cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Belváros
pisi|Budapesti kesklinna määratlused Belváros (saksa keeles Innenstadt) on Ungari pealinna Budapesti kesklinn, mis vastab enam-vähem ajaloolisele Pesti vanalinnale. Seda piiritleb kitsamas mõttes ringpuiestee Kiskörút ja Doonau jõgi. Laiemas mõttes piiritleb seda ringpuiestee Nagykörút kui ka Buda poolel Margit körút.
Tomp-külmahärg
Tomp-külmahärg (Psychrolutes marcidus) on süvamerekala sugukonnast Psychrolutidae. Kala elutseb süvameres Austraalia ja Tasmaania ranniku lähedal ning inimesed näevad teda haruharva.
Tomp-külmahärg elab sügavustel, kus rõhk on mitukümmend korda kõrgem kui merepinnal. Et süvameres muudaks ujupõis kaladel ujumise ebaefektiivseks, siis selle asemel koosneb ta suures osas sültjast massist, mille tihedus on veidi väiksem vee tihedusest. See võimaldab kalal merepõhja kohal hõljuda ilma ujumiseks energiat kulutamata. Tema suhteliselt väike lihasmass ei ole probleemiks, kuna ta toitub peamiselt söödavast massist, mis tema ees hõljub.
Sellised kalad võivad jääda kõrvalsaagina põhjatraalidesse. Põhjatraalimine Austraalia vetes võib Psychrolutes marcidus 't ohustada, sest seal võib olla tema ainus elupaik.
Moskva puiestee
Tänav sai nime 10. aprillil 1981.
Klavuliina
Klavuliina (Clavulina) on perekond kukeseenelaadsete seltsis.
Jevgeni Ketov
Jevgeni Nikolajevitš Ketov (vene keeles Евгений Николаевич Кетов; sündinud 17. jaanuaril 1986 Gubahhas) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib KHL-i klubis Peterburi SKA ründajana paremäärel. Ta on klubi meeskonna kapten.
Hooajal 2005–06 debüteeris Ketov Venemaa kõrgliigas Togliatti Lada ridades.
2009. aastal liitus ta Kaasani AK Barsiga. Sama hooaja teises pooles siirdus ta Tšerepovetsi Severstali.
Alates hooajast 2013–14 on Ketov mänginud SKA-s. Aastatel 2015 ja 2017 on ta klubiga võitnud Gagarini karika.
2006. aastal võitis Ketov Venemaa kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel hõbemedali. 2012. aastal tuli ta Venemaa jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks.
Viimsi raamatukogu
alt=|pisi|Viimsi Raamatukogu esimese korruse teenindussaal alt=|pisi|Viimsi Raamatukogu laste- ja noorteteenindus teisel korrusel Viimsi avalik raamatukogu on raamatukogu Viimsi vallas Haabneemes. Viimsi raamatukogul on kolm harukogu Prangli raamatukogu, Püünsi raamatukogu ja Randvere raamatukogu.
Viimsi raamatukogu asutas 1920. aastal Viimsi Haridusselts. Viimsi raamatukogu, selle fond ja lugejaskond on muutunud vastavalt ajale ja ühiskonnas toimunud muudatustele, olulised murdepunktid raamatukogu ajaloos on seotud ruumide vahetusega.
Kõik teavikud on sisestatud e-kataloogi RIKSWEB.
Raamatukogu direktor on alates 2014. aastast Tiiu Valm.
Aastad 1920–1939
Juba 1911. aastal mõlgutasid Viimsi valla ärksamad elanikud mõtteid oma laenuraamatukogu loomisest, kirjalik kinnitus selle kohta kahjuks puudub. Nii saab ametlikult Viimsi raamatukogu asutamisaastaks lugeda 1920. aastat, millest on säilinud kirjalik dokument, raamatukogu aastaaruanne. Raamatukogu asutas Viimsi haridusselts ja selle ülalpidajaks oli Viimsi vallavalitsus. Raamatukogu asus Viimsi postiagentuuri ruumides, kus oli kasutada üks tuba, kokku 16 m2 põrandapinda. Raamatute paigutamiseks oli tarvitada üks kinnine kapp, kus oli kolm jooksevmeetrit riiuleid. Algusaegadel tegelesid raamatute hankimise, paigutamise ja laenutamisega haridusseltsi liikmed. Esimeseks teadaolevaks raamatukogu juhatajaks oli Hans Starrkopf, kelle sõnul olid tingimused töötamiseks kehvad ja nõuetele mittevastavad. Raamatukogu oli avatud kaks korda nädalas, teisipäeviti ja reedeti kella 17.00–19.00.
1921. aruandeaastal oli kogus 139 eestikeelset raamatut, millest teaduslikke 47 ja ilukirjanduslikke 92, lugejaid oli 50. Riigi poolt toetati raamatute ostmist 1500 margaga. 1924. aastal võeti Riigikogus vastu „Avalikkude raamatukogude seadus“, mis hakkas kehtima 1. jaanuarist 1925. Seadusega nähti ette raamatukogude loomist sellisel hulgal, et raamatud oleksid kõigile lugemishuvilistele kättesaadavad. Raamatukogude asutamine ja ülalpidamine tehti ülesandeks kohalikele omavalitsustele, kes pidid raamatukogudele eraldama kaks senti iga piirkonnas elava kodaniku kohta. Viimsi vallavalitsus võttis raamatukogu haridusseltsilt üle 15. jaanuaril 1925. Raamatukogule eraldati 300 marka toetust. 1925. aastast kuulub Viimsi raamatukogu ka Harju maakonna avalike raamatukogude võrku.
Raamatukogu alguskümnenditel oli suur osakaal ilukirjandusel, eriti palju laenutati eesti autorite teoseid (Mart Raud, August Gailit, Anton Hansen Tammsaare, Mait Metsanurk, Oskar Luts), vähesel määral laenutati ka tuntumate välisautorite (Honoré de Balzac, Knut Hamsun, Sigrid Undset) teoseid, teadmiskirjanduse vastu tunti vähe huvi. Erinevalt algusaegadest on tänapäeval tendents järjest enam teadmiskirjanduse laenutustele, kuna muutunud on lugejaskonna vajadused, järjest enam tuleb vastata teemapäringutele. 1926. aastal sai raamatukogu uued ruumid Viimsi toonases vallamajas Miiduranna külas, kuid ruumipuudust see oluliselt ei leevendanud. Raamatukogu kasutuses ühes vallavalitsuse kantseleiga oli üks tuba põrandapinnaga 16 m2. Raamatute paigutamiseks oli tarvitada üks kinnine kapp, kus oli kolm jooksevmeetrit riiuleid. Raamatukogu juhatajaks sai vallasekretär Ants Sard (end Hans Wilhelm Starrkopf), kelle sõnul olid raamatukogus tingimused töötamiseks kehvad ja nõuetele mittevastavad. 1929.–1933. aastani mõjutas Harjumaa raamatukogude arengut ülemaailmne majanduskriis, mistõttu vähenesid toetussummad raamatukogudele ja nende areng aeglustus. Kui varem puudus raamatute väljalaenutamisel eeskiri, siis 1937. aastal kehtestati raamatukogu tarvitamise kodukord, mis on kirjas valla volikogu 1937. aasta 27. novembri protokollis. Vastavalt kodukorrale laenutati lugejatele korraga kaks raamatut kaheks nädalaks. Tagatist ei olnud, kuid õigeks ajaks tagastamata raamatu eest tuli maksta leppetrahvi üks sent nädalas. Raamatukogu senist lahtioleku aega 17st kuni 19ni pikendati tunni võrra. 1939. aastal, mil Viimsi vald likvideeriti ja liideti ühes Nehatu vallaga Iru vallaks, koliti raamatukogu Pringi külla Viimsi algkooli majja. Raamatukogu olmetingimused muutusid veelgi halvemaks – kehv juurdepääs, eemal keskusest, mitteköetav ruum. Valla ümberkorralduste ja raamatukogu asukoha muutumise tõttu oli raamatukogu 1939. aastal 1. aprillist kuni 28. oktoobrini suletud. Viimsi avaliku raamatukogu 1939. aasta 27. novembri revisjoniprotokollis on eraldi esile tõstetud: „Kuna raamatukogu on endisest Viimsi vallamajast selle aasta oktoobrikuus üle toodud, vajaks ta energilist sissetöötamist.“
1939. aasta lõpus korraldatigi esimene üritus. Selleks oli raamatunädala aktus ja pidu, kus tutvustati raamatukogu ja raamatuid, et äratada elanikes lugemishuvi. Inimesi tuli kohale küll poolesaja ringis, kuid oma eesmärki üritus ei täitnud – raamatukogu kasutajate arv ei tõusnud. Kui eelmises asukohas oli lugejaid üle 300, siis nüüd vaevalt 70. Raamatukogu tollane juhataja Bernhard Lilleste, kes töötas algkoolis asendusõpetajana, tegi ettepaneku anda raamatukogu üle mõnele kohalikule organisatsioonile. Raamatukogu tulevikuväljavaateid nähti kirjanduse juurde muretsemises ja sarnaselt 1920. aastate teise poolega Randvere harukogu asutamises. Randvere raamatukogu hakkas tööle aga alles pärast sõda.
