cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Doktriin
Doktriin (ladina keeles doctrina õpetus, juhtmõte) on vaadete, printsiipide, uskumiste, teaduslike, poliitiliste ja filosoofiliste tõekspidamiste süsteem, juhiste kogum, mis väljendab võimul olijate praktilise tegevuse põhisuundi ja pürgimusi. Riikide valitsuste levinud vorm teadvustada rahvusvahelist üldsust oma vaadetest ja välispoliitilistest ettevõtmistest. Kui on tegemist poliitilise doktriiniga, siis selle sisuks on seisukoht või põhimõte, mida propageeritakse, õpetatakse või rakendatakse seoses valitseva ringkonna tegevusega oma võimu realiseerimiseks. Poliitilisel doktriinil puudub ideoloogiline külg. Poliitiline doktriin põhineb ratsionaalselt välja töötatud väärtuste kogumil, mis võib iseenesest eelneda poliitilise identiteedi kujunemisele. Teoloogias mõistetakse doktriini all õpetuse muutumatut mütoloogilist alussüsteemi. Sageli on see sõna kirikutegelaste ringkondades kasutusel kui kiriku poolt välja kuulutatud religioossete põhimõtete kogum. Doktriin võib ka tavaõiguse kontekstis viidata nende seaduse põhimõttele, mis on vastu võetud varasematel aegadel. Näiteks juba Rooma impeeriumi ajal kehtestatud enesekaitsedoktriinile. Mõned organisatsioonid määratlevad doktriini lihtsalt kui "see, mida õpetatakse".
Sõjaline doktriin
Doktriini mõiste on eriti kehtiv militaarses kontekstis läbiviidavate sõjaliste operatsioonide puhul. Pea igal sõjaväelisel organisatsioonil on oma õpetus või juhtmõte. Tavaliselt kirjapanduna, kuid mõnikord suulise kokkuleppena. Mõned sõjalised doktriinid edastatakse sõdurite väljaõppeprogrammide kaudu. Eriti levinud on taolise reeglistiku kehtestamine olnud kaasaja rahuvalveoperatsioonides. Need määravad nii tsiviil- kui ka sõjalisi operatsioone. ÜRO rahuvalveoperatsioonide kohta võeti 2008. aastal vastu Capstone'i doktriin, mis annab juhiseid rahvusvaheliste üksuste tegevuse kohta asukohamaal nii tsiviilisikutega suhtlemisel kui ka militaarsete operatsioonide läbiviimisel.
Tähelepanuväärseid doktriine
Brežnevi doktriin. Kuu aega pärast Nõukogude bloki vägede interventsiooni Tšehhoslovakkiasse 1968. aastal hakkas Nõukogude Liit toimunut õigustama, deklareerides, et tal on õigus sekkuda nende riikide siseasjadesse, kus tema meelest kontrrevolutsioonilised jõud ohustavad sotsialismi. Septembris 1968 ilmunud ajalehe Pravda artiklis räägiti üksikute sotsialistlike riikide limiteeritud suveräänsusest “sotsialistliku sõprusühenduse” raames. Novembris 1968 pidas Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee peasekretär Leonid Brežnev kõne Poola Ühendatud Töölispartei (Polska Zjednoczona Partia Rabotnicza, PZPR) viiendal kongressil, kus teatas, et sotsialistlikel riikidel on õigus tungida sisse ükskõik millise vennasmaa territooriumile, kui seal tundub sotsialistlik süsteem ja tema ideoloogia olevat ohus. Neid seisukohti hakati hiljem nimetama Brežnevi doktriiniks. Kaudselt kasutati neidsamu õigustusi ka pärast Nõukogude vägede sissetungi Afganistani 1979. aastal. Selle doktriini tühistas 1989 Mihhail Gorbatšov.
Bushi doktriin. Ameerika Ühendriikide president George W. Bushi välispoliitilised põhimõtted, mis käsitlesid ennetava sõja kasutamist ning ühepoolset suhtumist rahvusvahelistesse kokkulepetesse ja lepingutesse. Termin on kasutusel 2001. aasta juunist kui ajalehe The Washington Post kolumnist Charles Krauthammer kirjeldas Bushi administratsiooni ühepoolset taganemist ballistiliste rakettide keelustamise lepingust (Anti-Ballistic Missile Treaty, ABM) ja keeldumist ühineda Kyōto protokolliga. Pärast 11. septembri rünnakut New Yorgi kaksiktornidele võttis USA selle doktriini alusel endale õiguse, kindlustada end nende riikide vastu, kes annavad terrorirühmitustele võimaluse rajada oma territooriumil baase või osutavad neile mistahes abi. Selle doktriini põhimõtteid kasutati 2001. aastal Afganistani sõjas osalemise õigustamiseks ning 2003. aastal otsuse vastuvõtmisel tungida Iraaki.
Carteri doktriin. USA president James Carter tegi jaanuaris 1980 avalduse Ameerika Ühendriikide eluliste huvide kohta Pärsia lahe piirkonnas. Doktriin oli inspireeritud tema julgeolekunõuniku Zbigniew Brzezinski poolt ja otseselt ajendatud NSV Liidu sissetungist Afganistani. Deklareeriti, et USA omab õigus sekkuda piirkondlike tülide lahendamisse, kui seal on seatud ohtu tema riiklikud huvid. USA võttis endale õiguse anda relvastatud vastulöök mistahes kolmanda riigi katsele kehtestada Pärsia lahe piirkonnas oma ülemvõim. Selle doktriini alusel arendati välja USA kiirreageerimisüksused, mida 1990. aastal kasutati efektiivselt Pärsia lahe operatsioonis “Kõrbekilp”. Kujutas presidentide Harry Trumani ja Dwight Eisenhoweri seisukohtade edasiarendust, kuid osalist loobumist president Richard Nixoni liberaalsest doktriinist.
Clintoni doktriin. USA presidendi William Clinton esitas 1994. aastal Rahvusliku Julgeoleku kontseptsiooni “Tegevuse ja laienemise strateegia”. Selles käsitleti USA välispoliitika põhiseisukohti 21. sajandiks. Oli suuresti kantud Nõukogude Liidu lagunemisest tingitud Venemaa nõrkusega ning endiste supervõimude vahelise konkurentsi kadumisest. Väljendas seisukohti, et Venemaaga tuleb arendada sõbralikke suhteid ning kaasata teda nii rahvusvaheliste probleemide lahendamisse tervikuna kui ka osalema NATO raames viljeldavasse Partnerlus Rahu Nimel (Partnership for Peace, PfP) protsessi. Doktriin rõhutas vajadust toetada demokraatia arenemist Kesk- ja Ida-Euroopas, Lõuna-Ameerikas ja Aasia Vaikse ookeani regioonis, lähtudes Immanuel Kanti filosoofia põhimõttest, et demokraatiad ei sõdi üksteisega.
