cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rakvere ordulinnus
Liivi ordu aeg (1347–1558)
1471. aastal moodustas ordumeister Johann Wolthus von Herse foogtkonna põhjaossa iseseisva Toolse foogtkonna, mis hõlmas mõningaid alasid Toolse ordulinnuse ümbruses ning Järvamaal. Kuna Toolse sadam oli toona üheks olulisemaks Virumaa kaubanduskohaks ja Rakvere mereväravaks, ei meeldinud uue foogtkonna asutamine tollasele Rakvere foogtile Dietrich Lappe von Konningenile. Vastuseisu tõttu ordumeistri plaanile saatis von Herse ta Rakverest ära Pärnu komtuuriks, kus ta olevat jäänud nii vaeseks, et ei suutnud aasta lõpus oma teenritele palka maksta. Kuna tollane ordu maamarssal Berent von der Borch oli omal ajal samuti Rakveres orduvennana teeninud, leidsid nad ühise keele, koondasid Herse-vastase opositsiooni ning kukutasid ta võimult. D. Lappe von Konningen sai uuesti Rakvere foogtiks ning B. von der Borch ordumeistriks. Foogtidest paistis silma ka Robert de Grave, kes 1525. aastal käis palverännakul Pühal Maal, Santiago de Compostelas ja püha Huberti haual ning oli diplomaat, esindades ordut Rooma paavsti Clemens VII ja Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi keisri Karl V juures. Rakvere linnuse viimane foogt Gerhard Huyn von Amstenraide on läinud ajalukku aga üsna negatiivse tegelasena. Kroonikakirjutaja Balthasar Russowi sõnul oli ta "avalik hooraja ja elas mitte ainult kõlvatute naistega, vaid ka teiste meeste abielunaistega avalikku häbielu. Ja orduhärrade teenrite päevatööks ei olnud muud kui prassimine ja sugulõbu tagaajamine, mida aga mitte häbiks ei peetud, vaid isegi auks ja tubliduseks loeti."
Orduaja lõpus kuulus Rakvere linnusele kolm mõisa – Küti, Laanemõisa ja Rakvere – ning sealt laekus ordukassasse aastas 150 marka. Sõja puhul pidi Rakvere linnus koos kohalike aadlikega välja panema 250 ratsameest. Aadlikud elasid kodudes ning pidid kogunema kallaletungi puhul.
Orduajal alustati linnuse laiendamist ja pealinnuse välja ehitamist. Uus kaitsemüür nihutati 15,6 meetrit põhja poole ja hõlmas nüüd ka kõrgendiku jalami. Koos välismüüriga ehitati ka süvendatud keldritega hoonetiib. Sellest ida pool, põhjamüüris oli värav parham-müüriga põhjaküljel. Seda tiiba on hiljem korruse võrra kõrgemaks ehitatud ja koos sellega ka uus väravakompleks. Samal aja lammutati osaliselt esimese ringmüüri põhjaosa ja selle läänepoolne osa kasutati ära massiivse torni põhjaseina alusena. Ristküliku kujulise põhjaplaaniga läänetorni ehitamisel kasutati aga juba ainult murtud paasi. Torni lõunaseina kohale ehitati uus ida-läänesuunaline müür. Sellega eraldati põhjaossa kujunevat pealinnusesse pääs. Pealinnuse lõunaosas olid ahjudega köetavad puithooned. Linnuse siseõu sai oma tänaseni säilinud mõõtmed.
Linnuse põhjaosa kujundati konvendihooneks. Enam-vähem pidev ehitamine jätkus kuni 16. sajandi alguseni. Lõunatiiva ehitamise ajal ühtlustati ka teiste müüride kõrgused ja ehitati kaks flankeeruvat nurgatorni ning idavärava kompleks. Selleks ajaks oli Rakvere ordulinnus saanud võimsaks, juba suuresti ka tulirelvade jaoks kohandatud kaitserajatiste kompleksiks. Neljakandilised ja neljakorruselised tornid olid tulirelvade jaoks jäetud laskeavadega. Linnuse üks edelas asuv torn ehitati rondeeli ehk ümmarguse suurtükitornina, millega sai linnus ka piirkondse ehitise kuju, kus üksikuid tiibu ühendas sisehoovi ümbritsev ristikäik, mis oli esimese korrusel võlvitud. Linnusesse sissepääs kujutas endast suurt väravaehitist, kus asusid kaks idaväravat, millest üks oli varustatud tõstesillaga ja niinimetatud "hundiauguga" ning sisemise langevõrega. Väravaehitusega külgnes massiivne poolümar rondeel, kus põhjaküljel oli kamina ja hüpokaustahjuga vahiruum.
Liivi sõda 1558–1583
pisi|Vene strelets pisi|Vene tsaar Ivan IV Liivi sõja perioodi võib pidada Rakvere linnuse ajaloo üheks tippajaks, kuna enne sõja puhkemist sai suhteliselt tähtsusetust sisemaalinnusest 23 aastaks oluline piirikindlus Venemaa läänepiiril Rootsi ja Poola-Leedu kuningriigi vallutuspüüdluste vastu ning tugipunkt venelaste jätkuvale vallutuspoliitikale Liivimaal.
Liivi sõda algas 22. jaanuaril 1558 Šig-Alei (Šahh-Ali) Vene vägede sissetungiga Tartu piiskopi valdustesse. Venelased liikusid rüüstates Tartu poole, olid seal kolm päeva paigal ja läksid siis Laiusele ja Kärknasse ning sealt Järvamaa kaudu Virumaale, kus üritasid rüüstata ka Rakveret, kuid löödi tagasi. Pärast seda, kui 11. mail vallutasid venelased Narva ning 18. juulil kapituleerus Tartu, tabas Liivimaad peataolek, mille jooksul paljud linnused, kaasa arvatud Rakvere, langesid vastupanuta venelaste kätte. J. Renner kirjeldas Rakvere langemist järgmiselt: ''"See Virumaa pealoss ei olnud eriti kindel, seal oli sel ajal 11 võitlusvõimelist sakslast. Sinna saatis venelane kolm meest ja lasi nõuda selle alistumist ning andis foogtile 14 päeva järelemõtlemiseks. Vahepeal lasi foogt kogu raha, turvised, varustuse, toidumoona, majakraami ja muu Tallinna viia. See uuriti venelastele talupoegade poolt välja, seetõttu tulid nad 14 päeva sees tagasi ja tahtsid selle vara ära tõmmata. Teenrid olid kahurite juures ja tahtsid tulistada, seda ei tahtnud foogt lubada, sest ta mõtles Põlula mõisa (asub ühe miili kaugusel Rakverest) endale elatiseks saada, nagu talle venelaste poolt tõotati. Aga kogu varustus ja toidumoon oli kõik Tallinna jõudnud, sestap lahkus foogt linnusest ja andis selle venelaste kätte. Kui need aga linnuses midagi ei leidnud, kihutasid nad järele ja rüüstasid vankrid, kus teenrite kraam peal oli, mille need loovutasid. Seejuures lasti üks venelane maha. Kui foogt Tallinna jõudis, saatis ta oma teenrid laiali, jättis kaks kirjutajat enda juurde. Mõne aja pärast pandi ta kinni ja võeti talt mitu tuhat kuldnat ära, seepärast, et ta linnuse oli käest andnud. Rakveres sai venelane 7 falkooni, 30 pekikülge, natuke rukist ja mitmesugust muud kraami."''
