cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sotsiolingvistiline intervjuu
Ülevaade meetodi ajaloost ja sisust
Sotsiolingvistikas on intervjuu meetodil pikk ajalugu. Esialgu hakkas küsimustike kasutamine andmekogumises levima just murdeuuringute vallas. Ühe näitena võib tuua prantsuse dialektoloogi Jules Gilliéroni, kes koostas mahuka (1500+ küsimusest koosneva) küsimustiku, et uurida kohalike elanike keelekasutust. Intervjueerija rolli täitis seejuures üks Gilliéroni poemüüjast abiline Edmond Edmont, kes välitööde käigus külastas sadu Prantsusmaa külasid ning esitas külaelanikele ridamisi sõnavaraga seotud küsimusi. Vastuste abil koostas Gilliéron detailseid murdekaarte.
Emiliano Velázquez
Emiliano Daniel Velázquez Maldonado (sündinud 30. aprillil 1994 Montevideos) on Uruguay jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Santos.
Sotsiolingvistiline intervjuu
Ülevaade meetodi ajaloost ja sisust
Traditsioonilise sotsiolingvistilise intervjuu alusepanijaks on keeleteadlane William Labov. Tema lähenemisega kogutakse keeleainestikku intervjuudes selleks, et kutsuda kõne esile kindlatel teemadel ja erinevates stiilides, imiteerides samaaegselt loomuliku vestluse kulgu. Olulist tähtsust Labovi lähenemisel kannab statistika – intervjuude kaudu kogutakse arvulist infot inimestelt,
Prantsusmaa varauusaeg
Prantsusmaa kuningriik varauusajal, renessansi (umbes 1500–1550) ja revolutsiooni (1789–1804) vahel, oli absoluutne monarhia, mida valitsesid Kapetingid. Prantsusmaal vastab see ancien régime 'ile, hõlmab esimese Prantsuse koloniaalimpeeriumi ja tipneb Päikesekuninga Louis XIV valitsemisega. pisi|Prantsusmaa uusaja eelõhtul (1477). Punane joon tähistab Prantsuse kuningriigi piiri, samas helesinine tähistab kuninglikku domeeni
Sotsiolingvistiline intervjuu
Ülevaade meetodi ajaloost ja sisust
(1) kes kuuluvad erinevatesse sotsiaalsetesse kategooriatesse (nt mees või naine, töölis- või keskklass, pea- või kõrvalosaline) ning
Emiliano Velázquez
Ta alustas klubikarjääri Uruguay klubis Danubio. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2012. aasta juunis.
Prantsusmaa varauusaeg
Geograafia
pisi|vasakul|Prantsuse territoriaalne laienemine, 1552–1798
Sotsiolingvistiline intervjuu
Ülevaade meetodi ajaloost ja sisust
(2) kes täidavad ettemääratud ülesandeid (nt vestlevad vabas vormis, loevad valjult ette, loevad ette sõnu).
Sotsiolingvistilise intervjuu eripäraks on selle poolstruktureeritud ja temaatiline liigendus. Küsimused grupeeritakse teemade kaupa plokkidesse ning igat plokki juhatab sisse kontrollküsimus. Kontrollküsimuse abil otsustab uurija, kas ta jätkab sama ploki küsimuste esitamisega või liigub uue teema juurde. Seejuures pole intervjuuformaat läbivalt range: küsimused pigem aitavad vestlust ülal pidada, kui et määravad ette intervjuu sisu. Uurija jälgib vestluse loomulikku kulgu ning võib esitada teemaväliseid küsimusi; põhirõhk on kõne esilekutsumisel ja mitte niivõrd uuritava vastuste sisul.
Võrdlus loomuliku vestlusega
Vabas vormis vestluste lindistamine võimaldab koguda kõige autentsemat ja loomulikumat keelekasutust, mida peetakse sageli "ideaalseks" keeleainestikuks. Küll aga on sellisel kogumisviisil ka ohte. Spetsiifilise keeleilmingu uurimisel ei pruugi see kõnelemisel väljenduda, sest loomuliku vestluse kulg on ettearvamatu. Selleks oleks vaja koguda suurtes kogustes keeleandmeid, et potentsiaalse ilmingu esinemist paremini analüüsida.
Kui aga uurijal on ajaline surve peal ning puuduvad mahukate andmete analüüsimiseks vajalikud ressursid, soovitatakse kasutada intervjuumeetodit. Sel moel saab vestluse sisu osaliselt "manipuleerida" ning huvipakkuva keelendi kasutamist esile kutsuda.
Meetodiga seotud ohukohad
Tulenevalt intervjueerimise rangest olekust, võivad intervjueeritavad vastata küsimustele sageli ametlikul toonil (st sarnaselt töövestlusega). Sellist olukorda, kus uurija kohalolu mõjutab uuritavat situatsiooni, nimetatakse vaatleja paradoksiks (ingl observer’s paradox). Olukorra lahendamine nõuab hoolikat intervjuuküsimuste ning kogu vestluse ülesehituse läbimõtlemist. Tänapäeva sotsiolingvistid on palju laenanud Labovi ideedest ; eriti levinud on "surmaohu küsimus" (ingl danger of death question): Were you ever in a situation where you were in serious danger of getting killed?
Tänapäeva mõistes on siiski mitmed loetletud hirmud hääbumas, sest inimeste familiaarsus intervjuudega kasvab.
Meetodi positiivsed küljed
Vaatamata sellele, et sotsiolingvistilise intervjuu struktuur on eelnevalt läbi mõeldud, sarnaneb see siiski (vähemalt) kahe inimese vahelisele vestlusele. "Ideaalseks" peetakse sotsiolingvistikas sellist intervjuud, kus vestlemine toimub vabas olekus ning mõlemad intervjuu osapooled on sõbralikud ja spontaansed. Kuna praktika näitab kõige paremini, kas planeeritav intervjuu kulgeb ootuspäraselt vestluse vormis, tasub enne põhiandmete kogumist viia läbi pilootkatse. Kui küsimused on piisavalt avatud, saab inimene neile vastata pika monoloogiga. Sellised vastused on heaks aineseks näiteks diskursuseanalüüsis.
Prantsusmaa varauusaeg
Geograafia
15. sajandi keskel oli Prantsusmaa märkimisväärselt väiksem kui tänapäeval ja arvukad piiriprovintsid (nagu Roussillon, Cerdagne, Calais, Béarn, Navarra, Foix krahvkond, Flandria, Artois, Lorraine, Alsace, Trois-Évêchés, Franche-Comté, Savoia, Bresse, Bugey, Gex, Nice, Provence ja Bretagne) olid autonoomsed või välisriikide (nagu Inglismaa) alluvuses; olid ka välisenklaavid, nagu Venaissini krahvkond. Lisaks olid mitmed provintsid Prantsusmaal avalikult aadliperekondade isiklikud läänid (näiteks Bourbonnais, Marche, Forez ja Auvergne'i provintsid olid Bourbonide valduses, kuni provintsid liideti aastal 1527 pärast Bourboni hertsogi Charles III langust sunniviisiliselt kuningliku domeeniga).
