cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diego Velázquez
Elulugu
1629 maalis Velázquez oma esimese mütoloogilise pildi "Joodikud". Kujutatud on sel Bakchos oma saatjate saatüridega joodikute keskel: viinajumal kroonib kõige tublimat joodikut. Võib oletada, et selle teose loomisel sai noor meister tõuke mütoloogilise maali harrastajalt Rubensilt, kes 1628 Hispaanias viibis. Kuid Velázqueze realistlikul grupiportreed meenutaval žanripildil on vähe ühist flaami meistri voolava, teatraalse ja fantaasiaküllase käsitlusviisiga.
1629–1631 veetis Velázquez poolteist aastat Itaalias, peatudes pikemalt Veneetsias ja Roomas. Ta tutvus Veneetsia maalikunsti, eriti Tintoretto loominguga. Velázqueze maalimisviisis tekkis muutus; ta loobus üksikvorme teravalt kujutavast laadist ja pöördus puhtmaalilise käsitlusviisi poole, mis tundis ainult pinda, hülgas üksikasjaliku sisejoonistuse, lihtsustas kõike ja sulatas üksikasju kokku. Velázqueze pintslitehnika on lai, vedel ja voolav nagu on omane akvarellile. Haruldase meisterlikkuse saavutas ta atmosfääri kujutamisel; valgus ja õhk olid talle tähtsad abinõud kompositsioonilise terviku saavutamisel. Uus laad ilmnes juba Itaalia-reisi kestel maalitud teostes, nagu näiteks Madridis Prado muuseumis olevas maalis "Vulcanuse sepikojas". Seda laadi harrastas ta ikka järjekindlamalt ja julgemalt pärast kodumaale tagasitulekut. Neist tuleb esile tõsta krahvhertsogi Olivarese ja noore printsi Balthasar Carlose ratsaportreid (viimane suri 17-aastaselt 1646). Mõlemad on maalitud umbes 1632–1634 ja neid hoitakse Prado muuseumis.
pisi|„Piigid“ (1635) Tema teise, aastani 1649 kestva perioodi tähtsaim teos on suur (370×307 cm), aastatel 1634–1635 loodud ajalooline maal, mis kujutab sõda Madalmaade vastu, nimelt Breda kindluse alistumist hispaanlastele 1625. See mõõtmetelt suurim Velázqueze teos on tuntud nime all "Piigid" hispaania sõdurite piikide järgi. See sündmus on kujutatud loomulikult ja sundimatult, ilma paatoseta. Õhk ja valgus on meisterlikult edasi antud. Sedagi maali säilitatakse Prado muuseumis.
Velázquez viibis sel ajal kogu aeg kuninga läheduses. Ta saatis kuningat tolle reisidel Aragóni 1642 ja 1644. Kindlasti oli ta kuninga juures sel ajal, kui too sisenes vallutajana Leridasse katalaanide ülestõusu ajal. Ta kujutas kuningat hobuse seljas suure väejuhina oma vägede eesotsas – roll, mida Felipe IV kunagi ei täitnud. Katalaanide ülestõus suruti küll maha, kuid sellega kaasnenud sõjas sai Hispaania lüüa ja pidi tegema Prantsusmaale territoriaalseid järeleandmisi.
pisi|Innocentius X portree (1650) 1649–1651 sooritas Velázquez teise reisi Itaaliasse. Jällegi ruttas ta algul Veneetsiasse, peatus siis ligi aasta Roomas ja külastas teisi linnu. Roomas maalis ta 1650. aastal ühe oma parimatest teostest, paavst Innocentius X portree. Paavsti jõhkra, despootliku ilmega näo on meister edasi andnud varjamatu naturalismi ja peaaegu hirmuäratava tõetruudusega. Mõnigi kartis Vatikanis, et Velázquez satub selle peale paavsti ebasoosingusse, kuid vastupidi, paavst oli maaliga väga rahul ja riputas selle oma külastajate ooteruumi seinale. Ta andis kunstnikule medali ja kullast keti. Sellest maalist on mitu koopiat, mis asuvad galeriides üle maailma.
Samal aastal maalis ta oma teenri ja õpilase Juan de Pareja (1606–1670) portree. See valmis Roomas Velázqueze valimise puhul kunstnikke ühendava Püha Luuka Akadeemia liikmeks. Omaenda teenri portreteerimine niisugusel puhul on küll väga ebatavaline, eriti kui arvestada, et Pareja on maalil nii uhke poosi ja pilguga, nagu poleks ta teener, vaid hertsog või kindral.
Anton Anson
Anton Anson (3. jaanuar 1852 (22. jaanuar 1851) Seli vald, Pärnumaa – 12. juuni 1918 Tartu) oli eesti ühiskonnategelane ja õpetaja, Eesti Aleksandrikooli juhataja.
Diego Velázquez
Elulugu
Itaalias ostis Velázquez Tiziani, Tintoretto, Veronese ja teiste kunstnike töid. Kui ta lõpuks kuninga käsul Hispaaniasse tagasi tuli, oli tal kaasas palju maale ja kolmsada skulptuuri. Hiljem ta süstematiseeris selle kogu ja koostas selle kataloogi. Kuid Hispaania katoliku kiriku jaoks olid riietamata inimesi kujutavad skulptuurid jäledad ja pärast Felipe IV surma läksid need pikkamööda kaduma.
Anton Anson
Haridustee
Anson õppis Seli vallakoolis ning lõpetas 1874. aastal Riias Baltimaade Õpetajate Seminari. Sai 1879. aastal Tartu Ülikoolist gümnaasiumi vene keele õpetaja kutse. Õppis aastail 1886–1887 Peterburi Õpetajate Instituudis, kus omandas linnakooli õpetaja kutse.
Töökäik
Töötas aastail 1874–1879 Pärnu Nikolai õigeusu kihelkonnakoolis, 1879–1886 Lätis Bauska kreiskoolis ja 1887–1888 Võru linnakoolis õpetajana.
Diego Velázquez
Elulugu
Kuigi ametikohustuste täitmine kuningakojas (ta oli nimelt kuninga lossimarssal) nõudis Velázquezelt aega ja energiat, olid tema elu viimased üheksa aastat väga viljakad. Ta lõi mütoloogilisi pilte, millest tuntuim on "Venus peegliga", hulga kuninga ja tema pereliikmete ning õukondlaste (õuenarride, kääbuste jt) portreid.
Anton Anson
Töökäik
Oli aastail 1888–1905 Põltsamaa lähedal Kaarlimõisas Eesti Aleksandri Linnakooli inspektor (juhataja) ja õpetaja. Aleksandrikooli juhtimisel järgis küll venestusideoloogiat, kuid koondas eestlastest õpetajaid ja soodustas eesti keele õppimist. Eesti keele õpetajatena töötasid koolis kirjanikud Jakob Tamm ja Karl Ernst Särgava. Anson andis Aleksandrikoolis aritmeetika, geomeetria, ajaloo, maateaduse, loodusõpetuse ja vene keele tunde. Kuigi kaasaegsete meenutuste kohaselt polnud tema õpetamise tase kuigi kõrge, pälvis ta õpilaste ja õpetajate silmis suure lugupidamise oma vastutulelikkuse, tasakaalukuse ja erapooletuse eest.