Eisenhoweri doktriin. USA presidendi Dwight D. Eisenhoweri poolt 5. jaanuaril 1957 Kongressis peetud kõnes välja kuulutatud USA välispoliitiline programm, milles analüüsis Briti-Prantsuse sõjalise aktsiooni läbikukkumise põhjusi Suessi kriisi ajal oktoobris 1956. Eisenhower hoiatas Nõukogude Liidu kasvava mõju eest Kesk-Idas ning esitas plaani, kuidas ennetada Moskva diplomaatia ja sõjalise kohaloleku sisseimbumist sellesse piirkonda. Lähis-Ida agressiooni ohvritele lubati USA sõjalist abi. Doktriin hakkas ametlikult kehtima 9. märtsil 1957, kui president kirjutas alla esindajatekoja ja senati ühisresolutsioonile. Selle järgi sai president õiguse kasutada oma äranägemisel sõjalisi jõude Lähis- ja Kesk-Idas. Doktriini põhimõtteid rakendati kahel korral. Aprillis 1957 abistati Jordaania kuningat Hussein ibn Talali Liibanonist riiki sisse imbunud vasakpoolsete poliitiliste jõudude ähvarduse tagasitõrjumisel. Juulis 1958 randusid 10 000 USA merejalaväelast Liibanoni presidendi Camille Nimr Chamouni kutsel Beirutis, et olla valmis tõrjuma Iraagi revolutsioonilise valitsuse interventsiooniohtu. Need aktsioonid olid äärmiselt ebapopulaarsed Lähis-Ida maades ning õhutasid araabia maade natsionalistlike liikumiste arengut. Selle doktriini arhitektiks oli riigisekretär John Foster Dulles. Pärast tema surma 1959 kevadel kaotas doktriin oma aktuaalsuse.
Fordi doktriin. Ameerika Ühendriikide presidendi Gerald Fordi poolt 7. detsembril 1975 Honolulu Ülikoolis (Hawaii) peetud ettekandes esitatud USA administratsiooni seisukohad Vaikse ookeani piirkonna riikide probleemide lahendamiseks ja USA kohaloleku tagamiseks Aasia, Kaug-Ida ning Vaikse ookeani piirkonnas. Seisukohad kujunesid pärast tema visiite Hiinasse, Indoneesiasse ja Filipiinidele ning baseerusid veendumusel, et stabiilsus selles piirkonnas tuleneb USA sõjalisest võimsusest. Peeti vajalikuks tugevdada USA sõjalist ja poliitilist partnerlust mitmete Aasia riikidega, eriti Jaapaniga. Hiinat nimetati üheks peamiseks Aasia ja Vaikse ookeani regiooni jõudude tasakaalu tagavaks riigiks. Nõukogude Liidu sekkumist selle piirkonna probleemide lahendamisse peeti välistatuks.
Hallsteini doktriin. Saksamaa LV välisministri Walter Hallsteini poolt 22. septembril. 1955 avaldatud seisukoht, mis kuulutas, et Lääne-Saksamaa loobub diplomaatilistest suhetest iga riigiga, mis tunnustab Saksa Demokraatlikku Vabariiki. Saksamaa LV kuulutati ainsaks Saksa riigiks. Nõukogude Liidule tehti erand ja aktsepteeriti tema lähedasi suhteid Saksa DV-ga. Need seisukohad ähvardasid viia Lääne-Saksamaa välispoliitilisse isolatsiooni. Pärast diplomaatiliste suhete sõlmimist Rumeeniaga 1967. aastal kuulutati välja pragmaatilisem reguleeritud kooseksisteerimise (Geregeltes nebeneinander) poliitika, mis väljendas leppimist reaalse olukorraga ning rahumeelsema idapoliitika (Ostpolitik) viljelemist nii Saksa DV-ga kui ka Nõukogude Liiduga. Detsembris 1972 sõlmiti kahe Saksa riigi vahel leping, et kumbki ei saa tegutseda teise nimel, mis tähendas ametlikku loobumist Hallsteini doktriinist.
Karaganovi doktriin. Venemaa Välis- ja Julgeolekupoliitika Nõukogu presiidiumi esimehe politoloog Sergei Karaganovi nimega seostatav Venemaa välispoliitiline doktriin, mis käsitles suhtlemist taasiseseisvunud Eesti, Leedu ja Lätiga, mida Venemaa kui Nõukogude Liidu õigusjärglane peab jätkuvalt oma mõjupiirkonna riikideks. Balti riike nimetati lähivälismaaks ja endisi Nõukogude Liidu liiduvabariike Venemaa eluliste huvide sfääriks. Karaganovi doktriini üheks põhiseisukohaks on ka, et Venemaa peab oma eesmärkide saavutamiseks kasutama välismaal elavaid kaasmaalasi, kes peavad olema Moskva poolt manipuleeritavad. Neid tuleb suunata ning varjatult majanduslikult ja üldpoliitiliselt abistada. Parimaks vahendiks nende eesmärkide saavutamisel peetakse sisseimbumist asukohamaa majandusstruktuuridesse. Venemaa ametivõimude ülesandeks on teha kõik, et hõlbustada Vene kapitali paigutamist lähivälismaa riikide ettevõtlusse ja kinnisvaraturule. Oluline takistus doktriini realiseerimiseks olevat, Eestis ja Lätis elavad vene keelt kõnelevad inimesed on ilma kodakondsuseta ja ei oska asukohamaa keelt. Seetõttu tuleb nõuda Eesti ja Läti ametivõimudelt kodakondsuse nullvariandi kehtestamist ja sellekohase rahvusvahelise propagandakampaania korraldamist. Leiti ka, et kõikide vahenditega tuleb takistada Balti riikide ühinemist lääne struktuuridega, sest see viiks need riigid välja Venemaa mõjusfäärist. Venemaa vastuseis Eesti, Leedu ja Läti liitumisele NATO ja Euroopa Liiduga ebaõnnestus.
Monroe doktriin. 1852. aastal kasutusele võetud mõiste USA välispoliitika iseloomustamiseks. Põhimõtte esitas juba 2. detsembril 1823 Kongressile president James Monroe. Tema ettekande autor oli riigisekretär John Quincy Adams. Monroe väitis, et Ameerika mandreid ei saa vaadelda kui ükskõik millise Euroopa riigi edaspidise koloniseerimise objekti ning USA käsitleb iga taolist katset kui ohtu USA rahule ja riigi julgeolekule. USA ei sekku Euroopa riikide konfliktidesse, kui nood loobuvad uute kolooniate rajamisest Ameerikasse ega kavanda ka Ameerika riikide vastast interventsiooni. Doktriini eirati kuni Ameerika kodusõjani (1861–1865). 20. sajandi alguses tõusid doktriini seisukohad tähelepanu keskmesse. President Theodore Roosevelti ja senaator Henry Cabot Lodgi initsiatiivil viidi sisse parandusi, mis lubasid USA-l teatud tingimustel ühepoolselt jõudu kasutada. Doktriin võimaldas USA-l osaleda lõpuks esimeses maailmasõjas, et tõrjuda Saksamaa allveelaevade rünnakuid reisi- ja kaubalaevadele (näiteks Lusitania intsident). Doktriini mõju laiendati ka Jaapanile ning võimaldas USA ühinemine Natsi-Saksamaa vastase koalitsiooniga. Teise maailmasõja lõppedes hakkas USA sekkuma Euroopa riikide siseasjadesse ning pidas Ladina-Ameerikat oma mõjusfääriks, mis nii mõnelegi selle regiooni riigile alates Kuuba kriisist oli vastuvõetamatu.
