cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Calenbergi vürstkond
Juured ja Calenbergi lossi asutamine
pisi|Calenbergi lossi varemed. Suurtükitorn peasissepääsu juures Algselt kuulus territoorium Saksimaa hertsogkonnale, kuid aastal 1180, pärast Welfist vürsti Heinrich Lõvi riigivande alla panemist, kaotas ta oma Saksimaa ja Baieri hertsogkonnad. Heinrichi lapselaps Otto Laps tõsteti aga Hohenstaufenite ja Welfide leppimise tulemusel aastal 1235 vürstiseisusse ja talle anti perekonna pärusvaldused Lüneburgi ja Braunschweigi ümbruses: tekkis uus ja sõltumatu Braunschweig-Lüneburgi hertsogkond. Hannoverist läänes oli Welfidel vähe kinnisvara ja nii vaidlesid maade üle Welfid ning Hildesheimi ja Mindeni piiskopid. Ala valitsesid mitmed krahvisuguvõsad, nagu Wölpe krahvid loodes, Hallermundi krahvid edelas ja Rhodeni krahvid läänes ja Hannoveris.
Aastal 1292 alistas Welfide Lüneburgi liini hertsog Otto Range piirkonna. Varem oli ta andnud Hildesheimi piiskopile Hannoveri linna lääniks. Siiski taganes ta varsti oma truudusvandest ja asutas vastukäiguna vaid 13 km kaugusele Hildesheimist läänes Calenbergi lossi, et veelgi vähendada Hildesheimi piiskopi võimu Hannoveri piirkonnas.
Administratiivselt kutsuti seda ala esialgu Lauenrode foogtkonnaks – Lauenrode lossi järgi Hannoveri agulis, kust Welfid territooriumi valitsesid. Welfide Lüneburgi liini hääbumisega puhkes Lüneburgi pärilussõda (1371–1388), mille ajal ründasid Lauenrode lossi Hannoveri kodanikud ja hävitasid selle. Siis viidi foogtkond üle Calenbergi lossi.
Welfi pärandi jagunemine
Welfi hertsogid ei pärinud oma valdusi esmasünniõigusega. See tekitas hiliskeskajal arvukalt Welfide valdusi ja põhjustas Welfide territooriumi suurt killustatust. Aastal 1400 läks Calenbergi foogtkond Welfide Wolfenbütteli liinile. Aastatel 1408 ja 1409 soetasid nad pärast valitsejaperekondade hääbumist Eversteini krahvkonna ja Homburgi valduse. Need liideti Calenbergi foogtkonnaga. Järgnevas Welfide pärimises aastal 1432 jagati ala veelkord Braunschweigi hertsogite Wilhelm Vanema ja Heinrichi vahel, kes olid seni koos Wolfenbüttelit valitsenud. Kuna Heinrich sai Lüneburgi territooriumi, sai Wilhelm kompensatsiooniks äsjaloodud Calenbergi vürstkonna. Algul ei olnud Wilhelmile antud valdusel nime. See koosnes varem Lüneburgi vürstkonnale Deisteri mägede ja Leine jõe vahel kuulunud õigustest, samuti endisest Wölpe krahvkonnast, Hallermunti ning Homburgi ja Eversteini valdustest.
Kuna kõik Welfi vürstid kandsid tiitlit Braunschweigi ja Lüneburgi hertsog ning nende valitsetavad territooriumid olid vürstkonnad Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonnas, nimetati nende valdusi peamise lossi või linna järgi. Wilhelm veetis enamiku ajast Calenbergi lossis, kust ta oma valdusi valitses. Seega on võimalik, et Calenbergi vürstkonna nimi tekkis sel ajal.
Ühinemine Göttingeniga
Wilhelmil õnnestus aastal 1442 ja lõplikult aastal 1463 võtta üle Göttingeni vürstkond. Kuigi ühendamine Calenbergiga toimus algselt puht juhuslikult, võttis see aega. Et eristada kahte ala, mis olid füüsiliselt eraldatud Leine oru kõrgustikega, kutsuti põhja pool asuvat Calenbergi tavaliselt Unterwald ('Alammets'), samas kui Göttingeni ala kutsuti Oberwald ('Ülemmets').
Aastal 1473 päris Wilhelm ka Wolfenbütteli vürstkonna oma poegadeta vennalt, kuid loovutas Calenbergi oma poegadele Wilhelm Nooremale ja Friedrichile.
Vürstkond Erich I, Elisabethi ja Erich II võimu all
Noorem poeg Erich I sai Calenbergi ja Göttingeni ning asutas seega Braunschweig-Lüneburgi Calenbergi dünastilise liini. Uuel moodustunud territooriumil kasutati riigi mõlema osa kohta peamiselt nime Calenberg. Erich I ja tema poja Erich II ajal kasutati siiski tihti ka nime Calenberg-Göttingeni vürstkond. Vürstiriigil olid kummagi osa jaoks eraldi nõuandvad organid ja eraldi valitsused. Unterwaldi kantselei loodi Neustadtis ja Oberwaldi kantselei Mündenis. Kummaski linnas ehitati välja vürstlikud residentsid.
Erich I ajal muutus Calenbergi loss tugevaks kindluseks. Teine hästikindlustatud loss, mis ehitati, oli Erichsburg Dasseli lähedal. Selle ehitamine algas aastal 1527. Hildesheimi piiskopivaenuse ajal aastal 1519 kaotas Erich I algul sõjaliselt Soltau lahingu. Diplomaatiliselt saavutas ta aga selle, et keiser Karl V võimaldas tal suure osa Hildesheimi piiskopkonna alade liitmise oma valdustega.
Erich I oli kasvava protestantliku reformatsiooni vastane. Tema teine naine Elisabeth von Brandenburg, kellega ta abiellus aastal 1525, pöördus aastal 1535 siiski uue usu poole ja kuulutas seda õukonnas, mis asus siis Mündenis. Pärast Erichi surma aastal 1540 võttis ta oma alaealise poja Erich II nimel valitsemise üle ja rakendas vürstiriigis reformatsiooni riigi superintendendi Anton Corvinuse abil, kelle ta oli ametisse nimetanud. Erich II pöördus siiski aastal 1547 katoliku kiriku rüppe, kuigi ta oli algselt ema järgi evangeelne. Ta ei suutnud aga vürstiriigist reformatsiooni tõrjuda. Tema võim vürstkonnas oli väga nõrk. Ta veetis enamiku ajast palgasõdurite juhina välismaal ja oli rahaliselt sõltuv linnadest. Aastal 1553 lubas ta evangeelsed jutlused, et tagada rahalist abi oma linnadelt. Aastast 1574 arendas ta Neustadti kindlustatud linnaks ja ehitas renessansliku Landestrosti lossi.
Aastal 1582, kui Hoya krahvid välja surid, läks suur osa krahvkonnast Calenbergile. Aastal 1584 omandas Calenberg ka Diepholzi krahvkonna.
