cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tööstusrobot
1938–1979
1963 – loodi kuue liigendiga Rancho Arm, mis oli mõeldud puudega inimeste abistamiseks.
1968 – Marvin Minsky disainis 12 liigendiga robotkäe, mis oli võimeline inimest tõstma.
1969 – Victor Scheinman leiutas Stanfordi käe, mis oli kuue teljega liigendatud robot. See oli üks esimesi täielikult elektriga töötav ja arvutiga juhitav robotkäsi. Tänu sellele tehnoloogiale avanes võimalus tootjatel kasutada roboteid keevitamisel ja mitmesuguste toodete kokkupanekul. Hiljem müüs Scheinman oma disaini Unimationile.
1975 – Euroopas töötas ASEA välja roboti nimega ASEA IRB, mis oli esimene täielikult elektriliselt juhitav ja Inteli 8-bitist mikroprotsessorit kasutav robot.
1978 – Vicarm ja Unimation andsid koos General Motorsi toega välja PUMA robotkäe, mida algselt kasutati koosteliinidel ning mida robootikateadlased kasutavad siiani.
1979 – OTC Japan andis välja esimese generatsiooni kaarkeevituse robotid.
1980–tänapäev
1980. aastast hakkas tööstusrobotite hulk järjest kiiremini kasvama.
1981 – Takeo Kanade lõi esimese robotkäe, millel olid mootorid otse liigendite külge ühendatud. See tegi roboti palju kiiremaks ja täpsemaks.
1988 – Yaskawa America Inc. tutvustas kontrollsüsteemi Motorman ERC, mis suutis kontrollida kuni 12 telge.
1992 – FANUC ehitas esimese intelligentse roboti prototüübi.
1994 – süsteem Motorman ERC hakkas toetama 21-teljelist liikumist ning kahe roboti sünkroonimist.
Kigoma
Kigoma asub Tanganjika järve ääres Burundi piiri lähedal. Linna geograafilised koordinaadid on.
Tööstusrobot
1980–tänapäev
1998 – süsteem Motorman ERC hakkas toetama 27-teljelist liikumist ning lisati võimalus sünkroonida kuni nelja robotit.
Programmeerimine
Esimestel tööstusrobotitel kasutati programmeerimiseks pikki augustatud paberiribasid (perfolinte).
Tänapäeval on tööstusrobotite programmeerimiseks olemas kolm põhilist meetodit.
Kigoma
Aastal 2002 elas linnas 130 142 inimest.
Tööstusrobot
Programmeerimine
Õpetamisseade (teaching pendant) on kõige levinum robotite programmeerimise viis. See on aastate jooksul palju muutunud, kuid tavaliselt on see seade, mis näeb välja nagu suur kalkulaator. Esimesed seadmed olid suured hallid kastid, kus olid sees magnetlindid. Tänapäeval on need pigem tahvelarvuti moodi. Roboti programmeerimiseks liigutatakse robotit seadme nuppude abil ühest punktist teise ja salvestatakse positsioonid. Kui kogu programm on õpitud, suudab robot ise täiskiirusel ette näidatud punktid läbi käia.
Kigoma
Linnast 6 km kaugusel kagus asub ajalooline kaubalinn Ujiji.
Aastal 1915 valmis raudteeliin Kigoma ja Dar es Salaami vahel. Kigoma sadam on üks Tanganjika järve olulisemaid sadamaid. See on ainuke sadam, millel on raudteeühendus. Laevaühendus on Burundi pealinna Bujumburaga, Kalundu-Uviraga Kongo DV-s, Mpulunguga Sambias ja mitme Tansaania asulaga.
Tööstusrobot
Programmeerimine
Simulatsiooni või ühenduseta programmeerimist kasutatakse selleks, et tagada keeruliste algoritmide korrektset töötamist, enne kui need roboti peale pannakse. Seda kasutatakse ka seisakuaja vähendamiseks ja tootlikkuse suurendamiseks. Ühenduseta programmeerimine lubab robotit programmeerida roboti virtuaalset mudelit ja ülesandeid kasutades.
Demonstreerides õpetamine on intuitiivne viis roboti programmeerimiseks. See meetod sarnaneb õpetamisseadmega, kuid selle asemel et robotit nuppudega liigutada, liigutatakse robotit selle küljes olevate kangide või sensoritega, kuid positsioonid salvestatakse sama moodi roboti arvutisse.
Lateraalsüsteem
Lateraalsüsteem on navigatsiooni ohtude tähistamise süsteem, mille abil tähistatakse faarvaatri või kanali asetuse.
Psühhotroopne aine
Psühhotroopne aine on psühhoaktiivne keemiline aine, mis mõjub (kesk)närvisüsteemile ning võib toimida taju, mõtlemist, emotsioone, käitumist mõjutavana. Muu hulgas võivad psühhotroopsed ained tekitada hallutsinatsioone.
Lateraalsüsteem
Süsteem A
left right Avamere või suurema veekogu poolt väiksema poole vaadatuna:
Süsteem B
left|thumb| B Avamere või suurema veekogu poolt väiksema poole vaadatuna:
Psühhotroopne aine
Psühhotroopsed ained võivad olla legaalsed, näiteks teatud ravimid, või illegaalsed.
Sõna "psühhotroopne" aluseks on vanakreekakeelsed sõnad psychē ('hing') ja tropos ('ümberpööramine').
Psühhotroopse toimega on paljud alkaloidid.
Sünopsis
Sünopsis (kreeka συν - koos, οψις - vaade) on lühikeselt esitatud kokkuvõte, mis koondab vaatlusaluse teema kõik põhipunktid. Paljudel juhtudel viitab sünopsis filmi või raamatu stsenaariumile või mingile muule narratiivile. Tavaliselt käsitlevad sünopsised teemat rohkem sügavuti kui lihtsalt kokkuvõtted, et anda edasi teemast piisav arusaam.
Sünopsis on ka kogumik eri autorite kirjutisi sama asja kohta.
Eesti Entsüklopeediakirjastus
Eesti Entsüklopeediakirjastus (Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS; lühend: EEK) oli Eestis tegutsenud teatme- ja aimekirjanduse väljaandmisele spetsialiseerunud kirjastus. Kirjastus andis välja eesti rahvusentsüklopeediat "Eesti entsüklopeedia".
Eesti Entsüklopeediakirjastuse eelkäija oli Eesti Riikliku Kirjastuse juurde 1963. aastal moodustatud "Eesti nõukogude entsüklopeedia" (ENE) peatoimetus. 1965. aastal läks ENE peatoimetus üle kirjastuse Valgus koosseisu. Ning 18. jaanuaril 1991 moodustati ENE peatoimetuse õigusjärglasena Eesti Entsüklopeediakirjastuse Aktsiaselts.
Ettevõtte konsolideeritud müügitulu oli 2006. aastal 16,3 miljonit krooni ning 2007. aastal 25,4 miljonit krooni, 2006. aastal oldi kahjumis 2,89 miljoni krooniga ning 2007. aastal kasumis 2,12 miljoni krooniga.
