cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taani sõjakäik Saaremaale
Sõjakäik
Sõjakäiku on osalt peetud kättemaksuretkeks saarlaste vastu, kes olid 1203. aastal rüüstanud Taani provintsis Listerbys. Samas pikaajaline ettevalmistamine ja vahetult enne retke toimumist paavstilt Anders Sunesenile antud õigus ristitud paganate aladele piiskoppe ametisse nimetada osutavad, et eesmärgiks oli ka püsivamalt Saaremaal oma võimu kindlustada. Arheoloog Marika Mägi arvates oleks püha sõda paganate ristiusustamiseks olnud ilma eesti meresõitjate alistamiseta võimatu, pealegi sõltus Taani ülemerekaubandus Venemaaga Läänemere idaosa mereteid kontrollivatest saarlastest.
Henriku kroonika kirjelduse kohaselt ehitasid Taani väed Saaremaale linnuse. Samas Taani annaalid sõjakäiguga seoses linnust ei maini, ehkki seda pole iseenesest loetud tõendiks selle puudumise kohta. "Paganate äkiliste rünnakute" kartuses ei julgenud kroonik Henriku sõnul aga keegi sinna jääda ja lõpuks otsustati linnus maha põletada ning taanduda. Kuningas Valdemar suundus tagasi Taani ja piiskopid Riiga, kus nad kogu järgneva talve veetsid "mõtiskluses jumalaasjadest".
Tõlgendused
Mitmete autorite meelest toimus 1206. aasta taanlaste retke ajal rohkem, kui Henriku kroonikast ilmneb. Marika Mägi hinnangul püüdis Henrik taanlastega seotud küsimusi vältida. Kroonikas leiduva pideva eneseõigustuse, et Riia kirik on Taani ristisõjast ja misjonist vanem, põhjuseks peab ajaloolane Kersti Markus asjaolu, et tegelikult olid just taanlased Liivimaal varem kohal.
Marika Mägi
Hilisemates Taani allikates on teade taanlaste 1208. aasta edukast sõjakäigust Viljandisse. Kui see tõesti aset leidis, siis Mägi oletab, mööndes küll mõtte spekulatiivsust, et retk võis lähtuda ka Tallinnast, kus oli alates 1206. aastast Taaniga mingi leping. See oletuslik lepe sobituks ka 1219. aasta Taani sõjakäigu konteksti, kus neid Tallinnas algul kohalike poolt sõbralikult vastu võeti. Tallinnast, mitte Riiast alanud 1208. aasta sõjakäik võimaldaks ühtlasi seletada, miks Henrik sellest vaikis. Taani agressiivne poliitika aastatel 1206–1208 võib samuti olla seotud Riia piiskopi otsusega paluda algul abi Saksa kuningas Philippilt ja hiljem tugineda rohkem Mõõgavendade ordule, loovutades neile kolmandiku juba vallutatud Liivimaast.
Kersti Markus
Kersti Markuse arvates polnud puitlinnuse ehitamine seotud Saaremaa vallutamise plaaniga, vaid kindlustatud eelpostiga taheti markeerida oma kohalolu Lääne-Eesti saarestikus, kust kulges kaubatee Visbyst Novgorodi. Markuse meelest oligi taanlaste retke eesmärk laiem ja sellega on seotud hilisem piirkonna keskuse Lihula valimine Eestimaa piiskopi residentsiks. Markuse sõnul näitavad tõendid, et Eestimaa piiskopi ametikoha taastas mitte Riia piiskop Albert, vaid hoopis 1206. aasta Taani retkel osalenud Anders Sunesen.
Markus on seisukohal, et Taani 1206. aasta retke põhieesmärk oli Tallinna kohale oma linna, võimukeskuse asutamine. Tema hinnangul toetavad seda tõlgendust mitmed tõendid. Mõne Taani allika järgi, mida Markus hindab usaldusväärseks, tegi Sunesen 1206. aastal sõjakäigu just Tallinna. Enne sõjakäiku, 1206. aasta jaanuaris paavstilt talle antud luba kujutas endast õigust linnas (ladina keeles civitas) või täpsemalt kaubitsemiskeskuses (taani keeles købstad) piiskop ametisse määrata pärast seda, kui sealt paganlus on välja tõrjutud. Paavsti kirja teksti koostaja oli Markuse meelest Sunesen ise. Tallinna kohal olid eeldused kaubalinna rajamiseks olemas, selle hõivamine oli oluline ka Vene-Skandinaavia kaubatee üle kontrolli saavutamiseks. Odense arsti ja ajaloolase Cornelius Hamsforti 16. sajandi lõpus ja 17. sajandi alguses koostatud materjalides on kirjas, et 1206. aasta retke ajal koloniseeris Sunesen koos vendadega Liivimaad ja asutas Revali. Kuigi viimase allika usaldusväärsuse võib kahtluse alla seada, on Markuse arvates tähelepanuväärne selle sisu kattumine teiste nimetatud allikatega.
Sündmuste käigu rekonstrueerimisel tõmbab Markus paralleele Riia linna asutamisega. Riia piiskop Albert saavutas esimesel sõjakäigul selle, et kohalikud liivlased näitasid talle kätte koha, kuhu saab linna rajada, ehk andsid talle õiguse rajada liivlaste asula kõrvale oma asula. Albert seejärel lahkus ja reaalne linna ehitus algas alles järgmisel aastal, kui ta ristisõdijatega tagasi tuli. Markuse arvates toimus sarnane stsenaarium ka Tallinnas, kuid mingil põhjusel taanlased Tallinna ei naasnud. Pärast Tallinna suundusid taanlased 1206. aastal Lääne-Eesti arhipelaagi ja püüdsid Saaremaale linnust rajada, mis samuti näitab kaubatee kontrollimise soovi. Kuna Anders Sunesen koos vennaga jõudis Taani alles 1207. aasta aprillis, sai Markuse hinnangul uus sõjakäik Eestisse toimuda kõige varem 1208. aastal, milleks võiski olla kuninga juhitud retk Viljandisse, kuid tegelik, püsivate tagajärgedega sissetung leidis siiski aset alles 1219. aastal. Pika pausi põhjusena pakub Kersti Markus välja 1208. aasta jaanuaris Taani jaoks väga suurte kaotustega lõppenud Lena lahingut, kus hukkus ka Anders Suneseni Hvidede suguvõsa juhtivaid liikmeid.
Jonathan Lindström
Arheoloog Jonathan Lindström on välja pakkunud, et retke käigus koloniseerisid taanlased Vormsi saart. Ta tugineb uusaegsele allikale, mille kohaselt koloniseeriti 1206. aasta sõjakäigul Tallinna ka Liivimaad. 16. sajandisse ulatuva traditsiooni järgi rajas Valdemar II Vormsi Olavi kiriku ja saare esimesed kolonistid pärinesid Taanist. Lindström toob tõendina välja, et Vormsi külade struktuur ja kehtinud maamõõtmisühik on sama, mis Taani võimu all olnud Ölandil. Kersti Markus on selles küsimuses uusaegsetele allikatele tuginemist nimetanud spekulatiivseks ja arvab, et koloniseerimine eeldanuks kokkulepet Rotalia (Ridala, Lihula ja Hanila muinaskihelkondade) vanematega, kuid nendib, et Vormsi asus veeteede osas tähtsas kohas ja saare ülevõtmine sobinuks Taani strateegiaga.
