cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaviatuur (infotehnoloogia)
Klaviatuuri puhastamine
Klaviatuuril asuv elustik saab energiat toidukübemetest ja tolmust, mis koosneb suuresti inimnaha tükikestest. Sellest vabanemiseks soovitatakse klaviatuuri puhastada vähemalt kord nädalas ja korralikult puhastada iga kahe kuu tagant.
NB! Kui kasutada klaviatuuri niisketes oludes, võib klaviatuuris tekkida lühis.
MeetTheMixer
"MeetTheMixer" on iganädalane raadiosaade Raadio 2s. Saade on eetris alates 2005. aasta 1. jaanuarist igal laupäeval kella 22–23.
Saate eesmärk on tutvustada noori andekaid Eestis elavaid DJ-sid ja produtsente.
Saates mängitakse house 'i, drum and bass 'i, tekno-, dancehall-, progressiivset ja hiphopmuusikat.
Iga kuu viimases saates kõlab "MeetTheMixeri" edetabel – tund värsket Eesti muusikat. Iga kuu teisel laupäeval on eetris "MeetTheMixer EXTRA", mis keskendub peamiselt briti grime- ja hiphopmuusikale, samuti dancehall 'ile.
Taskuhääling
"MeetTheMixeri" saatest võttis ühel laupäevaõhtul kuni keskööni välja otse Miamist osa urbanmuusikaga DJ Slin. Ühena esimestest Eestis eetrisolevastest raadiosaadetest levib "MeetTheMixer" digitaalselt, kasutades selleks taskuhäälingut.
Taskuhäälingusaadete tirimiseks saab kasutada näiteks programmi iTunes, otsides saadet kataloogist "Podcasts".
Põhja-Ameerika laam
thumb|{{legend|#BAA093|border=1px solid #000|2=Põhja-Ameerika laam on kujutatud pruuni värviga.}}
Põhja-Ameerika laam on laam, millel paikneb suurem osa Põhja-Ameerikast, Gröönimaa ja Euraasia kirdeosa.
Isamaaliit (1935–1940)
Isamaaliit oli organisatsioon Eesti Vabariigis aastatel 1935–1940.
Isamaaliit loodi aastatel 1934–1940 kogu riigis kestnud kaitseseisukorra kehtimise ajal, pärast erakondade ja teiste poliitiliste ühingute tegevuse seismapanekut. Seetõttu ei ole tegemist erakonnaga, kuigi teda tihti nii nimetatakse.
Isamaaliidu struktuur: täiskogu ja keskjuhatus; maakonnakomiteed ning Tallinna ja Tartu linnakomiteed; osakonnad (u 400). Juhtivateks organiteks olid keskkomitee täiskogu, keskjuhatus ja kesk-revisjonikomisjon. Põhimõtete ja kavade arutamiseks kutsuti kokku üleriiklik kongress.
Isamaaliit oli kavandatud Kaarel Eenpalu ja tema pooldajate poolt vastukaaluks Konstantin Pätsi asutatud kutsealastele omavalitsustele. Ühing "Isamaaliit" kanti Siseministeeriumi ühingute, seltside ja nende liitude registrisse 22. veebruaril 1935 (RTL 1935, 26) nr. 4571 all (nr. 4569 oli Rakke Turbaühisus ja nr. 4572 Evangelisatsiooni selts "Tänavmisjon"), juhatuse asukohaga Tallinnas. Asutajatena kirjutasid põhikirjale alla Hans Oidermaa, Hugo Kukke ja Edgar Kigaste. Juhtivad tegelased: Kaarel Eenpalu, Jüri Uluots, Ants Oidermaa, August Jürima jt.
15. märtsil 1935 ütles Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoner kohtumisel diviisiülematega: "On asutatud uus liit: "Isamaaliit". Kuidas peavad sellele suhtuma sõjaväelased. Mina arvan, et sõjavägi on juba patriootiline liit, nii et Isamaaliit enam seda rohkem olla ei saa. Liidu põhikirjas tähendatud ülesanded on meie ülesanded. Seepärast ei soovita ka sõjaväelasile astuda selle liidu liikmeteks ."
