cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti piirivalve ajalugu
Rahuaeg
Riigikogu võttis 30. mail 1922 vastu seaduse, millega piirivalve määrati Siseministeeriumi koosseisu. Piirivalve Valitsus moodustati siseminister Karl Einbundi ettepanekul 20. septembril 1922. Piirivalve juhiks määrati Vabadussõja tuntud väejuht kolonelleitnant Ants Kurvits, kes astus ametisse 1. novembril 1922. Seda päeva loetakse Eesti piirivalve sünnipäevaks.
Piirivalve Valitsuse ülema abiks asetäitja ülesannetes määrati endine 6. jalaväepolgu ülem kolonelleitnant Arved Engman. 1. detsembril kinnitas Eesti Vabariigi Valitsus piirivalve organisatsiooni järgmiselt: juhtrollis oli keskamet ehk staap, millele allusid kohtadel tegutsevad jaoskonnad, rajoonid ja kordonid. 1923. aasta jaanuaris moodustatud staap alustas tegutsemist. Isikkoosseisu komplekteerimist alustati reservist tegevteenistusse võetud ja väeosadest üle toodud ohvitseridega ning üheaastase lepingu alusel piirivalvesse teenima tulnud üleajateenijatega. 20. maiks 1923 oli kogu piir kaitseväelt üle võetud. Piirivalve tegevusala kogu riigipiiri ulatuses jaotati piirivalvejaoskondade tegevuspiirkondadeks, need omakorda rajoonide ja viimased kordonite ja postide valvepiirkondadeks.
Igapäevased tööülesanded Eesti piiril jaotati kaheksa jaoskonna vahel. Nendeks olid:
Ohvitseride ja üleajateenijate organiseerimiseks asutati 16. veebruaril 1923 Piirivalve Ohvitseride Kogu ja 16. juunil 1927 piirivalve üleajateenijate kogu.
1926. aastal otsustas valitsus luua Rahaministeeriumi alluvuses tolli- ja piirivalve ametkonna ning viia Piirivalve valitsus Siseministeeriumi alluvusest üle Rahaministeeriumi alluvusesse.
Sise- ja Kohtuministeeriumide lahutamise (1934) järel koosnes Siseministeerium administratiivosakonnast ja politseivalitsusest ning Piirivalvevalitsusest.
5. juunini 1936 oli Eesti piirivalve korraldamise ja tegutsemise seaduslikuks aluseks tsaariaegne piirivalvekorpuse 1910. aasta seadus, mida paljudes lõikudes täiendati ja asendati Eesti Vabariigi õigusaktidega. 5. juunil 1936 hakkas kehtima riigivanema 27. mail dekreedina antud piirivalveseadus. Eesti piirivalvurid valvasid merepiiri põhjas ja läänes 1159 km, idas Eesti-Nõukogude Liidu piiri 276 km ja lõunas Eesti-Läti piiri 365 km ulatuses. Salakaubaveo avastamiseks tehti tõsist tööd mere- ja lõunapiiril. 5. juunil 1936 hakkas kehtima Riigivanema 27. mail 1936. a dekreedina välja antud Piirivalve seadus.
Aastatel 1923–1939 avastas piirivalve 4491 salakaubaveo juhtumit. Sellest suurema osa moodustas salapiirituse vedu 3474 juhtumiga, kus tabati 252 927 liitrit piiritust. Aastatel 1923–1939 tabati Eesti-NSVL piiril 4651 piiririkkujat. Piirivahejuhtumite reguleerimiseks sõlmiti Eesti Vabariigi ja NSVL vahel 8. augustil 1927 vastav kokkulepe, mis jõustus 20. jaanuaril 1928.
1936. aastaks oli piirivalve tegevusala jaotatud piirivalvejaoskondadeks:
Vaatamata kokkuleppele toimus 8. veebruaril 1938 Eesti-NSVL piiri lähedal Peipsi järvel traagiline intsident, kus Eesti piiri ületanud Nõukogude piirivalvurid tapsid Nina kordoni ülema veltveebel Artur Pungase, valvur kapral Voldemar Kaio ja eraisikust küüdimehe Vassili Eva. Piirivalve Valitsus hindas Eesti piirivalvurite vägivaldset üle piiri viimist ja tapmist kui Nõukogude Liidu piirivalve poolset kättemaksu kahe 19. jaanuaril 1938 Peipsi järve kirdeosas Eesti piiri ületanud ja seejärel tulevahetuses surma saanud Nõukogude piirivalvuri eest.
Piirivalve koosseis 1938:
Aastatel 1923–1939 ehitati piirivalvuritele 41 kordonihoonet ja kümneid kõrvalhooneid – saunu, keldreid, vankri- ja puukuure, töökodasid ning laskeradu. Kordonite juurde istutati viljapuid ja ilupõõsaid, rajati muruplatse ning puukoole. Piirivalvurid tegutsesid edukalt spordi- ja seltskondlikus elus. Peamisteks harrastusteks said ujumine, laskmine, kerge- ja raskejõustik ning suusatamine. Piirivalve ohvitseride kogu esimees, kolonelleitnant August Engman oli 1931. aastal üks Eesti Laskurliidu asutajaid. Omedu kordonis teeninud piirivalvur Eduard Seren kuulus 1935. aastal Rooma maailmameistrivõistlustel Eesti meeskonda väikepüssi harjutuses, kus ta püstitas maailmarekordi. Eesti laskurliidu ühingute ja ringkondade võistlustel võitis piirivalve meeskond aastail 1934–1937 neli korda järjest sõjaministri rändauhinna.
Vahetult enne Nõukogude Liidu anneksiooni juunis 1940 kaitsesid Eesti piiri Tallinna, Lääne, Petseri, Peipsi ja Narva jaoskonnad kokku 164 kordoni ja postiga 1100 piirivalvuri osavõtul, kes teadsid, et "kui kaovad piirid, kaob maa, kaob riik, kaob rahvas, kaob rahva vabadus" (major Johann Paul, 1932).
1940
Iseseisva Eesti piirivalve tegevuse katkestas 1940. aastal Nõukogude okupatsioon. Idapiiri rajatised hävitati, piiriehitused tehti maatasa. Lõunapiir vastu Nõukogude okupatsiooni alla sattunud Läti Vabariiki jäi siiski püsima Saksa okupatsioonini 1941. Läti piiril säilis senine struktuur ja koosseis. Jaanuaris 1941 oli Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Piirivalvetalituses tööl kaheksa ohvitseri eesotsas polkovnik Johann Pauliga.
Piirivalve osaline säilimine esimeseks nõukogude aastaks võimaldas hiljem organiseeritud relvastatud jõu liitumise vastupanuliikumisega. Suurt osa Eesti Vabariigi piirivalve ohvitsere tabas represseerimiste laine ja nad lõpetasid oma elu enamasti GULAG-i vanglates. Seal mõrvati seni selgitamata asjaoludel ka Eesti esimene piirivalve ülem Ants Kurvits, kes läks erru kindralmajorina 1939. aasta lõpul.
1990–2010
Eesti piirivalve taasloomine algas ränkades tingimustes ja keerulistes riigisisestes oludes. Taassünnile andis tõuke rahvaalgatuse korras Eesti Kodukaitse loomine vastuseks interrinde rünnakule valitsuse vastu Toompeal 1990. aasta 15. mail. Piiri valvamine algas vabatahtlikkuse alusel formeeritud isikkoosseisuga ning piirivalvuri professiooni kujundamine toimus paralleelselt piirivalveteenistuse arenguga. Eesti ida- ja lõunapiiril puudus täielikult teenistuse korraldamiseks vajalik infrastruktuur – piir oli tähistamata, puudusid elementaarsed side- ja transpordivahendid, töö ja eluruumid. Lisaks viibis riigis Nõukogude Liidu ja hiljem Vene väekontingent ning piirivalve.