Nixoni doktriin. Lähtus USA presidendi Richard Nixoni arusaamast, et Vietnami sõjast tulenev globaalsete julgeolekukohustuste täitmise vähendamine ja üldise militariseerimispoliitika ajamine on kallutanud USA diplomaatia õigelt kursilt kõrvale. Nixon esines 25. juulil 1969 Guami kriisi ajal seal pressikonverentsil, kus teatas, et tema administratsioon on võtnud kursi Vietnami sõjas osalemise taktika muutmiseks, kuna sõja senine käik on olnud ebaedukas. 18. veebruaril 1970 Kongressile saadetud presidendi läkituses formuleeriti doktriini seisukohad, mille kohaselt hakkab USA Aasias ja mujal toetama kohalikku rahvuslikku võitlust kommunistlike liikumiste vastu, kuid ise otseselt ei sekku. Põhimõtteliselt loobuti seni kehtinud doominosündroomi teooriast, mis väitis, et kontrolli minetamine ühe riigi üle toob kaasa selle minetamise ka naaberriikides. Nixon otsustas keskenduda Euroopa ja Aasia strateegilistele piirkondadele, püüdes saavutada oma tahtmist majanduslike ja poliitiliste küsimuste seostamisega, ning pidas vajalikuks loobuda brutaalsest sõjalise jõu kasutamisest.
Reagani doktriin. USA presidendi Ronald Reagani poolt 1985. aasta 6. veebruaril antud lubadus, mis trükiti ära ajakirjas Time, et kõikidele antikommunistlikele ülestõusnutele (keda ta nimetas vabadusvõitlejateks), antakse abi. Ta võrdles neid Ameerika iseseisvussõjas (1775–1783) tegutsenud miilitsaüksuste (Minuteman) liikmetega. See oli õigustuseks anda igasugust toetust Afganistani, Angola ja Nicaragua sissidele. Ta ütles, et USA ei tohi murda nende usku, kes riskivad oma eluga igal mandril Afganistanist Nicaraguani, et hakata vastu Nõukogude agressioonile. See oli alates 1980. aastate alusest Reagani administratsiooni tegutsemise nurgakivi ja pealiin Nõukogude Liidu vohava poliitilise ja sõjalise hegemoonia taltsutamiseks, mis sisuliselt viis Nõukogude Liidu kokkuvarisemiseni 1991. aastal.
Sinatra doktriin. Nõukogude Liidu valitsuse pressiesindaja Gennadi Gerassimovi mõtteavaldus 1989. aasta alguses. Temalt küsiti, kas Moskva kasutab Ida-Euroopa riikide suhtes endiselt Brežnevi doktriini. Gerassimov vastas sellele, et nüüdsest peale järgib Kreml Sinatra doktriini, mis tähendab, et nad võivad käia oma teed. Ta pidas silmas Frank Sinatra populaarset laulu "My Way" (sõna-sõnalt "Minu tee", kuid sisuliselt "Minu komme elada"). Seda mõtteavaldust käsitleti signaalina, et Nõukogude Liit Ida-Euroopa režiime enam ei toeta ja kommunistlikku süsteemi säilitada ei soovi. Saksamaal võeti seda kui selget märki, et Nõukogude blokk hakkab lagunema ja aeg on taasühinemiseks küps. Kantsler Helmuth Kohl alustas sellest informatiivsest seisukohast innustatuna tegevust kahe Saksamaa taasühendamiseks.
Trumani doktriin. 12. märtsil 1947 esitas USA president Harry S. Truman Kongressile välispoliitiline programmi, milles tehti ettepaneku toetada Kreekat ja Türgit majanduslikult ning sõjaliselt 400 miljoni dollariga. Kreeka valitsus võitles sel ajal oma kommunistlike mässuliste vastu, Türgi aga oli NSV Liidu tugeva diplomaatilise surve all. Selle abiga pidid need riigid tõrjuma tagasi välismaise sekkumise oma siseasjadesse ning elimineerima oma relvastatud vähemuste väljaastumised. Doktriinis selgitati laiemalt totalitarismi ilminguid maailmapoliitikas ning kirjeldati ohte, mis ähvardavad demokraatlikku elulaadi. Puudutati vajadust tõrjuda tagasi Nõukogude Liidu ambitsioonid suurendada Euroopas oma mõjutsoone. Sellest esinemisest tulenevalt töötati välja USA poliitika kommunistliku ekspansiooni tõkestamiseks. Seda doktriini käsitleti hiljem kui külma sõja väljakuulutamist.
Magneesiumsulfaat
pisi Magneesiumsulfaat ehk mõrusool ehk inglissool (MgSO4) on mõru maitse ja lahtistava toimega aine.
Mirnõi
Mirnõi võib tähandada mitut kohta ja isikut, mis enamasti on vene päritoluga:
Epifenomenilised kvaalid
See ilmus ajakirjas Philosophical Quarterly, 32, 1982, lk 127–136. Eesti keeles on ta ilmunud Bruno Mölderi tõlkes ajakirjas Akadeemia, 2004, nr 4, lk 733–748.
Artiklis esitab Jackson füsikalismi ja materialismi vastu teadmisargumendi, kasutades mõtteeksperimenti "Mary tuba". Ta väidab ka, et kvaalid on epifenomenid.
Sisukokkuvõte
Jackson nimetab füüsikaliseks informatsiooniks füüsika, keemia ja bioloogia pakutavat informatsiooni maailma ja meie eneste kohta ning sellega automaatselt kaasnevat informatsiooni, sealhulgas informatsiooni närvisüsteemi seisundite funktsionaalse rolli kohta. Füsikalismi tees on, et kogu tõene informatsioon on füüsikaline informatsioon. Füüsikalise informatsiooni, nagu ka füüsilise omaduse, protsessi jne mõiste jääb siiski täpselt määratlemata.
Jackson nimetab end kvaalidehulluks (qualia freak). Ta leiab, et eriti kehalistel aistingutel, kuid ka teatud tajukogemustel (valu valusus, sügeluse sügelevus, armukadeduse pisted; sidruni maitsmise, roosi nuusutamise, valju heli kuulmise, taeva nägemise tunne) on omadusi, mida füüsiline informatsioon ei saa edasi anda.
Kvaalidehulle on palju, ning mõned ütlevad, et nad eitavad füsikalismi argumenteerimata intuitsiooni ajel. Nagel leiab, et tegelikult neil on argument: ükski füüsikalist laadi ütlus ei haara näiteks roosi lõhna. Sellepärast füsikalism on väär. See on täiesti hea argument.
See argument aga ei tööta nende puhul, kes ei leia, et eeldus oleks intuitiivselt ilmne. Jackson püüab esitada argumendi, mille eeldus on ilmne kõigile või vähemalt nii paljudele kui võimalik (teadmiseargument).
Teadmiseargument
Olgu Fred kõigist teistest parema värvieristusvõimega. Ta jaotab küpsed tomatid kahte rühma, ja teeb seda iga kord ühtemoodi. Ta ütleb, et küpsed tomatid ja paljud teised punaseks nimetatavad asjad jagunevad tema jaoks kahe värvi vahel, mis on sama erinevad nagu meie jaoks kollane ja sinine. Ta jaotabki punased asja kaheks sama hõlpsasti, nagu meie eraldame sinised asjad kollastest. Selgub ka, et tema võimel on füsioloogiline alus. Jackson leiab, et me peaksime möönma, et Fred näeb vähemalt ühe värvi võrra rohkem kui meie. Füüsikaline informatsioon ei ütle meile, kuidas see uus värv "välja näeb". Järelikult jätab füsikalism midagi arvestamata. Kui õpitakse meie kehale andma samu võimalusi nagu Fredi kehal, siis me saame teada, kuidas uus värv välja näeb. Siis me saame midagi uut teada. Füsikalism jätab selle arvestamata.
