Christine_Korsgaard
Kaks headuse eristust
Kant oli neist kahest eristusest teadlik ning kasutas neid, kuid jõudis hoopis teistsugusele tulemusele. Ta eristas tingimusteta ja tingimuslikku väärtust. "Alusepanekus kommete metafüüsikale" ütleb ta: "Maailmas, ja üldse ka väljaspool seda, ei ole üldse võimalik mõelda midagi, mida võiks pidada ilma kitsenduseta heaks, peale hea tahte.". Ta peab silmas, et hea tahe on ainus tingimusteta hea asi ja kõrgeim tingimus, millele inimeste eraeesmärgid peavad suuremalt jaolt alluma. See tahe ei pea olema ainus ja täielik hüve, vaid kõrgeim hüve ja kõigi teiste hüvede, isegi õnnelikkusesoovi tingimus. Õnnelikkus seevastu on tingimuslik eesmärk. Seega ei ole tingimustetu ja tingimusliku eristus sama mis eesmärgi ja vahendi eristus, sest õnnelikkust soovitakse kindlasti eesmärgina. Eesmärgi ja vahendi eristus on Kantil väärtustamise viisi eristus, tingimustetu ja tingimusliku eristus aga on objektiivseks hüveks olemise asjaolude (tingimuste) eristus. Asi on tingimusteta hea, kui ta on hea mis tahes tingimustes või kontekstis. Selleks peab ta oma väärtust kaasas kandma, tema väärtus peab olema temas endas, ta peab olema eesmärk iseeneses. Nii et Kanti tingimusteta väärtuse mõiste vastab seesmise headuse kui mitterelatsioonilise mõistele. Hea tahte väärtus on sõltumatu asjaoludest ja tulemustest. Kant vastandab moraalselt hea mõistusega olendi seesmist väärtust kõige muu suhtelisele väärtusele. Ainult heal tahtel on seesmine väärtus. Asi on tingimuslikult (väliselt) väärtuslik ainult teatud tingimuste puhul; mõnikord on ta hea, mõnikord mitte. Asi on objektiivselt hea, kui ta kas on tingimusteta hea või ta on tingimuslikult hea ja headuse tingimused on täidetud. "Objektiivselt hea" on otsustus reaalsete partikulaaride kohta (siin ja praegu on maailm selle asja tõttu parem paik), mitte jutt sellest, et ta on niisugust tüüpi, millesse kuuluvad asjad on tavaliselt head. Hea tahe on ainus asi, mille tõttu maailm on alati parem paik, hoolimata tagajärgedest ja saavutustest. Kui asja väärtustatakse vahendina ehk instrumentaalselt (või kui ta on seda tüüpi asi), on ta alati tingimuslikult ehk väliselt väärtuslik asi, ja selle eesmärgi headus, mille vahend ta on, on tema headuse tingimus. Sellepärast saavad instrumendid olla ainult tingimuslikult väärtuslikud. Aga kui nende headuse tingimused on täidetud, saavad nad olla objektiivselt väärtuslikud. Ka eesmärkidena väärtustatavad asjad on tingimuslikult ehk väliselt head. Näiteks õnnelikkus, mille alla Kant haarab kõik meie eraeesmärgid, on ainult tingimuslikult hea, sest hea tahe paistab olevat isegi õnnelikkuse väärimise vältimatu tingimus. Kui õnnelikkuse headuse tingimused on täidetud, on ta objektiivselt hea. Sellest arusaamiseks tuleb silmas pidada teisi juhtumeid, kus Kant tingimustetut ja tingimuslikku eristab. Kui miski on kuidagi tingitud, siis mõistus uurib selle tingimust ja omakorda selle tingimust, kuni ta jõuab millegi tingimatuni. Näiteks põhjusliku seletuse puhul ei jää mõistus rahule, kuni ta jõuab millenigi, mis seletust ei vaja, näiteks esmapõhjuseni või iseenda põhjuseni. Nii nagu asja täielikuks seletamiseks on tarvis leida selle tingimusteta