15. sajandi lõpp ning 16. ja 17. sajand nägid Prantsusmaa tohutut territoriaalset laienemist ja püüet integreerida provintse paremini haldustervikusse. Sel ajal laienes Prantsusmaa Picardie, Burgundia, Anjou, Maine, Provence, Bretagne, Franche-Comté, Prantsuse Flandria, Navarra, Roussillon, Lorraine, Alsace ja Korsika omandamise läbi peaaegu tänapäeva territoriaalse ulatuseni.
pisi|Kuninglik lipp Prantsusmaa kuningriigi kuningliku perekonna kohalolekul
Prantsuse ülevõtmised aastatel 1461–1789:
Kuigi Pariis oli Prantsusmaa pealinn, lahkusid viimased Valois' kuningad üldiselt linnast kui esmasest residentsist, eelistades erinevaid losse Loire'i jõe orus ja Pariisi ümbruse maapiirkondades. Henri IV tegi Pariisist oma esmase residentsi (algatades suure eralosside ehitusbuumi), kuid Louis XIV lahkus oma valitsemise lõpukümnenditel taas kord linnast ja Versailles sai esmaseks Prantsuse monarhia asukohaks enamuseks järgmiseks sajandiks.
Selle aja Prantsusmaa haldus- ja õigussüsteemi kutsutakse üldiselt Ancien Régime.
Demograafia
Must surm tappis arvatavalt kolmandiku Prantsusmaa rahvastikust oma ilmumisega aastal 1348. Samaaegne saja-aastane sõda aeglustas taastumist. See oli 16. sajandi alguses, kui rahvastik taastus 14. sajandi keskpaiga tasemele.
Arvatava rahvaarvuga 11 miljonit aastal 1400, 20 miljonit 17. sajandil ja 28 miljonit aastal 1789, oli Prantsusmaa aastani 1795 kõige rahvarikkam riik Euroopas (ületades isegi Venemaad ja kaks korda Suurbritanniat või Madalmaid) ning rahvaarvult kolmas riik maailmas Hiina ja India järel.
Need demograafilised muudatused viisid ka massilisele linnarahva arvu suurenemisele, kuigi tervikuna jäi Prantsusmaa läbinisti põllumajandusmaaks. Pariis oli üks kõige rahvarikkamaid linnu Euroopas (400 000 asukat aastal 1550; 650 000 asukat 18. sajandi lõpus). Teised suured Prantsuse linnad olid Lyon, Rouen, Bordeaux, Toulouse ja Marseille.
Need sajandid nägid sõdade ja kliimamuutuste tõttu mitmeid epideemiate ja ikalduste aegu. (Ajaloolased räägivad ajavahemikust 1550–1850 kui "Väikesest jääajast".) Aastatel 1693–1694 kaotas Prantsusmaa 6% oma rahvastikust. 1709. aasta eriti karmil talvel kaotas Prantsusmaa 3,5% oma rahvastikust. Viimase 300 aasta jooksul ei olnud ükski periood prantsuse rahvale proportsionaalselt nii surmav, mõlemad maailmasõjad kaasa arvatud.
Keel
Lingvistiliselt olid erinevused Prantsusmaal tohutud. Enne renessanssi oli Põhja-Prantsusmaal kõneldav keel kogum erinevatest murretest, mida kutsuti langues d'oïl, samas kirja- ja halduskeeleks jäi ladina keel. 16. sajandiks oli siin arendatud prantsuse keele standardkuju (keskprantsuse keel), mis oli aluseks 17. ja 18. sajandi "moodsale" Prantsuse standardkeelele, mis omakorda sai lingua franca'ks Euroopa kontinendil. (Aastal 1539 tegi François I Villers-Cotterêtsi määrusega prantsuse keele seadus- ja õigusaktide ainsaks keeleks.) Sellest hoolimata aastal 1790 rääkis Prantsuse standardkeelt või sai sellest aru ainult pool rahvastikust.
Riigi lõunaosas jätkati oksitaani keele (provansi keele) rääkimist, ja muud asukad rääkisid bretooni, katalaani, baski, hollandi (lääneflaami) ja frankoprovensaali keeli. Põhja-Prantsusmaal jätkati langues d'oïl kohalike murrete kõnelemist maapiirkondades. Prantsuse revolutsiooni ajal kehtestati prantsuse keele õpetamine kõigis koolides. Kasutatav prantsuse keel oli see, mida kasutati õigussüsteemis, kuid see erines Prantsusmaa kohtutes enne revolutsiooni räägitavast prantsuse keelest. Kõnemeeste järgi Prantsuse revolutsiooni ajal muutus iga silbi hääldus uueks keeleks.
Prantsusmaa ei muutunud lingvistiliselt ühtseks riigiks enne 19. sajandi lõppu.
Haldusstruktuurid
Ancien Régime, prantsuse mõiste "vanale korrale", "vanale kuningriigile" või lihtsalt "vanale režiimile", viitab peamiselt aristokraatlikule, sotsiaalsele ja poliitilisele süsteemile, mida loodi Prantsusmaal (jämedalt) 15.–18. sajandini hilise Valois ja Bourboni dünastiate võimu all. Ancien Régime haldus- ja sotsiaalstruktuurid olid aastatepikkuse riigiehitamise, seadusandluse (nagu Villers-Cotterêtsi määrus), sisekonfliktide ja kodusõdade tulemus, kuid need jäid kohalike privileegide ja ajalooliste erinevuste ebamääraseks kogumiks, kuni Prantsuse revolutsioon tõi halduslike erisuste radikaalse mahasurumise.
Ajalugu
Étaples'i rahu (1492) tähistab mõnele varauusaja algust Prantsusmaal. Pärast Saja-aastast sõda (1337–1453) ja Picquigny rahu (1475) – selle ametlikku lõpuaega – aastatel 1492 ja 1493, sõlmis Charles VIII kolm täiendavat lepingut Henry VII, Maximilian I ja Fernando II-ga vastavalt Étaples'is (1492), Senlis'is (1493) ja Barcelonas (1493). Kui 15. sajand jõudis lõpule, jõudsid Prantsuse kuningad arusaamisele, et Inglismaa on nende maalt põhiliselt välja aetud ja nüüd saavad nad alustada vallutuslikku välispoliitikat. Sissetung Itaaliasse Charles VIII poolt aastal 1494 algatas 62 aastat sõda Habsburgidega (Itaalia sõjad).
Itaalia sõjad
Vaatamata kiire demograafilise ja majandusliku taastumise algusele pärast musta surma 14. sajandil olid eelmise poolsajandi kasumid ohus jätkuvate konfliktide, Itaalia sõdade (1494–1559) tõttu, kus Prantsuse jõupingutused saavutada domineerimine lõppesid Habsburgidest Saksa-Rooma keisrite kasvanud võimuga.
Aastal 1445 astuti esimesi samme regulaararmee moodustamise suunas kehvalt distsiplineeritud palgasõdurite jõukude asemele, keda Prantsuse kuningad traditsiooniliselt kasutasid. Keskaegne ühiskonna jagunemine "nendeks, kes võitlevad (aadel), nendeks, kes palvetavad (vaimulikud), ja nendeks, kes töötavad (kõik ülejäänud)", püsis siiski tugevana ja sõjapidamine oli aadli pärusmaa. Charles VIII marssis Itaaliasse tuumikväega, mis koosnes aadlikest-ratsaväelastest ja mitteaadlikest-jalaväelastest, kuid aja jooksul kasvas viimaste roll tugevamaks, nii oli 16. sajandi keskpaigaks Prantsusmaa armees 5000 ratsaväelast ja 30 000 jalaväelast. Sõjavägi korraldati ümber provintside kaupa värvatud leegionide süsteemist (Normanni leegion, Gascogne'i leegion jne) rügementideks, milline korraldus säilis järgmise sajandini. Siiski olid aadel ja väed sageli kuningale mittelojaalsed, kui mitte mässumeelsed, ja see tõi kaasa teise armeereformi Louis XIV poolt, et muuta Prantsuse armee lõpuks kuulekaks väeks.