Kakusuu
Kakusuu (kasutatud ka nimekujusid Kakusoo ja Kahusoo) on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Põlva maakonnas Orava vallas.
Tartu lahing
Tartu lahing võib viidata järgmistele sündmustele:
Kérkyra (täpsustus)
Kérkyra tähendab mitut asja.
Paluküla hiiemägi
pisi|Paluküla hiiemägi Paluküla Hiiemägi on hiiemägi, mis asub Rapla ja Juuru kihelkonna piiril ajaloolisel Lõuna-Harjumaal. Tänapäevaste kaartide järgi leiab hiiemäe Rapla maakonna kagusopist Kehtna valla maadelt vana Paluküla küla südamest.
2009. aastal said Paluküla hiiemäe kaitsjad Arvi Sepp, Lembi Välli ja Toivo Sepp aunimetuse Hiie sõber.
Looduslik tähtsus
Paluküla Hiiemäe kõrgus on 106,4 meetrit üle merepinna. Tegu on ajaloolise Harjumaa ja praeguse Raplamaa kõige kõrgema mäega. Siinse kauni, omapärase ja liigirikka looduse kaitsmiseks on loodud Kõnnumaa maastikukaitseala. Paluküla hiiemäe lõunakülge kutsutakse Reevimäeks. Sõna "reev" tähendab rannikumurdes serva, äärt. Reevimägi on Paluküla hiiemäe üks osa, nagu kinnitab ka kohalik pärimus.
Pärimus
Hiiemäel asub Tõnni auk, kuhu on toodud ja siiamaani tuuakse värsket (uudset, esimest). Mäel on peetud jaanituld. Tänapäeval kasutatakse kultuslikult kõige rohkem vastlasõidu tegemiseks.
Hiiemägi vanemates allikates
''Vastu Iiekõnnu põldusid, Harjumaa peal, viimase Liumäe kingu ääres, on Lalli küla. Põhjapool kaugemal seisab Palu küla, mäekinkude vahel. Paluküla põhjapoolses osas on pühakspeetud palvetamiskoht, kõrge kingu peal, mille otsas vanad elupõlised kased kasvavad. Vanadusest on nad juba nõrgaks jäänud, nii et neist tuul mõned juba maha on murdnud. Siit on ka vist küla oma nime saanud. Iiekõndu ja Lalli küla lahutab Palu külast kitsas mädasoo; ka siia oli piiri peale sild tehtud, nüüdse Lelle Piirisilla talu lähedal. Palukülast võis soode ja rabade vahelt mööda mäeseljandikkusid kuni nüüdse Ingliste mõisa juurde pääseda ja siit oli tee takistamata Lindanisasse ja mereäärde lahti.'' (Anton Lemberg. Käru ja Lelle. Tükike kodumaa arenemislugu memoaarides. (Toimetanud Karl Preisberg). Postimehe kirjakogu Oma maa III, Tartu, 1913, lk 87–136)
Ronaldinho
Ronaldo de Assis Moreira (sündinud 21. märtsil 1980 Pôrto Alegres), tuntud ka kui Ronaldinho või Ronaldinho Gaúcho, on endine Brasiilia jalgpallur.
Ta mängis sellistes klubides nagu Grêmio, Paris Saint-Germain, Barcelona, Milan, Flamengo, Atlético Mineiro, Querétaro ja Fluminense.
Ronaldinho valiti 2004. ja 2005. aastal FIFA aasta jalgpalluriks ja nimetati 2005. aasta Euroopa aasta jalgpalluriks.
Paris Saint-Germain
2001. aastal liitus ta Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Paris Saint-Germain. Üleminekusumma oli 5,1 miljonit eurot.
Ronaldinho tegi oma liigadebüüdi 4. augustil 2001, kui ta tuli vahetusest 1:1 viigimängus Auxerre'iga. Debüütvärava lõi ta 13. oktoobril Lyoni vastu penaltist.
Barcelona
Ronaldinho siirdus 2003. aastal 30 miljoni euro eest Hispaania kõrgliiga klubisse Barcelona. Ta lõi oma debüütvärava klubi meeskonnas sama aasta 3. septembril Sevilla vastu.
Hooaegadel 2004–05 ja 2005–06 aitas ta Barcelona tulla La Liga meistriks. Ronaldinho võitis Kataloonia klubiga 2006. aastal ka UEFA Meistrite Liiga.
Kokku mängis ta Barcelona rivistuses viie hooaja peale 207 mängu ja lõi 94 väravat.
Milan
pisi|Ronaldonho Milani särgis 2010. aastal Pärast 2007–08 hooaega liitus Ronaldinho Itaalia Serie A klubiga AC Milan. Ta lõi oma esimese värava Milani meeskonnas 28. septembril 2008 mängus Internazionalega.
Ronaldinho mängis debüüthooajal kõikide sarjade peale 36 mängu ja lõi 10 väravat, järgmisel hooajal 43 mängu ja 15 väravat.
2011. aastal aitas ta Milani tulla Itaalia meistriks.
Hilisem karjäär
11. jaanuaril 2011 liitus Ronaldinho ühe aastase lepingu alusel Brasiilia jalgpalliklubiga Flamengo.
Alates 2012 hooajast mängis ta teises Brasiilia kõrgliiga klubis Atlético Mineiro. Atléticoga tuli ta 2013. aastal Copa Libertadoresi võitjaks.
2014. aasta septembris sõlmis ta kaheaastase lepingu Mehhiko klubiga Querétaro. Oma teises mängus klubi rivistuses andis ta väravasöödu ja oli täpne penaltil Guadalajara vastu.
2015. aasta juulis naasis ta Brasiiliasse, sõlmides Fluminensega ühe ja pooleaastase lepingu.
Koondisekarjäär
vasakul|pisi|Ronaldinho Brasiilia jalgpallikoondises mängis Ronaldinho kokku 97 mängu ja lõi 33 väravat, mis teeb temast koondise aegade kaheksanda parima väravaküti.
Tema debüüt toimus 26. juunil 1999 mängus Lätiga, kohtumine võideti 3:0.
Ronaldinho oli 1999. aasta Konföderatsioonide karika parim väravakütt, kui Brasiilia lõpetas turniiri hõbemedaliga. Samal aastal tuli ta koondisega Copa América võitjaks.
2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel moodustas Ronaldinho Rivaldo ja Ronaldoga ründekolmiku. Ta aitas meeskonnal alistada finaalmängus 2:0 Saksamaa.
Ronaldinho võitis 2005. aastal Brasiilia jalgpallikoondisega Konföderatsioonide karika.
Isiklikku
Ronaldinho sündis Brasiilias Vila Novas Porto Alegre naabruskonnas.
Tema ema Miguelina on endine müüja, kes hiljem õppis meditsiiniõeks, ja isa João oli laevatehase tööline ning kohaliku jalgpalliklubi Cruzeiro mängija, kes suri basseinis ujudes südamerabandusse, kui Ronaldinho oli kaheksa-aastane.
Ronaldinho õde Deisi töötab suhtekorraldajana ja vend Roberto on endine jalgpallur.
Ronaldinhol on Brasiilia tantsija Janaína Mendesega poeg João (sündinud 25. veebruaril 2005), kes on nimetatud Ronaldinho isa järgi.
2007. aasta jaanuaris sai Ronaldinho Hispaania kodakondsuse.
