cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Blue: Electronic Nature – The Mix 2017
"Jonas Blue: Electronic Nature – The Mix 2017" on esimene kompilatsiooni album Jonas Blue poolt.
Mõlema Sitsiilia kuningriik
Mõlema Sitsiilia kuningriigi asutamine
Aastal 1501 vallutas Juan II poeg kuningas Fernando II Napoli ja taasühendas kaks kuningriiki äsjaühendatud Hispaania trooni võimu alla. Siis sündis Hispaania kuningatele tiitel Sitsiilia ja väina mõlema kalda kuningas kuni Hispaania pärilussõjani. Sõja lõppedes andis Utrechti rahu aastal 1713 Sitsiilia Savoia hertsogile, kuna Rastatti rahu aastal 1714 jättis Napoli keiser Karl VI-le. Aastal 1720 vahetasid keiser ja Savoia omavahel Sitsiilia ja Sardiinia, seega Napoli ja Sitsiilia taasühendati.
Aastal 1734 võttis Felipe V poeg Parma hertsog Carlo Austrialt Sitsiilia krooni ja sai nimeks Carlo VII & V, andes Parma oma nooremale vennale Felipele. Aastal 1754 sai temast Hispaania kuningas Carlos III ning ta andis Sitsiilia ja Napoli oma nooremale pojale, kellest sai Sitsiilia kuningas Ferdinando III ja Napoli kuningas Ferdinando IV, ning hiljem krooniti ta Mõlema Sitsiilia kuningaks Ferdinando I nime all. Lahutatuna Napoleon I poolt jäi Mõlema Sitsiilia kuningriik Bourbonide võimu alla jätkuvalt aastani 1860.
Jaanuaris 1799 vallutas Napoleon Bonaparte Prantsuse vabariigi nimel Napoli ja kuulutas kuningriigi järglasena välja Prantsusmaa vasallriigi Parthenope vabariigi. Kuningas Ferdinando III põgenes sama aasta juunini Napolist Sitsiiliase. Aastal 1806 tõukas Bonaparte, siis Prantsusmaa keiser, jälle kuningas Ferdinando troonilt ja nimetas oma venna Joseph Bonaparte Napoli kuningaks. Bayonne'i ediktiga aastal 1808 suunas Napoleon Josephi Hispaaniasse ja nimetas oma väimehe Joachim Murat Mõlema Sitsiilia kuningaks, kuigi see tähendas kontrolli ainult kuningriigi mandriosas. Kogu Napoleoni ajaks jäi kuningas Ferdinando Sitsiiliasse oma pealinna Palermosse.
Sitsiilia saarel oli kuningas Ferdinando II vastu mitmeid mässe, kuid kuningriigi lõpu tõi alles Tuhande ekspeditsioon aastal 1860, mida juhtis Itaalia ühinemise sümbol Garibaldi ning mida toetasid Savoia dünastia ja Sardiinia kuningriik. Ekspeditsiooni tulemuseks oli silmatorkav Sitsiilia armeede kaotuste seeria Garibaldi suurenevate vägede vastu. Pärast Palermo ja Sitsiilia vallutamist randus ta Calabrias ning liikus Napoli suunas, samas tungisid Marchest kuningriiki ka Sardiinia väed. Viimased lahingud olid Volturno lahing ja Gaeta piiramine, kus kuningas Francesco II oli varjul, lootes Prantsuse abile, mida ei tulnud. Viimased linnad, mis seisid vastu Garibaldi ekspeditsioonile, olid Messina (mis alistus 13. märtsil 1861) ja Civitella del Tronto (mis alistus 20. märtsil 1861). Mõlema Sitsiilia kuningriik lõpetati ja annekteeriti samal aastal asutatud uue Itaalia kuningriik poolt.
Sitsiilia aristokraatia langust Garibaldi sissetungi ajal kirjeldatakse Giuseppe Tomasi di Lampedusa novellis Leopard ja selle filmitõlgenduses.
Mõlema kuningriigi juured
pisi|150px|[[Cappella Palatina, esimese ühendaja Roger II kirik.]]
Monarhia alade üle, mis said hiljem tuntuks kui Kaks Sitsiiliat, eksisteeris ühtse kuningriigina, sisaldades poolsaare ja saare osa, juba keskajal. Normanni kuningas Roger II moodustas Sitsiilia kuningriigi, ühendades Sitsiilia krahvkonna Apenniini poolsaare lõunaosaga (siis Apuulia ja Calabria hertsogkond), samuti Malta saartega. Selle kuningriigi pealinn oli Palermo — asub Sitsiilia saarel. Riik eksisteeris sel kujul aastatel 1130 kuni 1285. Anjou dünastia kuninga Carlo I valitsusajal jagati kuningriik Sitsiilia Vespri sõjaga. Carlo, kes oli Prantsuse päritolu, kaotas Sitsiilia valdused kohalike toetusel Barcelona dünastiale, mis pärines Aragonist ja Katalooniast. Carlo jäi kuningaks poolsaare valduste üle, edaspidi mitteametlikult tuntud kui Napoli kuningriik. Ametlikult ei loobunud ta kunagi "Sitsiilia kuningriigi" nimest ja seega oli nüüd kaks kuningriiki, mis kutsusid end "Sitsiiliaks".
Aragoni ja Hispaania otsevalitsemine
pisi|left|180px|Aragoni impeerium, suurim ulatus
Paavst Bonifatius VIII poolt toetatud Caltabellotta rahuga aastal 1302 kinnitati, et kaks "Sitsiilia" kuningat tunnustasid teineteise seaduslikkust; saare kuningriigist sai siis ametlikult "Trinacria kuningriik", kuigi rahvas rääkis ikka Sitsiiliast. Lõpuks aastal 1442 jõudis Napoli kuningate Anjou liin lõpule. Alfonso V, kes oli Aragoni krooni otsevalitsemise kaudu Sitsiilia kuningas, vallutas Napoli ja hakkas mõlema kuningaks.
Aastast 1516, kui Karl V-st sai esimene Hispaania kuningas, olid nii Napoli kui ka Sitsiilia Hispaania otsevalitsemise all. See oli sel ajal, kui Karl V andis Malta ja Gozo saared, mis oli olnud neli sajandit Sitsiilia kuningriigi osa, Hospitaliitide Ordule (seejärel tuntud kui Malta ordu). Hispaania otsevalitsemise ajastu sama liini kuningate võimu all kestis aastani 1713, kui Hispaania ja mõlemad Sitsiiliad läksid Felipe V-le, kes asutas Bourbonide Hispaania haru. Lühikeseks ajaks lahutatuna, kui kaheksa aastat valitses Sitsiiliat Savoia, langesid kaks kuningriiki taas sama kuninga võimu alla pärast Haagi rahu, kui Austria kuningas Karl VI nimetati valitsejaks.