Aastal 1500 marssis Louis, olles Aragóni Fernando II-ga Napoli jagamise osas kokkuleppele jõudnud, Milanost lõunasse. Aastaks 1502 saavutasid Prantsuse ja Aragóni ühendväed kontrolli kuningriigis; lahkarvamused jagamise tingimuste üle viisid Louis ja Fernando vahel sõjani. Aastal 1503 sunniti Louis, olles kaotanud Cerignola lahingu ja Garigliano lahingu, Napolist lahkuma, mis jäi Hispaania asekuninga Ramón de Cardona kontrolli alla. Prantsuse väed Gaston de Foix juhtimisel tekitasid Hispaania armeele tohutu kaotuse Ravenna lahingus aastal 1512, kuid Foix tapeti lahingus ja prantslased sunniti Itaaliast lahkuma šveitslaste sissetungiga Milanosse, kes taastasid Maximilian Sforza hertsogitroonile. Võidukas Püha liiga lagunes saagi jagamisel ja aastal 1513 liitus Veneetsia Prantsusmaaga, nõustudes Lombardiat sellega jagama.
Emiliano Velázquez
2021. aasta augustis sõlmis ta Santosega lepingu, mis kehtib kuni 2022. aasta lõpuni.
Prantsusmaa varauusaeg
Itaalia sõjad
Louis korraldas järjekordse sissetungi Milanosse, kuid alistati Novara lahingus, millele järgnes kiiresti rida Püha liiga võite La Motta, Guinegate ja Floddeni lahingutes, milles Prantsuse, Veneetsia ja Šoti väed said otsustavalt lüüa. Siiski jättis paavst Julius II surm liiga ilma tõhusast juhist ja kui Louis järglane François I alistas šveitslased Marignanos aastal 1515, kukkus liiga kokku ning Noyoni ja Brüsseli lepingutega alistus Prantsusmaale ja Veneetsiale kogu Põhja-Itaalia.
Emiliano Velázquez
2017. aastal võitis Velázquez Uruguay kuni 17-aastaste koondisega noorte maailmameistrivõistlustel hõbemedali. 2013. aastal võitis ta Uruguay kuni 20-aastaste koondisega Lõuna-Ameerika omavanuste maailmameistrivõistlustel pronksmedali ja sama aasta juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali. Uruguay jalgpallikoondises on ta ainsal korral mänginud 10. oktoobril 2014, kui kohtuti Saudi Araabiaga.
Prantsusmaa varauusaeg
Itaalia sõjad
Hispaania Carlos I tõusmine Saksa-Rooma keisriks (Karl V), seisus, mida soovis François, viis Prantsusmaa ja Habsburgide vaheliste suhete kokkukukkumiseni. Aastal 1519 andis Hispaania sissetung Navarrasse, mis nimeliselt oli Prantsuse lään, François'le ettekäände alustada üldist sõda; Prantsuse väed valgusid Itaaliasse ja alustasid kampaaniat Karli Napolist väljaajamiseks. Prantslased trumbati siiski üle hispaanlaste täiuslikult väljaarendatud tercio taktikaga ning nad kandsid kurnavaid kaotusi Bicocca ja Sesia lahingutes Hispaania vägede vastu Fernando d'Ávalos juhtimisel. Kuigi Milano ise oli ohus, juhtis François aastal 1525 Prantsuse armee isiklikult Lombardiasse, kus ta alistati ja vangistati Pavia lahingus; Madridis vangistuses olles sunniti François Madridi lepinguga (1526) nõustuma ulatuslike järeleandmistega tema Itaalia valdustes.
pisi|170px|vasakul|François I, [[Jean Clouet]]
Väheveenev kolmas sõda Karli ja François vahel algas Milano hertsogi Francesco II Sforza surmaga. Kui Karli poeg Felipe II päris hertsogkonna, tungis François Itaaliasse, vallutas Torino, kuid Milano vallutamine nurjus. Vastuseks tungis Karl Provence'i, edenedes Aix-en-Provence'ini, kuid taandus Hispaaniasse, ega rünnanud tugevasti kindlustatud Avignoni. Nice'i rahu lõpetas sõja, jättes Torino prantslaste kätte, kuid ei tekitanud märkimisväärseid muudatusi Itaalia kaardil. François, olles liidus Osmanite sultani Suleiman I-ga, käivitas viimase sissetungi Itaaliasse. Prantsuse-Osmanite laevastik vallutas augustis 1543 Nice'i ja asus kindlust piirama. Kaitsjad said leevendust kuu aja pärast. Prantslased alistasid keiserliku armee Ceresole lahingus aastal 1544, kuid ei suutnud sügavamale Lombardiasse tungida. Karl ja Henry VIII asusid siis Põhja-Prantsusmaale tungima, hõivates Boulogne'i ja Soissons'i. Koostöö puudumine Hispaania ja Inglise armeede vahel, koos üha agressiivsemate Osmanite rünnakutega, sundisid Karli nendest vallutustest loobuma, taastades taas kord status quo.
Aastal 1547 kuulutas Henri II, kes järgnes François'le troonil, Karlile sõja kavatsusega taasvallutada Itaalia ja kindlustada Prantsuse, mitte Habsburgide, domineerimine Euroopa asjades. Esialgsed rünnakud Lorraine'i olid edukad, kuid Prantsuse sissetungikatsed Toscanasse aastal 1553 nurjati Marciano lahingus. Karli troonist loobumine aastal 1556 jagas Habsburgide impeeriumi Felipe II ja Ferdinand I vahel ning nihutas sõja tulipunkti Flandriasse, kus Felipe II koos Savoia Emanuele Filiberto I-ga alistas prantslased Saint-Quentini lahingus. Inglismaa sõttaastumine hiljem sel aastal viis Inglismaa viimase valduse Prantsuse mandriosas, Calais, vallutamiseni prantslaste poolt ja Prantsuse armeed rüüstasid hispaanlaste valdusi Madalmaades; kuid Henri oli siiski sunnitud leppima Cateau-Cambrésis rahuga, milles ta loobus edasistest nõuetest Itaaliale.
Hugenotisõjad
Vaevalt olid Itaalia sõjad läbi, kui Prantsusmaa sukeldus kaugeleulatuvate tagajärgedega sisepoliitilisse kriisi. Vaatamata sõlmitud konkordaadile Prantsusmaa ja paavsti vahel (1516), mis andis kroonile ületamatu võimu kõrgemate vaimulike ametisse nimetamisel, mõjutas Prantsusmaad sügavalt Reformatsiooni püüe lõhkuda katoliikliku Euroopa ühtsust. Kasvav linnades elav protestantlik vähemus (hugenotid) seisis François I poja Henri II valitsemise ajal silmitsi üha karmimate repressioonidega. Pärast Henri II ootamatut surma turniiril valitsesid riiki tema lesk Caterina de' Medici ning tema pojad François II, Charles IX ja Henri III. Uuenenud katoliiklik reaktsioon võimsate Guise'i hertsogite juhtimisel kulmineerus hugenottide veresaunaga (1562), mis käivitas esimese Hugenotisõja, mille kestel Inglise, Saksa ja Hispaania väed sekkusid rivaalitsevate protestantlike ja katoliiklike jõudude poolel. Absoluutse monarhia vastastest hugenottidest monarhomahhid teoretiseerisid sel ajal õigusest vastuhakule ja türannitapmise seaduslikkusest.