2. juunil 2011 kuulutas Harju maakohus välja Eesti Entsüklopeediakirjastuse AS-i pankroti. Pankrotimenetlus aga takerdus, sest kirjastuse viimase kontori omanik Ülemiste City konfiskeeris 9000-eurose üürivõla katteks firma kontoris olnud vara ja müüs maha. Pankrotihaldur Tiina Mitt hindas selle väärtuseks üle 4,3 miljoni euro. Mahamüüdud dokumentide, autorilepingute ja toimetamisel olnud raamatute asukoht on teadmata. Kaotsis on ka osa EE arhiivist, algatati kriminaaluurimine.
Gonsiori tänav
pisi|Gonsiori tänava algus Eesti Kunstiakadeemia endise hoone kõrvalt (2009) pisi|Gonsiori tänava algus, vaade Pronksi tänava ristmikult (2011)
pisi|220px|püsti|Gonsiori tänava algus, vaade Viru Keskusest (2010) pisi|Gonsiori tänava lõpp [[Laagna tee ristmikul]]
Gonsiori tänav kulgeb sirgelt itta. Algusest lõpu poole minnes on tal ühine ristmik Ants Laikmaa tänava ja Maneeži tänavaga (vasakult), Kivisilla tänavaga (paremalt), Villem Reimani tänavaga (vasakult), Raua tänavaga (vasakult), Pronksi tänavaga (risti), Kreutzwaldi tänavaga (risti), Jakobsoni tänavaga (paremalt), Kuhlbarsi tänavaga (paremalt), Laulupeo tänavaga (paremalt), Poska tänavaga (vasakult), Vilmsi tänavaga (risti) ja Vesivärava tänavaga (risti). Gonsiori tänav lõpeb Laagna teel.
Tänav on nimetatud Tallinna raehärra Jakob Johann Gonsiori (1794–1865) auks.
Ajalugu
Tallinna rae ja Eestimaa ülemmaakohtu advokaat Jakob Johann Gonsior omandas 1821. aasta ostis neli kinnistut selle tänava ja Tartu maantee vahel ja alguses, mis praegu asuvad Tallinna Kaubamaja ja Viru keskuse all ja vahel. Gonsiori tänava nimi tuli rahva hulgas kasutusele juba varsti pärast seda.
Ametlikult kinnitati Gonsiori nimi senisele Maksimovi tänavale 1876. aastal. Vana Gonsiori tänav kulges praeguse Gonsiori tänavaga sihiga enamvähem paralleelselt umbes 50 meetrit põhja- ehk Narva maantee pool ja lõppes juba ristumisel Villem Reimani tänavaga.
Eesti SS-leegion
Eesti SS-leegion oli Teise maailmasõja ajal Saksa Riigi Relva-SSi vägedes teeninud eestlastest moodustatud väeüksuste koondnimetus. Relva-SSi välismaa vabatahtlike väeosi käsitleti sakslaste poolt justkui millegi Prantsuse võõrleegioni taolisena – sealt ka nimetus leegion.
Eesti SS-leegioni koondnimetuse all tegutsesid eestlastest moodustatud SS-väeosad augustist 1942 maini 1943. Eesti Leegion või Eesti SS-leegion oli siiski nende väeosade ajakirjanduses esinev nimetus, sellise ametliku nimega sõjaväeosa pole kunagi eksisteerinud.
Mais 1943 formeeriti väeosa Eesti SS-vabatahtlike brigaadiks (SS-Freiwilligen Brigade (Estnisch), mis koosnes juba 6 pataljonist ja tugiüksustest.
SS-leegioni koosseisu kuulus formeerimiskava kohaselt 3 jalaväepataljoni (12 kompaniid) ja tugiüksused.
pisi|Eesti Leegioni vabatahtlikkude registreerimise punkt. September 1942
Leegioni moodustamine, 1942
Kevadel 1941 algas mittesaksa vabatahtlikest koosnevate Relva-SSi üksuste loomine. Eeskätt tulid siin kõne alla nn germaani rahvad, kes olid selleks SS-i juhtkonna jaoks rassiliselt sobivad. Kava luua suuremad eestlastest koosnevad üksused ning nende alusel taastada Eesti armee, tekkis eestlastest ohvitseridel juba 1941. aasta sõjasuvel. Sakslased seisid sellele esialgu otsustavalt vastu, kuid idarindel kantud kaotused sundisid neid oma seisukohti revideerima. Augusti keskpaigaks 1942 jõudsid Saksa riigi- ja SS-i juhi (Hitler, Himmler, Rosenberg) Eesti leegioni loomises kokkuleppele. Olulise tähtsusega oli siinjuures ka see, et Saksa armee alluvuses tegutsevate eesti julgestusgruppide (Sicherungs-Gruppen) sõdurite teenistuslepingud lõppesid 1. septembril 1942 ja Saksa sõjaväe juhtkond oli huvitatud eesti sõdurite edasi võitlemisest.
Tallinna Saksa vägede okupeerimise aastapäeval 28. augustil 1942 teatas Eesti kindralkomissar SA-Obergruppenführer Karl Siegmund Litzmann, et Adolf Hitler on andnud loa moodustada Relva-SS-i alluvuses Eesti Leegion. Litzmann kutsus eesti noori vabatahtlikult leegioniga ühinema. Mehi värvati algul ida- ja politseipataljonidest. Leegion pidi tulema rügemendisuurune ning koosnema kolmest pataljonist (igas neli kompaniid) ja raskegranaadiheitja- ja tankitõrjekompaniist. Leegioni astujate esimene kokkukoondmine toimus Pihkvas. Leegioni väljaõpe toimus Poolas Krakówi lähedal Tatra eelmäestikus asuvas Dębicast umbes 25 km kaugusel asunud väljaõppelaagris (SS-Truppenübungplatze "Heidelager").pisi|Franz Augsberger (vasakul) ja [[Fritz Klingenberg]]
Adolf Hitler andis 29. septembril 1942 ametliku loa Eesti SS-leegioni moodustamiseks 1. oktoobrist 1942 (SS-i Peaameti päevaraamat nr 5960/42, 29. september 1942 ).
Eestlastest ohvitserid (80 meest) saadeti täienduskoolitusele Bad Tölzi SS-sõjakooli. Allohvitseride väljaõppekohaks sai Poseni (Poznan) SS-sõjakool, radistid saadeti Potsdami ja tankitõrjemehed Hollandisse Hilversumi sõjakooli.
Moodustati leegioni 1. rügemendi (1. Estnischen SS-Freiwilligen Regiment) staap koos I pataljoniga. 20. oktoobril 1942 määrati Eesti Leegioni 1. rügemendi ülemaks kolonelleitnant Franz Augsberger ja I pataljoni ülemaks kapten Georg Eberhardt.
1942. aasta lõpus oli Eesti SS-leegionis 969 meest (37 ohvitseri, 175 allohvitseri ja 757 võitlejat), kes 13. veebruaril 1943 andsid sõdurivande.
Leegioni juhtkond ja koosseis
1943. aasta aprillis viidi Eesti SS-leegioni I Pataljon 5. SS-Soomusdiviisi Wiking koosseisu kui Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon Narva (saksa keeles Estnisches SS-Freiwilligen Panzergrenadier Bataillon Narwa).