Aurlandi vald
2019. aastani kuulus vald Sogn og Fjordane maakonda.
Tidore
thumb|Tidore saar vaadatuna [[Ternate saarelt]] thumb|Tidore asukoht Tidore on üks saar Maluku saartest. Tidore asub Ida-Indoneesias, Halmahera saarest läänes. Saarel on suur koonilise kujuga kihtvulkaan, mis asub saare lõunaosas 1730 m kõrgusel üle merepinna. Saare põhjaosas on kaldeera, millel on kaks väiksemat vulkaani.
16. sajandist kuni 1779. aastani kuulus võim saarel Tidore sultanaadile, mille peamiseks sissetulekuallikaks oli kauplemine vürtsidega. Sultanaadi võimu alla kuulusid mõnda aega ka Halmahera, Buru, Ambon ja Uus-Guinea saare lääneosa. Tidore sultanaadi peamiseks võistlejaks oli Ternate sultanaat. 1779. aastal liideti saar Hollandi kolooniatega. Peale Teist maailmasõda kuulub Tidore Indoneesia koosseisu.
Nüüdisajal moodustab saar koos teiste lõuna pool asuvate saartega kohaliku omavalitsusüksuse (kotamadya), mis asub Põhja-Maluku provintsis. Omavalitsuse suurus on 1550 km2 ja 2003. aasta juuli seisuga elas seal 78 617 inimest.
Rasheed Wallace
NBA karjäär
Ligi seitse aastat Portlandis mänginud Wallace aitas meeskonna 1999. ja 2000. aastal läänekonverentsi finaali ja valiti 2000. ja 2001 aastal NBA tähtede mängule. Oma parimal, 2001/02. hooajal tõi Wallace keskmiselt 19,3 punkti ja 8,2 lauapalli mängus.
2004. aastal vahetati Wallace esmalt Atlanta Hawksi, kelle eest jõudis kaasa teha vaid ühe mängu, misjärel kaubeldi ta kohe edasi Detroit Pistonsisse. Samal aastal tuli ta koos Ben Wallace'i, Richard Hamiltoni, Chauncey Billupsi ja Tayshaun Prince'iga NBA meistriks, kui finaalis alistati favoriit Los Angeles Lakers 4 : 1.
Pistons pääses NBA finaali ka järgmisel, 2005. aastal, kuid tasavägine finaalseeria kaotati mängudega 3 : 4 Tim Duncani juhitud San Antonio Spursile. Aastatel 2006–2008 jäi Pistonsi laeks idakonverentsi finaal, kus kaotati 2 : 4 vastavalt Miami Heatile (2006), Cleveland Cavaliersile (2007) ja Boston Celticsile (2008).
8. juulil 2009 sõlmis Wallace kolmeaastase lepingu Boston Celticsiga. Vahetusmängija rolli taandunud Wallace kogus põhihooajal keskmiselt 22,5 minutiga 9 punkti ja 4,1 lauapalli mängus. Finaali jõudnud Celtics kaotas seeria 3 : 4 Kobe Bryanti ja Los Angeles Lakersi vastu.
10. augustil 2010 teatas Wallace, et lõpetab mängijakarjääri. 2012. aasta oktoobris naasis Wallace aga NBA-sse, kui sõlmis lepingu New York Knicksiga. 2012/13. hooajal 21 kohtumist kaasa teinud Wallace tõi ligi 14 minutiga keskmiselt 7 punkti ja 4 lauapalli mängus.
17. aprillil 2013 pidi Wallace jalavigastuse tõttu karjääri teist ja viimast korda lõpetama.
Rekord
Wallace teenis 2000/01. hooajal 80 mänguga kokku 41 tehnilist viga, mis tähistab praeguseni kehtivat NBA rekordit.
Välislingid
<br style="clear:both;"/>
Pattern 1914 Enfield
thumb|250px|right|Vintpüss P14 Enfield. Pattern 1914 Enfield (ka Pattern 14 ehk P1914) on poltlukuga viielasuline salvvintpüss, Briti armee üks põhirelvi esimeses maailmasõjas. Ameerika Ühendriikides toodetud Pattern 1914 Enfield vintpüssid olid ka Eesti sõjaväe relvastuses kahe maailmasõja vahel. Ekslikult on M1914 mõnel pool nimetatud ka "Ross-Enfieldiks". Relval M1914 pole Rossi püssiga ega selle ehitusega midagi ühist.
Ajalugu
Kui Briti armee üritas oma relvastusse võtta Mauseri vintpüssil põhinevat väiksema kaliibriga laskemoonaga uut jalaväerelva, sai takistuseks Briti relvatehaste võimetus uusi relvi piisavas koguses ja kvaliteedis toota. Esimese maailmasõja ajal toodeti neid hoopis Ameerika Ühendriikides 3,7 miljonit: 7,70-millimeetriseid 1,2 miljonit brittide aitamiseks ja 2,5 miljonit USA 7,62 mm padrunile (M1917). Nii jäi Pattern 1914 (mudel 1914) Esimeses maailmasõjas Briti armees kasutusele vaid snaiperpüssina, kuna see oli Lee-Enfieldist tunduvalt täpsem.
Jean-Max Bellerive
Jean-Max Bellerive (sündinud 1958 Port-au-Prince'is) on Haiti poliitik.
11. novembrist 2009 kuni 5. oktoobrini 2011 oli ta Haiti peaminister.
Tema isa oli arst ja kõrge ametnik Maailma Terviseorganisatsioonis.
Jean-Max Bellerive on õppinud politoloogiat ja rahvusvahelisi suhteid Šveitsis, Prantsusmaal ja Belgias. Aastal 1986 pöördus ta kodumaale tagasi.
Enne peaministriks saamist oli ta aastatel 2008–2009 Michèle Pierre-Louis' valitsuses planeerimis- ja koostööminister.
Ta kuulub parteisse Lespwa.
Suursuu-forellahven
Suursuu-forellahvena noorkalad toituvad peamiselt kalamaimudest, vähilistest ja putukatest. Täiskasvanud toituvad väiksematest kaladest, tigudest, vähkidest, konnadest, madudest, salamandritest, vette kukkunud nahkhiirtest, veelindudest ja pisiimetajatest ning isegi alligaatori poegadest.
Saagi suurus võib olla kuni 50% kala suurusest. Suursuu-forellahven eelistab elupaiku, kus on palju varjekohti, sest ta jahib oma saaki varitsedes. Täiskasvanud isendid on tavaliselt oma elupaiga tippkiskjad, kuid noorkalad on tihti saagiks teistele loomadele.
Kuna suursuu-forellahven on harrastuskalastajate seas väga hinnatud püügikala, siis on teda asustatud ka mitmesse riiki väljaspool tema loodusliku leviala. Invasiivse liigina võib ta põhjustada mitmete kohalike liikide seisundi halvenemist või isegi väljasuremist. Arvatakse, et suursuu-forellahven on põhjustanud Guatemalas atitláni püti (Podilymbus gigas) hävimise, kelle elupaigaks oli Atitláni järv.
Punarind
pisi|Punarind valge ukse taustal Punarind (Erithacus rubecula) on rästaslaste sugukonda punarinna perekonda kuuluv lind.
Tema rahvapärased nimetused on teiste hulgas punakurguke, lepalind ja risulind.
Levila
Punarind on levinud Euroopas, Kaukaasias, Väike-Aasias ja Loode-Aafrikas. Levila loodeosast lendab ta talveks soojematesse paikadesse, aga kaguosas on paikne.