20. septembril 1990 moodustati riigiminister Raivo Vare juhtimisel majanduspiiri kehtestamise komisjon, mille eesmärk oli võtta Eesti ida- ja lõunapiir majanduspiiri valvamise ettekäändel oma kontrolli alla. Kodukaitse esindajatena kuulusid komisjoni koosseisu Andrus Öövel ja Henn Karits.
Piirivalve jaoks oluline kuupäev saabus 1. oktoobril, mil Tallinnas alustati esimest piirivalvekursust "Eesti piir 1". Lõpetanutest valiti välja piiripunktide esimesed ülemad ja inspektorid. Kursused "Eesti piir 2" ja jätkukursus "Eesti piir" toimusid novembris ja detsembris.
1. novembril 1990 määras Eesti NSV Valitsus määrusega nr 269 kindlaks 27 alalist kontrollpunkti ja seda päeva peetakse Eesti piirivalve taasloomise aastapäevaks.
Esimese põhilise ja produktiivseima piirivalvureid ettevalmistava koolina alustas 15. detsembril tegevust Remniku Õppekeskus Ida-Virumaal, mis sai eeskujuks piirivalve järgmiste õppeasutuste ja Piirivalvekooli loomisel. Õppekeskuse ülemaks määrati Johan Saar. Nelja tegevusaasta jooksul korraldati 12 kursust ning anti sõjaline piirivalvealane väljaõpe 2304 piirivalvurile.
Eesti Riiklik Piirikaitseamet moodustati Eesti NSV Valitsuse määrusega 8. aprillil 1991. Sama aasta kevadel pingestus olukord lõunapiiril ning kevad-suvel ründas ja rüüstas Riia OMON korduvalt Luhamaa, Murati ja Ikla piiripunkte sarnaselt Leedus ja Lätis toimunule. Rünnakud kulmineerusid 9. juuli hilisõhtul toimunud pommiplahvatusega kodukaitse, piirikaitseameti ja hinnaameti majas Toompeal.
Eesti iseseisvuse taastamise hetkest alustati üleminekut majanduspiiri kaitseteenistuselt reaalsele piirivalveteenistusele, mis järgmise aasta sügiseks omandas riigipiiri valvamise ja kaitsmise iseloomu. 15. novembril 1991 alustati piirikontrolli maanteedel asuvates piiripunktides, raudtee piirijaamades, rongides ning rahvusvaheliseks liikluseks avatud sadamates ja lennujaamades. Valitsuse määrusega reorganiseeriti 28. veebruaril 1992 Eesti Riigi- ja Piirikaitseamet Eesti Piirivalveametiks Siseministeeriumi valitsemisalas. Piiripunktides teostatav tollikontroll anti üle tolliametile, piiripunktide vahelisel alal jäi tollikontroll piirivalveameti pädevusse.
Tallinnas alustas 9. veebruaril õppetööd Tallinna Piirivalvekool, mis hiljem hakkas asuma Harku vallas Murastes. Sõjaväelises õppeasutuses valmistati ette kutselisi piirivalvureid maa- ja merepiiri valvamiseks ning passikontrolöre. Ajavahemikus 1992–2006 lõpetas kooli 1704 piirivalveametnikku. Sama aasta aprillis asus Narva-Jõesuu Piirivalve Õppekeskus piirivalvealaselt välja õpetama ajateenijaid. 23. juunil anti piirivalve juhtivkoosseisule esimesed sõjaväelised kaitsejõudude ohvitseride auastmed.
1. detsembril 1991 alustati Eesti piiril piiriületavate isikute dokumentide kontrollimist. 1. juulil 1992 kehtestati piiril viisarežiim.
30. oktoobril ja 1. novembril 1992 tähistati paraadiga Eesti piirivalve loomise 70. aastapäeva, mille raames toimus Eesti Maavalitsuste Liidu poolt annetatud piirivalve lipu pidulik õnnistamine ja üleandmine Toompeal.
Juunis nimetati piirivalveameti peadirektoriks Tarmo Kõuts. Samal kuul taasloodi 1923. aastal asutatud Eesti Piirivalve Ohvitseride Kogu, mille esimeheks valiti major Johan Saar.
19. augustil 1993 kinnitas Vabariigi Valitsus piirivalvekontseptsiooni, mis sätestas riigipiiri valvamise korralduse, valvamiseks vajalike riiklike struktuuride koosseisu ja tegevuse alused ning sai vundamendiks piirivalvet käsitlevate õigusaktide koostamisel. Novembriks reorganiseeriti senised piirivalveregioonid piirivalve piirkondadeks ning regioonide juhtimiskeskused piirkondlikeks staapideks. Kokku moodustati üheksa piirivalve piirkonda.
1994. aasta suveks oli loodud piirivalve põhistruktuur, määratletud enamik ülesannetest ja kasutusele võetud peamised piiri valvamise meetodid. Välja oli kujunenud esmane kordonite süsteem, loodud valvelaevade divisjon ja lennueskadrill, saadud esimesed laevad ja lennuvahendid ning loodud piiri valvamise toimiv süsteem Peipsi järvel ja Läänemerel. Pidevalt täiendati koolitussüsteemi, avati Neeme piirivalvekoerte kool ja jätkati tihedat koostööd teiste riikide piirivalvetega. Eestis alustati piirivalvelaevade ehitust ning juulikuus pandi Tallinna Meretehases kiil esimesele kohapeal valminud valvelaevale Pikker.
30. juulil 1994 võttis parlament vastu riigipiiri seaduse ja piirivalveseaduse. Sama aasta sügiseks oli Eesti piirivalves teenistuses 133 ohvitseri, 319 allohvitseri, 588 kutselist piirivalvurit ja 675 ajateenijat.
Edasine piirivalve areng kulges stabiilselt tõusuteel. Isikkoosseisu tarbeks valmisid uued kordonid Eesti ida- ja kagupiiril, soetati kaasaegne vaatlustehnika ning moodsad side- ja transpordivahendid. Probleemideks jäid esialgu inimressursi nappus ning reapiirivalvuri keskmisest aeglasemalt tõusev töötasu.
Piirivalveameti järgmiseks peadirektoriks määrati 2000. aasta sügisel kolonel Harry Hein. Piiri valvamisel lõpetati ajateenijate kasutamine ning mindi üle üksnes kutselistel piirivalvuritel põhinevale isikkoosseisule.
Piirivalve väljaviimine kaitseväeteenistuse seaduse alt leidis aset 1. juulil 2007. Eesti ühinemine Schengeni viisaruumiga toimus 21. detsembril 2007.
Alates 1. jaanuarist 2010 juhib piirivalve tööd Politsei- ja Piirivalveameti koosseisus moodustatud piirivalveosakond.
ÜRO Palestiina pagulaste abiorganisatsioon
ÜRO Palestiina pagulaste abiorganisatsioon (inglise UN Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East - UNRWA) on ÜRO allorganisatsioon, mis organiseerib Palestiina pagulastele humanitaar- ja arenguabi andmist.