Aastad 1940–1975
1940. aastal hakkasid avalikud raamatukogud kandma rahvaraamatukogu nime, ka Viimsi raamatukogust sai rahvaraamatukogu. Aastate 1940–1945 kohta on Viimsi raamatukogu dokumendid täielikult hävinenud, mistõttu puudub igasugune teave raamatukogu asukoha, töötajate jms kohta. Küll on aga teada, et 1948. aasta veebruaris moodustati Viimsi külanõukogu ja raamatukogu asus Viimsi valla algkooliõpetajate internaadi ühes toas, kus oli nii kitsas, et raamaturiiulid asetsesid eluohtlikult maast laeni. Raamatukogu muutus ideoloogiaasutuseks nii väliselt kui ka sisuliselt – raamatukogu kohustuslikud elemendid olid loosungid, seinalehed, plakatid jms, nõukogude kirjandus ja raamatupropagandaüritused. Lugejate arv kasvas ligi 500ni. Peale Viimsi raamatukogu töötas tollase Iru valla territooriumil veel neli raamatukogu: Maardu, Kallavere, Iru ja Randvere raamatukogu. Novembris 1940 anti välja „Rahvaraamatukogunduse korraldamise juhend“, mille alusel pidi raamatukogu kasutamine olema tasuta (lubatud oli ühekordne registreerimismaks) ning see pidi avatud olema vähemalt kaks korda nädalas. Pärast sõda olid külaraamatukogude juhatajateks sageli kooliõpetajad kohakaaslust tehes, kuid järjekordse üleliidulise aktsiooni korras kaotati see võimalus 1948. aastal. Edaspidi olid rahvaraamatukogudes töötajad, kes tegelesid ainult raamatute ja lugejatega.
Aastail 1950–1975 kandis raamatukogu Viimsi külaraamatukogu nime. 1954. aastast viidi raamatukogu töö kindla plaani ja riikliku eelarve alusele. Alustati alfabeetilise kataloogi koostamist, mis valmis kahe aastaga. 1955. aastal inspekteeris raamatukogu kontrollkomisjon, kes märkis, et raamatukogul on nõuetele vastav iseseisev ruum, mis on kaunistatud kahe loosungiga, seinaleht ja autahvlile on välja pandud kolhoosi eesrindlikud kalurid. 1962. aastal kustutati arvelt hulgaliselt kirjandust: põhiliselt kõik Stalini teosed, „Raamatukroonika“ kuni 1950. aastani ning osa põllumajandusteemalist kirjandust. Ühtegi eksemplari ilukirjandust ei kustutatud. 1963. aastast alates hakati raamatukogus suuremat tähelepanu pöörama lugemise juhtimisele. Lugejatena võeti arvele kõik lööktöölised ja kommunistlike tööbrigaadide liikmed. Erilist tähelepanu pöörati kaugõppijatele ja lastele. Suure osa Viimsi raamatukogu lugejaskonnast moodustasid vene sõjaväelased, nende perekonnad, koduperenaised, õppurid, töölised, kalurid ja teenistujad. Eraldi arvestust peeti aktiivsemate lugejate kohta. Sel perioodil tõusid raamatukogu töönäitajad oluliselt. Inimesed lugesid palju, eriti ajalehti ja ajakirju. Samas täheldati suurima probleemina ajalehtede vargusi ja ajakirjadest piltide väljalõikamist. 1965. aastal toimus üleminek 6-päevasele töönädalale. Asutustes ja kolhoosides oli laupäev vaba, raamatukogudele kujunes sellest aga kõige töörohkem päev. 1968. aastal pidi Viimsi raamatukogu taas kolima, seekord Kirovi-nimelise näidiskalurikolhoosi kalatööstuse territooriumile, kus raamatukogu kasutusse anti üks väike ruum, mistõttu enamus kirjandusest jäi pappkastidesse.
Aastad 1991–2005
pisi|Sisevaade 2016. aastal pisi|Sisevaade 2016. aastal Pärast Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamist vabanesid rahvaraamatukogud ideoloogilisest survest ja asusid täitma oma sotsiaalseid, kultuurilisi ja teavitustegevuse ülesandeid – raamatukogutöö mitmekesistus, suurenesid kontaktid teiste asutustega (muuseumid, kirikud, seltsid jt), intensiivistus lugejateenindus, kasvas lugejate päringute arv ning mitmekesistus nende temaatika. 1990. aastate teisel poolel sai Eesti raamatukogunduse märksõnaks infotehnoloogiliste uuenduste juurutamine ning rahvusvahelistes projektides osalemine. Perioodi alguses esines Viimsi raamatukogu tegevuses nii tõuse kui ka mõõnu, kuid perioodi lõpuks jõuti stabiilse toimimise ja edasise arenguni. Kirovi-nimelise näidiskalurikolhoosi reorganiseerimisega 1991. aastal osaühinguks Esmar hakkas Viimsi raamatukogu töö soikuma, sest Esmaril puudus huvi raamatukogu ülalpidamise vastu. Samas polnud ka Viimsi vallavalitsus valmis raamatukogu üle võtma. Kolhoosi raamatukogust sai taas vallaraamatukogu 1993. aastal, mil raamatukogu hakkas tegutsema Viimsi vallavalitsuse hallatava asutusena kinnitatud eelarve alusel.