Kroonide ühendamine
pisi|140px|[[Ferdinando I (Mõlema Sitsiilia)|Ferdinando I]]
Kuningriigid vallutati Austrialt Poola pärilussõja ajal noore Hispaania printsi poolt, kellest sai siis kuningas Carlo VII. Mõlemad kuningriigid tunnistati Viini rahuga iseseisvateks ja Carlo, kui Hispaania Bourbonide kõrvalharu esindaja võimualusteks. Pärast Carlo venna Fernando VI surma lastetuna päris Carlo aastal 1759 Hispaania krooni kui Carlos III. Tema poeg Ferdinando sai siis kahe kuningriigi kuningaks nii, et säilitas need eraldi valdustena (nagu nõudsid lepingud, millega taastati Hispaania dünastia kõrvalharu võim Lõuna-Itaalia kuningriikides). Ferdinando oli väga populaarne Napoli alamklassi (lazzaroni) hulgas. Ferdinando valitsemine oli väga sündmusrikas. Lühikeseks ajaks kehtestati Napolis Prantsuse revolutsiooni toetajate poolt Parthenope vabariik; siiski võttis lazzaroni kontrrevolutsiooniline armee Napoli tagasi, et taastada kuninga võim.
pisi|left|145px|[[Joachim Murat.]]
Siiski vallutas Napoleon ainult kaheksa aastat hiljem Kolmanda koalitsiooni sõja ajal poolsaare kuningriigi ja pani oma venna Joseph Bonaparte kuningaks. Ferdinando põgenes oma teise kuningriiki Sitsiilia saarel; siin kaitses teda liit, mille ta oli varem sõlminud Ühendkuningriigi kuninga George III-ga ja peaminister Robert Jenkinsoniga. Britid kaitsesid Ferdinandot ja Sitsiilia saart Napoleoni vallutuse eest võimsa kuningliku laevastiku kohalolekuga.
Vahepeal sai mandril Joachim Murat'st teine bonapartistlik kuningas. Bayonne'i ediktiga nimetati ta "Mõlema Sitsiilia kunungaks", kuigi de facto ei valitsenud ta tegelikult kunagi Sitsiilia saart, kus asus Ferdinando, ja meile on ta tavaliselt tuntud kui Napoli kuningas. Murat vahetas tegelikult mõnda aega pooli, hüljates pärast katastroofilist Leipzigi lahingut Suure Armee püüdega säilitada oma Napoli trooni. Siiski kasvasid Viini kongressi edenedes pinged, kuna oli tugev surve taastada Ferdinandole Napoli kuningriik, samuti säilitada talle Sitsiilia kuningriik. Murat taasliitus Napoleoniga ja koos nad kuulutasid Austria keisririigile sõja, mis viis märtsis 1815 Napoli sõjani. Ferdinando ning tema liitlased Austria, Suurbritannia ja Toscana olid võidukad, taastades talle Napoli trooni. Et ära hoida edasisi Prantsusmaa püüdeid, nõustuti Viini kongressil, et Ferdinando võib kuningriigi ühendada.
Sardiinia sissetung
Ajavahemikus 1816 kuni 1848 toimus Sitsiilia saarel kolm populaarset mässu Bourbonide võimu vastu, sealhulgas iseseisvusrevolutsioon aastal 1848, kui saar oli 16 kuuks Bourbonide võimu alt täielikult sõltumatu.
Peale selle, et see toimus samal ajal, kui 1848. aasta revolutsioonid, on seal otsene side selle revolutsiooni ja Risorgimento vahel üksteist aastat hiljem.
Varad
Francesco Saverio Nitti uurimuste kohaselt oli kuningriigis 443,3 miljonit kuldliiri (umbes 65,7% kogu poolsaarel ringlevast rahast) ja see oli rikkaim teiste Itaalia riikide seas.
Tööstus
Tööstus, nagu paljudes teisteski riikides sel ajal, oli palju vähem tähtis kui põllumajandus, kuid see oli sel ajal väga hästi arenenud ja edenenud ning see oli tõesti valitsuse poolt toetatud. Üks kõige tähtsamaid tööstuskomplekse kuningriigis oli Castellammare di Stabia laevatehas, kus sai tööd 1800 töölist. Teine tähtis kompleks oli Pietrarsa masinatehas, suurim tööstusettevõte Apenniini poolsaarel, kus toodeti tööriistu, kahureid, rööpaid, vedureid. Kompleksi kuulus ka kool rongijuhtidele ja laevainseneridele ning tänu sellele koolile oli kuningriik võimeline asendama inglise personali, mis varem vajalik oli. Esimene sõukruviga aurik Vahemerel oli Giglio delle Onde, seda kasutati posti- ja reisilaevana aastast 1847.
Calabrias asusid Fonderia Ferdinandea, mis oli suur valukoda, kus toodeti suurel hulgal malmi, ning Polo siderurgico di Mongiana (rauatöötluskompleks ja relvatehas). Viimane andis tööd 2700–2800 töölisele. Sitsiilias (Catania ja Agrigento lähistel) oli hästiarenenud mäetööstus, mis keskendus väävli kaevandamisele, mis oli põhielement püssirohu tootmises. Sitsiilia kaevandused suutsid rahuldada enamuse väävli maailmanõudlusest. Riidetootmine oli keskendunud San Leuciosse (Caserta lähistel), kus toodeti eriti siidi. Basilicata piirkonnas olid ka mitmed riidetootmisettevõtted, nagu Potenzas ja San Chirico Raparos, kus toodeti puuvilla, villa ja siidi.
Toiduainetetööstus oli hajutatud üle kogu maa, ja see oli eriti keskendunud Napoli piirkonda (Torre Annunziata ja Gragnano), kust eksporditi palju pastat mitmetesse Euroopa maadesse ja Ameerika Ühendriikidesse.
Transport
18. sajandi lõpul oli maanteede seisukord kuningriigis kehv, eriti maa- ja sisepiirkondades. Selline olukord tegi kaubaveo ja kauplemise kuningriigis üpris raskeks. Riigi ajaloo viimasel kolmekümnel aastal tehti palju parandusi, kuid ükski katse ei olnud piisavalt tõhus teede üldise seisukorra radikaalseks parandamiseks.
Tehnoloogilised ja teaduslikud saavutused
Kuningriik teostas mitmeid teaduslikke ja tehnoloogilisi saavutusi, nagu esimene aurik Vahemerel (1818), ehitatud Napoli lähistel Stanislao Filosa al ponte di Vigliena laevatehases, ja esimene raudtee Apenniini poolsaarel (1839), mis ühendas Napolit ja Porticit. Siiski oli raudtee arendamine kuni Itaalia ühinemiseni väga piiratud. 1859. aastal oli kuningriigis ainult 99 kilomeetrit raudteed, võrreldes 800 kilomeetriga Piemontes. See oli nii sellepärast, et kuningriigil oli väga suur ja tõhus kaubalaevastik, mis oli võimeline kompenseerima ja asendama raudteede vajadust. Ka oli maastik lõunas peamiselt mägine, mis tegi raudteede ehitamise protsessi üpris raskeks, kuna raudteetunnelite ehitamine oli sel ajal palju raskem. Siiski ehitati esimene raudteetunnel maailmas just sinna. Teiste saavutuste hulgas väärivad märkimist esimene rippsild mandri-Euroopas (1832), esimene gaasivalgusti Itaalias (1839), esimene vulkaaniobservatoorium maailmas, l'Osservatorio Vesuviano (1841), esimesed ja tegelikud arheoloogilised väljakaevamised maailmas (antiiklinnades Pompejis ja Herculaneumis), esimene majandusteaduskond Euroopas ja esimene astronoomiateaduskond Itaalias. Esimene rauast ehitatud rippsild "Real Ferdinando" Garigliano jõel ning see ehitati Reali Ferriere tehases ja Mongiana relvatehases. Rööpad esimesele Itaalia raudteele valmistati samuti Mongianas. Kõik rööpad vanadele raudteedele, mis kulgesid lõunast kuni Bolognani, valmistati Mongianas.