Kolmekümneaastane sõda
Pärast Erichi surma aastal 1584 valitses Calenberg-Göttingeni taas Welfide Wolfenbütteli liin. Kolmekümneaastases sõjas tõi hertsog Friedrich Ulrichi vend Christian Võrratu sõja riiki. Pärast kuningas Christian IV (oli sel ajal Alam-Saksi ringkonna ülem) juhitavate Taani vägede kaotust Katoliikliku Liiga kindral Tillyle Lutteri lahingus okupeeris Tilly aastal 1626 kogu vürstkonna. Ainult Braunschweigi ja Hannoveri linnu ei suudetud vallutada.
Ülendamine kuurvürstkonnaks
Aastal 1665 lisati Grubenhageni vürstkond, mille valitsejasugu oli aastal 1596 välja surnud ning mille üle Lüneburgi ja Wolfenbütteli liinid keiserlikus kohtus pikalt võitlesid, lõpuks ka Calenbergi dünastiale. Georgi noorim poeg Ernst August, kes valitses aastast 1679, jätkas oma isa ja vendade edukat poliitikat. Aastal 1689 päris ta ka Saksi-Lauenburgi hertsogkonna. Ernst August asus keisri poolele ja viis sisse esmasünniõiguse, mis oli vastuolus tema isa poliitikaga. Aastal 1692 ülendati Ernst August teenete eest keisrile pärast pikka vaidlust tiitli pärast üheksandaks kuurvürstiks. Ametlikult oli ta nüüd Braunschweig-Lüneburgi kuurvürst. Aastal 1705 tugevnes kuurvürstkond veelgi Lüneburgi vürstkonna pärimisega, misläbi kõik Welfide valdused, välja arvatud Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkond, olid ühendatud Hannoveri dünastiat alla, millest pärineb Briti kuninglik dünastia.
Calenbergi liin
Erich II surmaga omandasid Calenbergi Heinrich IV järeltulijad, kes valitsesid Wolfenbüttelit.
Wolfenbütteli liin
Seoses Friedrich Ulrichi surmaga jagati tema maad Lüneburgi ja Dannenbergi vahel, mis varem kuulus Calenbergile ja hiljem Wolfenbüttelile.
Kiiritustõbi
Kiiritustõbi ehk äge kiiritusmürgistus ehk äge kiiritushaigus ehk akuutne radiatsiooni sündroom on pärast suure radioaktiivse kiirgusdoosi (üle 1 Gy) saamist 24 tunni jooksul ilmnev kogum tervisehäireid.
Äge kiiritusmürgistus on äge ehk akuutne seisund, mis kiiritada saamisel tähendab sümptomite teket tundide ning mitte päevade, kuude või aastate pärast ja võivad kesta mitmeid kuid.
Sümptomite ilmnemise loomus ja aeg sõltub ioniseeriva kiirguse doosi suurusest. Väiksemad doosid põhjustavad gastrointestinaalseid haigusnähte (iiveldus ja oksendamine) ning vere koostise muutusest tingitud haigusnähte (põletik ning verejooks). Suuremad doosid võivad lisaks eelnevale põhjustada neuroloogilist kahju ning lõppeda surmaga. Ägeda kiiritusmürgistuse ravi on enamasti toetava iseloomuga: kasutatakse vereülekannet ning manustatakse antibiootikume. Ekstreemsemaid ravimeetodeid, nagu luuüdi siirdamine, kasutatakse ulatuslikemate kahjustuste korral.
Väiksemate dooside korral ajaühikus avaldub kiiritusmürgistus kroonilisena, mille korral sarnased sümptomid tekivad alles kuude või aastate pärast.
Igasugune kiiritada saamine suurendab riski haigestuda mitmetesse vähkkasvajatesse.
Sümptomid
Klassikaliselt jaotatakse ägeda kiiritusmürgistuse sümptomid kolme põhilisse kategooriasse: vereloomelised, gastrointestinaalsed ning neurovaskulaarsed. Aeg haigusnähtude ilmnemiseni sõltub doosi suurusest. Suurema doosi korral ilmnevad sümptomid varem. Ühtlasi eeldavad kirjeldatavad seosed, et kiiritada on saanud ühtlaselt kogu keha. Vastasel juhul ei pruugi osa sümptomeid ilmneda: Vereloomega seotud sümptomid ilmnevad vaid juhul, kui kiiritada on saanud aktiivselt vereloomet teostav luuüdi. Neurovaskulaarne sündroom vajab avaldumiseks aju kiiritamist. Gastrointestinaalsed sümptomid aga ei esine, kui kõht ja soolestik ei ole saanud kiiritada. Ägeda kiiritusmürgistuse varajased sümptomid võivad olla iiveldus ja oksendamine, peavalud, väsimus, palavik ning lühiajaline nahapunetus. Need sümptomid on tavalised paljude haiguste korral ega pruugi viidata kiiritusmürgistusele.
Vähkkasvajad
Künniseta lineaarse mudeli järgi (linear no-threshold model) võib igasugune ioniseeriv kiirgus (sõltumata sellest, kas doos on piisavalt suur, et kutsuda esile sümptomeid) põhjustada vähkkasvajat, rakkudele ja kromosoomidele sündinud kahju tõttu. Mis tähendab, et kõigil kiiritusmürgistust põdenutel on suurem risk pahaloomulistesse kasvajatesse haigestuda. Tõenäosus vähki haigestuda on võrdeline saadud kiirituse efektiivse doosiga. Efektiivne doos arvestab nii kiirguse liiki kui kiiritatavate elundite iseärasusi. Edasine haiguse kulg ei sõltu doosist.
Haigestumine
Äge kiiritusmürgistus võib avalduda, kui organismi mõjutab lühikese aja jooksul suur kogus (> 0,1 Gy) ioniseerivat kiirgust. Nii suure doosi võib saada näiteks järgnevate sündmuste tagajärjel (> 0,1 Gy/h):
Kiiritamine võib olla üle-kehaline või kohalik. Kohaliku kiiritamise korral saab kiiritada ainult teatud kehapiirkond. Sellisel juhul on tavaline küll põletuse teke, aga kiiritusmürgistuse sümptomeid ei pruugi esineda. 20. sajandil kasutasid radiografistid masinate kalibreerimiseks oma käe kiiritamisest põletuse tekkeni kulunud aega.
Avakosmos
Maa atmosfäärist väljaspool mõjutab astronaute galaktiline kosmiline kiirgus ning päikesetuul. Päikesetuul võib olla piisavalt intensiivne, põhjustada spetsiaalse kaitsevarustuseta astronaudi surma. Galaktilise kosmilise kiirguse korral ei ole piisavalt andmeid, otsustamaks ägeda kiiritusmürgistuse esile kutsumiseks vajaliku kiirgusdoosi üle.
Patofüsioloogia
Kiirituse mõjul kahjustuvad DNA ja teised molekulaarsed võtmestruktuurid mitmete kudede rakkudes. Seeläbi ei saa rakk enam normaalselt jaguneda, mis viib haigusnähtude ilmnemiseni.