Diego Velázquez
Elulugu
pisi|"[[Las Meninas|Õuedaamid" (1656–1657)]] Parimad tolle perioodi maalid on kaks suurt kompositsiooni "Õuedaamid" ehk "Las Meninas" (1656) ja "Ketrajad" (umbes 1657). "Õuedaamid" kujutab kunstnikku ennast kuninga ja kuninganna topeltportreed maalimas. Valitsejate figuurid peegelduvad tumeda ruumi tagaseinas peeglis. Esiplaanil on väike infanta Margarita Teresa, keda Velázquez korduvalt portreteeris, ümbritsetuna õuedaamidest ja kääbustest. Maalil puuduvad peaaegu täiesti lokaaltoonid, teose mõju on rajatud peamiselt õhu ja valguse nüansside tabamisele. Selle maali mõõtmed on 318×276 cm ja seegi asub Prado muuseumis.
Maalil "Ketrajad" kujutas Velázquez Madridi vaibatöökoda. Esiplaanil on elusuuruses ketrajad tööl, tagaplaanil näeb müügiruumi, kus suursugused daamid uurivad ülesriputatud vaipu. Nagu "Õuedaamidel", ei ole siin peamiseks figuurid ja tegevus, vaid optiline probleem: kujutada, kuidas valgus tagaplaani üle ujutab ja siis nõrgenedes tumedal esiplaanil levib, segunedes valgusega, mis tuleb esiplaanil olevatest, vaatajale osalt nähtamatutest valgusallikatest. Ka see maal asub Prado muuseumis.
Anton Anson
Ühiskondlik tegevus
Pärnus töötamise ajal võttis Anson elavalt osa eesti rahvusliku liikumise üritustest, olles Endla seltsi asutajaliikmeid ja selle esimene president aastail 1878–1880. Anson osales Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsi tegevuses seltsi kirjatoimetajana. 1878–1879 tegutses Anson ka ajakirjanikuna, olles Pärnu Postimehe tegelik toimetaja ning Sakala kaastööline. Pärast Pärnust lahkumist tõmbus ta avalikust ühiskondlikust tegevusest tagasi. Aleksandrikooli juhatajana oli Anson tegev ka Põltsamaa Põllumeeste Seltsis, mis oli ainuke kohalik eesti organisatsioon. Samal ajal lävis ta ka nii venelastest ametnike ja õigeusu preestritega kui ka baltisakslastega.
Diego Velázquez
Eraelu
23. aprillil 1618 abiellus Velázquez Juana Pachecoga (1602–1660). Abielust sündis kaks tütart: Francisca ja Ignacia. Noorem tütar suri lapsena. Vanem tütar abiellus kunstnik Juan Bautista Martínez del Mazoga (1612–1667).
Velázqueze järglaste hulka kuuluvad tema tütre Francisca de Silva Velázquez y Pacheco (1619–1658) kaudu Monteleone markiid, sealhulgas Enriquetta Casado de Monteleone (1725–1761), kes abiellus Reußi noorema liini krahvi Heinrich VI-ga (1707–1783). Nendest põlvneb suur osa Euroopa kuningasoost, sealhulgas Hispaania kuninganna Sofía ning Hollandi, Belgia, Luksemburgi, Liechtensteini ja Rootsi monarhid.
Enharmoonilised helistikud
Enharmoonilised helistikud on helistikud, millel on sama kõla, kuid erinev kirjaviis (näiteks Cis-duur ja Des-duur).
Friedrich Eberhard Rambach
Friedrich Eberhard Rambach (14. juuli 1767 Quedlinburg, Saksamaa – 30. juuni 1826 Tallinn) oli õppejõud rahanduse alal.
Carl Rathhaus
Carl Rathhaus (1805 Leszno, Saksamaa – 10. juuli 1872 Skierniewice) oli arhitektuuri aluste õpetaja Tartu Ülikoolis aastatel 1851–1869.
Friedrich Eberhard Rambach
Rambach oli vaimuliku poeg. Ta õppis Halle Ülikoolis 1786–1793, seejärel oli professor Berliinis. Töötas Tartu ülikoolis kameraalteaduste, rahanduse ja kaubanduse professorina 1803–1826. 1814–1816 oli ta Tartu Ülikooli rektor.
Carl Rathhaus
Ta oli vabrikandi poeg, oma eriala omandas Breslaus ja Berliinis.
Henri Anier
Henri Anier (sündinud 17. detsembril 1990 Tallinnas) on Eesti jalgpallur, kes mängib Tai kõrgliiga klubis Muangthong United ja Eesti jalgpallikoondises.
Flora
Anier alustas jalgpalli mängimist Flora noorte akadeemias. Esiliiga 2007. aasta hooajaks siirdus ta klubisse Warrior laenule, seal lõi ta 24 mänguga 13 väravat. Ta arvati Flora esindusmeeskonda 2008. aasta hooajaks. Anier tegi oma Meistriliiga debüüdi 8. märtsil 2008 kodumängus Nõmme Kaljuga. Oma esimesel hooajal Floras lõi Anier 28 mänguga 15 väravat. Pärast hooaega käis Anier üle Euroopa klubides katsetel nende seas sellistes klubides nagu Hannover 96, Palermo ja Ascoli.
2009. aastal saadeti Anier Itaalia klubisse Sampdoria laenule kuni hooaja lõpuni, eelisõigusega omandada ka pärast laenuperioodi lõppu Anieri mängijaõigused lõplikult. Pärast Sampdoriast lahkumist 2010 naasis ta Florasse, kus tal oli läbimurdehooaeg: ta lõi 13 väravat, sh kübaratrikk 5:0 mängus Kohtla-Järve FC Lootuse vastu ning aitas oma klubil meistriks tulla.
2011. aasta hooaeg oli veelgi edukam, sest Anier oli Flora parim väravakütt liigas 21 väravaga ja klubi tuli taas Meistriliiga meistriks. Anier lõi oma uue isikliku parima neli väravat 13:1 mängus Ajaxi vastu. Anier lõi veel ühe kübaratriki 27. septembril 2011, 6:0 võidumängus Sillamäe Kalevi vastu.
Viking
20. detsembril 2011 sõlmis Anier kolmeaastase lepingu Norra klubiga Viking Anier tegi oma liiga debüüdi 2012. aasta hooaja avapäeval võõrsilmängus Sandnes Ulfi vastu.
Fredrikstad (laenul)
4. aprillil 2013 läks Anier Fredrikstadi laenule kuni 15. juulini 2013. Ta lõi oma esimese värava Fredrikstad 22. aprillil 2013, 1:2 kaotusmängus Sandefjordi vastu. 16. mai 2013 lõi Anier kaks väravat 4:0 võidumängus Stabæk vastu.
Motherwell
29. juulil 2013, pärast ebaedu Vikingi algrivistusse murdmisel, läks Anier kuueks kuuks laenule Scottish Premiershipi klubisse Motherwelli. Anieri soovitas klubile tema koondisekaaslane Henrik Ojamaa, kes lahkus klubist kuu aega varem. Anier lõi värava oma debüüdil, hooaja avamängus, kus ta tuli sisse vahetusest, 1:0 võidumängus Hibernian vastu ning järgmise värava oma teises mängus, 1:3 kaotusmängus Aberdeen vastu. 10. jaanuaril 2014 sõlmis Anier Motherwelliga jäädava lepingu kuni 2016. aasta suveni.
Dundee United
16. jaanuaril 2015 tegi Anier tagasituleku Scottish Premiershipi, liitudes Dundee Unitediga. Ta lõi oma esimese värava klubi meeskonnas 14. veebruaril 2015, 3:2 võõrsil kaotusmängus Kilmarnocki vastu.