I pataljon, Pataljon Narva
Kuna Saksa vägedel oli idarindel raske olukord, moodustati 23. märtsil 1943 leegioni 1. pataljonist, mis koosnes põhiliselt leegioni esimestest vabatahtlikest, motoriseeritud pataljon Narva (Estnisches SS-Freiwilligen Panzergrenadier Batallion "Narwa") ning liideti 5. SS-tankidiviisiga Wiking, kus nad vahetasid välja kodumaale siirduva Soome SS-pataljoni. Pataljon Narva saadeti 4. aprillil 1943 Wikingi diviisi koosseisus Ukrainasse, kus lahingväljaõpe kestis veel mitu kuud. Pataljon sai tuleristsed juulis 1943 Ida-Ukrainas Izjumi lähedal Andrejevka küla juures. See lahing oli osa Kurski kaare suurlahingust. 19.–21. juulini ründas neid tankide toetusel kuus Nõukogude jalaväepolku (üle 20 000 mehe ja 115 tanki). Ränki kaotusi kandes lõi pataljon Narva kõik rünnakud tagasi. Lahingu lõppedes suitses eestlaste positsioonide ees üle saja tanki. Pataljon Narva kaotas 76 meest langenutena, sealhulgas pataljoniülema Georg Eberhardti, ning ligi pool koosseisust haavatutena. Saksa väegrupi Süd kontrollkomisjoni akti kohaselt jäi Narva pataljoni ette lahinguväljale maha üle 9000 ründaja laiba ja 113 tanki rusud. Pataljoni Narva võitlejaid autasustati Izjumi lahingu eest 35 II klassi ja 4 I klassi Raudristiga.
12.–19. augustini 1943 osales pataljon lahingutes Hadnitsa juures Harkovi lähedal. Pärast neid lahinguid oli rivvi jäänud kõigest 157 meest. 7. septembril alustati Harkovi juurest taandumist läände, kattes koos Wikingi diviisiga Saksa 8. armee taganemist. 21. ja 22. septembril mindi Tšerkassõ lähedal mööda pontoonsilda üle Dnepri ja jäädi kaitsele jõe läänekaldale.
Pataljon sai korduvalt täiendust. Detsembris 1943 saadeti Debica väljaõppelaagrist täienduseks 500 väljaõpetamata noort, kes polnud sooritanud ainsatki lasku. Jaanuari lõpul 1944 sattus pataljon koos teiste Saksa väeosadega (Saksa 8. armee 11. ja 42. armeekorpus) Tšerkassõ kotti. Kokku jäi piiramisrõngasse 56 000 Saksa poolel võidelnud sõdurit. 16.-17. veebruaril 1944 õnnestus umbes poolel neist kolmes kolonnis liikudes kotist välja murda, kusjuures pataljon Narva liikus vasakpoolse kolonni eesotsas. Läbimurdeteekonna pikkus oli 8–13 km, kuid see tuli läbi teha lahingutega ja lõpuks ületada kitsas ning kiirevooluline raudkülma veega Gnõlõi Tikitši jõgi. Eestlaste kaotused oli rängad, pataljonis jäi rivvi ainult sadakond meest. Ellujäänud saadeti kolmeks nädalaks Poolasse puhkusele, kus pataljon eraldati diviisi Wiking koosseisust ning saadeti ümberformeerimisele. 20. märtsil jõudis pataljon Tallinna (172 Tserkassõ kotist väljamurdnud meest, nendest 35 viimasest, 500-mehelisest täiendusest), kus toimus väeosa pidulik vastuvõtt ja paraad Vabaduse väljakul. Osa lahingutegevuses haavata saanuid evakueeriti lahingupiirkonnast juba varem ja nad liitusid väeosaga pärast paranemist.
Pataljon allutati 20. Eesti SS-diviisile ja saadeti Tallinna ümbrusse formeerimisele ja väljaõppele. Pataljoni Narva tuumikust moodustati 20. Eesti SS-diviisi 20. Üksik SS-jalaväepataljon (20. SS-füsiljeerpataljon) ning formeerimise käigus sai pataljon juurde 600 meest, 300 Kehrast ja 300 Alaverest. 4. juunil 1944 suunati 20. jalaväepataljon Narva rindele.
Kokku kuulus (märtsist 1943 märtsini 1944) pataljoni Narva üle 1400 eestlase.
Eesti SS-vabatahtlike brigaad
Pärast leegioni I pataljoni rindele saatmist jätkati leegioni isikkoosseisu suurendamist eesmärgiga teha sellest rügemendisuurune väeosa. Väeosa täiendati laialisaadetud 33., 36., 39. kaitsepataljoni ja politseipataljoni Ostland isikkoosseisuga.
24. veebruaril 1943 kuulutati Saksa vägede poolt okupeeritud Eestis välja aastatel 1919–1924 sündinud meeste mobilisatsioon Saksa tööteenistusse. Mobiliseerituile anti luba "valida" tööteenistuse ja SS-leegioni astumise vahel. 1943. aastal värvati Relva-SS-i 5002 meest ning leegionis olevate meeste arv ületas leegionis ettenähtud võitlejate arvu. 1943. aasta maiks moodustati uuesti leegioni 1. rügemendi I pataljon ja ka 2. rügement. 5. mail 1943 andis SSi juhtimise peaameti (Relva SSi ülemjuhatus) ülem Hans Jüttner korralduse Eesti SS-vabatahtlike brigaadi formeerimiseks. Brigaad formeeriti pärast Narva pataljoni rindelesaatmist Dębica väljaõppelaagrisse jäänud meeste ja 1943. aasta kevadmobilisatsiooniga Eestist Dębicasse saadetud nekrutite baasil. 27. märtsil 1943 andis Eesti Omavalitsuse juht Hjalmar Mäe korralduse Eesti ohvitseridele ja allohvitseridele astuda vabatahtlikult Eesti Leegioni. Järgnevalt võeti arvele kõik ohvitserid, kes teenisid politseis, Eesti Omavalitsuse asutustes, Omakaitses ja väljaspool avalikku sektorit. 1943. aasta juulis oli neid kokku 221 meest. Esimestena saadeti juuli esimesel poolel leegioni Eesti Julgeolekupolitsei ohvitserid (57st arvelevõetust 31 meest, 18 said ajapikenduse). Juuli keskel andis väegrupi Nord tagalapiirkonna juhataja, kellele muuhulgas allus ka Eesti Omakaitse, korralduse kõigile Omakaitse ohvitseridele, kes olid vallalised ja kuni 29-aastased, astuda vabatahtlikult leegioni. Eesti Julgeolekupolitseis teeninud Eduard Raigi järgi sai leegion ainuüksi politseist ja julgeolekupolitseist 250 ohvitseri ja allohvitseri.
26. oktoobril 1943 kuulutas Eesti Omavalitsuse direktor Hjalmar Mäe välja 1925. aastal sündinud Eesti Vabariigi kodanike otsese mobilisatsiooni leegioni, mille tulemusena see täienes 3375 mehe võrra ning sama aasta 10. detsembril 1924. aastal sündinute mobilisatsiooni. 1944. aasta alguseks oli leeginäride arv tõusnud 11 000 meheni.
1943. aasta oktoobri lõpul seisis ees rindeleminek ning eesti brigaad nimetati 22. oktoobril 1944 ümber 3. Eesti SS-vabatahtlike brigaadiks. 1. ja 2. grenaderirügement nimetati ümber 42. ja 43. grenaderirügemendiks, tugiüksused kandsid numbrit 53 (53. SS-õhutõrjeüksus, 53. SS-tankitõrje pataljon, 53. SS-sidekompanii, 33. SS-tagavarapataljon, 53. SS-suurtükiväe pataljon).