UNRWA on alates 1950. aastast Palestiina pagulaste eestkõneleja ning abistaja Jordaanias, Liibanonis, Süürias ja okupeeritud Palestiina territooriumil. Organisatsiooni poolt antava abi hulka kuuluvad toiduabi, tervishoid ja haridus, samuti infrastruktuuri tagamine ning selle parandamine. UNRWA tegevus sõltub peaaegu täielikult vabatahtlikest annetustest.
Proteiinkinaas A
Proteiinkinaas A (PKA) on AGC kinaasiperekonna seriin- või treoniinkinaas, mille aktiivsus rakus sõltub tsükliliset adenosiin- 3´,5´-monofosfaadist (cAMP). Seetõttu tuntakse PKA-d ka cAMP-sõltuva proteiinkinaasina. PKA-l on rakus palju funktsioone, näiteks aktiini tsütoskeleti destabiliseerimine, lipiidide metabolism, glükogeeni regulatsioon, ioonjuhtivuse reguleerimine ja südamelihaste relakseerumine. PKA-d kasutatakse ka mudelkinaasina teiste proteiinkinaaside uuringutes, kuna see omab suures osas struktuurseid sarnasusi teiste kinaasidega.
Aktiveerimine
Mitteaktiivses olekus on PKA neljast valgumolekulist koosnev kompleks (holoensüüm), millest 2 on katalüütilised alaühikud (PKAc või C) ja 2 regulatoorsed alaühikud (PKAr või R) (summaarselt: R2C2). PKA ensüümi tuntakse ka cAMP-sõltuva proteiinkinaasina, kuna selle aktivatsioon toimub cAMP molekulide seostumisel nende kinaasile. PKA aktivatsioonikaskaad saab alguse hormoonide, näiteks glükagooni ja adrenaliini (epinefriini), seostumisel sihtmärkraku G-valguga seotud retseptorile (GPCR). Pärast GPCR aktiveerimist rakuvälise (ekstratsellulaarse) ligandi poolt toimub retseptori konformatioonimuutus ning selle tulemusel muutub see rakusiseseks heterotrimeerseks G-valgu kompleksiks. G-valgud koosnevad kolmest alaühikust (alfa (α), beeta (β), gamma (γ)), mis seostudes teiste valgumolekulidega saavad moodustada nendega kompleksi. G-valgu alfa alaühik funktsioneerib seejärel guaniini nukleotiidi vahetusfaktorina (ingl Guanine nucleotide exchange factor ehk GEF), asendades sellele seotud guanosiindifosfaadi (GDP) guanosiintrifosfaadiga (GTP) ja vabaneb (dissotsieerub) ise kompleksi küljest.
Kaaresuvanto
Kaaresuvanto (põhjasaami keeles Gárasavvon) on saami asum Enontekiö vallas Lapi maakonnas Soomes.
Proteiinkinaas A
Aktiveerimine
Aktiveeritud G alfa alaühik seob ja aktiveerib ensüümi nimega adenülaaditsüklaas, mis omakorda katalüüsib ATP muutmist tsükliliseks adenosiini monofosfaadiks (cAMP) ja seeläbi suurendab cAMP kontsentratsiooni. Ühe PKA molekuli aktiveerimiseks on vaja nelja cAMP molekuli. Aktivatsioon toimub järgmiselt: kaks cAMP molekuli seotakse ühe PKA ensüümi regulatoorse alaühikuga (kokku 2 regulatoorset alaühikut ning vajab seega 4 cAMP molekuli), mis põhjustab holoensüümi dissotsieerumise regulatoorsete alaühikute dimeeriks ja kaheks katalüütiliseks alaühikuks. Vabanenud katalüütilised alaühikud aktiivsed ja võimelised fosforüülima oma substraatvalkude seriini- või treoniinijääke.
Kokkuvõte PKA aktiveerimiseks vajalikest etappidest:
Kaaresuvanto
Ajaloost
Muonio jõgi sai koos Könkämäeno ja Tornio jõega Rootsi ja Soome piirijõeks Hamina rahuga 1809. See poolitas ka kummalgi pool Muonio jõge asunud Kaarensuvanto küla.
Conseslus Kipruto
Ta oli edukas noorteklasside tiitlivõistlustel, võites kulla 2011. aasta noorte maailmameistrivõistlustel Lille'is ja 2012. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Barcelonas.
Kaaresuvanto
Ajaloost
Muonio jõe ääres asuvas Soome Kaaresuvantos on umbes 140 elanikku. Teisel pool Muonio jõge Rootsis on samanimeline kirikuküla (rootsi keeles Karesuando). Mõlemat küla arvesse võttes on Kaarensuvantos tänapäeval kokku 470 elanikku.
Proteiinkinaas A
Katalüüs
Pärast PKA holoensüümi dissotsieerumist saavad vabad katalüütilised alaühikud ATP (või teiste nukleosiidtrifosfaatide) terminaalse fosforüülrühma ülekannet valksubstaadi seriini või treoniini jäägile, mis põhjustab tavaliselt substraadi aktiivsuse muutust. Kuna PKA on eri rakuliikides üsna levinud, on cAMP-i ja PKA regulatsioon seotud erinevate signaaliradadega.
Conseslus Kipruto
Täiskasvanute tiitlivõistluste debüüdi tegi ta 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas, kui võitis kaasmaalase Ezekiel Kemboi järel hõbeda. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis oli Kipruto taas Kemboi järel teine.
Lennubaas (1927–1940)
Lennubaas (ka Lennu Baas, 21. maist 1939 Lennuväe Baas) oli Tallinnas Lasnamäe lennuväljal paiknenud väeosa, mis tegutses aastatel 1927–1940 ja kuulus Eesti õhukaitse koosseisu. pisi|Lasnamäe lennuväli 1933. aastal Lennubaasi alla kuulusid mitmesugused lennundusega seotud tehnika- ja kontrolljaoskonnad, samuti Lennubaasi lennusalk ja Aviotehas.
Conseslus Kipruto
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros võitis Kipruto oma karjääri esimese täiskasvanute tiitlivõistluste kulla, tulles Evan Jageri ja Mahiedine Mekhissi-Benabbadi ees olümpiavõitjaks. 2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis võitis ta takistusjooksu Soufiane El Bakkali ja Jageri ees. Teist korda tuli ta maailmameistriks 2019. aastal Dohas, kui edestas finaalis Lamecha Girmat ja El Bakkalit.
2020. aasta suveolümpiamängudel Tokyos Kipruto ei osalenud, sest ei pääsenud Keenia koondisse. Põhjustena toodi välja ebaõnnestunud esinemine kodustel katsevõistlustel ja kriminaalsüüdistus seksuaalkuriteos.
Kaaresuvanto
Ajaloost
Alles 1980. aastal ehitati jõele maanteesild, tänu millele sai Kaaresuvanto Euroopa peatee E45 kõige põhjapoolsemaks punktiks. Asulat läbib lääne–idasuunaline Euroopa vahetee E08.
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Tartu Pühade Aleksandrite kirik, endise nimega Aleksander Nevski kirik on õigeusu kirik Tartus Karlova linnaosas aadressil Sõbra tänav 19a. Kirikut kasutab EAÕK Tartu Pühade Aleksandrite kogudus, Tartu Aleksander Nevski koguduse järglane. Koguduse vaimulikud on preester Vadim Rebase ja diakon Timoteus Vassel.
Kiriku templipüha on 30. augustil (Konstantinoopoli Aleksandri uinumine (340), Süvari Aleksandri uinumine (1533) ja Neeva Aleksandri säilmete viimine Peterburisse (1724)).
