The_justification_of_national_partiality
Mille suhtes on rahvuslased erapoolikud? Mõnede autorite järgi oma rahvuse suhtes, kuid jääb ebaselgeks, mida see tähendab. Teised autorid ütlevad, et oma rahvuskaaslaste suhtes: rahvuskaaslaste huvidele omistatakse rohkem kaalu kui teiste inimeste huvidele. Hurka järgi on rahvuslikul erapoolikusel sageli veel üks aspekt. Charles Taylor on rõhutanud, et kultuuriline ellujäämine on vähemusrühmadele hüve ja väärtus. Jeff McMahani järgi näitab see, kuidas kultuuri osaliste jaoks on kultuuri ellujäämisel "ebaisikuline väärtus". Hurka leiab, et teises mõttes see väärtus ei ole ebaisikuline või ebaisikulisus pole selle puhul kõige tähtsam. Kultuuri ellujäämine on ebaisikuline hüve selles mõttes, et ta ei ole taandatav konkreetsete inimeste hüvedele või hüvedele, mis asetsevad konkreetsete inimeste elus: kultuuri ellujäämine on hea, isegi kui see ei tee inimeste elu väärtuslikumaks. See vaade on täiesti ühitatav vaatega, et faktid rahvuste kohta seisnevad täielikult faktides inimeste ja nendevaheliste suhete kohta. Aga ebaisikulise hüve all võib mõista ka hüvena, mida kõigil subjektidel on kohane soovida ja taotleda ja kaaluda erapooletult teiste sarnaste hüvede vastu. Hurkale tundub, et McMahan peab silmas seda tähendust. McMahan arutab kõigepealt võimalikke impartsialistlikust seisukohast lähtuvaid instrumentaalseid argumente rahvusliku erapoolikuse kasuks, kõrvutades neid maailma üldise kultuurilise mitmekesisusega, mis on ebaisikuline väärtus selles teises tähenduses. Hurkale tundub aga, et kultuurilist ellujäämist väärtustavad rahvuslased ning nende meelest on seda kohane väärtustada väga erapoolikult. Nad ei oleks nõus oma kultuuri kadumisega, kui see aitaks ellu jääda kahel teisel kultuuril; nad hoolivad just oma kultuuri ellujäämisest. Ja Hurka meelest ei ole väljaspoolseisjatel sama põhjendatud hoolida kultuuri ellujäämisest kui hüvest. Hurka arvates ei tekita tervemõistuslik rahvuslus kultuurist väljaspool seisjatele kuigi suurt moraalset kohustust selle kultuuri ellujäämisest otseselt hoolida. Kui kultuuri osalised ise ei soovi, et kultuur ellu jääks, siis väljaspoolseisjatel ei ole tervemõistusliku rahvusluse seisukohast tugevat põhjendit selle ellujäämisest hoolida või seda taotleda. Ka teised kultuuriga seotud ebaisikulised eesmärgid võivad olla väga erapoolikute hoiakute objektiks. Rahvuslased võivad hoolida näiteks omariiklusest. Sel juhtumil on ebaisikulise hüve tähtsust võib-olla isegi raskem näha, sest kaalul võivad olla ka isiklikud hüved. Rahvuslased võivad uskuda, et omariikluse korral osalevad kultuuri osalised väärtuslikumas poliitilises tegevuses või elavad nende kultuuri suhtes tundlikumas riigis. Ent ka omariiklust võib väärtustada lahus indiviidide huvidest; Hurka arvab, et vabadusvõitlejad väärtustavadki omariiklust osalt omaette hüvena. Selliseid ebaisikulisi eesmärkevõib olla palju: et nende rahvuse kunst ja teadus õitseks, et nende rahvus oleks majanduslikult elujõuline, et rahvuskaaslased võidaksid olümpiamängudel medaleid; peale selle võib-olla, et nend riigil oleks suur territoorium, et ta oleks sõjaliselt võimas, et ta domineeriks oma naabrite üle ja isegi dikteeriks maailmas. Esimeste ja teiste vahel on suur moraalne erinevus. Kirjanduses on aga tavaline pidada rahvuslust mõnes vormis ligitõmbavaks ja mõnes vormis hirmutavaks. Siin võib Hurka arvates juhinduda vaatest, et rahvusliku erapoolikuse mis tahes aktsepteeritav vorm peab olema ohjeldatud kõigi inimeste põhiõiguste austamisega. Kõige aktsepteeritavamad ebaisikulised eesmärgid on tavaliselt taotletavad ilma kellegi õigusi riivamata; võib-olla erinevad eri eesmärgid moraalselt mitte niivõrd iseenesest kui vahendite poolest, mida nende saavutamiseks tõenäoliselt tarvis läheb. Hurkale tundub, et erapoolikus oma rahvuse suhtes selles mõttes, et hoolitakse rohkem oma kultuuri ebaisikulistest hüvedest, ja erapoolikus rahvuskaaslaste suhtes nende huvide eelistamise mõttes käivad sageli koos, ning nimetab täisvereliseks rahvusluseks sellist rahvuslust, milles esinevad mõlemad. Täisverelise rahvusluse edukas moraalne õigustus peab hõlmama selle mõlemat komponenti. Raskused on kummagi puhul erinevad. Erapoolikuse puhul rahvuskaaslaste suhtes on raskus selles, miks peaks rahvuskaaslastest rohkem hoolima kui teistest ja miks erapoolikus rahvuskaaslaste suhtes on kohane. Perekonna puhul apelleeritakse perekonnaliikmete vahelisele erilisele rikkalikule ja intensiivsele suhtele. Perekonnaliikmed hoolivad üksteisest sügavalt, on aastaid koos elanud ja on üksteise iseloomu sügavalt mõjutanud. Rahvuskaaslaste vahel selliseid suhteid ei ole. Kui rahvuskaaslaste vahel on ainult piiratud suhted ja neid ole palju rohkem kui mitterahvuskaaslastega, siis kuidas nad saavad õigustada kuigi suurt erapoolikust? Rahvuse ebaisikulise hüve suhtes erapoolik olemise õigustamisel tekib vastupidine raskus. Erapoolikus tuleb lihtsalt sellest, et ainult üks rahvus või kultuur on minu oma. Probleem on aga selles, miks ebaisikulisest hüvest on üldse kohane hoolida. "Individualistlikud" hüveteooriad eitavad seda: on olemas ainult isiklikud hüved ja ainult nendest on mõistuspärane hoolida. Mõõdukama vaate järgi on küll olemas ebaisikulised hüved ja neist on mõistuspärane hoolida, aga need hüved on alati suhteliselt väiksed ning neist hoolimine on alati väiksema kaaluga kui indiviididest hoolimine.