Napoli oli enne 19. sajandit kõige rahvarohkem linn Itaalias ja kolmas Euroopas ning võis olla rahvaarvult 7. või 4. linn maailmas. Napoli oli ka suurima hulga trükikodadega ning samuti suurima hulga teatrite ja muusikakoolidega linn Itaalias.
Mõlema Sitsiilia kuningad
Järgnev on Mõlema Sitsiilia kuningate loend.
Bayonne'i edikt
Joachim Murat oli esimene kuningas, kes valitses 1808. aasta Bayonne'i ediktiga kuningriiki, mida kutsuti "Kaks Sitsiiliat". Kuigi ta kontrollis mandriosa, ei kontrollinud ta kunagi füüsiliselt Sitsiilia saart, kuhu tema Bourboni rivaal Napolist põgenes. Pärast Viini kongressi sai aastal 1816 Mõlema Sitsiilia kuninga tiitli Ferdinando IV. Tema ajal Napoli kuningriik ja Sitsiilia kuningriik ühendati, varem oli ta olnud nii Napoli kui ka Sitsiilia kuningas.
Mõlema Sitsiilia kuningriigi lipud
center|pisi|600px|Lipul oleva vapi kirjeldus.
Tikk (meditsiin)
Tikk on kiiresti korduv, vaplev lihasetõmblus (eriti õlgade, kaela, pea, näo piirkonnas). See võib tähendada ka tõmblustõve.
Tikid võivad avalduda afektiseisundis ning närvivapustuse ja autismi korral.
Palu kanal
Palu kanal on kanal Valga maakonnas Otepää vallas. Kanali pikkus on 1,8 km. Kanali valgla suurus on alla 10 km²
Käskjuhitavus
pisi|Mõnes [[Linuxi opsüsteemid on käskjuhitavad]] Käskjuhitavus (inglise command-driven) on informaatikas selline arvutiprogrammide ja opsüsteemide juhtimisviis, kui neid juhitakse spetsiaalsetest sõnadest või tähtedest koosnevate käskude abil.
Üldiselt on käskjuhitavad süsteemid (nt käskjuhitav tarkvara) paindlikum kui menüüjuhitav tarkvara, kuid käskude kasutamist on raskem ära õppida.
Masami Ihara
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1988–1999 122 mängu ja lõi 5 väravat.
Kaimynai kihistik
Kaimynai kihistik (inglise Kaimynai Member) on ordoviitsiumi ladestu kihistik. Seda hakkas esimesena eristama Jevlampijus Laškovas aastal 1976. Kihistik on nime saanud Kaimynai küla järgi Leedus.
Kihistiku stratotüüp on Svedasai 252 puurauk, kus kihistiku kivimid esinevad 592,2...604,5 meetril. Eestis kihistiku kivimeid ei esine, neid eristatakse Leedu kesk- ja idaosas. Kihistiku suurim paksus on 10 meetrit.
Kaimynai kihistikku liigitati varem Vormsi lademesse kuuluvaks, kuid aastal 1996 liigitas N. Sidaravičienė selle kihistu ostrakoodide fauna põhjal Nabala lademesse kuuluvaks. Kihistik koosneb hallist rohekashalli mergli vahekihtidega lubjakivist, mis sisaldab üksikuid brahhiopoodide jäänuseid.
Goran Karan
Goran Karan (sündinud 2. aprillil 1964) on Horvaatia laulja. 2000. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Horvaatiat lauluga "Kad Zaspu Anđeli".
Erakond Rahva Tahe
Erakond Rahva Tahe oli Eesti erakond, mis registreeriti 21. novembril 2018.
Erakonna asutaja Madis Sütti teatel rahastab ta parteid isiklikest vahenditest ja liikmemaksu ei ole. Registreerimiseks vajalikud 500 liiget koguti kampaania käigus, kus loositi välja nutitelefonid Samsung Galaxy. Erakonna reklaamiks on Sütt kasutanud ka talle endale kuuluvat veebitelekanalit Entusiast TV.
Erakonna maailmavaade on asutajate Madis ja Eha Süti sõnul "sõbralik-konservatiivne", üksikseisukohad on kavas selgitada välja rahvaküsitluste ja monitooringuga. Ühena esimestest selgetest seisukohavõttudest teatas erakond, et on ÜRO globaalse ränderaamistiku vastu. Erakond lubas kehtestada rahvaalgatuse, vähendada Eesti metsade raiemahte, ehitada Tallinna–Tartu maantee viie aastaga neljarajaliseks, mitte tõsta Eesti inimeste ja ettevõtete maksukoormust. Madis Sütt on võtnud seisukohad kokku järgnevalt: "Me ei ütle, et me peame Euroopast ära minema, aga mingid piirangud peab seadma. Üle tuleb korrata abielu mõiste ja vene keelt kõnelevad lapsed peavad minema eestikeelsele õppele üle. Rahva tahe on ju ilmselgelt rändeleppe vastu."
Kas erakond osaleb 2019. aasta märtsis toimuvatel Riigikogu valimistel, ei olnud ta 2018. aasta novembri lõpus veel otsustanud.
2021. aastal teatati Madis Süti liitumisest Isamaaga, temaga koos võeti vastu veel 403 uut liiget. 2021. aasta seisuga on erakond äriregistrist kustutatud.
Silavnieki
Silavnieki on küla (mazciems) Lätis Valmiera piirkonna Vaidava vallas. Küla asub Riiast 94 kilomeetri kaugusel valla lõunaosas.
Asula jääb Strīķupe jõe ja Vaidava Veskijärve kaldale. Külas on Dzirnavkalni bussipeatus.
Silavnieki jääb Gauja rahvusparki.
Aastal 2000 oli külas 5 elanikku. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.
Evi Pihu
Evi Pihu (aastani 1961 Ellermaa, 1961–1999 Pihu, aastast 1999 Eller/Ellermaa; sündinud 9. märtsil 1935 Paasvere vallas Virumaal) on eesti bioloog.
Elulugu
Evi Pihu on väiketalupidaja tütar. Ta on lõpetanud 1954. aastal Väike-Maarja Keskkooli, 1959. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (bioloogiaosakonna) ja 1965. aastal aspirantuuri. Bioloogiakandidaat (1974, Zooloogia ja Botaanika Instituudi (ZBI)), väitekiri "Peipsi-Pihkva järve haugi ja ahvena toitumisest ning kalamajanduslikust tähtsusest".
Ta töötas aastatel 1965–1991 Zooloogia ja Botaanika Instituudi noorem- ja vanemteadurina. 1991. aastast pensionil.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: kalade, eriti röövkalade toitumine Eesti järvedes; putukate areng ja füsioloogia. Selgitanud rööv- ja lepiskalade toitumissuhete ja bioloogia tähtsust Eesti suurjärvedes, esitanud originaalse meetodi röövkalade neelatud saakloomade pikkuse taastamiseks. 60 teadustrükist.
Isiklikku
Aastatel 1961–1999 oli ta abielus Ervin Pihuga.
Saka vasallilinnus
Saka vasallilinnus (saksa Sackenhausen) oli keskajal Kuramaa piiskopkonnas asunud väikelinnus, mis tänapäeval jääb Lätisse Kuramaale (Kurzeme) Pāvilosta piirkonda Saka valda (Sakas pagasts), Tebra jõe paremkaldale kohas, kus jõgi ühineb Durbe jõega Saka jõeks, mis voolab edasi Läänemerre. Linnusease paikneb Tebra vanal jõelookel, mis tänapäeval moodustab väikse poolsaare; kunagi oli seal jõe vasakkallas.