Conseslus Kipruto
2022. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta taas koondises ja võitis El Bakkali ning Girma järel pronksmedali.
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Ajaloost
Tartu Püha Aleksandri kirik (vene keeles Церковь Александра Невского) ehitati aastatel 1914–1918,, Tartu Püha Aleksandri kogudus (alates 2003. aastast Tartu Pühade Aleksandrite kogudus) asutati juba 1913. aastal. Alumine kirik valmis ja pühitseti 1914. aasta sügisel, ülemine 26. septembril 1915. Kiriku esimene preester oli Anton Laar, aastatel 1915–1919 Konstantin Kokla.
Lennubaas (1927–1940)
Ajalugu
Lennubaas loodi 1. aprillil 1927 Lennuväerügemendi ümberformeerimise käigus. Lennubaasi koosseisu koondati suurem osa rügemendi tehnilisest majapidamisest: tehnikajaoskond, töökojad, laod. Oma aastapäeva luges lennubaas 1. septembrist 1919 – tehnikajaoskonna moodustamise päevast lennuväe koosseisus.
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Ajaloost
1915. aasta augustis olid kiriku ehitustööd lõppenud ja septembri algul võttis ehituskomitee ehituse vastu. Ülemise kiriku pühitses ülempiiskop Joann 26. septembril 1915. Ülemise kiriku põhjapoolne kõrvalaltar on pühitsetud õilisusulise suurvürstinna Olga auks.
1940. aastal kirikuhoone riigistati Nõukogude okupatsioonivõimude poolt. Aastakümneid kasutasid seda laohoonena Tartu Riiklik Ülikool ja Eesti NSV Riiklik Etnograafiamuuseum. Kirikut kasutasid metodistid ja adventistid, lühemat aega ka nelipühilased. Kiriku "kuraator" oli Anatoli Mitt, pärast tema surma Igor Gräzin.
Kirik tagastati Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Tartu Pühade Aleksandrite kogudusele 1995. aastal. Aastatel 1996–1999 oli koguduse preester Samuel Puusaar. 24. detsembril 2002 anti hoone kogudusele pidulikult üle. EAÕK metropoliit Stefanus (Charalambides) pidas õnnistuspalve, ülempreester Johannes Keskküla ja ERMi direktor Jaanus Plaat allkirjastasid üleandmis-vastuvõtmisakti. Kirik taaspühitseti 2003. aasta suvel Tartu Pühade Aleksandrite kirikuna, see on pühitsetud õilisusulisele suurvürstile Neeva Aleksandrile, Konstantinoopoli ülempiiskop Aleksandrile ja Süvari vagale Aleksandrile.
Lennubaas (1927–1940)
Lennubaas kui väeosa
1.juulil 1930. aastal moodustatud lennubaas jagunes seitsmeks allüksuseks ning hoolitses lennukite remondi ja hoolduse eest kõigis väeosades. Lennubaasis konstrueeriti ja valmistati ka eralennukeid ning õpetati välja töölisi, mis aitas kaasa eralennunduse arengule Eestis.
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Arhitektuur
Kahekorruseline sibulkuplitega kirik on haruldane näide vanavene kirikuarhitektuuri-mõjulisest sakraalarhitektuurist Eestis. Selle arhitekt on Vladimir Lunski, ehitustöid juhatas Fromhold Kangro.
Conseslus Kipruto
Kipruto isiklik rekord 3000 meetri takistusjooksus on 8,00,12, mis on joostud 2016. aastal Birminghamis.
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Arhitektuur
Kultuurimälestiste riikliku registri andmetel on Aleksandri kiriku arhitektuuris ka vene modernstiili sugemeid, ehkki välisdekoori projekteerimisel on lähtutud Vladimiri-Suzdali vürstiriigi kirikuarhitektuurist. Hoone on ristikujulise põhiplaani ja astmelise ülesehitusega. Mitmekuplilise ehitise lääneküljel paikneb avara trepiga kõrge eeskoda. Välisukse ees on graniitastmetega kahepoolne trepp. Iseloomustavate detailidena loetleb Kultuurimälestiste riiklik register peatrepi etiku paisutatud ümarsambaid, kaarsillusega avasid, püstvagudega simssi, juugendornamendiga peatrepi võret, keskse paisutatud sambaga kaksik- ja kolmikaknaid ning akende krohvraamistust.
Lennubaas (1927–1940)
Lennubaas kui väeosa
Lennubaasi peamine ülesanne oli õhukaitse väeosade lennutehnilise varustuse remont, kontroll ja uuendamine ning Tallinnas asuvate õhukaitse väeosade majandamine.
Lennubaasi koosseisu kuulusid staap, aviotöökoda, tehnikajaoskond, majandusjaoskond, sanitaarjaoskond, komando ja algusaastatel lennusalk, mis 1934. aastal muudeti kontrolljaoskonnaks. Isikkoosseis jäi üldjuhul 200 inimese kanti. Selle suurus sõltus suuresti ka ajahetkel tehtavatest töödest, mistõttu oli 1940. aasta jaanuaris koosseisus ligi 100 inimest rohkem. Sõjaaegne koosseis võis olla üle kahesaja inimese võrra suurem, seda eelkõige aviomotoristide palkamise tõttu.
Lennubaasi lennusalk
Lennubaasi koosseisu kuulus 1930.–1934. aastani lennusalk, mille lennukiteks olid 1932. aastal kaks Avro Aviani, üks sanitaarlennukiks ümber ehitatav LVG ja üks Vabadussõjas sõjasaagiks saadud DFW. Ülesannete hulka kuulus ka talviste ühenduste pidamine saarte ja mandri vahel ning vajaduse korral Kihnu hülgeküttide abistamine. Lennubaasi lennusalk likvideeriti 1934. aastal kuna lennukeid oli õhukaitsel vähe ja raha vanade remontimiseks nappis ning kõigele lisaks ei kuulunud lennubaasi põhiülesannete hulka otsese lennuüksuse ülalpidamine. 1930. aastate alguses leidis lennusalk rakendust nii Kihnu hülgeküttide otsingutel kui ka posti viimisel saartele. Õhukaitse suurtükiväe grupi palvel lennati seitsmel korral ka mitmesse merekindlusse. 1930. aasta 4. septembril peeti Eesti esimesed õhukaitse lennuvõistlused, eesmärgiga hinnata lendurite oskust orienteeruda ja kindlust lendamisel. 590-kilomeetrise lennu marsruut oli Lasnamäe - Rakvere - Jõhvi - Tartu - Nursi - Laatre - Tartu - Lasnamäe. Võistlusest võtsid osa kõigi viie lennuväeosa lennukid.
Lennubaasi taristu
Lennubaasi muutmine omaette väeosaks mõjus soodsalt. 1930. aastal ehitati raudbetoonangaar; maa-alune bensiinimahuti ning ohvitseride ja üleajateenijate kasiino. 1931. aastal renditi 2000 ruutmeetri suurune maa-ala, millele rajati lasketiir.
Lennubaasi juhtkond püüdis igati parandada sõjaväelaste ja nende perekondade toitlustamist. 1940. aasta suvel, vahetult enne Moskva korraldatud riigipööret, alustati Lasnamäel suure karjalauda ehitust
Kaaresuvanto
Ajaloost
left|300px
Tartu Pühade Aleksandrite kirik
Ilukirjanduses
Kirikut on nimetanud Mats Traat oma novellikogus "Sarviku armastus" (Tallinn: Argo, 2007), Maimu Berg teoses "Meie hingede võlad" (Hea Lugu, 2018) ja Mae Mets luuletuses "Luud, veri ja tuhk" luulekogus "Valge villa" (Elva: M. Mäemets, 2013).