SS-leegionist SS-diviisiks
1944. aasta alguses täiendati SS-leegioni seni Wehrmachtis teeninud saksa sõduritega ja Eesti Politseipataljonide jõududega. Lisaks senisele kahele Eesti SS-brigaadi rügemendile moodustati 658., 659. ja 660. Eesti Pataljonide vabatahtlike ja Wehrmachti pataljonide baasil, kolmas – 47. rügement.
20. Eesti SS-diviis Sileesias
Sügisel 1944. saadeti Saksamaale jõudnud eesti väeosade liikmed väeliigist olenemata Neuhammeri õppelaagrisse Põhja-Sileesias Bunzlau linna lähedal. Lisaks Eesti SS-Diviisi sõjameestele koguti sinna ka lisaks ka omakaitselased, kindralinspektuuri töötajad, piirikaitserügementide võitlejad, politseipataljonlased, tööteenistuslased ja lennuväelased. Neuhammerisse suudeti kokku koguda 11 000 eestlast, lisaks liideti diviisiga ka 2400 sakslast (150 ohvitseri, 750 allohvitseri ja 1600 sõdurit). Väljaõpe laagris pidi kestma pool aastat kuni 1. aprillini 1945, kuid 12. jaanuaril 1945 alanud Punaarmee suurpealetungi tõttu väljaõpe peatati 20. jaanuaril 1945. 22. jaanuaril lahkus laagrist 45. rügement ning järgmisel päeval 46. ja suurtüki rügement. Diviisi allutati 17. armee 8. armeekorpusele ja saadeti hävitama üle Oderi jõe tunginud Punaarmee sillapead Oppelni lähedal. Ägedate lahingute tulemusena suudeti Oderi läänekaldale tunginud Punaarmee sillapead likvideerida. Diviisi komandör Augseberger sai selle eest 8. märtsil Rüütliristi. Kuid märtsi algul võeti 20. diviis koos veel nelja Saksa diviisiga Punaarmee poolt Oppelni all piiramisrõngasse. 16. märtsil sai 20. diviis korralduse piiramisrõngast välja murda. See õnnestuski 19. märtsil Ziegenhalsi juures. Samal päeval langes diviisiülem Augsberger, kelle auto sai tankimürsust täistabamuse. Diviisi juhtimise võttis üle Alfons Rebane. 80%-l diviisi võitlejaist õnnestus kotist välja murda, kuid maha tuli jätta raskerelvad ja autod. 23. märtsil saadeti ellujäänud mehed Bolkenheini juurde ümberformeerimisele. Diviisi uueks ülemaks nimetati senine 26. SS-diviisi (2. Ungari diviis) komandör SS-Oberführer Berthold Maack. 15. aprillil saadeti 17. armee 8. armeekorpusele allutatud diviis uuesti Schönau juures rindele. 20. aprillil saadeti diviis Tšehhoslovakkia piiril asuvasse mägisesse Goldberg-Hirschbergi piirkonda, kus viibiti sõja lõpuni mais 1945. Seal rindelõigus käis vaikne positsioonisõda, kus ei toimunud enam suuremaid lahinguid.
Sõja lõpp ja vangilaagrid
Väiksem üksus, mida juhtis Alfons Rebane, taganes piki tänapäevast Saksa-Tšehhi piiri, kus elas saksakeelne elanikkond. Neil õnnestus ületada Elbe jõgi ja jõuda välja ameeriklasteni. Taanis asunud 20. diviisi tagala- ja väljaõpperügement alistus mais 1945 Briti vägedele. Kokku oli Saksamaal Briti okupatsioonitsooni sõjavangilaagrites 3000–4000 eestlast. 7. märtsil 1946 nad kõik vabastati. Ameeriklaste tsoonis oli umbes 700–800 eestlasest sõjavangi. Nad vabastati 1946. aasta jooksul. Prantsuse tsoonis oli vangis umbes 300 eesti sõdurit. Üle 100 neist anti üle Nõukogude Liidule (mitmed läksid ka vabatahtlikult, lootes koju jõuda). Viimane eestlasest sõjavang Prantsuse tsoonis vabastati 1946. aastal. Nõukogude vägede kätte langes vangi umbes 5000 20. diviisi sõdurit. Pärast Nõukogude sõjavangilaagrites viibimist saadeti nad nn filtratsioonilaagritesse. Sealt suunati nooremad mehed NKVD tööpataljonidesse ning paljud ka Siberis ja Põhja-Venemaal asuvaisse vangilaagritesse. Enamik neist vabanes 1950ndatel pärast Stalini surma.
1. oktoobril 1946 kuulutas rahvusvaheline sõjatribunal Nürnbergis kuritegelikuks SSi ja kõik temaga seotud organisatsioonid (sealhulgas Waffen-SSi), väljaarvatud nn. SS-i ratsaüksused. Samas määrates kindlaks kuritegelikku organisatsiooni kuuluvate isikute ringi, jättis ta sealt välja isikud, kel polnud aimu organisatsiooni kuritegelikest eesmärkidest või tegudest, samuti need, kes olid sinna sundmobiliseeritud.
1948. aastal võttis USA kongress vastu nn DP-de seadus (DP-Act), mille alusel said Saksamaal lääneliitlaste okupatsioonitsoonide põgenikelaagrite (DP, displaced persons – ümberasustatud isikud) laagrite) elanikud ümber asuda USAsse. Esialgu oli segadust endiste Waffen-SSis võidelnud eestlastest-lätlastest sõduritega. 1. septembril 1950 võttis USA DP-de komisjon (tollases tõlkes Elamiskohast Pagendatud Isikute Komisjon) Washingtonis vastu otsuse: "Balti Waffen SS väeosi (Balti leegionid) tuleb vaadelda nii eesmärgilt, ideoloogialt, tegevuselt ja osavõtutingimustelt lahusolevaid ning Saksa SS-ist erinevaid väeosi ja sellepärast ei pea komisjon neid Ühendriikide valitsusele vaenulikuks nagu märgitud parandusena pagendatud isikute seaduses, lõik 13."
Kokkuvõte
Saksa sõjaväes käis üle 70 000 eesti mehe, neist umbes 20 000 vabatahtlikku ja 50 000 mobiliseeritut. Langes üle 20 000 mehe. Ainuüksi 1944. aastal langes 10 000 – 12 000 meest. (Hannes Walteri andmeil langes Teises maailmasõjas kokku 14 600 meest).
Taavi Peetre
Taavi Peetre (5. juuli 1983 Hiiumaa – 11. september 2010 Tamula järv) oli Eesti kergejõustiklane (kuulitõukaja).
6. juulil 2010 Viljandis Kuldliiga etapil tõugatud isiklik rekord 20.33 on Eesti kõigi aegade teine tulemus. Pikka aega püsis isikliku rekordina 6. augustil 2004 Riias Balti matšil tõugatud 20.30. Eesti rekord on 20.53 ja selle tõukas 1979. aastal Ungaris Heino Sild.
Taavi osales Ateena olümpiamängudel kuulitõuke kvalifikatsioonivõistlusel. Isiklike rekordite võrdluses oli Peetre 39 kuulitõukaja seas 30. kohal. Võistluse lõpuprotokollis kuulus talle 26. koht tulemusega 19.14. Viimasena pääses lõppvõistlusele tulemusega 20.04. Kvalifikatsiooninorm oli 20.40.