Nimekujud
Pavilosta on lätikeelne variant baltisaksa kohanimest Paulshafen, mis märkis vanast Saka sadama- ja linnusekohast piki Saka jõge mere poole jäävat uut sadamat. Varem kandis kaluriküla nime Āķagals
Maakonna nime "Piemare", kuhu kuulus väidetavalt Saka ümbrus, ei mainita tegelikult mitte üheski ajaloolises dokumendis ja on ilmselt juba esimese Läti Vabariigi aegsete ajaloolaste fantaasia vili. Tõenäolisem on seda seostada 1230 aastal mainitud ja Venta jõest lääne poole (vasakkaldale) jääva Saggara maakonnaga.
Asukoht ja paiknemine
Linnus jääb merest jõge mööda u 6,5–7 km (1 saksa miil) ülesvoolu, jõe hargnemiseni Tebra ja Durbe jõeks. Jõeharu vahel oli muinasajal ka Saka puitlinnus, mille kohal praegu asub Saka luteri kihelkonnakirik ja kus asus ka muinaskihelkonna keskus. Keskaegne kivilinnus jääb sellest 250 m põhja poole vanale jõepoolsaarele, milleni viib ka teerada ja jalgsild üle Tebra jõe. Muinasajal ei ulatunud kuralaste asustus otse rannikuni vaid paiknes pideva rüüsteohu tõttu merelt sügavamal sisemaal, kuhu pääsemiseks oli kõige hõlpsam purjetada veidi jõgesid või laguune (nagu näiteks Liibavi juures Grobinasse) mööda ülesvoolu. Seal asetsesid linnuse kaitse all kurelaste külad.
Ajalugu
Muinasajal jäi paikkond arvatava liivlaste ja kurelaste Piemare (oletatavasti läti-ladina ühendtõlkes "mereäärne") maakonna Saka kihelkonda (Kiligunde Saceze või Saccze).
1234 asutas järgmine paavsti legaat Modena Wilhelm Kuramaa piiskopkonna ja määras piiskopiametisse Engelberti. Kurelased hakkasid aga leedulaste õhutusel mässama pärast mõõgavendadele hävitavat ja saatuslikku Saule lahingut. 1245 korraldasid riialased suure sõjakäigu kurelaste vastu ja vallutasid taas nende maa; arvatavasti piiskopkonnale määratud alad. 1242–1247 allutas Liivimaa ordu järkjärguliste aktsioonidega endale oma piirkonna ja ehitas sinna 1245. aastaks ühe oma hilisema pealinnuse – Kuldiga ordulinnuse esialgse kavatise. On säilinud pärimus, mille järgi pärast seda, 1248. aastal tahtis ordu Sakasse linnust ehitada, kuid sõjakad kuralased segasid taas plaani ära.
1253, 4. aprillil, kui Liivimaa ordu meistri Eberhard von Seyni ja Kuramaa piiskopi Heinrichi vahel Kuldigas Kuramaad jaotati, jäi Saka piirkond (Sacken) Kuramaa piiskopile. Tegemist oli kolmeks lahustükiks jaguneva Kuramaa piiskopkonna kõige läänepoolsemal, Läänemere äärsel territooriumil oleva linnusega. Kuramaa piiskopkonda ümbritsesid kõigist külgedest Liivimaa ordu maad, ainult kõige lõunapoolsema Aizpute-Embute lõunapiir käis vastu Leedu Suurvürstiriiki. Saka-Cirava lahustükil asetses hiljem 3 vasallilinnust: Saka, Cirnava ja Dzintare. Kuid juba tollase maadejagamise ajal anti maid kohe ka lääniks: Saka piirkonda jäid valitsema orduvend Walther ja piiskopivasall Nicolaus Kursch. Viimane tegutses ka kohaliku kura keele tõlgina.
Ajad olid ikkagi aga veel ärevad. Piiskopivõim oli nõrk ja tuli toetuda enamjaolt ikkagi ordu sõjalisele jõule, mis seadis muidugi piiskopi ordust otsesõltuvusse. Suurem rahu saabus Kuramaale alles 1260. aastate II poolel.
1291 jaotas piiskop muust piiskopkonnast eraldi olevat Saka lahustükki läänideks.
Tänapäeva Läti ajaloolased paigutavad linnuse rajamisdaatumi 13. sajandi lõppu, kuna ühe dokumendi järgi tuleb välja, et 1305. aastal eksisteerisid juba nii Saka (castrum Sacke) kui ka (Ciravaga seotud) Dzintare vasallilinnused (..castrum Zintere cum pertinentis suis). Tõsi küll, algselt olid need siis ilmselt piiskopi poolt kurelaste vanadesse puidust muinaslinnustesse asutatud piiskopilinnused. Üriku tekst ise kõlab nii: Kuramaa piiskop Burhard, toompraost Berthold ja kogu Toomkapiitel, tulles vastu ordumeistri, maamarssali (sõjavägede ülemjuhataja), komtuur Hoyeri, Kuldiga komtuuri Rudolfi, ordumeistri kapellaani Werneri, Kuldiga foogti Reinfriedi ja teiste orduvendade soovile läänistab ühiselt Heinrich Helmedele, Bernhard Gangile, Konrad Meyemile ja Theodorich Schperlingule ning viimase emapoolsetele sugulastele Theodorich ja Friedrich Ringstedile Saka ja Dzintare linnused piirkondadega, välja arvatud Prusieniki ja Karkli vakused, ning piiskopile kuuluv osa Adzest, tingimusega, et eelpoolmainitud vasallid asuvad nendesse kohtadesse elama 4 aasta jooksul, vastasel korral kaotab läänikiri kehtivuse. Kirjast nähtub ka kuivõrd tugevalt oli piiskopkond sõltuvuses ordust, seda enam, et ametlikult oli terve Toomkapiitel inkorporeeritud Saksa ordusse.
Vanna
Ivana Ranilović-Vrdoljak (esinejanimega Vanna; sündinud 1. septembril 1970) on Horvaatia laulja.
Saka vasallilinnus
Ajalugu
1360 andis Kuramaa piiskop Johann Saka mõisa lääniks vendadele Alvin ja Heinrich von Jadingenile.
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu on kalmistu Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Põltsamaa linnas Jõgeva maakonnas. Kalmistu jääb kunagisest mõisakeskusest linnulennult umbes ühe kilomeetri kaugusele idakirdesse.
Vanna
2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Horvaatiat lauluga "Strings of My Heart".
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu
Ajalugu
Kalmistu rajasid Uue-Põltsamaa mõisa tollased omanikud Lilienfeldid umbes 1770. aastate algul, kui Põltsamaa mõis jagati Uue- ja Vana-Põltsamaa mõisaks ning Uue-Põltsamaa mõisas ehitati välja uued hooned. Esimene matus uuel kalmistul toimus 1771. aastal.
Arezzo lennujaam
Arezzo Molin Bianco lennujaam on lennujaam Itaalias Toscana maakonnas Arezzo provintsis, 2,5 km kaugusel Arezzo keskusest edelas, Molin Bianco fraktsiooni territooriumil.