Frederikshavn
Frederikshavn on sadamalinn Põhja-Jüütimaa piirkonnas Taanis, Frederikshavni valla keskus.
Asula nimi oli varem Fladstrand. Linnaks saamisel 1818. aastal anti Taani kuninga Frederik VI järgi nimeks Frederikshavn.
left|500px
Lennubaas (1927–1940)
Aviotöökoda
Arvestades tolleaegsete lennukite töökindlust, siis hoolduslüli koosseisul tööpuudust ei olnud. Näitena võib tuua, et 1932.-1933. aastal oli töökojas remondis 10 lennukit ja 62 lennukimootorit.
Töökojas teostati nii igapäevaseid hooldustöid kui ka kapitaalremonti. Kapitaalremont tähendas seda, et lennumasinal vahetati välja ligi kolmandik metallosasid ning kõik puitdetailid. Kapitaalremondi peale kulus umbes 4000 töötundi.
Töökojas olid erinevad osakonnad: mootoritöökoda, lennukite-, mõõduabinõude-, tisleri- ja mehaanikatöötuba. Aastaks 1930 oli töökoda välja kasvanud juba peaaegu tehaseks. 1936. aastaks valmis seal esimesed PON-1a tüüpi treeninglennukid.
Lennukite kiire areng viis selleni, et suuremad kapitaalremonttööd ei tasunud lõpuks enam ära ning lõpuks kanti suuremat hooldust vajavad lennumasinad lihtsalt maha. Sellest tulenevalt suunatigi aviotöökoda rohkem uute prototüüplennukite väljatöötamisele.
Lennubaasi likvideerimine 1940. aastal
Kohe pärast Nõukogude vägede nn täiendava kontingendi saabumist tuli õhukaitse ülemalt 18. juunil 1940 suuline korraldus, et juba järgmiseks päevaks oleksid ülemad (sh kolonel Karl Haas) oma Lasnamäe kasarmute rajoonis asuvatest korteritest lahkunud. Juba 20. juunil anti Nõukogude vägedele üle korralikult väljaehitatud lennuväebaasi esimesed kümmekond hoonet, üle poole rajatistest loovutati 22. juuniks. Peagi paigutati hoonetesse polkovnik Raskasovi 38. lennubaasi sõjaväelased ja tehnika.
Eesti iseseisvus likvideeriti järk-järgult. Veel mõnda aega, isegi Nõukogude Liidu koosseisus, oli Eestil näiteks oma raha ja sõjavägi. Lasnamäelt ära viidud lennuväebaas paiknes 1940. aasta suvel Tallinnas Jaama tänaval, Irus ja Jägalas. Tingimused polnud aga varasematega vähimalgi määral võrreldavad.
Punaarmee eeskujul määrati Eesti sõjaväkke poliitjuhid ning moodustati väeosa komiteed. 30. juunil otsustati lennuväebaasi komitee koosolekul intensiivistada vene keele õppimist ning lennubaasi isikkoosseisu kohustati asuma kontakti Irus asuva Nõukogude sõjaväeosa poliitjuhiga.
Lennubaasis oli hulgaliselt mitmesugust varustust ja seetõttu palju arusaamatusi, kuhu täpsemalt ning mida anda tuleb, mistõttu venis lennubaasi likvideerimine plaanitust kauemaks. 22. oktoobriks oli suudetud üle anda lennubaasi varustusest 100% ulatuses relvastust, sanitaarvarustust, toiduvarustust, voorivarustust ja lennuväljade ehitustöid. Samuti anti üle enamik riidevarustusest, inventarist ja aviotehasest. Õnnestus üle anda ka pool ja alla selle sõidukeid, tehnikat kesklaost ja kontrolljaoskonna asjadest.
Likvideerimise käigus kandis 2. detsembril üks töödejuhatajatest ehituskorteriosakonna ülemale ette, et osa Lasnamäe lennujaama varast, mis allkirja vastu anti Nõukogude sõjaväelastele üle, on kaduma läinud. Hiljem tehti selliseid avaldusi juba tunduvalt vähem, sest kardeti, et seda võib laimamisena pöörata Nõukogude sõjaväe peale kaevanud isiku enda vastu. Et rahuldada okupantide järjest suuremaid ambitsioone, vallandati massiliselt Eesti riigile kõige lojaalsemaid isikuid.
Pütagoreism
Pütagoreism oli vanakreeka filosoofi ning matemaatiku Pythagorase (6. sajand eKr) õpetusest lähtunud antiikfilosoofia suund. Pythagorase järgijaid nimetatakse pütaagorlasteks ehk pütagoorlasteks.
Proteiinkinaas A
Katalüüs
Edasiste mõjude mehhanismid saab jagada otseseks valgu fosforüülimiseks või valgusünteesiks: otsese valgu fosforüülimisega PKA vahetult suurendab või vähendab valgu aktiivsust; valgusünteesis aktiveerib PKA esmalt otseselt CREB-i (ingl cyclic AMP response element binding protein) ehk tsüklilise AMP vastuselementi siduv valk. See omakorda seob cAMP vastuselemendi, muutes seeläbi transkriptsiooni ja valgusünteesi. Võrreldes otsese valgu fosforüülimisega, võtab viimane toimemehhanism rohkem aega (tundidest kuni päevadeni).
Inaktiveerimine
PKA inaktivatsioon toimub nn tagasiside mehhanismiga: üks substraatvalkudest, mida PKA aktiveerib, on fosfodiesteraas, mis muundab kiirelt cAMP-i AMP-ks. Selle tulemusel väheneb cAMP-i hulk, mis aktiveerib PKA-d. Seega mõjutab PKA aktiivsust cAMP-i hulk, kuid ka katalüütilise alaühiku enda aktiivsust saab vähendada fosforüülimise teel.
Lokaliseerimine
PKA regulatoorsete alaühikute dimeer on vajalik kinaasi lokaliseerimiseks elusrakus. Dimeeri sidumise ja dimeriseerumise domeen seostub A-kinaasi ankurdava valguga (ingl A-kinase anchor protein ehk AKAP). AKAP-d lokaliseeruvad PKA-d erinevatesse kohtadesse raku sees (nt plasmamembraan, mitokondrid jne). Lisaks PKA-le seovad AKAP-d paljusid teisi signaalivalke, tekitades seeläbi väga tõhusa signalisüdamiku raku kindlas osas. Näiteks AKAP, mis paikneb südamelihase rakutuuma lähedal, seob nii PKA-d kui ka fosfodiesteraasi (hüdrolüüsib cAMP-i).
Funktsioon
PKA fosforüülib valke, millel on fosforüülitavaseriini või treoniini jäägi lähedal eelistatult aluselised aminohappejäägid (st Arg ja Lys). PKA substraativalkudel on fosforüülimissaidis iseloomulik aminohappeline järjestus Arg-X-Ser/Thr või Arg-Arg/Lys-X-Ser/Thr-Leu/Ile, kus X tähistab ükskõik mis aminohappejääki. Fosforüülimise tulemusel PKA aktiveerib või deaktiveerib substraatvalke. Kuna valgusüntees on eri rakutüüpidel erinev, ka substraatvalgud, mida PKA saab fosforüülida, on erinevad, mistõttu PKA aktiivsus ja funktsioon on eri rakutüüpides erinev.
