cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Temperatuur
Absoluutne temperatuur
Sellist absoluutset temperatuuriskaalat, kus vee kolmikpunkti temperatuur on defineeritud võrdseks väärtusega 273,16 К (0,01 °C), nimetatakse Kelvini skaalaks. Sellise temperatuuri ühikut nimetatakse kelviniks (tähis K) ning see on üks seitsmest SI-süsteemi põhiühikust.
Temperatuuriskaalad
Temperatuuri mõõtmiseks on teadlased loonud erisuguste ühikuväärtustega temperatuuriskaalasid, mida aga oli vaja mõõtetulemustest arusaamiseks pidevalt teisendada. Selle probleemi lahendamiseks ja temperatuuri mõõtmise ühtlustamiseks loodi 1927. aastal esimene rahvusvaheline praktiline temperatuuriskaala, mille aluseks võeti Celsiuse skaala.
Praegu kehtiv praktiline temperatuuriskaala ITS-90 (International Temperature Scale of 1990) võeti kasutusele 1990. aastal ja on järjekorras seitsmes. See rahvusvaheline temperatuuriskaala põhineb 17 püsipunktil (referentspunktil), millel on looduslikud etalonid ning mis jäävad vahemikku 3–1358 K. Püsipunktideks on madalatel temperatuuridel gaaside kolmikpunktid ja kõrgetel metallide sulamistemperatuurid.
ITS-90 defineerib nii rahvusvahelise Kelvini temperatuuri, mille tähiseks on T_{90} (ühiku kelvin tähis K) kui ka rahvusvahelise Celsiuse temperatuuri t_{90} (°C). Ühtlasi seotakse Kelvini ja Celsiuse skaala väärtused omavahel:
Anton Aristov
Anton Aristov (sündinud 22. augustil 1986 Tallinnas) on Eesti jalgpallur.
Peeter Kard
Peeter Kard (kuni 1963. aastani Peeter Šmakov; 2. juuli 1940 Tallinn – 4. aprill 2006 Pärnu) oli eesti näitleja.
Peeter Kard lõpetas 1963. aastal Tallinnfilmi õppestuudio ning asus seejärel tööle teatrisse Endla.
Ta mängis ka telelavastustes ning filmides "Vallatud kurvid", "Inimesed sõdurisinelis", “Kirjad Sõgedate külast” (1966, Ruudi Aer), “Aeg elada, aeg armastada” (1976, fotograaf Tuus), “Pihlakaväravad” (1982, Kallam) ja “Minu Leninid” (1997, Bismarck) jpt, samuti osatäitmine telelavastustes “Puhkepäev” (1992) ja “Wikmani poisid” (1995).
Peeter Kard kirjutas mitukümmend kokaraamatut (sealhulgas sarja "33 toitu").
Maal
thumb|[[Leonardo da Vinci "Mona Lisa" ehk "La Gioconda" on maailma kuulsamaid maale]]
Maal, ka maaling, on maalimise tulemus, maalikunsti teos.
Modbus
Modbus on jadaside protokoll, mille töötas 1979. aastal välja Modicon (nüüd Schneider Electric), kasutamaks seda oma programmeeritavas loogikakontrolleris (PLC). Aja jooksul on sellest oma lihtsuse tõttu saanud sideprotokollide tunnustatud standard ja on nüüdseks tavapäraselt saadaval võimalus tööstuslike elektroonikaseadmete ühendamiseks.
Ajalugu
Aasta oli 1979, kui PLC tootja Modicon avalikustas Modbusi kommunikatsiooni liidese multidrop-võrgu jaoks baseerudes ülem/alam (inglise keeles Master/slave) võrguarhitektuuril. Informatsiooni vahetamine Modbusi võrguharude ühenduspunktide vahel saavutati sõnumitega. Tegu oli avatud standardiga, mis kirjeldas sõnumite edastamise struktuuri. Modbusi liidese füüsiline kiht oli vabalt valitav. Originaalne Modbusi liides kasutas RS-232 standardit, aga enamus hilisematest Modbusi teostustest kasutasid RS-485 sel põhjusel, et RS-485 võimaldas pikemaid vahemaid ja suuremaid kiirusi. Lühikese aja jooksul kogus Modbusi protokoll palju kuulsust ja üllatavalt kiiresti pärast protokolli väljatöötamist võttis suur arv tarnijaid oma seadmetes selle süsteemi kasutusele.
Modbusi protokollide arendamine ja uuendamine on toimunud alates aprillist 2004 Modbus Organizationi poolt, kui Schneider Electric andis õigused üle sellele organisatsioonile.
Seadmed ja kommunikatsioon
Eksisteerib palju modemeid ja võrguväravaid, mis toetavad Modbusi, kuna see on väga lihtne protokoll ja tihtipeale seda ka kopeeritakse. Marginaalne osa neist on spetsiifiliselt valmistatud selle protokolli jaoks. Erinevad teostused kasutavad kas wireline-kaablitehnoloogiat, traadita infoedastust, nagu näiteks ISM band ja isegi lühisõnumite teenust (SMS) või üldist raadio-pakettandmeside teenust (GPRS). Tihti esinevad tüüpprobleemid on näiteks pikk latentsusaeg ja sünkroonimisega seotud probleemid.
Sõnumistruktuur
Modbusi teabevahetuse liides on ehitatud tuginedes teadetele (sõnumitele). Nende sõnumite vorming on eraldiseisev kasutatud füüsilisest liideset. RS232 standardiga kasutatakse samu sõnumeid, mis ka Mobdus/TCP Etherneti kaudu. Ühte ja sama protokolli saab kasutada sõltumata ühenduse tüübist. Tänu sellele tagab Modbus võimaluse uuendada tööstuslike võrkude riistvara struktuuri nõudmata selleks suuri muudatusi tarkvaras. Seade saab suhelda mitme Modbusi võrguharude ühenduspunktiga isegi juhul, kui nad on ühendatud erinevate liidesetüüpidega, ilma vajaduseta kasutada iga ühenduse jaoks erinevat protokolli.
Jadaedastuse režiimid
Modbusi jadaühendused saavad kasutada kahte põhilist jadaedastuse režiimi, milleks on vastavalt ASCII ja RTU (Remote terminal unit). Jadaedastuse režiim jadasides määrab viisi, kuidas Modbusi sõnumeid kodeeritakse. Modbus/ASCII puhul on kõik sõnumid loetavas ASCII vormingus. Modbusi/RTU vorming kasutab binaarkodeerimist, mis muudab sõnumid vaatlejale loetamatuks, kuid vähendab iga teate mahukust, lubades sellega suurema hulga andmete vahetuse sama ajaühiku jooksul. Kõik ühe Modbusi võrgu segmendi võrguharude ühenduspunktid peavad kasutama sama jadaestastuse režiimi. Seade, mis on seadistatud kasutamaks Modbus/ASCII režiimi ei suuda mõista sõnumeid Modbusi/RTU režiimis ja ka vastupidi.