Hugenotisõjad kulmineerusid Kolme Henri sõjaga, milles Henri III mõrvas Henri de Guise'i, hispaanlaste toetatud Katoliikliku liiga juhi, ja kuningas mõrvati omakorda. Pärast nii Henri de Guise'i (1588) kui ka Henri III (1589) mõrva oli konflikt lõppenud protestantliku Navarra kuninga troonilesaamisega kui Henri IV (esimene Bourbonide dünastiast kuningas), ja tema hilisema protestantismist loobumisega (juhtus aastal 1592), mis jõustus aastal 1593, tema tunnustamisega enamiku katoliiklike valitsejate (1594) ja paavsti (1595) poolt, ning tema poolt sallivusseaduse Nantes'i edikti (1598) väljaandmisega, mis andis eraldi jumalateenistuste vabaduse ja kodanike võrdsuse.
pisi|Henri IV, [[Frans Pourbus Noorem]]
Henri IV valitsusaeg
Prantsusmaa rahunemine Henri IV ajal pani suuresti aluse Prantsusmaa Euroopa hegemooniks tõusu algusele. Üht kõige imetlusväärsemat Prantsuse kuningat Henrit haavati surmavalt katoliikliku fanaatiku poolt aastal 1610, kui ähvardas sõda Hispaaniaga. Hädad kasvasid järk-järgult kuninganna Marie de' Medici regentluse ajal. Prantsusmaa laienes kogu 17. sajandi, väljaarvatud lõpus: prantslased hakkasid kauplema Indias ja Madagaskaril, asutasid Quebeci ning tungisid Põhja-Ameerika Suurele järvistule ja Mississippile, rajasid istandusi Lääne-Indias ning laiendasid oma kaubandussidemeid Levandis ja suurendasid oma kaubalaevastikku.
Louis XIII ja kardinal Richelieu valitsusaeg
Henri IV poeg Louis XIII ja tema minister (1624–1642) kardinal Richelieu kujundasid poliitika Hispaania ja Saksa-Rooma keisri vastu Kolmekümneaastases sõjas (1618–1648), mis puhkes Saksa-Rooma riigi maade vahel. Pärast inglaste toetatud hugenottide mässu (1625–1628) mahasurumist sekkus Prantsusmaa otseselt (1635) laiemasse Euroopa konflikti pärast oma liitlase (protestantliku) Rootsi ebaõnnestumisi esialgse edu järel.
Austria Anna, kardinal Mazarini regentlus ja Fronde
Pärast nii kuninga kui ka kardinali surma tagas Vestfaali rahu (1648) üldise nõustumise Saksamaa poliitilise ja usulise killustatusega, kuid Austria Anna ja tema ministri kardinal Mazarini regentlus koges rahvaülestõusu Fronde (1648–1653), mis laienes Prantsuse-Hispaania sõjaks (1653–1659). Pürenee rahu (1659) seadustas Hispaania territooriumi Roussilloni hõivamise Prantsusmaa poolt (1642) pärast üürikese Kataloonia vabariigi purustamist ja juhatas sisse lühikese rahuaja.
Louis XIV valitsusaeg
Enamuse Louis XIV valitsemise ajast (1643–1715) oli Prantsusmaa domineeriv jõud Euroopas, millele aitas kaasa Richelieu järglase (1642–1661) kardinal Mazarini diplomaatia ja Colbert'i majanduspoliitika (1661–1683). Colberti püüded edendada majanduskasvu ja luua uusi tööstusi ei olnud kuigi edukad ning Prantsusmaal ei tehtud Louis XIV valitsemise ajal mingit tööstusrevolutsiooni. Tõepoolest jäi enamus Prantsuse maapiirkondadest sel perioodil vaeseks ja ülerahvastatuks. Talupoegade vastupanu kartuli ja teiste uute põllukultuuride kasutuselevõtule, jätkates samas tuginemist teraviljakultuuridele, viis korduvatele katastroofilistele näljahädadele kaua pärast seda, kui need olid lõppenud ülejäänud Lääne-Euroopas. Enne Louis XIV valitsemisaega läksid Prantsuse sõdurid lahingusse sageli paljajalu ja relvadeta. Teisest küljest osutus Prantsusmaa suur sündimus kuni 18. sajandini kasulikuks selle valitsejatele, kuna see tähendas, et riik võis vastata suuremate armeedega, kui selle naabrid. Tegelikult jättis kuninga välispoliitika, samuti tema pillav õukond ja ehitusprojektid, riigile tohutud võlad. Versailles' lossi kritiseeriti liiga ekstravagantseks juba selle ehitamise ajal, kuid tosinaid jäljendusi ehitati üle Euroopa. Taaspuhkenud sõjategevus (Devolutsioonisõda 1667–1668 ja Prantsuse-Hollandi sõda 1672–1678) tõi täiendavaid territoriaalseid omandusi (Artois ja Lääne-Flandria ja Burgundia vabakrahvkond, jäetud keisririigile aastal 1482), kuid üha rohkem kokkuhoidvate rivaalitsevate jõudude vastuseisu hinnaga.
pisi|Louis XIV Prantsusmaa ja Navarra kuningas [[Hyacinthe Rigaud (1701)]]
Prantsuse kultuur oli Prantsuse hegemoonia osa. Sajandi algusaastatel läksid Prantsuse kunstnikud Rooma oma provintslikkuse kaotamiseks (Nicolas Poussin, Claude Lorrain), kuid Simon Vouet tõi koju klassikalise baroki maitse, mis iseloomustab prantsuse barokki, mille musternäidised on Kunglikus maali ja skulptuuri akadeemias, Charles Le Bruni maalil ja François Girardoni skulptuuril. Prantsuse klassikalise arhitektuuri näiteid, Palais du Luxembourg, Château de Maisons ja Château de Vaux-le-Vicomte, imetleti välismaal isegi enne Versailles' või Perrault' Louvre'i sammastiku loomist. Pariisi kultuurisalong seadis diskrimineeriva maitse standardid 1630. aastatest ning muutus Pascali, Descartesi, Bayle'i, Corneille'i, Racine'i ja Molière'i abil Prantsusmaa Euroopa kultuurikeskuseks. Kavatsusega ära hoida aadli mässud ja vaidlustada nende võimu rakendas Louis eriti töökindla õukonnaetiketi süsteemi mõttega, et selle õppimine võtab enamuse aadli ajast ja nad ei plaani mässe. 18. sajandi alguseks oli aadel Prantsusmaal tõhusalt kohitsetud ja ei saanud enam kunagi rohkem võimu kui kroon. Louis andis meelsasti aadlitiitleid ka nendele, kes olid silmapaistvalt riiki teeninud, nii et sellest ei saanud suletud kasti ja lihtrahval oli võimalik sotsiaalsel astmestikul tõusta. Kuningas püüdis kehtestada riigis täielikku usulist ühtsust, tühistades aastal 1685 Nantes'i edikti. Rakendati kurikuulsat tragunaadide praktikat, millega karmid sõdurid paigutati korterisse protestantlike perekondade kodudesse. Hulk protestante põgenes Prantsusmaalt, mis maksis riigile hulga haritlasi, käsitöölisi ja teisi kasulikke inimesi. Tagakiusamine laienes ebatraditsonaalsetele katoliiklastele nagu jansenistid, see grupp eitas vaba tahet ja oli juba paavsti poolt hukka mõistetud. Louis ei olnud teoloog ja sai vähe aru jansenismi keerukatest doktriinidest, rahustades ennast tõsiasjaga, et nad ohustavad riigi ühtsust. Sellega soojendas ta sõprust paavstiga, mis oli eelnevalt jahenenud tema poliitika tõttu võtta kogu kiriku vara riigi alluvusse, mitte jätta seda Rooma alluvusse.
