cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holmeni talu
Bjorvasstova
Esimene omanik, Nils Gislesen Trydal, rajas peale lauda-talli ja küüni ka kahekorruselise aida. Küüni on hilisemad omanikud laiendanud. 20. sajandi alguses ehitas üks omanik peale selle sulastemaja ning üks teine omanik 1918 kahekorruselise rentnikumaja.
Holmeni talu oli 1885. aastani Nils Gislesen Trydali järglaste käes. Siis müüdi see konsul J. W. P. Prebensenile Risørist, kes oli aastaid Risøri suurima kaupluse omanik ning tegutses ka puidukaupmehe ning reederina. Kui Egelandi metallurgiatehas 1884 müüdi, ostis konsul Prebensen mitu metsaga väiketalu Gjerstadi vallas, sealhulgas Holmeni talu. Holmen sai Prebenseni Gjerstadi valduste keskusest. Prebensen tegi talu vanas peahoones nii vähe muudatusi kui võimalik. Ta hankis majja küla pealt vanu esemeid, ja suured toad jäid täiesti vanasse stiili. Konsul Prebensen rajas Gjerstadi esimese suure metsaistanduse. Ta istutas täis umbes 9 hektarit ning kuivendas peale selle 2,5 hektarit sood talu lähedal ning istutas ka sinna metsa. Ta tundis Holmeni majapidamise vastu suurt huvi, ehitas uusi kõrvalhooneid ja tegi suuri kulutusi.
Metsaomand
Aastal 1911 ostis valdused konsul Axel Heiberg ning jättis selle varsti oma tütrele Ingeborg Fearnlyle ja väimehele Nils Young Fearnlyle. Fearnlyd restaureerisid talu ja nende ajal osteti ka Bjorvasstova. Rajati ka rentnikumaja.
Aastal 1932 müüdi talu metsaülem Henrik Harboele, hulgikaupmees Emil Steenile ja hulgikaupmees Nicolay Egerile. Valdused hõlmasid siis Gjerstadi vallas umbes 80 ruutkilomeetrit ja Treungeni vallas umbes 50 ruutkilomeetrit. Kokku hõlmasid valdused 54 000 matriklinumbrit. Samal ajal osteti Søndeledi talu, kus oli järve ääres kindel palkide mahalaadimiskoht. Ujutamise kindlustamiseks ehitati umbes 1800 m pikkune impregneeritud puust palgirenn Vinterstøst Lundvannini. Renn avati suure pidulikkusega Gjerstadis mais 1933. Nende omanike ajal ehitati ka Vallemoenisee suur saeveski, kus suvehooajal oli 1930ndatel tööd umbes 30 mehele.
Nii konsul Prebensen kui ka teised omanikud 1932. aastani võtsid tallu rentnikud ning kasutasid ise kohta suvilana ja jahimajana. Kui omanikuks sai Harboe, Steen ja Egeri äriühing, veetis esimene neist, kes oli väljaõppinud metsaülem, suurema osa aastast Holmenis. Aastal 1956 tahtsid omanikud võõrandada kõik uuele äriühingule, kuid riik kasutas oma ostuõigust. Maa renditi, peahoone jäi tühjalt seisma ja talu hakkas alla käima.
Kursusekeskus
Aastal 1971 sai Aust-Agderi Muuseum teada, et muuseum võib Bjorvasstova üle võtta. Et oli ette näha talu ülejäänud osa müümist, muudeti veel kord Bjorvasstova asukohta. Oli plaanis see Vegårshei valda tagasi viia, kuid see plaan jäi katki.
Holmeni hoonete seisund aina halvenes.
Aastal 1973 sai Norra Kodukäsitööselts riigimetsade direktoraadilt (Direktoratet for Statens Skoger), võtta endale 1600 Norra krooni eest Holmeni talu umnbes 0,75 hektari maaga ja antikvaarse sisustusega. Raskus seisnes kulutustes talu kordategemiseks. See seltsil õnnestus. Korraldati ruumid kursusekeskuse õpilaste majutamiseks, majapidamiseks ja õppetööks.
Turism
Holmeni talus on nugade püsiekspositsioon, käsitöönäitused, käsitööpood ja kohvik.
Talu lähedal on muistne kultusekoht Horga.
Elustrateegia
Elustrateegia on liikide pikaajalise evolutsiooni tulemusena tekkinud üldiste kohastumuste kogum, mis määrab liigi ja tema populatsioonide koha ökosüsteemis.
Muu hulgas eristatakse kahte vastandlikku elustrateegia tüüpi: r-strateegia ja K-strateegia. r-strateegid annavad palju järglasi isendi kohta põlvkonnas. Nad asustavad harilikult vähem täitunud ökonišše, olles seega tihti pioneerliigid (nt umbrohud). K-strateegid annavad vähe järglasi isendi kohta põlvkonnas. Nad asustavad paljude seostega väljakujunenud ökonišše. K-strateegid on tihti kliimakskoosluste edifikaatorid (nt laialehised puud, ka suurimetajad, jt).
Nekton
Nekton (kreeka sõnast nēktos 'ujuv') ehk ujum on suuremad veeorganismid, kes saavad vees liikuda ja läbida pikki vahemaid.
Birnie
pisi|300px Birnie on asustamata korallsaar (kerkinud atoll) Vaikse ookeani keskosas Mikroneesias, väikseim Fööniksisaartest. Ta paikneb Abariringa saarest 80 km lõunakagus, Enderbury saarest 67 km edelas, Rawaki saarest 90 km läänes, Manra saarest 100 km põhjaloodes ja Orona saarest 120 km loodes. Kuulub Kiribatile. Saare geograafilised koordinaadid täisminutitele ümardatuna on 3°35'S, 171°31'W.
Nekton
Nektoni hulka kuuluvad näiteks kalad.
Birnie
Saare pindala on 0,72 km².
Organotroof
Organotroof on organism, kes elektroni doonorina kasutab orgaanilisi aineid.
Birnie
Et saar on madal ja halvasti nähtav, on laevad seda enamasti vältinud, et ära hoida karile jooksmist.
Organotroof
Kõik loomad ja seened on organotroofid.
Birnie
Loodus
pisi|Birnie saare laguun pisi|Birnie asub Fööniksisaarte idaosas Saar on madal. Suurim kõrgus merepinnast on idakalda rannaharjal (4 m).
Ümbritsev riff on kitsas, välja arvatud saare põhja- ja lõunaotsas.
Saare edelaosas paiknevas vaos on suure soolasisaldusega järv, mis kujutab endast laguuni jäänuseid. Kuigi järve toidavad vooluveekogud, kuivab see sageli ära. Järve sügavuseks on mõõdetud kuni 6 jalga (1,8 m).
Saar on kaetud madala taimkattega. Saare põhjaosa on tasane ja sile ning kaetud ühtlase taimkattega.
Idarannik on kaljune. Seal on korallliivakivist ja korallipurust järsk rand.
Täpseid andmeid kliima kohta ei ole. Birnie on Fööniksisaartest üks kuivemaid. Et maapinnal on kõrge albeedo, siis arvatakse, et aasta keskmine sademetehulk ei ületa 600...800 mm. Valdavad on idapassaattuuled.