Funktsioon rasva- ja maksarakkudes
Adrenaliin ja glükagoon mõjutavad PKA aktiivsust, muutes läbi G-valgu mehhanismi cAMP-i sisaldust rakus, kasutades selleks adenülaaditsüklaasi. PKA fosforüülib paljusid metabolismis olulisi ensüüme, näiteks atsetüül-CoA karboksülaas ja püruvaadi dehüdrogenaas. Sellisel kovalentsel modifikatsioonil on nendele ensüümidele inhibeeriv mõju, st toimub lipogeneesi inhibeerimine ja glükoneogeneesi soodustamine. Seevastu insuliin vähendab nende ensüümide fosforüülitust, mis omakorda soodustab lipogeneesi.
Kinnemond
thumb|Kinnemondide suguvõsavapp Kinnemond oli šoti päritolu Rootsi aadlisuguvõsa, mille liikmetele kuulus maavaldusi ka Eesti aladel.
Rootsi asunud Kinnemondid põlvnesid Šotimaa Fife'i piirkonna Kinninmonti klannist (Clan Kinninmont).
Kinninmontide Callange'i (rootsi allikais Calensk) valdusest pärit vennad John (Johan), Patrick ja Thomas suundusid 1620. aastatel palgasõduritena Rootsi teenistusse ning tegid kõik edukat karjääri. Esimesena jõudis Rootsi tõenäoliselt John, keda on mainitud juba 1621. aastal leitnandina Mansfeldi Philippi rügemendis. Patrickut on Rootsis esmamainitud 1624. aastal lipnikuna Alexander Leslie Södermanlandi rügemendis ning Thomast 1628. aastal lipnikuna Johan Banéri Östergötlandi jalaväerügemendis.
Suguvõsa naturaliseeriti ja introdutseeriti Rootsi rüütelkonda 1650. aastal nr. 505 all.
Johan Kinnemond sai lääniks Ennebergi mõisa Liivimaal, mis tema surma järel läks vend Thomase omandusse. Thomasele kuulus ka Vändra mõis, mille omanikuks sai ta abielu kaudu ooberst James Scotti (suri 1635) tütre Christinaga.
Kinnemondide suguvõsa suri meesliinis välja 1677. aastal kui Thomas Kinnemondi ooberstleitnantist poeg Patrick hukkus Stettini piiramisel.
Suguvõsa liikmeid
thumb|Nöteborgi komandandi [[Johan Kinnemondi ja tema abikaasa Christina Ulfsparre hauatähis Lofta kirikus Kalmari läänis.]]
Triinu Paomets
2017. aasta veebruaris ilmus tal album.
2017. aasta esimeses kvartalis osales ta Roheväljakutsel.
Ta tegi kaasa 2017. aastal välja tulnud ulmefilmis "Attack of the Cyber Octopuses".
Ta esines 15. juulil 2017 Positivusel Palladiumi laval.
Lisaks laulmisele meeldib talle ka joonistada.
Kasti lahjuke
Kasti lahjuke (ka Kasti rannajärv) on järv Saaremaa vallas Kasti külas. Veekogu pindala on 3,1 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1317 m.
606
606. aasta (DCVI) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas laupäeval.
Toomemäe ohvrikivi
Toomemäe ohvrikivi on Tartus Toomemäel asuv kahe lohuga kivi, mida on sageli peetud ohvrikiviks.
Kirjeldus
Nelinurkse kujuga rändrahnu kõrgus on 0,7 m, pikkus 1,65 m ja laius 1,3 m. Sileda ja murenemata pinnaga kivi peal on kaks suurt korrapärase kuju ja sileda põhjaga lohku. Vanad fotod näitavad, et võrreldes 1920.–1930. aastatega on kivi pealt kadunud umbes 5 cm paksune kiht, mistõttu on ka lohud jäänud väiksemaks ja madalamaks.
Ajalugu
Varaseimad teated Toomemäe kivist pärinevad 1880. aastatest, mil ta oli paigutatud Vana Anatoomikumi juures olnud limonaadimajakese lähedusse. Matthias Johann Eiseni teatel kõrvaldati ohvrikivi 17. sajandil võitluses paganluse jäänuste vastu. Tartu Ülikooli õigeusklik professor Pavel Viskovatov kinnitas 1894. aastal peetud ettekandes, et kivisse olla katoliikluse ajal raiutud augud püha vee jaoks ja kivi pühitsetud. 1879. või 1880. aastal luterlasest ülikooli rektor Ottomar Meykov käskinud kivi hävitada, ent Viskovatovi sõnul hakanud käsutäitjal kivist kahju ning ta kaevas selle maasse. Viskovatovi algatusel kaevati ohvrikivi taas maast välja. Oma praegusele asukohale Toomemäe lääneosas asetati kivi 1926. aastal.
Lohkude päritolu
Eesti arheoloogia- ja ajalookirjanduses on Toomemäe kivi tihti peetud ohvrikiviks. Kirjalikud teated või muud andmed kivil ohverdamise kohta siiski puuduvad. Oma kahe suure kunstliku lohuga oleks ta Eesti lohukivide seas erandlik.
Andres Tvauri hinnangul on Toomemäe kivi tõenäoliselt looduslikku päritolu. Tvauri osutab andmete puudumisele ohverdamise kohta, kivi erinevustele tüüpilistest ohvikividest ning selle ebatavaliselt siledale pinnale, mida ta seletab kivi üsna hiljutise maa seest väljakaevamisega. Ta pakub välja, et lohud kujutavad endast nn hiiukirnusid – jääsulamisvete poolt kaljusse kulutatud süvendeid, mida leidub palju Soomes ja Rootsis. Tvauri oletab, et Toomemäe kivi on üks mandrijääga Toomemäe piirkonda sattunud hiiukirnude jäänuseid sisaldav rändrahn. Tema arvates on legend ohvrikivist ajendatud ühelt poolt kivil leiduvatest lohkudest, teisalt Friedrich Robert Faehlmanni kunstmuistendite «Vanemuise laul» ja «Keelte keetmine» mõjul tekkinud arusaamast, et Toomemägi oli muistsete eestlaste kultuskoht.
Kersti Ala-Murr
Kersti Ala-Murr (sündinud 13. juulil 1973 ) on eesti laulja (sopran). thumb|Kersti Ala-Murr
Tiit Lepmann
Tiit Lepmann (sündinud 15. mail 1949 Tartus) on Eesti matemaatikadidaktik.
Õpingud
Lõpetas 1967. aastal Tartu 7. Keskkooli. Samal aastal alustas õpinguid Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) matemaatikateaduskonnas, mille lõpetas 1972. aastal kvalifikatsiooniga matemaatik, matemaatikaõpetaja. Aastatel 1981–1984 jätkas õpinguid aspirantuuris TRÜ matemaatika õpetamise metoodika kateedris matemaatika õpetamise metoodika alal. Kaitses Tartus 1987. aastal pedagoogikakandidaadi dissertatsiooni teemal "Mõistete omandatus ja selle seos nende esitamismetoodikaga õpikus (VII klass)" (juhendaja dots Jaan Reimand). Täiendanud end erialaselt Saksamaal Freiburgi Pedagoogilises Kõrgkoolis, Giesseni ülikoolis (1996), Greifswaldi ülikoolis (1998) ja Helsingi Ülikoolis (2006).