Kardinal Mazarin nägi ette Prantsuse laevastiku loomise, mis võistleks Inglismaa laevastikuga, suurendades selle 25 laevalt peaaegu 200 laevani. Ka armee suurust kasvatati märgatavalt.
1670. aastatest alates rajas Louis XIV niinimetatud Taasühinemise kojad, kohtud, mille kohtunikud peavad määrama, kas mingid Habsburgide territooriumid kuuluvad õiguspäraselt Prantsusmaale. Kuningas tugines Vestfaali rahu mõnevõrra ebamäärasele sõnastusele, korjates samas üles ka mõned vanemad Prantsuse nõuded, millest mõned ulatusid tagasi keskaega. Nii otsustas ta, et strateegiliselt tähtis riigilinn Strassburg peab aastal 1648 minema Prantsusmaale. Septembris 1681 hõivasid Prantsuse väed linna, mis oli tugevalt kindlustatud. Kuna keiserlikud väed olid hõivatud võitlustega Osmanite riigi vastu, ei saanud nad selles osas mitu aastat midagi ette võtta. Louis välispoliitika peamine mõte oli anda Prantsusmaale palju kergemini kaitstavad piirid ja eemaldada nõrgad kohad (Strassburgi kasutasid Habsburgid sageli väravana Prantsusmaale).
Pärast viigide võimulepanemist Inglise ja Šoti troonide juures Hollandi vürsti Oranje Williami poolt aastal 1688 loodi aastal 1689 Prantsuse-vastane "Suur Allianss". Kuna osmanite väed olid nüüd taandumas, sai Saksa-Rooma keiser Leopold pöörata tähelepanu Prantsusmaale. Järgnes Pfalzi pärilussõda (1688–1697). Prantsusmaa vahendid ulatusid kõrgpunktis väliarmeeni üle 300 000 mehe ja kahe eskaadrini. Näljahäda aastatel 1692–1693 tappis üle kahe miljoni inimese. Jõudude kurnatus tegi võitlustele lõpu aastal 1697, kus Prantsuse kontrolli all olid Hispaania, Madalmaad ja Kataloonia. Siiski andis Louis oma vallutused tagasi ja omandas ainult Haiti. Prantsuse rahvas, tundes, et nende ohverdused sõjas ei olnud midagi, ei andestanud seda kunagi.
La Hougue'i lahing (1692) oli otsustav merelahing sõjas ja kinnitas Inglismaa kuningliku laevastiku kestvat üleolekut.
Hispaania pärilussõda
Novembris 1700 suri sünnist saati vaimselt alaarenenud ja jõuetu Hispaania kuningas Carlos II, lõpetades Habsburgide liini selles riigis. Louis oli seda hetke kaua oodanud ja plaanis nüüd panna troonile Bourbonide sugulase, Anjou hertsogi Philippe'i. Lõpuks pidi Hispaaniast saama Prantsusmaa kuulekas satelliit, mida valitseb kuningas, kes saab korraldusi Versailles'st. Mõistes, kuidas see võib rikkuda jõudude tasakaalu, olid teised Euroopa valitsejad nördinud. Siiski oli enamus alternatiive võrdselt soovimatud. Näiteks järjekordse Habsburgi troonile panemine võis lõppeda Karl V impeeriumi taasloomisega, mis võis samuti suuresti jõudude tasakaalu rikkuda. Pärast üheksat aastat kurnavat sõda oli viimane asi, mida Louis tahtis, veel üks konflikt. Siiski ei pooldanud ülejäänud Euroopa tema ambitsioone Hispaanias ja nii algas Hispaania pärilussõda, pelgalt kolm aastat pärast Pfalzi pärilussõda.
Sõjakoledused (koos järjekordse näljahädaga) olid nii suured, et Prantsusmaa oli aastaks 1709 kokkukukkumise äärel. Meeleheites kuningas pöördus Prantsuse rahva poole päästa oma riik, ja sai niiviisi tuhandeid uusi värvatuid. Hiljem õnnestus tema kindralil Claude Louis Hector de Villars'il liitlasväed tagasi tõrjuda. Aastal 1714 lõppes sõda Utrechti ja Rastadti rahudega. Prantsusmaa ei kaotanud territooriumi ja arutluse all ei olnud Flandria või Alsace'i Habsburgidele tagastamist. Kuigi Anjou hertsogiga nõustuti kui kuningas Felipe V-ga, tehti seda tingimusel, et Prantsuse ja Hispaania troone ei tohtinud kunagi ühendada. Lõpuks nõustus Prantsusmaa peatama jakobiitide pretendeni toetamise Imglise troonile. Kohe pärast sõja lõppu Louis suri, olles valitsenud Prantsusmaad 72 aastat.
Sageli türanniks ja sõjaõhutajaks peetuna (eriti Inglismaal), ei olnud Louis XIV 20. sajandi mõistes mingil moel despoot. Prantsusmaa traditsioonilised tavad ja institutsioonid piirasid tema võimu ja igal juhul, ühendusteed olid kehvad ja riiklikke politseijõude ei olnud.
Üldiselt ei ulatunud 16. ja 17. sajandi Prantsusmaa rahulolematus ja rahutused tingimusteni, mis viisid 1789. aastani. Sündmused, nagu Fronde, olid naiivsed, mitterevolutsioonilised rahutused ja rahvas ei vaidlustanud kuninga õigust valitseda ega kahelnud kirikus.
Louis XV valitsusaeg
Louis XV valitsemine (1715–1774) nägi alguses rahu ja õitsengu tagasitulekut Orléansi hertsogi Philippe II (1715–1723) regentluse ajal, kelle poliitikat jätkas laias laastus (1726–1743) kardinal Fleury, peaminister kõiges peale nimetuse. Euroopa kurnatus pärast kahte suurt sõda andis pika rahuperioodi, mida rikkusid vaid väikesed konfliktid nagu Poola pärilussõda aastatel 1733–1735. Suuremahuline sõjategevus taastus Austria pärilussõjaga (1740–1748). Kuid liit traditsioonilise Habsburgist vaenlasega ("Diplomaatiline revolutsioon" aastal 1756) kasvavate jõudude Suurbritannia ja Preisimaa vastu viis kuluka nurjumiseni Seitsmeaastases sõjas (1756–1763) ja Prantsusmaa Põhja-Ameerika kolooniate kaotuseni.
pisi|[[Louis XVI Joseph-Siffrein Duplessis (1775)]]
Üldiselt nägi 18. sajand kasvavat rahulolematust monarhia ja loodud korraga. Louis XV oli väga ebapopulaarne kuningas oma seksuaalsete liialduste, üldise nõrkuse ja Kanada brittidele kaotamise pärast. Tugev valitseja, nagu Louis XIV, võis parandada monarhia seisundit, samas Louis XV nõrgendas seda. Filosoofide, nagu Voltaire, kirjutised oli selge märk rahulolematusest, kuid kuningas otsustas seda eirata. Ta suri aastal 1774 rõugetesse, ja prantsuse rahvas poetas mõne pisara. Kuna Prantsusmaa ei olnud veel kogenud tööstuslikku revolutsiooni, mis oli alanud Inglismaal, tundis linnade kasvav keskklass kasvavat pettumust süsteemis ja valitsejates, mis näis rumal, kergemeelne, endassesulgunud ja iganenud, isegi kui tõelist feodalismi Prantsusmaal enam ei esinenud.