Taimkate on väga liigivaene. Suur osa saarest on ühtlaselt kaetud madalate rohttaimedega. Domineerib portulakiliik Portulaca lutea, esineb ka ämblikrohuliik Boerhavia albiflora. Need kaks liiki esinevad kas üheliigiliste kogumitena või mosaiigina. Rannas, rannaharjal ja laguunitasandikul taimkate kas puudub või on hõre. Laguuni kaldal (katkendliku ribana) ja madalates nõgudes kasvab kivileheline Sesuvium portulacastrum. Varem on saarel kasvanud ka siida Sida fallax ja Lepturus või mõni sarnane taim. Puid ega põõsaid ei ole.
Ainuke imetaja on rott Rattus exulans. Merelinde pesitseb kuus liiki, kuid mitte arvukalt. Pruunsuulasid on sadakond, kaljutiire samuti sadakond, masksuulasid 350–800. Saarel elab ka rohekilpkonnade populatsioon. Selgrootutest on muu hulgas teada üks lestaline ja kaks parasiitset kärbseliiki.
Kogu ökosüsteem on väga lihtne ja haavatav.
Looduskaitse
pisi|Rand Puutumatu floora ja fauna tõttu on saar tähtis looduskaitseala. 21. juunil 1938 rajati sinna Gilberti ja Ellise asumaa linnukaitseala, 1975 kinnitati saare kaitsealastaatus ning kuulutati välja looduskaitseala. Praegu on saar Fööniksisaarte looduskaitseala koosseisus. Seadus ei näe ette konkreetseid kaitsemeetmed, kuid saart kaitseb selle geograafiline isoleeritus ja karm loodus.
Saart on vähe uuritud ja uurimisbaasi ega spetsiaalset personali seal pole. Looduskaitseala hooldab Kiritimatil baseeruv looduskaitseüksus.
Ajalugu
pisi|Päevamärgi varemed. Taamal laguun Arheoloogilisi leide ei ole. Inimese kunagisest kohalolekust annab tunnistust saarel elavad rotid, kelle esivanemad peavad olema inimeste poolt kaasa toodud.
Birnie saare avastas aastal 1823 laeva Sydney Packet meeskond kapten Emmetti (või Emmenti ) juhtimisel. Ta sai nime laevaomaniku, Londoni firma Alexander Birnie & Co. või selle omaniku Alexander Birnie järgi. On oletatud ka, et saar on nimetatud inglise ärimehe ja riigitegelase Richard Birnie järgi. Sama laeva meeskond avastas aastal 1823 ka Manra saare.
28. augustil 1840 möödus saarest kapten Wilkesi juhtimisel laev Vincennes, mille pardal oli USA uurimisekspeditsioon (United States Exploring Expedition). Saar jäi 12 meremiili lääne poole. Pärast Enderbury saare uurimist püüti Birnie juurde naasta, kuid öö saabudes ei julgetud sellele läheneda, et mitte karile joosta. Hommikuks oldi juba nii kaugel, et tagasi sõita oleks olnud ajaraiskamine.
8. veebruaril 1860 kuulutati saar USA Guano Islands Acti alusel USA valduseks. Pole teada, et saarelt oleks kunagi guaanot kogutud.
6. detsembril 1867 möödus saarest laev Kamehameha V kapten Stone'i juhtimisel, mis oli teel Enderbury saarelt McKeani saarele.
10. juuli 1889 kuulutas Suurbritannia selle oma protektoraadiks, ning saarel heisati Briti lipp. Kavas oli saar koloniseerida, kuid selleni ei jõutud.
19. sajandil ja 20. sajandil anti saare ekspluateerimise õigused mitmele kontsernile, kuid majandustegevust ei alustatud. Aastal 1899 renditi see kompaniile Pacific Islands Company, Ltd.. Aastal 1916 oli Birnie üks saartest, mis renditi 87 aastaks kapten Allenile (Samoan Shipping and Trading Company), hiljem võttis rendi üle Burns Philp. Guaanot ei kogutud, ja pole ka teateid muust majandustegevusest.
Aastal 1937 inkorporeeris Suurbritannia selle oma asumaa Gilberti ja Ellise saarte osaks. Kavandati saare koloniseerimist, kuid see jäi ära. Aastal 1939 püüti edutult saarel kookospalme kasvatada. Hiljem ei ole saarel asustust ega majandustegevust olnud ning seda on harva külastatud.
Muusikatarkvara loend
Siin on loetletud muusikatarkvara pakette.
Õlitamise sakrament
Õlitamise sakrament on õigeusu kirikus sakrament, mida toimetatakse haiguste ravimiseks ja pattude andekssaamiseks.
Sakramendi toimetamisel võitakse inimest püha õliga.
Eesti Rahvaluule Arhiivi toimetused
Eesti Rahvaluule Arhiivi toimetused (Commentationes Archivi Traditionum Popularium Estoniae) on alates aastast 1935 ilmuv raamatusari, mida annab välja Eesti Rahvaluule Arhiiv.
Sarja toimetajaks on olnud Ergo-Hart Västrik.
Viiruste loend
Viiruste loend loetleb viirusi. Arvutiviiruste kohta vaata Arvutiviiruste loend.
Kuuse
Kuuse on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Viiruste loend
Siia nimekirja palume kanda viiruste liike, perekondi jne. Bioloogia üldmõisted palume kanda bioloogia mõistete loendisse, viroloogia mõisted mikrobioloogia mõistete loendisse.
V
Класификация на вирусите
Kuuse
Kuuse külas asub RMK Saaremaa metskonna keskus.
Inseneeria
Inseneeria on tehnika ja tootmise teemaline ajakiri, mida annab välja Director ja Partnerid OÜ Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse tellimusel.
Saari jõgi
Saar on jõgi Euroopas. Saab alguse Vogeesidest, voolab läbi Lotringi ja Saarimaa, suubub Moseli jõkke. Pikkus 246 km, valgala 7431 km². 500px|center
Käesla
Käesla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
1857
1857. aasta (MDCCCLVII) oli 19. sajandi 57. aasta.
Käesla
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
Inseneeria
Ajakiri tutvustab innovatsiooniteadlikkuse programmi raames tehnika- ja tehnoloogiauudiseid ning ekspordivõimelisi ettevõtteid. Enesetutvustuse järgi on väljaandel kolm eesmärki: tutvustada Eesti inseneride loomingut, tuua Eestisse uut ja huvitavat väliskogemust ning populariseerida noorte seas insenerikutset.
Inseneeria ilmub alates 2007. aastast kord kuus, selle esimene peatoimetaja oli Mati Feldmann. 2013. aasta jaanuarist on Inseneeria peatoimetaja Kaido Einama.
Surnud 2006
Sellel leheküljel on loetletud 2006. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Purpurne surm
"Purpurne surm" on August Gailiti romaan Joonas Moori elust Varria saarel, mille valitseja on ta isa. Teos ilmus 1924. aastal.
Filmiveeb
Filmiveeb.ee on Eesti filmiportaal. Filmiveebis saab teavet järgmiste teemade kohta: filmid, seriaalid, näitlejad, lavastajad ja filmiuudised. Portaalil ka foorum.
Saarbrücken
Saarbrücken on linn Saksamaal, Saarimaa pealinn. Asub Saari jõe ääres, Prantsusmaa piiri lähedal.
Ajalugu
Saarbrückenit on esmamainitud 999. aastal. Saarimaa krahvkond tekkis 1120. aastal.
Laialehine mailane
Laialehine mailane (Veronica teucrium) on teeleheliste sugukonda mailase perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Saarbrücken
Ajalugu
1793. aastal okupeerisid linna Prantsuse väed ja 1801. aastal liideti Saarimaa Prantsusmaaga ja 1815. aastal Preisimaaga. 1909. aastal liideti Saarbrückeniga Sankt Johanni ja Malstatt-Burbachi linn.
