintoismi tagasitulek.
Pildil kujutatakse naist koos kahe kaheksajalaga, kellest väiksem suudleb naist ja pigistab tema rinnanibu ning teine teeb talle oraalseksi. See on jaapani erootilise kunsti shunga üks tuntumaid teoseid. Mitmed kunstnikud on sellest tööst oma variante loonud. Sarnaseid stseene naiste ja mereelukatega oli loodud jaapani miniatuurskulptuuris netsukes alates 17. sajandist.
Pilti on kujutatud Kaneto Shindō 1981. aasta filmis "Hokusai manga", mis räägib Hokusai elust. Pilti näidatakse ka postkaardina 1990. aasta filmi "Henry & June" alguses.
Parodont
pisi|211x211px|Terved igemed Parodont (ladina keeles peri 'ümber', odontos 'hammas') ehk periodont on hammaste hoideaparaat – hambaid ümbritsevate ja toetavate kudede kompleks.
Parodont koosneb neljast osast: alveolaarjätke, ige, juuretsement ja periodontaalligament (-kiud). Kõik parodondi osad erinevad üksteisest asukoha, ehituse, funktsiooni, biokeemilise ja keemilise koostise poolest, töötades ühtse tervikuna.
Ige
Ige on osa suuõõne limaskestast, mis katab alveolaarluud ja hambajuurt, ulatudes tsemendi-emaili piirist mõne millimeetri jagu hambakrooni peale. Igeme ülesandeks on kaitsta allasetsevaid kudesid mehaaniliste ja mikrobiaalsete kahjustuste eest. pisi|Igeme makroskoopilised tunnused
Vaba marginaalne ige
Vaba marginaalne ige on korallroosa igeme kõige kroonipoolsem osa, mis ümbritseb hammast nii põse ja huule poolt kui ka suulae ja keele poolt. Vaba marginaalne ige on eraldatud kinnitunud igemest vaba igeme vaoga, mis on nähtav ligikaudu 30–40% täiskasvanutest. Vaba igeme vagu on sama kõrgel kui hamba peal tsemendi-emaili piir.
Hamba ja vaba marginaalse igeme vahel olevat vagu nimetatakse terve parodondi korral igemevaoks, patoloogia korral igemetaskuks. Igemevao sügavus terve parodondi korral on 2–3 mm.
Kinnitunud ige
Vaba marginaalne ige läheb üle kinnitunud igemeks. Kinnitunud ige on korallroosa värvusega ja kinnitub alveolaarluu külge sidekoeliste kiududega, mis annab igemele apelsinikoore välimuse. Tänu sellisele kinnitusele on kinnitunud ige luukoe suhtes liikumatu, kui võrrelda vaba marginaalse igeme või alveolaarlimaskestaga. Alveolaarlimaskest on hambakroonist veel kaugemal ja eraldatud kinnitunud igemest limaskesta ja igeme ühendusjoonega.