Ägeda kiiritusmürgistuse tõsidus sõltub absorbeeritud doosist. Mitmeid seotud suurusi (ekvivalentne doos, efektiivne doos) kasutatakse pikaajaliste bioloogiliste mõjude hindamisel (näiteks vähkkasvajate esinemus), kuid need pole kasutatavad kiiritusmürgistuse korral. Et vältida segadust kasutatavate füüsikaliste suuruste vahel, on absorbeeritud doosi mõõtühikuks 1 Grei (1 Gy) või 1 Raad (1 rad), samas kui teiste suuruste korral on selleks 1 siivert (1 Sv) või 1 rem. 1 rad = 0,01 Gy. Terve keha kiiritamisel on absorbeeritud, ekvivalentne ja efektiivne doos arvuliselt võrdsed.
Revuona kihistik
Revuona kihistik (inglise keeles Revuona Member) on ordoviitsiumi ladestu Vormsi lademe kihistik. Seda hakkas esimesena eristama Petras Lapinskas aastal 1967. Kihistik on nime saanud Revuona jõe järgi.
Kihistiku stratotüüp on Prienai 3 puurauk, kus kihistiku kivimid esinevad 653..658.7 meetril. Kihistiku neostratotüüp on Svedasai 252 puurauk, kus kihistiku kivimid esinevad 604.5..608.1 meetril.
Kiiritustõbi
Patofüsioloogia
Kiiritusravi korral määrab arst lokaalse absorbeeritava doosi, mis võib olla 60 Gy või suurem. Doos jaotatakse üle nädalate või kuude (umbes 2 Gy päeva kohta), mis lubab normaalsetel kudedel end vahepeal parandada, võimaldades kasutada suuremaid kogudoose. Saamaks kohalikul kiiritamisel ülaltoodud tabelis kasutatav võrreldav kogu keha doos, tuleb lokaalne doos arvutada ümber üle kogu keha massi jaotuvaks, ehkki kiiritada saab vaid väike osa kehast.
Baldassare Castiglione
pisi|Baldassare Castiglione. [[Raffaeli maal]] Krahv Baldassare Castiglione (6. detsember 1478 Marcaria, praegune Mantova provints – 2. veebruar 1529 Toledo) oli itaalia kirjanik ja humanist.
Kiiritustõbi
Diagnoos
Kiiritusmürgistuse diagnoosi panekul on olulised kliinilised leiud, kuid sageli ka leidude sobivus taustinfoga, sest kiiritusmürgistuse sümptomid on tavalised paljude haiguste korral. Mõõtes täielikku lümfotsüütide arvu, on võimalik anda ligikaudne hinnang doosi suurusele. Tuhandest raadist väiksemate dooside korral on võimalik olukorra tõsiduse määramiseks kasutada ka kiiritada saamisest oksendamiseni kulunud aega.
Ravi
Ägeda kiiritusmürgistuse korral kasutatakse sümptomaatilist ravi, mis tähendab tekkinud puuduste kompenseerimist ja sümptomite leevendamist. Raviks kasutatakse antibiootikume, verepreparaate, rakkude diferentseerumist soodustavaid faktoreid ning tüvirakke.
Baldassare Castiglione
1494 alustas Castiglione õpinguid Milanos, aga pärast isa surma 1499 ta katkestas need ja tuli koju, et võtta üle perekonnapea kohused. Ühtlasi täitis ta Mantova õukonnas esindusülesandeid, näiteks Louis XII külaskäigu korral Milanosse. Markii esindajana reisis ta üsna palju. Ühel oma missioonidest kohtus ta Urbino hertsogi Guidobaldo da Montefeltroga ning 1504 lubas Mantova markii Francesco II Gonzaga tal enda teenistusest lahkuda ja Urbino hertsogi teenistusse asuda.
Urbino õukonda peeti sel ajal kõige moodsamaks ja elegantsemaks Itaalia õukondade seas. See oli ka kultuuritegelaste kohtumispaik. Õukonda juhtisid hertsoginna Elisabetta Gonzaga ja tema abikaasa õde või vennanaine Maria Emilia Pia. Õukonna sagedaste külaliste hulka kuulusid õpetlane ja kardinal Pietro Bembo, Giuliano di Lorenzo de' Medici, kardinal Bernardo Dovizi, Ottaviano ja Federigo Fregoso ning Cesare Gonzaga, kes oli nii Castiglione kui hertsogi lähisugulane. Nii pererahvas kui külalised organiseerisid intellektuaalseid võistlusi, mistõttu õukonnas oli aktiivne kirjandustegevus ja ka muidu huvitav kultuurielu.
1516 abiellus ta vanast aadlisuguvõsast pärit Ippolita Torelliga. Säilinud on kaks kirglikku kirja, mille Castiglione talle kirjutas. Kuid Ippolita suri juba 1520. Sel ajal oli Castiglione Mantova markii saadikuna Roomas ja pühendas end sestpeale vaimuliku karjäärile.
Ta oli Urbino hertsogi diplomaat Londonis, Pariisis ja Roomas. Aastast 1525 oli ta paavsti nuntsius Hispaanias.
Oma peateoses "Il Cortegiano" ("Õukondlane"; 1528) visandas ta renessansiaja ideaalile vastava harmoonilise inimese (homo universale).
1527 toimus Sacco di Roma, mille käigus Hispaaniale alluvad palgasõdurid vallutasid ja rüüstasid Rooma. Paavst Clemens VII kahtlustas Castiglionet töökohustuste hooletus täitmises, kui mitte kokkumängus hispaanlastega, sest tema töökohustuste hulka kuulus Püha Tooli teavitamine Hispaania kavatsustest. Seevastu Hispaania juhtide väitel oli Rooma rüüstamine karistus vaimulikkonna rohkete pattude pärast.
Castiglione kirjutas kaks kirja, saates ühe neist hispaanlastele ja teise paavstile. Esimeses neist mõistis ta Rooma rüüstamise hukka, teises aga rääkis, et paavsti poliitika ebajärjekindlus ja vastuolulisus oli hispaanlasi ärritanud. Mõningase üllatusena andestas paavst talle ja ta jäi oma ametisse edasi, aga Karl V autasustas teda.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
"Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks? Arutlus teaduse olemusest ja seisundist ning teaduslikest meetoditest" ("What is this thing called science?") on Alan Chalmersi filosoofiaraamat, mis on mõeldud sissejuhatuseks teadusfilosoofiasse üliõpilaste ja teadlaste jaoks, kuid esitab ka oma seisukoha. Raamatust sai bestseller ja klassikaline teos, seda on laialdaselt kasutatud ülikooliõpikuna ja seda on tõlgitud paljudesse keeltesse.
Raamatu esimene trükk ilmus 1976 Queensland University Pressi ja Open University Pressi väljaandel. Teine, ümbertöötatud trükk ilmus 1982 samade kirjastuste ja Hacketti väljaandel. Kolmas, ümbertöötatud trükk ilmus 1999 Queensland University Pressi ja Open University Pressi väljaandel ja neljas, ulatusliku järelsõnaga trükk ilmus 2013.