Pekingi olümpiamängudel sai ta kuulitõuke kvalifikatsioonivõistlusel tulemuse 19.57. See andis 26. koha, millega lõppvõistlusele ei pääsenud.
Isiklikku
Taavi Peetre oli 192 cm pikk ja kaalus 112 kg.
Peetre oli pärit Hiiumaalt Putkaste külast.
Taavi kuulus Tartu Ülikooli Akadeemilisse Spordiklubisse ja treenis Aleksander Tammerti juhendamisel. Varem on Peetret juhendanud ka Ants Kiisa.
Peetre oli kirglik kalamees.
Rovigo provints
Rovigo provints on provints Itaalias Veneto maakonnas. Provintsi keskuseks on Rovigo linn.
Provintsis asub Po delta ja Adria linn, mille järgi Aadria meri nime on saanud.
Haldusjaotus
Rovigo provints jaguneb 50 omavalitsusüksuseks (comune).
Suurima elanike arvuga vallad
Rovigo provintsi suurima elanike arvuga omavalitsusüksused on järgmised.
Alo Hoidre
Alo Hoidre (aastani 1935 Horn, õieti Aleksander; 26. jaanuar 1916 Petrograd – 2. oktoober 1993 Tallinn) oli eesti maalikunstnik, raamatuillustraator, graafik.
Elukäik
Sündinud Venemaal, kolis 1920 koos perega Tallinna ning käis 18. algkoolis. Aastatel 1933–1937 õppis Riigi Kunsttööstuskoolis litograafiat ja 1938–1941 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas graafikaeriala. Mobiliseeriti 1941. aastal Punaarmeesse ning võttis Eesti laskurkorpuse ridades osa lahingutest Velikije Luki all. Demobiliseeriti 1943. aastal. Sai stipendiumi õpinguteks Moskvas ja Leningradis. Naasis Tallinna 1944. aastal. Oli ajalehe Sirp ja Vasar kunstiosakonna juhataja. Aastatel 1944–1982 oli Eesti Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud.
Looming
Viljeles nii vaba- kui ka raamatugraafikat, tehnikaist valdas meisterlikult litograafiat; maalijana eelistas tempera- ja õlimaali. Osales arvukalt nii Eesti kui ka üleliidulistel näitustel, sealhulgas ka mainekatel Tallinna graafikatriennaalidel.
Sõjast naasnuna pühendus Hoidre raamatugraafikale ning sõja- ja tööstustemaatilisele vabaloomingule.
Alo Hoidre "Rehepeks" on ühtaegu autori tuntumaid töid kui ka ajastut erakordselt täpselt illustreeriv. Ebatõeline ning helge on asendunud mustvalge ausa vaatega tööle, mis õilistab inimest. Hoidre sammub siin sellel õhukesel piiril, mis eraldab poliitilist kohustust tööteema kujutamisel ning argise ülistamist. Paratamatus elada oma ajas on siin küll aimata, kuid Hoidre sisemine veendumus lihtsate inimeste kujutamisel samavõrd.
1951. aastal osales Alo Hoidre koos Ott Kangilaski, Richard Sagritsa, Richard Kaljo, Edith Parisega Fr. R. Kreutzwaldi "Kalevipoja" illustreerimisel. Eesti NSV 10. aastapäevaks ilmunud suurejoonelisust taotlenud väljaande kujundamisel kasutati tol ajal väga soositud ja levinud kollektiivse töö meetodit. Vahetiitlid ja vinjetid valmistas Richard Kaljo, vahetiitlite ornamentaalse kujunduse tegi Edith Paris. Järjekordne "Kalevipoja" uustrükk avaldati Fr. R. Kreutzwaldi 150. sünniaastapäeva puhul ilmunud viieköitelises teoste sarjas 1953. aastal koos eelnevalt mainitud kunstnike illustratsioonidega.
Hilisemas loomeeas, olles tagasi tõmbunud tellimustöödest ja pedagoogipraktikast kunstiinstituudis, avaldus Hoidre maalijaisiksus hedonistlikes elurõõmsates kompositsioonides. 1980. aastatel ja 1990. aastate algul katsetas kunstnik erinevaid materjale ja tehnikaid, maalides lõuendi kõrval vaskplaatidele, kartongile ja puule abstraktseid maale ja kollaaže peamiselt enda jaoks, katsetades abstraktse kunsti erinevaid võimalusi. Maalitehniliselt ületas ta kõik endale seni seatud piirid, kasutas ootamatuid võtteid ja materjale. Aktiivsest elust tagasi tõmbunud kunstniku loodu seas leidub tõelisi maalilisi pärleid. Hoidre hilisloomingu koloriit on küllastatult rikkalik ja sügav, teemad inimeksistentsi põhiprobleeme uurivad. Maalide pealkirjad olid kõnekad: "Kirgastumine", "Selginemine". 1971. aastal valminud töö "Selgimine" on avamänguks 1990. aastate algul saabunud tunnustusele, mis tõi kunstnikule ka Kristjan Raua preemia.
Õpilased
Alo Hoidre õpilased: kunstnikud Siima Škop, Maret Olvet,
Alexander Gordon
Alexander Gordon, Auchintouli laird (vene k Александр Гордон; 27. detsember 1669 vkj. – juuli 1752 ) oli Šotimaalt pärit sõjaväelane Peeter I teenistuses.
Elulugu
Alexander Gordon sündis Šotimaa kuninga James VII aegse Šotimaa Õiguskolleegiumi senaatori ja Auchintouli laird Alexander Gordoni (surn. 1710) ja Isobel Gray vanima pojana.
Ta oli kooli lõpetanult 14-aastane kui isa saatis ta Pariisi õpinguid jätkama. Sõjaväekarjääri alustas Kuulsa revolutsiooni järel 1688. aastal kui liitus kadetina ühte James VII loodud kompaniiga, mille ülesandeks oli aidata Prantsusmaa kuningat Louis XIV Üheksa-aastase sõja lahingutes Kataloonias. Eduka sõjamehena kahes lahingus osalenud Gordonile andis Prantsusmaa kuningas kapteni auastme. Lõpetanud karjääri Prantsusmaa sõjaväes, kolis ta tagasi koju ning elas kuni 1692/1693. aastani isa juures.
Seejärel siirdus ta Venemaale, kus tutvus Vene vägede ülemjuhataja kindralleitnant Patrick Gordoniga, kes tutvustas teda Peeter I-le, mille järel tõusis Gordon peagi auastmelt majoriks ning seejärel kolonelleitnandiks ja ka polgukomandöriks.
1696. aastal võttis ta osa Azovi vallutamisest ja mitmetest kokkupõrgetest tatarlaste vastu.
1700. osales ta polgukomandörina Narva lahingus, langes sõjavangi ja viidi Rootsi, kus ta viibis mõned aastad, kuni 1708. aasta veebruaris vahetati venelaste kätte Erastvere lahingus Liivimaal vangi langenud Rootsi rügemendi ülema kolonel Gustaf Eneskjöldi vastu. Vabanedes astus uuesti Vene armee teenistusse ja tsaar ülendas ta brigaadikindraliks ja peagi ka kindralmajoriks.
Indrek Erm
Indrek Erm (sündinud 16. juulil 1965 Jõhvis) on eesti arhitekt.