Voldemar Rieberg
Voldemar Viktor Rieberg VR I/3 (12. mai 1886 Haapsalu – 21. september 1952 Baden-Baden Saksamaa LV) oli Eesti ja Saksamaa sõjaväelane (kindralmajor).
Elulugu
Viktor Rieberg sündis 1886. aastal Haapsalus baltisaksa perekonnas ja õppis Haapsalu linnakoolis.
Venemaa keiserlikus armees
1907. aasta 1. augustil astus ta vabatahtlikuna Venemaa keisririigi Venemaa keiserlikku armeesse. Teenistust alustas 141. Možaiski polgus, kust saadeti 1908. aastal edasi Tifilisi sõjakooli, praktikal oli 2. Kaukaasia sapööripataljonis. Lõpetas Tifilisi sõjakooli 6. augustil 1911 kiitusega (keskmine hinne 12 palli ehk maksimaalne võimalik) ning sai nooremleitnandi auastme.
Pärast sõjakooli lõpetamist määrati ta teenima 8. sapööripataljoni telegraafiroodu nooremohvitserina ja hiljem rooduülemana.
Esimeses maailmasõjas osales Viktor Rieberg lahinguis Saksa ja austerlaste vägede vastu 8. augustist 1914 kuni märtsini 1918. V. Rieberg oli sapööriroodu ülem, kellena teenis välja kapteni auastme.
Eesti sõjaväes
Eesti Vabadussõja alguses astus V. Rieberg 21. novembril 1918 Eesti rahvaväkke, kus ta määrati Inseneripataljoni ülemaks, kellena ta teenis kogu Vabadussõja.
Teenete eest Vabadussõjas anti Riebergile Vabadusristi I/3 ja normaaltalu suuruses maad, 12. veebruaril 1920 ülendati ta kaptenist alampolkovnikuks vanusega 28. oktoobrist 1919 (käsus on kasutusel nimekuju "Woldemar Ritberg").
1923. aastal õppis V. Rieberg Inglismaal Chathami sõjaväeinseneride kooli juures korraldatud kursustel, aastatel 1923-1924 osales ta Eesti väeosaülemate informatsioonikursustel.
28. novembril 1924 ülendati V. Rieberg koloneliks ning 24. veebruaril 1937 kindralmajoriks, ta oli kuni oktoobrini 1939 Inseneriväe inspektoriks.
15. novembril 1939 lahkus Rieberg teenistusest ning lahkus koos teiste baltisakslastega Eestist ja asus elama Saksamaale.
Tema lahkumise puhul tegelikust sõjaväeteenistusest kirjutas Vabariigi President Konstantin Päts oma käskkirjas:
Teises maailmasõjas
1941. aasta mais kutsuti ta 55-aastaselt Wehrmachti teenistusse, kus talle anti samuti Saksa kindralmajori auaste. Alates 25. juulist 1941 teenis ta Prantsusmaa ja Saksamaa vahelisel Siegfriedi kaitseliin Ülem-Rheini kindlustuste staabis.
Alates 10. oktoobrist 1942 kuni 1. oktoobrini 1943 teenis V. Rieberg väegrupi Mitte inseneriväe ülema staabis.
1944. aasta veebruari algul saadeti ta koos väegrupi Nord ülema kindral Walter Modeli staabiga Narva, kus tema ülesandeks oli Peipsi-äärse kaitsejoone rajamine, kindlustamine ja järelevalve mehitamise üle. piirikaitserügementide moodustamise ajal asutati Tartusse piirikaitserügementide varustamise keskus, mida kutsuti formeerimisstaabiks Rieberg (saksa keeles Aufstellungsstab Rieberg), mida juhtis Voldemar-Viktor Rieberg.
Pärast Saksa vägede taganemist Eestist määrati kindralmajor V. Rieberg 1944. aasta septembris Saksa 172. jalaväediviisi ülemaks läänerindel. See diviis oli formeeritud just augustis, kuid sai järgnenud lahinguis põhjalikult lüüa ning saadeti 1944. aasta lõpul laiali.