Linnus venelaste võimu all
Kuna venelaste jaoks oli Rakvere piirilinnus ning selle senine kaitsesüsteem vananenud ega vastanud moodsa, tulirelvade kasutamisel põhineva sõjapidamise vajadustele, asusid nad 1558. aasta hilissuvel ja 1559. aasta kevadel seda laiendama ja kindlustama. Linnuse ajakohastamiseks ehitasid venelased selle põhja-, lõuna- ja idakülge suure puidust eeslinnuse. Selleks kaevasid nad pika mäeveeru linnuse ees üsna järsult maha ja ehitasid ümber eeslinnuse mäe servale kivimüüri, milleks nad lõhkusid maha mungakloostri, kiriku ja gildimaja ning kivist kodanikumajad ja vedasid kivid oma ehitusele. Seejärel ehitasid nad üles mäele ja müürile ümberringi pakkudest ja palkidest pulvärke, blokkhause, kõrgeid torne ja bastione. Blokkhausid ja pulvärgid olid täidetud suurte raskete põllukividega ning tugevasti ühendatud ja kindlustatud. Samuti ehitasid nad vallide vahele mitusada elumaja, kuhu mahtus elama mitu tuhat meest. Vana kivilinnust kasutati vangla ja tagavarade laopaigana, kus peale vojevoodi ei tohtinud elada ükski venelane.
Liivimaal vallutatud aladel seati sisse Venemaale omane halduskord. Rakvere linnusest sai samanimelise maakonna keskus. Seda juhtivad kaks vojevoodi allusid Tartus paiknevale tsaari Liivimaa asevalitsejale ja vojevoodile ning see omakorda teenistusprikaasile, mille kaudu toimusid vojevoodide ametisse nimetamised. Rakvere maakonda nimetati tavaliselt ühe- või kaheaastaseks perioodiks ametisse kaks vojevoodi. Kuna Rakvere oli maakonnakeskus, täitsid sealsed vojevoodid sõjaliste ülesannete kõrval ka halduslikke ning diplomaatilisi funktsioone. Sõjaliste juhtidena korraldasid nad linnuse ja maakonna kaitset ning osalesid vajadusel oma väega sõjakäikudel. Nad korraldasid maakonna teenismõisnike väeteenistust ning maksid linnuse garnisoni sõjameestele palka. Neil oli kohustus tsaarile oma piirkonnas toimunud sündmustest kirjalikult ette kanda. Tsaari asehaldurina tegelesid vojevoodid maksukogumise, maa omandi- ja kasutamisküsimuste lahendamise, maa-arvestusraamatute ehk nn üleskirjutamisraamatute pidamise, kohtumõistmise korraldamise ja muu sellisega.
Rakvere maakonna moodustasid endise Rakvere ja Toolse foogtkonna alad, mille läänepiiriks Harju- ja Järvamaaga oli Valgejõgi ning idapiiriks Alutaguse koos Purtse jõega. 1570. aastal taastati Rakvere maakonnas Toolse linnus, millel oli oma vojevood. Usutavasti oli Rakveres sellal ka postijaam ja toimiv postiühendus Venemaaga.
Linnuse garnisoni moodustasid teenismõisnikud – 1563. aastal oli neid maakonnas 90 meest –, kes said endale teenistusajaks teenistuskoha lähedusse maavalduse, millelt laekuva tuluga pidid nad end ülal pidama, teenistuseks vajaliku varustuse hankima ja korras hoidma ning teatud arvu sõjamehi endaga kaasa võtma, linnuseaadlikud, kelle maavaldus hõlmas sageli ainult paari talu, ning aastarahvas, kes viibis teenistuses ajutiselt. Lisaks aadlipäritolu võitlejatele, kes moodustasid üldjuhul väe juhtivkoosseisu, kuulusid garnisoni ka lihtsõdurid: haakpüssimehed ehk streletsid, suurtükiväelased, kasakad ja tatarlased. Peale sõjaväelaste kuulusid linnuse garnisoni veel tsiviilteenistujad: djakid, alamdjakid, kirjutajad, tõlgid ning mitmesugused käsitöölised (sepad, puusepad, parkalid jt). Kuna linnuses oli õigeusu kirik, pidi seal teenima ka vaimulikke.
Rootsi-Vene sõda 1570–1583
pisi|Šoti palgasõdurid Rootsi teenistuses Kuni kuningas Gustav Vasa surmani 29. septembril 1560 ei sekkunud Rootsi kuningriik Liivimaal puhkenud sõtta. Olles aastail 1554–1557 pidanud tulutult sõda Venemaaga, soovis vananev kuningas konfliktidest hoiduda. Sama meelt ei olnud Gustav Vasa surma järel Rootsi kuningaks saanud Erik XIV, kes võttis 1561. aastal vastu Tallinna linna ja Harju-Viru vasallide ustavusvande. See samm tõi kaasa suhete olulise halvenemise Taaniga, mis päädis Põhjamaade Seitsmeaastase sõjaga aastatel 1563–1570.
Rootsi-Vene sõda algas Tallinna piiramisega 1570. aasta augustis, 1571. aasta märtsis Taani kuninga Frederik II venna, Saare-Lääne piiskopi ja Ivan IV-lt Liivimaa kuninga tiitli saanud hertsog Magnuse poolt. Piiramise ajal moonastasid Vene väed ennast Harju- ja Järvamaa talupoegade arvelt neid sageli puupaljaks röövides. Seetõttu hakkasid need pärast Vene vägede lahkumist endale peatoiduse muretsemiseks korraldama rüüsteretki venelaste võimu alla kuulunud Virumaale. Detsembri keskel 1572 kogunes Rakvere juurde suur venelaste sõjavägi, mis suundus detsembri lõpul Paide alla ning vallutas selle 1. jaanuaril 1573 tormijooksuga. Usutavasti peatus Ivan IV mõne aja enne Paide alla minemist Rakvere linnuses.
Ivo Schenkenbergi vangilangemine Rakvere linnuse all 1579
Pärast linnuse piiramist kestis vastastikune rüüsteretkedega sõda kuni 1579. aastani. Pärast 1577. aasta Tallinna piiramist kerkis teiste seast esile eestlastest koosneva sõjasalga pealik Ivo Schenkenberg. 27. juulil 1579 varitses Schenkenbergi väesalk Rakvere linnuse juures Harjumaal röövretkel käinud tatarlasi. Kuna viimased olid varjunud Rakvere linnuse suurtükkide kaitse alla, ei tahtnud ta neid algul rünnata, kuid tegi seda siiski peale oma keevalise venna Christofferi süüdistusi ja pealekäimist.