Hibernian (laenul)
1. septembril 2015 liikus Anier Hiberniani laenule, algselt 2015/16 hooaja lõpuni, kuid ta kutsuti Tannadice tagasi jaanuaris 2016 pärast ainult kolme vahetusest mängu Hibernianis.
8. augustil 2016 lõpetas Anier Dundee Unitediga osapoolte kokkuleppel lepingu.
Kalmar FF
10. augustil 2016 sõlmis Anier hooaja lõpuni kestva lepingu Rootsi klubiga Kalmar FF. Ta lõi oma klubi kasuks esimese värava 17. septembril 2016 Östersundile.
Inverness Caledonian Thistle
16. jaanuaril 2017 tegi Anier teise tagasituleku Šotimaa jalgpalli, liitudes Inverness Caledonian Thistlega. Ta tegi oma debüüdi vahetusest, sekkudes 2:1 võidumängus Elgin City vastu Scottish Cupil.
Koondisekarjäär
A-koondise debüüdi tegi Anier 19. juunil 2011 sõpruskohtumises Tšiili vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Mikk Reintam, Joonas Tamm, Siim Tenno, Joel Indermitte, Meelis Peitre, Albert Prosa ja Andrei Veis.
Esimese värava lõi 8. novembril 2012 Omaani vastu.
Klubi
''Uuendatud seisuga 1. jaanuar 2021''
Koondis
''Uuendatud seisuga 4. juuni 2021''
Ildefons Pauler
Ildefons Pauler (9. november 1903 Troppau – 9. jaanuar 1996 Viin) oli Saksa ordu kõrgmeister aastail 1970–1988.
29. strategeem
29. strategeem 36 strategeemist on "kaunista kuivanud puud kunstõitega".
V 5. (29.) Kaunista kuivanud puud kunstõitega
thumb|250px|Isane [[paabulind avatud "sabaga"]] 樹上開花 (Shù shàng kāi huā) kāihuā õitsema; levima
Põhimõtte selgitus
Ilustamine jätab mulje, et surnu on elus. Näita seeläbi väärtusetut väärtuslikuna, ohutut ohtlikuna, tarbetut kasulikuna. Et meelitada vastase jõude üle tulema, on vaja märgatavalt tugevdada oma positsioone ja tugevalt vaenlast ehmatada.
Tsitaat Muutuste raamatust
Kuusjoone 53.Jian (Edusammud, täiustama) VI joone otsus. Teenistuses edenemise tulemused. Esinduslikkus.
Näiteid
529. eKr saatis Wei riigi ametnik Er Zhuzhong oma alluva Hou Yuani valitseja vastu mässu tõstnud polkovnik Han Lou’d alistama. Er Zhuzhong andis talle vaid 700 ratsaväelast, öeldes: “Han Lou on väga salakaval. Kui anda teile suur vägi ei aita see teid. Käputäiest inimestest piisab teile ta võitmiseks küll.” Hou Yuani suundus suure pidulikkusega, et oma väe väiksust varjata, sõjaretkele. Han Lou aladel korraldas ta varitsuse, millega suutis hajutada mässuliste 10 000-mehelise väe ja võtta neist kinni 5000. Järgmisel päeval käskis ta nad vabastada. Oodanud, kuni vangid olid kindlusse sisenenud, sõitis ta väikese rühmaga selle juurde ja koputas väravale. Nähes sellist julgust, arvas Han Lou, et vabastatud vangid olid Hou Yuani poole üle läinud, ja põgenes, kuid ta püüti peagi kinni ja hukati.
thumb|left|200px| [[Zhang Fei kuju Zhuge Liangi templis Chengdus]] Liu Bei taandus Cao Cao saja tuhandese väe eest. Taganemist jäi mäestikuteele katma 20–30 mehega ta vandevend Zhang Fei. Meestel lasi lähedalolevas salus puuoksi hobustel enda järgi lohistada, ise jäi mäestikusillale ootama. Cao Cao nägi vägedega saabudes teda üksi sillal ja metsatukast tõusvaid tolmupilvi. Hämardus. Saabunud vaikuses möiratas Zhang järsku mägede kajades: „Noh, kes tuleb esimesena?” Cao Cao kukkus hobuselt maha. Ja taandus koos vägedega. (Zhang Fei lasi lahkudes silla lõhkuda. Hommikuks julgust kogunud Cao Cao sai sellest aru, et on mõtet jälitamist jätkata.) („Kolmevalitsus”.)
Praemuna
pisi|Praemunad pannil Praemuna on ühest või mitmest munast termilisel töötlemisel – praadimisel – valmistatud roog. Enim kasutatakse kanamuna.
Levinud on praemuna serveerimine teiste roogade kõrvale, sageli hommikusöögi osana. Põhitoidusena pruugitakse vähe.
Kujutamine kunstis
pisi|[[Diego Velázquez. "Vana naine praetud munadega" (umbes 1618)]] Hispaania maalikunstnik Diego Velázquez (1599–1660) on kujutanud munade praadimist maalil "Vana naine praetud munadega".
Varia
Ameeriklane Travis Mizejewski suutis 2017. aastal süüa praemuna 1,09 sekundiga.
Nikolai Berdjajev
Nikolai Berdjajev (Николай Александрович Бердяев; 18. aprill, vana kalendri järgi 6. aprill 1874 Kiiev – 24. märts 1948 Clamart, Prantsusmaa) oli vene poliitiline ja religioosne filosoof, üks eksistentsialismi alusepanijaid Venemaal.
Paljude kaasaegsete arvates oli ta mõtleja, kes suutis teistest enam ellu viia 20. sajandi alguse vaimse taassünni ideed. Algul oli ta marksismi ja uuskantiaanluse mõju all: proovis sünteesida ajaloo materialistlikku käsitlust ja Kanti eetilist õpetust. Hiljem pöördus filosoofia poole, oli tugevalt mõjutatud Fjodor Dostojevskist, Vladimir Solovjovist, Viktor Nesmelovist ning hiljem Jakob Böhmest.
Elulugu
Berdjajev sündis sõjaväelase perekonnas. Ta õppis algul Kiievi kadetikorpuses, aastal 1894 astus Kiievi ülikooli. Seal huvitus ta marksismist ja osales marksistlike ringide töös. Sel ajal sõbrunes ta muuhulgas Lev Šestoviga, sõprus kestis kuni Šestovi surmani Pariisis.
Aastal 1898 Berdjajev arreteeriti ja saadeti hiljem kolmeks aastaks Vologda kubermangu asumisele. 1899. aastal ilmus saksa marksistlikus ajakirjas Neue Zeit Berdjajevi esimene artikkel "Ф. А. Ланге и критичесая философия в ее отношении к социализму" ("F. A. Lange ja kriitiline filosoofia tema suhtumises sotsialismi"). Asumisel olemise ajal ilmus ka Berdjajevi esimene raamat "Субьективизм и индивидуализм в общественной философии" ("Subjektivism ja objektivism ühiskonnafilosoofias", 1901). Selles kritiseeris Berdjajev narodnikute ideid ja üritas marksismi sünteesida Kanti ja Fichte idealistliku filosoofiaga. Raamatule kirjutas eessõna Pjotr Struve.
1904. aasta suvel Berdjajev abiellus ja sama aasta sügisel asus elama Peterburisse, et anda seal koos Sergei Bulgakoviga välja ajakirja "Novõi putj". Peagi ajakiri reorganiseeriti, selle uueks nimeks sai "Voprossõ žizni". Selle väljaande koostamisest võtsid lisaks Berdjajevile ja Bulgakovile osa veel Dimitri Merežkovski, Vassili Rozanov, Vjatšeslav Ivanov, Fjodor Sologub, Aleksandr Blok, Andrei Belõi, Valeri Brjussov, Aleksei Remizov, Lev Šestov, Semjon Frank ja Pjotr Struve.