Alexander Gordon
Elulugu
Põhjasõjas osales ta veel 21. oktoobril 1708 (vkj.) Desna (Disna) jõge ületada soovinud Rootsi vägede takistamisel, kes soovisid ühineda pooli vahetanud Hetman Ivan Mazepa vägedega, kuid laskemoona ja teiste varude lõppemise tõttu sai feldmarssal Boriss Šeremetevilt, kes ise asus põhivägedega Verowich`is, korralduse tagasi tõmbuda. Nendes sündmustes hukkus Vene poolel umbes 800 ja sai haavata 900 sõdurit, Rootsi kaotusteks arvutati ligi 2000 meest. Gordon süüdistas enda laskemoonaga varustamata jätmises vürst Aleksandr Menšikovi, kellel oli vimm tema vastu ja tõenäoliselt tahtis sellega teda tsaari silmis maha teha.
Indrek Erm
Arhitektuurialase kõrghariduse omandas Indrek Erm Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi arhitektuuriteaduskonnas aastatel 1986–1991. Aastal 1992 täiendas ta end Virginia Polütehnilises Instituudis (Virginia Polytechnical Institute and State University, USA).
1989–1992 töötas Indrek Erm riiklikus projekteerimisinstituudis Eesti Maaehitusprojekt. 1992–1996 töötas ta Arhitektuuribüroo Künnapu & Padrik AS-is. Aastatel 1996–2000 töötas Indrek Erm arhitektuuribüroos Urbel ja Peil OÜ. Alates 2000 aastast töötab ta arhitektuuribüroos Emil Urbel OÜ.
Alexander Gordon
Elulugu
Hiljem saadeti ta Transilvaaniasse abistama prints Ragotskyt Austria valitsejate Habsburgide vastu, kuid 1711. aastal asendati sealsed valitsejad Austria kuberneridega ja Gordon pöördus tagasi Poola, kus sai teate oma isa surmast. Ta palus ennast vabastada Vene sõjaväeteenistusest, et pöörduda abikaasaga tagasi Šotimaale võtmaks enda valdusse oma isa Achintouli mõis.
Indrek Erm
Indrek Ermi tuntumad tööd on Aaviku elurajoon, Rocca al Mare kool ja Nordea büroohoone Tallinnas Liivalaia tänaval. Lisaks nendele on Indrek Erm koostöös Emil Urbeliga mitme uusfunktsionalistliku elamu autor. Rocca al Mare kooli ja Aaviku elurajooni projekteerimise eest on Indrek Erm pälvinud Eesti Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali aastapreemiad vastavalt aastatel 2000 ja 2003. Miidurannas asuv villa tunnistati 2003. aasta parimaks betoonehitiseks.
Alexander Gordon
Elulugu
Pärast Šotimaale naasmist sai Auchintouli lairdiks, ostis endale veel Laithersi ja Aberdeenshire maavaldused, saades sealseks paruniks ning elas kord Aberdeenis ja vahest ka Edinburghis.
1715. aastal osales ta John Erskini (inglise John Erskine, 6th Earl of Mar) teenistuses kindralleitnandina Jakobiitide ülestõusu Sheriffmuiri lahingus (vt Battle of Sheriffmuir), mille järel süüdistatuna riigireetmises pääses karistusest, muutes oma nime Thomas Gordoniks ning varjates ennast Highlandis ja sellega külgnevatel saartel. 1717 põgenes koos Seaforthi markiiga (inglise William Mackenzie, 5th Earl of Seaforth) Prantsusmaale, kus talle veel 1724. aastal pakuti kindralleitnandina sõjaväeteenistust Hispaanias, millest aga loobus ja 1727. aastal tagasi Šotimaale läks.
Alexander Gordon suri juuli lõpus 1752. aastal ja maeti 5. augustil oma isa matmispaika Marnochi kirikuaeda (šoti Marnoch kirk), mõne miili kaugusele nende Auchintouli majast ja Aberchirderi külast.
Teosed
Gordon on tuntud ka raamatu "Venemaa imperaatori Peeter Suure ajalugu" järgi.
Geórgios Papandréou
pisi Geórgios Papandréou (18. veebruar 1888 – 1. november 1968) oli Kreeka poliitik, kolm korda peaminister: 26. aprillist 1944 kuni 3. jaanuarini 1945; 8. novembrist 1963 kuni 30. detsembrini 1963 ja 18. veebruarist 1964 kuni 15. juulini 1965.
Papandréou sündis Lõuna-Kreekas Kaléntzi linnas. Poliitikasse siirdus noorelt. Teda toetas liberaalne poliitik Elefthérios Venizélos, kelle toel sai Papandréoust pärast Balkani sõda 1912 Lesbose kuberner.
Esimese maailmasõja ajal, kui Kreeka valitsust läbisid pidevad poliitilised kriisid, oli Papandréou oma endise toetaja Venizelose üks lähedasemaid liitlasi saksameelse kuninga Konstantin I vastu. Kui Venizelos oli sunnitud Ateenast põgenema, saatis Papandréou teda Kreetani, siis pöördus tagasi Lesbosesse, kus mobiliseeris kuninga vastaseid ja kogus toetust Venizelose loodud britimeelsele valitsusele Thessalonikis.
Teise maailmasõja puhkedes, kui Kreeka okupeeriti teljeriikide poolt, ühines Papandréou Kairos asunud Kreeka eksiilvalitsusega. 1944–1945 oli ta selle valitsuse peaminister. 1940. aastate teisel poolel (1946–1952), kui Kreekas toimus kodusõda, kuulus ta mitme valitsuskabineti koosseisu.
1951–1963 oli Papandréou opositsioonis. 1961 asutas ta liberaalse Kreeka keskpartei koos endiste Venizelistidega ja mõnede pettunud konservatiiviga. Tema partei võitis 1963. aastal toimunud valimised.
Isiklikku
Ta abiellus poolatar Sofia Mineikoga ja neil sündis 1919 poeg Andréas.
Coswig
Coswig on kahe Saksamaa linna nimi:
Szekszárd
Szekszárd on komitaadi õigustega linn Ungaris, Tolna komitaadi ja Szekszárdi kreisi keskus.
Ott Raun
Ott Raun (sündinud 19. juulil 1940 Tallinnas) on eesti proosakirjanik, luuletaja ja ajakirjanik.
Szekszárd
Linna on esmamainitud 1015. aastal.
Ott Raun
Looming
Raun on välja andnud kuus luulekogu ("Hobusel on täna sünnipäev" 1973, "Silmlill" 1996, "Kaheks saa" 2002, "Kummelilõhn kirikus" 1991, "Alraun" 2005, "Iseenese väljanäitus" 2010), kolm romaani ("Kõrvaltegelased" 1990, "Kuningas, kes tahtis olla narr" 1995, "Test" 2000), artiklivalimiku "Vaikne eestlane" (1998), muinasjuturaamatu "Kass nimega Inimene" (2015) ning mälestusteraamatud "Vaimu vend" (2015) ja"Tuba number kaheksa" (2016).
Szekszárd
Szekszárd on väikseima elanike arvuga linn, mis on komitaadi keskus.
Ott Raun
Liikmesus
Ta on Eesti Kirjanike Liidu liige 1992. aastast, Eesti Arhivaaride Ühingu liige ning kirjandusrühmituse Wellesto liige ja üks selle asutajaid.