Modbus/ASCII puhul on kõik sõnumid kodeeritud kuueteistkümnendarvude väärtustena, esindatuna loetavate ASCII märkidena. Kodeerimises on kasutusel vaid märgid 0–9 ja A–F. Iga baidi informatsiooni jaoks läheb vaja kahte sidebaiti, kuna iga sidebait suudab määratleda kuueteistkümnendarvu süsteemis vaid 4 bitti. Modbus/RTU puhul vahendatakse andmeid binaarvormingus ja iga bait informatsiooni on kodeeritud ühe sidebaidiga.
Paul Villemi
Paul-Aleksander Villemi VR II/3 (14. oktoober 1897 Mooste vald, Põlva kihelkond, Võrumaa – 28. aprill 1942 Vjatlag, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Modbus
Jadaedastuse režiimid
Jadaühendustes ei saadeta Modbusi sõnumeid lihtvormingus. Need raamitakse, andmaks päringu vastuvõtjale lihtsa võimaluse sõnumi alguse ja lõpu tuvastamiseks. Kasutades Modbus/ASCII-d, võetakse kasutusele märgid, et määratleda raami algus ja lõpp. Koolonit (:) kasutatakse märgendamaks sõnumi algust. Modbus/RTU kasutab aga hoopis ajalisi vaikushetki sidevahetuse real, raamistamaks sõnumit.
Adresseerimine
Esmane informatsioonikild igas Modbusi sõnumis on adresseeritava aadress. See parameeter sisaldab ühe baidi jagu informatsiooni. Modbus/ASCII puhul on see kodeeritud kahe kuueteistkümnendarvu märgiga, Modbus/RTU puhul on kasutusel vaid üks bait. Kehtivad aadressid jäävad vahemikku 0–247. Väärtused 1–247 määratakse individuaalsetele Modbusi seadmetele ja väärtust 0 kasutatakse leviaadressina (broadcast address). Sõnumid, mis saadetakse viimasele aadressile aktsepteeritakse kõigi alamate poolt. Alam vastab alati Modbusi sõnumile. Sõnumile vastamise ajal kasutab alam sama aadressi, mida ülem kasutas päringu sooritamisel. Niimoodi saab ülem kindlaks teha, et seade reaalselt vastab päringule.
Paul Villemi
Ta oli Vabadussõjas laiarööpmelise soomusrongi nr 1 luurajate komando ülem ning mitme ajaloolise teose autor või koostaja.
Elulugu
Paul-Aleksander Villemi sündis 1897. aastal Võrumaal Mooste vallas. Üldhariduse omandas Räpina kõrgemas algkoolis ja iseõppimise teel.
Eesti Vabadussõjas
Osales Vabadussõjas soomusrongil nr 1 selle formeerimise hetkest alates (30. novembrist 1918), algul ohvitseride ja vabatahtlike komando ja siis jalamaakuulajate (luurajate) komando ülemana.
Sai Vabadussõjas kolm korda haavata: 28. jaanuaril 1919 Sangastes, 21. juunil 1919 (Landesveeri sõjas) Lode lahingus ja 18. oktoobril 1919 Bermondt-Avalovi avantüüri ajal Riias.
Ülendati märtsis 1919 lipnikust alamleitnandiks ja detsembris 1919 alamleitnandist leitnandiks.
Eesti Vabariigis
Jätkas pärast Vabadussõda teenistust soomusrongil Kapten Irv, olles kuni 1929. aastani soomusrongi dessantkompanii ja noortekompanii ülem. Määrati 1929. aasta augustis soomusrongi Kapten Irv ülemaks, kellena teenis 1932. aasta novembrini.
Aastatel 1932–1934 osales ta Vabadussõja Ajaloo Komitee töös. Ta oli albumi "Eesti Vabadusristi kavalerid" (1935) redaktsioonikomisjoni liige ja seega üks selle raamatu koostajatest.
1935. aastal ilmus P. Villemilt ka raamat oma legendaarsest Vabadussõja-aegsest soomusrongi nr 1 komandandist ja hilisemast Soomusrongide Divisjoni esimesest ülemast kapten Anton Irvest – „Kapten Anton Irv“ (1935).
Õppis aastatel 1934–1936 kõrgemas sõjakoolis. Pärast kõrgema sõjakooli lõpetamist oli novembrist 1936 kuni jaanuarini 1939 Kaitsevägede Staabi II (vastuluure) osakonna B-jaoskonna (sõjalise vastuluure üksuse) ülema kohusetäitja. 1939. aasta jaanuarist kuni 1940. aastani oli ta Tartu Sõjaväeringkonna staabiülem.
Arreteerimine ja surm
Kolonelleitnant Paul Villemi arreteeriti 18. märtsil 1941 ja suri Kirovi oblastis Vjatlagi vangilaagris 28. aprillil 1942.
Modbus
Adresseerimine
Modbusi seadme piires määratakse hoidvatele registritele, sisenditele ja väljunditele number vahemikus 1–10000. Modbusi sõnumites kasutatakse aadresse väärtusega vahemikus 0–9999. Kui on vaja näiteks lugeda väljundi väärtust (ehk coil) 18, siis on vaja täpsustada väärtust 17 Modbusi päringusõnumis. Järgnev tabel näitab aadressivahemikke coil ' idele, sisenditele ja hoidvatele registritele ja aadressi kalkuleerimise viisi Modbusi sõnumis, kui on antud ühiku reaalne aadress alamseadmes.
* Maksimaalne väärtus sõltub kasutatavast seadmest
Funktsioonikoodid
Teine parameeter, mis sisaldub igas Modbusi sõnumis on funktsioonikood. See määrab ära sõnumitüübi ja vastava tegevuse, mida nõutakse alama (slave) poolt. Vastav parameeter sisaldab ühte baiti informatsiooni. Modbus/ASCII juures on see kodeeritud kahe kuueteistkümnendarvuga, Modbus/RTU (Remote Terminal Unit) juures on kasutuses vaid üks bait. Kehtivad funktsioonikoodid jäävad vahemikku 1–255. Kõik Modbusi seadmed ei tunnusta sama komplekti funktsioonikoode, need varieeruvad. Järgnevas tabelis on ära toodud levinud funktsioonikoodid.
Struktuurisemiootika
Struktuurisemiootika (inglise keeles semiotics of the structure) on diskreetsete, graafide kujul esitatavate objektide (süsteemide) struktuurseid omadusi uuriv valdkond.
See sai alguse 20. sajandi lõpul kui Eesti ja India uurimisrühmade poolt viljeletav uurimissuund graafiteooria ja semiootika piirimail. Uuritakse graafide identifitseerimise ja süstematiseerimisega ning graafi struktuuri ja sümmeetriaga seotud probleeme. Semiootika roll seisneb siin struktuursete invariantide interpreteerimises. Tähelepanu väärib graafi paljuaspektilisus.
Struktuurisemiootika on seotud graafi invariantide, kanoonilise esituse, isomorfismi, täiendi, regulaarsuste, sümmeetriaomaduste, orbiitide, taastatavuse , juhuslikkuse jt probleemidega. Struktuurisemiootika on leidnud rakendust reaalsete objektide struktuuri uurimisel
On koostatud teavik uurimisrühmade tööst.