Viimsi raamatukogu olukord halvenes järsult, kui 1994. aasta alguses otsustati, et raamatukogul tuleb endise kolhoosikeskuse ruumidest välja kolida ja ruumid loovutada Concordia Rahvusvahelisele Ülikoolile. Raamatukogu uueks asukohaks said Viimsi vallamaja riietusruumid, kuhu koliti 1994. aasta kevadel. Endise 105 ruutmeetri asemel tuli järgneva nelja aasta jooksul leppida 80 ruutmeetriga. Seoses ruumiprobleemidega ja kohaliku omavalitsuse suutmatusega lahendust leida puudusid raamatukogul pea nelja aasta jooksul lugejate teenindamiseks sobivad tingimused. 1997. aastal koliti Viimsi raamatukogu uude tegevust soodustavasse asukohta Haabneeme alevikku – ruumidesse Rannapere hooldekodu esimesel korrusel, kus praegu asub Viimsi Päevakeskus. Lugejatele avati raamatukogu uutes ruumides 10. novembril 1997. aastal. Pidulik avamispidu toimus 16. detsembril samal aastal. 330 m2 põrandapinnal asus avariiulitega lugemissaal ning eraldi lugemisala lastele. Kui 1997. aastal oli Viimsi raamatukogul 520 registreeritud lugejat, siis aastal 2000 oli lugejaid juba ligi 1300. Raamatuüritusi hakati taas korraldama 1998. aastal. Kogu tutvustamiseks hakati koostama raamatuväljapanekuid ning lasteaia- ja algkoolilastele korraldati muinasjututunde. 2000. aastal nimetati raamatukogu ümber Viimsi raamatukoguks. 1998. aastal hangiti raamatukogule esimene arvuti ja raamatukogundusprogrammi Kirjasto 3000 litsentsiga alustati teavikute elektroonilist kataloogimist. 2001. aasta septembris avati raamatukogus avalik internetipunkt. 2002. aasta lõpuks kanti kõik teavikud e-kataloogi. 2003. aastal võeti kasutusele Eestis arendatud raamatukogutarkvara URRAM. Kaheksa aastat teenindati lugejaid kiirkorras raamatukoguks kohandatud ruumides. 2005. aastal projekteeriti raamatukogu tarbeks Rannapere Pansionaadi 2. korrus, mis avati pidulikult 9. septembril. Kuigi ruumid olid väikesed (566 m2 kasulikku pinda), olid need hubased nii lugejatele kui töötajatele. Lugejate ja laenutuste arvud hakkasid taas kasvama. Korraldama hakati mitmesuguseid üritusi nii lastele kui täiskasvanutele.
Aastad 2006–2010
Kuna valla elanike arv kasvas ja paljud neist leidsid tee raamatukogusse, suurenes oluliselt Viimsi raamatukogu külastatavus. Päevas külastas raamatukogu sada ja enam inimest. Kuigi 2005. aastal avas raamatukogu lugejatele uksed uutes ruumides, esitati juba 2007. aastal vallavalitsusele taotlus kaks korda suuremate ruumide saamiseks rajatavasse Viimsi Keskusse. 2006. aastal hõlbustas oluliselt lugejate teenindamist üleminek elektroonilisele teenindusele. Prangli raamatukogu alustas elektroonilist teenindust 2009. aastal. 2007. aastal korraldati ümber Viimsi valla raamatukogude tegevus: Viimsi raamatukogu muutus vallaraamatukoguks ja Prangli raamatukogu selle harukoguks. Raamatukoguteenuste parema turundamise eesmärgil loodi 2008. aastal raamatukogu logo, flaierid ja veebileht www.viimsiraamatukogu.ee, mis tutvustasid raamatukogu teenuseid ja selgitasid selle kasutamise mitmekesiseid võimalusi. 2010. aastal tähistas Viimsi raamatukogu üleriigilist raamatuaastat mitmete lugemist populariseerivate üritustega. Samal aastal tähistas Viimsi raamatukogu oma 90. aastapäeva, millega seoses anti raamatukogu eestvedamisel Viimsi vallavalitsuse poolt valla suurüritustel tänukirjad kirjandusteadlasele, kirjanikule ja kirjanduskriitikule ning Viimsi raamatukogu kauaaegsele lugejale Endel Nirgile, kirjanik Meelike Saarnale ning ka kauaaegsetele, pühendunud ja kultuuriteadlikele lugejatele, perekond Einerile. Seoses raamatukogu 90. aastapäevaga anti Viimsi raamatukogule valla autasu Viimsi Vaal. Sama aasta suvel külastas Prangli raamatukogu saarega tutvumise raames Eesti Vabariigi president Toomas Hendrik Ilves koos abikaasaga. Kahjuks vähendati lugemisaastal Viimsi raamatukogu eelarvet 10%, mille tulemusel vähenes nii töötajate töötasu kui ka uute teavikute ostuvõimalus. Eelarve vähendamist tuleb pidada ebatavaliseks seepärast, et raamatukogu külastamine oli samal ajal märgatavalt kasvanud. Ruumipuudus nii lugejate uute vajaduste rahuldamiseks kui ka teavikute paigutamiseks oli jõudnud kriitilise piirini, mistõttu tehti Viimsi vallavolikogu kultuuri- ja hariduskomisjonile selle kohta taas ettekanne, kuid lahendust probleemile veel ei leitud.
Aastad 2011–2017
Uue ettevõtmisena korraldati 2012. aastal laste suvine võistulugemine, mille osavõtjate arv iga suvega kasvas ja üritus ise muutus lastele oodatud sündmuseks. Viimsi raamatukogu 2013. aasta olulisim sündmus oli Randvere haruraamatukogu avamine Randvere uues koolimajas, mis parandas Viimsi valla ja eriti Randvere küla elanike juurdepääsu raamatukoguteenustele. Seoses Viimsi valla keerulise majandusliku olukorraga vähenes raamatukogu eelarve taas, seekord 4,3%. Kõige enam vähenes eelarvekärbete tõttu uute teavikute hankimine. Tavapäraste raamatukoguürituste kõrval korraldati jutu- ja joonistusvõistlus „Raamat ja mina aastal 2063“ ning fotokonkurss „Hetki raamatuga“. 2014. aasta oli Viimsi raamatukogule üle ootuste hea: lugejate, külastuste ja laenutuste näitarvud kasvasid.
2015. aasta, kui Viimsi raamatukogu tähistas 95. aastapäeva, oli raamatukogule edukas. Kasvasid kõik lugejateeninduse arvnäitajad: lugejate arv suurenes 9,4%, külastuste arv 19,2% ja laenutuste arv 7,5%, millest võib järeldada, et Viimsi raamatukogu oli muutunud kohalike elanike hulgas oluliseks kultuuri- ja haridusasutuseks. Viimsi raamatukogu osatähtsus kohalikus kultuurielus kasvas: suulisi üritusi korraldati 91, millest võttis osa 2612 inimest (kasv 343 osavõtjat, võrreldes aasta varasemaga). Tagamaks raamatukogu tõhusamat töökorraldust mindi üle raamatukogu tarkvarale RIKS. Moodustati viieliikmeline Viimsi raamatukogu nõukogu, et tihendada koostööd valla asutuste ning aktiivsete lugejatega. Põhjalikult uuendati Viimsi, Randvere ja Prangli raamatukogude teavitust elanike hulgas; paigaldati infoviidad Haabneeme ja Randvere teedele, Prangli raamatukogu seinale paigaldati välissilt, anti välja reklaam- ja infovoldikuid jms. Parandati Viimsi ja Randvere raamatukogude füüsilist keskkonda (lisavalgustus, konditsioneer tööruumi, sisustus, siseinfoviidad jms). Kasvas raamatukoguürituste külastatavus, mille tingisid hästi valitud teemad ja põnevad esinejad. Hästi võeti kogukonna poolt vastu Viimsi raamatukogu 95. aastapäeva ürituste sari. Kogude täiendamiseks osteti kõigile Viimsi rahvaraamatukogudele kokku 4778 eksemplari raamatuid (500 eksemplari rohkem kui 2014. aastal). Eriti jõudsalt kasvas teavikute arv Randvere raamatukogus, aruandeaasta lõpuks oli seal kokku 5229 eksemplari raamatuid (2014. aastal 3767 eksemplari). Kuna Viimsi valla raamatukogudes loetakse meelsasti perioodikaväljaandeid, arvestatakse nende tellimisel lugejate soovidega. Nii said 2015. aastal Viimsi raamatukogud kokku 23 nimetust ajalehti ja 172 nimetust ajakirju (2014. aastal 122 nimetust). 2015. aasta oli Viimsi raamatukogule tulemuslik. Märgatavalt kasvasid lugejateeninduse arvnäitajad ja sisuline töö paranes. Viimsi raamatukogu muutus elanikkonna hulgas üha enam avatuks. Jätkuvalt oli raamatukogu strateegiliste eesmärkide teostamise suurimaks takistuseks ruumipuudus: uued teavikud ei mahtunud enam riiulitele, lugemissaalis nappis lugejakohti, lastealal polnud ruumi ürituste korraldamiseks, raamatukogusaal ei mahutanud üritustest osavõtjaid, raamatunäituste alal polnud turvaline eksponeerida kunstinäitusi, avalik internetipunkt asus lugemisalast eraldi, puudu olid lugejate individuaal- ja rühmatööruumid jne. 2016. aastal võeti esmakordselt valla ajaloos vastu Viimsi vallavolikogu määrusega „Viimsi Raamatukogu arengukava 2016–2020“, mille põhieesmärkide saavutamise olulisemaid tegevusi on Haabneemes asuvale raamatukogule juba lähiaastatel uute, kaasaegsete ruumide ehitamine. Aasta jooksul loodi uus, atraktiivne Viimsi raamatukogu koduleht, millest kujunes peagi usaldusväärne infovärav kasutajaskonnale.