Laialehine mailane
Taim kasvab 20–50 cm kõrguseks. Kasvab kogumikena kuivadel niitudel.
Saarbrücken
Majandus
Saarbrücken on söebasseini keskel asuv tööstuslinn. Peamised tööstusharud on metallurgia ja masinatööstus.
Laialehine mailane
Õitseb maist juulini.
Eestis kasvab ta paiguti.
Saarbrücken
Vaatamisväärsused
thumb|left
Alexander von Patkul
Alexander von Patkul (1817 – 17. august 1877 Tsarskoje Selo) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane (jalaväekindral; 1861).
Noorus
Alexander von Patkul sündis Venemaa sõjaväelase ja riigitegelase Woldemar von Patkuli ja Maria Elisabeth von Arpshofeni vanima pojana. Ta oli keiser Nikolai I ristipoeg. Patkuli noorukipõlv möödus Tsarskoje Selos, kus ta kasvas koos troonipärija Aleksander Nikolajevitšiga (tulevane keiser Aleksander II).
Aleksander Nikolajevitši ja Alexander von Patkuli haridusteed ja väljaõpet juhtisid tsaariperekonnna koduõpetajad, kirjanik Vassili Žukovski ja Liivimaalt pärit erusõjaväelane Karl Merder. Alexander von Patkul oli troonipärija paaž, olles vormistatud teenistusse Paažikorpusesse,
1835. aastal ülendas troonipärija Patkuli Pavlovski Ihukaitsepolgu praporštšikuks. Samal aastal määrati Alexander von Patkul troonipärija teenistusse Aleksander Nikolajevitši juurde, kes oli Pavlovski polgu šeff. Viibides teenistuses troonipärija juures, saatis Alexander von Patkul teda reisidel kodu- ja välismaal, teenistuse käigus ülendati 1839. aastal ta porutšikuks ning määrati jätkama teenistust troonipärija adjutandina.
Oruliustik
thumb|[[Šveitsis asuv Aletschi liustik on oruliustik]]
Alexander von Patkul
Sõjaväeteenistus
1840. aastal osales Alexander von Patkul sõjategevuses Kaukasuses ning osales Tuapse lahingutes; teenete eest sõjategevuses mägilaste vastu autasustati teda 3. järgu Püha Anna ordeniga. 1855. aastal määrati juba polkovniku auastmes Alexander von Patkul Venemaa keisriks kroonitud Aleksander II tiibadjutandiks ning juba 17. aprillil ülendas keiser ta kindralmajoriks ning määras teenistust jätkama oma õukonda. 24. mail 1855. aastal määrati Alexander von Patkul Pavlovski Ihukaitsepolgu ülemaks.
Lamatis
pisi|150px|Lamatise staadiumid {{legend|#FFFF99|[[marrasknahk}} {{legend|#FFCC66|pärisnahk}} {{legend|#663300|alusnahk}} {{legend|#660000|lihas}} {{legend|#666666|luu}} {{legend|#FF9999|nahapõletik}} {{legend|#3399CC|vill}} {{legend|#000000|kärbus}} {{legend|#00CC66|fibriin}}]] Lamatis (ladina keeles decubitus) on pehmete kudede nekroos, mis tekib vereringe häirete tagajärjel.
Alexander von Patkul
Sõjaväeteenistus
15. novembril 1860. aastal lahkus Patkul polgust ning ta määrati 12. novembril 1860. aastal Peterburi ülempolitseimeistriks, 1861. aastal ülendati ta kindralleitnandiks; Peterburi ülempolitseimeistrina teenis ta 1862. aastani.
Oruliustik
Oruliustik ehk alpi liustik ehk mäestikuliustik on liustikutüüp. Oruliustik erineb jääkilpidest ja jäämütsidest selle poolest, et jää ei valgu liustiku keskmest suvalises suunas, vaid liigub mööda liustiku pikkusega võrreldes suhteliselt kitsast sängi.
Alexander von Patkul
Sõjaväeteenistus
Pärast teenistust Peterburi ülempolitseimeistrina jätkas ta teenistust sõjaväes ning oli kuni 1869. aastani Varssavis dislotseerunud 10. jalaväediviisi komandör.
Oruliustik
Termineid "oruliustik", "alpi liustik" ja "mäe(stiku)liustik" peetakse tavaliselt samatähenduslikeks, ehkki alpi liustikuks nimetatakse tihti ainult pikki "jääjõgesid". Oruliustike seas eristatakse veel ka orvandi-, oskulaarseid, ripp- ja jalamiliustikke.
Alexander von Patkul
Riigiteenistus
1869. aastal määrati Alexander von Patkul Venemaa keisririigi Sõjanõukogu liikmeks ning ülendati jalaväekindraliks.
Alexander von Patkul suri 17. augustil 1877. aastal Tsarskoje Selos.
Perekond
Alexander von Patkul oli abielus keisrinna õuepreili markiis Maria de Traversay´ga (1822–1900). Abielust sündisid:
Esivanemad
Viited:
Kõrkküla
Kõrkküla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Lamatis
Lamatised tekivad tavaliselt nõrga nahaaluse koega kehapiirkondades, näiteks ristluu, lülisamba, puusaluu jms kohal kestva surve mõjul või surve ja hõõrdumise koosmõjul.
Kõige sagedamini tekivad lamatised inimestel, kes ei ole füüsiliselt aktiivsed, näiteks on voodihaiged või ratastoolis. Lamatisi võivad soodustada ka muud asjaolud, näiteks kehv toitumine, naha kestev liigniiskus (näiteks rohke higistamise tõttu), vereringet pärssivad või naha tundlikkust vähendavad haigused. Lamatiste paranemist võivad aeglustada inimese vanus, haigused, suitsetamine ja mõned ravimid. Lamatised on tihti välditavad ja varasel avastamisel kergesti ravitavad, kuid mainitud teguritega inimestel võib see olla keeruline. Voodihaigete puhul on peamine ennetusmeetod inimese regulaarne ümberpööramine, et survet eri kehapiirkondade vahel jaotada ja vahetada. pisi|tühi|upright=1.6
Mätasselja
Mätasselja on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Kärla valda.
Neppvigle
Neppvigle (Limnodromus) on kolme liigiga perekond kurvitsaliste seltsist.
"Loomade elu" nimetab neid taussideks.
Neppvigled on kehakuju, käitumise ja sulestiku poolest nepi ja vigle vahepealsed. Võrreldes neppidega on neil nokk tipus laienenud ja lamendunud, krobelise pinnaga ja tipuosa keskjonel pikiõnaraga. Viimase tunnuse poolest meenutab neppviglede nokk kurvitsate oma, kellega nad on samuti sugulased.
Viglesid meenutavad nad punaka kõhualuse poolest, mis neil suvel on, kuid neil on lühemad jalad ja selle poolest meenutavad nad jällegi kurvitsat.
Kõik neppvigled on rändlinnud.
Neppvigled söövad rohttaimi ja samblaid ning selgrootuid, eriti tigusid ja putukaid. Toitu otsivad nad oma pika noka abil, sageli vee alt.
Liigid
Kaht esimest liiki on sulestiku põhjal raske eristada, liiati kattub nende levila, ja seetõttu peeti neid kaua aega üheks liigiks. Stepi-neppvigle on haruldane ja võib-olla väljasuremise piiril.