Raamatu 2. trüki on eesti keelde tõlkinud Kristin Sarv (toimetajad Rein Vihalemm ja Leili Punga; Erast Parmasto ja Rein Vihalemma järelsõnad). Raamat ilmus Ilmamaa väljaandel 1998.
Sissejuhatus
Teadus (loodusteadus) on suure au sees. Laialdaselt arvatakse, et teaduses ja selle meetodites on midagi erilist. Mõttekäikude või uurimistöö nimetamisega teaduslikuks tahetakse öelda, et neil on teatud väärtus või erilist laadi usaldatavus. Raamat püüab vastata küsimusele, kas teaduses on siis midagi erilist ja kui, mis see on, ning mis on "teaduslik meetod".
Sotsiaalteadustes ja humanitaarteadustes loodavad paljud, et füüsika edu saab jäljendada, kui mõista selle meetodit ja see sõnastada ning rakendada seda sotsiaal- ja humanitaarteadustele. Tekib aga ka küsimus, kas selline meetodi ülekandmine on legitiimne.
On arvatud, et teaduse teeb eriliseks see, et see on tuletatud faktidest, mitte isiklikust arvamusest. See arvamus põhineb võib-olla sellel, et erinevalt kunstiteoste väärtuse võrdlemisest põhineb teaduslike teooriate väärtuse võrdlemine faktidel. Selgub, et tees, et teaduse eripära on põhinemine kogemuse faktidel, on õigustatud ainult suurte reservatsioonidega, kui üldse. Osutub kahtlaseks, kas vaatlused ja katsed annavad ühemõttelisi ja kindlaid fakte, ning saab õigustada väidet, et faktide põhjal ei saa teaduslikku teadmist lõplikult tõestada ega lõplikult ümber lükata. Argumendid põhinevad vaatluse ja loogilise arutlemise loomusel ja võimalustel ning teaduse ajalool ja tänapäeva teaduse praktikal. Teaduse suured saavutused on saadud viisidel, mida standardsed teadusfilosoofia teooriad ette ei näe. Reaktsioonina sellele on mõned loobunud teaduse pidamiseks mõistuspäraseks tegevuseks, mis kasutab erilist meetodit. Umbes niisugusest reaktsioonist sündis Paul Feyerabendi raamat "Against Method" (1975). Kõige äärmuslikuma vaate järgi, mida on Feyerabendi hilistest töödest välja loetud, puuduvad teadusel erijooned, mis võimaldavad pidada teda seesmiselt kõrgemaks näiteks antiikmütoloogiast ja voodoo 'st. Teaduse au sees pidamist on peetud tänapäeva usundiks. On väidetud, et teooriate valiku määravad indiviidide subjektiivsed väärtused ja soovid. Feyerabendi skepsist jagavad uuemad autorid, kellel on sotsioloogiline või postmodernistlik vaatekoht. Selles raamatus on püütud Feyerabendi jt väljakutsetest iva kätte saada, kuid anda teadusekäsitus, mis toob välja teaduse erijooned.
Üks laialt levinud tervemõistuslik vaade teadusele
Suur osa sellest, mis tavaliselt eeldatakse sisalduvat lauses "teadus tuletatakse faktidest", osutub mittekaitstavaks, kuid autor püüab sõnastada selle versiooni, mis on kaitstav.
Seda vaadet on püüdnud formaliseerida empiristid ja positivistid. Briti empiristid olid seisukohal, et kogu teadmine tuleb tuletada ideedest, mis on vaimusse istutatud meeltetajuga. Ka positivistide järgi tuleb teadmine tuletada kogemuse faktidest. Loogilised positivistid püüdsid positivistlikku vaadet formaliseerida, pöörates suurt tähelepanu teadusliku teadmise ja faktide vahelise suhte loogilisele vormile.
Selle vaate juures on kaks probleemi, nimelt 1) mis on faktide loomus ja kuidas teadlased neile ligi pääsevad ja 2) kuidas teadmine faktidest tuletatakse.
Tavalise vaate järgi: a) faktid on hoolikale eelarvamusteta vaatlejale meelte kaudu otseselt antud; b) faktid eelnevad teooriale ja on teooriast sõltumatud; c) faktid on teaduslikule teadmisele kindlaks ja usaldatavaks aluseks.
Osutub, et igal väitel on raskused ning need väited on aktsepteeritavad paremal juhul suurte reservatsioonidega.
Nägemine on uskumine
Vaatluse näiteks on siin võetud vaatlemine nägemise abil.
Tavalise empiristliku teadusekäsituse järgi 1) on vaatlejal enam-vähem otsene ligipääs mõnele faktile maailma kohta, sest aju registreerib need nägemise käigus, ja 2) kaks sama objekti või vaatepilti samast kohast vaatavat vaatlejat näevad ühte ja sama asja, sest nägemisprotsess on ühesugune. Osutub, et see pilt on eksitav.
Nägemiskogemusi ei määra ainult vaadatav objekt
Tavalise vaate järgi annab nägemine otseselt faktid välismaailma kohta. Kui kogu lugu oleks selles, kuidas nägemine füüsikaliselt ja füsioloogiliselt töötab, siis vaadatava loomus määraks selle, mida nähakse, ning sama vaatepildiga vaatlejatel oleksid alati samad nägemuselamused.
Ent on palju tõendeid, mis näitavad, et see pole nii, isegi kui kujutised võrkkestal langevad kokku. On jooniseid, mida saab näha erinevate asjade kujutistena, ja see, mida nähakse, ei sõltu kujutisest võrkkestal. Ja mõned Aafrika hõimud ei näe kolmemõõtmeliste esemete perspektiivsetes kahemõõtmelistes kujutistes kolmemõõtmelisi esemeid. Sama lugu on piltmõistatustega, mida nähakse enne ja pärast lahendamist erinevalt. Paistab, et seda, mida vaatleja näeb, mõjutab mingis mõttes tema varasem kogemus. Võidakse küsida, mis on neil otsitud näidetel pistmist teadusega. Ka teaduses on olukordi, kus see, mida nähakse, sõltub vaatleja kogemustest, teadmistest ja ootustest. Seda implitseerib ka see, et pädevaks vaatlejaks (näiteks mikroskoobiga vaatajaks, röntgeniülesvõtete vaataja) tuleb õppida. Oskuslikul ja kogenud vaatlejal on teistsugused tajukogemused kui algajal. See on vastuolus sõna-sõnalt mõistetud väitega, et tajumused saadakse otseselt meeltest. Tavaline vastuväide on, et vaatlejad näevad küll sama asja, kuid tõlgendavad seda erinevalt. Chalmers väidab vastu, et vaatlejal on otsene ja vahetu kokkupuude ainult oma kogemustega, ja need varieeruvad vastavalt vaatleja teadmistele ja ootustele. Kujutis võrkkestal võib küll sama olla, kuid sellega vaatlejal otsest tajukokkupuudet ei ole. Tavalise vaate pooldajatel on põhjendamatu, tõenditega vastuolus olev eeldus, et kujutis võrkkestal määrab tajukogemuse üheselt.