Saka vasallilinnus
Ajalugu
1386. aasta lähedale oletasid vanemad baltisaksa ajaloouurijad ühe säilinud keskaegse üriku järgi linnuse asutamise Sakas (...in regione dicta Sacken). Selles ürikus läänistab piiskop Otto Saka Arnoldile Lindalest (Arnoldus dictus Lyndale) Durbe lähedalt, koos õigusega oma äranägemise järgi seda mõisat müüridega kindlustada (mit muren, na sinem wolgefallen). 1395 on läänimeest kutsutud juba Saka Arnoldiks (Arnoldus de Sacken). Linnus omas piiskopkonnale ka strateegilist tähtsust, kuna suuremad kaubakoged said sõita merelt kuni linnuseni. Siin laaditi kaubad väiksematesse paatidesse ja veeti mööda Tebra jõge ülesvoolu piiskopkonna ühte keskusse Aizputesse (Hazenpoth), kus asus Kuramaa piiskopkonna Toomkapiitli linnus. Saka sadamasse tuli laevu isegi Hollandist. Baltisaksa ajaloolased paigutavad linnusekoha mererannikust u 4 km ülesvoolu asuva hilisema Upesmuiža mõisa (Sackenhausen) juurde, kuna see ilmselt pidi kaitsma sadamat. Tollal võis uus sadamakoht asuda juba jõesuudme lähedal, kus ta asetses hiljemgi.
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu
Ajalugu
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistule on arvatavasti maetud 28 lahkunut. Praegu pole see kalmistu kasutusel.
Saka vasallilinnus
Ajalugu
1478-1519 on Kuramaa piiskopkonna Embute foogtina (haldas linnust ja linnusepiirkonda) mainitud Heinrich von Sackenit.
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu
Ajalugu
Lähestikku asuvad Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu ja uus kihelkonnakalmistu moodustavad alates 1997. aastast ühise riikliku kultuurimälestise – Põltsamaa kalmistu. Nende vahele jääb eraldi kultuurimälestisena Põltsamaa II maailmasõja matmispaik, kuid nendel mälestistel on ühine kaitsevöönd.
Saka vasallilinnus
Ajalugu
1506 elas linnuses piiskop Heinrich ja andis siin välja mõningaid dokumente. Võimalik, et sellal kuuluski linnus uuesti otse piiskopile.
Uue-Põltsamaa mõisa kalmistu
Kalmistu kabel
Kalmistu idaosas paikneb matusekabel, mis on ehitatud umbes 19. sajandi keskel (ehitusmeister Johann Mühlhausen). Kabeli torni lühendati 1916. aastal. Praegu on kabel kasutuses matmistarvete hoiukohana.
Saka vasallilinnus
Ajalugu
1522 said linnuse valdajateks Pommerist sisserännanud Ostenite aadlisuguvõsa, kes võtsid omale paiga järgi ja vanu Liivimaa traditsioone arvesse võttes lisanimeks Sackenid. Osten-Sackenitele kuulus linnus 1714. aastani. Samas arvatakse, et jõeäärne ala, kuhu hiljem rajati Upesmuiža mõis (Sackenhausen), kuulus juba 15. sajandil Sackenite nimelisele perekonnale.
1544 on Embute foogti ametikohal Heinrichi pärijana olnud Sander von Sacken, nimetatud Osteniks (Sander von Sacken, genannt von der Oest).
1560. aasta paiku ehitati Saka muinaslinnuse asemele ja sadamakoha juurde kihelkonnakirik. Kiriku sisemus on kaunistatud ka vana laevamudeliga, mis on nime saanud meremeeste kaitsepühaku Nicolause järgi.
1599, Poola-Rootsi sõja ajal, teistel andmetel 1660 Oliva rahutingimuste järgi, uputasid rootslased laevaliikluse takistamiseks Saka jõel selle jõesuhu kividega täidetud paate.
1660, Poola-Rootsi sõja ajal, kui linnuses viibis Rootsi garnison, ründasid Poola armeesse kuuluvad Kuramaa ja Piltene jalaväeroodud komandör Bergi juhtimisel linnust. Pärast suurtükkidest tulistamist ja pikemat piiramist esitati kaitsjatele ettepanek alistumiseks. Linnust kaitsnud Rootsi jalaväeroodu ja Kuramaa rootsimeelseid mõisamehi juhtis kolonel Fabian Ernst Sacken, kes ettepaneku järsult ja solvavate fraaside saatel tagasi lükkas. Linnust tulistati nüüd uuesti suurtükkidest ja lõpuks see vallutati. Kõik kaitsjad raiuti puruks, linnusekomandandi hukkas tema oma poolameelne vend. See pidi olema tulevikus õpetuseks, et keegi ei annaks ära oma peremeest ja kodumaad (Poola kuningat ja Rzeczpospolitat). Linnus sai sõjategevuses tugevasti kannatada ja seda enam ei taastatud, põhjalikult laastati ka ümbruskond.
19. sajandi kirjelduste järgi polnud linnusest maa peal enam nähtavaid jälgi.
Ehitus
Armin Tuulse liigitas Saka ehituslikult väiksemate vasallilinnuste ja vaba laagerkastelli hulka kuuluvaks. Viimaseid oli just Kuramaal eriti palju. Jõekäärus olev "poolsaar" on mõõtmetega ligikaudu 150*90 m. Rusukünkas paljastuvate mõnede vundamendimüürilõikude järgi saab öelda, et linnus oli nelinurkne ja ehitatud tahumata põllukividest, asetses nurkadega põhiilmakaarte suundades ja oli küljepikkusega u 28*28 m. Läänepoolses otsas, ilmselt kastelli edelaküljel asetses 8 m laiune elamiseks püstitatud pikkhoone. XIX sajandil ehitati sinna peale kabel, mis hiljem lammutati. Linnuse väljanägemisest pole midagi teada, kuna mingeid plaane ega joonistusi pole sellest säilinud. Kui linnusekoha juurde praegu üle väikse silla viiv jalgrada järgib keskaegset teekohta, siis asetses sissepääs lossi selle lõunaküljes.
Seisukord tänapäeval
Linnuse territooriumil vanas jõekäärus on alles vaid väike rusuküngas "poolsaare" lõunaosas. Arheoloogilisi väljakaevamisi pole seal tehtud. Võimalik, et Saka puhul on tegemist kahe eraldi kindlustatud ehitisega - linnusega jõgede ühinemiskohal ja kindlustatud mõisamajaga sealt 5 km allavoolu.
Väljas
Väljas on eesti perekonnanimi.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Väljas 36 mehel ja 28 naisel. Perekonnanimede levikult on Väljas meeste puhul 3189. ja naiste puhul 4849. kohal. Nimi on levinuim Hiiu maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 5,24.
ATF Dingo
ATF Dingo (saksa keeles Allschutz-Transport-Fahrzeug (ATF) Dingo) on Saksamaal valmistatud soomusautode sari. V-kujulise ja miinikindla (Mine Resistant Ambush Protected) kerega auto on ehitatud Mercedes-Benz Unimogi (Unimog 437.4 ehk U5000) alusvankrile ja viimasel on mootoriks MB OM 904 LA III/1. Kaitseks on MEXAS (Modular Expandable Armor System), mille tootjaks on Rheinmetall Protection Systems GmbH.
Ajalugu
2022. aasta novembri seisuga oli Ukraina dessantvägede kasutuses.
