cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manuel Roxas
Aastatel 1941–1945 osales ta jaapanlaste vastu peetud vabadusvõitluses, kuigi pärast vangilangemist 1942. aastal oli sunnitud nendega formaalselt koostööd tegema. 1945 valiti ta Filipiinide Senati esimeheks – see ametikoht oli kaotatud pärast Manuel Quezóni valimist presidendiks 1935. aastal ja nii sai Roxasest teine parlamendi esimees riigi ajaloos.
23. aprillil 1946 võitis ta 54 protsendi häältega presidendivalimised ja vannutati sama aasta 28. mail ametisse.
Tema ametiajal kuulutati 4. juulil 1946 välja täielikult iseseisev Filipiini Vabariik, millega lõppes Ameerika Ühendriikidest sõltuvuses olnud Filipiini Ühenduse eksistents.
Roxas jätkas siiski tihedat koostööd Ameerika Ühendriikidega, sõlmides 1947 viimasega sõprus- ja koostöölepingu. Analoogne leping sõlmiti samal aastal ka Hiina Vabariigiga.
15. aprillil 1948 Clarki õhujõudude baasis peetud kõne ajal sai ta südamerabanduse ja suri. Uueks presidendiks sai senine asepresident Elpidio Quirino.
Tema poeg Gerardo Roxas ja pojapoeg Mar Roxas on samuti osalenud Filipiinide poliitikas.
Vastutus
Vastutus on tagajärgede kandmine oma tegude või tegemata jätmiste eest.
Vastutuse võtmine või andmine tähendab teadmist, et tegevust hinnatakse ja hinnangu tulemusel on moraalsed või materiaalsed tagajärjed (hüved, positsioon) inimesele või organisatsioonile, mida inimene esindab.
Vastutustunne on tagajärgedega tegevuses arvestamine.
Vastutusvõime on suutlikkus tagajärgedega tegevuses arvestada. Kellegi vastutusvõime langedes proovivad paljud ühiskonnad või muud liidud vastutust mõistlikkuse piirides enda kanda võtta – peamiselt siis, kui vastutusvõime ei lange vastutaja enda teadliku tegevuse tagajärjel (vaimupuuded). Kohtus proovitakse enne otsuse langetamist kohtualuse vastutusvõime välja selgitada – vaimupuue on kergendav asjaolu, narkootikumide või alkoholi mõju all olemine raskendav.
Moraalne vastutus
Moraalse vastutuse all mõeldakse tavaliselt asjaolu, et subjekti moraalselt oluline tegu (või muud laadi entiteet) õigustab kiitust või laitus (või muud kohast reaktsiooni) olgu siis teistelt või subjektilt endalt.
Metsasitikas
Metsasitikas (Anoplotrupes stercorosus) on sitiklaste sugukonda metsasitika perekonda kuuluv putukas, oma perekonna ainus liik.
Vastutus
Moraalne vastutus
Vastutuse subjektilt eeldatakse tavaliselt teatud laadi kontrolli oma tegude üle. Sageli samastatakse moraalse vastutuse subjektid isikutega. Vastutuse võimalikkust seostatakse tavaliselt vaba tahtega.
Metsasitikas
Esimest korda kirjeldas metsasitikat teaduslikult saksa teoloog ja putukateadlane Ludwig Gottlieb Scriba 1791 enda toimetatud "Putukaarmastajate ajakirjas" ("Journal für die Liebhaber der Entomologie"), mida ilmus ainult 3 numbrit. Scriba paigutas metsasitika kohe omaette perekonda. Hiljem on teda palju kordi pandud sitasitikaga samasse perekonda ja kogu 19. sajandi jooksul oli selline käsitlus valdav, kuid tänapäeval seda ei tehta.
Metsasitikas on levinud kõikjal Euroopas. Levila ulatub 67. põhjalaiuskraadini ja mägedes 2 km kõrgusele. Ta elab metsades, eelistades pöögimetsi. Eesti metsades on ta tavaline.
Vastutus
Moraalne vastutus
Vastutusega seotud põhilised küsimused on järgmised. Mis on vastutus? Kes saab vastutada? Millistel tingimustel vastutatakse millegi eest? Mis laadi (subjekti juurde kuuluvate) entiteetide eest vastutuse subjekt vastutab?
Ajalooline ülevaade
Moraalse vastutuse teooria loojaks peetakse traditsiooniliselt Aristotelest, kes "Nikomachose eetikas" (III.1–5), kes voorusi ja pahesid arutama hakates ütleb, et mõnikord on kohane vastata subjekti tegudele või iseloomujoontele kiituse või laitusega (1109b30–35). Allpool ütleb ta, et moraalisubjektiks ja ühtlasi vastutuse subjektiks saab pidada ainult seda, kellel on otsustamise võime. Otsus on Aristotelese järgi kaalutlus, mis väljendab subjekti arusaama sellest, mis on hea (1111b5–1113b3). Edasi on jutt sellest, millistel tingimustel on kohane subjekti mõne teo või iseloomijoone pärast kiidu- või laiduväärseks pidada. Oluline on teo või kalduvuse tahtlikkus. Tahtlikul teol või iseloomujoonel on kaks tunnust: 1) see, et subjekt on tegi teo või omandas iseloomujoone, oleneb temast endast ; 2) subjekt on teadlik sellest, mida ta teeb (1110a–1111b4).
Metsasitikas
Täiskasvanud isend on 12–20 mm pikk, pealtpoolt sinkjasmust ja altpoolt metalliksinine. Kattetiibadel on tillukestest täppidest koosnevad soonekesed. Ta toitub sõnnikust, mädanenud seentest ja puude mahlast.
Metsasitikad kaevavad maasse 7–8 dm pikkuse käigu, millesse emane muneb munad. Käigu kaevavad isane ja emane koos, kusjuures emasele jäävad maa-alused ja isasele maapealsed tööd, näiteks emase poolt käigust eemaldatud pinnase kõrvaldamine. Käik on tüüpiliselt mitme haru ja kõrvalkambritega. Suguühe toimub tõenäoliselt maa all käigus.
Tõukudele toiduks viiakse käiku taim- ja segatoiduliste loomade sõnnikut. Tõugud talvituvad pinnases, nukkuvad kevadel ja valmikud väljuvad nukust alles juunis. Paljunema hakkavad nad järgmisel kevadel, kaks aastat pärast munemist ja aasta pärast nukust koorumist.
Nikolai Buhharin
Nikolai Buhharin (vene Николай Иванович Бухарин; 9. oktoober (vkj 27. september) 1888 Moskva – 15. märts 1938 Moskva oblast Kommunarka) oli bolševik, Oktoobrirevolutsiooni juhte ja Nõukogude Liidu riigitegelane, aastail 1924–1929 ÜK(b)P KK Poliitbüroo liige ning 1926–1929 Kominterni juht.
Elulugu
Nikolai Buhharin oli pärit õpetajate perekonnast, aastail 1907–1910 õppis ta Moskva ülikooli majandusteaduskonnas.
Pärast veebruarirevolutsiooni valiti ta 1917. aastal Moskva tööliste Saadikute Täitevkomitee liikmeks ja Moskva linnaduumasse.
Pärast bolševike võimuhaaramist oktoobrirevolutsiooni tulemusena sai temast 1918. aastal kommunistliku partei tähtsaima ajalehe Pravda toimetaja. Poliitiliselt oli ta vasakkommunistide positsioonil.
Buhharin oli vastu Brest-Litovski rahu sõlmimisele, arvates, et peab jätkama maailmarevolutsiooni, nagu soovis ka Lev Trotski. Hiljem muutis ta oma vaateid aga kardinaalselt.