Autor ei taha väita, et me võime näha mida tahes, sõltumata kujutisest võrkkestal, vaid seda, et nägemist mõjutab veel vaimu või aju siseolek, mis sõltub meie kultuurilisest kasvatusest. See mõju ei ole aga nii suur, et see teeks suhtlemise ja teaduse võimatuks. Ja kõik vaatlejad näevad ikkagi üht ja sama asja selles mõttes, et nad näevad endast sõltumatult olemasoleva maailma sama osa.
Vaadeldavad faktid väidetena väljendatuna
Tavakeeles võidakse fakti all mõista kas fakti väljendavat väidet või asjade seisu, mida see väide tähistab. Kui väidetakse, et teadus põhineb faktidel või tuletatakse faktidest, siis peetakse silmas esimest tähendust. Eristada tuleb ka faktiväiteid tajumustest, mis võivad ajendada nende väidete aktsepteerimist. Alles faktiväidetele saaks teadust rajada.
Kui faktidel peab olema väidete kuju, siis tundub väide, et faktid on meelte kaudu otseselt antud, väärana. Vaatlusväited ei ole ju meelte kaudu antud ega jõua ajju. Vaatlusväite sõnastamiseks ja sellega nõustumiseks peab vaatlejal olema kohane mõistestik ja oskus seda kohaselt rakendada. Laps peab näiteks õuna mõiste õppides omandama, ja selle käigus saab ta õunte kohta palju teada. Sellepärast tundub, et ei saa eeldada, et kõigepealt tuleb vaadelda fakte õunte kohta, ja siis saab neist faktidest tuletada teadmise, sest väidetena sõnastatud faktid eeldavad palju teadmist õunte kohta. Või näiteks, botaanik oskab vaadelda taimede kohta rohkem fakte kui võhik, sest tal on täiuslikum mõistestik, sest ta tunneb paremini botaanikat. Botaanika tundmine on faktiliseks baasiks olevate vaatlusväidete sõnastamise eeltingimus. Eeldusi a) ja b) ei saa sellisel kujul aktsepteerida. Et vaatlusväited eeldavad teadmist, siis ei saa olla nii, et kõigepealt tehakse faktid kindlaks ja siis tuletatakse nendest teadmine.
Miks peaksid faktid teooriale eelnema?
Kui tõlgendada väidet, et teadus tuletatakse faktidest, nii, et enne teadmise tuletamist tuleb faktid kindlaks teha, siis see osutub nii rumalaks mõtteks, et ükski tõsine teadusfilosoof ei hakkaks seda kaitsma. Tõepoolest, tajumused sõltuvad mingil määral varasematest teadmistest ning seega valmisolekust ja ootustest, ja vaatlusväited eeldavad kohast mõistestikku. Et kindlaks teha olulisi fakte, peame otsima teatud laadi teadmist või lahendama teatud probleeme. Selle üle, millised faktid on olulised, saab otsustada olemasoleva teadmise põhjal.
Kuidas saab päästa ideed, et teadus põhineb faktidel? Üks asi on see, kas meil on olemas mõisted vaatlusväidete sõnastamiseks, teine asi on nende väidete tõesus või väärus. Asjaolu, et oluliste vaatlusväidete sõnastamiseks on tarvis teadmist, jätab lahtiseks küsimuse, millised niiviisi sõnastatud väited pärinevad vaatlusest, millised mitte. Nii et mõtet, et teadmine peaks põhinema faktidel, ei saa õõnestada asjaoluga, et neid fakte kirjeldavate väidete otsimine ja sõnastamine sõltub teadmisest.
Kui vaatlusväidete tõesuse või vääruse saab kindlaks teha otseselt vaatluse teel, siis sõltumata sellest, kuidas need väited sõnastati, tundub, et niiviisi kinnitatud vaatlusväited annavad teaduslikule teadmisele olulise faktilise baasi.
Vaatlusväidete ekslikkus
Kas on õigustatud eeldada, et vaatlusväidete tõesuse või vääruse saab vaatluse abil probleemideta kindlaks teha?
Raskused seoses teaduse vaatlusliku baasi usaldatavusega tulevad ka sellest, et otsustused vaatlusväidete adekvaatsuse kohta on mõnel moel sõltuvad eeldatavatest teadmistest, nii et need otsustused osutuvad ekslikeks. Näiteks arvati varem, et vaadeldakse otseselt tuld kui elementi või ainet. Kui teadmine, millest võetakse mõisted, mida vaatluste kirjeldamiseks kasutatakse, on vigane, siis on ka neid mõisteid eeldavad vaidlusväited vigased. Enne kui taibati, et Maa liigub, oli väide "maa seisab paigal" vaatlustega kinnitatud fakt. Tuleb välja, et teadusrevolutsioon ei toonud kaasa mitte ainult teooria muutumise, vaid ka muutuse selles, mida peetakse vaadeldavateks faktideks. Koperniku ideest, et Maa pöörleb ümber Päikese, järeldub, et Veenuse ja Marsi näiv läbimõõt muutuvad aasta jooksul tunduvalt. Koperniku arvutuste järgi pidi erinevus olema Marsi puhul kuni umbes 8-kordne ja Veenuse puhul kuni umbes 6-kordne. Hoolikas vaatlus palja silmaga ei näidanud aga Veenuse puhul mingit erinevust, Marsi puhul ei ületanud erinevus kahte korda. Nii et Veenuse näiva läbimõõdu muutumatus sai otsese vaatlusliku kinnituse. Raamatu "De revolutionibus" ühe eessõna autor Andreas Osiander kasutas seda fakti argumendina selle kasuks, et Koperniku teooriat ei tule sõna-sõnalt võtta. Nüüd on teada, et silm ei ole tumedal taustal olevate väikeste valgusallikate suuruse hindamisel usaldatav. Galileo Galilei kinnitas Koperniku ennustust teleskoobi abil. See on näide sellest, kuidas teadmiste ja tehnika areng võimaldas parandada vea vaadeldavates faktides. See illustreerib seda, et kui öelda, et teaduslik teadmine põhineb faktidel, siis tuleb möönda, et ka faktid on ekslikud ja parandatavad ning teaduslik teadmine ja faktid, millel need põhinevad, on teineteisest sõltuvad. Loosung "teadus tuletatakse faktidest" pidi tabama intuitsiooni, et teadusliku teadmise eriline staatus tuleb osalt sellest, et ta rajaneb kindlal alusel, nimelt vaatlusega kindlaks tehtud faktidel. Üks raskus on seotud sellega, et tajumusi mõjutavad vaatleja taust ja ootused, nii et see, mis ühe jaoks tundub vaadeldav fakt, ei pruugi teise jaoks seda olla. Teine raskus tuleb sellest, et otsustused vaatlusväidete tõesuse kohta sõltuvad sellest, mida juba teatakse või eeldatakse, nii et vaadeldavad faktid muutuvad sama ekslikeks kui eeldused, mis nende aluseks on. Nii et võib-olla teaduse vaadeldav baas ei ole nii otsene ja kindel, kui tavaliselt arvatakse. Järgmises peatükis püütakse neid kartusi leevendada.