Tsellulaas
Tsellulaasid (EC 3.2.1.4) on grupp ensüüme, mis katalüüsivad tselluloosi hüdrolüüsi.
Peamised tsellulaaside produtseerijad looduses on mikroseened. Lisaks toodavad tsellulaase ka mõned bakterid ja algloomad (nt Epidinium ecauda). Mikroobid toodavad tsellulaase, et lagundada tselluloosi neile omastatavateks suhkruteks, peamiselt glükoosiks. Kuna tselluloosi (mis tavaolekus vees ei lagune) hüdrolüüs looduses on võimalik ainult rea erineva toimemehhanismi ja substraadispetsiifikaga ensüümide koosmõjul, siis mõistetakse nimetuse "tsellulaas" all kogu tsellulolüütilist süsteemi. Tsellulolüütiline süsteem hõlmab lisaks "tõelistele" tsellulaasidele ka hemitsellulaase ja pektinaase, aga ka madalmolekulaarsetel substraatidel aktiivseid ensüüme (nt β-glükosidaas). (See on tingitud asjaolust, et tselluloosi molekulid on tihedalt seotud hemitselluloosi ja ligniini molekulidega ja ensüümid-tsellulaasid ei pääseks ilma hemitsellulaasideta ja teiste abistavate molekulideta tselluloosi molekulide ligi.) Üks kõige enam uuritud tsellulaaside produtseerija on filamentne pehmemädanikseen Trichoderma reesei, kes tänu kõrgele tsellulaaside produktsioonile on peamine tsellulaaside tööstuslikul tootmisel kasutav mikroorganism.
Glükosiidse sideme hüdrolüüs
Tsellulaasid kuuluvad glükosüülhüdrolaaside hulka ja katalüüsivad β-1,4-glükosiidse sideme hüdrolüüsi tselluloosiahelas. Tselluloosiahel lagundatakse hüdrolüüsi käigus lahustuvateks tsellooligosahhariidideks, peamiselt tsellobioosiks. (Tsellobioos on disahhariid ja koosneb kahest glükoosimolekulist, mis on ühenduses keemilise sidemega hapniku aatomi kaudu.)
Tsellulaasid jagatakse kahe mehhanismi järgi konfiguratsiooni retensiooniga või inversiooniga töötavateks ensüümideks. Glükosiidse sideme hüdrolüüsi katalüüsivad kaks glükosüülhüdrolaaside aktiivtsentris paiknevat aminohappe jääki, millest esimene käitub vastavalt retensioonile kui happekatalüsaator ja protoneerib ehk annab prootoni glükosiidsele hapnikule, teine käitub aga kas nukleofiilina ja ründab C1 poolatsetaalset süsinikku või üldise aluskatalüsaatorina ja deprotoneerib nukleofiilse vee molekuli. Retensiooni korral, kui nukleofiiliks on teine katalüütiliselt aktiivne aminohape, toimub glükosiidse sideme hüdrolüüs ensüüm-glükosüül-vaheühendi kaudu, mis teises etapis hüdrolüüsitakse vee molekuli poolt. Sel juhul säilitab C1 süsinikuga seotud β-OH rühm oma algse β-asendi. Inversiooni puhul on nukleofiiliks vee molekul ja toimub sideme hüdrolüüs ühes etapis ja C1-süsinikuga seotud OH-rühm läheb β-asendist α-asendisse.
Jaotus toimemehhanismide järgi
Tsellulaasid jagatakse sarnaselt teiste polümeersel substraadil töötavate ensüümidega neile iseloomuliku toimemehhanismi järgi peamiselt ekso- ja endoensüümideks: Avastati algselt seoses kitiini lagundamisega, kuid hilisemal uurimisel selgus, et lagundavad ka tselluloosi. Need ensüümid teevad katkeid kristallilise tselluloosi ahelatesse oksüdatiivset mehhanismi kasutades ning vajavad divalentsete metalliioonide kui ka välise elektroni doonori osalust.
Tsellulosoom
Tsellulolüütilised ensüümid võivad olla komplekseerunud, moodustades multiensüümkompleksi – tsellulosoomi, või mittekomplekseerunud. Mittekomplekseerunud tsellulaasid vabastatakse mikroorganismide poolt iseseisvalt rakuvälisesse keskkonda, tsellulosoomid eksisteerivad aga vaid raku välispinnaga seotult. Tsellulosoomid võivad sisaldada lisaks tsellulaasidele ka erinevaid hemitsellulaase. Erinevalt mittekomplekseerunud ensüümidest, mis on iseloomulikud mikroseentele ja aeroobsetele bakteritele, on tsellulosoomid omased anaeroobsetele bakteritele (nt Clostridium thermocellum).
Struktuur
Mittekomplekseerunud tsellulaasid koosnevad valdavalt kahest domeenist: suuremast katalüütilisest domeenist ja väiksemast tselluloosile seondumise domeenist. Katalüütilises domeenis paiknevas ensüümi aktiivtsentris toimub glükosiidse sideme hüdrolüüs. Tselluloosile seondumise domeeni peamine teadaolev ülesanne on ensüümi kinnitamine tselluloosi pinnale. Nimetatud kaks domeeni on omavahel ühendatud peptiidse linkeriga, mis on tugevalt 0-glükosüleeritud. Lisaks sellele, et linker ühendab kahte domeeni omavahel, on näidatud ka linkeri seondumist tselluloosiga, mistõttu oletatakse, et linker võib osaleda otseselt ka tselluloosi lagundamise protsessis.
Biotehnoloogilised väljundid
Mikroobide toodetavad tsellulaasid leiavad laialdast rakendust tööstuses, peamiselt tselluloosi lagundamise eesmärgil. Tänu üleekspressioonile on märgatavalt suurendatud mikroorganismide poolset tsellulaaside tootlikkust, mistõttu on odavnenud ka tsellulaaside kasutamine. Järgnevalt on toodud peamised valdkonnad, kus tsellulaase kasutatakse.
Paberi- ja tselluloositööstus
Tsellulaasidega töötlemist kasutatakse paberitööstuses kombineerituna mehaanilise töötlusega. Viimasega võrreldes võimaldab biomehaaniline töötlus saada parema kvaliteediga paberit ning säästa energiat kuni 40%. Tselluloosi "peenestamine" tsellulaaside abil võimaldab saada peenekoelisemat ja elastsemat paberit ning tagab ka paberi parema võime pleegituda. Lisaks kasutatakse tsellulaase koos hemitsellulaasidega ka vanapaberi ümbertöötlusel trükivärvi eemaldamise etapis. Sel viisil trükivärvi eemaldamine võimaldab kemikaalidega töötlusega võrreldes vältida nii paberi kolletumist kui ka vähendada ka kemikaalide kasutamisega kaasnevaid keskkonnariske.
Tekstiilitööstus
Tsellulaase kasutatakse tekstiili märgtöötlusel, eeskätt tselluloosi sisaldavate materjalide viimistlemisel. Tavapärane teksade kivipesu hõlmab esmalt tärklise katte eemaldamist amülaasidega töödeldes, misjärel kulutatakse riiet masinpesul koos pimsskiviga. Traditsioonilisel viisil töötlemise käigus jäävad riide külge hõõrdumise käigus tekkinud väikesed kiud, mis muudavad riide pärast pesu topiliseks. Alternatiivina traditsioonilisele kivipesule kasutatakse aga tsellulaaside vahendatud "kivipesu", mis kahjustab teksariiet vähem. Tsellulaasid lagundavad puuvillase teksariide ja ka muu tselluloosi sisaldava tekstiili pinnakihilt riidekiu otsi, mistõttu värvaine eemaldub osaliselt. Tsellulaasidega töödeldud riie on pehmem, siledam, värv säilib kirkam ning tänu väiksemale energia- ja veekulule on töötlus ka keskkonnasõbralikum.