Struktuurisemiootika põhipostulaadid
2. Semiootika roll seisneb siin struktuursete invariantide identifitseerimises ja interpreteerimises.
3. Binaarmärgid identifitseerivad struktuurisisesed binaarsuhted r_{ij} rühma {AutG} tipupaari- ehk binaarorbiitide \Omega_n täpsusega. Rühma orbiidid kujutavad endast ekvivalentsusklasse, mis iseloomustavad selle elementide positsioone struktuuris. Binaarmärkideks on ka graafi seosmaatriksite astendamise E^n puhul teatud astmeni n saadavadte elementide e^n_{i,j} erinevad väärtused, mis samuti eristavad vastavaid sümmeetriaklasse ehk positsioone.
4. Positsioonid (orbiidid) \Omega on struktuuri olulisemad osised, nende arv ja suurus määravad struktuuri sümmeetriaomadused, võimaldavad neid klassifitseerida ja avavad struktuuri "varjatud külgi" ..
5. Struktuurimudel SM on binaarmärkide korrastatud süsteem, mis tuvastab struktuuri binaarpositsioonide ja isomorfismi täpsusega. Struktuurimudeliiks on ka graafi seosmaatriksite korrutise E^n teatud aste n.
6. Struktuurne ekvivalentsus ja graafide isomorfism. Kui erinevad graafid G_{A}ja G_{B} omavad ekvivalentseid struktuurimudeleid SM, siis on struktuurid GS_{A} ja GS_{B} ekvivalentsed ja vastavad graafid on isomorfsed.
7. Naaberstruktuur. Binaarpositsiooni \Omega_n raames teostatud seose e_{ij} disjunktiivsel eemaldamisel {… }_n või lisamisel {…}_n saadavad suurimad alamgraafid G^{sub} või väikseimad ülemgraafid G^{sup} on isomorfsed ning kujutavad vastavalt naaber alamstruktuuri  või naaber ülemstruktuuri.
8. Morfism. Binaarpositsiooni \Omega_n raames teostatud disjunktiivset operatsiooni, mis muudab struktuuri GS tema naaberstruktuuriks kujutab endast morfismi. Morfism on pöörduv, F^{rev}_{n}, igal naaberstruktuuril  on "pöördpositsioon", millele rakendatud morfism F^{rev}_{n} taastab lähtestruktuuri,. Morfismi tõenäosus PF_{n} sõltub positsiooni (orbiidi) võimsusest ja vastavate binaaride arvust struktuuris.
9. Lahutatavus (teisendatavus) ja taastatavus. Kui morfismid on disjunktiivselt F_{1} \vee…  … \vee F_{N} rakendatud struktuuri GS binaarpositsioonidele \Omega_1,…,\Omega_n,…,\Omega_N, siis on struktuur GS lahutatud (teisendatud) oma naaberstruktuurideks. Morfismi pöörduvus F^{rev}_{n} tagab struktuuri taastatavuse (rekonstrueeritavuse) oma naaberstruktuuride binaarpositsioonide baasi, (mis ei tähenda, et tingimata samade seos-operatsioonide baasil). Struktuuri taastatavus on lahutatavuse (teisendatavuse) pöördoperatsioon.
10. Naaberstruktuuride jada ja süsteem. Naaberstruktuuride jada SF muudab struktuuri mingiks tema alam- või ülemstruktuuriks. Struktuurimuutus võib toimuda ka naaberstruktuuri jadade parve näol. Naaberstruktuuride jadade parv tühistruktuuri GS^{empt} ja täisstruktuuri GS^{comp} vahel kujutab endast kõikide n-elemendiliste struktuuride süsteemi.
Kokkuvõte
Struktuur on isomorfsete graafide täielik invariant. Binaarsuhete süvaidentifitseerimise teel saadud struktuurimudel tuvastab struktuuri binaarpositsioonide ja isomorfismi täpsusega. Struktuuri lahutatavus (teisendatavus) binaarpositsioonide baasil naaberstruktuurideks ja taastatavus naaberstruktuuride baasil on võrdväärsed vastandoperatsioonid. Mitteisomorfsete n-tipuliste graafide (st struktuuride) hulgad moodustavad korrektseid süsteeme, kus oluline roll on ülemineku- ja olekutõenäosustel. Struktuurisemiootika avardab arusaamisi struktuurist ja graafidest.
Struktuurisemiootika postulaadid 4, 6, 7, 9 ja 10 on loodusseadused. Ka looduse-, kultuuri- ja teisedki ilmingud omavad struktuuri ning on struktuurisemiootiliselt käsitletavad.
Ornament
pisi|[[Lilly Walther. Ornamendid. 1889. Tartu Kunstimuuseum]] Ornament (ka muster, dekoor, kiri) on geomeetrilistest kujunditest ja nende osadest, vahel ka märkidest ja sümbolitest moodustatud või valmistamise tehnoloogia käigus kujunenud kaunistus rõivastel, ehitistel (arhitektuursel ornamendil pole reeglina kandvat funktsiooni), tarbeesemetel ja mujal. Ornamenti on leitud juba kiviajast pärinevatelt arheoloogilistelt leidudelt.
Galenos
thumb|right|Galenos
Galenos (umbes 129 – umbes 200) oli Vana-Rooma arst ja anatoom. Ta sündis Pergamonis Väike-Aasias, elas ja töötas Aleksandrias ning Rooma linnas. Tuntud ka kui Klaudios Galenos (ladinapäraselt Claudius Galenus), kuid seda eesnime on teadaolevalt esmamainitud alles renessansi ajal.
Elulugu
Aastal 162 läks Galenos Rooma linna, kus saavutas peatselt tuntuse. Suure oskuse ja vilumusega lahkas ta publiku ees sigu, demonstreerides publikule, kelle seas oli tähtsaid persoone, mis peitub organismi sisemuses. Eriliseks tõmbenumbriks oli elaval seal kaelanärvide ükshaaval läbilõikamine. Kui Galenos lõikas närve ükshaaval läbi, jätkas siga ruigamist. Alles kui Galenos lõikas efektiga läbi larüngaalnärvi (Galenose närvii), jäi siga publiku suureks hämminguks täiesti vait. Galenose kuulsus kasvas, sedavõrd suurenes ka klientide arv. Ta sai mõtleja ja filosoofina tuntud keiser Marcus Aureliuse ihuarstiks.
Mõningate vaheaegadega veetis Galenos kogu oma järele jäänud elu Rooma õukonna juures.
Tähtsus
Galenost on võrreldud Klaudios Ptolemaiosega. Nagu viimane, võttis temagi kokku kogu antiikaegse teadmise oma ala kohta ning rikastas seda enda avastuste ja arutlustega. Tänapäevane suhtumine Hippokratesesse kui meditsiini isasse on paljuski Galenose kirjutiste teene.
Galenose enda teadmised pärinesid gladiaatoritega töötamisest ja loomade lahkamistest ning need teadmised jäid Euroopas ületamatuteks kuni 15. sajandini. Tegelikult neid ei proovitudki korrata, sest ei kristlus ega islam ei soosinud lahkamist.