Olgu Mary teadlane, kes on veetnud kogu elu mustvalges toas ning suhtleb maailmaga mustvalge televiisoriekraani kaudu. Ta on teada saanud kõike nägemise neurofüsioloogia kohta. Kui Mary välja pääseb või värviteleviisori saab, siis ilmselt ta saab maailma ja nägemiskogemuse kohta midagi uut teada. Aga enne oli tal kogu füüsikaline informatsioon. Peab olema midagi enamat. Füsikalism on väär.
Võib tuua palju analoogilisi näiteid, millest nähtub, et füsikalism jätab kvaalid arvestamata. See argument on tugev selles mõttes, et raske on eitada väidet, et võib omandada kogu füüsikalise informatsiooni, kuid see ei ole kogu võimalik informatsioon.
Modaalne argument
Kui palju meil ka poleks füüsikalist informatsiooni teise inimese kohta, me ei saa teha loogilist järeldust, et tal on teadvus või et ta tunneb midagi. Seega on olemas võimalik maailm, kus füüsiliselt täpselt meiesugustel organismidel puudub igasugune teadvuslik mentaalne elu. See, mis neil puudu on, ei ole füüsikaline. Järelikult füsikalism on väär.
Modaalse argumendiga on aga see häda, et ta põhineb intuitsioonil, mis on vaieldav. On vähemalt üks inimene (Robert Kirk), kes algul jagas seda intuitsiooni, nüüd aga kahtleb. Vähemalt siiski jagavad seda intuitsiooni paljud.
Võib-olla siiski on füüsiliste asjade seos samalaadne, nagu vahel omistatakse loomulike kvaliteetide ja esteetiliste kvaliteetide seosele. Kui kaks võimalikku maailma on kõigi loomulike kvaliteetide poolest ühesugused, siis nad peavad ka esteetiliste kvaliteetide poolest ühesugused olema, kuid esteetilised kvaliteedid ei taandu loomulikele kvaliteetidele (esteetilised kvaliteedid kaasuvad loomulike kvaliteetidega).
"Mis tunne on olla"-argument
Kui Fred näeb värvi, mida ainult tema on võimeline nägema, siis üks asi, mida ta teab, on see, kuidas tal selle värvi nägemise kogemus erineb punase jne nägemise kogemusest; teine asi on see, et ta ise näebki. Nii füsikalistid kui ka kvaalidehullud peavad möönma, et mitte mingi informatsioon, mis teistel võib Fredi kohta olla, ei ole see teine teadmine. Aga Jacksoni kaebus puudutas seda esimest teadmist: tema kogemuse eriline kvaliteet on kindlasi tõsiasi selle kogemuse kohta, ja selle jätab füsikalism välja, sest mitte mingi füüsikaline informatsioon ei ütle, milline see on.
Epifenomenalismi koll
Kas on tõsist alust eitada, et kvaalidel ei ole füüsilise maailma suhtes kausaalset jõudu? Jackson püüab põhjendada, et ei ole, kuid ei taha midagi öelda kahe klassikalise epifenomenalismiga seotud seisukoha kohta. Esimene on see, et vaimuseisundid ei avalda mõju füüsilisele maailmale. Jackson tahab öelda ainult, et on võimalik olla seisukohal, et mõningate vaimuseisundite mõningate omaduste, nimelt kvaalide olemasolu ega puudumine ei mõjuta füüsilist maailma. Teine on see, et vaimunähtustel pole üldse mingit kausaalset jõudu. Jackson ei välista, et kvaalid mõjutavad teisi vaimunähtusi; on isegi alust arvata, et nii see ongi, sest me ju saame kvaalidest kuidagi teadlikuks.
Tavaliselt esitatakse kolm põhjendust sellele, et näiteks niisugune kvaal nagu valu valusus peab omama kausaalset jõudu füüsilises maailmas, nii et nende esinemine mõjutab näiteks seda, mis ajus toimub. Jackson tahab need kummutada.
Esiteks peetakse ilmseks, et inimene väldib valu, ütleb "valus on" jne osalt sellepärast, et valu on valus. Kuid hoolimata B regulaarsest järgnemisest A-le, võib hüpoteesi, et A põhjustab B-d, kummutada teooria, mille kohaselt A ja B on sama põhjuse erinevad tagajärjed. Epifenomenalistliku teooria järgi põhjustavad nii valusust kui ka valukäitumist teatud sündmused ajus.
Teine põhjendus toetub asjaolule, et loodusliku valiku tõttu kujunevad evolutsiooni käigus välja need tunnused, mis aitavad kaasa ellujäämisele. Võib eeldada, et kvaalid on aja jooksul välja kujunenud (meil nad on, kõige varajasematel eluvormidel mitte), nii et küllap aitavad kvaalid ellujäämisele kaasa. Kui nad füüsilist maailma ei mõjuta, siis vaevalt nad ellujäämisele kaasa aitavad.
Vastuväiteks võib öelda, et jääkarul on küll soe karvastik, mis Arktikas ellujäämisele kaasa aitab, kuid ühtlasi ka paks karvastik, mis ellujäämisele kaasa ei aita, sest ta aeglustab looma liikumist. Kasuka raskus lihtsalt kaasneb vältimatult kasuka paksusega, ning eelised kaalusid puudused üles. Seega võib väljakujunenud tunnus olla ka ellujäämisele kaasa aitava tunnuse kaasnähtus. Epifenomenalistliku teooria järgi on kvaalid teatud ajuprotsesside, mis aitavad ellujäämisele kõvasti kaasa, kaasnähtus.
Kolmas põhjendus toetub asjaolule, et me teame teiste olendite vaimu kohta vähemalt osalt nende käitumise põhjal (on küll vaieldav, milles see järeldamine seisneb). Selle põhjal me usume, et kivid ei tunne midagi, koerad aga tunnevad. Aga kuidas saab inimese käitumine õigustada minu uskumust, et tal on samasugused kvaalid nagu minul või et tal üldse on kvaalid, kui seda käitumist ei saa pidada kvaalide tagajärjeks? Ja epifenomenalistliku teooria järgi ei ole käitumine (ega miski muu füüsiline) kvaalide tagajärg.
Aga tagajärjest võib järeldada põhjuse ning sellest omakorda teise tagajärje. Epifenomenalistliku teooria järgi järeldatakse käitumisest selle põhjused ajus ning neist omakorda kvaalid.
Nendele vastuväidetele võib vastata: jah, epifenomeniliste kvaalide olemasolu pole kerge ümber lükata, kuid nad ei seleta midagi ning pole arusaadav, kuidas nad mahuvad teadusliku maailmapilti. See on küll tõsi, aga pole epifenomenilistele kvaalidele mingi vastuväide. Meil on arusaamist nii palki, kui evolutsiooni käigus välja on kujunenud, ning looduslik valik pole soodustanud arusaamist epifenomenilistest kvaalidest.
Füsikalism on meie võimete suhtes väga optimistlik. kui ta on tõene, siis me saame enam-vähem aru oma kohast maailma korras. On aga üsna ebatõenäoline, et kõik Universumis on meie ellujäämise seisukohast oluline. Siis aga on väga tõenäoline, et suur osa asjade korrast on niisugune, et evolutsioon ei vii meid kunagi selle teadmise ega sellest arusaamise lähedale.