2017. aasta märtsis korraldati kohaliku omavalitsuse ja raamatukogu töötajatele seminar „Projekteerime 21. sajandi raamatukogu: ideed ja inspiratsioon“, mille võtmeesinejaks oli Helsingi Linnaraamatukogu direktor Tuula Haavisto. Töötati välja valla uue haruraamatukogu kontseptsioon Püünsi koolis (kooli- ja rahvaraamatukogu kooslus) ning teostati kooli juurdeehituses raamatukogu projektlahendus. Kirjanik Margus Saksatamme, raamatuillustraator Anni Mägeri ja Viimsi laste abil valmis Viimsi raamatukogu maskott – Vimpsik. Kuna Haabneemes asuvale Viimsi raamatukogule ei leitud võimalust ruumiprobleemide lahendamiseks, siis suleti raamatukogu avalik internetipunkt ja loodi kolm arvutitöökohta vastavatud teabesaalis. Mainitud muudatuse tulemusel tekkis lisaruum suletud hoidla tarbeks. Kahjuks oli see ümberkorraldus lühiajaline leevendus raamatukogu ruumiprobleemile, sest peagi täitusid riiulid raamatutega. Kuna 2017. aasta kuulutati Eestis laste ja noorte kultuuriaastaks, siis esitas see kõigile raamatukogudele väljakutse suunata põhitähelepanu laste- ja noorteteenindusele. Kõik Viimsi raamatukogud korraldasid sel puhul lastele põnevaid projekte ja sisukaid kohtumisi, pakkudes seejuures mitte üksnes osasaamis-, vaid ka isetegemisrõõmu. 2017. aastal segmenteeriti raamatukogu sihtrühmi, et turundustegevuste kaudu muuta kasutajatele käepärasemaks mitmekesistunud kogusid (uus ja rikkalikum valik muusikaplaate, suurem valik võõrkeelset kirjandust jms). Analüüsiti raamatukogu kui kultuurikeskuse tegevust ning rakendati uusi tegevusi (laste suvise võistulugemise läbimõeldum korraldus, raamatukogu maskoti rakendamine jms).
Aastad 2018–2019
2018. aastal jätkati vallaraamatukogu pikaajalisele ruumiprobleemile lahenduse otsimist, kuna ruumipuudus muutus väga tõsiseks takistuseks uute teavikute paigutamisel ja lugejateeninduse korraldamisel. Kogu aasta vältel toimusid pingelised arutelud nii vallavalitsuses kui ka vallavolikogus. Üha enam kinnistus arusaam, et Viimsi raamatukogu uueks asukohaks võiks olla ostukeskus, muutudes nii elanikkonnale kättesaadavamaks kõikide teenuste osutamisel. Paralleelselt vallaraamatukogu uute ruumide aruteluga algas uue Püünsi harukogu projekteerimine, ehitamine ja sisustamine. Aga samuti ka uuele raamatukogule sisu loomine, kuna Püünsi harukogu algeks oli kooliraamatukogu. Mais 2018 pandi Püünsi kooli juurdeehituse nurgakivi just raamatukogu müüri. Kogu suve sisestasid vallaraamatukogu töötajad senise Püünsi kooliraamatukogu enam kui 4000 raamatut Viimsi raamatukogude ühtsesse kataloogi RIKS. Püünsi harukogu moodustati ametlikult vallavolikogu otsusega 1. oktoobril. Ehitustööd ja sisustamine aga venisid ning raamatukogu avamine lükkus 2019. aasta algusse. 2018. aastal muutusid vallaraamatukogu lahtiolekuajad: esmaspäeval, kolmapäeval ja reedel pikenes see ühe tunni võrra, raamatukogu oli nimetatud päevadel nüüd avatud kuni kella 18ni. Raamatukogu külastajad võtsid selle muutuse hästi vastu, eriti sobis see tööl käivatele inimestele. 2018. aastal kasvas Viimsi valla raamatukogudes lugejate arv kokku 308 võrra, sealhulgas tuli vallaraamatukogus juurde 248 uut lugejat. Vallaraamatukogu uute lugejate arvu kasv aeglustus mitmel põhjusel: raamatukogu asus keskusest eemal, puudusid individuaal- ja rühmatööruumid, ruumipuuduse tõttu tuli teavikuid avariiulitelt ümber paigutada suletud hoidlatesse, millele lugejatel juurdepääs puudus jms.
2018. aastal jätkus vallaraamatukogude koostöö kooliraamatukogudega, toimusid raamatukoguhoidjate ühisarutelud ja koos korraldati nii õpilaste ettelugemisvõistlus kui ka kirjandusmäng. Tihe koostöö oli vallaraamatukogul Haabneeme lasteaedade ja koolidega nii kirjandust tutvustavate rühmakoolituste kui ka kirjanikega kohtumiste osas. Laste lugemishuvide arendamise eesmärgil korraldas vallaraamatukogu juba 7. laste suvelugemise, mis oli märkimisväärselt osavõtjaterohke: kui 2012. aastal osales suvelugemises 10 last, siis 2018. aastal oli neid juba 180. Vallaraamatukogu osales Eesti Vabariigi 100. aastapäeva puhul korraldatud üleskutses pakkuda noortele kunstnikele võimalust eksponeerida oma kunstitöid raamatukogus, mille raames eksponeerisid oma loomingut Karl Joonas Alamaa isikunäitusega „Vorm ja eeldus“, Hele-Riin Hallik isikunäitusega „Rahustada häirituid ja häirida rahulikke“, Naatan Hollman fotonäitusega „Loodus – Eesti Vabariigi raudvara“ ja noored fotograafid Johan Boeijkens, Peeter Karask, Hans Markus Antson, Tobias Tikenberg ja Jüri-Andreas Järviste näitusega „Lumehelk“. Viimsi raamatukogu korraldatud üritustel osalesid peamiselt Haabneeme lasteaedade ning Viimsi ja Haabneeme koolide lapsed, ruumikitsikuse tõttu polnud võimalik vastu võtta kõiki soovijaid. Populaarsemad olid kohtumised kirjanikega, olgu siin nimetatud Indrek Koff, Aidi Vallik, Wimberg, Piret Päär, Anti Saar, Priit Põhjala, Kadri Lepp ja Sulev Oll. Eriti lustakas oli 7. suvelugemise lõpuüritus, kus põnevaid katseid tegi Mullimeister. Kohalikul tasandil oli vallaraamatukogu järjepidevalt Eesti kultuuri tutvustaja ja huvitavate kohtumisõhtute korraldaja. Esinejate valikul arvestati eelkõige lugejate soove. Nii korraldati 2018. aastal täiskasvanutele 11 üritust, millest meelejäävamad ja osalejaterohkemad olid EV 100 raames kohtumised Eesti Vabaõhumuuseumi teadusdirektori, raamatu „Eesti argielu“ autori Heiki Pärdiga, kirjanik Jaak Juskega, Rein Veidemanniga, Ahto Kaasikuga, Sirje Kiiniga ja Tiit Kändleriga. Erilise sündmusena väärib märkimist kohtumine kirjandusfestivali HeadRead raames Eestit külastanud taani kriminaalromaanikirjaniku Michael Katz Krefeldiga.