1920. aastatel oli Buhharin üks olulisimaid NSV Liidu poliitikuid, sealhulgas "Uue majanduspoliitika" (NEP) põhiline kaitsja ja edendaja. Buhharini kavade järgi oleks sarnane majanduspoliitika pidanud jätkuma ka pärast 1928. aastat, kuid Jossif Stalin arvas teisiti ning alustas majanduse tsentraliseerimist ja kollektiviseerimist.
Buhharin toetas Stalinit selle parteisiseses võimuvõitluses Trotski, Lev Kamenev ja Grigori Zinovjevi vastu.
1928–1929 üritas Buhharin Stalinile vastu seista, kuid see lõppes tema jaoks halvasti. Ta arvati ÜK(b)P KK Poliitbüroost välja ning ta rehabiliteeriti osaliselt ning ta sai 1934. aastal Izvestija toimetajaks.
Pärast Stalini poolt ainuvõimu haaramist Nõukogude Liidu kommunistlikus parteis sai temast partei juhtiv teoreetik ning nii lõi tegelikult just tema Stalini kuulsa teesi sotsialismi ehitamisest ühel maal ning ka 1936. aasta Nõukogude Liidu konstitutsiooni.
Nikolai Buhharin mõisteti süüdi Nõukogudevastase parempoolse trotskistliku bloki süüasja raames. Prokurör Andrei Võšinski iseloomustas Buhharinit kui "rebase ja sea neetud ristsugutist", kes "üritas siin kogu oma jälkide kuritegude košmaari" õigustada mingite ideeliste vaadetega. Buhharin hukati 1938. aasta märtsis.
Palanga
pisi|Palanga Palanga on omavalitsuse staatusega linn Leedus endise Klaipėda maakonna aladel. Asub Läänemere kaldal.
Palanga on Neringa kõrval üks Leedu tähtsamaid kuurortlinnu. Palanga liivarand on 18 km pikk. Päikesepaisteliste päevade arv on seal Leedu suuremaid.
Ajalugu
Palangat on esimest korda mainitud 1253. aastal. 1791. sai linnaõigused.
1824. aastast kuulus (krahv) Tyszkiewiczitele.
Palanga (saksapäraselt Polangen) kuulus Kuramaa kubermangu ning tema liitmine Leeduga Leedu-Läti piirilepinguga 1921. aastal andis riigile pääsu merele.
1932 sai teist korda linnaõigused.
1973.–1975. aastal liideti linnaga Vanagupė, Kunigiškiai, Monciškė, Nemirseta, Būtingė ja Šventoji asula.
Linn oli aastal 2013 Leedu kultuuripealinnaks.
Ela Kogerman-Lepp
Ela Kogerman-Lepp (sündinud Ela Isis Kogerman, 26. juuli 1924 Tartu – 12. november 2014) oli eesti arstiteadlane, anatoom.
Palanga
Ajalugu
Palangas asub merevaigumuuseum.
Ela Kogerman-Lepp
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna 1952. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane.
Palanga
Ajalugu
Palanga rahvusvaheline lennujaam asub kesklinnast 7 km kaugusel.
Ela Kogerman-Lepp
Ta on olnud TRÜ anatoomia kateedri juhataja (1964–1969) ning seejärel anatoomia osakonna juhataja (1969–1989).
Teosed
Ela Kogerman-Lepp on raamatu "Inimese anatoomia" (ilmunud kirjastuses Valgus 1974. aastal) üks kaasautoreid.
Isiklikku
Ela Lepa abikaasa Arne Lepp oli samuti arstiteadlane ja anatoom. Tema isa oli keemik Paul Kogerman.
Leningradi oblast
Leningradi oblast on oblast Venemaa loodeosas Soome lahe ääres.
Leningradi oblast on moodustatud 1927. aastal. Selle halduskeskus Peterburi linn ei kuulu oblasti koosseisu. 2017. aastal võeti vastu otsus viia oblasti administratiivkeskus üle Gattšinasse. Üleviimine peaks lõpule jõudma 2022. aastal.
Oblast on "surutud" kolme suure veeala vahele: see piirneb Soome lahe, Laadoga järve ja Äänisjärvega. Piirneb kahe välisriigi – Soome ja Eestiga. Leningradi oblasti naabrid on Karjala Vabariik, Vologda oblast, Novgorodi oblast ja Pihkva oblast. Kuulub Loode föderaalringkonda.
Haldusjaotus
Oblast on jaotatud 20 oblastilise alluvusega linnaks ja 17 rajooniks.
Loodus
Maavaradest-loodusvaradest leidub turvast, sapropeeli, ravimuda, mineraalvett, fosforiiti, boksiiti, kvartsi, kvartsiiti, savi. Perspektiivsete maavaradena nimetatakse magnetiidimaaki, tina-hõbedat ja uraani. Arvatakse leiduvat naftat ja maagaasi.
Metsad katavad 57,3% territooriumit.
Malakal
Malakal (araabia keeles ملكال Malakāl) on linn Lõuna-Sudaanis, Kesk-Ülem-Niiluse osariigi keskus.
Leningradi oblast
Rahvastik
2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 1 631 900, 2016. aastal elas oblastis 1 778 857 inimest.
Malakal
Linn asub Valge Niiluse kaldal Sobati jõe suudmest veidi põhja pool.
Leningradi oblast
Asulad
Oblasti alale jääb 32 linna, 32 alevit ja ligikaudu 3200 maa-asulat. Suuremad linnad on Gattšina, Viiburi, Sosnovõi Bor, Tihvin, Kiriši, Kudrovo ja Kingissepp.
Malakal
1993. aasta rahvaloenduse andmetel elas linnas 72 000 inimest. World Gazetteeri arvutuslik 2010. aasta elanike arv oli 139 434.
Leningradi oblast
Ajalugu
1927. aastal moodustati Leningradi oblast Leningradi kubermangust, Murmanski kubermangust, Novgorodi kubermangust, Pihkva kubermangust ja Tšerepovetsi kubermangust.
Malakal
Novembris 2006 toimus linnas Malakali lahing. Aastani 2015 oli ta Ülem-Niiluse osariigi keskus ja aastatel 2015–2017 Eastern Nile'i osariigi keskus.
Abrakadabra
thumb Abrakadabra (abracadabra) on amulettidel kasutatav sõna haiguste ja muu kurja ärahoidmiseks.
Malakal
pisi|tühi|Malakāli turuplats (2005)
Abrakadabra
Sõna tähtedest moodustati kolmnurk, mis kujutab haiguse kadumist.
Leningradi oblast
Leningradi oblasti juhid
Leningradi oblasti Nõukogu Täitevkomitee esimehed:
Kommunistliku partei oblastikomitee juhid
ÜK(b)P Petrogradi, Leningradi (1924) linna- ja oblastikomitee ning NLKP (1952) Leningradi oblastikomitee I sekretärid 13. oktoobril 1952 nimetati ÜKP Leningradi oblastikomitee ümber NLKP Leningradi oblastikomiteeks (Ленинградский областной комитет КПСС)
24. augustil 1991 linnakomitee likvideeriti.
Välislingid
Leningradi oblasti koduleht
Energia põik
Energia põik on tänav Narvas Kerese linnaosas. Tänav algab Kreenholmi tänavalt ning lõpeb Lasteaia tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 395 m.
Tänav nimetati vastavalt Narva linnavalitsuse 17.10.2007 korraldusele nr 1534-k oletatavasti selles piirkonnas asuva Energia tänava järgi.