Ta püüdis liigitada inimesi loomuomaduste ehk temperamentide põhjal. Inimeste erinevused tulenevad nende peamiste organismide mahlade osakaaludest ehk proportsioonist (ladinakeelne sõna temperamentum "tähendab segada vastavates suhetes või osakaaludes"). Inimesed erinevad sellepärast, et nende algelemendid on erinevates proportsioonides. Näiteks kui ülekaalus on tulega seotud element, on inimene oma loomult tormakas ja keevaline. Kui inimeses on palju veega seotud elementi (lima), on inimene loid ja aeglane. Sellest ajast on jäänudki inimese temperamendi tavapärastesse nimetustesse kehamahlade nimetused.
Galenos eristas ühtlasi kolme liiki kehavaime:
Galenos identifitseeris enamiku kraniaalnärvidest (eri andmetel 7 kuni 12).
Elementaarlaeng
Elementaarlaeng (tähis e) on väikseim vabalt eksisteeriv elektrilaeng. Iga keha elektrilaeng saab olla elementaarlaengu täisarvkordne. Elementaarlaeng võib olla positiivne või negatiivne. Negatiivne elementaarlaeng -e on näiteks elektronil ja müüonil ning niisama suur positiivne elementaarlaeng +e prootonil ja positronil. Osakestefüüsika standardmudelisse kuuluval kvargil võib küll olla elementaarlaengust väiksem laeng või, kuid neid laenguid kandvad osakesed ei esine eraldi – kvargid moodustavad alati liitosakese, mille laeng on seesama elementaarlaeng e või null, laengu puudumine, nagu on elektriline laeng neutronil.
Elementaarlaeng on universaalne füüsikakonstant ja tema mõõtühik on kulon (C): See elementaarlaengu täpne (piirhälveteta) väärtus kehtib alates 20. maist 2019 (vt ka SI põhiühikud).
Teoreetiliselt tõestas elementaarlaengute olemasolu 1881. aastal Saksa füüsik Hermann von Helmholtz. Esimesena sai katselised mõõtmistulemused Ameerika füüsik Robert Andrews Millikan. Ta tõestas elementaarlaengu reaalse olemasolu aastatel 1909–1916. Laengu märk elektronil – ja prootonil + on ajalooliselt väljakujunenud ja seega kokkuleppeline. Samuti nagu on kokkuleppeline elektrivoolu suund, mida loetakse kulgevaks vooluringi positiivselt laetud osast negatiivsesse osasse.
Viited
Carga eléctrica
Kapitalism
Majandusteadlased, poliitökonoomid, sotsioloogid ja ajaloolased lähtuvad kapitalismi analüüsides eri seisukohtadest ning on seega tunnustanud ka eri kapitalismivorme. Eri kapitalismivormid on näiteks laissez-faire ehk vabaturumajandus, heaolukapitalism ja riigikapitalism. Vormide vahelised erinevused väljenduvad suhtumises turuvabadusse, riigiomandisse ning riigipoolsetesse sanktsioonidesse. Turukonkurentsi, riikliku sekkumise, turgude reguleerimise ning riigiomanduse osakaal majandussüsteemis varieerub seega vormiti. Turuvabadus ja eraomandi fikseerimine sõltuvad seadustest ja majanduspoliitikast. Enamik tänapäeva kapitalistlikest majandussüsteemidest on segamajanduslikud – vabaturumajandust tasakaalustatakse riikliku sekkumisega. pisi|165x165px|Kapitalismi on, eriti tänapäeval, palju kritiseeritud Turumajandust on ajaloo vältel rakendatud koos eri valitsusvormidega. Tänapäeva kapitalistlikud ühiskonnad on aga tekkinud pärast tööstusrevolutsiooni ja rajanevad rahapõhistel suhetel ning ühiskonna jagunemisel paljuliikmeliseks töölisklassiks ja rikkaks kapitalistlikuks eliitklassiks. Kapitalistlikud majandussüsteemid domineerivad läänemaailmas ka praegu.
Kapitalismi on palju kritiseeritud, sest kapitalistlikus süsteemis koondub osade arvates võim eliitklassist vähemuse kätte, kes töölisklassist enamust ekspluateerib. On ette heidetud, et kapitalism peab tulu sotsiaalsest hüvest ja keskkonnahoidlikkusest tähtsamaks. Seetõttu on kriitikud ka väitnud, et kapitalism tekitab sotsiaalset ebavõrdsust ja majanduslikku ebastabiilsust. Pooldajad aga vaidlevad vastu, väites, et turukonkurentsi tõttu jõuavad tarbijateni paremad tooted ja teenused ning et kapitalism soodustab majanduskasvu, olles seejuures senimaani efektiivseim süsteem ressursside jaotamiseks.
Ajalugu
Kapital on vähesel määral eksisteerinud juba sajandeid. Vahetuskapitali alus on väga pikka aega olnud lihtne kaubavahetus ja -toodang. Karl Marxi järgi algas kapitalistlik ajastu 16. sajandil, mil väikekaupmeeste ja -poodide tegevus pani aluse kapitalistliku ühiskonna tekkele. On teada, et palgatöö oli olemas ka enne kapitalistlikku tööstust, mistõttu pidid eksisteerima ka kapital ja kommertskaubandus, kuid viimased ei domineerinud ühiskondlikus tootmisprotsessis ning ei tekitanud seega ka tööstuslikku pööret. Nüüdisaegne kapitalism pärineb renessansiajastu kapitalismivormidest: põllumajanduslikust kapitalismist ja merkantilismist. vasakul|pisi|181x181px|[[Karl Marxi peeti Nõukogude Liidus üheks suurimaks majandusteadusesse panustajaks. ]] Valitsevaks majandussüsteemiks sai kapitalism 19. ja 20. sajandil tööstusrevolutsiooni tulemusena.
Põllumajanduslik kapitalism
Feodaalajastu maaviljelusel põhinev majandussüsteem hakkas 16. sajandi Inglismaal kardinaalselt muutuma – mõisasüsteemi lagunemisel koondusid maa-alad üha väiksema arvu aadlike kätte, kelle alad aina suurenesid. Teo- või pärisorjadest vasallid asendusid ajapikku palgatöölistega, mis aitas kaasa rahapõhise majanduse levikule. Uus süsteem avaldas survet nii maaomanikele kui ka töölistele, sundides neid tulu suurendamiseks maid arendama ja meetodeid parendama, et olla suuteline ka turukonkurentsis kasumit teenima. Erinevalt feodaalajastust, mil tugineti läänikorrale, hakkasid maa rentimise tingimused sõltuma majandusturu jõududest ja monopolidest.
Tööstusühiskonna kapitalism
pisi|Tööstusliku pöörde ajal saavutasid ülekaalu industrialistid 18. sajandi keskpaigas hakkasid majandusteadlased merkantilismi põhimõtetele vastu vaidlema, sealhulgas seisukohale, et maailma varaline väärtus on konstantne ning et üks riik saab seetõttu oma rikkust suurendada vaid teise riigi arvelt.