Eestis on punarind harilik haudelind ja läbirändaja, kelle pesitsusaegset arvukust on hinnatud 0,7–1,1 miljonile paarile ja talvist arvukust 10–100 isendile. Teistel andmetel on pesitsusaegset arvukust hinnatud 200–500 tuhandele paarile. Talvituma jääb punarind üksnes Lääne-Eesti saartel ja rannikul.
pisi|vasakul|Punarind
Välimus
Punarind on väike lind. Ta kaalub kõigest 16–18 g. Tema keha on 15–16 cm pikk, aga tiib 7 cm pikk. Tiivad on suhteliselt nõrgad.
Punarind on ära tuntav intensiivselt roostepunase kurgualuse ja rinna esiosa järgi, punased on ka laup ja põsed. Ülapool on tal oliivhall, alapool hallikasvalge. Jalad on suhteliselt pikad.
Suguline dimorfism on vaevumärgatav: isastel on puguala punasem ja eredam kui emastel. Teistel andmetel on emas- ja isaslinnud ühesugused.
Noorlindude seljapool on ookerjate tähnidega tumepruun, aga kõhupool tumedate tähnidega ookerkollane. Noorlindude sulestik on turris, mistõttu nad näivad vanalindudest suurematena.
Elupaik ja eluviis
Eestis võib punarinda kohata ükskõik mis tüüpi metsas, aga ta eelistab kuusikuid ja kuuse-segametsi.
Punarinnad elavad individualistlikult. Isegi pesitsuspaikadele saabuvad nad ühekaupa. Isane valib välja oma koduterritooriumi ja kaitseb seda esialgu nii innukalt, et ei lase sinna emaslindugi.
Punarind on ettevaatlik lind. Pesa juures on talle raske läheneda.
Seevastu äsja iseseisvunud, samasuvised linnud on väga uudishimulikud ja ettevaatamatud. Nad võivad lennata inimesele väga lähedale ja kui inimene ei tee järske liigutusi, siis võivad nad teda kaua aega jälgida. Nad võivad isegi inimest pikka aega saata. Fred Jüssi kirjeldas juhtumit, kus punarind tal toitu pihust võttis.
Inimesse suhtub punarind ettevaatlikult, kuid usaldavalt, eriti kui inimene teda pealtnäha tähele ei pane. Uudishimu tõttu satub ta kergesti püünistesse, sageli leiab neist aga ka ise väljapääsu.
Toitumine
pisi|Punarind [[vihmaussiga]] pisi|Video toitu otsivast punarinnast Punarind otsib toitu rohurindest, harvem tegutseb madalatel põõsastel ja puudel. Maapinnal liigub ta tavaliselt hüpeldes. Sealjuures nõksutab ta keha, ajab saba püsti ja hoiab tiivad ripakil. Toitu võib ta otsida ka koduaedades: puuriitades ning prügi- ja sõnnikuhunnikutes.
Hilissügisel on tema põhiliseks toiduks marjad ja seemned.
Loomad, keda punarind sööb, on enamjaolt metsakahjurid. Neid hävitab punarind suurel hulgal ja toob sellega metsale tohutut kasu.
Häälitsused ja laul
Hommikul alustab punarind laulmist ühena esimestest lindudest. Eriti palju laulab ta pesitsusajal, kui ta vaikib üksnes keskpäeval ja kõige pimedamatel öötundidel. Kõige intensiivsem ja kaunim on laul päikesetõusu ja -loojangu paiku.
Punarinna laul on vali ja kostab muudest metsa häältest selgesti üle. See kõlab nii, nagu viiuldaks keegi kõige peenematel keeltel. Laul algab ja lõpeb järsult, kestes videvikus 6–8 sekundit, muul ajal 2–3 sekundit. Laul lõpeb hõbekellukese meloodilist helinat meenutava trilleriga.
Punarinnu laulu on peetud raskemeelseks, nagu väljendaks ta kurbust ja südamevalu, aga tegelikult teatab ta sellega liigikaaslastele valmisolekut võitluseks.
Punarinna kutsehüüd on "tsik".
Pesitsemine
Mäng puudub punarindudel peaaegu täiesti. Selle asemel toidab isaslind emast. Selle eesmärk ei ole nälja kustutamine, sest isegi kui emaslinnul on endal suu täis, hakkab ta isast nähes tiibu väristama ja manguvalt häälitsema, nagu laululindude täiskasvanud pojad vanematelt toitu küsivad.
Punarind pesitseb maapinnal ja tema pesa on varjatud. See võib asuda kännu juuretühemikus, murdunud puutüve all või lihtsalt pinnasesüvendis sõnajala varjus, harvem risuhunniku all või madalal asuvas puuõõnes.
Pesa ehitab emaslind. See on massiivne ja kohev ehitis, mis koosneb samblast, kuivanud lehtedest ja kõrtest. Seest on pesa vooderdatud peente kõrte, taimevilla, karvade ja üksikute sulgedega.
pisi|Äsja pesast lahkunud punarinnapoeg Punarind muneb mai alguses 5–7 muna. Munad on heleroosad või kreemjad tuhmide roostepruunide või kollakate tähnidega. Emaslind haub neid 13–14 päeva. Isaslind toidab teda haudumise ajal. Seejärel pojad kooruvad.
Pojad viibivad pesas 12 päeva. Vanemad toidavad neid, tuues neile toitu üle 300 korra päevas. Toiduks on eranditult selgrootud, eriti putukad. Vanemad on pesa juures ettevaatlikud, et selle asukohta mitte reeta. Seejärel pojad lahkuvad pesast, kuigi nad ei oska siis veel lennata. Nad jooksevad rohus ja vähimagi ohu korral peidavad end. Ohu eest hoiatavad vanemad neid tasase ja kestva hüüdega "Tsss..." või "Tsii...". Vanalinnud toidavad neid veel kaks-kolm nädalat. Seejärel pojad iseseisvuvad ja pesakond laguneb.
Seejärel hakkavad vanemad rajama teist kurna. Levila keskosas toimub see juuni lõpul või juuli alguses.
Seisund
Punarind kuulub soodsas seisundis liikide hulka. Ta ei ole looduskaitse all.
Alpidest lõuna pool on tavaks pisivärvulisi püüda. Igal aastal püütakse neid massiliselt ja tavaliselt süüakse hiljem ära.
Punarind Eesti rahvausundis
Tekkemuistendi järgi on punarind punase kurgualuse saanud Jeesuse verest, kui püüdis tema ihust ristinaelu välja nokkida.
Usuti veel, et lehm hakkab verd lüpsma (kusema), kui lepalind tema kõhu alt läbi lendab.
Kamnitsa
Kamnitsa (kohalik hääldus Kaamnitsa) on küla Võru maakonnas Võru vallas Tartu–Petseri raudtee ääres.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Põlva maakonnas Orava vallas.
Küla lähistel voolab Kamnitsa oja. Külast loodesse jääb Meenikunno looduskaitseala.
Küla äärealal asus Kõrgemäe vahtkonna puukool.