Balthasar Russow kirjutab sellest sündmusest "Liivimaa Kroonikas" nii: ''"Ning kui ta Rakvere lähedusse tuli ja kindla teate sai, et tatarlased tema jaoks liiga tugevad on, siis pidas ta paremaks asuda kasulikku seisundisse, kust võiks vaenlast välja lagedale ahvatleda. Sellega ei tahtnud tema vend Christoffer Schenkenberg nõus olla, vaid sõimas nii oma venda Ivot kui ka kõiki teisi argadeks ja oli oma rumalavaprusega ühes mõningate talupoegadega esimene, kes peale söendas tungida. Kui teised seda nägid, läksid nad temale järele ja tormasid üpris vahvasti tatarlaste kallale, kihutasid neid kaks korda Rakvere väravast sisse ja lõid neist maha üle viiekümne. Venelased ja tatarlased imestasid väga väikese hulga suure julguse üle ja ei arvanud muud, kui et neil peaks veel olema kuskil metsatukas varuvägi peidus. Kui nad aga teises kokkupõrkes ühe Ivo mehe vangi võtsid, kellelt nad teate said, et seal ei ole varuväge, siis tungisid kõik tatarlased ja venelased hulgaviisi nendele kallale ja piirasid nad kõik ümber. Kui Ivo seda nägi, olid juba paljud tema mehed põgenemas. Siis ei tahtnud Christoffer Schenkenberg end vangi anda, vaid võitles vägevasti edasi kuni surmani, ja Ivo sai haavata ja võeti vangi ühes viiekümne üheksa mehega. Neist poodi mõned Rakveres üles ja mõned heideti türmi; viimased pääsesid aga imetaolisel kombel, otse mõistuse vastaselt türmist jälle lahti ja tulid mõne nädala pärast Tallinna. Kui Ivo Schenkenberg vangi langes, siis tekkis kõikide venelaste juures nii Liivimaal kui ka Venemaal säärane rõõm ja hõiskamine, nagu oleksid nad vangi võtnud mõne maavürsti. Varsti pärast seda viisid nad tema koos kolmekümne teise vangiga Pihkvasse suurvürsti juurde, kus Ivo kolme uhket bojaari ehk aadlikku enda eest vabaks pakkus. Aga see ei aidanud midagi, vaid ta hukati haledasti koos kaaslastega, mis tallinlastele suurt kurvastust tekitas."''
Rootslased vallutavad linnuse 1581
pisi|Pontus de la Gardie 1581. aasta veebruaris tuli Rootsi armee Pontus de la Gardie juhtimisel ootamatult üle merejää Viiburist Liivimaale ja piiras 20. veebruaril Rakvere linnuse ümber. Venelased, kelle teada viibis de la Gardie oma väega Soomes, pidasid tema ilmumist Rakvere alla imeks. Rootsi väes oli 3000–4000 meest alampealikute Hermann Flemingi, Carl Horni, Arvid Tawasti ja Arvid Stålarmi juhtimisel. Linnuse alistamiseks lasti 1. märtsil välisuurtükkidest tuliseid kuule puust eeslinnusesse. Balthasar Russowi sõnul: "See süttis jalamaid suure hooga põlema ja tuli võttis nii kiiresti maad, et seda võimata kustudada oli ja sellest üheainsa tunni jooksul säärane laamatuli süttis, mida nähti õhtu hämaruses 14 saksa penikoorma taha." Kui venelased nägid, et nad ei saa tulest võitu, süütasid nad põlema ka terveks jäänud puitehitised ning taganesid kivilinnusesse. Rootslased pommitasid seda piiramissuurtükkidest ning selle peale otsustas linnuse esimene vojevood Stepan Fjodorovitš Saburov linnuse loovutada. 4. märtsil 1581 "läks üle tuhande mehe, naise ja lapse lossist minema ja kandis oma ikoone, puutahvlitele maalitult, enda ees avalikult ja pääses nõndaviisi Venemaale. Kui rootslased lossi sisse astusid, leidsid nad seal eest tohutu tagavara igasugu vilja ja rikkalikku sõjavarustust, suurtükke, püssirohtu ja tina." Linnuse all sai surma vaid neli rootslast ning mõned said haavata, venelaste kaotused pole teada.
Rootsi võimu all sai linnus Rakvere lääni keskuseks. Lääni valitsust juhtis linnusepealik, kelle kõrval tegutsesid algul ka Rakvere linnusefoogtid. Alles 1589. aastast linnusefoogti ja pealiku ametid ühendati ning sellest alates juhtis Rakvere linnust ja lääni ainult linnusepealik.
Pärast venelaste lahkumist jättis Pontus de la Gardie linnusesse garnisoniks 316 Norra lipkonna jalameest ja 110 ratsameest. Rakvere lääni asehalduriteks said Laurens Cagnoli ja Johann Koskull, linnusefoogtiks Halsten Nilsson. Kuna linnus oli sõjategevuses kõvasti kannatada saanud, siis remonditi ja kaasajastati seda. Linnuse põhja-, lõuna- ja idakülgedele – kunagi venelaste ehitatud ringmüüri otstesse – ehitati bastionid. Kuna linnuse läänekülge polnud võimalik muldkindlustusi ehitada, paksendati lõuna-eeshoovi läänemüüri oluliselt. Konvendihoone läänetorni idakülge rajati paraadtrepp ning remonditi ka lõunatiiba. Rakvere linnusefoogt ei elanud tõenäoliselt siiski mitte vanas konvendihoones, vaid lõuna-eeshoovi ehitatud puitmajas.
Linnuse hävimine
1599. aastal puhkes katoliikliku Poola ja Rootsi kuninga Zigismund IIIWaza ja tema onu, luterliku Rootsi asehalduri hertsog Karli vahel kodusõda. 1600. aastal langesid Põhja-Eesti ja Rakvere linnus hertsog Karli vägede valdusse, kuid juba 1602. aastal vallutasid poolakad taas Rakvere, mida poolameelne kroonikakirjutaja Dionysius Fabricius kirjeldas järgmiselt: "Sellesama [Paide] piiramise ajal tulevad saksa ratsamehed, kes meie laagris väeteenistuses olid, öösel ootamatult Rakvere ehk Rakibori alla, võtnud endaga kaasa veliidid, keda rahvakeeli kasakaiks nimetame; sakslased räägivad linnuses olijatega oma keeles, kinnitavad, et on neile Tallinnast appi saadetud, nood usuvad, lasevad sisse meie omad, kellele järgnevad kasakad, nõudes, et nad vabatahtlikult, ilma verevalamiseta linnusest lahkuksid; petetuna on nood tahes-tahtmata sunnitud linnuse loovutama."
1605. aasta jaanipäeva paiku vallutasid rootslased kindral Anders Lennartssoni juhtimisel linnuse tagasi. Enne lahkumist kahjustasid Poola väed oluliselt linnuse müüre ja torne. Lõplikult lasksid linnuse õhku aga võidukad rootslased. Sellest ajast saabki rääkida peamiselt Rakvere linnast ja mõisast, sest linnus oli sedavõrd kehvas seisus, et seda ei saanud enam kasutada sõjalise tugipunktina. 1618. aastal läänistas kuningas Gustav II Adolf Rakvere mõisa ühes 20 adramaa ning vesiveskiga Hollandi saadikule Stockholmis ning hilisemale Hollandi, Seelandi ja Lääne-Frieslandi kõrgema nõukogu presidendile Reinhold von Brederodele, kes aitas sõlmida Stolbovo rahulepingut Venemaaga. Reinhold von Brederode sai ka Rakvere vabahärra (Freiherr von Wesenberg) tiitli. 1629. aastal sai ta linnuse ning 1631. aastal ka linna pärandatavaks läänivalduseks. Enne seda oli linnus olnud R. von Brederode käes rendilepingu alusel. 1635. aastal kustutas Rootsi kuninganna Kristiina Rakvere linnuse kindlustuste nimekirjast ja see kuulus edaspidi Rakvere mõisale. R. von Brederodede pärijad müüsid 25. mail 1669 Rakvere ühes kõigi õigustega Eestimaa maanõunik kindralmajor Hans Heinrich von Tiesenhausenile, kelle õigused linnale ja mõisale kinnitas kuningas Karl XI 14. septembril 1672. 1685. aastal Rakvere mõis redutseeriti, kuid H. H. von Tiesenhausen jäi mõisa rentnikuks edasi. Korraks oli linnus sõjaväelises kasutuses veel Põhjasõja alguses, mil seal paiknes Rootsi armee moonaladu. 1700. aasta sügisel peatus Rakvere mõisas mõnda aega ka oma armeega Narva poole suunduv Karl XII.