1. veebruaril 1945 vabastati V. Rieberg teenistusest.
Rieberg elas ka pärast sõda Saksamaal ning suri 21. septembril 1952 Baden-Badenis Lõuna-Saksamaal.
Maanduspaigaldis
pisi|Maanduspaigaldise skeemi näide
Maanduspaigaldis (ingl earthing system) on maandurist, maanduslatist ja maandusjuhtidest koosnev kompleks, mis on ette nähtud seadmete elektriliseks maandamiseks ja potentsiaaliühtlustuseks.
Päikeseplekk
pisi|Päike pildistatuna 23. juunil 2022 läbi teleskoobi ja lairiba filtri. Paremal üleval suurendus päikeseplekkide rühmast, millest suurem kannab tähist AR3038. All vasakul Päikese mõõtmete võrdlus Päikesesüsteemi planeetidega. Autor: [[Tõrva astronoomiaklubi|Tõrva Astronoomiaklubi]] Päikeseplekk ehk Päikese laik on tumedam, ümbrusest umbes 1000 kelvini kraadi võrra jahedam piirkond Päikese nähtaval pinnal (fotosfääris). Päikeseplekid on põhjustatud magnetilistest protsessidest Päikese fotosfääri ehk nähtava "pinna" all.
Päikeseplekkide arv ja suurus iseloomustavad Päikese aktiivsuse taset, nende hulk muutub Päikese 11-aastase aktiivsustsükli käigus oluliselt.
Sarnaselt Päikesega on plekid ka paljudel teistel tähtedel, kuid erinevalt Päikesest võivad need olla väga suured, kattes suure osa tähe ühest poolkerast.
Reaktsioon
Reaktsioon (ladina sõnast reactio) on vastuaktsioon, vastutoime, vastumõju, vastus, reageerimine.
Selle mõiste tähendused on erinevates valdkondades erinevad.
Benedictus VII
Benedictus VII oli paavst 974–983. Ta oli 135. paavst.
Benedictus (Benedetto) oli sündinud Roomas ja ta oli Davide poeg. Benedictus oli suguluses Rooma valitseja Alberico II-ga ja Crescenzi (Crescentii) suguvõsaga.
Benedictus sai 968 Sutri piiskopiks ja Johannes XIII ajal umbes aastal 972 kardinaldiakoniks.
Benedictus oli traditsiooni järgi enne paavstiks saamist käinud palverännakul Jeruusalemmas, kust ta tõi kaasa tüki ristist, millele Jeesus Kristus oli risti löödud.
Paavstiks saamine
Roomas juunis 974 puhkenud ülestõusu käigus tagandati ametist Benedictus VI ja paavstiks valiti diakon Franco, kes võttis endale nimeks Bonifatius VII.
Bonifatius VII soovis leida Saksa-Rooma keisri esindajalt enda legitiimsuse kinnitamiseks tunnustust, kuid Rooma saabunud krahv Sicco ei soostunud teda tunnustama, vaid saades teada Benedictus VI tapmisest, nõudis uue paavsti valimist. Benedictus VII sai paavstiks oktoobris 974.
Skisma
Vastupaavst Bonifatius VII põgenes vahetult enne Benedictus VII paavstiks saamist Lõuna-Itaaliasse. Benedictus VII pidas paavstiks saades sinodi, kus Bonifatius VII ekskommunitseeriti.
980 suvel puhkes Roomas Bonifatius VII ärgitusel ülestõus, mistõttu Benedictus VII pidi linnast põgenema. Saksa-Rooma keisri Otto II toetusel pöördus Benedictus VII märtsis 981 Rooma tagasi.
Suhted Saksa piiskoppidega
Benedictus VII andis 975 Mainzi peapiiskopile õiguse kroonida Saksa kuningaid. Ta kinnitas peapiiskop Willigise apostellikuks vikaariks Saksamaal ja andis talle palliumi.
Ta andis 975 Trieri katedraali preestritele õiguse kanda dalmaatikat.
Ta määras Trieri piiskopi Dietrichile Rooma Santi Quattro Coronati kirikus kambri.