Szekszárd
Szekszárdis on sündinud Mihály Babits.
pisi|tühi|Szekszárd
Ott Raun
Isiklikku
Ott Raun on filmimees Mart Rauni ja arhitekt Anu Rauni isa.
Ta on bibliofiil Vallo Rauna vend.
Valentina Matvijenko
pisi|Valentina Matvijenko Valentina Ivanovna Matvijenko (vene Валенти́на Ива́новна Матвие́нко; sündinud 7. aprillil 1949 Šepetivkas Hmelnõtskõi oblastis Ukraina NSV-s) on Venemaa poliitik (Ühtse Venemaa liige), alates 21. septembrist 2011 Venemaa Föderatsiooninõukogu spiiker.
Aastatel 2003–2011 oli ta Peterburi kuberner.
Elukäik
Lõpetas 1972. aastal Leningradi Keemia- ja Farmakoloogiainstituudi, 1985. aastal NLKP Keskkomitee Ühiskonnateaduse Akadeemia ja 1990. aastal Välisministeeriumi Diplomaatide Akadeemia.
Nõukogude organites
Alates 1972. aastast tegi Matvijenko komsomoli- ja parteitööd Leningradi linna ja oblastis ja tõusis 1984. aastaks Leningradi Komsomoli esimeseks sekretäriks.
Diplomaadikarjäär
Aastatel 1991–1998 töötas ta diplomaadina, olles Venemaa Föderatsiooni suursaadik esmalt Maltal ja seejärel Kreekas.
Venemaa võimuorganites
1998. aasta majanduskriisi käigus kutsus Matvijenko välisteenistuse päevil välisministrina tema ülemuseks olnud peaminister Jevgeni Primakov Matvijenko asepeaministriks. Matvijenko ülesandeks oli selles ametis vähendada väljamaksmata palkade hiigelkoormat. Matvijenko jäi asepeaministriks ka Sergei Stepašini, Vladimir Putini ja Mihhail Kasjanovi juhitud valitsustesse.
2000. aastal püüdis ta kandideerida Peterburi kubernerivalimistel Vladimir Jakovlevi vastu, kuid loobus madala toetuse tõttu.
2003. aasta märtsis määras president Putin Matvijenko oma eriesindajaks Loode föderaalringkonnas.
2003. aasta 5. oktoobril võitis Matvijenko teises voorus ennetähtaegsed Peterburi kuberneri valmimised, mis korraldati seoses eelmise kuberneri Vladimir Jakovlevi nimetamisega Venemaa peaministri asetäitjaks. Matvijenko käsutuses oli peaministri toetus ja administratiivne ressurss. Matvijenko sai esimeses voorus 48,7 ja teises 63,2% häältest. Vastaskandidaadiks olnud senine asekuberner Anna Markova süüdistas teda ja Putinit valimisreeglite rikkumises.
6. detsembril 2006 saatis Matvijenko tollasele Venemaa presidendile Vladimir Putinile avalduse palvega end ametist vabastada, kuid Putin määras ta ilma valimisi korraldamata uueks ametiajaks kuberneriks.
2008. aasta aprillis kiitis Levada keskuse andmetel Matvijenko tegevuse kubernerina heaks 35% linnaelanikest, sestsaadik langes toetus aga pidevalt ja 2011. aasta juunis oli toetusprotsent vaid 18.
Kandideerimine Föderatsiooninõukogu esimeheks
2011. aasta suvel sündis Venemaa võimuringkondades otsus pakkuda kubernerina populaarsust kaotanud Matvijenkole Venemaa Föderatsiooninõukogu esimehe kohta ja leida talle kuberneri ametikohal asendaja. Ettepanekuga Matvijenko nimetamisest Föderatsiooninõukogu etteotsa tulid presidendi ja kuberneride kohtumisel välja Baškortostani juht Rustem Hamitov ja Tšetšeenia valitseja Ramzan Kadõrov. President Dmitri Medvedev toetas neid.
Pärast kaalumist Matvijenko nõustus. Esmalt oli tal aga vaja saada Föderatsiooninõukogu liikmeks. Et olla valitav Föderatsiooninõukokku kandideeris ta erakorralistel valimistel augustis korraga kahte Peterburi rajooninõukogusse.
Peljates opositsiooni vastutegevust väitis ta algul, et kandideerib ühes rajoonis, kuid vahetas salaja kandideerimispiirkonda pärast registreerimistähtaja möödumist ja tagas nõnda selle, et tal ei tulnud konkureerida tegelike opositsioonikandidaatidega. Nii said tema vastaskandidaatideks garderoobivalvur, raudteetööline, töötu ja kaks vähetuntud võimupartei Ühtne Venemaa liiget.
Matvijenko sai mõlemas piirkonnas, kus ta kandideeris, enam kui 90% häältest. Opositsioon süüdistas võime võltsimises. Samuti osutati sellele, et Matvijenko registreeriti kandidaadiks peale tähtaegade möödumist, vastaskandidaatel aga ei lastud end üles seada. Matvijenko vastu agiteerinud Boriss Nemtsov arreteeriti.
Rajooninõukokku valituna astus Matvijenko kuberneriametist tagasi.
Schönau-Berzdorf
Schönau-Berzdorf on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis Schönau-Berzdorfi vallas.
Valentina Matvijenko
Kandideerimine Föderatsiooninõukogu esimeheks
21. septembril 2011 valiti Matvijenko 140 poolthäälega Föderatsiooninõukogu spiikriks. Üks saadik jättis hääletamata.
Märtsis 2014 lisasid USA ja Kanada Matvijenko isikute nimekirja, kes said viisakeelu ja kelle varad vastavates riikides külmutati seoses tema osalusega Krimmi annekteerimises.
Isiklikku
Valentina Matvijenko valdab saksa ja inglise keelt. Abielus. Tal on poeg Sergei Matvijenko (sündinud 1973), kes 2007. aasta juunis juhtis Vneštorgbanki tütarettevõtet ning omab olulise osa Peterburi Bank Sankt-Peterburgi aktsiatest.
Alfons Rebane
Alfons Vilhelm Robert Rebane ( Valga – 8. märts 1976 Augsburg, Saksamaa) oli Eesti (leitnant, 1933) ja Saksamaa (kolonel, 1945) sõjaväelane.
Teise maailmasõja ajal oli ta mitmete Saksa juhatusele alluvate eesti väeosade ülem. Rebane osales oma väeosadega enamikus otsustavates Eesti kaitselahingutes alates Narva lahingust kuni Eesti mahajätmiseni.
Rebase sõjaväeline teenistuskäik algas 1920. aastatel, ohvitseriks sai ta aastal 1929. Pärast Nõukogude okupatsiooni ja Suvesõja algust astus ta Saksa sõjaväkke. Rebane sai tuntuks Idarindel 658. Eesti Pataljoni ülemana. Sõjamehetee käigus õnnestus Rebasel välja murda 13 piiramisrõngast.
Eesti kaitselahingute algusest jaanuaris 1944 pidas Rebane lahinguid Krivasoos, Narva jõel, Mummassaares, Emajõel, Paide ümbruses ning hiljem Oppelni piirkonnas, kus viis Eesti Diviisi piiramisrõngast välja. Ta oli koos Léon Degrelle'iga üks kahest välismaalasest, kes Relva-SS-i koosseisus teenis välja Raudristi Rüütliristi tammelehtedega. Seda peetakse üheks kõrgemaks sõjaliseks autasuks, mille eestlane on kunagi saanud.