25. jaanuaril avati pidulikult vallaraamatukogu uus harukogu – Püünsi, mis hakkas tööle nii rahva- kui ka kooliraamatukoguna. Raamatukogu on avatud 8.30–16.30 ja neljapäeviti kell 11.00–19.00. .Kokkuvõttes oli 2019. aasta Viimsi kogukonnale märgiline, pärast kümmekond aastat ootamist sai vallaraamatukogu uued ruumid, kus pakkuda ja arendada teenuseid, mis aitavad valla elanikel olla aktiivsed ja informeeritud ühiskonnaliikmed.
Aasta 2020
2020. aasta algas vallaraamatukogule lootusrikkalt: oli arvukalt uusi lugejaid, külastusi ja laenutusi. Alustati muusika- ja videostuudiote kasutajate koolitust ja broneerimist. Rühmaruumid ja individuaalsed lugemisboksid võeti üsna ruttu omaks ja neid kasutati aktiivselt. Hakati kavandama 3D-printerite, kilelõikuri ja märgipressi kasutajakoolitusi. Uutes ruumides oli palju võimalusi, mille kohta lugejad soovisid teavet nii veebis kui ka kohapeal. Regulaarselt hakkasid koos käima raamatuklubi ja pereterapeudi jututuba, huvi äratasid mõtlemisõhtu päevakajaliste teemade arutamiseks ja mõtteline galerii Viimsi raamatukogu kunstiraamatute riiuli tutvustamiseks, rahvarohked on raamatukogutunnid ning muinasjutu vestmised lastele jpm. Toimusid kohtumisõhtud, kus esinesid Piret Kooli, Andrei Hvostov, Neeme Raud, Tunne Kelam jt. Trepigaleriil esitlesid uusi raamatuid Sirje Kiin ja Marianne Mikko. Suures saalis esinesid Maire Eliste laululapsed ning Viimsi Päevakeskuse laulu- ja tantsuansambel. Meeldejääv oli 23. veebruaril raamatukogus toimunud kontsert „Viimsi talent“. Kogukonna kokku kutsumiseks ja ka tõsisteks aruteludeks leidis vallavalitsus üha enam, et neiks sobivad raamatukogu ruumid, mis ongi raamatukogu üks olulisemaid ülesandeid – ühendada kohaliku omavalitsuse elanikkonda.
Lisaks sellele, et raamatukogul olid ajakohased ruumid, hakkasid välja kujunema ka tegevussuunad. Kuid 14. märtsist kehtestati Eestis seoses koroona kiire levikuga eriolukord, mis sulges raamatukogu külastajatele kolmeks ja pooleks kuuks. Lugemine on aga üks olulisemaid tegevusi, et säilitada meelerahu, ja nii alustas raamatukogu lugejate kontaktivaba laenutuse korraldamist. Võeti vastu raamatute ettetellimisi telefoni ja e-posti teel, desinfitseeriti iga välja laenutatud raamat ning pandi raamatukogu sissekäigu juurde kärudele. Ka tagastatud raamatud desinfitseeriti ja pandi enne riiulile asetamist karantiini. Raamatukoguhoidjad kandsid maske ja kindaid, kuna polnud teada, kuidas viirus levib. Tagantjärele mõeldes oli see uskumatult keeruline ja ka julgust nõudev aeg kõigile raamatukogu töötajatele. Kui rääkida arvude keeles, siis sellel ajal laenutati 12 821 raamatut (samal ajavahemikul 2019. aastal 10 921 raamatut). Ka harukogud Püünsis, Pranglil ja Randveres alustasid kontaktivaba laenutust, kuid tunduvalt hiljem ja tagasihoidlikumate näitajatega. Kuna eriolukorra ajal soovisid paljud inimesed lugejaks registreeruda, siis tehti Viimsi raamatukogu ettepanekul raamatukogu tarkvaras RIKS uus arendus – lugejate registreerimine ID-kaardiga ja Mobiil-ID-ga. Tööle hakkas ka Print in City printimis-, paljundus- ja skaneerimisteenus. Kaua arutati, kas laste suvelugemine korraldada või mitte. 9. suvelugemisel osales 121 last, mis oli küll vähem kui aasta tagasi, kuid ettevõtmine osutus õnnestunuks. 1. juulil avati raamatukogu lugejatele taas. 29. oktoobril tähistas Viimsi Raamatukogu väärikalt raamatukogu 100. juubelit, kus toimus Viimsi Raamatukogu ajalooalbumi ja filmi "Üks aasta sajast" esitlus.
Gorelovo
Gorelovo (vene keeles Горелово) on kohanimi:
Peski
Peski (vene keeles Пески) on kohanimi:
Predazzo
thumb| thumb|Predazzo valla paiknemine Trento provintsis
Predazzo (itaalia keeles 'suur heinamaa') on 4562 elanikuga küla ja vald Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 58 km Trentost kirdes Val di Fiemmes. See on üks peamisi Val di Fiemme keskusi (teine on Cavalese) ja on tänu eriti soodsale geograafiale ka kõige rahvarohkem ja kõige suurema territooriumiga Val di Fiemmes. See on tähtis maanteeühendus Fiemme ja Fassa oru ning Primiero piirkonna vahel. Predazzo on kõige rahvarohkem dell'Avisio orgudest, samuti rahvaarvult 17. vald Trento provintsis. Predazzo valla territoorium on suuruselt (109,84 km²) 9. vald Trento provintsis (kuigi idapiir ei järgi maismaa olusid: piir Primiero alaga ei paikne Passo Rolle veelahkmel, vaid rohkem kui 6 km allpool, just Paneveggio linna kohal). Kuid ajaloolistel põhjustel ei ole Predazzo Val di Fiemme keskus (ka mitte eemalolev keskus) ja elanikkond sõltub paljude teenuste osas teistest Val di Fiemme linnadest.