Eestis nad ei ela. 2. oktoobril 2009 sattus tundra-neppvigle esmakordselt eksikülalisena Eestisse.
Glatsioloogia
Glatsioloogia on teadus, mis uurib peamiselt liustikke.
Glatsioloogia alla kuulub tegelikult kogu maapinnal oleva jää uurimine, kuid liustikud moodustavad sellest tähtsaima ja uurituima osa, mistõttu nimetatakse glatsioloogiat mõnikord ka liustikuteaduseks. Ei saa märkimata jätta, et glatsioloogial on ka kolmas nimetus – jääteadus.
Glatsioloogiaga tegelevad glatsioloogid. Glatsiolooge ühendab 1936. aastal asutatud Rahvusvaheline Glatsioloogia Ühing.
Allika (Hiiumaa)
Allika on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Käinast põhjas. Külas asub Rüütli tuulik.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda. Külast põhjas asub Ristivälja, läänes Mäeltse ja Kolga, lõunas Moka, Mäeküla ja Putkaste ning idas Villemi küla.
Elanike arv
Eesti 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Allika külas 26 inimest.
Talud
Allika küla ajaloolised talud 1836. aasta seisuga:
Ajalugu
pisi|Rüütli tuulik Allika küla kuulus ajalooliselt Vaemla mõisa alla. Küla oli moodustatud 1687. aastaks (Allikälla), kui külas oli neli taluperemeest.
Külas asub 1896. aastal ehitatud Rüütli tuulik.
Pärast teist maailmasõda moodustati Allika I ja Allika II küla. 1977 liideti Allika I küla Moka külaga ja Allika II küla Vaku külaga. 1997 Vaku küla likvideeriti ja Allika küla ühendati taas.
Taristu
Küla idaosa läbib Kärdla–Käina maantee ja lääneosa Käina–Hüti tee.
Kultuur
Külast on pärit dirigent Jaan Kääramees.
Jakob Hiietamm
Jakob Hiietamm (enne 1936 Jakob Ridbe(c)k; 31. august 1882 – 10. jaanuar 1950) oli Eesti omavalitsustegelane.
Ta lõpetas Paldiski linnakooli. Vene-Jaapani sõjast ja I maailmasõjast võttis osa telegrafistina. Pärast sõda hakkas ta põllumeheks esivanemate talus Kloostri vallas.
Vabadussõja alguses valiti ta Kloostri vallavanemaks. 1934. aastal valiti ta vallavanemaks neljandat korda. Ta osales ka mitmesuguste komisjonide ja nõukogude töös.
1936 oli ta Põllutöökoja II koosseisu liige, kuuludes Kloostri põllumeeste konventi.
1938 oli ta Kloostri vallavanemana üks Harjumaalt valitud maaomavalitsuste esindajate kogu liige, kelle ülesanne oli esitada üks presidendikandidaat 1938. aasta valimisteks.
1939–1940 oli ta Padise vallavanem.
Mõnnuste
Mõnnuste on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas, 2014. aastani kuulus küla Kärla valda.
Väidetavalt on Mõnnustes Euroopa keskpunkt, kui arvestada mõõtmisel ka Euroopa kaugemate saartega. 2014. aastal oli Kärla vallal kavas panna punkti infotahvel. Millise täpsema mõõtmismetoodikaga tulemus on saadud, pole teada.
Korpuslingvistika
Korpuslingvistika on keeleteaduse suund, mis tegeleb loomuliku keele tekstikogude (keelekorpuste) koostamise, töötlemise ja kasutamisega. Tekstikogude koostamisel kasutatakse arvutitehnoloogiat.
Ajalugu
Esimeseks suureks keelekorpuseks on Browni korpus (inglise Brown Corpus), mis loodi 1960-aastatel Browni Ülikoolis ja sisaldas 500 teksti fragmenti, igas 2000 sõna, mis olid avaldatud USAs inglise keeles 1961. aastal. See 1 miljoni sõna sisaldav korpus sai standardiks korpuste loomisel teistes keeltes. Analoogilise mudeli järgi loodi näiteks 1980-aastatel Uppsala Ülikoolis vene korpus.
Miljonisõnaline maht on piisav ainult üsna sagedaste sõnade leksikograafiliseks kirjeldamiseks, kuna sõnad ja nende grammatilised konstruktsioonid ei kordu sellises mahus väga sageli. Näiteks niisugused igapäevased sõnad nagu inglise polite (viisakas) või sunshine (päikesepaiste) kohtuvad Browni korpuses ainult 7 korda, väljend polite letter ainult üks kord, aga niisugused püsivad väljendid nagu polite conversation, smile ja request mitte kordagi.
Nimetatud põhjustel ning seoses arvutustehnika võimsuste kasvamisega tekkis võimalus töötada suurema mahuga tekstidega. 1980-aastatel tehti mitu katset koostada suuremaid korpuseid. Üks neist oli Birmingemi Ülikooli projekt nimega Bank of English.
Helju Vals
Helju Vals (aastatel 1957–1960 Helju Heuer; 1. märts 1929 Tartu – 31. mai 2011 ) oli eesti ajakirjanik, toimetaja ja ilusa eesti keele eestkõneleja. Ta kasutas ka pseudonüüme Hille Sarem ja Krista Varju.
Haridus
Helju Vals lõpetas 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Tema õpetajad olid Gerda Laugaste ja Voldemar Veski.
Töökäik
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Helju Vals ajakirjaniku ja keeletoimetajana ajalehes Edasi, hilisema nimega Postimees ning 1993–1997 ka ajalehes Liivimaa Kuller. Aastatel 1998–2003 oli ta kontserni Eesti Meedia keelenõunik.
Vals oli Eesti Ajakirjanike Liidu keele- ja tõlkesektsiooni aseesimees.
Võitlus kauni emakeele eest
Tema eestvõttel käis igal kuul koos kõigile ajakirjanikele vaba sissepääsuga Ajakirjanike Liidu keelesektsioon, kus analüüsiti eelmise kuu ajakirjandusüllitiste keelt ning kuulati paljude eesti keele autoriteetide ettekandeid keeles ilmnevatest tendentsidest ja kitsaskohtadest. 1999. aastal oli ta üks Eesti Keele Kaitse Ühingu asutajaid, samuti oli ta ühingu Eestluse Elujõud asutajaliige.
Tuntuks sai Helju Vals eelkõige tänu võitlusele kauni emakeele eest ja oma vaimukatele keelekommentaaridele. 1958. aastal algatas ta Edasis keelearutluste püsirubriigi, tema keeleartiklitest on ilmunud kaks kogumikku: "Pipart keele peale: väike õpi- ja lustiraamat" (2000) ja "Ei päevagi kirjareata" (2010). Valsi teist raamatut arvustades on Priit Põhjala nimetanud teda "legendaarseks keelenaiseks" ja "eesti keele esileediks", tunnustades Valsi küll literatuurse ja raskepärase, kuid ka meisterliku, kujundliku ja vihjelise stiili eest. Põhjala sõnutsi oli Valsi stiil keelemänguline, irooniline ja otsekohene.
Keeles tõrjus Vals karmilt kantseliiti, moesõnade ja võõrapärasustega liialdamist, pooldas väljendusviisis selgust ja lihtsust, kuid möönis ka keele mängulisust ja stiililist isikupära, kui autor suutis selle välja kanda. Aasta pärast Helju Valsi surma tsiteeris Postimees juhtkirjas tema ütlust saksa filosoofi Martin Heideggeri teemadel:
Helju Vals on maetud Tartu Pauluse kalmistule.