Łahojsk
thumb|left|Łahojski Püha Kazimieri kirik
Łahojsk (transkribeerituna Lagoisk, poola keeles Łohojsk, leedu keeles Lahoiskas) on linn Valgevenes Minski oblastis, Łahojski rajooni ja Łahojski külanõukogu halduskeskus.
Łahojskis on gümnaasium, kunstikool, spordikool ja kaks põhikooli. Linnas asuvad ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Łahojskis on toiduainetetööstus ja seal töödeldakse puitu. Łahojski ümbruskonnas on kaks suusaspordikeskust.
Linnas asub koduloomuuseum. Łahojskis oli XI–XIII sajandil kasutusel linnamägi, varasemast ajast on linna territooriumil veel kaks linnust. Suurimaks vaatamisväärsuseks on aga XIX sajandi alguses rajatud Tyszkiewiczite suguvõsa lossikompleks koos selle juures asuva pargiga.
Ajalugu
Łahojskit mainitakse esimest korda aastal 1078 nime all Логоско, asulat nimetas oma teoses Kiievi suurvürst Vladimir Monomahh. Kuni XI sajandi lõpuni kuulus asula Polotski vürstiriiki. Aastal 1127 rüüstas Mstislav Suur Polotskit ründama minnes tee peal ka Łahojski. Aastast 1180 sai asula Łahojski vürstiriigi pealinnaks.
XIV sajandi algul liitus Łahojsk Leeduga. Aastal 1387 andis suurvürst Jogaila asula oma vennale Skirgailale, aga aastast 1392 kuulus see Vytautasele. Aastast 1413 kuulus Łahojsk Vilniuse vojevoodkonda. Kazimierz IV andis linna Czartoryskite suguvõsa valdusse. Linna varasema ajaloo lõpetas krimmitatarlaste rüüsteretk, mille käigus linn aastal 1505 maani maha põletati.
XVI sajandi algul hakkas Łahojsk kuuluma Tyszkiewiczite suguvõsale. Tyszkiewiczid valisid aleviks muudetud Łahojski oma residentsiks ja sellest sai samanimelise krahvkonna keskus. Aastal 1532 ehitati tatarlaste poolt maha põletatud linnuse asemele õigeusu kirik, selle juurde rajati aga klooster. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas asula kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Alevi okupeerisid korduvalt (aastail 1519, 1535, 1654) Moskva väed.
left|thumb|Õigeusu kirik
Aastal 1609 ehitasid Tyszkiewiczid alevisse esimese katoliku kiriku, millest sai ka suguvõsa matmispaik. Aastal 1673 sai alev õiguse pidada kaks korda aastas laata turuplatsil iga nädal turgu.
Põhjasõja ajal põletasid alevi hõivanud rootslased aastal 1708 sealse lossi maha. Aastal 1752 ehitasid Tyszkiewiczid hävinud lossi asemele uue õigeusu kiriku, selle juurde aga katoliikliku kloostri. Aastal 1787 alustasid nad ka uue kivist katoliku kiriku rajamist, mis pühitseti sisse aastal 1793.
Aastal 1924 sai alevist samanimelise Valgevene NSV rajooni keskus. Teise maailmasõja ajal hävis Tyszkiewiczite loss. Aastal 1998 sai Łahojskist linn.
Tina
Tina (varasem eestikeelne nimetus inglistina) on keemiline element järjekorranumbriga 50, metall. Sümbol Sn, ladina Stannum.
Tal on 10 stabiilset isotoopi, massiarvudega 112, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 122 ja 124. Tal on kõigist elementidest kõige rohkem stabiilseid isotoope.
Teilma (Jõgeva)
Teilma on küla Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.
1431. aastal läänistati Kypejerve ja Teyvelmes Tyleken Brinckenile. Alates 1624. aastast kuulus küla Kivijärve mõisale.
Tina
Tina esineb 3 kristallmodifikatsioonina. Normaaltingimustel on stabiilne valge tina, mis on hõbehall pehme tahke aine tihedusega 7,31 g/cm³ ja juhib elektrit kui metall. Temperatuuril alla 13,2 °C on stabiilseim hall tina, mis on hall, habras pooljuht tihedusega 5,5 g/cm³. Temperatuuril üle 160 °C on ta stabiilne habras tina, mis on habras, kuid metalne.
Tina sulamistemperatuur on 232 °C.
Peamine tinamaak on kassiteriit.
Vukovar
Vukovar on linn Horvaatia idaosas, Vukovari-Srijemi maakonna keskus. Asub Doonau paremal kaldal Vuka jõe suudmes. Vukovar on Horvaatia suurim jõesadam ning 2011. aasta rahvaloenduse andmeil elas linna halduspiirkonnas 27 683 inimest.
Linna nimi
Nimi Vukovar (Vukovár, Valkóvár, Вуковар) tähendab “linn Vuka jõe kaldal” (“Vuko” tuleb Vuka jõe nimest ning “vár” tähendab ungari keeles “kindlust”). Vuka jõe nimi tuleb slaavi päritolu sõnast “vuk”, mis tähendab hunti.
Geograafia
Lisaks Vukovari linnale (30 126 elanikku 2001. aasta rahvaloenduse alusel) kuuluvad omavalitsusse veel Lipovača, Sotini ja Grabovo külad.
Rahvuslik koosseis
2001. aasta rahvaloenduse järgi elas omavalitsuses 31 670 inimest. Neist 57,5% olid horvaadid, 32,9% serblased, 1,8% ruteenid ja 1,2% ungarlased. Lisaks neile elas veel piirkonnas sakslasi, austerlasi, ukrainlasi, slovakke, tšernogoorlasi, albaanlasi jt.
Varajane ajalugu
Slaavi hõimud asusid piirkonda elama 6. sajandil. 11. ja 12. sajandil oli piirkond osa Horvaatia kuningriigist ning 13.–20. sajandini kuulus Vukovari ümbrus Austria-Ungari riigi koosseisu. thumb|Vukovari peatänav (2005) thumb|Franjo Tudjmani tänav (2012) Vukovari on esmamainitud 13. sajandil Volko, Walki ja Wolkovina. Alates 14. sajandist on kõige enam kasutatud nimi Vukovar. Ungari riigi perioodil oli Vukovar Szerémi maakonna keskuseks, mis asus Drava ja Sava jõe vahel. 16. ja 17. sajandil okupeeris linna Ottomani impeerium ning osmanide valitsusaja lõpul oli linna elanike arv umbes 3000.
Alates 17. sajandi lõpust oli Vukovar osa Habsburgide monarhiast ja liideti Serbia kuningriigiga. Formaalselt oli see nii osa Horvaatia kui Ungari kuningriigist. Sel ajal oli Vukovar Srijemi maakonna keskus. 1868. aastal Horvaatia ja Serbia kuningriigid liideti ning tekkis Horvaatia-Serbia kuningriik. 1910. aastal oli Vukovaris 10 359 elanikku, kellest 39,5% olid horvaadid, 33,8% sakslased, 15,7% serblased, 9,2% ungarlased ja ülejäänud olid teiste rahvuste esindajad.