1918. aastal filmiti Robert Reinwaldi juhtimisel Rakvere vallimäge, mis pidi kujutama Sigtuna varemeid.
Linnuse varemeid on korduvalt osaliselt konserveeritud. keskel|pisi|400px|Rakvere linnuse varemed
Tänapäev
2002. aastast asub linnuses SA Virumaa Muuseumid filiaal. Linnus on avatud kui muuseum ja interaktiivne elamuskeskus, kus külastajatele on loodud keskaegne miljöö ning meelelahutus- ja haridusprogrammid. Suveperioodil tegutsevad linnuse eeshoovis palgasõdurid – landsknecht'id, kes etendavad 16. sajandi sõjameheelu, harjutavad relva- ja rivivõtteid ning teevad aeg-ajalt ka väljatunge all-linna. Linnuse palgasõjavägi on varustatud piikide, rapiiride ning taht- ja tulelukuga musketitega. Ringi siblivad kodulinnud, küülikud ja lambad ning külastajatel on võimalik ratsutada hobuse või eesliga. Töötavad töötoad: pottsepa juures saab voolida savinõusid ja sepikojas ise münte vermida. Külastajad saavad proovida vibulaskmist ja võidelda pehmete mõõkadega.
Kuna linnus oli sõjaväeline tugipunkt, on linnusel oma suurtükivägi, kuhu kuulub kuus erineva suuruse ja võimsusega suurtükki: 15. sajandi Burgundia kartaun, hüüdnimega Tont, 17. sajandi lõpu, 18. sajandi alguse Rootsi välisuurtükk Ööbik, kaks 17. sajandi signaalkahurit ja kaks bombardi. Suurtükkidest laskmisel kasutab linnuse garnison musta püssirohtu. Kuna püssirohtu kulub palju, on külastajatel võimalik seda sõjamehe juhendamisel valmistada ja katsetada.
Vaatamiseks on avatud ka mitmed näitused, kus saab tutvuda linnuse ajaloo, timuka töö, keskaegsete ravivõtete ja mõõkade ajalooga. Linnuse ruume renditakse välja ka erinevate ürituste läbiviimiseks. Linnuses töötab 2017. aastast laste nukuteater Kirev Kukk ja külalistele pakub keskaegsete retseptide järgi valmistatud roogi Schenkenbergi kõrts. Igasuvised suurüritused on Tsirkusepäev, Rüütel Otto sünnipäev, Mõõga ja mantli päev ning Õuduste öö.
Karbiküla
"Karbiküla" ehk "Karbitänav" (inglise keeles "Cannery Row") on John Steinbecki 1945. aastal ilmunud romaan.
Eesti keeles on raamat ilmunud Torontos Harry Ingelmani tõlkes ja Tartus 2007. aastal pealkirjaga "Karbitänav" Kalevi Kvelli tõlkes.
Lõpemetsa
Lõpemetsa on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
Mauritaania lipp
Mauritaania lipp on Mauritaania ametlik lipp.
Praegune lipp võeti kasutusele 6. augustil 2017 5. augustil toimunud referendumi järel.
pisi|Mauritaania lipp 1959-2017 Mauritaania eelmine rahvuslipp võeti kasutusele 1. aprillil 1959, kui Mauritaania sai autonoomia Prantsusmaa koosseisus. Pärast iseseisvumist 28. novembril 1960 kuulutati see ka riigilipuks.
Mauritaania ei võtnud oma lipuks teiste Prantsusmaa Lääne-Aafrika asumaade kombel trikoloori ega panaafrika värve, vaid otsustas vastavalt oma nimele (Mauritaania Islamivabariik) islami sümbolite kasuks. Plagu on roheline kangas, millel on kollane ülalt avanev kuusirp ja selle kohal kollane viisnurkne täht.
Kuusirp, täht ja roheline värv viitavad islamile, mis on ainuke ühendav asjaolu nii rahvuslikult, territoriaalselt kui ka sotsiaalselt kuuluvuselt lõhenenud riigis.
Roheline (PMS 361C) sümboliseerib islamit, lootust ja õitsengut, kollane (PMS 116C) on aga kõrbe ja päikese värv.
Modernism
Modernism (inglise keeles modernism) on valgustusajastu ideede jõudmine kunsti- ja kultuuripraktikasse,  umbes aastal 1850.
Modernism on kultuuriliikumiste seeria, milles uuendati (reformiti) erinevaid kunstiliike, sealhulgas paljusid suundumusi kujutavas kunstis, arhitektuuris, disainis, muusikas, kirjanduses, tantsus ja teatris. Modernism oli mäss 19. sajandi akadeemiliste, ajalooliste ja konservatiivsete traditsioonide vastu. Moodsat romaani, kaasaegset teatrit, arhitektuuri ja luulet tuli uuendada, et need peegeldaksid paremini kaasaegset tööstusühiskonda. Kultuurilis-kunstiline uuendusliikumine hoogustus pärast Esimest maailmasõda.
Modernism kunstis
Modernistlikku kunsti iseloomustas kunstivoolude teke ja nende saamine kunstitegemise peamiseks kandjaks. Kunstivoolude teket peetakse uue otsimise üheks iseloomulikuks sümptomiks, kuna see sisaldab püüet kvalitatiivseks progressiks, soovi teha midagi täiesti uut ja enneolematut.
Seevastu modernistlik arhitektuur käis teadusliku arenguga rohkem käsikäes, millest annavad tunnistust sellised suunad nagu funktsionalism, kuigi ka see on uuenduslik hoiak mineviku suhtes, nt ornamentide põlgamise näol.
Ivan Šiškin
thumb|Ivan Šiškin. Portree autor [[Ivan Kramskoi (1880)]] thumb|[[Hommik männimetsas (1889)]]
Ivan Ivanovitš Šiškin (vene Иван Иванович Шишкин; 25. jaanuar (vkj. 13. jaanuar) 1832 Jelabuga, Vjatka kubermang – 20. märts (vkj. 8. märts) 1898 Peterburi) oli vene maalikunstnik ja graafik. Ta oli peredvižnikute ühingu liige.
Haridus
Ivan Šiškin sündis kaupmehe peres Vjatka kubermangus Jelabuga linnas, mis praegu jääb Tatarstani. 12-aastaselt astus ta Kaasani gümnaasiumi, ent 5. klassis jättis ta selle pooleli.