Bioetanooli tööstus
Tsellulaaside üheks perspektiivsemaks kasutusvaldkonnaks tulevikus on nende rakendamine teise generatsiooni bioetanooli tootmisel. See on ka hetkel enim uuritud tsellulaaside kasutusvaldkond. Teise generatsiooni bioetanooli tootmise toorainena kasutatakse peamiselt põllumajanduse-, puidu- ja metsatööstuse jääke. Tsellulaase koos hemitsellulaasidega on võimalik kasutada taimse biomassi suhkrustamise etapis alternatiivina happelisele hüdrolüüsile. Erinevalt happelisest hüdrolüüsist kasutatakse ensümaatilise hüdrolüüsi korral "pehmemaid" reaktsioonitingimusi, mistõttu ei teki järgnevaid etappe pärssivaid kõrvalühendeid ning samuti on ensümaatiline hüdrolüüs võrreldes happehüdrolüüsiga kordades keskkonnasõbralikum. Biomassi efektiivsema hüdrolüüsi nimel toimub tänapäeval intensiivne tsellulaasisegude parendamine. Eesmärgiks on muuta teise generatsiooni bioetanool fossiilsete mootorikütustega konkurentsivõimeliseks.
Toiduainetööstus
Tsellulaase kasutatakse puu- ja juurviljamahlade, aga ka veini ja õlle tootmisel. Tsellulaaside kasutamisel koos hemitsellulaaside ja pektinaasidega on võimalik suurendada nii toorainest kättesaadava mahla kogust kui ka tõsta jookide kvaliteeti. Ensüümide kasutamine mahlatootmisel võimaldab parandada mahla värvi, aroomi, maitset ja läbipaistvust ning pikendab säilivust. Lisaks kasutatakse samade klasside ensüüme mis mahla tootmisel ka kõrge kvaliteediga oliiviõli tootmisel. Tööstuslikult toodetud ensüümisegude kasutamine võimaldab suurendada oliividest saadava õli hulka ning antioksüdantide ja E-vitamiini sisaldust, lisaks parandada oliiviõli aroomi ja maitset ning pidurdada rääsumist. Tsellulaase kasutatakse ka toiduvärvide – karotenoidide – tootmisel. Karotenoidid on looduses laialt levinud värvipigmendid, mis annavad taimedele punase, oranži ja kollase värvi. Tänu looduslikule päritolule, mittetoksilisusele, laiale värvispektrile ja nii vesi- kui rasvlahustuvatele pigmentidele on karotenolidid toiduainetööstuses hinnatud värvained. Tsellulaase ja pektinaase kasutatakse karotenoide sisaldavate viljade (näiteks apelisinikoor, bataat, porgand) rakukestade lagundamiseks, misjärel vabanevad karotenoidid neile omaselt kompleksis valkudega. Selline seotud kompleks kaitseb pigmente oksüdeerumast, mistõttu looduslik värv säilib paremini. Samuti ei sadestu mittevesilahustuvad pigmendid välja, kuna on vees lahustuvate valkudega kompleksis.
Põllumajandus ja loomakasvatus
Silo ja kuivsööda töötlemine tsellulaaside, hemitsellulaaside ja pektinaasidega suurendab loomasööda toiteväärtust ja seeditavust. Tsellulaasidega on võimalik lagundada söödas sisalduvaid mitteseeditavaid ühendeid lihtmaoga loomadele kergesti seeditavateks. Näiteks on näidatud, et söödas leidub loomadele mitteseeditavaid tärkliserikkad ühendeid, mis on toiduks jämesoole patogeenidele. Selliste ühendite lagundamine võimaldab ennetada jämesoole patogeenide kasvu ja nende põhjustatud seedetrakti haigusi, samuti suurendada loomasööda toiteväärtust.
Tsellulaasidel on omadus parandada mulla kvaliteeti ja vähendada taimede sõltuvust mineraalväetistest. Eksogeense tselluloosi lisamine võib kiirendada mullas oleva tselluloosi lagunemist, seega võib eksogeensete tsellulooside kasutamine tõhustada põhu lagunemist ja suurendada sellega mulla viljakust.
Pesuvahendid
Tsellulaaside lisamisega pesupulbritele saab suurendada tselluloosikiude sisaldavate kangaste värvi erksust, koevust ja mustuse eemaldumist. Aluselised tsellulaasid, lisatuna pesupulbrile, seostuvad selektiivselt tsellulloosikiududega ning aitavad koostöös traditsiooniliste ensüümidega (proteaasid, lipaasid) tselluloosikiudude vahelt mustust eemaldada. Lisaks, lagundades tselluloosikiududest kulumise/kulutamise tagajärjel välja ulatuvaid tselluloosiahelaid, väheneb tsellulaaside toimel riide topilisus ja suureneb värvierksus.
Pavel Voicu
pisi|Pavel Voicu (2019) Pavel Voicu (sündinud 29. jaanuaril 1973 Măcăreștis) on Moldova poliitik. Ta oli 8. juunist 2019 kuni 14. novembrini 2019 Moldova kaitseminister. 14. novembrist 2019 kuni 5. augustini 2021 oli ta Moldova siseminister.
Koroonapandeemia Lõuna-Aafrika Vabariigis
Koroonapandeemia Lõuna-Aafrika Vabariigis on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud kiiresti leviva SARS-CoV-2 koroonaviiruse põhjustatud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Pavel Voicu
Ta sündis aastal 1973 Măcăreștis Ungheni rajoonis. Ta õppis aastatel 1990–1995 Ștefan cel Mare nimelise Suceava ülikooli (asub Suceavas Suceava maakonnas Rumeenias) õigusteaduskonnas, spetsialiseerudes kriminaalõigusele. Aastatel 2006–2007 täiendas ta end Moldova Vabariigi presidendi avaliku halduse akadeemias, põhiseaduse alal, saades magistrikraadi õigusteaduses. Aastatel 2010–2014 oli ta Moldova Teaduste Akadeemia Õigus- ja Poliitiliste uuringute Instituudi doktorant.
8. juunist 2019 kuni 14. novembrini 2019 oli ta Moldova kaitseminister. 14. novembrist 2019 kuni 5. augustini 2021 oli ta Moldova siseminister.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on üks laps. Tema emakeel on rumeenia keel, veel valdab ta vene ja prantsuse keelt.
Koroonapandeemia Lõuna-Aafrika Vabariigis
Esimene nakkusjuhtum tuvastati 5. märtsil 2020 Itaaliast naasnud meesterahval.
13. detsembril 2021 anti teada 69-aastase president Cyril Ramaphosa nakatumisest.
4. kaardiväe tankidiviis
4. tankidiviis (vene keeles 4-я гвардейская танковая ордена Ленина Краснознаменная Кантемировская дивизия имени Ю. Андропова) 1. kaardiväe tankiarmee osa.
Tuntud ka kui Kantemorovi tankidiviis. Nõukogude ajal oli see 'õukonnadiviis', mis osales paraadidel Moskvas.