Alates aastast 1918 oli Vukovar osa äsja moodustatud Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide kuningriigist, millest hiljem sai Jugoslaavia. Aastatel 1918–1922 oli Vukovar Srijemi maakonna keskus ja aastatel 1922–1929 Srijemi oblasti keskus. Alates 1929. aastast kuulus Vukovar Banovina haldusüksuse alla ja aastatel 1941–1944 oli osaks iseseisvast Horvaatia riigist. II maailmasõja ajal pommitasid Vukovari liitlasväed. Veel 2008. aastal leiti linnast sellest perioodist pärit plahvatamata pomm. Alates 1945. aastast oli Vukovar sotsialistliku Jugoslaavia osa.
thumb|[[Vukovari veetorn (2003)]]
Vukovar Horvaatia iseseisvussõja ajal
Horvaatia iseseisvussõja käigus hävitati Vukovar täielikult. Linna piirasid mitu kuud Jugoslaavia rahvusarmee (JNA) toetusel tegutsenud serblaste üksused. Ise organiseerunud mõne tuhande liikmelised horvaatide üksused kaitsesid linna 87 päeva umbes 36 000 Jugoslaavia rahvusarmee sõduri vastu, keda toetasid 110 sõidukit ja tanki ning kümned lennukid. Linn purustati peaaegu täielikult. Hinnanguliselt sai surma 2000 Vukovari kaitsjat ja tsiviilisikut, kadunuks jäi 800 inimest ja 22 000 tsiviilisikut oli sunnitud põgenema. Purustusi meenutama on linna jäetud kuuliauke täis veetorn.
18. novembril 2006 kogunes Vukovari umbes 25 00 inimest, et meenutada 15 aasta möödumist linna langemisest ja mälestada hukkunuid. Tollal rünnakute alla sattunud haigla keldris avati Vukovari piiramisele pühendatud muuseum.
27. septembril 2007 mõistis rahvusvaheline sõjakuritegude tribunal kaks endist Jugoslaavia armee ohvitseri süüdi Vukovari haiglas korraldatud massimõrvaga seoses.
Majandus
thumb|Vukovari haigla keldris asuv mälestusmuuseum
Sõja järel pole suudetud suurt osa Vukovari infrastruktuurist taastada ning töötuse taset linnas hinnatakse 40 protsendile.
Kultuuripärand
Sõjas raskesti kannatada saanud vaatamisväärsustest üks huvitavamaid on Eltzi palee, mis kuulus 18. sajandil Eltzi perekonnale, barokk stiilis hooned linna südames, mitmed kirikud, Nobeli auhinna võitja Lavoslav Ružička sünnikodu jne. Alates 1998. aastast, mil linn täielikult taasliideti Horvaatiaga, on paljud hooned taastatud, kuid Vukovaris on endiselt rohkelt varemeid.
Linnast väljas, Doonau kaldal asub arheoloogiline vaatamisväärsus Vučedol. Rituaalne laev nimega Vučedoli tuvi (vučedolska golubica) on Vukovari sümboliks.
Haridus
Vukovaris on seitse põhikooli ja viis keskkooli. Linnas asub ka Lavoslav Ružička polütehnikum, kus saab õppida majandust, kaubandust, õigusteadust ja kinesioloogiat. Spliti ülikool pakub Vukovaris võimalust õppida infotehnoloogiat, majandust ja õigusteadust ning kahte viimast saab linnas õppida ka Osijeki ülikooli filiaalis.
Lae
Lae on linn Paapua Uus-Guineas, Morobe provintsi halduskeskus ja riigi suuruselt teine linn. Linn asub Huoni lahe kaldal Markhami jõe suudme lähedal.
Rändeülemineku teooria
Rändeülemineku teooria (model of mobility transition) lõi 1970. aastate alguses USA geograaf Wilbur Zelinsky, kes sidus rändemustrites aja jooksul tekkinud muutused demograafilise ülemineku etappide ja moderniseerumisprotsessiga.
Lae
Linn rajati 1920. aastatel. 1942 okupeerisid linna jaapanlased ja rajasid sinna sõjaväebaasi.
Rändeülemineku teooria
Zelinsky sõnastas rändeülemineku hüpoteesi järgnevalt: “isikliku mobiilsuse suurenemisel lähiajaloos (...) on selgepiirilised ja kindla mustriga korrapärasused, mis moodustavad olulise osa moderniseerumisprotsessis”.
Lae
Lae lähedal asub Nadzapi lennujaam.
Rändeülemineku teooria
Zelinsky teooria järgi on rändeülemineku käivitajaks moderniseerumisprotsess, mis põhjustab muutusi rahvastikus ning suurendab aja jooksul ruumilist ja sotsiaalset mobiilsust. Rändeülemineku protsess on tagasipööramatu ja vältimatu, levib arenenud riikidest vähem-arenenud piirkondadesse vastavalt sellele, kuidas erinevad regioonid läbivad demograafilise ülemineku etappe. Erinevad riigid läbivad rändeüleminekut erineva kiirusega, näiteks Suurbritannial ja Rootsil, kus rändeüleminek varem algas, kulus selle läbimiseks 200 aastat, kuid Jaapanil ja Venemaal vaid 80 aastat. Rändeüleminek on seega üldise ühiskonna arengu mõjul aja jooksul kiirenev protsess.
Rändeülemineku etapid
I Traditsiooniline ühiskond
II Varane ülemineku-ühiskond
III Hiline ülemineku-ühiskond
Kolmandat etappi iseloomustab rahvastiku kasvu vähenemine ning eelnevatele perioodidele iseloomulikud liikumised: maalt-linna liikumine jätkub, kuid mitte sama kõrgel tasemel, väheneb migratsioon võõrastesse maadesse või kaugetesse paikadesse. Uutest migratsioonivormidest tõuseb esile ja intensiivistub linnadevaheline või linnasisene ringlus.
IV Arenenud ühiskond
Neljandasse etappi jõudnud ühiskonnas langeb oluliselt rändeintensiivsus, väheneb liikumine maalt-linna, peamiselt liigutakse linnast-linna või linnasiseselt, ning väljaränne asendub lihttööliste sisserändega, samuti suureneb kvalifitseeritud tööjõu ränne ning kasvab lühiajalise rände (majandusliku liikumise või lõbureiside) osakaal. Näiteks 1970. aastate USA, Kanada ja Austraalia.
Rändeülemineku viiendat etappi iseloomustab rahvaarvu kasvu stabiliseerumine. Tulevikuühiskond saab Zelinsky prognoosi kohaselt alguse Loode-Euroopast, Jaapanist, arenenud angloameerika piirkondadest, kus võtavad võimust pendelränne ehk ringlus, kusjuures tekivad uued lühiajalise rände vormid, ning linnasisene ja linnadevaheline ränne. Zelinsky toob välja, et tulevikus tegelevad riigid rände karmima kontrollimisega ning info- ja kommunikatsioonitehnoloogia areng võib viia mobiilsuse vähenemiseni, kuna reisimine muutub vähem efektiivseks sõnumite vahetamise viisiks.
Sremi ringkond
Sremi ringkond on ringkond Serbia autonoomses piirkonnas Vojvodinas.
Ringkond jaguneb halduslikult seitsmeks omavalitsuseks:
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli ringkonna elanikest serblasi 84,5%, horvaate 3,13%, slovakke 2,78%, jugoslaavlasi 1,52% ja ungarlasi 1,26%.
🇷🇸
Briti Betšuaanamaa
Briti Betšuaanamaa oli Suurbritannia kroonikoloonia, mis eksisteeris lühiajaliselt Lõuna-Aafrikas alates loomisest 1. septembril 1885 kuni liitmiseni Kapimaa kolooniaga 16. novembril 1895. Briti Betšuaanamaa pindala oli 133 190 km² ja rahvaarv 84 210. Tänapäeval on Briti Betšuaanamaa alad Lõuna-Aafrika Vabariigi koosseisus.