Pagulasnaine
"Pagulasnaine" (aserbaidžaani keeles Qaçqın qadın) on 1920. aastal valminud õlimaalportree pagulasnaisest XX sajandi algaastete Aserbaidžaani üheks viljakamaks nimetatud maalikunstniku ja graafiku Bəhruz Kəngərli loomingus tuntud pagulastest maalitud teoseseeriast.
Ajaloolise väärtusega kunstiteos mitme sellise hulgas nagu "Paljasjalgne pagulane", "Pagulaspoeg Janfada külast Jerevanist", "Pagulane Khanim", "Pagulasnaised", "Kodutu pere" ja 1919. aastal valminud “Naispagulane” peegeldab kunstniku aktiivset kaasaelamist aastatel 1918–1920 kestnud muslimi ja tatarielanikkonna vaenu all kannatanud põgenikele ja nende lastele, keda ta tänaval kohates kutsus enda juurde külla ning kostitas. Kangarli loodud panoraam ja portreemaalide tolle aja värv ja aktuaalsed teemad esindavad Aserbaidžaani realistliku kunstisuuna arengu algust. "Pagulasnaine" (Qaçqın Qadın) kuulub Aserbaidžaani Riikliku Kunstimuuseumi kollektsiooni.
Helikandja
Helikandja on andmekandja, millele on võimalik salvestada helisid, täpsemalt neile vastavaid signaale – audiosignaale. Peamiselt salvestatakse helikandjatele muusikat ja kõnet, kuid ka muid helisid (näiteks linnulaulu ja muid loodushelisid).
Muusikaproduktsioonis kasutatakse helikandjaid muusikaliste fonogrammide tootmiseks.
Helikandjad koos helisalvestusega tulid kasutusele 19. sajandi viimasel veerandil. Teadaolev esimene helikandja on olnud optilise salvestise kandja 19. sajandi keskpaigast.
Mehaanilise helisalvestuse helikandjad
Esimeseks helikandjaks oli fonograafi vahatrummel. Seejärel võeti laialdaselt kasutusele grammofonid ja nende jaoks sai põhiliseks helikandjaks šellakplaat (Ø 10 tolli, 78 p/min), mis tuli müügile aastal 1904. Šellakplaadid jäid põhiliseks mehaanilise helisalvestuse helikandjaks rohkem kui pooleks sajandiks.
Kauamängivad ehk mikrosalvestusega heliplaadid võeti laialdaselt kasutusele kohe pärast II maailmasõda (LP Long Play Ø 12 tolli, 33 1⁄3 p/min, 1948, EP Extended Play Ø 10 tolli, 33 1⁄3, p/min ja 45 rpm Single). Põhiliseks plaadi materjaliks sai polüvinüülkloriid, mistõttu selliseid plaate nimetatakse vinüülplaatideks. Stereofooniliste heliplaatidena 45/45-süsteemis on neid tehtud alates aastast 1953, masstoodanguna alates 1958. aastast.
Optilised helikandjad
Peamiseks optiliseks helikandjaks sai helifilmi ajastul filmilint. Sellele lisati optiline helirada (või mitu rada). Kuni II maailmasõjani oli optiline helisalvestus ja helikandja kõige kõrgema kvaliteediga heli taasesitust andev lahendus.
Magnetilise helisalvestuse andmekandjad/helikandjad
Magnetsalvestise kandjana võeti alguses (1898) kasutusele traat, kuid peatselt ka lint. Mittemetalsele alusele kantud magnetilise töökihiga magnetlint võeti kasutusele 1930ndatel (patent aastast 1928). Sellist linti kasutati magnetofonides lindiketaste kujul kerituna lahtistele või külgedega lindipoolidele umbes alates aastast 1935, seejärel aga püüti lindipoole paigutada kassettidesse (RCA Cartridge 1958, mitmesugused kinnise ringlindiga cartridge 'id, Philipsi Compact Cassette 1963, Olympuse mikrokassett jt). Eriti laia leviku sai nendest kompaktkassett.
Digitaalse helisignaali kandjad
Sellele analoogsignaali kandjate ajajärgule järgnenud digiajastul olid helisalvestise kandjateks esialgu arvuti kõvaketas ja arvutustehnikas laialdaselt kasutusel olnud magnetlint. Hiljem võeti kasutusele ka spetsiaalselt helisalvestuse jaoks kohandatud lahendused (DAT-magnetofoni kassetid).
Seejärel tulid kasutusele optilised andmekandjad CD-plaat (1982), SACD ja DVD-Audio, samuti magnetoptiline ketas.
Digitaalsetele kandjatele on helisignaal tavaliselt salvestatud kompresseerituna (näiteks MP3-vormingus).
Tänapäeval kannab (heli)salvestist peamiselt välkmälukiip (mälupulgas, mälukaardis, SSD-kõvakettas).
Annobón
pisi pisi Annobón (ametlik nimi oli 1973–1979 Pagalu) on saar Guinea lahes, mis koos mõne väiksema saarega moodustab Ekvatoriaal-Guinea Annobóni provintsi.
Geograafilised koordinaadid on 1° 26' S, 5° 38' E (või 5° 37' E). Ta paikneb São Tomé ja Príncipest umbes 160 km edela pool ning Ekvatoriaal-Guinea Mandripiirkonnast (Bata linnast) 565 või 350 km kaugusel. Gaboni rannik jääb 300 km kaugusele, Ekvatoriaal-Guinea pealinn Malabo 600 või 670 km kaugusele. Annobón on mandrist kõige kaugemal asetsev Guinea lahe saar.
Pindala on 17 km² (on nimetatud ka 22 km²). Saar on 6–8 km pikk ja 2–3 km lai. Kujult meenutab ta kinnast.
Saart ümbritsevad kaljused saarekesed, millest ükski ei ole saarest kaugemal kui 2,5 km.
Saar on sõjaväelaste poolt valvatav kinnine tsoon. Sõjaväelaste loal on võimalik merel kala püüda.
Nimi
Saare nimi on tulnud portugali- või galeegikeelsest uusaastatervitusest ano bom. Nime Ano Bom panid talle portugallased, kes avastasid saare 1. jaanuaril 1473 (nimetatakse ka teisi aastaarve) ning rõõmustasid, et leidsid maa nii kaugel meres.
Aastal 1973 nimetati saar president Francisco Macías Nguema korraldusel ümber Pagalu saareks. Aastal 1979 pärast president Nguema kukutamist nimetati ta tagasi Annobóniks. Nime "Pagalu" päritolu pole teada, kuid see esineb Francisco Newtoni (portugali loodusuurija) kaardil aastast 1891.
Loodus
Saart on nimetatud pärliks keset Atlandi ookeani ja maapealseks paradiisiks.
Rannik
Rand on kaljune, rannikuvetes on rifid. Suurem osa rannast on järsk ja kaljune. Basaltkaljudest koosnev kallas on kuni 40 m kõrgune. On üksikud liivarannad. Liiv on peen ja erekollast värvi.
Saare lääneosas asub Auali laht (Santa Cruzi laht), mille ääres on Auali küla. Saare lõunaosas on Mamoniya laht. Saare idaosas on Anganchi laht, mille ääres on Anganchi küla.