Uuk
Kirjeldus
Uuk on katusest eenduv ehitus, varustatud aknaga ja kaetud kumera või sadulkatusega. Arhitektide vaates erinevad uuk ja vintskap peamiselt väljaehitise suuruse ja paiknemise poolest katusel. Uukaknad painevad üldjuhul katuse kelbaosal ja nii, et need ei katkesta räästast. Tuulutuse eesmärgil tehtud avad on üsna lihtsa lahendusega, lähtudes sarikate sammust ja kasutades akent ka konstruktiivse osana. Poolkaare kujuga uukaken eraldi katusepinnata on pääsusilma tüüpi uukaken, neljakandilised uugid võivad olla pult-, viil- või kelpkatusega, kuid on ka barokseid rohkelt dekoreeritud uukaknaid väga erinevas kujus.
Eesti Vangistatud Vabadusvõitlejate Abistamiskeskus
EVVA-keskus koostas ja pidas aastatel 1978–1991 Eesti poliitvangide registrit, avaldas regulaarselt vastavaid nimekirju ja tegi teavitustööd.
Keskuse peakorter oli Stockholmis, tugirühmad (toimkonnad) asusid mitmes linnas Rootsis, Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Austraalias jm.
EVVA-keskuse asutaja ja kauaaegne esimees oli Ants Kippar, pärast tema surma jaanuaris 1987 jätkas juhtimist senine aseesimees Jaak Jüriado kuni EVVA-keskuse tegevuse lõpuni 1993.
Samalaadselt tegutsesid veel mitmed organisatsioonid: Eesti Poliitvangide Hooldustoimkond Rootsis (EPH), mille esimees oli Max Lääts, Ülemaailmne Vabadusvõitlejate Keskus Kanadas, mille esimees oli August Juis.
Kliima küla
Kliima on küla Võru maakonnas Võru vallas Tartu–Petseri raudtee ääres.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Põlva maakonnas Orava vallas.
Külas on tegutsenud pood.
Kliima külast Pura talust on pärit Leo Kunnas.
Tuneesia riigipeade loend
Tuneesia riigipeade loendis on kõik Tuneesia riigipead alates laialdase autonoomia saavutamisest Türgi impeeriumi koosseisus 1705. aastal.
Kui Tuneesiast sai 1881. aastal Prantsusmaa protektoraat, säilis riigi laialdane autonoomia.
1956. aastal valmistas Prantsusmaa ette riigi täielikku iseseisvumist Tuneesia Kuningriigi nime all. Valmistatud olid isegi Tuneesia Kuningriigi nimega vermitud mündid, kuid järgmisel aastal toimus Habib Bourguiba juhtimisel sõjaväeline riigipööre, mis kukutas monarhia ja Tuneesia sai iseseisvaks. Riigi nimeks sai Tuneesia Vabariik.
Narva kindlus
Narva kindlus oli Narva linna kaitseehitis, enne seda eraldatud Narva Hermanni linnuse ja Narva vanalinna, Narva linnamüüri kaitserajatiste edasiarendus. 14. sajandi algul rajatud Narva keskaegsete kindlustustuste piirdemüürid olid paekivist, ümbritsetud kraavide ja vallikraavidega. Üle vallikraavi ulatusid eesväravad linnusevärava, Viru värava ja Karjavärava ette. Narva kindlustusvööndi kogupikkuseks kujunes 1,58 km, sellest linnamüüri 1 km. Lisaks oli ehitatud kaitsepiire ka Narva Hermanni linnuse ja linna vahele, kogupikkusega 280 m. Linnamüüri käänukohti, sõlmi ja väravaid kindlustasid senisel andmeil vähemalt seitse kaitsetorni.
Kindlusehitiste areng
pisi|left|Narva kindlus koos bastionide asukohtadega tänapäevasel Narva kaardil: 1 – [[Spes, 2 – Justitia, 3 – Pax, 4 – Victoria, 5 – Honori, 6 – Gloria, 7 – Fama, 8 – Triumphi, 9 – Fortuna]] Rootsi ajal, 17. sajandil ehitati aastatel 1676–1680 alustati Narvas kaitserajatiste uue muldkindlustuste vööndi uuendamist fortifikatsioonide direktor Erik Dahlbergi kavade alusel, Vaubani süsteemi alusel. Pärast Narva bastionide ehitamist Rootsi riigitegelase ja sõjaväeinseneri Erik Dahlbergi projekti järgi aastatel 1683–1704 suurenes Narva vanalinna pindala umbes kaks korda.
Uus muldkindlustuste vöönd
Ehitustöid alustati 1682. aastal ja jätkati kuni Narva vallutamiseni Moskva tsaaririigi poolt Põhjasõjas 1704. aastal. Valmis jõuti ehitada
Bastionide kaitseks kavandatud kolmnurkjastsest eelkindlustise viiest raveliinist jõuti valmis ehitada kaks, sh Victoria ja Honori bastionide ette 5. raveliin. Ehitamata jäi Triumphi ja Fortuna bastioni vahele planeeritud läänevärav. Bastionid ümbritseti vallikraaviga, põhjasuunas ehitati uus värav – Kuningavärav, millest kujundati linna peavärav, vanadest väravatest jäi alles Veevärav ja Uus värav (hiljem Pimevärav).
Triumph, Fama, Gloria, Honor, Victoria, Pax olid sümmeetrilised kõrgete fasside ja nende taga olevate avarate, maast kuni 16 m kõrguste kavaljeerivallidega, mille sees asusid kahekordsed kindlusehitise siseruumid kasematid.
Fama bastionil oli siseruumidega hoov, kus asusid töökojad, sepapajad, hobusetallid, heinaküünid ja vanglaruumid. Fama bastion lammutati ja seepärast on see ainuke Dahlbergi kavandatud Narva bastion, mis pole tänaseni säilinud.
Narva piiramine (1700)
pisi|Vaade Narvale ja [[Jaanilinna kindlusele, 1700. aastal. Johann Christoph Brotze ]] Vene eelväed vürsti, Novgorodi vojevoodi Ivan Trubetskoi juhtimisel jõudsid Narva alla 22. septembril ukj ja piirasid linna sisse lääne poolt, Narva jõe idakallas oli juba Moskva tsaaririigi vägede poolt hõivatud. Piiramise alguses septembris puudusid piiramisvägedel linna pommitamiseks piiramissurtükid ja piiramine seisnes vaid linna blokeerimises lääne poolt. Kindluse piiramise algetapil jõudsid linnakaitsjad teha täiendavaid kindlustustöid linna läänepoolsel küljel, lisaks osaliselt valminud idapoolsetele bastionidele, mis olid jäänud sõjaeelsel perioodil lõpetamata. Samuti koondati kindluse-eelsetelt kontraeskarpidelt kaitsjad linna garnisoni täiendamiseks ning ehitati kurtiinid ja rindkantse ja asetati kindlusemüüri läänepoolsele osale täiendavalt suurtükke. Lääne poole suunduv linnavärav müüriti kinni, teisel vaenlase poole asetseval väraval jäeti pärast väravaava kinnimüürimist vaid väike läbipääsutee. Lääne poole viiva vallikraavi kohalt võeti ära sillad, valli ees olnud kraavid kindlustati palissaadidega, mille ette astetati kärbised. Narva eeslinnad aga põletati maha, et vaenuväed ei saaks neis leida toetuspunkte.
Narvat kaitses varem tugevdatud Rootsi garnison, mida juhtis kindralmajor Henning Rudolf Horn ning mis koosnes 3000 jalaväelasest, 200 ratsaväelasest ja 400 relvastatud tsiviilisikust.