1852–1856 õppis ta Moskva Maali-, Raid- ja Ehituskunstikoolis ja 1856–1860 Peterburi Kunstide Akadeemias. Ta ei rahuldunud maalimisega akadeemia seinte vahel, vaid töötas sageli väljas, maalides natuurist. Õpingute jooksul anti talle kaks väikest hõbemedalit (klassikalise joonistuse ja Peterburi vaate eest 1857), suur hõbemedal (Valamo vaate eest 1858), väike kuldmedal (Peterburi-lähedaste maastike eest 1859) ja suur kuldmedal (kahe vaate eest Valamole 1860).
Suure kuldmedaliga kaasnes stipendium õpinguteks välismaal. Ta sõitis 1861 Münchenisse ja 1863 Zürichisse, õppides peamiselt loomi natuurist maalima. Sealt tegi ta reise Genfi ja Düsseldorfi. Tellimustöö "Vaade Düsseldorfi lähedal" tõi talle akadeemiku tiitli. Sel ajal tegi ta ka palju sulejoonistusi. Aastal 1866, kui stipendium lõppes, naasis ta Peterburi.
Elu tunnustatud kunstnikuna
pisi|left|[[Rukis (Šiškin)|Rukis (1878)]] Viiel järgmisel aastal oli ta Peterburi Kunstide Akadeemia liige. Peaaegu igal aastal rändas ta mööda Venemaad, et loodust maalida. Pärast peredvižnikute ühingu moodustamist hakkas ta nende näitustel esinema, esialgu sulejoonistustega.
Aastast 1870 kuni surmani tegeles ta peamiselt graafikaga.
Aastal 1873 andis akadeemia talle professori tiitli pildi "Metsatihnik" eest.
Põlma
Põlma on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
1977. aastal liideti Põlma külaga Hiienurme.
Luis Ángel González Macchi
pisi Luis Ángel González Macchi (sündinud 13. detsembril 1947 Asunciónis) on Paraguay poliitik. Oli Paraguay president 29. märtsist 1999 – 15. augustini 2003.
González sai Paraguay presidendiks 29. märtsil 1999, kui kuus päeva varem oli sooritatud atentaat riigi asepresidendile, mis tingis president Raúl Cubas Grau tagasiastumise.
Gonzálezel õnnestus luua koalitsioonivalitsus ning asuda parandama poliitilistest kriisidest kahjustatud majandust. Koalitsioon ei püsinud kaua, kuna 2000. aastal lahkus üks partei koalitsioonist ning valitsusel polnud enam parlamendi enamuse toetust. Samuti ebaõnnestusid majandusreformid ning González muutus rahva seas ebapopulaarseks. 2000 aastal ja 2001. aastal tehti tema vastu ka kaks ebaõnnestunud riigipöördekatset. González hoidis presidendikohta kuni 2003. aasta valimisteni. Ta lahkus 15. augustil 2003, kui presidendiametisse astus Nicanor Duarte Frutos.
4. detsembril 2006 mõisteti González riigivara omastamises süüdi ja talle määrati kaheksa-aastane vanglakaristus.
Pedro Henrique
Pedro Henrique Afonso Filipe Maria Gastão Miguel Gabriel Rafael Gonzaga de Orleans e Bragança e Bourbon (13. september 1909 Boulogne-Billancourt – 5. juuli 1981 Vassouras) oli Brasiilia keiserliku perekonna pea alates 14. novembrist 1921.
Tema vanemad olid prints Luiz (1878–1920) ja Mõlema Sitsiilia printsess Maria Pia (1878–1973)
19. augustil 1937 abiellus ta Baieri printsessi Maria Piaga (1914–2011), nende lapsed olid:
Mauritiuse lipp
Mauritiuse lipp on Mauritiuse ametlik lipp.
Mauritiuse riigi- ja rahvuslipp võeti kasutusele 9. jaanuaril 1968. Sellel on neli võrdset horisontaallaidu, punane, sinine, kollane ja roheline, mis pärinevad asumaaaegselt vapilt. Triipude tähendust seletatakse nõnda: punane (PMS 186C) tähistab iseseisvusvõitlust, sinine (PMS 300C) India ookeani, kollane lootust (või päikest ja kuldest vabaduse valgust) ning roheline (PMS 364) igihaljast taimestikku ja viljakat mullastikku ning põllumajandust.
Ka Mauritiuse autonoomsel piirkonnal, Rodriguese saarel on oma lipp
Luís (Brasiilia)
Luís Gastão Maria José Pio Miguel Gabriel Rafael Gonzaga de Orleans e Bragança e Wittelsbach (6. juuni 1938 Mandelieu-la-Napoule – 15. juuli 2022 São Paulo) oli Brasiilia keiserliku perekonna pea alates 5. juulist 1981 kuni surmani.
Kuna ta oli vallaline ja lasteta, sai ta ametijärglaseks tema noorem vend Bertrand.
Fööniks
pisi|Fööniks leekides. Illustratsioon 12. sajandi käsikirjastFööniks on rahvaluulest tuntud müütiline tulilind, kes sümboliseerib elu ja surma vaheldumist, ellu ärkamist ning surematust.
Mütoloogia
Fööniksi päritolus ei olda kindlad, kuid teda kummardati Bennuna juba iidsetel aegadel Egiptuses Heliopolise linnas. Just Heliopolis oli see paik, kuhu fööniks uskumuste järgi oma pesa ehitas. Bennut samastati päikesejumal Ra'ga ning viiteid temale leidub isegi egiptlaste "Surnuteraamatus".
Fööniksi nimi on pärit kreeka keelest ja see tähistab purpurpunast värvi. Nii kreeklased kui roomlased kujutasid fööniksit linnuna, kes meenutas kotkast või paabulindu. Kreeklaste arvates elas fööniks Foiniikias kaevu ääres. Usuti, et igal koidikul peatab päikesejumal Helios oma kaariku, et kuulata kaevus kümbleva fööniksi imekaunist laulu.
Viiteid fööniksile on aga väga paljudes kultuurides. Nii näiteks oli pärslastel Simurgh, hiinlastel Fenghuang, jaapanlastel Hõ-õ või Fushichō (Surematu lind), venelastel Жар-Птица. Fööniks on saanud populaarseks ka katoliku kiriku kunstis, kirjanduses ja sümboolikas.
Välimus
Fööniksi võis ära tunda tema värvilise sulestiku ning kuldsete ja tulipunaste pikkade sabasulgede järgi (mõnede legendide ja kultuuride kohaselt võis värv olla ka sinine, purpurne või roheline). Ta elas umbes 600–800-aastaseks, elu lõpus ehitas ta endale kaneeliokstest pesa. Selles põles fööniks tuhaks, kuid tuhast ilmus muna, millest fööniks taas välja koorus ning uuesti sündis.
Michael Parki mälestusmärk
pisi|Michael Parki monument Pirita teel Tallinnas (skulptor [[Mati Karmin (2006)]] pisi|Michael Parki monument talvelMichael Parki mälestusmärk on rallisõitja Michael Parkile püstitatud mälestusmärk Pirita tee ääres Tallinnas. Mälestusmärk avati 21. juunil 2006.
Mati Karmini kujundatud mälestusmärk kujutab endast nurgal seisval kuupi, mille tahkudel on Michael Parki sünnidaatum, Suurbritannia lipu kujutis ning sõnad: "Julgele ja teotahtelisele Inglise rallisõitjale tänulikelt Eesti rallisõpradelt".
Moldova lipp
thumb|360px|Moldova Vabariigi lipp Moldova lipp on Moldova Vabariigi riigilipp.