Kehtiva korra vastased ideed käärisid 18. sajandi Prantsusmaal osaliselt riigi suhtelise egalitarismi tõttu. Olles vähem liberaalne, kui Inglismaa sel samal perioodil, ei ulatunud Prantsuse monarhia kunagi idapoolsete valitsejate absolutismini Viinis, Berliinis, Peterburis ja Konstantinoopolis osaliselt riigi traditsioonilise detsentraliseeritud arengu tõttu, toimis feodaalühiskond kuninga võimu turvasüsteemina. Erinevad sotsiaalsed klassid Prantsusmaal, igaüks omas omi unikaalseid privileege, nii et mitte ükski klass ei saanud täielikult teiste üle domineerida.
Pärast Louis XV surma sai kuningaks tema pojapoeg Louis XVI. Algselt populaarne, muutus ka tema 1780. aastatel laialdaselt vihatuks. Taas kord nõrga valitsejana abiellus ta Austria ertshertsoginna Marie Antoinette'iga, kelle lihtsameelsus ja eraldatud/võõrandunud Versailles' elu lubas teadmatust tõsisest liialdamisest ja laenatud raha raiskavat kasutust (siiski tuleb märkida, et Marie Antoinette oli märkimisväärselt kokkuhoidlikum kui tema eelkäijad). Prantsuse sekkumine Ameerika iseseisvussõtta oli samuti väga kulukas.
Riigi sügavates võlgades olles lubas Louis XVI Turgot' ja Malesherbesi radikaalseid reforme, kuid aadli rahulolematus viis aastal 1776 Turgot' vallandamiseni ja Malesherbesi tagasiastumiseni. Neid asendas Jacques Necker. Necker astus tagasi aastal 1781 ning asendati Calonne'i ja Brienne'iga, enne kui ta aastal 1788 taastati. Selle aasta karm talv viis laialdase toidupuuduseni ja siis oli Prantsusmaa püssirohutünn, mis valmis plahvatama.
Prantsuse revolutsiooni eelõhtul aastal 1789 oli Prantsusmaa sügavas institutsioonilises ja rahanduskriisis, kuid Valgustusajastu ideed olid hakanud levima ühiskonna haritud klassides.
Monarhid
Pärast viimast otsese Valois' liini kuningat Charles VIII Hiilgavat valitses Prantsusmaal kolm muud Kapetingide haru kuni Ancien Régime'i langemiseni aastal 1792:
Valois-Orléans (1498–1515) Valois-Angoulême (1515–1589) Bourbonid (1589–1792)
Wallenberg
Wallenberg võib tähendada järgmist:
Arhitektuuribüroo
Arhitektuuribüroo (harvem ka arhitektibüroo, arhitektuurifirma) on ettevõte, kes on palganud ühe või rohkem litsentseeritud arhitekti ja tegeleb arhitektuuri valdkonnaga.
Rafael Cabral
2003. aastal liitus ta Santose noortesüsteemiga. Santose põhimeeskonnas debüteeris ta 2010. aastal ja kerkis samal aastal klubi esiväravavahiks. Santosega tuli ta kolm korda São Paulo osariigi meistriks, võitis 2010. aastal Brasiilia karikavõistlused, 2011. aastal Copa Libertadorese ja 2012. aastal Lõuna-Ameerika superkarika.
2013. aasta juunis siirdus ta Itaalia kõrgliigaklubisse Napoli. Napolis oli ta enamasti varuväravavahi rollis, kuid olid hooajal 2014/15 klubi põhiväravavaht 2014. aasta detsembris tõrjus ta Itaalia superkarikafinaalis penaltiseerias Juventuse mängija Simone Padoini penalti, millega tuli Napoli superkarika võitjaks.
2018. aasta juulis sõlmis ta lepingu Itaalia kõrgliigaklubiga Sampdoria, kuid hooajal 2018/19 oli ta ka seal varuväravavahi rollis ja 2019. aasta augustis tema leping klubiga osapoolte kokkuleppel lõpetati.
2019. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Reading. Hooaegadel 2019/20 ja 2020/21 oli ta Readingi esiväravavaht. 2020. aastal valiti Rafael Readingi hooaja parimaks mängijaks.
2022. aasta jaanuaris naasis Rafael pärast üheksat aastat Euroopas Brasiiliasse, sõlmides kaheaastase lepingu Cruzeiroga.
Brasiilia jalgpallikoondises tegi Rafael debüüdi 30. mail 2012 mängus USA vastu. Pärast seda mängis ta Brasiilia koondises veel kaks korda.
Internetipiraatlus
Internetipiraatlus on kuriteoliik, mille käigus omandatakse ja levitatakse interneti kaudu ebaseaduslikult autoriõigusega kaitstud teoseid: arvutitarkvara, muusikat, filme, pilte, tekste, andmebaase vms.
Ehkki internetipiraatlus on koondtermin, mis hõlmab üsna erinevate teoste ebaseaduslikku omandamist ja levitamist mitmesugustel motiividel (eratarbimine, tutvumine, tulu teenimine, edasimüük), ühendab selle eri liike meetod: autoriõigusega kaitstud teoste kopeerimine ja levitamine interneti teel, kasutades tänapäevaseid tehnilisi lahendusi. Üks piraatluses levinumaid tehnikaid on P2P-võrgustikud, kus paljud kasutajad samu faile ühtaegu alla ja üles laadivad.
Ebaseaduslikult käideldavate teoste tüüpide põhjal võib liigitada internetipiraatlust tarkvarapiraatluseks, muusikapiraatluseks, filmipiraatluseks jms. Samas ei ole näiteks muusika- ja filmipiraatlus seotud sugugi üksnes internetiga. Juba enne personaalarvutite laiemat levikut võitlesid autorikaitseorganisatsioonid filmide ebaseadusliku kopeerimisega videokassettidele, muusika kopeerimisega audiokassettidele ja magnetofonilintidele. Autoriõiguste rikkumist nimetati piraatluseks juba 1603. aastal.
2011. aasta lõpus otsustas Šveitsi valitsus, et ei vaja autorikaitseseadust, kuna uuringute põhjal kulutavad inimesed piraatlusega kokku hoitud raha ikkagi meelelahutusele. Seega ei kaota meelelahutustööstus tervikuna internetipiraatluse tõttu raha ning kodanike käitumise muutmise asemel tuleb autoriõiguste omanikel turuga kohaneda.
Internetipiraatlus on äärmiselt levinud. Töös "Eesti noorte hoiakud internetipiraatluse suhtes" küsitles Annika Teder 882 noort, kellest 803 (91 protsenti) ütlesid, et on internetipiraatlusega teadlikult tegelenud. Lisaks ütles 27 vastajat (3 protsenti), et on varem internetipiraatlusega tegelenud, kuid enam ei tegele.