Geograafia
thumb|Predazzo 1890. ja 1900. aasta vahel
Predazzo külgneb järgmiste valdadega: Moena, Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Primiero San Martino di Castrozza, Canal San Bovo, Nova Levante ja Nova Ponente. Paiknedes Travignolo jõe (Pale di San Martino Dolomiitidest) ja Avisio jõe (Marmolada tipust) liitumiskohas, on see Val di Fiemme kõige kõrgemas osas. Maanteel linnast Passo Rolleni on Forte Dossaccio, Austria kindlus Esimesest maailmasõjast. Predazzo linn on osa järgmistest: looduspark, Parco Naturale Paneveggio - Pale di San Martino, Magnifica Comunità di Fiemme ja Comprensorio della Valle di Fiemme (C1).
Predazzo ilmaga tegeleb Stazione meteorologica di Predazzo.
Asulad ja paigad
Predazzo jaguneb 8 linnaosaks ja 6 asulaks: Bellamonte, Paneveggio, Mezzavalle, Fol, Coste ja Zaluna. Pè de Pardac (Piè di Predazzo) on ajalooline keskus ja see paikneb Sommavilla ja Molini vahel. Molin asub Predazzo lääneosas, Pelenzana jalamil, ja on nime saanud 20. sajandi algul esinenud veskite ja kanalite järgi. Enne elektrivalguse tulekut kasutasid paljud tootjad tegelikult kanalite kaudu juhitud vee hüdraulilist jõudu. Somaìlat (Sommavilla), mis paikneb väljaku ääres, peetakse vanalinna osaks ja see tähistab Travignolo oru otsa. Predazzost põhjas asuv Iscia külgneb Poz'i ja Sommavillaga ning seal on mitu ajaloolist ehitist ja aita. Poz on üsna hiljutine linnaosa, munitsipaalveejuhtme lähedal Predazzost põhjas ja Mulati mäe jalamil. Selle kõrval on Birreria, mis on saanud nime pruulikoja järgi (praegu suletud) Predazzo põhjapoolse väljapääsu juures. Borgonuovo on uusim Predazzo osa. Uusi maju on ehitatud hipodroomi ja jalgpalliväljaku juurde. See asub Predazzost lõunas. Travignolo tähistab piiri linnaosa ja Molin Borgonuovo vahel.
Suusahüpped
Suusahüpped ja kahevõistluse suusahüpete osa peeti seal, kui peeti 1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, 2003. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused.
Välislingid
thumb|left|[[Trampolino Giuseppe Dal Ben, maailmameistrivõistluste mägi]]
Foksterjer
Foksterjer on Suurbritanniast pärit koeratõug. 19. sajandil aretatud tõu esindajateks on siledakarvaline ja karmikarvaline foksterjer.
Jalaväekool (Saksamaa)
Jalaväekool (saksa keeles Infanterieschule) on Saksamaa maaväe peamine jalaväe väljaõppekeskus.
Kazuki Nagasawa
Kazuki Nagasawa (jaapani keeles 長澤 和輝 Nagasawa Kazuki; sündinud 16. detsembril 1991 Chibas) on Jaapani jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Jaapani kõrgliiga mängus Urawa Red Diamonds.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastal 2017 1 mängu.
Vennad Paalbergid
Kuriteod
Riikliku süüdistuse kohaselt sundisid vennad kahte 16-aastast tüdrukut endaga kaasa tulema ja viisid nad autoga metsatallu. Metsatalus neiud vägistati. Tüdrukud pääsesid põgenema, kui mehed tööle läksid ja informeerisid politseid. Harju- ja Raplamaa kriminaalpolitseinikud ja politsei eriüksus seadsid üles 8 tundi kestnud varitsuse. Kui Paalbergid politseid nägid, üritasid nad autoga põgeneda, aga politsei tulistas õhku hoiatuslaske ja lasid läbi autokummi.
Kuriteopaik vapustas ka paljunäinud politseinikke ja kohus andis loa vendade vahistamiseks.
Kohus
Mõlemad vennad olid kriminaalkorras karistatud, sealhulgas ka vägistamise eest. Kohtus nõudis prokurör mõlemale vennale 15-aastast vanglakaristust. Mõlemad eitasid süüd. Kohus mõistis nad alaealiste grupilises vägistamise, relvaga toime pandud röövimise, vägivallaga toime pandud avaliku varguse ja ebaseadusliku vabadusevõtmise eest 11 aastaks vangi.
Kohus keeldus neid korduvalt ennetähtaegselt vabastamast ja nad vabanesid vanglast pärast karistusaja kandmist 2012. aasta aprillis.
Maloje Karlino
pisi|Bolšoje ja Maloje Karlino külad 1939. aasta kaardil Maloje Karlino (vene keeles Малое Карлино; soome keeles Pieni-Karhila) on küla Venemaal Leningradi oblastis Lomonossovi rajoonis. Ajalooliselt oli see ingerlaste küla, mis kuulus Tuutari kihelkonda. Tänapäevane küla hõlmab suure osa ka endisest Bolšoje Karlino küla aladest.
Külas elab 1870 inimest (2017).
Süütenöör
pisi|Põlev süütenööri lõik pisi|Viht Visco süütenööri, mida kasutatakse [[ilutulestikus]] Süütenöör on püssirohuga täidetud nöör plahvatuse korraldamiseks, mis kannab edasi lõhkaja poolt süüdatud leeki.
Süütenööre kasutatakse militaarvallas, mäenduses ja ilutulestiku korraldamisel.
Süütenöör koosneb asfalteeritud puuvillast või plastikust kestast, mille sees on peeneteralisest mustast püssirohust pressitud südamik.
Eestis on kasutusel põhiliselt vene päritolu süütenöör põlemiskiirusega 60 cm/min ja Soome päritolu süütenöör põlemiskiirusega 50 cm/min. Ilutuletiku rakettide juures kasutatakse muid, spetsiaalselt selleks otstarbeks valmistatud süütenööre.
Süütenöör valmistatakse tavaliselt 10 meetri pikkuste vihkudena ning neid kasutusele võttes tuleb veenduda, et nendes ei esineks muljumisjälgi ega murdekohti, pragusid, harunenud kohti, märgumisjälgi ega jämedamaid või peenemaid kohti. Samuti tuleks kontrollida põlemiskiiruse vastavust ettenähtule, sest defektne süütenöör võib põhjustada õnnetusjuhtumeid.
Süütenööri lõigatakse terava noaga puidust alusel.
Kui süütenööri üks ots ühendatakse kapseldetonaatorisse, siis lõigatakse see risti nööri teljega, et nööri südamik ja detonaatori primaarlaeng omavahel kokku puutuksid. Süütenöör lükatakse detonaatorisse ja kinnitatakse sinna tagumise osa valtsimisega, kasutades spetsiaalseid tange. Detonaatoriga ühendatud süütenööri nimetatakse süütliks.
Süütenööri läitmine toimub kas tuletiku, läitli, süütetahi, põleva süütenööriga või mõne erivahendiga. Lihtsustamaks süütamist lõigatakse süütenööri läidetav osa 45–60-kraadise nurga all viltu.
Tulenevalt kindlast põlemiskiirusest saab süütenööri kasutada viivituselemendina, kuid kuna süütenööri põlemiskiirus ei ole alati päris ühtlane, peab plahvatustele soovitud järjestuse andmiseks süütenööride pikkuste erinevus ületama 10% süütli enese pikkusest.
Kaaruspael
Kaaruspael (ka: kaarusnöör, kaarus) on punasest, rohelisest või sinisest lõngast tehtud neljatahuline pael.
Kaaruspaela punumisel kasutati kaaruseharki.
Lõuna-Eestis kasutati kaaruspaela nt pikk-kuubede kaunistamisel, seelikute äärispaelana.