Ajalugu
Betšuaanamaa tähendas tsvaanade maad ning halduse lihtsustamiseks jaotati see kaheks osaks. Põhjaosa oli tuntud kui Betšuaanamaa protektoraat ja lõunaosa, st Molopo jõest lõunas asetsevad alad, kandsid Briti Betšuaanamaa kroonikoloonia nime. 1882. aastal lõi Betšuaanamaast lahku buuride Stellandi riik. Alates 1883. aastast nõudis ühiskondlik surve, et Briti valitsus võtaks midagi ette surumaks alla Betšuaanamaa piirkonna rahutusi.
Peeter Saul
pisi|Peeter Saul 1987. aastal. Foto: Jaan Künnap Peeter Saul (26. jaanuar 1932 Tallinn – 2. juuli 2014 Tallinn) oli eesti dirigent ja pianist.
Aastatel 1957–1961 õppis Peeter Saul klaverimängu Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Bruno Luki juures.
Briti Betšuaanamaa
Ajalugu
29. oktoobril 1884 määras Briti valitsus Sir Charles Warreni Betšuaanamaa erikomisjonäri ametisse. 13. novembril hääletas Suurbritannia parlament programmi poolt, millega kulutati 675 000 naela (mis oleks tänapäeval umbes 32 miljonit naela) sõjalisteks operatsioonideks Betšuaanamaal. Warrenile anti luba värvata lisaks piirkonda saadetavatele Briti sõjaväelastele erikorras armeesse ka 1500 aafriklast. 4000-meheline sõjavägi, mida juhtis Sir Chareles Warren, saadeti Stellandi tagasi vallutama. 7. veebruaril 1885 jõudis salk Vryburgi, Stellandi pealinna. 8. aprillil 1885 saatis Warren Suurbritanniasse teate, et on Betšuaanamaa okupeerinud ning korra täielikult taastanud. Buuride vabariik varises ilma verevalamiseta.
30. septembril moodustati Stellandist ja teistest Molopost lõunas asetsevatest aladest Briti Betšuaanamaa. 1891 laienes piirkonda Lõuna-Aafrika tolliliit. 1895. aastal liideti need alad Kapimaa kolooniaga, mis kuulub tänapäeval Lõuna-Aafrika Vabariigi koosseisu, olles Mahikengi linna ümbritsevad alad.
Elpidio Quirino
thumb|right|Elpidio Quirino Elpidio Quirino (16. november 1890 – 29. veebruar 1956) oli Filipiinide poliitik, aastatel 1946–1948 Filipiinide asepresident ja välisminister ning 1948–1953 president.
Peeter Saul
Ta oli alates 1998. aastast Keskerakonna liige.
Elpidio Quirino
Ta vannutati presidendiks 17. aprillil 1948 (teistel andmetel 18. aprillil), kaks päeva pärast president Manuel Roxase ootamatut surma. 1949 valiti ta Liberaalse Partei kandidaadina nelja-aastaseks ametiajaks uuesti presidendiks.
Penghu saarestik
pisi|Penghu maakonna haldusjaotus Penghu saarestik on Taiwanile kuuluv saarestik Taiwani saare lähedal Taiwani väinas.
Saarestikus on umbes 90 saart. Nende kogupindala on 131 km² ja nendel elab umbes 92 000 inimest. Vanemates reisikirjades kannavad saared ka nime Peskadorid.
Saarestik moodustab Taiwani provintsi Penghu maakonna.
Saarmas
pisi|Saarmas [[Ternopili oblast|Ternopili oblastis Ukrainas]] Saarmas ehk euroopa saarmas ehk harilik saarmas (Lutra lutra) on kärplaste sugukonda saarma perekonda kuuluv kiskja. Rahvasuus ja võru keeles on ta tuntud ka kui udras.
Saarmad on levinud suures osas Euraasiast. Sealhulgas Eestis. Elupaigana eelistavad nad jõekaldaid.
Levila
Saarma levila on väga lai, hõlmates peaaegu kogu Euraasia ja Põhja-Aafrika, välja arvatud Araabia poolsaar, kus on tema jaoks liiga kuiv, ja Euraasia põhjaosa, kus on tema jaoks liiga külm.
Eestis elab saarmas kõikjal mandril ning Saaremaal, Hiiumaal ja Vormsi vetes. Arvukus Eestis: viimastel andmetel ligi 2000 isendit.
Kirjeldus
pisi|Seisev saarmas Saarma perekonda kuuluvad liigid on keskmiselt 80–150 cm pikkused, kaal jääb vahemikku 3–14 kilo. Kõik saarmad on väga nõtke ja liikuva kehaga. Hariliku saarma keha pikkus 70–90 cm, saba pikkus 30–50 cm. Isendid võivad kaaluda 5–12 kg, maksimaalselt 15 kg. Emasloomad on isastest umbes ühe kilo võrra kergemad. Saarmad võivad elada kuni 20-aastaseks. Saarma anatoomia on kohanenud eluga nii soolases vees (merekallastel ja saarte läheduses) kui ka magevees (järved, jõed), aga ka maismaal.
Karvkate
Saarmal on tihe, pruuni värvi, veekindel ja väga vastupidav karvkate. Keha ülapool on tumepruun, alapool heledam. Saarmaste karvakatte värviskaala on pruun, selle erinevates toonides. Saarmapojad on sündides helebeežid.
Karvastik on karm, aluskarv aga erakordselt tihe ja pehme. Saarmale on jahti peetud just hinnalise karusnaha pärast. Karusnahamajanduses on saarmanahk kulumiskindluse etaloniks (vastab 100%-le). Töötlemisel katkutakse karm pealiskarv välja ning järele jääb madal, tihe ja pehme pealiskarv.
Ühel ruutsentimeetril nahal võib saarmastel leida 0,25–1 miljon karva (võrdluseks: inimese peas on 100 000 karva). Karvkate katab saarmastel kogu keha, välja arvatud esijäsemete käelabad. Vee soojusjuhtivus on 27 korda suurem kui õhul. Kuna saarmastel puudub teistele imetajatele omane nahaalune rasvakiht, vajavad nad ellujäämiseks rohkem kaloreid ja ülitihedat karvkatet koos sinna seotud õhuga, mis töötab soojusisolatsioonina. Isegi suhteliselt külmas vees püüavad saarmad hoida kehatemperatuuri 38 °C juures, see eeldab aga väga kiiret ainevahetusprotsessi.
Jäsemed
pisi|Käpajäljed mudas pisi|Saarma jäljed jääl. Saarmal on neli üsna lühikest käppa, nendega saab ujuda, kõndida, karva sugeda ja saaki töödelda, süüa ning ka puu otsa ronida. Käppadel on viis varvast, mis on ühendatud ujunahkadega. Saarmas jätab maismaal liikudes järele paaris käpajäljendite rea, mis talvel asendub üsna tihti liugleva kõhujäljendiga.
Pea
Saarmaste pea on veidi lamenenud, kael on lühike ja paks. Silmad asuvad pea eesküljel. Kõrvad on saarmastel väiksed ja kas ümara või veidi venitatud kujuga. Kõrvadel ja ninasõõrmetel on klapisarnane anatoomia, mis võimaldab need vee all viibides sulgeda. Vurrud asuvad koonu külgedel ja on väga tundlikud, nende abil püüavad saarmad öösel saaki ka väga sogases vees.
Saba
Saba on saarmastel pikk – koguni 1/3 ulatuses keha kogupikkusest. See on lihaseline aga samas väga liikuv, otsast ahenev. Loomad kasutavad saba sukeldumisel, ujumisel puhkeasendis, tasakaalu hoidmiseks püstiseismisel jne.