Teenistuskäik
Töötas matemaatikaõpetajana (1972–1975 Tartu 10. Keskkoolis), assistendina (1975–1979 TRÜ matemaatika õpetamise metoodika kateedris), stažöör-uurijana (1979–1981 samas kateedris), vanemõpetajana (1984–1989 samas kateedris). Dotsent 1989. aastast. Aastani 2004 töötas põhitöö kõrvalt Tartu koolides matemaatikaõpetajana. Emeriteerus 2014. aastal.
Cis-soolisus
Cis-soolisus ehk paiksoolisus  on olukord, kus inimese sooidentiteet kattub tema bioloogilise sooga. Paiksoolise inimese "sooidentiteet või sooroll vastab sellele, mida ühiskond peab kohaseks tema soole." Paiksoolisuse vastandmõisteks on transsoolisus.
Kersti Ala-Murr
Lisaks soolokontsertidele Euroopas, Ameerika Ühendriikides ja Kanadas on lauljatar osalenud Rahvusooper Estonia, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ooperistuudio ning Karlsruhe Ooperikõrgkooli etendustes. Dirigent Per Kristian Skalstadi taktikepi all laulis ta Norras Vitellia osa Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis "Tituse halastus" ning Håkon Austbø juhatusel esitas ta Arnold Schönbergi melodraamade tsükli Kuu-Pierrot.
Tiit Lepmann
Teenistuskäik
Aastatel 1996–2006 Tartu Ülikooli (TÜ) matemaatika didaktika õppetooli hoidja, 2006–2008 TÜ matemaatika didaktika uurimisrühma juht, 2008–2013 TÜ matemaatika instituudi koolimatemaatika keskuse juht ja 2013–2014 TÜ matemaatika instituudi koolimatemaatika ja -informaatikakeskuse juhataja.
Cis-soolisus
= Viited =
Tiit Lepmann
Teadustöö
Tegelenud matemaatika didaktikaga. Põhilised uurimisvaldkonnad: õpetatava aine (matemaatika mõisted, seosed ja ülesanded) esitussüsteemi kirjeldamise võimalused ja nende rakendamine matemaatikaõpikute analüüsimisel; matemaatika õpetamise aktiivsed meetodid; koolimatemaatika omandatus (tasemetööd, riigieksmaid, TIMSS ja PISA uuringud) ja seda mõjutavad tegurid. Käsitlenud ka koolimatemaatika reformimisega ja õppekava arendamisega seotud küsimusi. Olnud kolme ETF grandi hoidja: Pedagoogikateaduse kaasaegsete ideede rakendumine arvutiseerunud ja erinevaid valikuid võimaldavas matemaatikaõpetuses (1998–2000), Üldhariduskooli matemaatika õppekava innovatsiooniprotsess õpilaste matemaatilise arengu ning õpilaste ja õpetajate arusaamade taustal (2001–2003) ja Õppekava kognitiivsete ja praktilis-rakenduslike pädevuste realiseerumine koolimatemaatikas õpetajate arusaamade ning siseriiklike ja rahvusvaheliste tasemeuuringute taustal (2005–2007). Juhendanud hulgaliselt üliõpilaste diplomitöid, õpetajakoolituse lõputöid ja nelja magistritööd.
Kersti Ala-Murr
Kersti Ala-Murr on esinenud Nordfjordi Ooperiorkestri, Pärnu Linnaorkestri, UiSi ning Stavangeri Sümfooniaorkestri solistina, osalenud Arvo Pärdi muusikafestivalil, Olivier Messiaeni mälestusfestivalil ja festivalil Ny Musikk ja kandnud ette uudisteoseid.
Tiit Lepmann
Muu erialane tegevus
Koolimatemaatika õpikute autor.
Kersti Ala-Murr
Ta on olnud poolfinalist Rahvusvahelisel Ooperilauljate konkursil Rietis ning Iris Adami Corradetti konkursil Paduas. 2005. aastal pälvis ta auhinnalise koha Hendrik Krummi nimelisel konkursil Eestis. 2008. aastal oli ta Stavangeri Ülikooli solistide konkursi võitjate hulgas. Kersti Ala-Murri jaoks oluliste preemiate hulka kuuluvad ka Stavangeri Ülikooli kunstnikupreemia värvikate ja huvitavate interpretatsioonide eest ning Fredrikstadi valla Kultuuripreemia. Aastatel 2007 ja 2009 oli ta Eesti Interpreetide Liidu stipendiaat.
Tiit Lepmann
Isiklikku
Tema abikaasa on Lea Lepmann ja nende tütar on ooperilaulja Karmen Puis.
Kersti Ala-Murr
Tihedas koostöös akordionist Jaak Lutsojaga on aastal 2010 valminud CD-plaat "Vaikimine oleks vale..."
Demarai Gray
pisi|Demarai Gray 2017. aastal Inglismaa U-21 koondises Demarai Remelle Gray (sündinud 28. juunil 1996 Birminghamis) on Inglismaal sündinud Jamaica jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Everton ja Jamaica jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Birmingham Citys, mille noorteakadeemiaga liitus 2006. aastal. Hooajal 2013–14 tegi ta klubi põhimeeskonnas debüüdi Inglismaa esiliigas.
2016. aasta jaanuaris liitus ta Inglismaa kõrgliigaklubiga Leicester City, kellega sõlmis kolme ja poole aasta pikkuse lepingu. Arvatav üleminekusumma oli 3,7 miljonit naelsterlingit. Hooajal 2015–16 tuli ta klubiga Inglismaa meistriks. Järgmisel hooajal lõi ta 24. septembril 2016 toimunud mängus Manchester Unitedi vastu oma esimese värava Premier League'is.
2021. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Saksamaa kõrgliigaklubiga Leverkuseni Bayer, kuid naasis juba sama aasta juulis Inglismaa kõrgliigasse, liitudes Evertoniga.
Aastatel 2014–2019 mängis Gray Inglismaa noortekoondistes. Tänu Jamaica päritolule kutsuti ta 2023. aastal Jamaica jalgpallikoondise. Koondisedebüüdi tegi ta 2023. aasta CONCACAF Gold Cup'i esimeses alagrupimängus USA vastu ning andis selles mängus Damion Lowe'ile väravasöödu. Teises alagrupimängus lõi Gray kaks väravat Trinidadi ja Tobago vastu. Jamaica jõudis turniiril poolfinaali, kus kaotati hilisemale meistrile Mehhiko. Gray valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.
Ülo Raudmäe
Ülo Raudmäe (aastani 1936 Ülo Saksberg; 24. jaanuar 1923 Rapla – 14. oktoober 1990) oli eesti helilooja, trombonist, dirigent ja tunnustatud arranžeerija.
Sündis koorijuhi ja kooliõpetaja peres, tromboonimängu hakkas õppima 13-aastaselt. 1941. lõpetas Tallinna 1. Keskkooli ning liitus meelelahutusorkestriga Kuldne Seitse. Õppis 1940–1946 Tallinna Konservatooriumis trombooni Raimund Kulli ja Paul Karbi trombooniklassis. Kompositsiooni õppis 1949–1952 Eesti Heliloojate Liidu noortesektsioonis Lydia Austeri juhendamisel.
Töötas trombonistina 1944–1957 Eesti Raadio Estraadiorkestris ja 1950–1979 Estonia teatri orkestris. 1957. aastast oli samas tromboonirühma kontsertmeister, hiljem töötas seal ka operetidirigendina.
Aktiivse trombonistikarjääri lõpetas asumisega puhkpilliorkestri Tallinn dirigendi kohale aastal 1980 (alates 1988 peadirigent), kus töötas kuni surmani 1990.