Lasnamäe FC Ajax
Lasnamäe FC Ajax on 1993. aastal asutatud Eesti jalgpalliklubi, mille kodulinn on Tallinn.
Nimi
Aastatel 2003–2004 oli klubi nimeks F.C.A. Estel Tallinn.
Epifenomenilised kvaalid
Epifenomenalismi koll
Füsikalistid rõhutavad tavaliselt, et me oleme looduse osa. Kui aga me oleme looduse osa, siis on ime, et niigi palju aru saame, ja pole ime, et on asju, millest me üldse aru ei saa. Üks neist on see, kuidas epifenomenilised kvaalid mahuvad asjade korda.
Võib tunduda, et see vaade on väga pessimistlik. Aga oletame, et ookeani põhjas elavad mõistusega nälkjad. Nende arusaamine maailmast on nende lähema ümbruse tõttu meie omaga võrreldes väga piiratud. Ometi on neil arenenud teadused ning ka filosoofid. "Karmid filosoofid" leiavad, et nälkjate mõistestikus on võimalik kõike olemasolevat jäägitult kirjeldada. Nõrkusehetkedel möönavad nad, et tunnevad, et nende teooria jätab midagi välja. "Pehmed filosoofid" osutavad sellele, et oponendid pole kunagi öelnud, kuidas see salapärane jääk mahub teaduste maailmapilti. Võob-olla on olemas üliolendid, kellega võrreldes meie oleme nagu need nälkjad. Me ei saa asuda nende üliolendite vaatekohale, aga sellise vaatekoha võimalikkus on Jacksoni meelest vastumürk ülemäärasele optimismile.
Suurring
pisi|Suurring (oranž) ja [[väikering (sinine)]] Suurring on kera lõige selle keskpunkti läbiva tasandiga.
Eesti valdade loend
Siin on loetletud Eesti vallad. Eestis on 79 omavalitsusüksust, millest 64 on vallad.
Eesti endised vallad
Liitunud ja likvideerunud vallad alates aastast 1995. Aastatel 1996–2009, 1995. aastal Riigikogu poolt vastu võetud Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse alusel on toimunud 51 valla-linna ühinemist, mille käigus moodustus 22 uut kohaliku omavalitsuse üksust.
722
722. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 670. aastad 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad - 720. aastad - 730. aastad 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad
Aastad: 717 718 719 720 721 - 722 - 723 724 725 726 727
Rinnuliujumine
pisi|Rinnuliujumine Rinnuliujumine (ka konnaujumine) on ujumisstiil, mille puhul ujuja asetseb rinnaga allapoole ning tema ülakeha ei pöördu. Käed liiguvad rinna all ette ja siis kõrvale. Jalad kõverduvad ja sirutuvad konnasarnaselt.
Rinnuliujumine on tervisesportlaste seas populaarne, kuna pea on suurema osa ajast veest väljas ja tehnika sobib aeglaseks ujumiseks.
Rinnuliujumine on tehniliselt küllaltki raske ja suhteliselt aeglane edasiliikumise viis. Tehniliselt õige rinnuliujumine nõuab näiteks väga head põlvede liikuvust.
500
Sajandid: 4. sajand - 5. sajand - 6. sajand
Kümnendid: 450. aastad 460. aastad 470. aastad 480. aastad 490. aastad - 500. aastad - 510. aastad 520. aastad 530. aastad 540. aastad 550. aastad
Aastad: 495 496 497 498 499 - 500 - 501 502 503 504 505
Koerakandmine
Koerakandmine oli keskaegne aadlikele määratud karistus maarahu rikkumise eest, mis seisnes koera kandmises ühest piirkonnast teise.
India ookean
India ookean on geoloogiliselt kõige noorem ookean, mis tekkis Gondwana ürgmandri lagunemise tulemusel. India ookean moodustab umbes 21% maailmamere kogupinnast. Ookeani keskmine sügavus on 3850 meetrit.
India ookeani eraldab Atlandi ookeanist 20° idapikkuse meridiaan ning Vaiksest ookeanist suured ja väikesed Sunda saared, Uus-Guinea ja Tasmaania lõunatippu Kaguneeme läbiv meridiaan (umbes 147° idapikkust).
Ookeanipõhja kõige olulisem pinnavorm on ookeani keskmäestik, mille kuju meenutab tagurpidi Y-tähte. Keskmäestik jaotab ookeanipõhja kolme laama vahel, milleks on Aafrika laam, Antarktika laam ja Austraalia-India laam.
Ookeani kõige sügavam koht asub Põhja-Austraalia nõos ja Sunda süvikus, pisut Bali saarest lõunas. See ulatub 7729 meetrit merepinnast allapoole.
Ookeani keskmäestikust idas on merepõhi kaetud peamiselt pruunika saviga, läänepoolne osa aga peamiselt globigeriinmudaga. Ookeani lõunaosas domineerib valdavalt ränivetikate kodadest moodustunud muda.
India ookeani suurimad saared on Madagaskar ja Sri Lanka. India ja Vaikse ookeani piiriks olevatest saartest on suurimad Sumatra ja Jaava.
Täies osas paiknevad India ookeani saartel Bahrein, Madagaskar, Maldiivid, Mauritius, Seišellid ja Sri Lanka.
Stylianós Mavromichális
Stylianós Mavromichális (Στυλιανός Μαυρομιχάλης; 1902 Máni – 30. oktoober 1981) oli Kreeka poliitik, üleminekuvalitsuse peaminister 29. septembrist 1963 kuni 8. novembrini 1963.
Hariduselt jurist, Kreeka ülemkohtu esimees.
Vana-Kreeka
Hellas ehk Vana-Kreeka ehk Antiik-Kreeka oli vanaaja maa, mida asustasid muinaskreeklased ehk hellenid.
pisi|[[Ateena akropol on tuntuim Vana-Kreeka akropol]] Vanakreeka kultuuril oli suur mõju Rooma riigile ja selle kaudu kogu lääne kultuuri arengule.
Vana-Kreeka ajaloolised piirkonnad
Maa hõlmas Balkani poolsaare lõunaosa Mandri-Kreeka, Egeuse mere saared (Küklaadid, Sporaadid) ja Väike-Aasia lääneranniku. Balkani harumäestikud jagavad Mandri- ehk Balkani-Kreeka kolmeks põhialaks: Põhja-Kreeka, Kesk-Kreeka ja Lõuna-Kreeka.
Põhja-Kreekas on kaks ajaloolist maakonda, läänes Epeiros ja idas Tessaalia, mida lahutab Pindose mäestik. Põhja-Kreekat Kesk-Kreekaga ühendab Termopüülide kitsastee.
Kesk-Kreekasse kuulusid ajaloolised maakonnad: idas Atika, keskusega Ateena; sellest loodes Boiootia, keskusega Teeba; läänes Fookis, mille maa-alal asus Delfi püha territoorium Apolloni templi ja ülekreekalise Delfi oraakliga; põhjas Doris ja Lokris (mis koosnes kahest eraldi osast: Opuntia Lokrisest ja Ozolia Lokrisest); läänes Aitoolia ja Akarnaania. Kesk-Kreekat ühendab Lõuna-Kreeka ehk Peloponnesosega, Kórinthose maakitsus ehk Isthmose maakitsus.