Vaatlus: passiivne ja privaatne või aktiivne ja avalik?
Paljud filosoofid peavad vaatlust passiivseks ja privaatseks. Seda sooritab indiviid, kes paneb hästi tähele, mida taju talle esitab. Et kaks vaatlejat ei pääse teineteise tajumustele ligi, siis nad ei saa omavahel arutada nende faktide kehtivust, mida need väidetavalt kindlaks teevad.
Selline arusaam ei pea paika igapäevaelu taju puhul, rääkimata teadusest. Tajumuse kehtivuse kindlakstegemiseks tehakse hulk asju, millest paljud on automaatsed ja võib-olla teadvustamata. Nägemise käigus skaneeritakse esemeid, liigutatakse pead, et kontrollida oodatavaid vaatepildi muutusi, jne. Kui ei olda kindel, kas nähakse aknast välja või peegeldust aknal, siis liigutatakse pead, et näha, kuidas see muudab vaatepildi suunda. Kui kaheldakse, kas see, mis tajumuste põhjal tundub, on kehtiv, siis probleem kõrvaldatakse mitmesuguse tegevusega. Kui ei olda kindel, kas tegu on tomatiga või selle optilise kujutisega, siis saab seda katsuda ning vajaduse korral maitsta ja lõigata.
Kui Robert Hooke ja Henry Powers vaatasid vast leiutatud mikroskoobiga väikesi putukaid, siis olid neil algul sageli lahkarvamused selles, mida nad nägid. Hooke pani tähele, et mõned lahkarvamused tulevad erinevast valgustusest. Ühes valguses paistab kärbse silm aukudega kaetud võrena, teises koonustega kaetud pinnana ja kolmandas püramiididega kaetud pinnana. Probleemi lahendamiseks võttis Hooke ette praktilisi sekkumisi. Et vältida sätenduse ja peegelduste moonutavat mõju, valgustas ta näidiseid ühtemoodi, kasutades soolalahuses hajutatud küünlavalgust. Ta valgustas ka näidiseid mitme nurga alt, et näha, milliseid tunnuseid see ei mõjuta. Mõnesid putukaid tuli brändiga uinutada, et nad oleksid liikumatud, kuid kahjustamata. Hooke'i raamat "Micrographia" sisaldab palju kirjeldusi ja joonistusi. Need olid ja on avalikud, teised saavad neid kontrollida, kritiseerida ja täiendada. Kui mõne valgustuse puhul paistab, et kärbse silm on kaetud aukudega, siis seda asjade seisu ei saa oma tajumusi hästi tähele panev vaatleja kasulikult hinnata. Hooke näitas, mida saab teha, et niisugustel puhkudel nähtumuste ehtsust kontrollida, ja neid protseduure saab teha igaüks, kellel on vastavad kalduvused ja oskused. Lõpuks saadakse vaadeldavad faktid kärbse silma ehituse kohta, mis on aktiivse ja avaliku protseduuri tulemus.
Taju subjektiivsed aspektid ei pruugi olla teaduse jaoks lahendamatuks probleemiks. Raskusi, mis tulevad vaatlejate tajumuste erinevusest, saab suuresti kõrvaldada vastava tegevusega. Indiviidide tajuotsustused võivad olla ebausaldatavad. Teaduses korraldatakse vaadeldav olukord nii, et neile otsustustele tuginetakse minimaalselt või üldse mitte. Näiteks paistab kuu kõrgel taevas palju väiksemana kui horisondil. Tegelikult sellist suuruseerinevust ei ole. Kuuketta nurkläbimõõtu saab kontrollida vaatetoruga, milles on skaala ja traatvõrestik. Selgub, et nurkläbimõõdus olulist erinevust pole.
Galilei ja Jupiteri kaaslased
Galileo Galilei väitis, et oli oma teleskoobiga näinud Jupiteri nelja kaaslast (Galilei kuud), aga tal oli raske teisi oma vaatluste kehtivuses veenda. Asi oli oluline, sest üks argument Koperniku heliotsentrilise maailmasüsteemi vastu oli see, et kui Maa tiirleks ümber Päikese, siis Kuu jääks maha. Kui Jupiteril on kaaslased, siis see argument langeb ära, sest ka Koperniku vastased usuvad, et Jupiter liigub. Galilei veenis oma võistlejaid Jupiteri kaaslaste olemasolus kahe aastaga. Ta kinnitas teleskoobi külge korrapäraselt asetsevate horisontaal- ja vertikaaljoontega skaala, mis asetses vaatleja suunas ning mida sai piki teleskoopi edasi-tagasi nihutada. Vaatleja üks silm vaatas teleskoopi, teine skaalat. Skaalat valgustas lambike. Teleskoop suunati Jupiterile ning skaalat nihutati nii, et Jupiter paistis kohakuti skaala keskmise ruuduga. Nüüd oli kaaslase asend skaalal näha, kusjuures lugem tähendas seda, mitme Jupiteri läbimõõdu kaugusel kaaslane Jupiterist oli. See oli mugav ühik, sest planeedi näiv läbimõõt muutub koos planeedi kaugusega Maast. Galilei registreeris Jupiteri saatvate "tähekeste" käitumist ning näitas, et andmed on kooskõlas oletusega, et tegu on kaaslastega, mis tiirlevad kindla perioodiga ümber Jupiteri. Lisaks mõõtmisele vaadeldi nende vaateväljalt kadumist planeedi taha või ette või planeedi varju. Galileil olid tugevad argumendid oma vaatluste tõepärasuse kasuks. Kui oleks tegu olnud teleskoobi tekitatud illusiooniga, siis oleks olnud raske seletada, miks see tekkis ainult Jupiteri lähedal. Argumendiks oli ka mõõtmiste kooskõlalisus ja korratavus ning ühitatavus oletusega, et kaaslased tiirlevad ümber Jupiteri kindla perioodiga. Kvantitatiivseid andmeid kinnitasid ka sõltumatud vaatlejad. Galilei oskas ka ennustada kaaslaste tulevasi asendeid ning üleminekuid ja varjutusi, ning ka nende ennustuste õigsust kinnitasid sõltumatud vaatlejad. Varsti olid kaasaegsed pädevad vaatlejad (ka algsed vastased) veendunud teleskoopiliste vaatluste tõepärasuses (oli küll ka vaatlejaid, kellel ei õnnestunudki Jupiteri kaaslasi silmata). Galilei sai viidata praktilistele, objektiivsetele testidele. Kuigi tema argumendid polnud võib-olla lõplikult otsustavad, olid need võrreldamatult tugevamad kui nende omad, kes pidasid tema vaatlusi teleskoobi tekitatud illusioonideks või artefaktideks.