Nagu teistel kärplastel asuvad ka saarmastel saba küljes nahaalused lõhnanäärmed. Lõhnanäärmete eritisi kasutatakse territooriumi märgistamiseks (kändudele, kividele jne), aga ka sidepidamisvahendina. Saarmad märgistavad oma territooriumi seguga uriinist, erilise lõhnaga limastest ekskrementidest ja anaalnäärmete eritistest.
Eluviis
pisi|left|Saarmas 2019. aasta talvel Tartus Emajõel, [[Kaarsild (Tartu)|Kaarsilla kõrval, tõenäoliselt jõesilmu närimas.]]
Toitumine
pisi|left|Saarmas murtud linnuga Hästi arenenud lõikehambad võimaldavad saarmastel süüa värsket kala ja kalad ongi saarma peatoidus (umbes 75%): ta sööb kokresid, hauge, forelle, särgi, mudilaid ja teisi kalu. Kalad, keda saarmad püüavad ja söövad, on enamasti väikesed, kaaluga kuni 100 g. Talvel sööb ta rohkesti konni, sageli ka puruvanasid. Suvel püüab närilisi, eriti mügrisid, mõnel pool murrab linde, näiteks parte ja kurvitsaid, aga isegi ka jõevähke. . Enam toitu püüavad saarmad talvel, vähem kevadel. Nagu eespool kirjeldatud, on saarmad oma anatoomilise eripära tõttu sunnitud ellujäämiseks tihti ja suurtes kogustes, vahel kuni 1/5 kehakaalust päevas, toitu tarbima. Saarmad kütivad aktiivselt, saaki otsides ja jahti pidades nii maismaal kui vees. Saarmad, kes elavad jõgedes-järvedes, teevad pesa tavaliselt ikka maismaale, näiteks jõekallastele, mahalangenud puude juurtesse ning käivad ka maismaal ja isegi puu otsas jahti pidamas. Talvised jääolud aga ka suvised põuaperioodid võivad sundida saarmaid ajutiselt teistele jahimaadele liikuma või siis olemasolevat jahimaad teistega jagama.
Elukohad
pisi|Sissepääs pessa Saarmad on üksikeluviisiga loomad, kes tegutsevad peamiselt videvikus.
Kui tingimused on soodsad, siis on saarma territooriumiks 2–6 km jõelõik. Ta eelistab sügavate hauakohtadega ja kärestikega jõgesid, mis on aasta läbi jäävabad. Reeglina ei lähe saarmas jõest kaugemale kui sada meetrit. Aga kui kalad jões otsa saavad, võib saarmas teha pikki retki uue elupaiga otsingul. Lund ja jääd mööda suudab ta ööpäevas liikuda 15–20 km. Järskudest nõlvadest laskub saarmas kõhuli liueldes, surudes jalad vastu külgi, nii et maha jääb rennikujuline jälg.
Puhkamine ja ujumine
Puhkamise ajal ja vahel ka suuremat saaki järades ujuvad nad tavaliselt selili olles ja tagajäsemeid ning saba liigutades. Tihti kerivad nad ennast veetaimestikku ja puhkavad selili, silmad veepeal muidugi, et vaenlased üllatama ei pääseks. Aga vabalt võivad nad puhata ka kõval maapinnal, urgudes jne. Saarmad võivad sukelduda vee alla 30 sekundist kuni 5 minutini ja 14–20 m sügavuseni. Jahti pidades liiguvad nad kiirelt ja sujuvalt ("hülgelaadselt") kasutades tervet keha, kõiki jäsemeid ja ka saba.
Paljunemine
Emased saarmad saavad suguküpseks 2.–4. eluaasta ja isased 3.–6. eluaasta vahel. Vangistuses on täheldatud mõlema sugupoole esindajatel masturbatsiooni, eriti mugavaks muudab selle seliliolek vees ja korralikeks kohandunud jäsemed.
Paaritumine
Saarmad on multiöstroossed, st et innaaeg ja tiinestumine võivad toimuda aastaringselt. Reeglina toimub paaritumine kas kevadel või talve lõpul, aga mõnel pool, näiteks Inglismaal, peaaegu aasta ringi. Seetõttu on poegade sünniajas ulatuslikke erinevusi. Emane saarmas jätab elupaika eritisjälje, mis signaliseerib isasele, et käimas on innaaeg. Paaritumine kestab 3–4 päeva, mille jooksul saarmad ajavad üksteist taga ja "mängivad" nii maal kui ka meres. Paaritumine toimub korduvalt. Isane ronib emasele saarmale selga ja püüab teda fikseerida krabades emase nina oma hammaste vahele. On ette tulnud juhuseid, kus emasloom saab paaritumise käigus nii suure ninavigastuse, et ta ei ole võimeline sööma ja sureb. Isasloom kaitseb pesaterritooriumi, kuid ei puutu otseselt emaslooma ja poegadega kokku.
Viljastumine ja tiinus
Pärast viljastumist on emassaarma organism võimeline loodete arengu seiskama (nn diapaus), et saagitingimuste paranedes tiinus lõpuni kanda. Latentne staadium, mis sõltub tunduvalt nii piirkonnast kui isendist, võib ulatuda 270 päevani. Loote areng kestab ligikaudu 63 päeva. Emassaarma välimuse järgi on raske tiinust märgata, sest erilisi muutusi looma kehakujus ei toimu.
Sünnitus ja esmasugemine
pisi|Saarmas talvel Saarmapojad sünnivad kõige sagedamini mais-juunis, aga neid võib ka muul ajal sündida, isegi talvel, kuigi siis on poegadel elulootust vähe. Suuremalt jaolt sünnitavad saarmad vees ja emasloom aitab pojad suuga veepinnale. Magevees elavad saarmad sünnitavad maismaal. Emasloom soeb vastsündinud poegade karva. Sellise õhupolsterdusega kasukas on saarmapoeg mõnda aega pea uppumatu, st hulbib veekogu pinnal.
Poegade areng
Pesakonnas on tavaliselt 2, kõige rohkem 4 poega. Saarmapoeg kaalub 60–200 grammi ja tal on helebeež kasukas. Pojad on sündides pimedad, silmad avanevad alles viienädalaselt. Seitsmenädalaselt hakkavad nad jooksma ja emapiimale lisandub tahke toit. Pojad (pesakonnas keskmiselt 2–4 poega) on 6–8 kuu vanuseni emast üsna sõltuvad. Mõni kuu pärast sündi suudavad nad vee peal hulpida seni, kuni ema toitu jahib. Keskmiselt 2,5-kuuselt vahetub saarmapoja titekasukas ja poeg on võimeline ema jahikäikudel saatma, et õppida, kuidas ujuda, jahti pidada ja saaki süüa. Saarmapojad omandavad tihti ema maitseeelistused. Ema ja pojad püsivad koos, kuni ema on taas viljastusvõimeline ja kui mõni isassaarmas hakkab tema vastu huvi tundma, reeglina umbes aasta möödudes.
Haigused
Saarmaste haiguslikke seisundeid vaadeldakse kliinilises veterinaarias multisüsteemselt, st haarates mitmeid elundkondi. Saarmad on vastuvõtlikud paljudele haigustele ja haiguslikele seisunditele, näiteks neerukividele, maksatsirroosile, südamelihase põletikule, kopsupõletikule, kõhnumisele söömisvõimetuse (nt seedeelundkonna haigused) ja nälja (emata jäänud saarmapojad) tõttu, pahaloomulistele kasvajatele, aju- ja südamehaigustele. Lisaks võivad neil kergesti tekkida paaritumistraumad (nt haavad koonul).