Sel ajal tutvus Berdjajev Dmitri Merežkovski ja tema abikaasa Zinaida Hippiusega. Algul oli läbikäimine väga tihe, hiljem suhted jahenesid oluliselt. Hilisematel aegadel Pariisis pidas Merežkovski Berdjajevit vaat et bolševikuks. Osalt Merežkovski mõjudele vastandudes lähenes Berdjajev õigeusu kirikule.
Aastal 1907 ilmusid artiklite kogumikud "Sub specie aeternitatis" ("Igaviku seisukohast") ja "Новое религиозное сознание и общественность" ("Uus religioosne teadvus ja üldsus"). Nende kogumikega algas Berdjajevi üleminek idealismist religioosse ideoloogia ja usulise romantismi juurde. Samal aastal sõitis Berdjajev välismaale ja veetis talve Pariisis. Tagasi pöördus juba Moskvasse. Seal osales ta Sergei Bulgakovi poolt organiseeritud usulis-filosoofilise ringi töös. Bulgakovi vahendusel tutvus Berdjajev ka Pjotr Florenskiga.
1909. aastal ilmus kogumik "Vehhi", kus lisaks Berdjajevile olid tegevad Mihhail Geršenson, Sergei Bulgakov, Aleksandr Isgojev, Bogdan Kistjakovski, Pjotr Struve ja Semjon Frank. Berdjajev avaldas selles artikli "Философская истина и интеллигентская правда" ("Filosoofia tõde ja intelligentsi õigus"). Kogumiku laiem eesmärk oli saada üle poliitilisest võitlusest ja veenda vene intelligentsi vaatama üle oma vaimsed väärtused ja nende hierarhia. Kogumiku autorid üritasid näidata, et jäädes pidama ainult puhtpoliitiliste küsimuste juurde, ei suuda vene intelligents neid küsimusi lahendada, märksa olulisematest üldinimlikest probleemidest rääkimata. Sedasama teemat arendab ka Berdjajevi 1910. aastal ilmunud artiklite kogu "Духовный кризис интеллигенции" ("Intelligentsi vaimne kriis").
Pärast 1917. aasta revolutsioone Venemaal töötas Berdjajev Nõukogude Riiklikus Kirjanduse Instituudis, Moskva Ülikoolis ja Venemaa Kujutava Kunsti Akadeemias ning kirjutas raamatud "Философия неравенства. Письма к недругам по социальной философии" ("Ebavõrdsuse filosoofia") ja "Философия Достоевского" ("Dostojevski filosoofia").
Tšekaa vahistas Berdjajevi korduvalt 1920. ja 1922. aastal nõukogudevastase tegevuse süüdistusega. VK(b)P KK Poliitbüroo ja Kesktäitevkomitee Presiidiumi ühisotsuse alusel saadeti Berdjajev 1922. aastal Nõukogude Liidust välja tähtajatule asumisele. Koos suure hulga Venemaa intelligentsi esindajatega asus ta elama Saksamaale, 1924. aastal aga kolis ümber Prantsusmaale. Paguluses elas Berdjajev pingelist elu: töötas toimetajana kirjastuses YMCA-PRESS, mis andis välja vene emigrantide raamatuid, juhtis religioosset filosoofiaajakirja "Путь" ("Tee"), pidas loenguid, teda avaldati sageli. 1934. aasta 13. märtsil esines ta ka Eestis, Mustpeade klubi saalis Tallinnas loenguga "Inimene ja kollektiiv" ("Üksikisik ja ühiskond"), mida refereeriti Eesti ajakirjanduses. 1947. aastal sai ta Cambridge'i Ülikoolis audoktori kraadi (doctor honoris causa). Ta jätkas oluliste teemade arendamist, mõjutades sellega Lääne-Euroopa mõtte arengut. Berdjajev suri kirjutuslaua taga, töötades järjekordse teose kallal.
Nikolai Berdjajevi enese hinnangul avaneb tema maailmanägemus järgmistes töödes: "Loomingu mõte", "Ajaloo mõte", "Vaba vaimu filosoofia", "Inimese ülesandest", "Mina ja objektide maailm".
Ludvig Puusepa tänav
Ludvig Puusepa tänav on tänav Tartus Tammelinnas, Maarjamõisas ja Veerikul.
Tänav on nimetatud arst Ludvig Puusepa järgi Tartu täitevkomitee otsusega 11. juunist 1961, varem oli tänav osa Kesk kaarest. Selle tänava ääres asub ka Ludvig Puusepa monument.
Tänava pikkus on 1030 meetrit.
Puusepa tänava ääres asuvad Tartu Ülikooli Kliinikumi hooned ning Mathieseni park.
Koherentism
Koherentism teadusfilosoofias
Teadusfilosoofias püütakse nii induktsionismi kui ka falsifikatsionismi puhul loodusteaduslikke väiteid õigustada tuginedes teistele konkreetsetele loodusteaduslikele väidetele. Mõlemad peavad jagu saama kriteeriumiprobleemist: iga õigustus peab omakorda olema õigustatud, nii et tekib lõputu regress. Regressiargumendi abil on õigustatud fundatsionalismi kui üht väljapääsu lõputust regressist. Fundatsionalism väidab, et on olemas mõned baasväited, mis õigustamist ei vaja. Nii induktsiooni kui ka falsifikatsiooni puhul on tegemist fundatsionalismiga, kuivõrd nad toetuvad baasväidetele, mis tulenevad otseselt vaatlustest.
Asja teeb keeruliseks küsimus, kuidas baasväited vaatlusest tuletatakse. Vaatlus tugineb uskumuste komplektile. Tundub, et vaatluse puhul ei saa rääkida baasväitest, sest näiteks Veenuse ülemineku vaatlus nõuab väga palju mitmesuguseid baasuskumusi, näiteks teleskoopide optiliste omaduste, teleskoobi aluse mehaanika ja taevamehaanika kohta.
Alternatiiviks on koherentism, mis väidab, et väiteid saab õigustada sellega, et nad kuuluvad koherentsesse süsteemi. Teaduse puhul võetakse selleks süsteemiks tavaliselt indiviidi või teadlaste kogukonna uskumuste täielik kogum. Koherentistlikku lähenemist teadusele pooldas Willard Van Orman Quine. Veenuse ülemineku vaatlust õigustab see, et ta on koherentne meie uskumustega optikast, teleskoobialustest ja taevamehaanikast. Kui see vaatlus on mõnega nendest abiuskumustest vastuolus, siis tuleb vasturääkivuse kõrvaldamiseks süsteemi kohandada.
Puusepa tänav
Puusepa tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Liiva asumis.
Tänav algab Männiku teelt ja lõpeb Mahla tänaval Tallinna–Lelle raudtee ääres. Tänava pikkus on umbes 230 meetrit. Tänavaga ei ristu teisi tänavaid.
Puusepa tänav sai nime 8. novembril 1927.
S-metüülmetioniin
U-vitamiin ehk S-metüülmetioniinkloriid ehk antihaavandiline faktor (ka vitamiinilaadne biomolekul) on kliiniliselt tõestatud haavandivastase toimega looduslikult leiduv toitumisfaktor, ka vitamiinilaadne faktor.