Vene piiramisväed asusid Narva jõe paremal kaldal ühel liinil, mis poolringina kattis Narva kindluse ja ulatus tiivaga kuni Narva jõeni, blokeerides ka Jaanilinna. Piiramisvägede laager oli kaitstud vallikraavi ja valliga, 7 km pikkune kaitseliin oli suunatud läänesuunda. Oktoobri alguses toimetati Venemaalt, Pihkvast ja Novgorodist Narva alla piiramissuurtükid, 29. oktoobriks lõpetasid Vene väed vägede koondamise ja ettevalmistavad piiramistööd ning 31. (20 vkj) oktoobril alustasid Narva kindluse tulistamist suurtükkidest. 4.–14. novembrini 1700 pommitasid Vene väed oma suurtükkidest edutult kindlust.
Rootsi kuningas Karl XII saabus Rootsi vägede eesotsas Liivimaale 16. oktoobril (5. vkj/6. rkj) Pärnus. Sealt liikusid Rootsi väed edasi Narva, algselt oli Karl XII plaan suunduda appi piiratavale Riiale. Pärast Saksimaa kuurvürsti liitlase Taani alistamist ja Taani väljumist Rootsi-vastasest koalitsioonist lõpetas kuurvürst, Poola kuningas ja Leedu suurvürst August II Riia piiramise ning ohu lõppemisega Riiale suundus Karl XII appi piiratavale Narvale.
pisi|left|[[Alexander von Kotzebue (1815–1889) maal "Narva vallutamine" ("Взятие Нарвы") 1704. aastal]]
Narva piiramine (1704)
1704. aastal alustas Narva piiramist mais Narva jõe suudmealale saabunud 7500-meheline väesalk Vene admiraliteedi ülema Fjodor Apraksini venna Pjotr Apraksini (1659–1728) juhtimisel. Narvat kaitsva Rootsi väe komandant oli Henning Rudolf Horn. Juuni alguses saabus kohale Vene peavägi koos Peeter I-ga. Peeter pakkus Narvale alistumist, kuid Narva keeldus, meenutades 4 aastat varem toimunud lahingut, milles Vene väed häbiväärse kaotuse osaliseks said. pisi|Honori bastion Ivangorod alistus 28. augustil (vene viki järgi 16. augustil). Narva vallutati 30. augustil, tormijooksu juhtis Peeter I, kindluse pommitmise käigus purustati põhjapoolne Honori bastion ja sedakaudu vallutasid Vene väed Peeter I juhtimisel tormijooksuga Narva linna.
Kindlusehitiste areng Venemaa keisririigis
1822. aastal ehitati Triumphi bastionist lõuna poole Peeter I värav, mille järgi on nime saanud Peetri plats.
1864. aastal kustutati Narva kindlus sõjalise tähtsuse ning kindluste nimekirjast, sest Venemaa keisririigi koosseisus ei olnud Narva jõgi enam välispiir, vaid jäi Venemaa keisririigi valdustesse.
Arash
Arash Labaf (pärsia keeles آرش لَبّاف Ārš Labbf; sündinud 23. aprillil 1977 Teheranis) on Iraani-Rootsi laulja, tantsija, meelelahutaja ja produtsent. Ta on pärslane ning ta elab Rootsis Malmös.
Karjäär
Arash Labaf kasvas üles Teheranis Iraanis, kui ta oli 10-aastane kolis tema perekond Uppsalasse Rootsi. Viie aasta pärast koliti sealt juba Malmösse.
Tema debüütalbumi "Arash" andis välja Warner Brothers Music juunis 2005. Tema singlid "Boro Boro" ja "Temptation" (feat. Rebecca Zadig) olid hitid kogu Euroopas ning videoid mängiti rohkem kui kahekümnes MTV muusikakanalis üle maailma.
Lisaks tema koduriikidele, Rootsile ja Iraanile, saavutas ta märkimisväärse edu ka Ida- ja Lõuna-Euroopa riikides, näiteks Venemaal, Ukrainas, Kreekas, Bulgaarias, Poolas, Ungaris, Gruusias, Aserbaidžaanis, Serbias, Slovakkias ja Sloveenias. Tema mändežer on endine Warner Music A&R agent Henrik Uhlmann ja tema esindaja USA-s on Mayar Zokaei.
Koostööd
Arash saavutas tuntuse oma hitiga "Temptation". Selle laulu juures tegi ta koostööd laulja Rebecca Zadigiga. Oma järgmise koostöö tegi Arash koos Pärsia-Pakistani-Taani laulja Aneelaga. Nendelt sündis hitt "Chori Chori" ja kolmeliikmelise koostöö tulemusena Arashi, Aneela ja Rebeccaga tekkis laul "Bombay Dreams".
Arash on väljastanud ka venekeelse laulu "Восточные Сказки", mis oli vene versioon laulust "Temptation". Laulus laulab ta ise vene keeles ja kaasa teeb Blestjaštšie. Laul sai Venemaal suureks hitiks.
DJ Aligator (samuti Pärsia päritoluga) on esinenud Arashi muusikavideos "Music is My Language".
Rebecca Zadigiga laulab ta koos laulus "Suddenly".
Oma 2006. aasta albumis Crossfade (The Remix Album) tegid Arash, DJ Aligator ja Shahkar Bineshpajoo laulu Iraani jalgpallimeeskonnale 2006. aasta maailmameistrivõistluste jaoks.
Arash andis 2008. aastal välja oma kolmanda albumi Donya, kus ta teeb koostööd Shaggyga.
2009. aasta alguses avalikustati, et 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindavad Aserbaidžaani Arash ja Aysel Teymurzadeh lauluga "Always".
Idoru
Idoru (inglise keele sõnast 'idol' vastavalt selle transkriptsioonile jaapani keelde ja tagasi) on nimetus virtuaalsele, näiteks arvutigraafika abil loodud popstaarile, kes on varustatud fiktiivse eluloo ja taustaga. Seni on huvi idorude vastu piirdunud põhiliselt Jaapaniga, mistõttu enamik idorusid seostub muusikaliselt j-popiga.
Esimeseks idoruks peetakse Kyoko Date'i (1996), kelle populaarsus vaatamata algsele kiirele tõusule teda haldava kompanii HoriPro turundusliku võimetuse tõttu kiiresti haihtus. Hiljem kasutati Kyoko Date'i ühe USA telekommunikatsiooniettevõtte pressiesindajana. Viimastel teadetel (1) on kasutusõigused müüdud Koreasse.
Tuntuimateks euroopalikeks idorudeks võib pidada virtuaalse muusikalise kollektiivi Gorillaz liikmeid.
Üks tuntumaid idorusid on Hatsune Miku (初音ミク), Jaapani häälesüntesaatori ja muusikaprogrammi Vocaloid abil loodud virtuaalne laulja. Hatsune Miku plaadid on jõudnud müügiedetabeleisse ja ta on teinud mitu väljamüüdud kontserditurneed, kus esines hologrammina live-bändi saatel.
Kolmekümneaastane sõda
Augsburgi usurahu ja sellele järgnenud pinged Saksa-Rooma riigis
Augsburgi usurahu (1555) kinnitas 1526. aasta Speyeri maapäeva tulemused, sellega tunnustati Saksamaa luterlasi legaalse konfessioonina katoliiklaste kõrval ning tühistati ametlikult 1521. aasta Wormsi retsess, millega Martin Luther ja tema toetajad olid riigivande alla pandud.