Selle värvid on samad kui Rumeenia rahvuslipul, kuid mõõtmed on 1:2. Lipu keskel asub Moldova Vabariigi vapp.
Thabana Ntlenyana
Thabana Ntlenyana (sotho keeles "ilus väike mägi") on mägi Draakonimägedes Maloti ahelikus Sani Passi lähedal, Lesotho ja kogu Lõuna-Aafrika kõrgeim tipp.
Eugenius IV
Eugenius IV (Gabriele Condulmer; ka Gabriello Condulmaro, Condolmer, Condulmieri, Condolmieri või Condulmerio, 1383 – 23. veebruar 1447) oli paavst 1431–1447. Ta oli 207. paavst.
Gabriele Condulmer sündis Veneetsias umbes 1383. aasta paiku, teistel andmetel 1388. Ta oli pärit jõuka kaupmehe Angelo Condulmeri ja Beriola Correri neljalapselisest perest. Tema onu oli paavst Gregorius XII.
Condulmer õppis Padova ülikoolis. Tundes kutsumust saada vaimulikuks, jagas ta vaestele 1400. aastal oma varanduse, mida hinnati 20 000 tukati väärtuseks ja liitus Alga augustiini regulaarkanoonikute kongregatsiooniga. 1406 sai tema onu paavstiks ja kutsus Condulmeri Rooma.
Kardinal Condulmer osales Konstanzi kirikukogul Saksamaal. Ta osales 2 konklaavil 1417–1431.
1431. aasta konklaav
pisi|Eugenius IV vapp Eugenius IV valiti paavstiks 3. märtsil 1431 Roomas Santa Maria sopra Minerva kiriku lähistel asunud dominiiklaste konvendis ja krooniti 11. märtsil kardinal Lucido de' Conti poolt.
2.–3. märtsini 1431 toimunud konklaavil osales 13 kardinali. Eugenius IV valiti paavstiks esimeses voorus. Konklaavil andsid kardinalid vande, et pühendavad paavstiks saamise korral oma tegevuse reformidele ja teevad koostööd kardinalide kolleegiumiga. Eugenius IV kinnitas selle otsuse pärast oma valimist.
1431. aasta konklaavil osalenud kardinalid
Baseli kirikukogu ja skisma
Paavsti otsus tekitas kardinalides vastuseisu, kes keeldusid laiali minemast, nõudsid 29. aprillil 1432 paavsti ilmumist Baselisse 3 kuu jooksul ja 18. detsembril 1432 esitasid paavstile ultimaatumi, mille tõttu andis paavst esmalt kardinalidele järele, tühistades 15. detsembril 1433 oma varasema otsuse kirikukogu laialisaatmise kohta. Juunis 1436 mõistis Eugenius IV hukka kirikukogu taotlused paavstivõimu kärpimiseks. 18. septembril 1437 määras paavst oikumeenilise kirikukogu toimumispaigaks Ferrara, mille viis jaanuaris 1439 üle Firenzesse.
Paavsti ja kardinalide vahelise kriisi tõttu tagandas oikumeeniline kirikukogu paavsti 25. juunil 1439 ametist ja 5. novembril 1439 valiti tema asemele vastupaavstiks Savoia hertsogi Amadeo VIII, kes võttis nimeks Felix V. Eugenius IV ekskommunitseeris vastupaavsti 23. märtsil 1440. Prantsusmaa ja Saksamaa kuulutasid tekkinud olukorras välja neutraliteedi, kuid Prantsusmaal võeti 1438 vastu Bourges’ pragmaatilised sanktsioonid, milles tunnustati oikumeenilise kirikukogu ülemvõimu paavsti suhtes. Samas jäid kõik suuremad riigid tekkinud skismas paavsti toetajateks.
Välispoliitilised suhted
Eugenius IV kroonis 31. mail 1433 Roomas keisriks Sigismundi. Eugenius IV sõlmis Saksamaaga 1445 lepingu ja 1447 konkordaadi.
Ta tunnustas 6. juulil 1443 Aragóni kuninga Alfonso V nõudlusi Napoli troonile.
1443 kuulutas ta ristisõja türklaste vastu, milles hukkus kardinal Cesarini. 13. jaanuaril 1445 avaldatud kirja "Dum universalis" ja 1. veebruaril 1445 avaldatud kirja alusel saatis ta frantsiskaanid koguma annetusi ristisõja jaoks.
Lombardia sõjas toetas paavst Firenzet ja Veneetsiat.
Paavst soovis 3. oktoobril 1444, et Leedu suurvürst Kazimieras I abistaks Saksa ordut sõjas venelastega.
Eugenius IV ja Eesti
1431 käis oma pärandusasja pärast paavsti juures Odilia Czettrissin.
Eugenius IV sätestas 17. novembril 1431 Riia tsistertslaste kloostri konvendi omandi ja tulud.
Ta kinnitas 2. oktoobril 1436 Martinus V poolt 1424 antud privileegi, millega korraldati Saksa ordu aladel ümber kohtukorraldus. Saksa ordu diplomaatiline suhtlus Roomaga aktiviseerus, kui Liivimaal oli vaja määrata ametisse piiskoppe, sest ordu soovis ametisse saada meelepärast isikut.
Paavst teavitas 14. jaanuaril 1432 Kärkna abti Võnnu püha Georgi kabeli vikaari Johann Someri ja Mainzi vaimuliku Johann von Tatereni vahel puhkenud tülis surnud Tartu toomhärra Egbert Cruse prebendide üle.
Vaidlus Riia peapiiskopi ja Saksa ordu vahel
Veebruaris 1431 esitasid Riia peapiiskop Henning Scharpenberg ja Liivi ordu maameister Cisse von Rutenberg paavstile palve lubada ordurüü kandmise osas Riia peapiiskopkonna piirkonnas tagasipöördumist Bonifatius IX kehtestatud reegli juurde, kuid Saare-Lääne piiskop Christian Kuband palus paavstil jätta see soovitus täitmata. Saksa ordu prokuraator Caspar Wandofen teatas 20. veebruaril 1432 Saksa ordu kõrgmeistrile, et paavst lubas Riia peapiiskopkonnas Augustinuse reeglite asemel järgida Saksa ordu reegleid, mida paavst 22. veebruaril 1432 ametlikult kinnitas ning määras Saksa ordu ja Riia peapiiskopi vahelise vaidluse lahendamiseks ametisse eksekuutorid.
25. detsembril 1434 määras Liivi ordu maameister Frank Kerskorff paavsti juurde prokuraatoriteks Andreas Pfaffendorfi ja Johann von Reve.
Eugenius IV muretses 12. mail 1441 Culmi piiskopile saadetud kirjas Riia peapiiskopi poolehoiu pärast Baseli kirikukogu suhtes ja 19. novembril 1443 kohustas paavst Saksa ordu kõrgmeistrit Konrad von Erlichshausenit rakendama vajaduse korral relvi, et tuua Riia peapiiskop Scharpenberg paavsti alluvusse.
Vaidlus Saare-Lääne piiskopi määramise pärast
Eugenius IV kinnitas 22. oktoobril 1432 Saare-Lääne piiskopiks Johann I Schutte.