U-vitamiini biofunktsiooniks on ilmselt metüülrühmade doonori roll. U-vitamiini avastas ja nimetuse andis (1950) ligi kümme aastat kestnud uurimistöö käigus Stanfordi ülikooli meditsiinikooli töötaja dr Garnett Cheney. Täpsed andmed tema vajaduse, vaeguse ja toksilisuse kohta puuduvad. U-vitamiini leidub sellistes toiduainetes nagu kapsas, hapukapsas, spargel, petersell, tomatid, oder, harilik lutsern, seller, pastöörimata piim, toores munakollane.
Meditsiinis on kasutatud S-metüülmetioniinkloriidi nii haavandiravis – haavandtõve, maohaavandi kui ka kaksteistsõrmiksoolehaavandi ravis – kui ka lipiidide metabolismi häirete ravis. U-vitamiini haavandivastase toime aluseks olid katsed merisigadega (neil ennetas see histamiinitekkelisi haavandeid) ja kliinilised katsed kinnipeetavatega. Kliiniliste katsete tulemused näitasid, et U-vitamiinil, manustatuna värske kapsa mahlana, on ravitoime haavandtõve korral, vähendades sümptomeid (valu, ebameeldivustunnet kõhus) ning kiirendades haavandi paranemist.
Robert Schälzky
Robert Johann Schälzky (13. august 1882 – 27. jaanuar 1948) oli Saksa ordu kõrgmeister aastail 1936–1948.
Afroameeriklased
Afroameeriklased ehk mustanahalised ameeriklased on Ameerika Ühendriikides (laiemas tähenduses Põhja-Ameerikas) elav rassirühm, kelle esivanemad või üks esivanematest on pärit Aafrika mandrilt.
Afroameeriklasi veeti Aafrikast Ameerikasse orjadeks alates 16. sajandist. Ameerikas keelati orjapidamine 1865. aastal Ameerika kodusõja tulemusel.
26. veebruaril 1869 esitati Ameerika Ühendriikide põhiseadusesse afroameeriklastele valimisõiguse andmise muudatus, see tunnistas nad riigi kodanikeks.
Afroameeriklased moodustavad 12 protsenti USA elanikest. USA-s tähistatakse afroameerika ajaloo kuud alates 1926. aastast. Samas suhtuti sel ajal mustanahalistesse kui alamasse rassi ja kriminaalidesse.
1960.–1970. aastatel hoogustus Ameerikas afroameeriklaste inimõiguste-alane liikumine, millega nõuti endale valgenahalistega võrdseid õigusi. Leiti ka, et neegriks kutsumine on solvav.
Mustanahaliste rassile inimõiguste nõudmine laienes ka Lääne-Euroopasse. Algselt oli soovitatav kutsuda mustanahalisi sõnaga black ('must'). Hiljem leiti, et Ameerika mustanahaliste kohta on sobivam sõna siiski "afroameeriklane". See sõna rõhutab peale rassi ka identiteedi aluseks olevat kultuuripärandit.
Postsotsialistlikes riikides kasutatakse Aafrika päritolu inimeste kohta enamasti sõnaga "neeger" sarnast sõna. Seda ei peeta halvatähenduslikuks. Lääne mõjul on siiski hakatud poliitilise korrektsuse huvides kasutama avalikult rohkem terminit "afroameeriklane".
Sõna "must" on eesti keeles kasutatud Aserbaidžaanist, Armeeniast ja Gruusiast pärit inimeste kohta. See sõna on halvustava varjundiga. 2006. aasta "Eesti keele sõnaraamatu" järgi ei ole sõnal "neeger" eesti keeles halvustavat varjundit.
Sõnal "värviline" (coloured) on paljudes keeltes üldjuhul halvatähenduslik maik.
Vaata ka
pisi|UNIA lipp pisi|Mustanahaliste ameeriklaste pärandi lipp
Võlakiri
Ettevõtete võlakirjad (corporate bonds) on tavaliselt suurema intressiga kui valitsuse võlakirjad, sest nendega kaasnev risk on suurem.
Francisco de Goya
pisi|"Kolmas mai 1808: ülestõusnute mahalaskmine Madridis", 1814, Museo del Prado, Madrid |alt=
Francisco José de Goya y Lucientes (30. märts 1746 Fuendetodos, Aragón, Hispaania – 16. aprill 1828 Bordeaux, Prantsusmaa) oli Hispaania maalikunstnik, skulptor, luuletaja ja arhitekt, kelle maalid, joonistused ja gravüürid peegeldasid kaasaegseid murrangulisi sündmusi ning mõjutasid olulisi 19. ja 20. sajandi kunstnikke.
Periood Itaalias
1763. aastal kolis Goya Itaaliasse, kus jätkas õpinguid, ning jõudis 1771. aastal Rooma. Sama aasta lõpul teenis ta esimese ametliku tasu freskode eest, mis järgmise kümne aasta jooksul valmisid. 1771. aastal sai avalikkusele tuntuks kunstniku esikteos "Hannibali minek üle Alpide", mis saadeti kandideerima ka kunstivõistlusele. Teos saavutas võistlusel teise koha.
Madrid
1773. aastal abiellus Goya Josefa Bayeuga, kes oli Zaragoza kunstniku Francisco Bayeu õde. Paaril sündis mitu last, kuid vaid poeg Xavier elas täiskasvanueani.
Kuigi Goya väitis elu lõpus, et tema põhilisteks eeskujudeks olid Rembrandt ja Velázquez, siis tema kunstnikukarjäär oli mõjutatud ka teistest kunstnikest. Goya õppis hilisbaroki mõjutuste all ning jätkas tööd uusklassitsistliku ja rokokoo stiili printsiipidest lähtuvalt. Tänu Anton Raphael Mengsi soovitusele võttis ta osa projektist, mis oli pühendatud suurte hispaania kunstnike teadvustamisele ja Goyale sai osaks võimalus tutvuda kuninglike kunstikollektsioonidega, kus teda haaras Velázqueze looming.
Karikatuuriperiood
Mitmekülgse loojana alustas Goya 1774. aastal tööd karikaturistina. Tema esimeseks tasustatud tööks sai jahipiltide sari Santa Barbara kuningliku gobeläänitöökoja tellimusel. Uues temaatikas loobuti mütoloogiast ning keskenduti pigem maistele teemadele, mis inimesi kõnetaksid. Töö oli mahukas ja sisult keeruline, sest teosed olid eelnevalt kindlaks määratud, mis ei võimaldanud Goyal viljeleda originaalse sisu poole. Teostel olid kindlad mõõtmed vastavalt ruumile seinal. Taoliste karikatuuride alguses valmis teose plaanist miniatuurne visand, mis hiljem, kui see oli aktsepteeritud, maaliti üle värvielementide ja täiustustega.
Kokkuvõtlikult valmis Goya käe all 63 karikaturistlikku teost peaaegu 16 aasta vältel. Tema karjäär õuekunstnikuna algas aastal 1775, kui Mengsi soovituste mõjul valmisid kaasaegsed aristokraatsed ja igapäevaelu stseenid. Mengsist sai pärast Tieopolo surma konkurentsitult kunstidirektor Hispaania õukonnas. Goya varajastes karikatuurides on Mengsile iseloomulik lihtsus, mida Mengs ise Goya teostes innustada lootis. Hilisemad karikatuurid väljendavad Goyale iseloomulikumat stiili, mis on keskendunud välismaistele traditsioonidele ja on suuresti mõjutatud tema huvist Velázqueze loomingu vastu. Karikatuurides lähtus ta iseloomulikest hispaaniapärastest nüanssidest, jättes kõrvale Madalmaadest tuntud loodusläheduse ja täpse kujutamise.