Karl Rudolf Õigus
Karl Rudolf Õigus (sündinud 5. novembril 1998 Tartus) on Eesti jalgpallur (poolkaitsja). Ta mängib Eesti Premium liiga klubis Tallinna FCI Levadia.
Koondisekarjäär
A-koondise debüüdi tegi Õigus 24. märtsil 2021 MM valikmängus Tšehhi vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Maksim Paskotši ja Bogdan Vaštšuk.
Klubi
''Uuendatud seisuga 10. märts 2023''
Koondis
''Uuendatud seisuga 10. märts 2023''
Peski (Kingissepa rajoon)
Peski (vene keeles Пески; soome keeles Liivakylä või Liiva; vadja keeles Liivtšülä) on küla Venemaal Leningradi oblastis Kingissepa rajoonis. Ajalooliselt oli see vadjalaste küla, mis kuulus Soikkola ja hiljem Kosemkina kihelkonda.
1848 elas külas 134 vadjalast.
Harilik lauluritsikas
Harilik lauluritsikas (Tettigonia cantans) on ritsiklaste sugukonda kuuluv putukaliik, keda leidub ka Eestis.
Välimus
Harilik lauluritsikas on heleroheline, seljalt pruunikas ning võib kasvada 22–34 mm pikkuseks.
Levila Eestis
Harilik lauluritsikas on levinud Mandri-Eestis.
Aloja kirikumõis
Aloja kirikumõis (saksa keeles Pastorat Allendorf, läti keeles Alojas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Limbaži piirkonnas Alojas.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad maad, ka ei allunud sellele mitte ühtki hinge. Sama kehtib ka teiste aastate kohta, mille kohta andmed on olemas.
Ristiusu Arheoloogia Muuseum
Ristiusu Arheoloogia Muuseum oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna juures tegutsenud muuseum, mis kogus ja säilitas kirikliku arheoloogia mälestusmärke.
Muuseum asutati 1921. aastal, selle juhatajaks oli Tartu Ülikooli ajaloolise usuteaduse õppetooli juhataja professor Olaf Sild. Muuseum kasvas välja 1870. aastatel usuteaduskonna juurde loodud piiblite ja kiriklike esemete kollektsioonist. 1928. aastal nimetati muuseum ümber Usuteaduslikuks arheoloogia kabinetiks. 1939. aasta aprilli lõpust sai see ülikooli õppeasutuste nimede korrastamise käigus uueks nimeks ristiusu arheoloogia kabinet. Kabinet suleti 31. augustil 1940.
Georg Anton von Schäffer
pisi|Georg Anton von Schäffer Georg Anton von Schäffer (vene keeles Егор Николаевич Шеффер, portugali keeles Jorge Antônio Schaeffer; 27. jaanuar 1779 Münnerstadt – 1836 Jacarandá) oli baieri päritolu kirurg, kes astus Vene-Ameerika Kompanii teenistusse aastal 1813. Tema ülesandeks oli Hawaii saarte vallutamine Venemaa Keisririigi koosseisu. Selleks jõuti Kauaʻi saarele rajada kolm forti, enne kui keisririik oma Vene-Ameerika koloniaalvaldused Vaikses ookeanis ja Põhja-Ameerikas hülgas.
1818. aastal naasis ta Euroopasse, kus ta püüdis veenda Aleksander I osutama vastupanu ja tõrjuma ameeriklasi Vaiksel ookeanil, kuid langes ebasoosingusse. Olukorda teati kui Schäfferi afääri.
1820. aastatel sai keskealisest mehest Brasiilia Keisririigi esindaja, kes värbas Brasiiliasse tööle tuhandeid saksa ümberasujaid. Neile määrati valdused Bahias, kus nad rajasid asula nimega Frankenthal (tänane Ilhéus), mis oli esimeseks sakslaste asunduseks Lõuna-Ameerikas. Viimaste seas oli palju praeguse brasiiliasaksa kogukonna liikmete esivanemad.
1914. aasta põlvkond
pisi|José Ortega y Gasset 1914. aasta põlvkond on nimetus, mis tähistab põlvkondlikku Hispaania kirjanike rühmitust 1898. aasta põlvkonna ja 1927. aasta põlvkonna vahel.
Mõiste "1914. aasta põlvkond" (hispaania keeles Generación de 1914) võttis 1947. aastal kasutusele hispaania pedagoog ja haridustegelane Lorenzo Luzuriaga ühes artiklis, milles ta arvustas José Ortega y Gasseti loomingut. Luzuriaga valis nimetusse just 1914. aasta, kuna sel aastal ilmus Ortega y Gasseti esimene olulisem raamat "Mõtisklusi Quijotest" ("Meditaciones del Quijote"). Ühtlasi sai sel aastal intellektuaalina avalikult tuntuks Ortega y Gasset tänu oma menukale kõnele "Vanast ja uuest poliitikast" ("Vieja y nueva política"). Mõnikord nimetatakse kõnealust põlvkonda ka Ortega põlvkonnaks (generación de Ortega).
1914. aasta põlvkonda kuulusid 1880. aastate paiku sündinud ning 20. sajandil kirjanduslikku tegevust alustanud kirjanikud, kes saavutasid tipptaseme 1914. aastaks. Peale Ortega kuulusid põlvkonda Gabriel Miró, Ramón Pérez de Ayala, Gustavo Pittaluga, Manuel Azaña, Gregorio Marañón, pisut teisest esteetikast lähtuv, kuid siiski 1914. aasta põlvkonna alla rühmitatav Juan Ramón Jiménez ning avangardist Ramón Gómez de la Serna. Samuti tuntakse neid kui novesentiste (hispaania keeles novecentistas) või kui novesentistide põlvkonda (hispaania keeles generación del novecentistas), kuna rühmitus tegutses samaaegselt liikumisega, mida Eugeni d'Ors määratles katalaani kontekstis kui novesentismi (katalaani keeles noucentisme). Kuigi nimetuste taga võib peituda mõningaid erinevusi, on mõlemas siiski kindlaid ühiseid jooni. Näiteks peamiseks eneseväljenduse vahendiks valiti esseed ja ajakirjandusartiklid.
Iseloomulikud jooned
Suuremas osas on need väga sarnased novesentismiga:
Liikmed
pisi|María Goyri 1914. aasta põlvkonna liikmed olid esseistid José Ortega y Gasset, Eugenio d'Ors, Manuel Azaña, Gregorio Marañón, Gustavo Pittaluga, Salvador de Madariaga, Manuel García Morente, Américo Castro, Claudio Sánchez Albornoz, Rafael Cansinos Assens, Federico de Onís, Ricardo Gutiérrez Abascal, Ángel Sánchez Rivero, Lorenzo Luzuriaga, Corpus Barga, Fernando Vela ja Pablo de Azcárate; ajakirjanik Luis Araquistáin; romaanikirjanikud Gabriel Miró, Ramón Pérez de Ayala, Benjamín Jarnés, Wenceslao Fernández Flórez ja Félix Urabayen; dramaturgid Gregorio Martínez Sierra ja Jacinto Grau; poeedid Juan Ramón Jiménez, Josep Carner, Ramón de Basterra; pedagoog ja esseist José Castillejo, kelle rahastuse abil sai välismaal õppida terve põlvkonna jagu teadlasi; mitmekülgne Ramón Gómez de la Serna.
Paljud autorid ei kuulu selgelt ühte ega teise põlvkonda. Näiteks José Bergamín on vanuselt lähemal 1927. aasta põlvkonnale, kuid mõnikord on teda liigitatud esseistide ehk 1914. aasta põlvkonda. Luuletaja León Felipe, kes sobib vanuselt pigem 1914. aasta põlvkonda, liigitatakse aga poeetide ehk 1927. aasta põlvkonda.