See nägi ette järgmist:
Samas ei käsitlenud Augsburgi usurahu kalvinismi, mis selle ajaks oli juba levinud Šveitsis ning mille võtsid hiljem omaks Pfalzi kuurvürst ja mitmed teised Saksa vürstid. See tekitas lisapingeid ning tingis Pfalzi keskse rolli Kolmekümneaastase sõja alguses.
16. sajandi teise poole jooksul usulised pinged Saksamaal kasvasid. Põhja-Saksamaa protestantlikud vürstid jätkasid katoliiklike piiskopkondade sekulariseerimist ning ka mujal asus ametisse protestantlikult meelestatud piiskoppe, kes polnud nõus oma valdustest loobuma. 1583–1588 toimus Kölni sõda, milles katoliiklikud jõud võitsid peapiiskopkonda sekulariseerida püüdnud protestantlikku peapiiskoppi Gebhard Truchsess von Waldburgi, kes asendati katoliikliku Baieri hertsogi Ernstiga. 1690. aastatel leidis sarnane konflikt aset Strasbourgi piiskopkonnas, selle võitsid samuti katoliiklased.
Usulisi pingeid kasvatas ka see, et 16. sajandi teisel poolel kujunesid välja selged konfessioonid: katoliku kirik reformis end sisemiselt Trento kirikukogul ning asus alates 1560. aastatest korraldama ka vastureformatsiooni. Luterlased ühinesid 1580. aastal usutunnistusega "Formula concordiae". 1563. aastal andis Pfalzi kuurvürst välja Heidelbergi katekismuse, mis sai Saksamaa kalvinistide ehk reformeeritute usutunnistuse aluseks. Ehkki kalvinismi ametlikult ei tunnistatud, ei kuulutatud seda ka otseselt ebaseaduslikuks, kuna 1566. aasta riigipäeval otsustati see lugeda samuti Augsburgi usutunnistuse alla käivaks. Hiljem, kui kalvinism levis seni luterlike vürstide hulgas, vastuolud siiski kasvasid. 1613. aastal võttis selle vastu ka Brandenburgi kuurvürst, kelle valdused jäid aga luterlikeks.
Usuline ja poliitiline olukord Saksa-Rooma riigi piiridel
Ida-Euroopa vastureformatsiooni peamised jõud olid Poola ja Austria, mis püüdsid katoliikluse võimu ideoloogiliselt peamiselt jesuiitidele tuginedes taastada. Habsburgid olid huvitatud ka oma võimu laiendamisest Saksa-Rooma riigis, milleks nad olid valmis tegema koostööd ka protestantidega. Keisrid Maximilian II, Rudolf II ja Matthias olid usuliselt tolerantsed, mistõttu nende valdustes Alam- ja Ülem-Austrias, Böömimaal ja Ungaris said levida nii luterlus kui ka kalvinism.
17. sajandi alguses kasvasid Euroopa suurriikide vahel pinged ning suurenes huvi Saksa alade vastu. Hispaaniat valitsevale Habsburgide dünastia harule kuulus mitmeid valdusi Saksa-Rooma riigis: Lõuna-Madalmaad, Franche-Comté ja Milano. Hispaania oli alates 1568. aastast sõjas Põhja-Madalmaade ehk Ühinenud Provintside Vabariigiga, milleks ta samuti taotles Saksa-Rooma riigi toetust. Hispaania ja Põhja-Madalmaade sõda mõjutas tugevalt usulisi vahekordi ka Saksa-Rooma riigis, kuna katoliiklased toetasid Hispaaniat ning protestandid Madalmaid, mis süvendas nendevahelisi lahkhelisid. Prantsusmaa tahtis samas vastu seista oma ida- ja lõunapiire ümbritsevate Habsburgide võimsuse kasvule ning püüdis seetõttu protestantlikke vürste meelestada Hispaania ja Austria vastu. Rootsi ja Taani olid majanduslikel põhjustel huvitatud Läänemere-äärsetest Põhja-Saksa riikidest.
Protestantlik Unioon ja Katoliiklik Liiga
1606. aastal soovisid Donauwörthi riigilinnas enamuses olevad katoliiklased korraldada protsessiooni, kuid seal elavad luterlased ei tahtnud seda lubada, mistõttu linnas puhkesid rahutused. See ajendas Baieri hertsogit Maximiliani katoliiklaste poolel sekkuma, ta liitis linna enda valdustega. Seejärel tundsid Saksamaa kalvinistid, kelle usk oli keisririigis endiselt seadustamata, end ebakindlalt ning Pfalzi kuurvürsti Friedrich IV ja tema peamise nõuniku Anhalti Christiani juhtimisel moodustasid protestandid 1608. aastal oma õiguste kaitseks Protestantliku Uniooni. Protestantliku Uniooni moodustamine ajendas katoliiklasi 1609. aastal looma Katoliiklikku Liigat, mida juhtisid hertsog Maximilian ja Mainzi peapiiskop. Kahe fraktsiooni vastuolusid suurendas see, et nii Friedrich IV kui ka Baieri Maximilian I pärinesid Wittelsbachi dünastiast ning Maximilian I tahtis muuta Baieri haru Pfalzi omast tähtsamaks, milleks ta soovis muuhulgas omandada Baieri kuurvürsti tiitli. , Katoliiklik Liiga
Ferdinand II ja sõja algus
1619. aastal suri Saksa-Rooma keiser ja Austria valitseja Matthias lastetuna, ent ta oli valinud pärijaks oma nõo, Steiermargi hertsogi Ferdinandi, kes sai Böömimaa kuningaks ja keisriks Ferdinand II nime all. Jesuiitide juures hariduse saanud Ferdinand oli vaga katoliiklane ning tahtis kõigis oma valdustes korraldada vastureformatsiooni, mistõttu ta oli Böömimaal, kus olid enamuses protestandid (luterlased, kalvinistid ja utrakvistid ehk mõõdukad hussiidid), ebapopulaarne. Ferdinand püüdis kindlustada Böömimaa kuninga kohta juba enne Matthiase surma, ent kui tema saadikud 1618. aastal Praha linnusesse saabusid, siis viskasid Böömimaa kalvinistid nad lossi akendest välja (saadikud jäid ellu, sest maandusid sõnnikuhunnikusse). See sündmus (teine Praha defenestratsioon) oli Böömimaa ülestõusu algus ning seda loetakse ka Kolmekümneaastase sõja alguseks. Kolmekümneaastane sõda jagatakse neljaks perioodiks: Böömi-Pfalzi periood (1618–1623, Taani periood (1625–1629), Rootsi periood (1630–1635) ja Prantsuse-Rootsi periood (1635–1648).
Böömimaa kuningas oli valitav ning Böömimaa mässulised valisid 1619. aastal oma valitsejaks Pfalzi kuurvürsti Friedrich V, 1610. aastal surnud Friedrich IV poja, kes oli Inglismaa kuninga James I tütre Elizabethi abikaasa. Samal ajal valisid lojalistid Böömimaa kuningaks Ferdinand II ning ta kinnitati ka Saksa-Rooma keisriks. Ferdinand luges seejärel Friedrich V mässuliseks ning nendevaheline konflikt muutis sõja Habsburgide valduste sisesõjast üleriigiliseks konfliktiks.
