Alan_Soble
Masturbeerimine
Ka Robert Solomoni ("Sexual Perversion", "Sex and Perversion") meelest tuleb eristada loomalikku ja inimlikku seksuaalsust. Inimlik seksuaalsus on eeskätt vahend teistega suhtlemiseks. Meeleline nauding on seksis tähtis, kuid see pole seksi põhiline mõte ega defineeriv tunnus. Seks on eelkõige keel, suhtlusvahend, olemuslikult koos teistega tehtav tegevus. Sel juhul on üksinda masturbeerimine muidugi kui mitte perverssus, siis hälve. Masturbeerimine ei ole "enese kuritarvitamine", kuid on enese eitamine. See väljendab võimetust või keeldumist öelda seda, mida tahetakse öelda. Masturbeerimine on viimse pelgupaigana hädavajalik, kuid tühi ja sisutu, René Descartesi monoloogi seksuaalne ekvivalent. Soble ütleb, et kui seksuaalsus on kommunikatiivne, siis saab üksinda masturbeerimine olla seksuaalne, sest iseendaga vestlemine ei ole võimatu. Solomon peab masturbeerimise puuduseks, et sel puudub teiste inimeste suhtes suhtluskavatsus, edu ja sisu. Ent Solomon ei võta tõsiselt asjaolu, et inimesel ei ole parajasti kellelegi midagi öelda (aga see ei tähenda, et ta oleks igav) või tal pole midagi ütlemisväärset, nii et vaikimine on kohane. Tundub, et Solomoni mudel sunnib inimesi üksteisega "rääkima", et vältida masturbeerimist, isegi kui neil pole midagi erilist öelda (ja see näeb välja nagu "tühi" seks. Ja isegi kui masturbeerija ainult laliseb omaette, siis ta ikkagi naudib seda süütut meelelahutust sama palju nagu beebi, kes puhtalt rõõmu pärast häälitseb ilma suhtluskavatsuse ja tähenduseta. Mitte et masturbeerija oleks mingi tita. Nii nagu lalisev beebi kinnitab ja pühitseb oma olemasolu, teeb seda masturbeerija, elades läbi puhtfüüsilist naudingut. Nii et masturbeerimine ei ole eneseeitus (nõnda oleks see ainult juhul, kui masturbeerijal oleks teisele midagi öelda, kuid ta põgeneks võimaluse eest seda teha. Siin vähemalt puudub populaarne konservatiivne masturbatsioonikriitika, mis heidab ette eneseeitamise puudumist, järeleandmist kõrvalekiskuvatele kiusatustele, sukeldumist hedonistlikusse ja loomalikusse eneserahuldamise liialdusse. Selle mudeli raames on vähe alust järeldada, et masturbeerimine on alaväärne. Solomon võrdles masturbeerimist Descartesi monoloogiga; need monoloogid on vaevalt ebahuvitavad; küllap paljud oleksid uhked, kui nad mastrurbeeriksid nii hästi, nagu Descartes filosofeerib. Päevikud pole sageli kirjanduse meistriteosed, aga nad pole sellepärast "tühjad". Kõige viljakamate arutelude hulka kuuluvad just arutelud iseendaga, mis pole kellegi teisega rääkimise aseaine, vaid mille eesmärk on iseendas selgusele jõuda. Siit sugenebki intellektuaalne ausus. Solomon möönab, et iseendaga ei räägi mitte ainult lapsed, hullumeelsed ja erakud, vaid ka luuletajad ja filosoofid. Siin on ilmne, et üksinda masturbeerimist halvustatakse, apelleerides iseendaga rääkimise halvale kuulsusele, mis on teenimatu, sest me kõik teeme seda. Solomon möönab, et masturbeerimist võib teistsugustes kontekstides pidada keele teistsugusteks laiendusteks. Siit tuleb välja, et Solomoni negatiivne hinnang masturbeerimisele on ikkagi õigustamata. Mõnikord me tahame teise inimesega rääkida, mõnikord me tahame, et see vestlus oleks seksuaalne. Teine kord me tahame ainult naudingut teise keha puudutamisest või sellest, et meid puudutatakse, ja tõsiseid sõnumeid ei edastata. Mõnikord on seksi eesmärk ainult nauding, ja suhtlemine võib ette tulla, ilma et seda soovitaks või kavatsetaks, vaid on ainult tähtsusetu või kurioosne kõrvalmõju. Ja mõnikord me ei taha üldse kellegagi rääkida, vaid ainult üksi aega veeta.