Graafikasari "Kapriisid"
pisi|343x343px|[[Ensayos (Goya)|Los Caprichos / Ensayos (Trials), 1799|alt=]] vasakul|pisi|333x333px|"[[Uinuv mõistus sünnitab koletisi", u 1799, Metropolitani muuseum, New York|alt=]] 1776. aastal valmis Goya menukas 80-osaline graafikasari "Kapriisid" ("Los Caprichos"). Esimese trüki avaldas kunstnik 1799. aastal täies mahus albumina ja avalikkust teavitati sellest ajakirjas Diario de Madrid 6. veebruaril 1799. Goya tõi teadaandes välja, et sarja sisuline pool ei puuduta kedagi isiklikult, vaid pigem keskendub esteetilise ja poliitkorra propaganda suhtele.
Sari oli range ühiskonnakriitilise alatooniga ja põhjustas rohkelt kõneainet, kuna sisaldas ajastule omase sõjalise poliitkorra pilkamist ja kritiseerimist. Kogumik mõjutas rahvast oluliselt ja seetõttu eemaldati kohe müügilt. Tänu hispaania kuningale Carlos IV käsule pääses Goya inkvisitsiooni käest.
Õukond ja stiil
1780. aastal maalis ta teose "Kristuse ristilöömine" ning selle teosega valiti ta San Fernando kunstiakadeemia liikmeks. Sama asutus lükkas kunstniku tema varajases nooruses kaks korda tagasi. Goya loomingus oli romantilisi jooni, kuid stiili omapärasus ja iseseisvus ei võimalda teda ühegi stiiliga lõplikult seostada. Ta alustas rokokoolike portreedega, hilisemates teostes jõudis aga armutu tõetruuduse ja võimsate fantaasiapiltide loomiseni. Ta oli nii kuulus, et võis endale lubada maalidel varjamatult esile tuua kuningliku perekonna piiratust, rumalust ja inetust.
Haigus ja poliitilised mõjutused loomingus
1792. aastal haigestus Goya raskelt, mille tüsistusena jäi ta kurdiks. Tänapäeval kahtlustatakse, et see oli mürgistus, mille põhjustas värvipigmentides kasutatav plii. Elu lõpul jäi ta ka pimedaks.
1798. aastal esitati talle tellimus maalida San Antonio de la Floridasse freskod, mis sarnanesid märkimisväärselt Goya varasema loominguga. Ta oli sügavalt mõjutatud sõjalisest terrorist ning süngeid muljeid sõjast Prantsuse vägedega kujutas ta graafikasarjas "Sõjakoledused".
Hispaania monarhia taaselustamise perioodil 1808–1814 töötas Goya prantsuse õukonnas, kus tema looming polnud uue kuninga poolt heakskiidetud.
Õuemaalija kohalt lasti ta 1815. aastal lahti hoopis inkvisitsiooni nõudel. Selle põhjuseks oli tema maal "Alasti maja", mis oli valminud ajavahemikus 1797–1800. See oli esimene teadaolev maal kristlikus kultuuriruumis, kus oli kujutatud naise katmata häbemekarvu.
Sari "Mustad maalid"
1819–1823 valmis Goyal 14-osaline maalisari, mida tänapäeval nimetatakse "mustadeks maalideks". Teosed olid peamiselt maalitud Goya maamaja seintele Madridis. Teoste täpset valmimisaega on keeruline dateerida, sest Goya eluajal ei olnud teadaolevalt kedagi, kes oleks neid oma silmaga näinud.
Bordeaux ja viimased eluaastad (1824–1828)
Samal aastal, kui tema püüdlus taastada liberaalne valitsuskord luhtus, lahkus Goya vabatahtlikult Prantsusmaalt ning suundus Bordeaux’sse, kus ta elas ja töötas kuni elupäevade lõpuni. Leocadia Weiss, kes oli kunstniku kauge sugulane, hoolitses Goya eest tema Bordeaux' kodus, kui Bayeu suri. Ta veetis oma elu Goya Quinta del Sordo villas koos oma tütrega kuni 1824. aastani. Arvatakse, et naise ja kunstniku vahel võis olla romantiline suhe, kuid pigem jagasid nad sentimentaalset platoonilist suhet.
Goya suri 16. aprill 1828 Bordeaux's 82-aastaselt insulti. Tänapäeval on suur osa tema teostest Madridis Prado muuseumis.
Hannes Tammet
Hannes Tammet (5. august 1937 Tallinn – 5. märts 2020) oli eesti füüsik.
Elulugu
Ta sündis kooliõpetaja peres. Lõpetas 1954 Märjamaa keskkooli ja 1959 Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) füüsika erialal. 1961–1964 oli TRÜ aspirant. 1969. aastal läbis neljakuulise täienduskursuse matemaatikas Kaasani Ülikoolis. 1995–1996 stažeeris pool aastat Fulbrighti stipendiaadina Minnesota Ülikoolis Minneapolises. 1998–1999 töötas pool aastat Visby programmi stipendiaadina ja külalisprofessorina Uppsala Ülikoolis.
Juba ülikoolis õppimise ajal töötas ülikoolis laborandina ning ülikooli lõpetamise järel füüsikakateedri assistendina ja vanemõpetajana. Aastail 1967–1983 töötas Tallinna Pedagoogilise Instituudi füüsikakateedri dotsendina, vanemteadurina, kateedrijuhatajana ja professorina.
1983. aastal siirdus tööle Tartu Riiklikku Ülikooli, kus töötas kuni pensionile jäämiseni 2014. aastal aeroelektrilaboratooriumi juhataja ja peateadurina, keskkonnafüüsika professorina, keskkonnafüüsikainstituudi juhataja ja vanemteadurina ning Tartu Ülikooli LOTE füüsika instituudi vanemteadurina.
Teadustöö
Teadustöö valdkonnaks on olnud õhuelekter ja aerosoolifüüsika. 1969. aastal kaitses Tartu Riiklikus Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Aspiratsioonimeetod ioniseeritud õhu ja aerosoolide uurimiseks", juhendaja Jaan Reinet. 1978. aastal kaitses Leningradi Geofüüsika Peaobservatooriumis doktoriväitekirja "Aeroioonide liikuvusspektromeetria".
Avaldanud kokku üle saja kolmekümne teaduspublikatsiooni aerosool-ionisaatorite, aeroioonide loendurite, aeroioonide ja aerosooli liikuvusspektromeetria, aeroioonide ja aerosooli mõõtmise ja füüsika ning atmosfäärielektri teemadel, koostanud õppevahendeid ülikoolile. Juhendas üheksat kandidaadi- ja doktoritööd.
Lisaks kateedri ja instituudi juhatamisele oli Hannes Tammet ülikooli nõukogu liige, Küberneetikainstituudi spetsialiseeritud nõukogu (väitekirjade kaitsmise nõukogu) liige, Tartu Ülikooli geofüüsika teaduskraadi andmise nõukogu juhataja.
Rahvusvahelisel tasemel oli ta NSVL TA ametkondadevahelise geofüüsikakomitee atmosfäärielektrikomisjoni liige, Rahvusvahelise Atmosfäärielektrikomisjoni (International Commission on Atmospheric Electricity, ICAE) liige, ICAE viitsepresident ning 2003. aastast selle komisjoni eluaegne auliige. 1987. aastal oli XXI Üleliidulise õpilaste füüsikaolümpiaadi korralduskomitee esimees. 1995–2003 ajakirja Journal of Aerosol Science toimetuskolleegiumi liige. Oli mitme atmosfäärielektri ja aerosooliteaduste rahvusvahelise konverentsi korralduskomitees.