Böömi-Pfalzi periood ehk Böömi sõda, 1618–1625
Lühikese ajaga koondati böömlaste vastu 14 000-meheline sõjavägi, mille ülemjuhatajaks sai Buquoy. Buquoyle allusid omakorda Khuen ja Dampierre, neist viimane tungis kohe Böömimaale ja jõudis Neuhausini. Ferdinand arvestas, et keisri vägede Böömimaale tungimisega surutakse böömlaste vastupanu lühikese aja jooksul maha. Seda ei juhtunud, olgugi et ka Khuen ja Buguoy tõttasid Ferdinandi vägedele appi. Äge Habsburgide-vastane krahv Jindrich Matyas Thurn osutas mehist vastupanu ja suurendas oma sõjaväge, palgates seisuste eraldatud rahaga juurde lisavägesid. Thurnile saabus appi ka seiklushimuline saksa krahv Ernst Mansfeld oma 2000 mehega. Sellises olukorras olid keisri väejuhid sunnitud taanduma ja said böömlastelt koguni lüüa. Keisri olukord halvenes veelgi, kui sileeslased ühinesid böömlastega ja saatsid neile appi markkrahv Jägerndorfi. Kui Mansfeld alistas keisrimeelse Pilseni linna, oli see böömlastele uus edusamm. Kui Thurn oleks tunginud nõrgestatud Buquoy väele kallale ja selle hävitanud, oleks see olnud keisrile väga raske hoop. Kuid Thurn siirdus Austriasse, et mõjutada Austria seisusi ühinema böömlastega. Austerlased olid aga kõhkleval seisukohal, et oodata ära Määrimaa otsus, sealne mõjukaim poliitik Karel Žerotín vanem püüdis tekkinud konfliktis säilitada rahu ja toetas pigem Ferdinand II-t. Muutunud ilmastikuolude tõttu pöördus Thurn tagasi Böömimaale. Talve jooksul otsisid mõlemad pooled endale väljastpoolt toetust.
Nüüd kihutas ka Määrimaa minema keisri maavalitsejad, korraldas oma valitsuse Böömimaa eeskujul ja koondas kokku tugeva sõjaväe. Ühiseks võitluseks Ferdinandi vastu sõlmiti naabermaaga leping ja Žerotín pandi koduaresti. Thurnil oli nüüd tee Alam-Austriasse lahti ja ta saabuski Viini alla, kuid pidi siiski taanduma, sest tema sõjavägi oli Viini ründamiseks liiga nõrk. Otsustav Valge Mäe lahing toimus 8. novembril 1620 Praha juures. Böömi 30 000-meheline sõjavägi oli kirju koosseisuga. Pfalzi ja Böömi sõjavägi ületas oma suuruselt liigalaste oma, kelle väejuhataja oli andekas kindral, madalmaalane krahv Johann T'Serclaes von Tilly. Friedrich V, saanud teada, et lahing on alanud, sõitis oma vägede juurde, kuid jõudis kohale liiga hilja, sest lahing oli tema saabumise ajaks juba kaotatud. Kuigi Praha ja teiste Böömi linnade kaitsmiseks olid Friedrichil head väljavaated, pages ta Böömimaalt ja raskendas sellega oma olukorda veelgi.
Hollandi abirahaga palkas Friedrich endale kaks väejuhti, Ernst von Mansfeldi ja Braunschweigi printsi Christiani. Saanud raha ja kogunud sõjaväe, alustasid mõlemad sõjalist tegevust. Christian tungis 1621/1622. aasta talvel Padenbori piiskopkonda ja Mansfelt tegutses Elsassis. Nendega ühines Badeni markkrahv Georg Friedrich, kes oli äge protestant ja jäänud truuks lagunevale Protestantlikule Unioonile. Ka vastaspool – Hispaania, Katoliiklik Liiga ja keiser Ferdinand – valmistusid palavikuliselt sõjaks. 1622. aasta kevadel tulid mõlemad pooled välja aukartustäratavate jõududega. Kuurvürst Friedrich ilmus nüüd ka ise tema nimel kogutud sõjaväe juurde. Wimpfeni lähedal Neckari jõel toimus 6. mail 1622 äge ja verine lahing, kus mõlemad pooled olid kokku pannud välja 150 000 meest. Friedrich sai lahingus rängalt lüüa. Tema sõjavägi kaotas surnutena 6000 meest, samuti langes vaenlaste kätte osa ta kahuritest, palju moona ning, mis eriti tähtis, kassa. Ka prints Christian sai lüüa Tillylt, kusjuures tal õnnestus hädavaevu Mansfeldiga ühineda ja Madalmaadesse põgeneda. Kaotuste tagajärjel jäi Friedrich ilma Pfalzist.
Taani periood, 1625–1629
1626. aasta augustis lõi Johann T'Serclaes von Tilly Lutteri juures Saksamaale tunginud Taani kuninga väge. Pärast seda põgenes kuningas Elbe taha.
Rootsi periood, 1630–1635
thumb|[[Rootsi kuningas (1611–1632) Gustav II Adolf]] 6. juulil 1630 maabus Rootsi kuningas Gustav II Adolf Usedomi saarel oma väikese sõjaväega, mis koosnes 13 000 mehest. Rootslaste sõtta sekkumise põhjused:
Rootslaste vägi oli küll väike, kuid see-eest mitte palgaline ja juhuslikest seiklejatest koosnev, vaid hästi distsiplineeritud. Ka rootslaste relvad olid paremad kui sakslaste omad. Rootsi sõduri oda oli lühem ja kitsam, tema püss nii kerge, et toetusharki ei tarvitatudki, kahurid väikesed, nii et neid võis kergesti ühest kohast teise vedada.
Gustav Adolfi seisukord oli alguses üsna hädaohtlik, sest keisri vägi asus alles Pommeris ja Mecklenburgis ning protestantlikud vürstid kartsid Gustaviga ühineda, kuna keisri sõjavägede jõud näis neile väga tugevana. Kindlustanud oma võimu Rügeni ja Oderi üle, liikus Gustav Adolf Stettini suunas, tungis Mecklenburgi ja surus keisri väed välja Pommerist. Kuna Rootsi väed olid haruldaselt distsiplineeritud ega riisunud okupeeritud aladel, siis rootslased leidsid igal pool poolehoidu. Keisri vägesid ei juhatanud enam tark ja osav Wallenstein, vaid temast vanem ja nõrgem Tilly, kes pealegi oli sunnitud ootama läbirääkimisi Prantsusmaa ja liiga juhi, kuurvürst Maximiliani vahel. Jaanuaris 1631 sõlmiti Bürwaldis liiduleping prantslaste ja rootslaste vahel, mis kindlustas rootslastele prantslaste toetuse 400 000 taalrit aastas ilma vastukontsessioonita.
Gustav Adolfi aeglase edasitungi tõttu sattus hädaohtu Põhja-Saksa suurim linn Magdeburg. Keiser oli selles linnas oma restitutsiooni-edikti läbiviimisega algust teinud. Kodanikud polnud sellega nõus ja sõlmisid Rootsi kuningaga lepingu keisri ja Katoliku Liiga vastu. Gustav Adolf saatis magdeburglastele appi oma väejuhi Falkenbergi, kuna ta ise ei saanud kohale minna, sest pidas läbirääkimisi Saksa vürstidega ühise aktsiooni üle keisri ja liiga vastu. 20. mail 1631 vallutasid liiga väed Magdeburgi ja riisusid selle paljaks.