Tööstusrevolutsiooni ajal nihkus ülekaal kaupmeestelt töösturitele, mistõttu hakkas vähenema gildide ja kaupmeeste ning tsunftide ja käsitööliste tähtsus. Nende asemel arenes industriaalkapitalistlikus süsteemis välja tehastootmine, mida iseloomustab näiteks tööülesannete rutiinsus. Industriaalkapitalism muutis kapitalistliku tootmisviisi kogu maailmas valdavaks.
Nüüdisaegne kapitalism
Kapitalismi levikut hoogustas globaliseerumine ning 18. sajandi lõpuks oli kapitalismist saanud valitsev majandussüsteem. 20. sajandi lõpus tõrjus kapitalism kõrvale ka tsentraliseeritud plaanimajandussüsteemid ning on tänapäevaks laiaulatuslikem majandussüsteem, mille levinuim vorm läänemaailmas on segamajandus. vasakul|pisi|Pärast suurt depressiooni täitis riik kapitalistlikus süsteemis tähtsat osa Industrialisatsioonile omane globaliseerumine johtus suuresti 18. sajandi imperialismist. Ajal, mil järsk rahvastiku kasv nõudlust aina suurendas, võimaldas industrialisatsioon tarbeesemeid odavalt toota.
Pärast esimest ja teist oopiumisõda hakkasid Briti impeeriumi kolooniad Euroopa eksportkaupa tarbima. Euroopa impeeriumide laienemine uutele piirkondadele tekitas juurdepääsu väärtuslikele loodusressurssidele, näiteks kummile, teemantidele ja söele. Peale selle suurendas uute alade vallutamine ka kaubavahetust Euroopa ja USA vahel.
Sel ajajärgul oli globaalne majandussüsteem tugevalt seotud kullastandardiga. Ühendkuningriik võttis standardi omaks juba 1821. aastal. Talle järgnesid Kanada 1853. aastal, Newfoundland 1865. aastal ning USA ja Saksamaa (de jure) 1873. aastal. Tänu uutele tehnoloogiatele, nagu telegramm, transatlantiline kaabel, raadiotelefon, aurulaev ja raudtee, levisid kaubad ja informatsioon ka ülemaailmselt.
Pärast 1930. aastate globaalset majanduskriisi täitis riik kapitalistlikus süsteemis olulist osa. II maailmasõja järgne õitseng lõppes kuuekümnendatel, kui tekkis stagflatsioon. Monetarism muutus maailmas populaarsemaks, eriti Ronald Reagani ja Margaret Thatcheri ametiajal.
Harvardi õppejõu Shoshana Zuboffi arvates on tärkamas uus kapitalismivorm – järelevalvekapitalism, kus järelevalve kaudu kogutud andmeid kasutatakse tulu teenimiseks. See uus vorm avastati tõenäoliselt Google’is, kus seda ka edasi arendati.
Kapitalismi suhe demokraatiaga
Demokraatia ja kapitalismi suhe on vaidluskohaks nii teooriate kui ka poliitiliste liikumiste vahel. Demokraatliku rahu teooria järgi ei sõdi demokraatlikud riigid üldjuhul teiste demokraatlike riikidega, aga kriitikud väidavad, et enamjaolt säilib rahu hoopis poliitilise sarnasuse või stabiilsuse tõttu ega sõltu sellest, kas riigid on kapitalistlikud või mitte.
Ka autoritaarse riigikorraga riikides on võimalik kapitalistlikku majandussüsteemi edukalt rakendada. Näiteks on Singapuris tänu riigi konkurentsivõimelisele ja ettevõtjaid toetavale keskkonnale osutunud väga edukaks avatud turumajandussüsteem. Samas tuleb aga silmas pidada, et Singapuris on üheparteisüsteem ning väljendusvabadust ülemäära ei kaitsta – Singapuri meedia on suuresti riiklikult reguleeritud. Edukas on olnud ka Hiina rahvavabariik, kelle erasektor on kasvanud hoolimata riigi autoritaarsest valitsusest. Samuti kasvas majandus Augusto Pinochet' diktatuuri ajal Tšiilis, kuid samas suurenes ka ebavõrdsus, sest Pinochet kasutas majanduse arendamiseks autoritaarseid valitsemisvõtteid.
Turg
Vabaturumajanduses ei reguleerita üldjuhul turukonkurentsis välja kujunenud hinnasüsteeme. Seevastu segamajanduses, kus turg on samuti esikohal, sekkub mingil määral ka riik, et parandada turu läbikukkumisi, suurendada ühiskondlikku heaolu, säästa loodusressursse ning finantseerida avalikkuse julgeolekut. Riigikapitalistlikes süsteemides toetutakse turu iseregulatsioonile vähe: kapitali ringlemise tagavad eelkõige riigi omatud ettevõtted ja/või kaudsed majandusplaanid.
Pakkumine on teenuse või toote hulk, mis on müügiks olemas. Nõudmine on toote või teenuse hulk, mida tarbija mingi kindla hinna eest on nõus ostma. Hinnad tõusevad, kui nõudmine ületab pakkumise, ja kukuvad, kui pakkumine ületab nõudmise. Turgu võib pidada isereguleeruvaks, kui hinna ja hulga vahel saavutatakse uus tasakaal.
Konkurents tekib, kui enam kui üks tootja müüb sarnast või sama toodet samadele tarbijatele. Kapitalismiteoorias viib konkurents uuenduste ja madalamate hindadeni. Konkurentsita võib tekkida monopol või kartell. Monopol tekib, kui kogu toodangut pakub turul vaid üks ettevõte või tootja. Sel juhul kontrollib see üks ettevõte vabalt toodangu hulka ja hinda, sest puudub konkurents tarbijate üle. Kartell on grupp ettevõtteid, kes tegutsevad koos, et toodangu hulka ja hinda monopolistlikult kontrollida.
Nõudmine ja pakkumine
Kapitalistlikes majandussüsteemides määravad toote või teenuse hinna nõudmine ja pakkumine.
Nõudmisel ja pakkumisel on neli põhireeglit.
Kapitalism kokkuvõtlikult
Kapitalistlikku majandussüsteemi ja tootmisviisi saab kokkuvõtlikult kirjeldada viie punktiga.
Life's Irreducible Structure
"Life's Irreducible Structure" ("Elu taandumatu struktuur") on Michael Polanyi artikkel.
Selle põhiteesi väljendav alapealkiri on "Eluprotsessid ja informatsioon DNA-s on ääretingimused äärte jadaga nende kohal" ("Live mechanisms and information in DNA are boundary conditions with a sequence of boundaries above them"). Mõeldud on seda, et DNA-s kodeeritud informatsioon annab "ääretingimused" füüsika ja keemia seaduste kohaselt toimivatele eluprotsessidele, kitsendades füüsikaliste ja keemiliste protsesside toimumise võimalikke viise, kusjuures eluprotsessid on üles ehitatud hierarhiliselt, nii et kõrgem tasand annab temast ühe astme võrra madalamale tasandile "ääretingimused".
Artikkel ilmus 1958. aastal ajakirjas Science (New Series, 160 (3834), 21. juuni 1968, lk 1308–1312).