Ametnike määramised
Eugenius IV määras 15. detsembril 1431, 18. veebruaril 1432, 20. septembril 1436 ja 29. mail 1445 Riia peapiiskopi konservaatorid. 31. augustil 1435 kinnitas Eugenius IV Martinus V otsuse Riia peapiiskopi konservaatorite määramise osas.
Paavst määras 17. augustil 1439 legaadiks Leedusse, Liivimaale ja Venemaale Kiievi peapiiskopi Isidori.
Sisepoliitika
Võimule saades läks Eugenius IV tülli Francesco I Sforzaga, kes okupeeris osa Kirikuriigi territooriumist. Colonnade liitumisel Sforzaga halvenes poliitiline olukord Roomas. Eugenius IV sundis Colonna suguvõsa loovutama Martinus V annetatud valdused ja privileegid. Lisaks pidi Colonna suguvõsa maksma 75 000 tukatit kahjutasu. Selle tagajärjel puhkes 1434 Roomas Colonnade õhutatud ülestõus, mistõttu aastatel 1434–1443 ei viibinud paavst Roomas. Eugenius IV siirdus esmalt Firenzesse, kus elas dominiiklaste Santa Maria Novella kloostris, siis asus ta Bolognas ja Sienas. Ta saabus taas Rooma 28. septembril 1443.
Suhted kiriku institutsioonidega
Eugenius IV tagandas ametist Kölni peapiiskopi ja Trieri peapiiskopi. Ta sätestas 30. oktoobril 1439, et paavstipalee magister asub ametiredelil Rota Romana dekaani järel.
Eugenius IV rajas 1441 Milano lähedal ambrosiaani eremiitide kongregatsiooni.
Benediktlased
1431 andis ta benediktlaste Santa Giustina kongregatsioonile privileege.
4. juulil 1434 tunnustas ta benediktlaste Tor di Specchi kongregatsiooni.
Frantsisklased
Ta sätestas 11. jaanuaril 1446 avaldatud bullas "Ut sacra ordinis" frantsiskaani observantide tegevuse, lubades neil määrata oma vikaari. 1431 liitusid La Verna eremiidid regulaarobservantidega. 7. jaanuaril 1432 andis paavst Siena Bernardinole loa reformi läbiviimiseks ja 1437 määras ta Siena Bernardino Itaalia observantide generaalvikaariks.
Hieronümiidid
1441 kinnitas ta hieronümiitide konstitutsiooni.
Kuldvillaku ordu
Ta tunnustas 1433 Burgundia hertsogi Philippe Hea rajatud Kuldvillaku rüütliordut.
Saksa ordu 23. augustil 1435 vabastas paavst Saksa ordu preestervennad ekskommunikatsioonist. Ta kinnitas 9. juunil 1442 Saksa ordu privileegid.
Eugenius IV saatis 21. jaanuaril 1438 kirja Saksa ordu Deutschmeistrile Eberhard von Sanszeymile seoses erimeelsustega Saksa ordus. Paavst saatis tekkinud tüli pärast 16. märtsil 1439 kirja Warmia piiskopile. Saksa ordu kõrgmeister Paul von Rusdorf saatis 19. oktoobril 1439 palvekirja paavstile.
Vennaskonnad
Ta rajas 1439 Püha Monica, Püha Augustinuse, Püha Tolentino Nicolause ja San Giacomo augustiinlaste eremiitide vennaskonnad.
Liturgilised otsused
Eugenius IV saatis 1435 kuldroosi Saksa-Rooma keisrile Sigismundile ja 1444 Inglismaa kuningale Henry VI-le.
Ta lubas Kristuse Ihu pühal pidada protsessioone.
28. septembril 1432 tunnustas ta palverännakuid Iirimaal Croagh Patricku mäele.
Ta lubas karmeliitidel kasutada toorest liha 3 või 4 korda nädalas.
Teoloogilised vaidlused
Eugenius IV rõhutas teiste kirikutega suheldes katoliku kiriku teoloogilisi tõekspidamiste järgimist. Ta kinnitas 1439 dekreedis "Pro Armenis", et pihisakramendi vorm on preestri sõnades: Ego absolvo te a peccatis tuis in nomine Patris (Mina vabastan sind sinu pattudest Isa nimel).
Karmeliit Thomas Conecte taunis kuuria ja paavsti eluviise, mille eest ta saadeti 1433 tuleriidale.
Eugenius IV tunnustas partikulaarkohtumõistmise dogmat.
1443 mõistis ta hukka Alonso Tostado, kuna too kaitses ketserlikke vaateid.
Kanoniseerimised
Eugenius IV kanoniseeris 1444 Honoré de Buzançaisi ja 5. juunil 1446 Tolentino Nicolause.
Ta lasi Bolognasse tagasi viia Niccolò Albergati surnukeha ja osales Albergati reekviemimissal.
Suhtumine juutidesse
8. veebruaril 1432 avaldatud bullas taunis Eugenius IV juutide sundristimist. 20. veebruaril 1434 keelas ta juudivaenulikud jutlused. 8. augustil 1442 andis ta välja bulla "Dudum ad nostram audientiam", milles keelati juutidel elada koos kristlastega, neile oli keelatud käsitöö ja nad ei tohtinud pidada kohtunikuametit.
Oikumeenia
6. juulil 1439 avaldatud dekreediga "Laetentur coeli" lõpetati juriidiliselt 1054 tekkinud skisma, kuid see dekreet ei jõustunud kreekakatoliku vaimulikkonna vastuseisu tõttu. Dekreedi järgi nõustus kreeka-katoliku kirik paavsti primaadiga ning katoliku teoloogia põhimõtetega.
22. novembril 1439 avaldatud bullas "Exultate Deo" sõlmis Eugenius IV kokkuleppe monofüsiitliku Armeenia Apostliku kirikuga, 1443 leppe Egiptuse koptikirikuga, 1444 Mesopotaamia nestoriaanidega ja 1445 Küprose nestoriaanidega.
Kristlik eetika ja moraal
Eugenius IV taunis 13. jaanuaril 1435 avaldatud bullas "Sicut dudum" Kanaari saarte päriselanike orjastamist.
Onupojapoliitika
Eugenius IV õde Polissena abiellus Nicola Barboga, nende poeg Pietro Barbo sai kardinaliks.
Kardinaliks sai paavsti sugulane Francesco Condulmer.
Kardinalide pühitsemised
Eugenius IV pühitses oma ametiajal 27 kardinali 6 konsistooriumil, sealhulgas said tema ajal kardinalideks tulevased paavstid Paulus II, Calixtus III ja Nicolaus V. Lisaks itaallastele said kardinalideks 4 prantslast, 3 hispaanlast, 1 kreeklane, 1 inglane, 1 poolakas, 1 portugallane, 1 sakslane, 1 ungarlane ja 1 vaimulik Kiievist.
Ta tagandas Baseli oikumeenilise kirikukogu tegevuse tõttu ametist kardinalid Domenico Capranica ja Louis Alemani.
26. oktoobril 1436 avaldatud bullas "In Eminenti" sätestas ta, et kardinalid ei saa seni täievolilisi õigusi, kuni nad pole ametisse pühitsetud. See nõue kehtis 1571. aastani. 1441 kirjas "Non mediocri" sätestas ta kardinalide volitused. Ta kinnitas ka, et kardinalidel on eelisõigus patriarhide ees.
