Eetika_ja_filosoofia_piirid
5. Eetikateooria stiilid
Rollivahetuse argumendi igapäevatarvituses, milles ei püüta sellele rajada kõiki moraalikaalutlusi, on sageli loomulik võtta kujutletavasse samastusse kaasa ka isiklik maitse, kuid jätta ideaalid või eetikauskumused välja. Sellisel juhul jäetakse tegemata utilitarismile iseloomulik käik, millega taandatakse kõik huvid, ideed, püüdlused ja soovid ühe ja sama tasandi eelistustele, millel küll võib olla erinev intensiivsus. Utilitaristid hakkavad sageli sellest pihta, et nad õigustavad igaühe huvide võrdset arvestamist ning laiendavad selle ideaalidele ja maitsele. See sarnastamine viib asjad mitmeti proportsioonist välja. See alahindab ideaalide ja eetikakäsituste tähtsust ja nõuab, et subjekt hülgaks mis tahes printsiibi või sügava veendumuse, kui piisavalt suur teiste eelistuste mass soosib vastupidist tegevust. See sarnastamine ei anna meie kaalutlustes meie oma veendumustele piisavalt kaalu ja võib anda teiste inimeste veendumustele liiga palju kaalu. Hare'i argument rassistliku fanaatiku vastu pole õiget laadi. Esiteks, summa ei pruugi klappida. See, et tulemused olenevad arvutustest, on siin eriti ebasoovitav: küsimus rassistide arvust ei saa olla otsustav kaalutlus, kui jutt on sellest, kas rassism on aktsepteeritav (Rawlsil on asi teistmoodi). Peale selle, utilitaristide järgi loeb ka see, et rassistid saavad juutide kannatustest rahuldust; aga rassistide kannatused, mis tulenevad ainult nende rassistlikest veendumustest, ei tule arvesse. John Harsanyi süsteemis on küll punkt, mis "antisotsiaalsed" eelistused kõrvale jätab, aga ta ei selgita, kuidas neid määratleda; nähtavasti ta peab silmas antiutilitaristlikke eelistusi. Hare'i süsteemis võetakse lõppkokkuvõttes arvesse neid eelistusi, mis inimestel oleks, kui nad oleks täielikult informeeritud ja selge mõtlemisega (ka Harsanyi on säärane punkt). Moraalimõtlemine on (kummaski teoorias erinevalt) sarnastatud ühe indiviidi prudentsiaalse mõtlemisega. See, mis on tavalise subjekti jaoks prudentsiaalselt moraalne, ei pruugi kokku langeda sellega, mida ta tegelikult eelistab. Eelistuste korrigeerimise protseduur sobib mudelite puhul, kus kõik eelistused saavad mõisteliselt ühe isiku eelistusteks; ent ainult juhul, kui seda mudelit sõna-sõnalt võtta, ja siis on näha, kui kummaline see mudel on. Summeerival subjektil oleks tarvis mingit väärtuste või teist järku soovide komplekti, et oma eelistustele kuidagi kaalud määrata. Aga sellestki ei piisa, sest eelistuste agregaat ei ole arusaadav, kui seda ei mõisteta eri inimeste eelistustena. Maailmasubjekti fiktsioon paneb selle unustama, ja see kehtib kõikide utilitarismi vormide kohta. Sageli kritiseeritakse seda ideed tema eetiliste tulemuste pärast, aga fundamentaalne vastuväide on see, et maailmatõlgendusena on see mõttetu: nagu ütleb John Findlay, on isikute lahutatus moraali jaoks fundamentaalne tõsiasi. Kui utilitarismi tõlgendada vähem drastiliselt kui maailmasubjekti mudelis, siis kirjelduste idealiseerimine muutub vähem kohaseks. Kindlasti ei ole see kunagi kohane ainult sellepärast, et subjekti eelistused põhinevad vääral infol. See on kohane juhul, kui sellise eelistuse põhjal tehtud teost saaksid subjekt ja teised vähem kasu kui korrigeeritud eelistuste põhjal tehtud teost. Kui näiteks utilitaristlik valitsus lähtub sellest, mida inimesed eelistaksid, kui nad oleksid paremini informeeritud, siis võib-olla rahvas jääkski alati rahulolematuks sellega, mida tegelikult tehakse. Idealiseerimise kaheldav roll utilitarismis on seotud taandamisprotseduuriga, millega huvid sarnastatakse eelistustega. Idealiseerimine ehk korrigeerimine on kohane siis, kui mõeldakse inimeste huvidest. Küsimus pole mitte selles, kas inimeste huvidest mõeldes on kohane nende eelistusi korrigeerida, vaid selles, kus maani on mul õigus korrigeeritud eelistuste järgi tegutseda, kui asjaosalised neid ei tunnista. Aga kui meid huvitab lihtsalt see, kui palju eelistuste rahuldatust maailma tuleb, siis on küsimus hoopis selles, kas idealiseerimine konkreetsel juhtumil toob pikas perspektiivis rohkem kasu. Neile kahele küsimusele vastavad erinevad poliitikakäsitused. Idealiseerimisel on kahemõtteline suhe rollivahetuse testi endaga. Seda on kohane rakendada maailmasubjekti kaalutlustes, kui kõik eelistused on saanud tema omadeks. Aga see tulemus on vastuolus selle vaimuga, milles teistega samastamise mõtteeksperimente üldse soovitati. Algne küsimus oli, kuidas mul oleks, kui ma oleksin tema olukorras. Hare'i järgi on see samaväärne küsimusega, kuidas temal oleks: üleminekuga ei jää algsest minast midagi alles. Aga kui samastumine on totaalne, siis juhul kui teise eelistused on ekslikud, siis ka eelistused, millesse ma end kujutlen, on ekslikud, ja kui asja mõte ongi samastumine, siis peaksidki olema. Tulemusena aga tuleneb minu täielikust kaasatundvast samastumisest teise inimesega, et ma korrigeerin tema eelistusi: utilitaristlik poliitika viib parernalismini.