Hal Holbrook
pisi|Hal Holbrook (2007) Harold Row Holbrook (17. veebruar 1925 Cleveland – 23. jaanuar 2021 Beverly Hills) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Karjäär
Pärast sõjaväeteenistust Newfoundlandis II maailmasõja ajal õppis Holbrook Ohio osariigis Granville'is Denisoni ülikoolis. Hiljem siirdus ta New Yorki ja õppis näitleja Uta Hageni juures. 1950. aastatel astus ta üles CBS-i seebiseriaalis "The Brighter Day".
Ta võitis oma esimese Emmy 1971. aastal töö eest NBC draamasarjas "The Bold Ones: The Senator" ja võitis veel kaks auhinda komandör Lloyd Bucheri mängimise eest 1973. aasta telefilmis "Pueblo", mis rääkis USA spioonilaeva tabamisest Põhja-Korea poolt aastal 1968.
Emmy võitis ta ka USA president Abraham Lincolni kehastamise eest minisarjas. Muuhulgas astus ta üles ka telesarjades "West Wing", "The Sopranos", "Bones", "Grey's Anatomy" ja "Hawaii Five-0".
Filminäitlejana oli Holbrook tuntud peamiselt Deep Throati rolliga filmis "All the President's Men" (1976), aga tegi rolle ka filmides "Magnum Force" (1973), "Capricorn One" (1978), "The Fog" (1980), "Wall Street" (1987), "The Firm" (1993), "Into The Wild" (2007), "Water for Elephants" (2011) ja "Lincoln" (2012).
Enim kuulsust tõi Holbrookile Ameerika kirjaniku Mark Twaini kehastamine nii teatrilaval kui ka televisioonis. Ta pälvis selle rolli eest Broadway laval 1966. aastal Tony auhinna ja 1967. aastal esimese oma kümnest Emmy nominatsioonist. Oma pika karjääri jooksul võitis Holbrook viis Emmyt.
Ta jätkas Twaini kehastamist ka 1990. aastatel, astudes üles Broadwayl ja enam kui 2200 korral mujal riigis. "Mark Twain on põhjus, miks ma hommikul voodist üles saan," ütles Holbrook 2014. aastal.
2008. aastal sai 82-aastaselt temast vanim näitleja, kes kunagi Oscarile nomineeritud. Nominatsiooni pälvis ta parima kõrvalosa eest filmis "Into the Wild". Tema rekordi ületas 2018. aastal Christopher Plummer, kes võitis samas kategoorias auhinna 88-aastaselt.
Isiklikku
Harold Holbrook oli kolm korda abielus. Oma kolmanda abikaasa Dixie Carteriga abiellus ta 1984. aastal. Halbrook jäi leseks 2010. aastal. Holbrookil oli kolm last, kaks kasutütart ning kaks lapselast ja kaks kasulapselast.
Kuuliidrik
Kuuliidrik (Coenagrion lunulatum) on kiililiste seltsi kuuluv putukaliik. Ta on levinud Euraasia põhjaosas ning kohati ka Lõuna- ja Lääne-Euroopas. Eestist on leitud peamiselt lõuna- ja idaosast.
Elmen
Elmen on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Reutte ringkonnas. Vald asub 976 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 29,6 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 373 inimest.
Elmen asub peateest eemal Lechi paremkaldal.
Jan Magnussen
thumb|Jan Magnussen 2009. aastal Jan Ellegaard Magnussen (sündinud 4. juulil 1973 Roskildes) on taani endine vormelisõitja.
Tema poeg on Vormel 1 sõitja Kevin Magnussen.
Mecklenburgi maakond
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Charlotte.
Maakonna pindala on 1414 km², millest 52 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 919 628. Aastal 2000 oli elanike arv 695 454.
Maakond on elanike arvult ja rahvastikutiheduselt Põhja-Carolina suurim.
Ajalugu
Mecklenburgi maakond moodustati 6. novembril 1762. aastal Ansoni maakonna lääneosast.
Väidetavalt oli Mecklenburgi maakond esimene, mis kuulutas end Suurbritannia ülemvõimu alt iseseisvaks - väidetakse, et Charlotte's kirjutati Mecklenburgi Iseseisvusdeklaratsioonile alla juba 20. mail 1775. Seda kuupäeva on kujutatud ka Põhja-Carolina osariigi lipul.
Šķirbas
Šķirbas on küla (mazciems) Lätis Valmiera piirkonna Vaidava vallas. Küla asub valla keskosas. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.
Asula jääb Strīķupe jõe kaldale. Külas on Mazškirbase bussipeatus.
Šķirbas jääb Gauja rahvusparki.
Nižni Novgorodi metroo
pisi|Nižni Novgorodi metroo logo pisi|Nižni Novgorodi metroo skeem
Nižni Novgorodi metroo (vene keeles Нижегородский метрополитен; kuni 1992. aastani Gorki metroo, vene Горьковский метрополитен) on metroo Venemaal Nižni Novgorodis.
Metroo ehitustööd alustati 17. detsembril 1977. Metroo avati 20. novembril 1985. See oli kolmas metroo Venemaal ja kümnes endises Nõukogude Liidus.
Metrool on kaks liini ja 15 jaama. Selle kogupikkus on 21,6 kilomeetrit.
Sada päeva
Sada päeva (ka seitsmenda koalitsiooni sõda) on perioodi keiser Napoleon I maapaost Elbal Pariisi tagasitulekust 20. märtsil 1815 kuni kuningas Louis XVIII teise restauratsioonini 8. juulil 1815 (111 päeva). Sellesse periood jäid Waterloo kampaania ja Napoli sõda. Fraasi les Cent Jours kasutas esimesena Pariisi prefekt Gaspard de Chabrol oma tervituskõnes kuningale.
Napoleon tuli tagasi, kui Viini kongress oli kogunenud. 13. märtsil, seitse päeva enne Napoleoni jõudmist Pariisi, kuulutasid suurriigid Viini kongressil ta lindpriiks, ja 25. märtsil, viis päeva pärast tema saabumist Pariisi, sidusid Seitsmenda koalitsiooni liikmed Austria, Preisimaa, Venemaa ja Suurbritannia end kokkuleppega panna igaühe poolt välja 150 000 meest tema võimu kukutamiseks. See pani aluse viimasele konfliktile Napoleoni sõdades, Napoleoni võitmisele Waterloo lahingus, Prantsuse monarhia taastamisele teist korda ja Napoleoni saatmisele maapakku kaugele Saint Helena saarele, kus ta mais 1821 suri.
Napoleoni tõus ja langus
Prantsuse revolutsioonisõjad ja Napoleoni sõjad panid Prantsusmaa 1792. aastast alates peaaegu pidevalt vastamisi teiste Euroopa riikide koalitsioonidega. Louis XVI kukutamine ja järgnev hukkamine Prantsusmaal häiris väga teisi Euroopa juhte, kes lubasid Prantsuse vabariigi purustada. Prantsusmaa kaotusele viimise asemel võimaldasid sõjad revolutsioonilisel režiimil laieneda oma piiride taha ja luua tütarvabariike. Prantsuse vägede edu tegi kangelase nende parimast komandörist Napoleonist. Aastal 1799 korraldas Napoleon eduka riigipöörde ja sai uue Prantsuse Konsulaadi Esimeseks konsuliks. Viis aastat hiljem kroonis ta end keiser Napoleon I-ks.