Ajalugu
Vana-Kreeka ajaloos eristatakse viit perioodi:
Neoliitikum
pisi|vasakul|[[Tessaalia Põhja-Kreekas]] Neoliitikumi asulakohad Kreekas, mis pärinevad 7. aastatuhandest eKr on Euroopa vanimad ja edestavad järgmisi mitme sajandiga. Selle põhjuseks on asjaolu, et Kreeka jäi sellele teele, mida mööda põlluharimine levis Lähis-Ida Viljaka poolkuu aladest Euroopasse. Peamised põlluharimispiirkonnad Kreekas olid esialgu Tessaalia (Põhja-Kreeka) ja sellest omakorda põhja poole jääv Makedoonia, mõlemad põluharimiseks sobivate ulatuslike tasandikega alad.
pisi|vasakul|[[Makedoonia (Kreeka geograafiline piirkond)|Makedoonia Kirde-Kreekas]] Tessaalias olid neoliitikumi suuremate asulatena Sesklo ja Dimini. Sesklos oli küllalt suur, tõenäoliselt paari tuhande elanikuga ristkülikukujuliste või ümaraplaaniliste kivihoonetega ja keskse kindlustatud akropoli ümber koondunud asula.
Diminis paiknes kesksel kohal megaronilaadne ovaalsest kaitsemüürist piiratud hoone, mida võib pidada pealiku residentsiks. Kogu asula koondus kontsentriliselt pealiku maja ja selle eesõue ümber. 5. aastatuhandel eKr tõusis Tessaalias esikohale Dimini, Sesklost paarkümmend kilomeetrit lõuna pool.
Makedoonia aladel asus Nea Nikomedea asula. Kreekast on leitud 6. aastatuhandest eKr pärinev sümbolitega märgistatud Dispilió tahvel.
Pronksiaeg
pisi|[[Küklaadide saarestik]] 4. aastatuhandel eKr levis üha enam vasekasutus ja 3. aastatuhandet eKr loetakse Egeusel, nii nagu Ees-Aasiaski, juba varaseks pronksiajaks. Selle perioodi (3. aastatuhat eKr) Kreeka mandri elanike etniline kuuluvus on seniajani vaieldav. "Kreeklased, Kreeka" – on rooma poolne nimetamine, kreeklased ise nimetasid end tavaliselt helleniteks. Illüürlased nimetasid kreeklasteks alguses Kreeka loodeosa Epeirose asukaid doorlasi. Itaalikud kandsid selle nimetuse üle kõigile Kreeka asukaile. Varasel pronksiajal tõusis Põhja-Kreeta kõrval Lõuna-Kreeka ja Egeuse saarte (Küklaadide saarte) jõukus, Tessaalia suhteline tähtsus seevastu langes. Mandri-Kreekas leidus mitmeid kindlustatud asulaid kesksete hoonetega, nende seas Lõuna-Kreekas, tulvase Mükeene lähedal silmapaistvaim kahekordne kivikatusega Lerna residents. Samal ajal tekkis ka Anatoolia rannikul Trooja tugeva kivimüüriga kaitstud pealikuresidents.
3. aastatuhande eKr teisel poolel (23.–22. sajandil eKr) tekkis Kreeka mõnes rannaäärses maakonnas asulaid, mis olid mitte üksnes põllunduslikud, vaid ka käsitöönduslikud keskused ja ühtlasi kindlustatud punktid, linnad tänavatega. Üheks varaseks "kuningriigiks" oli väike valdus Lernas, Argolise lahe läänekaldal Peloponnesosel.
Küklaadide saarestiku asulatest kindlustatud ülikukodasid leitud pole ja siinsed asulad jätavad egalitaarse üldmulje. Saarte elanikud tihedates sidemetes nii Mandri-Kreeka kui ka Kreetaga. Omapärane lihvitud marmorist skematiseeritud inimkujude (nn iidolite) traditsioon annab tunnistust kunstkäsitöö kõrgest tasemest saarestikul.
Kreetal tekkisid samal ajastul suuremad asulad, nende seas jätkuvalt üks tähtsamaid Knossos. Kreetalt leitud ida päritolu esemed osutavad sidemetele Süüria-Palestiina ranniku ja Egiptusega. Mitmel pool võeti kasutusele savist või kivist pitsatid. Pealikuresidentse pole Kreetal tuvastatud, selle asemel koondusid asulad kesksete platside ümber.
Kreeta-Mükeene periood
pisi|Mükeenest leitud [[Agamemnoni kuldmask on üks Mükeene kultuuri tuntumaid esemeid]]
Kreeka oli koduks esimestele arenenud tsivilisatsioonidele Euroopas ja seda peetakse Lääne kultuuri sünnipaigaks. Vana-Kreeka kultuur sai alguse kolmest Egeuse tsivilisatsioonist: Küklaadide tsivilisatsioon Egeuse mere saartel (alates 3200 aastast eKr), Minose tsivilisatsioon Kreetal (2700–1500 aastat eKr) ja Mükeene tsivilisatsioon (Pylos, Tiryns, Teeba, Gla, Delfi oraakel) maismaal, Peloponnesose poolsaarel (1900–1100 aastat eKr).
Kõik need kultuurid kasutasid kirja. Minose kultuuri esindajad sulandusid ajapikku mükeenelaste hulka, kuid 1200. aasta paiku eKr, keset vägivaldseid sündmusi pronksiaja kollapsiks nimetatud ajajärgul, varises Mükeene kultuur kokku. Varase Kreeka peamiseks tehnoloogiliseks 1200–1000 eKr saavutuseks oli laiahaardeline raua kasutamine. Rauaajal muutus raua töötlemine kõikevaldavaks ja peamiseks, asendades pronksi esemete, tööriistade ja relvade baasmaterjalina.
23.–21. sajandil katkestas arengu Egeuse mere saartel ja Mandri-Kreekat ja Anatoolia lääneosi tabanud langus. Kultuurikatkestus ei puudutanud suuremal määral Kreeta saart, kus katkematu areng viis Minose tsivilisatsiooni tekkele. Kultuurikatkestust on traditsiooniliselt seletatud indoeurooplaste, täpsemalt kreeklaste esivanemate sissetungiga. Kreeka elanikud nimetasid endid 2. aastatuhandel eKr mitmeti: ahhailasteks, danaoslasteks, pelasgideks. Kõige rohkem oli levinud esimene nimetus, seepärast nimetatakse Kreeka ajalugu alates 21.–20. sajandist eKr kuni doorlaste sissetungimiseni 11. sajandil eKr ka Ahhaia ajajärguks. pisi|Egeuse meres asuvate saarerühmade ([[Sporaadid, Euboia, Saroni saared, Küklaadid, Dodekaneesid, Kreeta) kaart]]
Minose tsivilisatsioon
Minose kultuur (2700–1500 aastat eKr) kujunes Kreetal ja teistel Egeuse mere saartel ning selle levikuperiood jääb hinnanguliselt vahemikku 3650–1400 eKr. Minose kultuur on osa laiemast Egeuse kultuurist.