Pärast sõda osales Rebane Briti luure töös. Tema katsed Eestis metsavendi toetada ja varustada ebaõnnestusid. Pärast surma maeti ta auavalduste saatel Augsburgi, kust ta põrm toodi 1999. aastal Tallinna Metsakalmistule.
Perekond
Rebase suguvõsa pärineb Valga lähedalt Tahevast, kus elas ta vanaisa Hans Rebane, Taheva mõisa peaaednik, koos lätlannast abikaasa Marinaga. Neil oli kuus last: pojad Julius, Richard, Vilhelm ja Robert ning tütred Amanda (kuulus Riia ooperilaulja) ja Laura. Sajandi lõpul kolis Hans perega Valka, kus elas aadressil Mäe 21. Vanaisa kasvatas juurvilja ning müüs seda Valga turul ja linna kauplustes.
Lapsepõlv
Sügisel 1911 suri Alfonsi ema Helene tuberkuloosi. Enne seda oli ta palunud oma õde Olga Veronika Redelit, et see võtaks pärast Helene surma Alfonsi enda kasvatada. Olga tühistas oma kihluse ja abiellus aastal 1912 Robert Rebasega. Neil sündis tütar Astrid Rebane (20. august 1915 – 18. mai 2008). Alfons kutsus Olgat kogu elu emaks ja Astridit õeks.
Aastal 1920 kolis Robert Rebase perekond Narva, kus ehitas endale Jaama tänavale maja. Robert töötas raudteelasena ja sai mõne aastaga Narva raudtee kaubakontori ülemaks. Alfons ja Astrid asusid õppima Narva Vene Gümnaasiumi, et omandada vene keel. Alfons valdas võõrkeeltest juba läti ja saksa keelt. Narva gümnaasiumis tutvus ta Agnia Sahharovaga (eestistatult Soomets) (30. märts 1907 – 3. aprill 1980), kellega abieellus.
Juba noorena oli Alfons Rebane kindel, et tahab sõjaväelaseks saada. Teismelisena armastas ta väga omatehtud papist sõduritega sõjamänge mängida. Kui kasuema püüdis talle klaverit õpetada, loobus Alfons sellest väitega, et klaverit ei saa lahingusse kaasa võtta.
Teenistus Eesti ja Nõukogude Liidu sõjaväes
29. augustil 1926, pärast Narva gümnaasiumi lõpetamist, asus Rebane õppima Tondi sõjakooli. Seal läbis ta kadettide kolmeaastased kursused. Aastal 1929 lõpetas ta sõjakooli I järgu diplomiga jalaväe erialal ja ülendati nooremleitnandiks.
Alfons Rebane sai oma esimeseks töökohaks Tapal asuva 1. Soomusrongi Rügemendi, kus teenis kuus aastat soomusrongil Kapten Irv.
26. oktoobril 1931 abiellus Rebane Agnia Soometsaga. Noorpaari laulatus toimus Narvas Peetri kirikus. Järgmisel päeval toimus pulm edasi soomusrongis.
24. veebruaril 1933 ülendati Rebane leitnandiks.
Aastal 1935 lähetati Rebane Kaitseliidu Sakala Malevasse instruktoriks. Rebasele olevat maksnud teenistuskoha kaitseväes tema abikaasa Agniaga seotud juhtum. Seda on oma mälestustes kirjeldanud major Johannes Jalaki tütar Inge Kangur:
Sakala malevas oli instruktorite peamiseks ülesandeks treeningute juhtimine ja võistluste korraldamine. Rebase põhiline tegevusala oli laskealase töö juhendamine. Igal aastal korraldas ta 50–60 võistlust, sealhulgas Kaitseliidu esivõistlusi, kohtumisi malevkondade ja teiste Eesti malevate vahel, sageli ka Läti meeskondadega.
Rebane oli üks maleva parimaid täpsuslaskureid. Ohvitseride võistluses täiskaliibrilisest püssist lastes oli ta 1937. aastal 130 silmaga esimene ja lahinglaskmises 284 silmaga kolmas. 1938. aastal oli ta küttide võistlusel täiskaliibrilisest püssist lastes esimene 514 silmaga.
Rebane oli arvatud laskurmeeskonna koosseisu, kes tuli 1937. aastal Helsingis vabapüssi laskmises maailmameistriks ja võitis Argentina karika. Haigestumise tõttu jäi Rebane võistluselt kõrvale.
1937. aastal avati Rebase eestvedamisel Viljandis üks Eesti eeskujulikumaid, 300-meetrise distantsiga Männimäe lasketiir.
Aastal 1939 määras Sõjaministeerium Rebase Lihula komandandiks ja sideohvitseriks, et pidada sidet ja korraldada suhteid seal asunud Punaarmee osadega. Seal oli Rebasel esimest korda võimalus tutvuda Punaarmee lahingkorra, isikkoosseisu ja relvastusega.
Pärast Kaitseliidu likvideerimist juunis 1940 viidi Rebane 1. augustil 1940 üle Tallinna sealse Auto-Tankirügementi kergetankirühma ülemaks.
22. Eesti Territoriaalses Laskurkorpuses teenimise ajal olevat Eesti NSV RJK rehabiliteerimisgrupi töötaja Valdur Timuski väitel nõukogude riikliku julgeoleku sõjaväeline vastuluure värvanud Alfons Rebase salajaseks kaastöötajaks (vt ka Ain Mere). See on vale, sest tegelikult pole Rebane kunagi 22. Eesti Territoriaalses Laskurkorpuses teeninud.
25. septembril 1940 sündis Rebase ja Agnia ainus laps Tiiu, kuid ta suri järgmisel päeval. Rebane on väitnud, et Tiiu vaim kaitses teda hilisemates lahingutes.
25. oktoobril saadeti Rebane erru. Seejärel töötas ta 1941. aasta maini Lasnamäel ehitustöölisena.
Metsavend
Mais 1941 läks Rebane Virumaale metsavennaks. Paar kuud hiljem, pärast Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahelise sõja puhkemist sai ta üheks metsavendade juhiks Kavastu partisanide laagris.
Loobu lahing
Juuli lõpul organiseeris Rebane Loobu metsavaheteel Punaarmee kolonnile eduka varitsuse. 28. juulil ründasid 15 metsavenda tema juhtimisel Tallinna–Narva maanteel Loobu metsas punaste autovoori. Metsavennad olid Vihula ja Aaspere valdadest. Maantee tõkestati teele langetatud palkidega. Kui Nõukogude voor peatus, avasid metsavennad tule. Kaks bussi lasti kraavi. Punastel oli langenuid ja haavatuid. Metsavennad taandusid.
Saksa sõjaväkke astumine
7. augustil vallutasid sakslased Aaspere ja 8. augustil Vihula valla. 8. augustil organiseeris Rebane Aaspere Omakaitse, kuhu algul astus 120 meest. Neil oli korralik relvastus, mis oli saadud Vene sõjaväelastelt ja langenutelt.
11. augustil sai Rebane kohapeal moodustatud Virumaa Omakaitse ülemaks. 1. septembril astus ta Wehrmachti teenistusse. Ta määrati Rakveres moodustatud 184. Eesti Julgestusgrupi alla kuuluva kuid eraldi tegutseva ja 18. armee eriülesandeid täitva 15. kompanii ülemaks.