Tänu heale orkestritundmisele ja stiilitajule oli ta nõutud ja hinnatud arranžeerija, seades muusikat nii puhkpilli- kui ka estraadiorkestrile ning arranžeeris ka operette ja muusikale.
Isiklikku
Ülo Raudmäe oli kirglik kalamees.
Ülo Raudmäe oli tuntud eesti ooperilaulja Urve Tautsi abikaasa. Raudmäe vend Lembit Raudmäe (25.06.1921 – 20.06.1994) oli Eesti Raadio estraadiorkestri tenorsaksofonimängija ja Estonia teatri orkestri fagotimängija, ta mängis ka ansamblis Kuldne Seitse.
Ülo Raudmäe lemmikuks oli ameerika džässtrombonist Tommy Dorsey.
Ülo Raudmäe hukkus liiklusõnnetuses 14. oktoobril 1990 Kadriorus.
Cantoria (perekond)
Cantoria on veemadulaste sugukonda kuuluv maoliste monotüüpne perekond.
Levila
Cantoria violacea levila asub Birma ja Tai lõunaosas ning Andamani saarte, Malaisa poolsaare, Singapuri ja Indoneesia (Sumatra ja Kalimantani saare) jõgedes ja rannikuala vetes.
Aleksandr Kokko
Ta on ingerisoome päritolu ning ta kolis perekonnaga Soome Porisse kümneaastaselt.
Klubikarjääri alustas ta FC Jazzis, millega liitus 1997. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas 2004. aastal. Soome kõrgliigas on ta mänginud veel FC Honka (2007–2010), VPS-i (2011) ja RoPSi meeskonnas (kõrgliigas aastatel 2013–2016, 2018–).
Ta on olnud kahel hooajal Soome kõrgliiga suurim väravakütt: 2008. aastal Honkas mängides (13 väravat, koos Tampere Unitedi mängija Henri Mynttiga) ja 2015. aasta hooajal RoPS-is mängides (17 väravat).
Väljaspool Soomet on ta mänginud aastatel 2016–2017 Austraalia kõrgliiga klubis Newcastle Jets ja aastatel 2017–2018 Hongkongi kõrgliiga klubis Eastern.
Soome jalgpallikoondises debüteeris Kokko 2016. aasta veebruaris mängus Rootsi vastu.
Lens-Nord-Ouesti kanton
Koosseis
Kanton koosnes 2 vallast:
The Nasty Rabbit
"The Nasty Rabbit" (tuntud ka kui "Spies-a-Go-Go") on 1964. aasta USA komöödiafilm.
Forsteri kentiapalm
Forsteri kentiapalm (Howea forsteriana) on igihaljas puittaim palmiliste sugukonnast.
Ta on Lord Howe' saare endeem.
Forsteri kentiapalm on ka populaarne toataim. Taim eelistab niisket mulda ja poolvarjulist kasvukohta.
Villa San Giovanni
Villa San Giovanni on sadamalinn città metropolitana di Reggio Calabrias Calabria maakonnas Itaalias.
Detsembris 1908 tabas linna tugev maavärin, mille tagajärjel hukkus 698 inimest ehk peaaegu 10% elanikkonnast.
pisi|tühi|Villa San Giovanni
Vanamõisa karjäär
Vanamõisa karjäär on tehisjärv (karjäär) Saaremaa vallas Lahekülas. Veekogu pindala on 6,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1713 m.
Väina tee
Väina tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Merivälja asumis. Väina tee algab Ranna teelt, ristub Viimsi tee, Kesktee ja Hõbekuuse teega ning lõpeb Lääne teel. Merivälja parki läbiv lõik Väina teest on jalakäijate tänav – sõidukitele liikluseks suletud.
Väina tee on edela–kirdesuunaline ja ligi 760 meetri pikkune.
Tänava nimed ja ajalugu
Praeguse kuju omandas tänav 25. septembril 1959, kui liideti Mere puiestee ja Allika tee (mis kumbki olid nime saanud 1924. aastal) ning ühendatud tänava nimeks sai Hõbepapli puiestee. Praeguse nime sai Väina tee 22. aprillil 1960. Tänav on nime saanud mere läheduse mõjul.
Hans Müller
Hans Müller on mitme inimese nimi:
Quirinius Quasebart
Quirinius Quasebart (ka Quirinius Giesebrecht; 1575 Saaremaa – 1624 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Ta immatrikuleeriti 1. juunil 1602 Königsbergi Ülikooli.
Ta oli 17. sajandi alguses, kuni aastani 1608, Martna Püha Martini koguduse õpetaja. Kutsuti 9. oktoobril 1608 Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetajaks. 3. veebruaril 1609 sai sama koguduse õpetajaks.
Kaanetüdruk
pisi|Naise pilt Austraalia ajakirja kaanel Kaanetüdruk on naine, keda kujutav foto on ajakirja numbri kaanepildiks. Ta võib olla modell või mõni (muu) tuntud inimene.
Inglise keeles kasutati seda terminit (cover girl) esmakordselt 1899. aasta paiku.
Łuniniec
Łuniniec (transkribeerituna Luninets) on linn Valgevenes Bresti oblastis, Łuninieci rajooni halduskeskus. Leedu keeles Luninecas. Łuniniec on raudteede sõlmpunkt, sealt hargnevad liinid Baranavičy, Bresti, Kalinkavičy ja Sarni suunas.
Asulat on esmamainitud nimega Mały Łulin (Малы Лулін), hiljem on kasutatud nimesid Łuliniec (Лулінец) ja Łuniniec Mały (Лунінец Малы). Tänapäevast nimekuju on kasutatud esimest korda 1561. aastal.
Linnas asub koduloomuuseum. Vaatamisväärsusteks on veel katoliku kirik (1931) ja õigeusu kirik (1912–1921).
Ajalugu
Łuninieci on esmamainitud 1449. aastal. Esimesed teadaolevad omanikud olid Niemirowiczid. 1552. aastal ostsid asula Dowojnod. Asula kuulus Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda. 1580. aastaks olid asula omanikuks saanud Drucki-Lubeckid.
Alates 1580. aastast vahetusid omanikud kiiresti – Snouskised, Salamjaretskid, Klačkovnad, Narutowiczid ja 1595. aastal Kuncewiczid. 1617. aastal omandasid asula Dalmatid ja 1622. aastal kingiti Łuniniec Dziatłava kloostrile.
1793. aastal läks asula teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Łuniniec hakkas kuuluma Minski kubermangu. 1842. aastal kloostri maad riigistati. Asula hakkas arenema pärast raudteede valmimist 1880. aastatel. Asulasse rajati depoo ja postkontor.
Auaadress
Eesti üks tuntumaid auaadresside koostajaid oli Paul Luhtein.
Łuniniec
Ajalugu
1921. aastast oli Łuniniec Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linnaõigused sai asula 1940. aastal, ühtlasi sai Łuniniecist rajoonikeskus. 1970. aastatel ehitati sinna suur elektrimootorite tehas.
601
601. aasta
Mysłowice
Mysłowice (saksa Myslowitz) on maakonna õigustega linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas. Mysłowice kuulub Ülem-Sileesia linnastusse ja asub Katowicest vahetult kagus.
Asulat on esmamainitud 1241. aastal. Linnaõigused sai 1360. aastal, kaotas need 1744. aastal ja sai tagasi 1861. aastal. Raudteeühendus loodi 1846. aastal. Esimene kivisöekaevandus alustas tööd 1877. aastal. Poola koosseisu läks Mysłowice linn 1921. aastal.