Internetipiraatluse õigusliku ja ühiskondliku seisundi suhtes on avaldatud vastakaid arvamusi. Muuhulgas on väidetud, et üldlevinud piraatlus on märk senise autoriõiguse aegumisest ning vajadusest seda muuta, mitte kriminaliseerida suurt osa ühiskonnast viisil, mida kunagi ei jõustata. Samuti on autoriõiguse kaitsjaid süüdistatud ebaproportsionaalsuses, kuna kohtuasjades on saanud tavaks esitada väidetava kahjuna kopeeritud teoste summaarne turuhind, mida konkreetne tarbija aga iialgi maksnud poleks ning seega ei ole see ka õiguste omaniku tegelik kahju.
Eri vaated autoriõiguse ülesannetele on infoühiskonna arenedes kujunenud niivõrd teravaks ühiskondlikuks probleemiks, et on teoste tarbijate vabaduste piiramise vastu võitlemiseks ja autoriõiguse seadustiku infoühiskonna vajadustele kohandamiseks on paljudes maailma riikides loodud piraadiparteid.
Josh Jooris
pisi|Josh Jooris 2014. aastal [[Calgary Flamesi mängijana]] Joshua Jooris (sündinud 14. juulil 1990 Burlingtonis Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana Šveitsi kõrgliigaklubis Genève-Servette.
Eesti meteoriidikraatrid
pisi|[[Põrguhaud (meteoriidikraater)|Põrguhaud on Ilumetsa meteoriidikraatritest suurim]] pisi|[[Kaali kraater on Eesti meteoriidikraatritest kuulsaim]] Eesti meteoriidikraatrid on valdavalt väiksemad löögikraatrid.
Josh Jooris
Aastatel 2010–2013 mängis ta Union College'i jäähokimeeskonnas.
Eesti meteoriidikraatrid
Teadaolevatest meteoriidikraatritest asuvad Eestis Ilumetsa meteoriidikraatrid, Kaali kraater, Kärdla kraater, Neugrundi kraater, Simuna meteoriidikraater ja Tsõõrikmäe meteoriidikraater. Samuti asub Eestis Tondiraba meteoriidijälg. Nii on Eesti maailmas tõenäoliselt esikohal avastatud impaktstruktuuride arvu poolest pindalaühiku kohta.
Josh Jooris
2013. aastal õnnestus tal saada leping NHL-i klubiga Calgary Flames. Enne seda oli ta 2011. aastal osalenud Boston Bruinsi ja 2012. aastal Vancouver Canucksi treeninglaagrites. Hooajal 2013/14 mängis Jooris American Hockey League'is (AHL) Flamesi tütarklubis Abbotsford Heat. NHL-is debüteeris Jooris 17. oktoobril 2014 mängus Columbus Blue Jacketsi vastu ja lõi selles mängus ka oma esimese värava NHL-is. Hooaeg 2014/15 jäi Joorise NHL-i karjääri ka kõige resultatiivsemaks (12+12).
Eesti meteoriidikraatrid
Eesti tuntuimaks kraatriks on u 1530–1450 eKr moodustunud 110-meetrise läbimõõduga Kaali kraater, mille juures asub veel 8 väiksemat kraatrit. See on Euroopa noorim suur meteoriidikraater ning arvatakse, et see on jätnud ulatusliku jälje ka rahvapärimusse.
Josh Jooris
2016. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu NHL-i klubiga New York Rangersiga. 12 mänguga sai Jooris liigas kirja vaid ühe värava ja ühe väravasöödu, mistõttu Rangers loobus temast. Seejärel liitus ta Arizona Coyotesiga, kus mängis kuni hooaja lõpuni. 2017. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Carolina Hurricanesiga. 2018. aasta veebruaris kaubeldi ta Greg McKeggi vastu Pittsburgh Penguinsile. Hooajal 2018/19 mängis Jooris AHL-i klubis Toronto Marlies.
Eesti meteoriidikraatrid
Suuremateks siinseteks impaktstruktuurideks on aga Kärdla ning Neugrundi kraatrid, mis on vastavalt 4- ja 9-kilomeetrilise läbimõõduga. Mõlemad on mattunud nooremate settekivimikihtide alla.
Josh Jooris
2019. aasta juunis sõlmis ta lepingu Šveitsi kõrgliigaklubiga Lausanne HC. 2021. aasta septembris siirdus ta Genève-Servette'i.
Eesti meteoriidikraatrid
Soomest on teada 12 ja Rootsist 8 kraatrit. Lätis asub 290 ± 35 miljonit aastat vana Dobele kraater.
Josh Jooris
Tema isa Mark Jooris on endine jäähokimängija, kes mängis suurema osa profikarjäärist Euroopas.
Amy Cuddy
Amy Cuddy uurimistöö teemad on stereotüübid ja diskrimineerimine, emotsioonid ja võimu tunnetamine, mitteverbaalne suhtlemine ning sotsiaalsete stiimulite mõju hormoonidele.
Amy Cuddy TED-konverentsi loeng "Your body language shapes who you are" ("Kehakeel mõjutab inimese olemust") on kehakeele mõjust mitte ainult teistele, vaid ka inimesele endale. Uurimistöö käigus tehtud katsed näitasid, et "võimupoosid" ("avatud" hoiak – käed V-kujuliselt üleval või puusas, jalad kergelt harkis ja tugevasti maha toetatud) mõjutavad testosterooni ja kortisooni taset ajus ning võivad mõjutada tegevuse tulemusi.
Talvine madisepäev
Madisepäev on püha eesti rahvakalendris 24. veebruaril.
Aerofloti lend 593
Aerofloti lend 593 oli lend Moskva Šeremetjevo lennujaamast Hongkongi Kai Toki lennujaama. Lennuk kukkus alla 1994. aasta 23. märtsil Kemerovo oblasti mägises piirkonnas, kõik pardal olnud hukkusid.
Talvine madisepäev
See on saanud nimetuse apostel Mattiase järgi, kes oli Jeesus Kristuse apostel, kelle pärast Kristuse surma 11 allesjäänud apostlit valisid endi hulka Kristuse reetnud Juudas Iskarioti asemel.
Aerofloti lend 593
Õnnetuse asjaolud
Airbus A310-304 (registreerimistähis F-OGQS, nimi: Glinka) piloodikabiinis viibinud täiskasvanud lendurid ei suutnud parandada lennuki kokpitis viibinud lenduri 16-aastase poja ekslikku tegevust lennuki juhtimisel.
Kare piimohakas
Kare piimohakas (Sonchus asper) on korvõieliste sugukonda arvatud taimeliik.
Angerja Issanda Taevaminemise kogudus
Angerja Issanda Taevaminemise kogudus on õigeusu kogudus Rapla maakonnas Kohilas, mis kasutab Angerja Issanda Taevaminemise kirikut. pisi|[[Angerja Issanda Taevaminemise kirik]] Kogudus tegutses 1894–1950 ja alustas taas tegutsemist 1993.
Koguduse esimene preester oli Vassili Olter.
1933 oli kogudusel 242 liiget.
Mihkel Ilus
pisi|Mihkel Ilus Mihkel Ilus (sündinud 28. mail 1987 Paides) on eesti kunstnik.