esmapõhjus, on asja täielikuks õigustamiseks (näitamiseks, et see on objektiivselt hea) tarvis näidata, et kõik selle tingimused on täidetud, kuni me jõuame tingimatuni välja. Et hea tahe on ainuke tingimusteta hea asi, siis ta peab kogu maailmas oleva headuse allikas ja tingimus. Kui inimesel on hea tahe, siis tema õnnelikkus (niivõrd kui ta on vooruslik) on hea. Sellepärast ongi kõrgeim hüve, praktilise mõistuse kogu objekt, voorus ja õnnelikkus proportsioonis voorusega: koos moodustavad need kõik eesmärgid, mis on objektiivselt head, tingimusteta hüve ja eraeesmärgid, mille selle kohalolek heaks teeb. Nii et eesmärkide riik, tervik mõistusega olenditest kui eesmärkidest iseeneses ja üksikutest eesmärkidest, millest igaüks võib iseenese jaoks seatud olla, on riik, milles objektiivne hüve on täielikult realiseerunud. Kant kasutab seda headusekäsitust argumendis kategoorilise imperatiivi ühe vormeli (inimsus kui eesmärk iseeneses) kasuks. See argument teeb kindlaks hea tahte rolli väärtuse andmises hea tahtega inimese eesmärkidele. See argument näitab, kuidas Kanti õigustamisidee töötab. See on omamoodi regress tingimuste juurde, alustades eeldusest, et kui mõistusega olend teeb valiku või võtab ette teo, siis ta eeldab, et objekt on hea ja selle taotlemine on õigustatud. Vähemalt kui on olemas kategooriline imperatiiv, siis peavad olema olemas objektiivselt head eesmärgid, sest siis on olemas paratamatud teod ning seega paratamatud eesmärgid. Aga selleks, et oleks olemas objektiivselt head eesmärgid, peab olema miski, mis on tingimusteta hea ning seega saab olla nende headuse piisav tingimus. See ei saa olla kalduvuse objekt, sest kalduvuse objektidel on ainult tingimuslik väärtus, sest kui kalduvusi ja nendel põhinevaid vajadusi ei oleks olemas, siis objekt oleks väärtusetu. See ei saa olla kalduvused ise, sest mõistusega olend oleks pigem nendest vaba. See ei saa olla välised asjad, sest need on ainult vahendiks. Seega peab tingimusteta väärtuslik olema inimsus ehk mõistuspärane loomus, mida Kant määratleb võimena eesmärki seada. Enda kui mõistusega olendi pidamine eesmärgiks iseeneses on Kanti järgi inimtegevuse subjektiivne printsiip. Nähtavasti pidas Kant silmas, et me peame pidama endid võimeliseks andma väärtust objektidele, mida me valime, eesmärkidele, mida me seame, sest me peame pidama oma eesmärke headeks. Et aga iga teine mõistusega olend mõtleb oma olemasolust sellesama mõistuspärase alusega, mis käib ka minu kohta, siis me peame pidama teisi võimelisteks andma väärtust oma mõistuspäraste valikute põhjendiga ja seega eesmärkidena iseeneses. Teise olendi kohtlemine eesmärgina iseeneses sisaldab siis tema eesmärkide enda omaks tegemist, nii palju kui võimalik. Eesmärgid, mille on valinud mis tahes mõistusega olend, kellel on inimsus või mõistuspärane loomus, mis on täielikult realiseerunud heas tahtes, omandavad objektiivsete hüvede staatuse. Nad ei ole seesmiselt väärtuslikud, kuid on objektiivselt väärtuslikud selles mõttes, et igal mõistuspärasel olendil on põhjend neid edendada või realiseerida. Sel põhjusel on meie kohus edendada teiste õnnelikkust, eesmärke, mida nad valivad, ja üldiselt teha oma eesmärgiks kõrgeim hüve.