Pinnamood
Saar on mägine, kõrgus merepinnast kuni 613 meetrit (Santa Mina mäed, Santamina, saare lõunaosas Quiveost pisut põhja pool). Kõrgemad tipud on trahhüüdist Pico del Fuego (Pico do Fogo, Fogô, Pico de Foga, Fogo, Foga, 235 m, mõningatel andmetel 598 või 600 m või 454 m, järvest põhja pool) saare põhjaosas ja Pico Surcado (Pico de Mazafín, Mazefin, mõningatel andmetel 831 m või 630 või 654 m; kustunud vulkaan, mille kaldeeras on järv) saare lõunaosas, samuti Quioveo (Pico Quioveo, Quiveo, 598 m). Saare keskel on Pico Lago (525 m). Järvest lääne pool on Monte Santiago (357 m). Quepuchíni kõrgus on 228 m. Pico del Centro on umbes 630 m kõrgusel.
Järsud mäed vahelduvad orgudega.
Geoloogiline ehitus
Saar on vulkaanilise päritoluga ning kujutab endast ookeanipõhjast umbes 4200 m kõrgusele ulatuva vulkaani ülaosa. Ta moodustab veealuse vulkaaniaheliku (Kameruni aheliku) edelaotsa.
Saar koosneb basaldist. Ranna ääres on 4,8 miljoni aasta vanuse basaldi massiiv. Paljanditel on näha daigid. Suur osa saarest on kaetud basalditufiga. Viimase 100 000 aasta jooksul on basalt voolanud saare lõuna- ja põhjaotsas, kaldeerajärvest on voolanud tuffi. Ajaloolisel ajal vulkaanilist aktiivsust ei ole olnud.
Kliima
Saarel valitseb ekvatoriaalne kliima.
Oktoobrist aprillini on "talv" (tendaüa), maist juulini "suvi" (jalma), augustist septembrini "sügis" (sasá). "Suvel" tugev edelamussoon, "talvel" nõrk.
Mäenõlvad on niiskemad kui madalamad piirkonnad.
Järved
Ühes Pico Surcado kaldeeras on kraatrijärv A Poti järv (Lago a Pot, Lago Mazafín, Apôt). Ta paikneb 150 m kõrgusel merepinnast Pico del Fuego (Monte Santiago) juures. Järve ümbermõõt on 2755 m.
Jõed
Aualist põhja pool on A'pemanaix, lõuna pool A'taxigüesa. Ida poole voolab Anganchi jõgi, mis läbib Anganchi. Lääne poole voolab veel Jada oja, ida poole A Bobo oja. Kõik jõed ja ojad voolavad välja Lago a Potist.
Veerežiim
Saare veerežiimi reguleerib udumets, mis on suur veereservuaar.
Taimed
Saarel on troopiline taimkate. Geobotaaniliselt kuulub ta Guinea-Kongo rajooni. Exelli klassifikatsiooni järgi on tegu poolookeanisaarega, kus endeemseid taimi on suhteliselt vähe.
Umbes 75% saarest on kaetud metsaga (sealhulgas mahajäetud kakao- ja kohviistandused). Algne taimkate on inimtegevuse tagajärjel tugevalt modifitseeritud. Kuivemas põhjaosas, samuti lõunarannikul, on savannilaadne taimkate rohumaa ning hajusate põõsastega.
Kuni 300–350 m kõrgusel kasvab kuiv troopiline mets. Sellesse piirkonda on koondunud ka istandused (maniokk, kookospalm, õlipalm, banaan, papaia, harilik ananass, hõlmine leivapuu jt). Pärismaised puud (sealhulgas viigipuud ) kasvavad segamini teiste sissetoodud puudega (mangopuu, kapokipuu, tamarindipuu). Kõige silmatorkavam on harilik ahvileivapuu.
Kõrgemal, kuni 500 m kõrgusel kasvab niiske troopiline mets, millele on iseloomulikud suur rohttaim Costus giganteus, mis kasvab ainult Guinea lahe saartel ja Kamerunis, ja puuokstelt "pesadena" alla rippuvad sõnajalad. Seal asuvad ka istandused. Peale eespool nimetatute kasvatatakse seal ka harilkku tarot, kollavõhku, kohvipuud ja kakaopuud.
Saarel kasvavad muuhulgas Parkia biglobosa ja suurelehine pentakletra.
Loomad
Saarel on troopiline fauna, kuhu muuhulgas kuuluvad nahkhiired, sisalikud, kilpkonnad, maod, merelinnud ja suured sajajalgsed.
Linnud
Annobón on ookeanisaar iseloomuliku liigivaesusega ja endeemidega.
Putukad
Saare putukate seas on vaksiklased Chlorissa annobonica (endeem), Problepsis ochripicta, Sterrha insularum (Guinea lahe saarte endeem); kiililised Ischnura senegalensis, kuningkiil, Orthetrum brachiale või Orthetrum stemmale, Palpopleura lucia, Tramea basilaris, Zygonyx.
Saproob
Saproobid on indikaatororganismid, kes iseloomustavad veekogu saproobsusastet.
Annobón
Loodusvarad
Peamine loodusvara on puit.
Mábana lähedal Jobombos leidub saviliiva, mis on väärtuslik ehitusmaterjal.
Keskkonnaprobleemid
Mürgiste jäätmete (oletatavasti pestitsiidide jääkide, dioksiini, formaldehüüdide, raskmetallide räbu, paberivalgendajate ja puidukaitsevahendite kontsentraatide, fenooltsüaniidi ja -kloriidi) laiaulatusliku ladustamise tõttu on mürkide kontsentratsioon põhjavees nii suur, et taimed on närbumas. Paljud taimed haigestusid. Kõigepealt ei andnud palmid enam vilju ja hakkasid kuivama. Paljud palmid hävisid valge hallituse tõttu. Haigestunud on ka banaanid, plataanid, avokaadod, papaiad, mangopuud jt. Viljapuud ei kanna peaaegu üldse vilja ning on hallitusega kaetud. Noored taimed peaaegu ei kasva. Noored banaanid kasvavad ainult 1,5 m pikkuseks (normaalne on 4,5 m). Maniokk ja kalad on jäänud viis korda väiksemaks.
Et sõdurid on kõik kassid ära söönud, kubiseb saar rottidest. Öösiti ründavad nad väikesi lapsi ja vanainimesi. Istandustes ja aedades hävitavad nad kogu saagi, kaevates mugulad välja ja röövides viljad. Valitsus ei võta vastu rahvusvahelist abi rottide vastu võitlemiseks.
19. strategeem
19. strategeem 36 strategeemist on "võta katla alt puud".
Annobón
Keskkonnaprobleemid
Ka paljud loomad on hävimas.
19. strategeem
Hapniku ehk kraanide kinnikeeramine. Aluse õõnestamine, ajendite äravõtmine.
Annobón
Keskkonnaprobleemid
Rotid (varem ka kassid) võivad ohustada tüüdutuvi.
Intensiivne põllumajandus ja metsaraie, mis ulatub udumetsani, ähvardavad kaasa tuua ökosüsteemi degradeerumise, mille tagajärjeks oleks erosiooni kasv ja veevarustuse halvenemine.
Looduskaitse
Saar koos ümbritsevate saarekeste ning merega kolme meremiili kauguseni on 1988. aastast kuulutatud looduskaitsealaks, kuid looduse kaitsmiseks ei ole midagi ette võetud. teistel andmetel saarel praegu kaitseala ei ole.