Ta lõpetas 2010. aastal bakalaureuseõppe Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna kultuuriteaduse ja kunstide instituudi maaliosakonnas ning 2015. aastal magistriõppe Eesti Kunstiakadeemia vabade kunstide teaduskonna maaliosakonnas.
Ta töötab Eesti Kunstiakadeemia maaliosakonnas külalislektori ja meistrina.
Looming
pisi|220x220px|Mihkel Ilus, Fassaaditööd (autoportree pingete ja painetega), 2019, Läbirääkimised / Fassaaditööd, Tartu kunstimaja, Tallinna Kunstihoone kaasproduktsioon, kuraator Siim Preiman Ta töötab sageli suuremõõtmeliste maali-installatsioonidega ja näituse ajajoone variatsioonidega. Olulise osa tema tegevusest moodustab formaadikriitika ning kaasaegse näitusekultuuri ja etenduskunsti põimimine. Ilusa praegune loomefookus asetub black boxi ja white cubei keskkondade ühisalale.
Vaskelovo
Vaskelovo (vene keeles Васкелово; soome keeles Vaskela) on küla Venemaal Leningradi oblastis Vsevoložski rajoonis. Ajalooliselt oli see ingerlaste küla, mis kuulus Vuole kihelkonda.
Külas elab 975 inimest (2017).
Küla on esimest korda mainitud 1500.
Xanthomyza phrygia
Eluviisid
Xanthomyza phrygia pesitseb eukalüpti- ja kasuariinimetsades. Ta toitub eukalüptide nektarist ja eriti pesitsusajal ka putukatest.
Meņģele mõis
Menģele mõis (saksa keeles Altenwoga, läti keeles Meņģeles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Madliena kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Ogre piirkonnas Meņģele vallas Meņģeles muiža asulas.
Ajalugu
Mõisa omanikud on olnud Mengdenid, Scheinvogelid.
Murino (täpsustus)
Murino (vene keeles Мурино) on kohanimi:
Rwanda frank
Rwanda frank (tähis FRw; ISO kood RWF) on Rwanda rahaühik. Frank jaguneb sajaks santiimiks.
Kui Rwanda 1916. aastal Belgia võimu alla sattus, võeti kasutusele Belgia Kongo frank, mis asendati 1960. aastal Rwanda ja Burundi frangiga. Praegune rahaühik on käibel alates 1964. aastast.
Esialgu võeti käibele 20-, 50-, 100-, 500- ja 1000-frangised paberrahad. 20- ja 50-frangised asendati 1977. aastal müntidega. Aastal 1978 võeti käibele 5000-frangised ja 2007 2000-frangised rahatähed. 100-frangine rahatäht asendati 2010. aastal mündiga.
Aprillis 2012 oli ühe euro kurss umbes 800 Rwanda franki.
Momoiro Clover Z
Momoiro Clover Z (ももいろクローバーZ Momoiro Kurōbā Zetto, sõna-sõnalt: 'roosa ristik Z') on 2008. aastal loodud Jaapani tüdrukutebänd.
Endised liikmed
Muud
Singlid
* aastal 2016
Albumid
* aastal 2016
Videograafia
pisi|"Ikuze! Kaitō Shōjo"
Nägemisristmik
Nägemisristmik ehk nägemisnärviristmik on (ladina keeles chiasma opticum) on ajus türgi sadula ees paiknev nägemisnärvide ja -traktide ühinemiskoht, kust saab alguse nägemiskulgla.
Nägemisristmik paikneb hüpotalamuse all.
Ken Kallaste
Ken Kallaste (sünninimi Ken Akerta; sündinud 31. augustil 1988 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (kaitsja). Ta mängib Eesti kõrgliiga klubis Tallinna FC Flora.
Flora
Kallaste alustas jalgpalli mängimist Flora noortemeeskondades. Ta veetis aega Flora tütarklubides Lelle, Pärnu Tervis ja Warrior. Kallaste tegi oma Meistriliiga debüüdi Warrioriga 12. märtsil 2006 võõrsilmängus Tartu Maagi vastu. Oma Flora debüüdi tegi ta 9. juulil 2006 kodumängus Tallinna FC Levadia vastu. Augustis 2008 saadeti Kallaste Tulevikku laenuks kuni hooaja lõpuni.
Nõmme Kalju
6. jaanuar 2010 sõlmis Kallaste kolme-aastase lepingu Nõmme Kaljuga. Aastatel 2010–2013 mängis Kallaste järjest 116 liigamängu, teenides sellega hüüdnime "Raudmees". Kallaste võitis oma esimese Meistriliiga tiitli 2012. aasta hooajal.
Zabrze Górnik
22. detsembril 2015 sõlmis Kallaste pooleteistaastase lepingu (võimalusega seda aasta võrra pikendada) Poola Ekstraklasa klubiga Zabrze Górnik. Zabrze Górnik langes kõrgliigast välja pärast 2015/16 hooaega ja 25. juunil 2016 lahkus Kallaste osapoolte kokkuleppel klubist.
Kielce Korona
27. juuni 2016 sõlmis Kallaste kahe-aastase lepingu Kielce Koronaga.
Flora
27. juulil 2020 liitus Kallaste uuesti klubiga Tallinna FC Flora, kellega sõlmiti leping 2022. aasta lõpuni.
Koondisekarjäär
pisi|260px|Ken Kallaste (sinises) ja [[Eero Markkanen Eesti-Soome sõpruskohtumisel Veritase staadionil Foto: Ave Maria Mõistlik, 9. juuni 2015 ]] A-koondise debüüdi tegi Kirs 8. novembril 2012 sõpruskohtumises Omaani vastu. Samas mängus debüteerisid veel Ilja Antonov, Karl Mööl, Andre Frolov ja Stanislav Prins.
Isiklikku
Kallaste, sünninimega Ken Akerta, on endise profijalgpalluri ja Eesti koondislase Risto Kallaste poeg. Ken Kallaste peres sündis 2012. aasta septembris tütar.
Koondis
''Uuendatud seisuga 27. juuli 2020''
Stakliškės
pisi|left|Stakliškės
Stakliškės on küla (endine alev ja linn) Leedus Prienai rajoonis, Stakliškėse valla keskus.
Külas on keskkool, postkontor, raamatukogu ja kultuurimaja. Külas tegutseb vabrik, kus valmistatakse mõdu, ka asuvad asula lähistel mineraalveeallikad. Vaatamisväärsusteks on aastal 1776 valminud katoliku kirik, selle väravad ja kabel.
Ajalugu
Küla on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1375 (Staghelisken), järgmisel korral aga aastal 1385 (Stakelisken). See tekitab küsimuse asula nime päritolust, sest tüvi staklės, mis tähendab masinat, on küll võimalik nime allikas, ent isikunimedele omane järelliide -iškės muudab taolise nime päritolu äärmiselt kahtlaseks ja ühtki taolise nime kandjat pole ka teada. Võimalik variant on veel see, et tegemist on lühema nimekujuga kas Stanislovasest või Eustachijusest, sest neid nimesid lühendati hiljem sageli Stakaseks või Stachaseks. Kuigi taoliste kristlike nimede esinemine selles piirkonnas tollel ajaperioodil on vähetõenäoline, on see siiski võimalik.
XV sajandil rajati küla juurde mõis. Aastal 1513 sai asula alevi staatuse. Aastal 1549 sai selle omanikuks Barbara Radziwiłłówna. Aastal 1586 rajati alevisse esimene kirik.
pisi|Stakliškėse vapp aastal 1791