Kunst
pisi|Julio Romero De Torres. "Rivalidad" Kui novesentismil on selge väljund kujutavas kunstis (nn vahemerelikkus ehk hispaania keeles mediterraneísmo), siis 1914. aasta põlvkonnal see puudub. Sajandi esimese poole kunstielu eesotsas olid kunstnikud eelmisest sajandist: Ramon Casas, Anglada Camarasa, Sorolla y Zuloaga. Uuenduslikuma kunsti esindajad olid maalikunstnikud Juan Gris, Daniel Vázquez Díaz ja José Gutiérrez Solana, mõned aastad vanemad ja vähem avangardistlikud, kuid palju edukamad olid Julio Romero de Torres ja Josep Maria Sert, skulptorid Josep Clarà, Julio González ja Pablo Gargallo. Kuigi vanuse poolest oleks sobiv liigitada ka Pablo Ruiz Picasso kõnealusesse põlvkonda (sündinud 1881. aastal), ületab tema kunstnikuteekond igasuguseid raame. Sürrealismist mõjutatud kuulsad kunstnikud (Dalí, Miró) kuuluvad juba järgmisse põlvkonda.
Pałanečka
Pałanečka (valgevene keeles Паланэчка, transkribeerituna Palanetška, poola keeles Połoneczka) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Baranavičy rajoonis Volna külanõukogus. Asulas on 664 elanikku (1998). Pałanečka asub merepinnast 154 meetri kõrgusel.
Pałanečkas on keskkool, raamatukogu, klubihoone. Asulas on katoliku kirik aastast 1899, vesiveski aastast 1819, suurim vaatamisväärsus on aga XVIII sajandist pärit Radziwillide loss.
Ajalugu
Pałanečka asulat on esimest korda mainitud XVI sajandil. Toona oli Pałanečka Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda kuulunud alev. Sajandi lõpus läks asula Radziwillide valdusse, nemad ehitasid sinna XVIII sajandil ka klassitsistlikus stiilis lossi. 1777. aastal peatus lossis kirjanik Deniss Fonvizin.
Poola jagamisega läks Pałanečka 1795. aastal Venemaa koosseisu. Alev kuulus Navahrudaki kubermangu. Asula elanikud võtsid osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust. XX sajandi algul rajati Pałanečkasse raudteejaam, toona oli asulas 190 elanikku.
Kuni 1917. aastani oli Pałanečka Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nõukogude Liidu koosseisu. Nõukogude Liiduga liitmisel kaotas asula alevi staatuse. Kuni 26. oktoobrini 2013 oli Pałanečka samanimelise külanõukogu halduskeskuseks.
Mika Myllylä
Mika Kristian Myllylä (12. september 1969 Oulu – 5. juuli 2011 Kokkola) oli Soome suusataja, olümpiavõitja. Kokku võitis ta 6 olümpiamedalit ja 9 MM-medalit.
Myllylä arvati Soome koondisse 1992. aasta taliolümpiamängudele Prantsusmaale Albertville'i. Ta osales kolmel distantsil. 10. veebruaril sai ta 30 km klassikas 34. koha. Teda edestasid ka Jaanus Teppan ja Urmas Välbe. 13. veebruaril tuli ta 10 km klassikas 14. kohale, edestades seekord kõiki eestlasi. 15. veebruaril langes ta 15 km vabastiilis jälitussõidus 20. kohale, lastes mööda ka Elmo Kassini. Teatemeeskonda Myllylä ei pääsenud (see võitis pronksmedali).
1993. aasta MM-il Rootsis Falunis osales Myllylä samadel aladel mis olümpialgi. 20. veebruaril tuli ta 30 km klassikas 23. kohale, 22. veebruaril 10 km klassikas 17. kohale ja 24. veebruaril 15 km vabastiilis jälitussõidus 18. kohale. Teatemeeskond saavutas Norra, Itaalia ja Venemaa järel neljanda koha ning Myllylä sõitis teatemeeskonnas avavahetust.
9. jaanuaril 1994 tuli Myllylä esimest korda elus MK-etapil esikolmikusse. Ta saavutas Kavgolovos 15 km klassikas Vladimir Smirnovi ja Bjørn Dæhlie järel kolmanda koha. Kolmandaks tuli ta ka 15. jaanuaril Oslos 15 km vabastiilis taas Smirnovi ja Dæhlie järel.
1994. aasta taliolümpiamängudel Norras Lillehammeris osales Myllylä kõigil distantsidel. 14. veebruaril sõideti 30 km vabastiilis. Esimesse vaheajapunkti saabus Myllylä liidrina, kuid ei suutnud tempot hoida (enese sõnul alustas liiga kiiresti). Lõpuks saavutas ta Thomas Alsgaardi ja Dæhlie järel pronksmedali, kaotades hõbeda võitnud Dæhliele üle minuti. 17. veebruaril sõideti 10 km klassikat, kus Myllylä murdis suusakepi ja pidi mitusada meetrit ühe kepiga sõitma. Skandaali tekitas see, et Norra hooldemehed ei andnud talle uut suusakeppi, kuigi neil oli keppe hulgi. Myllylä jäi 6. kohale, kusjuures 4. koht jäi käeulatusse ja kepi murdumise tõttu võis ka medal kaduma minna. 19. veebruaril toimus 15 km jälitussõit, kus Myllylä tõusis 4. kohale. 22. veebruaril toimus 4×10 km teatesõit, kus Myllylä ja Sture Sivertsen sõitsid avavahetuses konkurentide eest ära ja Myllylä lõpetas teisena, kaotades Sivertsenile sekundi. Lõpuks sai Soome Itaalia ja Norra järel pronksi. 27. veebruaril sõideti 50 km vabastiilis, milles Smirnov juhtis algusest lõpuni. Myllylä oli poolel distantsil kindlalt neljas, kaotades näiteks Dæhliele üle poole minuti, aga teisel poolel sõitis väga võimsalt ja võitis hõbemedali.
Pärast olümpiat saavutas Myllylä esimest korda 2. koha ka MK-etapil: 12. märtsil tuli ta Falunis 30 km klassikas Harri Kirvesniemi järel ja Sivertseni ees teiseks.
Ome elu esimese MK-etapi võitis Myllylä 7. detsembril 1996 Šveitsis Davosis 10 km vabastiilis. Järgnes võit 4. jaanuaril 1997 Kavgolovos 30 km vabastiilis. Kokku võitis ta oma sportlaskarjääri jooksul 6 MK-etappi.
1997. aasta MM-il Norras Trondheimis osales Myllylä kõigil individuaaldistantsidel. 21. veebruaril tuli ta 30 km vabastiilis 10. kohale (Aleksei Prokurorov Venemaalt võitis), 24. veebruaril 10 km klassikalis Dæhlie ja Prokurorovi järel pronksmedalile ning 25. veebruaril 15 km jälitussõidus Dæhlie järel ja Prokurorovi ees hõbemedalile. 2. märtsil sõideti 50 km klassikat ja Myllylä tuli maailmameistriks. Teatesuusatamises saavutas Soome meeskond, kus Myllylä sõitis teist vahetust, Norra järel ja Itaalia ees hõbemedali.
Enne olümpiamänge võitis Myllylä veel ühe MK-etapi: 3. jaanuaril 1998 Kavgolovos 30 km vabastiilis Alsgaardi ees.
Järgmisel hooajal võitis Myllylä ühe MK-etapi: 14. veebruaril 1999 Austrias Seefeldis 10 km vabastiilis.