Vaadeldavad faktid on objektiivsed, kuid ekslikud
Vaadeldava fakti mõistet saab kaitsta nii. Vaatlusväide moodustab fakti, mis väärib teaduse baasi sissevõtmist, kui teda saab meeltega otseselt testida ja ta teeb need testid edukalt läbi. Otsene testimine tähendab seda, et testimine seisneb rutiinsetes objektiivsetes protseduurides, mis ei nõua vaatlejalt peeni subjektiivseid otsustusi. Testide rõhutamine toob välja vaatlusväidete õigustamise aktiivse, avaliku iseloomu. Nii ehk saab tabada vaatlustega probleemitult kindlaks tehtud fakti mõistet. Näiteks pikkust saab mõõdupuu abil nägemist hoolikalt kasutades väikese mõõtmisvea piires kindlalt mõõta.
Vaadeldavad faktid on mingil määral ekslikud ja revideeritavad. Kui väidet peetakse vaadeldavaks faktiks, sest see on seni kõik testid edukalt läbi teinud, siis see ei tähenda, et ta tingimata teeks läbi uued testid, mis teadmiste ja tehnika arengu tõttu võimalikuks saavad. Vaatlused, mis sobivad teadusliku teadmise baasiks, on objektiivsed, sest neid saab otseste protseduuridega avalikult testida, ja ekslikud, sest neid võivad õõnestada tulevikus võimalikuks saavad uued testid.
Galilei pakkus välja objektiivse meetodi tähe läbimõõdu mõõtmiseks. Ta riputas enda ja tähe vahele pillikeele täpselt sellisele kaugusele, et pillikeel varjas tähe ära. Siis on keelel ja tähel sama nurkläbimõõt. Praegu on teada, et need tulemused ei ole usaldatavad, sest tähe näivad mõõtmed tulevad täielikult atmosfääri- ja muudest müradest ning neil pole kindlat seost tähe tegelike mõõtmetega. Galilei mõõtmised põhinesid varjatud eeldustel, mis on nüüdseks tagasi lükatud. Ent sel tagasilükkamisel pole pistmist taju subjektiivsusega. Need vaatlused olid selles mõttes objektiivsed, et need sisaldasid rutiinseid protseduure, mis annaksid praegugi suuresti sama tulemuse.
Mitte lihtsalt faktid, vaid asjassepuutuvad faktid
Oletame, et meeli hoolikalt kasutades saab fakte kindlaks teha. Kas selliste faktide olemasolu lahendab teaduse faktilise baasi probleemi? Kas sellistest faktidest tuletataksegi teaduslik teadmine? Osutub, et mitte.
Teaduses ei ole tarvis mitte lihtsalt fakte, vaid asjassepuutuvaid fakte. Enamik vaatlusega kindlakstehtavaid fakte on teaduse jaoks mitteasjassepuutuvad. See, millised faktid puutuvad asjasse, oleneb teaduse arengu seisust. Teadus esitab küsimusi, ja ideaaljuhul annab vaatlus vastused. Asjassepuutumine seisneb osalt selles.
Maailmas toimuvad korraga paljud protsessid, mis mõjutavad üksteist keerulisel moel. Neid protsesse ei ole võimalik mõista, kui vaadelda hoolikalt tavalisi ja loomulikke sündmusi. Selleks et saada looduses toimuvate protsesside äratundmiseks ja iseloomustamiseks vajalikke asjassepuutuvaid fakte, on üldjuhul tarvis praktilist sekkumist, et püüda isoleerida uuritav protsess ning elimineerida teiste protsesside mõju. See ongi katsete tegemine. Teaduse baasiks olevad faktid peavad olema katsete tulemused.
Katsetulemuste saamine ja ajakohastamine
Katsetulemused ei ole otseselt antud, neid ei ole kerge saada. Uue olulise katse tegemine võib võtta kuid või isegi aastaid. Kui katsetulemused moodustavad faktid, millel teadus põhineb, siis need ei ole meeltega otseselt antud. Nende saamiseks tuleb vaeva näha, ja see nõuab suuri teadmisi ja oskusi, katse ja eksituse meetodil katsetamist ning olemasoleva tehnika kasutamist. Ka otsustused katsetulemuste adekvaatsuse üle ei ole otsesed. Katsed on adekvaatsed ainult juhul, kui katse skeem on sobiv ja häirivad tegurid on kõrvaldatud. Selleks jälle on tarvis teada, mis need häirivad tegurid on ja kuidas neid kõrvaldada. Mis tahes puudujääk asjassepuutuvates teadmistes nende tegurite kohta võib viia ebaadekvaatse katse ja vigaste järeldusteni. Nii et katsefaktid on teooriaga olulises mõttes seotud. Seega on katsetulemused ekslikud ning neid saab ajakohastada või asendada. Need võivad tehnika arengu tõttu vananeda, need võidakse tagasi lükata mõistmise paranemise tõttu (katse skeemi hakatakse pidama ebaadekvaatseks) ja neid võidakse asjasse mittepuutuvatena ignoreerida, kui teoreetiline mõistmine on nihkunud.
Teaduse eksperimentaalse baasi teisenemine: näited ajaloost
19. sajandi viimasel veerandil pakkus teadlastele suurt huvi katoodkiirte loomus. Heinrich Hertz tegi 1880. aastatel rea katseid, millest ta järeldas, et katoodkiired ei ole laetud osakeste voog, sest paistis, et nende suunaga risti olevas elektriväljas nad ei kaldu kõrvale. Praegu peetakse seda järeldust vääraks ja neid katseid ebaadekvaatseteks. Enne sajandi lõppu tegi Joseph John Thomson katsed, millega ta näitas veenvalt, et elektri- ja magnetväljad kallutavad katoodkiiri kõrvale nagu laetud osakeste voogu, ning mõõtis osakeste elektrilaengu ja massi suhte. Katsetulemusi parandada ja kõrvale jätta võimaldas parem tehnika ja olukorrast parem arusaamine. Elektronid, millest katoodkiired koosnevad, saavad gaaslahendustorus leiduvaid gaasimolekule ioniseerida (neist elektrone välja lüüa); ioonid saavad metallplaatidele koguneda ning tekitada katse seisukohast liigseid elektrivälju. Nähtavasti nende väljade tõttu Hertzil ei õnnestunudki kiirte kõrvalekallet tekitada. Thompson eemaldas paranenud vaakumitehnikaga (jääkgaasi eemaldamine pindadelt küpsetamise teel ja eemaldamine torust vaakumpumba abil) torust rohkem molekule ning paigutas elektroodid paremini. Sama gaasirõhu juures nagu Hertzil ei täheldanud ka Thompson kiirte kõrvalekaldumist. Hertzil oli oma teadmiste juures alus uskuda, et rõhk on piisavalt madal ja torul on sobiv ehitus. Alles arenenuma teooria ja tehnika seisukohast oli tema katse puudulik. Ka tänapäeva katsed võivad hiljem puudulikuks osutuda.