3. aastatuhade–2. aastatuhande eKr vahetusel, mida loetakse üleminekuks varaselt keskmisele pronksiajale, arenesid Kreeta suuremad asulad lossikeskuseid ümbritsevateks linnadeks. Kolm tähtsamat Kreetal olid Knossos, Phaistos ja Mallia, saare keskosas. Nimetus "Minose kultuur" tuleneb mütoloogilise kuninga Minose nimest. Minost seostati Kreeka mütoloogias Minotaurose ja labürindiga, mida seostati suurima Minose kultuuri asulakohaga Knossoses. Egeuse mere piirkonna linnalisteks keskusteks kujunesidki Trooja ja Beycesultan Väike-Aasias, Phylacopi Melosel ja Knossos Kreetal.
Minose kultuuri esindajad olid valdavalt kaupmehed, kes kauplesid meretaguste maadega ja kuna nad olid kaupmehed ja kunstnikud, siis ulatus nende kultuuri mõju kaugele väljapoole Kreetat, üle Küklaadide Egiptuse Vanasse riiki, vaske tootvale Küprose saarele, selle taga asuvasse Kaananisse ja Levanti ning Anatoolia aladele. Meresõitjad transportisid Kreeka ja Kreeta sadamaisse Küprose metalli, viisid ehituspuitu kõrvalistele saartele ning eksportisid oma kodusaarte obsidiaani, marmorit, veini ja ehteid kuni Sitsiilia ja Dalmaatsiani. Santorini saarel asuv ja Thira vulkaani purske tagajärjel hävinud Akrotiri linn on üks selle kultuuri rikkalikumaid leiupaikasid.
pisi|vasakul|[[Küklaadid]] 18.–17. sajandil eKr kehtestasid kreetalased oma ülemvõimu Küklaadi arhipelaagis, asustades mõned varem inimtühjad saared. Küklaadid asuvad Atikast ja Euboia saarest kagus, Küklaadide saared paiknevad ringina ümber vana kultusekeskuse Deelose (Deelosel paiknes ülekreekalise tähtsusega Apolloni tempel). Küklaadide saared: Kéa, Kýthnos, Sérifos jne. Tähtsamaid saared on Náxos, Páros, Andros ja Tínos, neil elasid ajaloolisel ajal joonlased. Nende suhteliselt väikeste saarte allutamine suurendas tublisti Kreeta jõudu. 2. aastatuhande eKr alguseks oli Küklaadidel arenenud omapärane ja rikas kultuur. Küklaadlased õppisid kasutama oma maa peamist rikkust obsidiaani ja hiljem marmorit, millest nad valmistasid väljendusrikkaid marmorskulptuure ja väikefiguure ning küklaadlased valmistasid esmaklassilist keraamikat. Küklaadide saartel elasid joonlased ja lõunapoolseid saari Melost, Therat ja Astypalaiat asustasid doorlased.
Kreetalased võtsid järjest enam oma kätesse merekaubanduse, millele olid aluse pannud Küklaadide elanikud kaubitsedes Küprose, Egiptuse ja Sitsiiliaga. Kreetalased vahetasid põllu- ja aiasaadusi ning oma kõrge tehnilise tasemega töökodade valmiskaupu hinnaliste toorainete, nagu kulla, vase, marmori, elevandiluu ja kalliskivide vastu. Teine tähtis jõukuse allikas oli ilmselt vahenduskaubandus, millest Küklaadi saared üha enam kõrvale tõrjuti. Eriti elav oli kaubitsemine Egiptuse ning Egiptuse majanduslik tõus oli ilmselt tihedas seoses Kreeta kasvava jõukusega. Kreeta merekaubandus oli tihedates suhetes Enkomi linnaga Küprosel ning Süüria sadamalinnade Ugariti ja Byblosega, kust on leitud terved Kreeta kaubalaod. Kreeta keraamikat eksporditi eriti rohkelt Egiptusesse. pisi|[[Joonia Väike-Aasias]] Põhjast tulnud kreeka hõimud (ahhailased, aioollased, joonlased) allutasid u 1900. aastal eKr Mandri-Kreeka asukad või tõrjusid nad välja. Vana rahvastik (Jelegid, drüopid, pelasgid, kaarlased) osalt tapeti, osalt assimileerusid. Ajaloolisel ajal elasid ahhailased Tessaalia kaguosas ja Peloponnesose mägisel põhjarannikul, mida esialgu olid asustanud joonlased.
Joonlasi peetakse Kreekasse rännanud hõimudest vanimaks, nad asustasid algselt Atikat, Euboiat, Phokaiat Väike-Aasia rannikul, Smürnast loodes ja Mileetost. Doorlaste sisserändamise ajal, 2. aastatuhandel eKr ja pärast seda jäi osa joonlasi Mandri-Kreekasse, ülejäänud rändasid saarte kaudu Väike-Aasia lääne- ja lõunarannikule. Väike-Aasias säilitasid nad tugeva majandusliku ja vaimse ühtekuuluvuse ning ühinesid poliitiliselt Joonia kaheteistkümne linnriigi liiduks. Aioollased asustasid varasel ajajärgul hajusalt kogu Kreekas, eriti Tessaalias ja Boiootias, hiljem aga kaheteistkümne linna liidus Väike-Aasias Aiolises. Aiolis hõlmas Egeuse mere kaldalt Troase, Müüsia ja Lüüdia ning rannikulähedased saared Lesbose ja Tenedose.
Mükeene tsivilisatsioon
pisi|vasakul|Kreeka alad Mükeene tsivilisatsiooni ajastul pisi|Kreeka, [[Väike-Aasia, Lähis-Ida, Assüüria, Elam, ja Egiptuse alad 14. sajandil eKr]]
Mükeene kultuur sai alguse kreeklaste saabumisega Egeuse mere piirkonda 1600. aasta paiku eKr. Kultuur on nime saanud Mükeene linna järgi, mis asus Peloponnesose poolsaarel Argolise maakonna kirdeosas ja oli Mükeene kultuuri keskus. Teised tähtsamad Argolise linnad ja Mükeene kultuuri keskused olid Tiryns, Argos ja Pylos. Mükeene kultuur ulatus kaugelt väljapoole üht maakonda – ka oli Mükeene kultuuri pärane kindlustus Ateenas. Sellele perioodile on iseloomulik Minose kultuuri ehk Kreeta kultuuri mõju Mandri-Kreekale. pisi|[[Hetiidide impeerium (u 1600 eKr–u 1178 eKr) Anatoolias ja Lähis-Ida alad]] pisi|vasakul|Minose kultuuri mõjusfäär mükeenelaste invasiooni ajal pisi|vasakul|Mükeene tsivilisatsiooni aegsed (u 1400–1250 eKr) Kreeka paleeriigid Kreeta Minose tsivilisatsiooni mõju jätkus 15. sajandil eKr, kui kreeklased vallutasid Knossose. Tõenäoliselt kujundasid minoilised mõjud ka Kreekas kujunenud riikluse tüüpi. 14. sajandist alates Mandri-Kreekas esile kerkinud, sageli kindlustatud, lossid olid bürokraatlikult korraldatud majandusega väikeriikide keskused, nagu varasemad Kreeta lossidki. Kõige silmapaistvamad, hiiglaslikest kiviplokkidest laotud nn kükloopilistest müüridest ümbritsetud lossid – Mükeene ja Tiryns – rajati Peloponnesose poolsaarel (Lõuna-Kreekas), varasema Lerna naabruses. Sarnaseid losse ja kindlusi oli mujalgi: Pyloses Peloponnesose lääneosas, Ateena akropolil (kus sellest hilisema ehitustegevuse tõttu suurt midagi pole säilinud), Teebas (kus loss jääb tänapäeva linnakeskuse alla), Orchomenoses ja tõenäoliselt Jolkoses (Põhja-Kreekas Tessaalia maakonnas). pisi|[[Mererahvaste sissetungi ajastu invasioonid]] Egeuse kreeklased suhtlesid tihedalt Süüria-Palestiina rannikulinnade ja Uue riigi aegse Egiptusega. Egiptuse vaarao Amenhotep III lähetas 14. sajandi eKr esimesel poolel Kreekasse tõenäoliselt koguni oma saatkonna, mis külastas muuhulgas Knossost ja Mükeenet. Kreeklaste kontaktid ulatusid ka Vahemere lääneossa, kust tõenäoliselt hangiti eeskätt metalle, Anatoolias puutusid kreeklased kokku Hetiidide impeeriumiga.