Geograafiline asend
Geograafiline asend on mingi koha asukoht maakeral tinglike joonte (ekvaatori ja algmeridiaani) suhtes.
Geograafilist asendit kirjeldatakse tavaliselt geograafiliste koordinaatide, ilmakaarte ja naabrussuhete kaudu.
Viterbo
Ajalugu
Viterbo oli oluline etruskide keskus, mille roomlased vallutasid 4. sajandil eKr.
1257–1281 toodi Viterbosse ajutiselt üle paavstitool.
Vaatamisväärsused
thumb|left|Palazzo Papale [[Piazza San Lorenzo (Viterbo)|Piazza San Lorenzol]] thumb|left|Viterbo San Lorenzo katedraal
Leo II (paavst)
Leo II oli paavst 682–683. Ta oli 80. paavst.
Leo sündis Sitsiilias. Ta oli Pauluse poeg.
Leo õppis Roomas paavstlikus kirikukoori koolis ja sai 680. aasta paiku presbüteriks. Ta oli hinnatud oma kõneosavuse ning kreeka ja ladina keele oskuse poolest.
Paavstiks saamine
Leo II pühitseti paavstiks 17. augustil 682, kui Bütsantsi keiser Konstantinos IV oli teda tunnustanud.
Ta valiti ametisse arvatavasti jaanuaris 681. Paavsti saadikud jõudsid vastava teatega Konstantinoopolisse 10. märtsil 681, kus sooviti keisrilt valimise kinnitamist.
Konstantinos IV ei soovinud teda enne kinnitada, kui Konstantinoopoli III kirikukogu oli mõistnud hukka monoteletismis süüdistatud Honorius I ning paavsti saadikud nõustusid kirikukogu otsuseid tunnustama.
Pärast kirikukogu lõppemist asuti paavsti saadikuid veenma, et nad poleks vastu Honorius I hukkamõistmisele. Saadikud pöördusid Konstantinoopolist tagasi Rooma alles juulis 682, mil neil oli lisaks kinnitamisotsusele kaasas ka oikumeenilise kirikukogu otsused.
Monoteletismi taunimine
7. mail 683 ratifitseeris ta kirikukogu otsused, toetudes Peetruse autoriteedile. Samuti mõistis ta hukka monoteletismi liidrid, sealhulgas Honorius I. Ta rõhutas, et Honorius I "püüdis õõnestada pärispatuta usku oma võhikliku reetmisega" (profana proditione immaculatem fidem subvertare conatus est).
Hispaania piiskoppidele saadetud kirjas taunis ta Honorius I-st, kes ei suutnud võidelda monoteletismi vastu.
Samas oli ta tolerantne Rooma saabunud Antiookia endise patriarhi Makarios I vastu, keda süüdistati monoteletismis.
Suhted Konstantinoopoliga
Bütsantsi keiser Konstantinos IV kutsus paavsti saatma Konstantinoopolisse saadikut (apocrisiarius).
Samuti vähendas keiser paavsti valdustes Sitsiilias ja Calabrias maksukoormust ning paavsti kohustust varustada vägesid moonaga.
Ravenna autokefaalsus
Leo II ajal tühistas Konstantinos IV Ravenna peapiiskopi autokefaalse eriseisundi, mille Konstans II oli sätestanud.
Liturgilised reformid
Ta lasi Rooma Santa Bibiana kirikusse viia Via Portuense katakombidesse maetud märtrite Simpliciuse, Faustinuse ja Beatrice'i reliikviad.
Ordinatsioonid
Leo II ordineeris 22 või 23 piiskoppi, 9 preestrit ja 3 diakonit.
Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Conon ja Sergius I.
Kristlik eetika
Leo II hoolitses vaeste eest, andis neile raha ja püüdis nende olukorda leevendada.
Ta korraldas leskede ja orbude abistamist.
Leo II kultuuriloos
Leo II ajal taastati Rooma Santa Bibiana ja San Giorgio in Velabro kirikud. Ta pühitses 22. veebruaril 683 sisse Rooma San Paolo kiriku.
Surm
Leo II suri kirikuajaloolase J. N. D. Kelly ja Salvador Miranda järgi 3. juulil 683 Roomas, teistel andmetel aga sama aasta 28. juunil. Ta maeti Rooma Peetri kirikusse.
Teda austatakse katoliku kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev oli varem 28. juuni, alates 1921. aastast aga 3. juuli.
30. Eesti Politseipataljon
30. Eesti Politseipataljon (Estnisches Polizei Bataillon 30) oli Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt Eestis moodustatud sõjaväeüksus.
Marian Tumler
Tumler sündis Austria-Ungari impeeriumisse kuulunud Lõuna-Tiroolis, mis alates 1918. aastast kuulub Itaaliale. Juba noores eas valis ta vaimulikutee ning astus 1903. aastal Saksa ordusse. 1910. aastal pühitseti ta preestriks. Hiljem õppis ta Austria ülikoolides geograafiat, geoloogiat ja ajalugu. 1920. aastate lõpul tõusis ta Viinis kõrgetesse orduameteisse, 1925. aastast kuulus ta ordukapiitlisse, 1933. aastal sai ta ordumeistri asetäitjaks ning orduarhiivi juhatajaks. 1938. aastal sai tast Austria komtuuri kohusetäitja. Et ordu ei saanud Teise maailmasõja ajal tegutseda, pidi Tumler 1948. aastal kõrgmeistriks saamise järel ordu sisuliselt uuesti üles ehitama. 1965. aastal osales ta ka Teisel Vatikani kirikukogul. 6 oktoobril 1970 loobus Tumler kõrge vanuse tõttu kõrgmeistri ametist ja veetis viimased 17 eluaastat Viinis.
30. Eesti Politseipataljon
Juhtkond ja koosseis
Pataljoniülem:
30. Eesti Politseipataljon
1943. aasta detsembris sai pataljoni nimeks 30. Eesti Politseipataljon (Estnische Polizei Bataillon 30) ja pataljonis kehtinud Wehrmachti auastmed asendati Saksa Korrapolitsei auastmetega.
1944. aasta algul kasutati üksust Saka, Varja ja Purtse juures rannakaitseks.
1944. aasta jaanuari lõpus paigutati pataljon Narva rindele. Pataljoni kaitsta jäi rindelõik Poruni jõest Smolnitsani. Veebruaris ei teinud Punaarmee selles lõigus suuremaid rünnakukatseid. 26. veebruaril võttis osa rindelõiku üle Saksa 227. Jalaväediviis. See võimaldas 30. pataljoni rinnet kokku tõmmata. 4. mail võttis Smolnitsa-Karoli lõigu üle 3. Eesti Piirikaitserügement.
300. Eriotstarbelise Jalaväediviisi moodustamisega Eesti Piirikaitserügementidest 16. mail 1944 muutus 30. pataljoni Narva rindel hoidmine tarbetuks ja pataljon saadeti tagalasse.
30. Eesti politseipataljon likvideeriti 1944. aasta suvel Vigalas. Pataljoni isikkoosseis anti 40. Eesti Politseipataljoni täienduseks.
Lõuna
thumb
Lõuna (S) on põhi-ilmakaar, mille asimuut on 180 kraadi. Lõunas asub Päike keskpäeval.
Tähis S on pärit saksa keelest Süden ja inglise keelest south.