Parasiidid
Saarmad on vastuvõtlikud järgmistele parasiitidele ja nendest tingitud haigustele:
Kaitsestaatus
Saarmas on looduskaitsealune liik. Jahiuluk, kelle küttimine on keelustatud alates 1975. aastast. Saarmas on kantud EL Loodusdirektiivi II ja IV lisasse, Natura 2000 Euroopa kaitsevõrgustiku direktiivi, samuti Berni konventsiooni II lisasse, CITESi lisasse ja EL CITESi määruse lisasse.
Ohud Eesti sise- ja avaveekogude vetes ja kallastes elunevatele saarmastele:
Saarmas ulukina
Saarmad on Eesti kaudu kaitsealune liik, seega nende küttimine nii avalik pole, EV Statistikaameti koduleht liigitab saarmad ulukite klassi, aastal 2010 loeti kokkuleppeliselt kütitud saarmaste arvuks 12.
Saarma lihakeha kulinaaria kaudu
Saarma lihakeha kasutamise kohta leidub retsepte Henriette Davidise kokaraamatus (19. sajand): eelneb hoiatus, et saarma liha pole maitsev, kuid söödi paastuaja söögina.
Saarmas puhastatakse ning hõõrutakse sisse soola ja pipraga ning pikitakse nelgiteradega, lisatakse paar loorberilehte ja sidrunikoort, kallatakse äädikaga üle ja lastakse jahedas kohas üleöö seista. Järgmisel päeval eemaldatakse pea ning saarmakeha pakitakse võiga määritud küpsetuspaberisse ning asetatakse praepannile koos 125 g või, ühe seibideks lõigatud sibula, 1 loorberilehe ja mõne pipratera ning nelgitera, paari supilusikatäie äädika ja 1/2 spl täie puljongiga, saarmast praadimise käigus pidevalt vedelikuga kastes. Serveeritakse järelejäänud vedelikust valmistatud kastmega, mis paksendatakse ½ spl jahuga.
Saarmas kultuuris
Esmaste hinnanguliste jälgede kohta looduses kirjutas Nikolai Laanetu artiklis "Südi saarmas". Saarmaga kõige sarnasem liik Mionictis, meie alade põlisasukas, on siin elanud juba varaholotseenis, st pärast jääaega.
Painküla
Painküla on küla Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.
Küla paikneb Tartu–Jõgeva–Aravete maantee ääres. Painkülast hargneb tee itta Väljaotsa ja lõunasse Härjanurme küla poole.
Küla läbib Tammiotsa luhal Pedja jõgi.
Ajalugu
Painküla on esmamainitud 1589. aastal mõisana (Pankiel moyza), mil see kuulus Jan Dmochowsky valdusse. 1599. aastal on mainitud kõrtsi Painkülas Pedja jõe ääres, umbes saja sammu pikkuse silla ligidal, mille korraspidamine olevat kõrtsmiku ülesandeks. 1624. aastal kuulub Painküla juba Jõgeva mõisa koosseisus Laiuse lossilääni. Sama aasta revisjoni järgi on Painküla tühi, kuid seal asunud varem uhke karjamõis, koos selle juurde kuuluvate külade, veskite ja lossiasemega. 18.–19. sajandil kuulus Painküla haldusjaotuselt Tartumaale Laiuse kihelkonda Jõgeva mõisapiirkonda. 1866. aastast alates on Painküla Jõgeva valla koosseisus. 1977. aastal liideti Painkülaga Eristvere küla.
Painkülas asub I aastatuhande esimesest poolest pärit kivikalme ja kaks muistset asulakohta (ajaloolised Painküla ja Eristvere), mis on kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.
Painkülas on olnud oma kõrts, vesiveski ja kool. Samuti on külas asunud veepuhastusjaam, tärklisetööstus, hobusekasvatus, villavabrik ja hüdroelektrijaam.
Kõrgem ohvitser
Kõrgem ohvitser on ohvitseride kategooria mitmes riigis, sh Eestis.
Painküla
Ajalugu
Küla idapiirile jääb 1876. aastal avatud Tapa–Tartu raudteelõik.
Painkülas on sündinud ooperilaulja Martin Taras (1899–1968), näitekirjanik ja teatrikriitik Vambola Rähn (1923–1994) ning tsensor Jüri Truusmann (1856–1930).
Ideoloogia ülev objekt
"Ideoloogia ülev objekt" ("The Sublime Object of Ideology") on Slavoj Žižeki filosoofiline raamat. See ilmus kirjastuse Verso väljaandel aastal 1989 ja 2. trükis aastal 2008. Eesti keeles ilmus see Hasso Krulli tõlkes 2003. aastal Vagabundi väljaandel.
Kõrgem ohvitser
Auastmed
Maa- ja õhuväes:
Ideoloogia ülev objekt
Uue trüki eessõna: idee kõhukinnisus
Kui teadusharu on kriisis, siis püütakse teha muudatusi raamistiku sees ("polemiseerimine") või muudetakse kopernikliku revolutsiooniga raamistikku ennast. Kui keegi räägib teadusrevolutsioonist, siis võib alati küsida, kummaga on tegu. Näiteks stringiteooria on ptolemiseerimine. Ja ka ühiskonnateoorias on jutt postindustriaalsest ühiskonnast, postmodernsest ühiskonnast, infoühiskonnast, riskiühiskonnast jne ikkagi ptolemiseerimine. Kuigi Sigmund Freud esitas psühhoanalüüsi kopernikliku revolutsioonina, eeldavad tunnetusteadused, et tegu on klassikalise psühholoogia ptolemiseerimisega. (Postklassikaline majandusteadus väidab, et Karl Marxi kriitika Adam Smithi ja David Ricardo aadressil jääb ptolemiseerimiseks.) Siinne raamat püüab rehabiliteerida psühhoanalüüsi selle filosoofilises tuumas teooriana, mida saab tõlgendada ainult Georg Friedrich Wilhelm Hegeli dialektika taustal. Psühhoanalüüs (Jacques Lacan) ja Hegeli dialektika saavad teineteist lunastada, näidates end uuel, ootamatul kujul.
Kõrgem ohvitser
Auastmed
Mereväes:
Painküla
Tööstus
Painkülas on Werol Tehased, Painkülla kavandati Painküla tööstusparki ja juunis 2011 pani Eesti Energia nurgakivi esimesele tootmisettevõtte juurde rajatud koostootmisjaamale (Painküla koostootmisjaam). Painküla tööstusparki kavandati ka raudteed.
Tooma
Küla kujunes kolme talu (Tooma, Kubja ja Tagametsa, mis kuulusid Selli mõisa alla) ümber, kui sinna aastal 1910 hakati rajama Tooma Sookatsejaama.
Ferdinand von Wrangell
pisi|Ferdinand von Wrangell pisi|Ferdinand von Wrangell pisi|Ferdinand von Wrangel, ca. 1827 Ferdinand Friedrich Georg Ludwig von Wrangell (9. jaanuar 1797 (vkj 29. detsember 1796) Pihkva – 6. juuni (vkj 25. mai) 1870 Tartu) oli baltisaksa päritolu Venemaa meresõitja ja Arktika uurija.
Elulugu
Ferdinand von Wrangell sündis Pihkvas, lapsepõlveaastad möödusid Võrumaa mõisates (Joosu, Võru, Nursi). Ta kaotas varakult vanemad ja kasvas sugulaste juures. Mereväeohvitserist sugulase eeskujul ja eestkostel saadeti ta 1807. aastal õppima Peterburi Mereväe Kadetikorpusse, mille lõpetamise järel teenis ta Tallinnas Balti laevastikus. 1815. aastal ülendati ta mitšmaniks.