Eugenius IV kultuuriloos
pisi|Antonio da Rho esitleb paavst Eugeniusele oma tööd
Eugenius IV sätestas 10. oktoobril 1431 Rooma ülikooli reorganiseerimine. 1431 tunnustas ta Poitiers' ülikooli rajamist ja Leuveni ülikoolis teoloogiateaduskonna asutamist. 1432 rajas ta Angersi ülikoolis teoloogiateaduskonna, arstiteaduskonna ja kunstideteaduskonna.
Tema ajal suurendati ja täiendati Vatikani raamatukogu.
Ta kohustas Fra Angelicot dekoreerima Vatikani kabelit.
Temast on olemas Jean Fouquet maalitud portree.
Johannes VI (paavst)
Johannes VI (ladinapäraselt Ioannes VI) oli paavst 701–705. Ta oli 85. paavst.
Ta ordineeriti enne aastat 700 paavst Sergius I ajal diakoniks (kardinaldiakon).
Paavstiks saamine
Johannes VI pühitseti paavstiks 30. oktoobril 701, kui Bütsantsi eksarh Theophylaktos oli teda tunnustanud.
Suhted Bütsantsiga
Bütsantsi üksused Itaalias ja Rooma elanikud tõusid üles eksarh Theophylaktose vastu, kes oli siirdunud Bütsantsi keisri korraldusel Rooma. Ülestõus puhkes, kuna Rooma elanikud kahtlustasid, et eksarh ei kohelnud paavsti hästi. Johannes VI lasi sulgeda Rooma väravad ja võttis eksarhi oma kaitse alla, päästes eksarhi elu. Seejärel saatis paavst Rooma läheduses laagrisse asunud ülestõusnute juurde preestreid, et pidada nendega läbirääkimisi.
Suhted langobardidega
Aastal 702 tungis Benevento hertsog Gisulf I Kesk-Itaaliasse ja Johannes VI saatis tema laagrisse preestreid, kes maksid talle suure lunaraha, et vältida Rooma vallutamist.
Suhted Inglise piiskoppidega
Aastal 703 tuli Rooma palverännakule Yorki endine piiskop Wilfrid, kes esitas paavstile apellatsiooni oma tagandamise osas. Johannes VI pidas Roomas 704 nelja kuu pikkuse sinodi, kus leiti, et Wilfridi vastu esitatud süüdistused pole põhjendatud. Paavst saatis Northumbria ja Mercia kuningatele kirja, milles ta kinnitas Berthwaldi Canterburi peapiiskopiks ning saatis talle palliumi. Ta andis korralduse, et Berhtwald korraldaks Wilfridi staatuse osas sinodi ja kui seal ei saavutata lahendust, tuleksid mõlemad osapooled Rooma, et asja selgitada.
Jean-Claude Juncker
Jean-Claude Juncker (sündinud 9. detsembril 1954 Redange) on Luksemburgi ja Euroopa Liidu poliitik. Ta oli 2014–2019 Euroopa Komisjoni president.
Aastatel 1990–1995 oli ta Luksemburgi Kristlik-Sotsiaaldemokraatliku Rahvapartei (CSV) juht.
Johannes VI (paavst)
Ordinatsioonid
Johannes VI ajal sai diakoniks (kardinaldiakoniks) hilisem paavst Johannes VII.
Jean-Claude Juncker
Jean-Claude Juncker oli 20. jaanuarist 1995 kuni 4. detsembrini 2013 Luksemburgi peaminister, 14. juulist 1989 kuni 23. juulini 2009 samuti Luksemburgi rahandusminister.
Ta oli 1. jaanuarist 2005 kuni 21. jaanuarini 2013 Euroopa Liidu Nõukogu eurorühma esimees. Ta oli esimene alaline eurorühma esimees.
Johannes VI (paavst)
Ordinatsioonid
Ta ordineeris 15 piiskoppi, 9 preestrit ja 2 diakonit.
Jean-Claude Juncker
Elulugu
Naastes Luksemburgi, kasutas ta oma kõnemehe võimeid ning valiti 1984. aastal Luksemburgi parlamenti. Kuid ta asus tööle hoopis Jacques Santeri valitsuses tööministrina.
Mehhiko lipp
Lipp on vertikaalne trikoloor, mille värvid on tumeroheline, valge ja punane. Keskmisel valgel väljal on Mehhiko vapp.
Lipu praegune variant võeti kasutusele 1968. aastal, kuid sarnane kujundus on olnud juba 1821. aastast.
Jean-Claude Juncker
Elulugu
2019. aasta novembris võeti ta aneurüsmi operatiivseks raviks haiglasse. pisi|150px|left|Jean-Claude Juncker [[Tallinnas, 2017 (Jaan Künnapi foto)]]
Rusty Smith
Rusty Smith (sündinud 27. augustil 1979 Sunset Beachis Californias) on Ameerika Ühendriikide lühirajauisutaja.
Vööt-verikireslane
Vööt-verikireslane (Zygaena (Agrumenia) fausta) on liblikaliik verikireslase perekonna alamperekonnast Agrumenia.
Taksonoomia
Esmakirjeldaja on Karl von Linné (1767). Liik esineb tal Sphinx fausta nime all.
Rusty Smith
Rusty Smith on võitnud olümpiamängudelt kaks pronksmedalit.
Vööt-verikireslane
Süstemaatika
Ta arvati ööliblikate hulka, kuigi ta on päevase eluviisiga.
Levik
Liik kuulub Atlandi-Vahemere faunavööndisse. thumb thumb Nad elavad Švaabi Juuras, Alpides ja Vahemere maade lääneosas (sealhulgas Marokos) mitmes eraldi piirkonnas (sealhulgas Ungari Keskmäestikus). Pidev levila ulatub Marokost üle Pürenee poolsaare (välja arvatud kesk- ja kirdeosa) Prantsusmaa lõuna- ja keskosani. Kesk-Euroopas on nad jäänud väga haruldaseks ja nende arv väheneb. Ungaris on nad väljasuremise äärel. Alföldis esinevad nad jääajajärgse kliimafluktuatsiooni jäänukitena väga isoleeritud vähenevate populatsioonidena.
Sageli on neid väikesel alal väga arvukalt.
Jääaja veetsid nad Atlase mägede läänenõlvadel; sealt levisid nad põhja ja kirde suunas.
Valmikud
Valmikute tiibade siruulatus on kuni umbes 25 mm.
Neil on musta põhjaga eestiivad, millel domineerivad kahvatukollaste äärtega punased laigud, mis on üksteisega rohkem või vähem ühenduses. Vööt-verikireslane on sarnane silmik-verikireslasega. Tagatiivad on täiesti punased.
Rindmikul ulatub peani ühtlaselt punane krae ning enamasti kaks kollast pikitriipu.
Tagakehal on punane rõngas, mis isastel ulatub üle kolme, emastel üle kahe segmendi.
Nagu kõigil verikireslastel, on tal mustad tundlad, mille otsad on nuiakujulised.
Röövikud
Röövikud kasvavad umbes 18 mm pikkuseks.
Nad on helerohelised; külgedel on vahelduvalt valge ja kollane joon. Sellega rööbiti reas on mustad punktid. Kuklakilp ja pygopodium on roosad.
Röövikud on kaetud paksude lühikeste karvadega.
Neil on 16 jalga.
Mõlemad otsad on kitsenenud. thumb