Polanyi selgitas selles artiklis esimesena, millises seoses bioloogilised hierarhiatasandid omavahel on. Naabertasandid piiravad teineteist, kuid ei määra teineteist ära. Kõrgem tasand paneb madalama tasandi osad käituma nii, nagu nad omaette ei käituks.
Sissejuhatus
Kui kõik inimesed häviksid, jääksid eluta looduse seadused samaks, kuid masinate valmistamine seiskuks seni, kuni inimesed taas tekiksid. Masina valmistamine seisneb sobivate detailide väljalõikamises ning nende kokkupanemises nõnda, et nende ühisel mehaanilisel toimimisel oleks inimese jaoks mingi otstarve. Masinate struktuuri ja selle toimimise kujundavad inimesed, kuigi nad toimivad elutu looduse seaduste kohaselt. Masinat konstrueerides ja seda energiaga varustades rakendame eluta looduse oma eesmärgi teenistusse. Kui masin läheb rikki, ei puuduta see eluta looduse jõudusid, millele masin tugineb, vaid üksnes vabastab nad kitsendusest, mis neile oli peale pandud. Masin tervikuna töötab seega kahe printsiibi kontrolli all. Kõrgem printsiip – masina konstruktsiooni printsiip – rakendab madalamat printsiipi, mis seisneb masina töö aluseks olevates füüsikalistes ja keemilistes protsessides.
Samalaadse kahetasandilise struktuuri kujundame ka eksperimendi puhul. Ent eksperimentaator seab loodusele piirangud selleks, et vaadelda, kuidas loodus nende korral käitub, kuna aga masina konstruktor seab loodusele piiranguid selleks, et looduse toimimist ära kasutada. Kuid mõlemal puhul seatakse füüsika ja keemia seadustele ääretingimused. Masina puhul on meie põhihuvi ääretingimuste tagajärgedes, eksperimendi puhul looduslikes protsessides, mida ääretingimused juhivad.
Kastrul annab supile, mida me keedame, ääretingimused, meie aga oleme huvitatud supist; ja kui me vaatleme reaktsiooni katseklaasis, siis huvitab meid reaktsioon, mitte katseklaas. Seevastu malemängus seab mängija strateegia malereegleid järgivale käikude seeriale ääretingimused, kuid meid huvitab strateegia, mitte käigud; ja kui skulptor vormib kivi või maalikunstnik maalib, siis huvitavad meid materjalile seatud ääretingimused, mitte materjal ise.
Ääretingimused võivad olla kas katseklaasi tüüpi või masina tüüpi. Tähelepanu nihutades võime mõnikord ääretingimuste tüüpi muuta.
Kõik teated kujundavad masina tüüpi ääretingimused, ja need ääretingimused moodustavad järjestikuste tegevustasandite hierarhia. Sõnavara seab suulistele lausungitele ääretingimused; grammatika kasutab sõnu lausete moodustamiseks ja lausetest kujundatakse tekst, mis annab edasi teate. Kõigil neil staadiumidel oleme huvitatud hõlmava kitsendava jõu seatud ääretingimustest, mitte printsiipidest, mida nad rakendavad.
Elusmehhanismid on samas klassis masinatega
Vaatleme nüüd elusolendeid, pidades silmas, et loomad liiguvad mehaaniliselt ringi ning neil on siseelundid, mis teostavad funktsioone nagu masina detailid. Need funktsioonid hoiavad organismi elus, paljuski nagu masina detailide riketeta funktsioneerimine hoiab masinat käigus. Sajandeid tagasi püüdis füsioloogia tõlgendada organisme keeruka mehhanismide võrgustikuna. Elundid on määratletud nende elushoidvate funktsioonidega.
Kuni pole avastatud, mis kasu mingist organismi osast organismile on, jääb tema füüsikaline ja keemiline kirjeldus tähenduseta, nii nagu masina kirjeldus on tähenduseta, kui me ei tea masina otstarvet.
Nagu masingi, on organism süsteem, mis töötab kahe printsiibi järgi: tema struktuur on ääretingimus, mis kasutab ära füüsikalisi ja keemilisi protsesse, mille kaudu tema elundid oma funktsioone täidavad. Sel süsteemil on kahekordne juhtimine. Morfogenees on nagu masina kujundamine.
Ääretingimus on alati väline selle protsessi suhtes, mida ta piirab. Nõnda on elusasjade struktuur ääretingimuste komplekt, mis on rakendatavate füüsika- ja keemiaseaduste suhtes väline.
DNA informatsioon genereerib mehhanisme
Ent elundeid ei kujundata kunstlikult nagu masina detaile. Morfogeneesiprotsessile annab põhimõttelise seletuse DNA-s salvestatud informatsiooni ülekanne.
DNA molekul esindab koodi: ühikud on teatud järgnevuses, kusjuures iga ühik seisneb ühes neljast võimalikust orgaanilisest alusest (täpsemalt, iga ühik seisneb ühes neljast võimalusest, mis seisnevad kahe erineva liitaluse kahes asendis); informatsiooni edastab konkreetne järjestus. Selline kood annab kõige rohkem informatsiooni, kui iga ühik võib võrdse tõenäosusega seisneda mis tahes aluses neljast. Tegelikult on küll olemas mõningane liiasus, mis informatsiooni määra vähendab, kuid eeldame koos Watsoni ja Crickiga, et see ei takista DNA-l tõhusalt koodina toimimast. Lühiduse huvides ignoreerime DNA liiasust.
Kui DNA molekulide ehitus tuleneks sellest, et olemasolevad sidemed aluste vahel on tugevamad kui aluste teistsuguse jaotuse korral, siis puuduks DNA molekulil informatsiooniline sisu. Sel juhul oleks liiasus nii suur, et DNA molekul ei saaks koodina toimida. Tavalise molekuli puhul see just nõnda ongi. Tema ehituse määrab maksimaalne stabiilsus, mis vastab minimaalsele potentsiaalsele energiale. (Sageli toimib küll potentsiaalse energia stabiliseerivale jõule vastupidine stabiilsus. Kui vedelik aurustub, siis osakeste hajumise tõttu entroopia kasvab. Sellest tulenev vajalik korrektsioon on potentsiaalse energia tunduva kahanemise ja madalate temperatuuride korral tühine. Me jätame selle arvestamata ning ütleme, et keemilise sidemega stabiliseeritud keemilistel struktuuridel ei ole arvestatavat informatsioonilist sisu.)
Tänapäeva evolutsiooniteooria valguses tuleb eeldada, et DNA koodistruktuur on kujunenud juhuslike muutuste jadas, mille tulemuse on sanktsioneerinud looduslik valik. Ent olgu DNA konfiguratsioon milline tahes, ta saab koodina funktsioneerida ainult juhul, kui tema järjestus ei tulene potentsiaalse energia stabilisseivatest jõududest. See peab olema füüsikaliselt sama määramatu nagu sõnade järjestus raamatuleheküljel. Nii nagu viimane on lehekülje keemia suhtes väline, on DNA molekuli aluste järjestus DNA molekulis toimivate keemiliste jõudude suhtes. Just seetõttu on iga konkreetne järjestus ebatõenäoline, mistõttu tal saabki olla tähendus (mis sisaldab informatsiooni määral, mis vastab järjestuse ebatõenäosusele).