Lusikavarn
Lusikavarn oli endisaegne lusikate hoidmise puust varn, mis kinnitati rehetoas või talu toas söögilaua või keedukolde läheduses seinale.
Varna ühe külje sisse tahuti õnarus, mis jäi seina ja varna vahele ning kuhu lusikad vartpidi sisse pandi. Samalaadne varn oli ka kirveste jaoks.
Norbert Klein
Norbert Johann Klein (25. oktoober 1866 – 10. märts 1933) oli Saksa ordu kõrgmeister aastail 1923–1933.
Eluvorm
"Eluvorm" on mitmetähenduslik termin.
Alma Koskel
Alma Mathilde Koskel (kuni 1935 Johanson; 25. mai (vkj) / 6. juuni 1886 Painküla, Jõgeva vald, Laiuse kihelkond, Tartumaa – 30. aprill 1942 Tartu ) oli eesti tarbekunstnik (eelkõige tekstiilikunstnik), pedagoog ja koolijuhataja.
Elulugu
Oli aastatel 1905–1907 koduõpetaja Võrumaal, 1910–1918 Tartu Naisseltsi käsitöö- ja kudumiskursuse juhataja ning 1919–1942 Tartu Naisühingu Kutsekooli juhataja.
Ajakirja Naiste Töö ja Elu toimetuse liige, Käsitöölehe kaastööline alates 1912. aastast ja tegevtoimetaja aastatel 1917–1923.
Kunstiühingu Pallas asutajaliige 1918. aastal ja liige 1919. aastani.
Oli aktiivne naisliikumise tegelane ja aastatel 1936–1940 Kodumajanduskoja liige.
Teise Saksa okupatsiooni ajal vahistati süüdistatuna spionaažis ning hukati 30. aprillil 1942 tõenäoliselt Tartus.
Looming
Tegutses tekstiilikunstniku ja portselanimaalijana. Esines näitustel alates 1909. aastast.
Kaljuvee
Kaljuvee on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kaljuvee 357 inimesel (189 mehel ja 168 naisel). Perekonnanime levikult on Kaljuvee meeste puhul 322. ja naiste puhul 439. kohal. Levinuim on see Põlva maakonnas, kus seda on 10 000 elaniku kohta 10,03.
Buda (Budapest)
pisi|[[Uusbarokk|Uusbarokses stiilis Buda palee 1930. aastatel, enne ümberehitamist pärast Teist maailmasõda 1950. aastatel]] Buda on Ungari pealinna Budapesti ajalooline kants Doonau jõe paremkaldal Ungari keskmäestikus. Tänapäevane haldusjaotus (I ringkond) hõlmab vaid murdosa suurlinna territooriumist.
Ajalugu
pisi|1737. aasta vaade Budale Buda oli varem omaette hallatav linnakeskus. Aastatel 1361–1541 ja 1784–1873 oli see Ungari kuningriigi pealinn. Buda nõlvakul kõrgub tänaseni Mátyási kirik.
Osmanite riigi hõive
Buda (osmanitürgi keeles Budin) oli Osmanite riigi valitsetava Budini ejaleti halduskeskus aastatel 1541–1686. 17. sajandil moodustasid stagneerunud asula elanikkonnast enamuse Balkani moslemid.
Buda ja Pesti ühendamine
pisi|paremal|Vaade üle [[Buda linnuse kvartali ja Széchenyi kettsilla Doonau jõe kohal 1863. aastal]]
Varia
pisi|Lossitunnel vanal litograafial
Buda kõrgendikku läbib 1856. aastal avatud niinimetatud lossitunnel (Budai Váralagút). Kettsilla inseneri Adam Clarki projekteeritud ja kolm aastat kaevatud tunneli eesmärgiks oli inimeste jalavaeva vähendamine ümber pikliku kõrgendiku kõndimisel. Aasta pärast valmimist avati see hobuliiklusele. Tänapäeval ühendab 350 meetri pikkune tunnel kettsillalt ning Fő ja Lánchídi tänavatest lähtuvat ringliiklust Krisztinavárose elamupiirkonna Alagúti tänavaga.
Fleckeby
Fleckeby (taani keeles Flækkeby) on vald ja asula Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal Rendsburg-Eckernförde kreisis Schlei-Ostsee maakonnas.
Fleckeby asetseb Schlei ääres umbes poolel teel Schleswigi ja Eckernförde vahel. Lõuna poole jäävad Hütteni mäed.
Valla pindala on 12,31 km².
Elanike arv oli 2095 (seisuga 31. detsember 2012) ja 1808 (seisuga 30. juuni 2005). Rahvastiku tihedus on 170 in/km².
Fleckeby on Lõuna-Schwanseni keskus. See on puhkepiirkond.
Valla majanduskeskus mahub umbes 200 ruutmeetrile.
Kõrgus merepinnast on kuni 4 m.
Nimi
Fleckeby nimi pärineb taani keelest. Umbes 1200 kulges taani keeleala lõunapiir Eckernförde lahest piki Hütteni mägede Jageli ja Busdorfi vahel Dannevirkeni.
Haldus
Praegune Fleckeby vald tekkis 1974, kui liideti Götheby-Holmi vald ja Fleckeby vald.
Vallaesinduses on 13 kohta. Pärast 2003. aasta kohalikke valimisi oli vallaesinduses Fleckeby Vabal Valijateühendusel (Freie Wählergemeinschaft Fleckeby) 6 kohta, Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikul Parteil 3 kohta Kristlik-Demokraatlikul Liidul 3 kohta ja Rohelistel 1 koht.
Vallaesinduses on neli komisjoni: ehitus-, planeerimis- ja keskkonnakomisjon (7 liiget), finants- ja turismikomisjon (7 liiget), noorsoo-, spordi-, kultuuri- ja sotsiaalkomisjon (7 liiget) ning eelarve kontrollimise komisjon (5 liiget).
Vallavanem (Bürgermeister) on Ursula Schwarzer. Varem oli vallavanem Heinrich Hauschildt.
Ehitus
Et Fleckeby on ümbritsetud maastikukaitsealadega, rajatakse uusehitised peamiselt Götheby-Holmi (Haller Wegi ja Satower Wegi).
Teenindus
Fleckebys on maakonnavalitsus, politsei, postkontor, kirik, spordirajatised, lasteaiad, erikauplused, arstid, apteek, hoiukassa ning käsitöö-, tööndus- ja teenindusettevõtted.
Liiklus
Asulat läbib maantee B 76. Fleckebysse pääseb ka kiirteed Bundesautobahn 7 pidi.
Bussid Schleswigist ja Eckernfördest käivad iga tund.
Fleckebysse pääseb ka mööda raudteed, mööda jalgrattateid ning purje- või mootorpaadiga mööda Schleid.
Haridus
Fleckeby kooliühing, mis koosneb Fleckeby, Güby, Hummelfeldi ja Koseli vallast, peab ülal neljaklassilist algkooli. Põhikoolis käiakse Riesebys. Edasi õpitakse Eckernfördes ja Schleswigis.
Tähised
Ametlik vallavõti on 01 0 58 052.
Anjou dünastia
Anjou dünastia oli keskaegne kuningadünastia mitmes riigis.
Fleckeby
Ajalugu
Anglite Inglismaale väljarändamise ajast alates asustuse märgid lakkavad.
Reinhold von Ungern-Sternberg (1656–1713)
Reinhold von Ungern-Sternberg (ka Renaud von Ungern-Sternberg; 1656 – 7. detsember (vkj 26. november) 1713 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Rootsi riigitegelane ja sõjaväelane; vabahärra.