Aastal 1888 sai Hertz esimesena raadiolained, mis kinnitasid James Clerk Maxwelli elektromagnetismiteooriat. Hertzi tulemused on enamikus aspektides tänapäevalgi aktsepteeritavad ja olulised, ent mõned tema tulemused tuli asendada ja mõned tema peamistest tõlgendustest tuli tagasi lükata. Ka see illustreerib katsetulemuste revideeritavust ja parandatavust. Hertz mõõtis saadud seisulainete lainepikkust ning arvutas selle järgi nende kiiruse. Tuli välja, et õhus levivad need kiiremini kui juhtmetes ja valguse kiirusest kiiremini; Maxwelli teooriast aga tulenes ennustus, et need levivad nii õhus kui ka juhtmetes valguse kiirusega. Nagu Hertz juba kahtlustaski, olid tulemuseed ebaadekvaatsed, sest lained peegeldusid labori seintelt tagasi, nii et tekkis soovimatu interferents. Aga suuremaid ruume tema käsutuses polnud. Mõne aasta pärast tehti katsed, kus lainepikkuse ja ruumi mõõtmete suhe oli väiksem, ning saadi tulemused, mida Maxwelli teooria ennustas. Katsetulemused ei pea olema ainult adekvaatsed (täpsed), vaid ka kohased ehk olulised. Tavaliselt kavandatakse katsed nii, et tulemused heidaksid valgust mõnele olulisele küsimusele. Otsustused selle kohta, mis on oluline küsimus ja kas konkreetne katsete seeria vastab sellele adekvaatselt, sõltuvad sellest, kuidas praktilist ja teoreetilist olukorda mõistetakse. Võistlevate elektromagnetismiteooriate olemasolu ning asjaolu, et üks võistlejatest ennustas raadiolainete levimist valguse kiirusega, tegi Hertzi katse lainete kiirust mõõta oluliseks; lainete peegeldumise mõistmine võimaldas taibata, et Hertzi katseplaan ei olnud sobiv. Hertzi kiirusemõõtmiste tagasilükkamisel pole mingit pistmist inimtajuga. Pole mingit alust kahelda Hertzi vaatluste täpsuses. Neid tulemusi võib pidada objektiivseteks selles mõttes, et igaüks, kes neid kordab, saab sarnased tulemused.
Sellal kui Hertz tegi katseid raadiolainetega, võistlesid omavahel Maxwelli teooria, mille järgi elektrilised ja magnetilised olekud on eetri mehaanilised olekud, ja teooriad, mille järgi elektrivoolud, elektrilaengud ja magnetid mõjutavad üksteist kaugmõju teel ilma eetri vahenduseta. Maxwelli teooria ennustas raadiolainete levikut valguse kiirusega. See andis Hertzi tulemustele teoreetilise olulisuse. Raadiolained kinnitasid muu hulgas eetri olemasolu. Hiljem sai Albert Einsteini erirelatiivsusteooria läbi ilma eetrita. Hertzi tulemusi peetakse praegugi Maxwelli teooriat kinnitavateks, kuid nüüd on jutt selle uuest versioonist, mille järgi eetrit ei ole ning elektri- ja magnetväli on omaette reaalsused.
19. sajandi teise poole keemias peeti oluliseks mõõta looduslike keemiliste elementide ja ühendite molekulkaalu. Algselt eeldati, et molekulkaalud on vesiniku aatomkaalu kordsed; William Prouti esitatud Prouti hüpoteesi järgi kõik aatomid koosnevadki vesinikuaatomitest. Hiljem mõisteti, et looduslikud elemendid on isotoopide segud proportsioonides, millel pole erilist teoreetilist tähtsust, ning seetõttu pole ka nende aatomkaalu täpsel mõõtmisel teoreetilist tähtsust. Need mõõtmised olid küll väga adekvaatsed ja täpsed, ent osutusid asjakohatuteks ja ebaolulisteks.
Katse kui teaduse ebaadekvaatne alus
Tuleb möönda, et teooria ja katse on seotud viisil, mis sisaldab tsirkulaarset argumenti. Kui Chalmers oli õpetaja, siis õpilased pidid tegema järgmise katse. Hoburaudmagneti pooluste vahele oli riputatud elektrivoolu all olev pool, mis sai vabalt pöörelda ümber pooluseid ühendava sirgega risti oleva telje. Pool oli osa vooluringist, mis sisaldas vooluallikat, ampermeetrit elektrivoolu tugevuse mõõtmiseks ning muudetava takistusega takistit, mille abil sai voolutugevust reguleerida. Ülesanne oli mõõta magneti kõrvalekalle voolutugevuse eri väärtuste korral ning joonistada graafik. Õige graafik oli sirge tõusuga 2. Chalmers taipas aga, et katse on tsirkulaarne. Ampermeetri sees on magneti pooluste vahele riputatud pool, milles olev elektrivool kallutab magnetit nii, et see paneb ampermeetri osuti skaalal nihkuma. Nii et ampermeetri kasutamisega juba eeldati katsetulemust.
Sama näite abil saab aga ka näidata, et tsirkulaarsust ei pruugi olla. Voolutugevust oleks saanud mõõta ka teisel viisil. Kõik katsed eeldavad mingeid teooriaid, mille apil otsustatakse, kas katseplaan on adekvaatne ja kas mõõteriistad mõõdavad seda, mida tarvis. Aga eeldatavad teooriad ei pea olema needsamad, mida kontrollitakse, ja mõistlik oleks eeldada, et hea katseplaan tagab, et ei ole.
Sissejuhatus
Oletame, et teaduses saab kohased faktid kindlaks teha. Nüüd tekib küsimus, kuidas nendest saab tuletada teadusliku teadmise. Tuli välja, et pole mõistlik arvata, et see käib nii, et kõigepealt tehakse faktid kindlaks ja siis luuakse teooria, mis on nendega kooskõlas. Nüüd on küsimus teooria loogilises sõltuvuses faktidest. Kõige tugevam võimalik väide oleks see, et teooriat saab faktidest loogiliselt tuletada, st tõestada, et see järeldub faktidest. Sellist väidet pole võimalik põhjendada.
Loogika lastele
Loogika tegeleb ühtede väidete dedutseerimisega teistest. Ta tegeleb sellega, mis millest järeldub. Siin on näide täiesti adekvaatsest (loogika keeles kehtivast) loogilisest arutlusest.
1) ja 2) on eeldused, 3) on järeldus. Kui 1) ja 2) on tõesed, siis on ilmne, et 3) peab olema tõene, see ei saa olla väär, sest see on loogiline vastuolu. Kehtiv arutlus säilitab tõestust.
1. Paljud filosoofiaraamatud on igavad. 2. See on filosoofiaraamat. 3. See raamat on igav.
Siin järeldus ei järeldu eeldustest; järelduse väärus ei ole eelduste tõesusega vastuolus.
Loogiline deduktsioon iseenesest ei saa kindlaks teha, et arutlustes figureerivad faktiväited on tõesed. Loogika saab ainult öelda, et kui eeldused on tõesed ja arutlus on kehtiv, siis järeldus peab olema tõene. Ja seda, kas eeldused on tõesed, loogika abil otsustada ei saa.
Arutlus võib olla kehtiv, kuigi mõni eeldus on väär:
1. Kõik kassid on viiejalgsed. 2. Miisu on kass. 3. Miisu on viiejalgne.