19. strategeem
I 1. (19.) Võta katla alt puud
釜底抽抽 (Fǔ dǐ chōu xīn) Fǔ-dǐ chōu-xīn: võtma katla alt puid (kõrvaldama tüli põhjust; lahendama probleemi selle alglättes; ületada eos, kasutada radikaalseid vahendeid).
Annobón
Demograafilised näitajad
Elanike arv on 2001. aasta rahvaloenduse andmetel 5008, sealhulgas 2093 meest ja 2915 naist. Kõik nad loeti linnaelanikeks.
19. strategeem
I 1. (19.) Võta katla alt puud
Hiinlastel kipuvad katlad seostuma algsete ohvrinõudega ("Muutuste raamatu" kuusjoon 50. Ding.). Neid, keskvõimu ja selle püsivust märkivaid sümboleid, kasutati kolmel viisil: jumalatele ohverdamiseks, andekate kostitamiseks (toitmiseks) ja kurjategijate karistamiseks keetmise läbi.
Annobón
Demograafilised näitajad
Varasemad rahvaloenduste andmed:
19. strategeem
I 1. (19.) Võta katla alt puud
Siin on tegemist vastaspoole stabiilsuse ja tasakaalu hävitamisega ka läbi psühholoogilise sõja. See on üks külma sõja komponentidest. Selleks soodustatakse, toetatakse ja luuakse vastase maal opositsioonilisi parteisid ja meediat, õhutatakse natsionaalseid ja muid vastuolusid.
Annobón
Demograafilised näitajad
2006. aasta arvutuslik elanike arv on 4279.
19. strategeem
I 1. (19.) Võta katla alt puud
Lihtsaim viis "agu kaltla alt äravõtmiseks" on ta varustusest ilma jätta vallutades vastaspoole varustusteed ja võites enda poole ta varustajad. Suurte vägede vaim ja jõud sõltub nende varustamisest.
Annobón
Demograafilised näitajad
Elanike arvuna mainitakse ka 2000–2500 või 3000. 1987. aasta hinnangu järgi elas saarel 2360 inimest, 1990. aasta hinnangu järgi 2600. On ka andmeid, mille järgi elanike arv on umbes 1000, sellest umbes 300 halduskeskuses.
Rahvastiku tihedus on 2001. aasta andmetel 294,59 in/km².
19. strategeem
Põhimõtte selgitus
Vesi keeb vaid tule mõjul, tuli tekkib puudest. Tuld ennast ei saa puudutada, puid saab võtta ka kätte. Kui jõud on lausa ligipääsmatu on siiski enamasti võimalik eemaldada selle tuge.
Annobón
Asustus
Suurim asula on saare põhjatipus asuv Palé ehk San Antonio de Palé (San Antonio de Palea, Palea) küla või linn. Elatakse rannikul. Saare edelaosas on Aual (Santa Cruz, A'wal). Saare lõunaosas on Mábana (Ma'bana, San Antonio, San Antonio del Sur), idarannikul Anganchi (San Pedro, A'nganyi), mida läbib Anganchi jõgi. Iga küla on rajatud mõne jõe äärde.
19. strategeem
Põhimõtte selgitus
"Muutuste raamatu" 50. kuusjoones (Ohvrinõu) on all Puu ja ülal Tule kolmjoon.
Annobón
Migratsioon
Umbes 500 Annobóni päritolu inimest elab Bioko saarel. Mõned on ka Hispaanias.
19. strategeem
Tsitaat Muutuste raamatust
10. Li (Käi(tu)mine, tseremoonia) kuusjoont moodustavate kolmjoonte nimed.
Näiteid
Ühel ööl ründasid vaenlased väeülem Wu Hani (1. sajand) laagrit ja ta sõdurid sattusid paanikasse. Wu Han lamas vaikselt oma välivoodis edasi. Kuulnult sellest rahunesid sõdurid kohe. Veel samal ööl kogus Wu Han kokku oma parimad väeosad ja sooritas eduka vasturünnaku.
Annobón
Migratsioon
Saareelanikud ei taha lahkuda. Praegu ei lubataks neil oma saastatud saarelt lahkuda isegi juhul, kui nad seda tahaksid.
19. strategeem
Näiteid
Võitlevate Kuningriikide ajastul oli Qi väejuht Tan Dan ühes linnas ümberpiiratud Yan kuningriigi poolt. Piiramisrõngas venis, Tan Dani armee ei saanud täiendust ning ta sõdurite võitlusvaim langes märgatavalt. Siis teatas Tan Dan oma sõduritele: "Kardan, et vaenlased lõikavad me vangilangenud sõduritelt ninad ja panevad need eesliinile üles nagu trofeed." Varsti jõudsid Tan Dani sõnad vastasteteni ja nad kiirustasid tegema täpselt nii nagu ta oli ennustatud. Nähes, kuidas nende kaasmaalastega ümber käidi, sattusid sõdurid raevu ja hakkasid vastasega lahingusse tükkima. Tan Dan lasi saata informaatoreid vaenlase laagri, kes rääkisid seal et Tan Dan kardab, et piirajad purustavad väljaspool linnamüüre asuva linna kalmistu. Yan riigi väed rüvetasid kohe kalmistu, ning see tekitas linnas sellise vastukaja, et kõik kodanikud - nii noored kui vanad, olid valmis neid lausa tükkideks kiskuma. Nii suutis Tan Dan tõsta oma vägede võitlusvaimu ja edukalt piiramisrõngas vastupidada.
Annobón
Migratsioon
Saarele on toodud vange.
19. strategeem
Näiteid
Ida-Hani dünastia lõpus aastal 199 pKr ründas Yuan Shao 100 000 väega Xu Changi. Vastasseis Cao Cao ja Yuan Shao kestis pikka aega ja otsustavaks sai varustamise tagamine sõja ajal. Kuuldes, et Yuan Shao polnud varustamist vahendavas Wu Cao's piisavalt vägesid, lasi Cao Cao kohe saata Yuan Shao väeks maskeeritud 5000 meest Wu Caosse. Öö katte all piirasid, vallutasid ja süütasid nad Wu Cao. Uudis rünnakust levis Yuan Shao laagris ja sõdurite võitlusvaim langes. Cao Cao kasutas võimalust anda otsustav löök Yuan Shao vägedele. Yuan Shao sai lüüa ja põgenes tagasi Hebeisse vaid 800 sõduri saatel.
Annobón
Päritolu
Elanikud pärinevad orjadest, keda hispaanlased ja portugallased saarele tõid. Nende esivanemad on angolalased, portugallased ja hispaanlased. Esivanemate hulgas on ka tulnukaid teistelt Guinea lahe saartelt, sealhulgas São Tomé ja Príncipelt (bubide järglased) ja Bioko saarelt.
19. strategeem
Näiteid
Kui Coca-Cola kompanii asus ühe suhkru asendajana kasutama fruktoosi sisaldavat maisisiirupit püüdis ta blokeerida teiste karastusjooke tootavate firmade (peamiselt Pepsi) juurdepääsu selle kanalitele. Sõlmides selleks vahendajatega suuri ja pikaajalisi lepinguid.
20. sajandi lõpus toimunud Nõukogude Liidu kokkuvarisemise üheks majanduslikuks põhjuseks külma sõja lõpusirgel oli peale 1979 NSV Liidu vägede Afganistani sisseviimist USA poolt väljakuulutatud vilja sisseveo embargo.
