Lev_Mõškin
Skaftõmov
Mõškinit tutvustatakse elurõõmu, rõõmsa maailmataju ja õnnelikkuse kaudu. Esimesel Peterburi-päeval Jepantšinite juures räägib ta oma elu kohta Šveitsis: "Ma olin muide peaaegu kogu aeg väga õnnelik." Nagu ütles Aglaja, oskas ta olla õnnelik. See nõuab erilist siseelu seisundit ja vaimu hoiakut. "Alguses mul lihtsalt polnud nukker olla; hakkasin kiiresti paranema; pärast sai mulle iga päev kalliks, ja mida edasi, seda kallimaks, nii et ma hakkasin seda tähele panema. Läksin magama väga rahulolevana, ja tõusin üles veel õnnelikumana." Jutuajamisest selgub, et Mõškin suhtub elusse armastusega. "Alguses, päris alguses ... tekkis mul suur rahutus. Aina mõtlesin, kuidas hakkan elama; tahtsin oma saatust tunda saada... Siis tuligi ette, et kogu aeg kutsub kuskile, ja mulle tundus kogu aeg, et kui minna aina edasi, minna kaua-kaua ja jõuda vaat selle joone taha, sellesama joone taha, kus taevas saab maaga kokku, siis seal ongi kogu mõistatuse lahendus, ja kohe näed uut elu, mis on tuhat korda vägevam ja mühavam kui meil; unistasin kogu aeg niisugusest suurest linnast nagu Napoli, kus on aina lossid, lärm, mürin, elu.. Jah, paljugi millest ma unistasin! Aga pärast mulle tundus, et isegi vanglas võib leida tohutu elu." Jutustades surmamõistetu viimsetest minutitest, räägib ta rõõmust ja õnnest elu üle mis tahes kujul. Jutustuses Mariest ja lastest avab Mõškin, mis teda nukrusest tervendas, kuidas ta end leidis, (armastuse rõõm andestuses ja andestuse kaudu). Armastades vürsti ja lapsi, tundis osatu Marie, keda kõik põlgasid ja kes tundis end viimase elajana, tohutut erutust ja vaimustust ja leidis õnne. Vürsti armastav suhtlemine lastega ühises mures Marie pärast ja armastuses tema vastu liitis neid. Nendelt võttis ta andestuses vastu iseenda ja elu, oma häda jäi tagaplaanile. "Ma hakkasin nendega kohtudes tundma mingit erakordselt tugevat ja õnnelikku tunnet. Ma jäin seisma ja naersin õnnest, vaadates nende väikseid, vilkuvaid ja lõputult jooksvaid jalgu ... ja siis ma unustasin kogu oma nukruse. Pärast aga ei suutnud ma kõik need kolm aastat mõistagi, kuidas inimesed nukrutsevad ja miks nad nukrutsevad." See on kogu romaani proloog. Mõškini vaimuilma algus- ja lõpp-punkt on armastus kui elu viimne õnn ja rõõm, elu õndsuse viimne täius. Elu on rõõmus armastuse tõttu, rõõm elu üle on armastus elu vastu. Kõik elab õnne ja rõõmu pärast, sest kõik elab armastusest ja armastuse pärast. Seda armastust tunnetab Mõškin eriti enne epilepsiahooge, kui "kõik tema elujõud korraga tõmbuvad pingule," "elutunne, eneseteadvuse tunne, on peaaegu kümnekordistunud," "mõistus, süda on ebaharilikus valguses särama löönud ja kõik selle erutused, kõik kahtlused on otsekui ühekorraga vaigistatud, lahenenud mingisse kõrgemasse rahusse, mis on täis selget ja harmoonilist rõõmu ja lootust," "ennekuulmatu ja enneaimamatu täiuse, mõõdu, leppimise ja kõige kõrgema elusünteesiga vaimustatud palvelise ühinemise tunne." "Kas siis tõesti on võimalik olla õnnetu? Oh, mis on minu mure ja minu häda, kui ma suudan olla õnnelik? Teate, ma ei saa aru, kuidas saab minna puust mööda ja mitte olla õnnelik, et seda näed? Rääkida inimesega ja mitte olla õnnelik, et teda armastad?... Kui palju on igal sammul nii kauneid asju, mis on kaunid kõige suuremas segaduseski oleva inimese jaoks? Vaadake last, vaadake Jumala koidikut, vaadake rohuliblet, kuidas see kasvab, vaadake silmadesse, mis teid vaatavad ja teid armastavad..." Armastus on oskus olla õnnelik. Inimene otsib armastust, sest ta otsib rõõmu. Armastus on ülim hüve.