Egeuse tsivilisatsiooni langus on osa 12. sajandi eKr paiku alanud ja kogu Vahemeri idaosa tabanud vapustuste ahelast, mis kannab ajalookirjanduses nimetust "mererahvaste sissetung". See tuleneb Egiptuse vaarao Ramses III tekstides ründajate kohta kasutatud nimetusest. "Mererahva" päritolu pole selge. Kõige varem ilmnesid vapustused Kreekas, seejärel ka Anatoolia sisealadel Vahemere idarannikul ja tuues kaasa Hetiidi impeeriumi languse ning purustusi Süüria rannikulinnades, kuni Ramses III väed purustasid rüüstajad Egiptuse piiridel.
Kreekas tabanud purustuste järel jäeti osa losse, Pylos ja Teeba maha. Mükeenes ja Tirynsis aga püsis küllalt jõukas asustus veel sadakond aastat. Kuigi Mükeenes, Tirynsis ja mõnes muuski Kreeka piirkonnas ei toonud nad kaasa tsivilisatsiooni lõplikku langust, saabus lõplik allakäik aga alles 1100.–1050 eKr, mil ka Mükeene ja Tiryns järjekordsete purustuste järel maha jäeti ning nii asustustihedus kui ka materiaalse kultuuri tase langes drastiliselt.
Tume ajajärk
pisi|[[Euboia saar]] Pronksiaja kollapsi murrangulistele sündmustele järgnes varane rauaaeg ehk tume ajajärk umbes 1100 eKr – 800 eKr, millest pole säilinud kirjalikke allikaid ja antud ajajärgu allikateks on arheoloogilised leiud.
12.–11. sajandi katastroofilaine Kreeka aladel tegi Mükeene perioodi riikidele lõpu: keskused-lossid jäeti maha, lineaarkiri kadus käibelt (va Küprosel), ühiskonna sotsiaalne kihistatus ja elanikkonna arvukus vähenes drastiliselt ning varasemad tihedad kontaktid idamaadega vähenesid miinimumini. Ateena ümbruse Euboia meremehed olid peamised ühendusepidajad idamaadega, Euboia saar ja Argose tasandiku (Mükeene ja Tirynsi asupaik) olid toonases Kreekas jõukamad piirkonnad.
Sel ajajärgul kujunesid välja tähtsamad kreeka hõimud ja kreeka asustus laienes Egeuse merel ja Väike-Aasia rannikul. Suur osa ahhailastest asus ümber Egeuse mere saartele, Küprosele ja Väike-Aasia rannikule. Kesk-Kreekas ja Egeuse mere keskosa saartel elasid joonlased, Põhja-Kreekas elasid aioollased. pisi|Kreeka kolonisatsioon [[Väike-Aasia läänerannikule 11.–8.sajandini eKr]] 12.–11. sajandil pärast doorlaste sissetungi paiknesid tähtsamate kreeka hõimude asustuspiirkonnad järgmiselt: ahhailased tõrjuti Peloponnesose põhjaossa (Ahhaia maakond); aioollased asustasid Balkani poolsaare põhjarajoone (Tessaalia), osa Kesk-Kreekast (Boiootia), Egeuse mere Egeuse põhjapoolseid saari (Lesbos jt) ja Väike-Aasia looderannikut (Aiolis); joonlased elasid Kesk-Kreeka idaosas, võttes enda alla Atika maakonna ja Euboia saare, samuti saarestiku kesksed saared (Lemnos, Chios, Samos jt.) ning Väike-Aasia lääneranniku (Joonia); doorlased hõivasid enamiku Peloponnesosest (Argolis, Messeenia, Lakoonika), Egeuse mere lõunapoolsed saared ja Kreeta.
Vastavalt Kreeka hõimude territoriaalsele paiknemisele vastavalt olid levinud ka kreeka keele põhilised dialektid – aioolia, joonia ja dooria dialekt. Pikka aega ei eksisteerinud ühtset kreeka keelt, vaid iga hõim kõneles oma murret. Dialektid olid üksteisega väga sarnased: joonlased, doorlased, ahhailased ja aioollased said üksteisest kergesti aru. Kreeka ühiskeel koinee tekkis hellenismi ajal, kui majanduslikud, poliitilised ja kultuurilised sidemed eri kreeka riikide vahel laienesid ja tugevnesid.
Tsivilisatsiooni uus tõus
pisi|300px|Vana-Kreeka, [[Väike-Aasia, Egiptuse ja Uus-Assüüria alad, 750-625 eKr]]
Tumeda ajajärgu lõpuks peetakse traditsiooniliselt 776. aastat eKr, mil peeti esimesed antiikolümpiamängud. Arheoloogilised leiud näitavad elanikkonna kiiret kasvu 8. sajandil eKr ja mitmel pool arenesid väiksema linna mõõtu asulad, mille seas olid vahest olulisemad Smyrna (tänapäeva Izmir) ja Mileetos Väike-Aasia rannikul, Knossos Kreetal, Chalkída ja Eretreia Euboia saarel, Ateena, Kórinthos ning Argos, Megara Kreeka mandriosas jt.
Homerosele omistatud Lääne kirjanduse alustekstid Ilias ja Odüsseia arvatakse olevat kirjutatud 8. või 7. sajandil eKr. Rajati esimesed tagasihoidlikud savitellistest puusammastega templid (millest silmapaistvaim oli Hera tempel Samose saarel) ja tõusid esile varsti üle-Kreekalise tähtsuse omandanud pühamud Olümpia ja Delphi, kuhu rajati templid hiljem. Spordipidustused-Antiikolümpiamängud kujunesid arhailise perioodi jooksul kogu Hellast (kreeklastega asustatud ala) ühendavaks suurürituseks.
pisi|300px|Vana-Kreeka ja [[Foiniikia kolooniad umbes 8.–6. sajandini eKr]] Antiikaja Foiniikia rajas Vahemere idakaldal palju kolooniaid: esmalt Küprosele ning hiljem mujalegi Vahemere rannikule: tänapäeva Lääne-Liibüa, Tuneesia, Alžeeria, Maroko ja Lõuna-Hispaania rannikule, Baleaaridele, Sardiiniale ja Lääne-Sitsiiliasse. Foiniiklased koloniseerisid Põhja-Aafrika Vahemere-ranniku umbes 1000 eKr ning Kartaagost, mille nad rajasid 800 eKr, sai kiiresti Vahemere maade võimsaim jõukeskus. Foiniiklased said oma võimu alla kogu Aafrika ranniku lääne pool Surti lahte ning saavutasid kontrolli Vahemere-kaubanduse üle.