Admiral Adam Johann von Krusensterni eestkostel osales ta aastatel 1817–1819 Vassili Mihhailovitš Golovnini juhitud ümbermaailmareisil sõjalaeval "Kamtšatka".
1820–1824 juhtis Kirde-Siberi rannikuekspeditsiooni (nn Kolõma ekspeditsioon), kus kogus andmeid Põhja-Jäämere jäärežiimi kohta, kirjeldas Siberi rannajoont ning tegi ilmastikuvaatlusi. Oletas senitundmatu saare olemasolu Põhja-Jäämeres; 1867. aastal avastatud saar nimetati tema järgi Wrangeli saareks.
1824. aastal saabus von Wrangell tagasi Peterburi ning teda autasustati tehtud töö eest Püha Vladimiri 4. järgu ordeniga.
Aastatel 1825–1827 juhtis von Wrangell ümbermaailmareisi prikil "Krotki" ülesandega teha eeltöid Kamtšatka muutmiseks Venemaa kolooniaks.
1827. aastast oli von Wrangell Keiserliku Teaduste Akadeemia korrespondentliige ja auliige (1855), üks Vene Geograafiaseltsi asutajatest.
1829. aastal määrati Wrangell Vene-Ameerika kolooniate kindralkuberneriks Põhja-Ameerikas, kuhu ta jäi 5 aastaks, jätkates samal ajal loodusteaduslikke ja etnograafiaalaseid uuringuid.
8. juulil 1836 ülendati ta kontradmiraliks ja määrati augustis 1836. aastal keisririigi Laevaehitusmetsade departemangu direktoriks. 1838. aastal valiti ta lisaks eelnevale ka Vene-Ameerika Kompanii koloonia-asjade juhatajaks ning 1840. aastal Vene-Ameerika Kompanii peadirektoriks, kus teenis kuni 1849. aastani.
Ferdinand Friedrich Georg Ludwig von Wrangell läks erru viitseadmirali auastmes ning kolis elama Virumaale Roela mõisa, mille ta oli oma perekonnale juba varem ostnud. Pärast abikaasa surma 1854. aastal töötas ta kuni 1864. aastani Venemaa keisririigi Mereministeeriumi Hüdrograafia departemangus, olles alates 18. maist 1855 kuni 1857. aastani selle ministeeriumi direktor. 1856. aastal määrati ta kindraladjutandiks ja ülendati admiraliks.
Aprillist 1857. aastal suundus ta ravile välismaale ning juunist 1857. aastal vabastati Venemaa Keisririigi Mereministeeriumi valitseja ametikohalt ja määrati Venemaa Keisririigi Riiginõukogusse.
Tervislikel põhjustel läks ta 1864. aastal lõplikult erru ja veetis oma viimased eluaastad 1866–1870 Roela mõisas.
Ferdinand Friedrich Georg Ludwig Von Wrangell suri Tartus venna peret külastades ning on maetud Viru-Jaagupi kalmistule, mis asub Viru-Jaagupi kirikust 1,2 km lõuna pool Simunasse suunduva maantee ääres, sellest läänes.
Ferdinand von Wrangelli järgi on nimetatud Wrangeli saar, mäemassiiv, laht ja neem Alaskal.
1999. aastast kannab Ferdinand von Wrangelli nime Roela Põhikool Lääne-Virumaal.
Ferdinand von Wrangelli rekonstrueeritud vappepitaaf asub Tallinna Toomkirikus.
Perekond
Ta abiellus 1829. aastal Tallinnas paruness Elisabeth von Rossilloniga (1810 Roela −1854 Tallinn), kes oli Sõmeru mõisniku, riiginõuniku parun Wilhelm de Rossilloni (1778–1855) ja Roela mõisnikutütre Natalie Friederike von Tolli (1786 Sompa − 1846 Tallinn) tütar. Neil sündis kokku kaheksa last, kellest neli suri lapseeas.
Fjodor Šaljapin
pisi|Fjodor Šaljapini [[autograafiga foto (1908)]] Fjodor Ivanovitš Šaljapin (vene Фёдор Иванович Шаляпин; 13. veebruar 1873 Kaasan – 12. aprill 1938 Pariis) oli vene ooperilaulja, bass. Fjodor Šaljapini karjäär sai alguse Thbilisis ja Peterburi ooperiteatris 1894. aastal.
Kivijärv
Kivijärv on mitme Eesti järve nimi:
Fjodor Šaljapin
Šaljapin nimetati 1918 Nõukogude Venemaa esimeseks rahvakunstnikuks. 1921. aastal külastas ta ringreisil Tallinna ja seejärel Ameerikat ja Londonit. 1922. aasta suvel kolis Šaljapin Venemaalt Pariisi.
Kivijärv
Kivijärv on mitme Eesti järve nimevariant:
Fjodor Šaljapin
Vene NFSV rahvakunstniku aunimetus võeti talt ära 24. augustil 1927 ja anti postuumselt tagasi 10. juunil 1991.
Isiklikku
Šaljapin oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa Iola Tornagi (1873–1965) oli itaalia baleriin, kellega Šaljapin tutvus Novgorodis ja abiellus 1898 Gaginos. Neil sündis kuus last: Igor, kes suri nelja-aastaselt, Boriss (1904–1979, maalikunstnik ja skulptor), kaksikud Fjodor (1905–1992) ja Tatjana, Irina ning Lidija.
Siis tutvus Šaljapin Marija Petzoldiga (sündinud Eluhhen, 1882–1964), kes oli juba abielus olnud ja kellel oli kaks tütart. Šaljapiniga sai ta veel kolm tütart: Marfa (1910–2002), Marina (1912–2009) ja Dasja (1921–1977). Nii tekkis tal teine pere, ilma et esimene abielu oleks lahutatud olnud. Üks pere elas Peterburis ja teine Moskvas ning omavahel nad ei suhelnud. Marijaga abiellus Šaljapin alles 10. novembril 1927 Prahas.
Šaljapin suri Pariisis. Ta põrm maeti 1984. aastal ümber Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Pál Ábrahám
Elulugu
Ábrahám sündis Austria-Ungaris (tänapäeval asub tema sünnikoht Serbia territooriumil) pangadirektori ja klaveriõpetaja pojana. Ta õppis Budapestis pangandust ja võttis selle kõrvalt tunde kohalikus konservatooriumis. Aastatel 1910–1916 jätkas ta õpinguid Ungari Kuninglikus Muusikaakadeemias, kus ta õppis tšellot Adolf Schifferi juhendamisel ja kompositsiooni Viktor Herzfeldi juhendamisel.
Oma esimesed teosed komponeeris ta 1920. aastate alguses, püüdes esialgu keskenduda tõsisemale heliloomingule: nende seas olid tšellokontsert, keelpillikvartetid, serenaad ja isegi vaimulikku muusikat. Peamiselt tegeles Ábrahám neil aastatel siiski pangandusega ja sattus rahaafääride tõttu ka vanglasse.
1927. aastal sai temast Budapesti operetiteatri dirigent. Operett kui kerge, populaarne žanr sobis muusiku ja heliloojana talle märksa paremini. 1928. aastal valmisid Ábrahámi esimesed operetid "Zenebona" ja "Preili abikaasa". Väga populaarseks kujunes tema kolmas, 1930. aastal komponeeritud operett "Viktoria ja tema husaar".