Annobón
Etnograafia
Saare elanike peetakse headeks ujujateks, kalameesteks ja vaalapüüdjateks.
Religioon
Elanikud on katoliiklased.
Saar kuulub Malabo piiskopkonda.
Tervis
Hispaania arstide poolt enne saare sulgemist tehtud uuringu andmetel (vaadati läbi 305 last) olid 43% alla viie aastastest Annobóni lastest alakaalulised. Väikelaste suremus tõusis kahe aastaga 13,8 protsendilt 17 protsendile. 41 protsendil lastest oli kõhulahtisus ja sooleparasiidid. 29 protsendil oli aneemia, 41 protsendil malaaria (1991. aasta uuringu järgi oli malaaria 55% lastel), 25 protsendil nahahaigused, 13 protsendil sügelised ja mädanikud, 8 protsendil maohaavad. Lastel esineb leukeemiat. Nahahaigusi, malaariat ja maohaavu esineb kaks korda sagedamini kui riigi muudes piirkondades, astmat kolm korda sagedamini.
Aastal 1989 avaldatud uurimuse järgi kannatas 36% lastest valgu-alatoitluse all ning 41 protsendil oli märke selle varasemast esinemisest. Üheaastased lapsed olid alakaalulised.
Haldus
Provintsi halduskeskus on Palé ehk San Antonio de Palé küla või linn.
Ametlik keel on hispaania keel.
Ohtlike jäätmete ladustamine
Aastal 1988 andis president Teodoro Obiang Nguema Mbasogo briti firmale Emvatrex loa ladustada 10 aasta jooksul Annobóni saarele umbes 10 miljonit tonni mürgiseid jäätmeid. Selle eest maksti isiklikult presidendile 1,6 miljonit USA dollarit. Ohtlike jäätmete ladustamise leping on sõlmitud ka ühe Poola-Šveitsi firmaga.
Kuberner kinnitab saare elanikele, et laevad, mis saart külastavad, on ebaseadusliku kalapüügiga tegelevad Korea kalalaevad. Ekvatoriaal-Guinea võimud eitavad ohtlike ainete ladustamist Annobónile.
Põllumajandus
Saarel on olnud kakao- ja kohviistandused, põhjaosas on kasvatatud puuvilja, õlipalme ja suhkruroogu.
Elatusallikad
Söögiks kasvatatakse peamiselt maniokki ja püütakse kala.
Mehed kasutavad kalapüügiks hõlpsasti töödeldavast rahvuspuust kapokipuust kanuusarnaseid paate. Paadi eluiga on kolm-neli aastat.
Naised kasvatavad juurvilja ning oskavad ehitada palmilehtedest katuseid.
Toiduks pannakse kokku kala, riis ja puuvili.
Saarel on tegeldud metsaraiega.
Turism
Saar oli aastaid välismaalastele suletud.
Aastatel 1999 ja 2003 käis saarel raadioamatööride ekspeditsioon. 4. oktoobril 2003 saadeti ekspeditsioon maalt välja.
2004. aasta veebruari alguses käis saare bioloogilist mitmekesisust uurimas Portugali bioloogide grupp.
18. veebruaril 2004 saabusid esimest korda turistid luksusjahiga. Need olid viis prantslast, kes tulid 8 tunniks São Tomélt ja Principelt.
Elatustase
Saarel ei ole elektrit, veevärki, televisiooni, külmkappe, hotelle ega tööstusettevõtteid.
Inimesed on ilma jäämas soolast, õlilampidest, ravimitest, piimast ja tuletikkudest.
Kauplused on tühjad.
Transport
Saare põhjaosas on lennuväli kaubavedudeks. Varem käisid saarel haruharva turismilennukit, ühendust ülejäänud riigiga peeti meritsi. 18. jaanuaril 2003 tegi esimese kommertsreisi saarele lennukompanii EcuatoGuineana de Aviación An-tüüpi lennuk, maandudes hiljuti valminud uuele lennuväljale. Algas iganädalane lennuühendus.
Saarel ei ole autosid ja maanteid. Külade vahele on küll ehitatud teid, kuid liikuda tuleb jalgsi. San Antonio de Palést viib lennuväljani asfalteeritud sõiduteega ja kõnniteedega tee.
Sadamakoht on olnud talutavalt hea. Möödasõitvad laevad on vanasti võtnud saarelt vett ja toitu. Koloniaalajal käis saarel vähemalt üks laev 15–20 aasta kohta.
Saarele pääseb meritsi Gaboni poolt või São Tomé ja Príncipe poolt. Regulaarset laevaühendust ei pruugi olla. Iga kuu käib mandrilt laev DJOBLOHO.
Strateegiline tähtsus
Annobóni saar võimaldab Ekvatoriaal-Guineal pretendeerida suurele osale Guinea lahe naftavarudest. Riik on kuulutanud oma majanduspiirkonnaks kvadraadi, mis ulatub 1. põhjalaiusest peaaegu 5. lõunalaiuseni ja 2. idapikkusest 7. idapikkuseni. Nafta ammutamise arvele tuleb 80% Ekvatoriaal-Guinea majandusest, naftavarud arvatakse olevat lõpukorral.
Haridus
Kool on rüüstatud ja suletud.
Tervishoid
Haigla on rüüstatud ja suletud.
Tähised
Standardi ISO 3166-2 järgi on provintsi tähis GQ-AN.
Ajalugu
Saare esmaavastajana on nimetatud hispaania meresõitjat Diego Ramírez de la Díazt (1470).
Aastal 1474 koloniseerisid portugallased saare, tuues sinna Angolast São Tomé saare kaudu aafriklasi.
Aastal 1778 läks saar koos Fernando Póo saarega (praegu Bioko) ja Guinea rannikuga (praegu Ekvatoriaal-Guinea) El Pardo lepinguga Hispaaniale (see oli mõeldud vahetusena territooriumi vastu Lõuna-Ameerikas).
Ano Bomi elanikud suhtusid uude võimu vaenulikult. Nad tõstsid mässu. Krahv Arjepelos, kes läks kuulutama Hispaania võimu, olevat tapetud. Saart olevat valitsenud viieliikmeline organ, kellest igaüks oli valitsejaks aja jooksul, mil saarel jõudis maabuda viis laeva. Ka hollandlastel ei õnnestunud saart vallutada. Samuti ei võetud vastu misjonäre. Veel 20. sajandi alguses olevat saarel valitsenud kuningas Tom, "pudelit armastav vanamees".
19. sajandi teisel poolel Hispaania võim taastati. Kuni 1909. aastani oli saar osa Elobey, Annobóni ja Corisco kolooniast. See territoorium liideti naaberasumaade Fernando Póo (praegu Bioko saar) ja Hispaania Mandri-Guineaga (Guinea Continental Española) Guinea Lahe Hispaania Aladeks (Territorios Españoles del Golfo de Guinea), mida sagedamini hüüti Hispaania Guineaks. Alates 1935. aastast kuulus Annobóni saar Fernando Póo ringkonna koosseisu. See ringkond oli algul Guinea Lahe Hispaania Alade koloonia, aastatel 1958–1968 Hispaania Guinea meretaguse provintsi koosseisus.
Kuni Ekvatoriaal-Guinea iseseisvumiseni 1968 oli Annobón Hispaania asumaa.
Aastal 1995 leidis saarel aset noorsoomäss. Võimud surusid selle maha. Kaks noorukit sai surma. Paljud anti Batas kohtu alla.