DNA toimib plaanina
Sõnad võivad raamatulehel paikneda läbisegi, nii et informatsioonisisu puudub. Nii et ebatõenäosuse määr iseloomustab võimalikku, mitte tegelikku informatsioonisisu. Nii ka aluste järjestus DNA molekulis on tähenduslik ainult eeldusel, et ta genereerib järglaste struktuuri, varustades nad oma informatsioonisisuga.
Kas morfogeneesi juhtimine DNA poolt on nagu masina konstrueerimine ja kujundamine inseneri poolt? Organismi genereerides käivitab kahekordse juhtimisega süsteemis ääretingimusena toimiva mehhanismi kasvu ja juhib seda. Ka DNA ise on säärane süsteem: iga informatsiooni edastav süsteem on kahekordse juhtimisega, sest informatsiooni edastamise huvides kitsendab ja korrastab ta elementide liikumist, mis muidu oleks juhuslik, ning toimib seega ääretingimusena. DNA puhul on see ääretingimus kasvava organismi plaan. (Konkreetse sügoodi DNA molekulis kantav plaan kirjutab ette ka selle organismi individuaalsed tunnused, mis figureerivad selektsioonilises evolutsioonis, kuid see jääb praegu kõrvale.)
Siin tekivad mõned lisaprobleemid
Geoloogias, geograafias ja astronoomias on universumi ajaloo jooksul kujunenud elututel süsteemidel ääretingmused, kuid need süsteemid ei ole kahekordse juhtimisega. Nad meenutavad katseklaasi tüüpi ääretingimusi. Ühelt poolt masinate ja elusmehhanismide ning teiselt poolt eluslooduse vahel on seega katkestus; ei masinad ega elusmehhanismid ole taandatavad füüsika ja keemia seadustele.
See taandumatus ei seisne pelgalt selles, et elementide kokkupanemisel võivad ilmuda omadused, mida elementidel eraldi võetuna ei ole. Näiteks Päike on kerakujuline, kuid koosneb mittekerakujulistest osadest, ja ka gravitatsiooniseadus ei räägi keradest, kuid gravitatsiooni mõjul võtab Päike kera kuju. Säärased juhtumid on füüsikas ja keemias tavalised. Sageli nähakse siin üleminekut elusasjadele, kuid nii see pole, sest elusasjad ei taandu eluta looduse seadustele.
On siiski teistsugune järjepidevus elu ning eluta looduse vahel: elu algetel ei ole järsku erinevust puht füüsikalis-keemilistest eelkäijatest. Et lepitada seda järjepidevust elusasjade taandumatusega, meenutame elutuid tehisesemeid. Masinad on taandumatud; ükski loom ei valmista masinaid, kuid mõnel loomal on algelised tööriistad, mille kasutamine on vaevalt eristatav jäsemete kasutamisest. Informatsiooni edastavad helid võivad olla müraga nii moonutatud, et nad ei ole enam selgelt äratuntavad. Nõnda võib ka juhtimise ääretingimuste poolt viia järk-järgult nullini. See teeb mõeldavaks taandumatute printsiipide järkjärgulise emergentse ilmumise elu tekkimisel.
Nüüd me tunnustame lisanduvaid taandumatuid printsiipe
Taandumatud kõrgemad printsiibid lisanduvad füüsika- ja keemiaseadustele.
Ent sääraste lisanduvate juhtivate printsiipide panemine evolutsiooni valikuprintsiipide arvele on seotud tõsiste raskustega. Ääretingimuste tekitamine kasvavas feetuses DNA-s sisalduva informatsiooni ülekandmise teel on problemaatiline. Plaani kasvamine keerukaks masinavärgiks, mida ta kirjeldab, paistab nõudvat põhjuste süsteemi, mida ei saa kirjeldada füüsika ja keemia raames; need tingimused lisanduvad nii DNA ääretingimustele kui ka DNA tekitatud morfoloogilisele struktuurile.
Seda puuduvat printsiipi, mis DNA juhendi järgi ehitab kehalise struktuuri, võib illustreerida Drieschi avastatud ulatuslike regeneratsioonivõimetega merisiiliku lootel ning Paul Alfred Weissi avastusega, et täiesti lahku viidud looterakud kasvavad uuesti kokkupanduna selle elundi fragmendiks, millest nad eraldati. Siin on mängus integreeriv jõud, mida Hans Spemann ja Weiss nimetasid väljaks. See suunab lootefragmentide kasvu, nii et moodustuvad spetsiifilised morfoloogilised tunnused. Conrad Hal Waddington kujutas seda suunavat jõudu epigeneetiliste maastikena: loote kasvu juhib potentsiaalsete kujude gradient, umbes nagu raske keha liikumist juhib potentsiaalse energia gradient.
Taandumatuid printsiipe, mis lisanduvad morfoloogiliste mehhanismide printsiipidele, tõendab aistivus, mida me ise kogeme ning kõrgematel loomadel kaudselt täheldame. Enamik biolooge jätab selle ainese tulutuna kõrvale. Ent kui juba on tunnustatud, et elu ei mahu füüsika ja keemia raamidesse, siis pole alust jätta tunnustamata ilmne tõsiasi, et teadvus on printsiip, mis jääb fundamentaalselt välja mitte ainult füüsika ja keemia, vaid ka elusolendite mehhanismiliste printsiipide raamidest.
Bioloogilised hierarhiad koosnevad ääretingimuste jadast
Ääretingimuste teooria järgi moodustavad elu kõrgemad tasandid hierarhia, mille iga tasandi toimimine tugineb alumiste tasandite printsiipidele, olles küll ise neile printsiipidele taandumatu.
Illustreerin sellise hierarhia struktuuri, näidates, kuidas suulise kirjandusteose struktuur koosneb viiest tasandist. Kõige madalam tasand on hääle tekitamine, teine on sõnade lausumine, kolmas on sõnade kokkupanemine lauseteks, neljas lausetest stiili moodustamine ning viies, kõige kõrgem, teksti kokkupanek.
Psühhomeetria
Psühhomeetria on uurimisvaldkond, mis tegeleb psühholoogiliste mõõtmiste teooria ja tehnikaga. Psühhomeetria tegeleb oskuste, teadmiste, võimete, hoiakute, isiksuseomaduste ja õpitulemuste võimalikult objektiivse mõõtmisega. Psühhomeetria valdkonda kuulub hindamisvahendite (näiteks testide ja küsimustike) väljatöötamine ja valideerimine nii psühholoogiaalases uurimistöös kui ka kliinilises praktikas kasutamiseks. Psühhomeetrilisel uurimistööl on kaks peamist eesmärki: mõõtevahendite koostamine ja mõõtmisprotseduuride väljatöötamine.
Ajalugu
Psühholoogiline testimine pärineb kahest mõttevoolust: esiteks Darwini, Galtoni ja Cattelli omast, kes mõõtsid individuaalseid erinevusi, ja teiseks Herbarti, Weberi, Fechneri ja Wundti esindatud mõttevoolust, kes sooritasid psühhofüüsikalisi mõõtmisi. Nimetatud inimeste töö ja uurimused on viinud eksperimentaalpsühholoogia ja standardiseeritud testimise väljakujunemiseni.
Psühhomeetria loojaks võib pidada Sir Francis Galtonit, keda inspireeris Charles Darwini raamat "Liikide tekkimine" (1859), mis käsitleb individuaalseid erinevusi loomade seas. Darwini ideed tekitasid Galtonis huvi inimeste vahel eksisteerivate erinevuste ning nende erinevuste mõõtmise vastu. Galton kirjutas raamatu "Sünnipärane geenius" (1869), milles käsitles individuaalseid erinevusi inimestel ja kuidas need erinevused muudavad ühed inimesed rohkem ja teised vähem "kohastunuks". Omadused, millest Galton kirjutas (sensoorsed ja motoorsed funktsioonid: reaktsiooniaeg, nägemisteravus, füüsiline tugevus), on tänapäeval olulised muutujad teaduslikus psühholoogias. Suur osa varasest psühhomeetrilisest tööst toimus just eesmärgiga mõõta intelligentsust. Galton, keda kutsutakse mõnikord psühhomeetria isaks, koostas teiste antropomeetriliste testide hulgas ka vaimseid teste. Galtoni tööd jätkas James McKeen Cattell, keda peetakse oluliseks psühhomeetria arendajaks ja kes võttis kasutusele mõiste "mentaalne test".
Psühhomeetria päritolu on seotud ka psühhofüüsika valdkonnaga. Johann Friedrich Herbart lõi mõistuse matemaatilised mudelid, mis mõjutasid hariduseandjaid paljude aastate jooksul. Herbarti tööd laiendas Ernst Weber, kes püüdis tõestada, et eksisteerib psühholoogiline lävi ehk mingi sensoorse süsteemi aktiveerimiseks on vajalik teatud tugevusega stiimul. Gustav Theodor Fechner sõnastas seaduse, mille kohaselt tajumulje tugevus kasvab stiimuli intensiivsuse logaritmilise funktsioonina. Psühholoogilise testimise teooriate ja meetodite väljatöötamist hilisemate uurijate poolt mõjutas ka Wilhelm Wundti töö, keda peetakse psühholoogia loojaks.
Louis Leon Thurstone, kes 1936. aastal asutas Psühhomeetrilise Ühenduse, lõi mõõtmise teoreetilise lähenemise, mida kutsutakse võrdleva otsustuse seaduseks. Nii Charles Edward Spearman kui ka Thurstone aitasid kaasa faktoranalüüsi loomisele.
Psühholoogiliste testide kasutamine kasvas hüppeliselt pärast teise maailmasõja lõppu. Psühhomeetrilist testimist rakendati intelligentsuse, isiksuse ja hoiakute uurimiseks. Vastuseisu psühholoogiliste testide kasutamise suhtes esines nii teadlaste seas kui ka ühiskonnas laiemalt. Paljud inimesed arvasid, et psühholoogilised testid, milles sageli küsiti küsimusi inimese eraelu kohta, rikkusid testitäitjate privaatsust. Samuti kahtlustati testide väärkasutamist mõnede tööandjate poolt. 1950. aastate lõpus kirjutas Leopold Szondi: "Viimaste aastakümnete jooksul on psühholoogiline mõtlemine peaaegu täielikult alla surutud ja kõrvaldatud ning asendatud statistilise mõtlemisega. Täpselt selles näeme tänapäeva testoloogia ja testimaania vähkkasvajat." Antitestimise liikumine kulmineerus 1965. aastal, kui mõned koolid põletasid õpilaste poolt täidetud isiksusetestide tulemusi ning Ameerika Ühendriikide Kongress uuris testide kasutamist valitsuse poolt ja piiras nende kasutamist.
Samuti on tõstatatud küsimusi psühhomeetriliste testide kasulikkuse ja kahjutuse kohta. Otseselt vaadeldamatute omaduste mõõtmine on keeruline ja suur osa psühhomeetrilisest uurimistööst keskendubki selliste omaduste defineerimisele ja kvantifitseerimisele. Kriitikud on väitnud, et selline defineerimine ja kvantifitseerimine on võimatult keeruline ja selliseid mõõtmisi väärkasutatakse sageli, näiteks isiksuseteste personalivalikul.
Mõõtmisvahendid ja -protseduurid
Esimesed psühhomeetrilised testid koostati intelligentsuse mõõtmiseks. Üks varane vahend intelligentsuse mõõtmisele oli Stanfordi-Binet' intelligentsustest, mille töötas välja prantsuse psühholoog Alfred Binet.
Psühhomeetriat rakendatakse hariduses, et mõõta võimekuse taset näiteks lugemises, kirjutamises ja matemaatikas. Põhilised viisid selliste võimete mõõtmiseks põhinevad klassikalisel testiteoorial ning uuematel lähenemistel nagu latentsete omaduste teooria ja Raschi mõõtmismudelid.
Psühhomeetrilisi teste kasutatakse ka isiksuseomaduste mõõtmiseks. Terve hulk teoreetilisi lähenemisi on keskendunud isiksuse kontseptualiseerimisele ja mõõtmisele. Mõned tuntuimad isiksusetestid on Sotsioonika, Suur viisik, Minnesota mitmefaasiline isiksuseküsimustik ja Myersi-Briggsi tüpoloogia küsimustik.
Psühhomeetrilisi teste, näiteks Likerti skaalat, kasutatakse ka hoiakute mõõtmiseks.
Teoreetilised lähenemised
Psühhomeetrikud on välja töötanud mitmeid mõõtmisteooriaid: klassikaline testiteooria, latentsete omaduste teooria ja Raschi mõõtmismudel.
Samuti on välja töötatud meetodeid suurte andmehulkade (korrelatsiooni- ja kovariatsioonimaatriksite) töötlemiseks. Selliste tehnikate hulka kuuluvad faktoranalüüs, mis võimaldab esitada suurt hulka tunnuseid väiksema arvu tunnuste kaudu, mitmemõõtmeline skaleerimine, mis võimaldab leida lihtsa esitusviisi andmetele, millel on palju latentseid dimensioone ja andmete klasterdamine, mis võimaldab leida suuremast andmehulgast sarnased objektid. Nimetatud meetodite eesmärk on võimaldada esitada suuri andmehulki lihtsamal viisil. Struktuurvõrrandite mudelid ja teeanalüüs võimaldavad koostada mudeleid ja sobitada neid andmetega, et testida, kas koostatud mudelid sobivad hästi tegelike andmete kirjeldamiseks.
Põhimõisted
Klassikalise testiteooria kesksed mõisted on reliaablus ja valiidsus. Reliaablus väljendab mingi mõõtmisvahendi konsistentsust ehk seda, kas test annab eri testimiskordadel sarnastes tingimustes sarnased tulemused. Valiidsus näitab, mil määral mingi mõõtevahend mõõdab seda, mille mõõtmiseks ta mõeldud on. Kõrge reliaablus on vajalik, kui mitte piisav tingimus, et väita, et mingi mõõtevahend on valiidne.