Ta likvideeris 9.–10. septembril 981 peetud Lateraani sinodil Merseburgi piiskopkonna ja määras Merseburgi piiskopi Giselheri Magdeburgi peapiiskopiks.
Suhted Tšehhi piiskoppidega
Benedictus VII määras 976 Praha piiskopiks Thietmari (Dětmar).
Kloostrireform
Benedictus VII kinnitas Cluny kloostri privileegid ja andis Lérinsi saared Cluny kloostri jurisdiktsiooni alla.
Ta kinnitas Vézelay, Sant Pere de Rodesi, Perugia, Monte Cassino, Besalú (Bisuldunens) ja Kölni kloostrite privileegid.
Ta taastas 977 Roomas Santi Bonifacio e Alessio kloostri, kus peatus Damaskusest põgenenud patriarh Sergios.
Ta pühitses 4. detsembril 980 Subiaco kloostris Santa Scholastica kiriku.
Ta võttis Gembloursi kloostri paavstliku protektsiooni alla ja vabastas selle maksudest.
Ta saatis bulla Trieris asuvatele bendediktiini kloostritele.
Simoonia taunimine
Benedictuis VII mõistis märtsis 981 Rooma Peetri kirikus peetud sinodil hukka simoonia.
Uued kardinalid
Benedictus VII määras 5 uut kardinali. Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Johannes XIV ja Johannes XV.
Surm
Benedictus VII suri 10. juulil 983 Roomas ja maeti Santa Croce in Gerusalemme kirikusse. Catholic Encyclopedia järgi võis ta surra oktoobris 983.
Joutseno linn
Joutseno linn on endine vald Soomes Lõuna-Karjala maakonnas. Asub Saimaa järve kaldal.
Joutseno vald nimetati linnaks 2005. aastal.
1. jaanuaril 2009 liitus Joutseno linn Lappeenranta linnaga.
Keskasula
Valla keskus oli Joutseno.
1988. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1988. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 33. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 30. aprill 1988 Dublinis Iirimaal. Selle võitis Šveits.
Tulemused
thumb|tühi|400px| {{legend|#22b14c|1988. aastal osalenud riigid}} {{legend|#ffc20e|Varem (kuid mitte 1988. aastal) osalenud riigid}}
Kuldar Schüts
Kuldar Schüts (sündinud 1. aprillil 1987 ) on eesti dirigent, laulja ja kultuurikorraldaja.
Hariduskäik
Kümneaastaselt hakkas Kuldar Schüts laulma Türi poistekooris, kust liikus peagi edasi Järvamaa poistekoori. Ta on lõpetanud 2005. aastal Türi Muusikakooli klarneti erialal, 2006. aastal Türi Gümnaasiumi ning 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistriõppes koorijuhtimise erialal cum laude (professor Ants Üleoja dirigeerimisklassis).
Töö ja loominguline tegevus
2022. aasta seisuga on ta Eesti Rahvusmeeskoori koosseisuline laulja (I tenor) ja koormeister ning Inseneride Meeskoori, Eesti Meestelauluseltsi üle-eestilise poistekoori Kalev ja Tallinna Kalamaja segakoori dirigent. 2022/2023. aastal töötab ta ka XIII noorte laulupeo poistekooride liigijuhina.
Töö dirigendina
Kuldar Schüts on olnud Tallinna Ülikooli naiskoori dirigent, EÜE Väinamere segakoori koormeister ning meesansambli Pikapäevarühm juhendaja (ansambel saavutas 2014. aastal Uno Naissoo nimelisel konkursil II koha ). Ta on juhatanud ka Türi Kammerkoori, Tallinna Poistekoori ettevalmistuskoore Primo ja Secundo, Virumaa poistekoori ja vanamuusikaansamblit Lumen Cantus. Ta on 2008. aastal Türil loodud segakoori Suisapäisa dirigent. Tema juhatusel võitis koor samal aastal Eesti Televisiooni saatesarja "Laululahing". Kooride maailmamängudel ehk kooride olümpial (World Choir Games), mis toimus 2008. aastal Austrias Grazis, võitis Suisapäisa Kuldar Schütsi juhatusel kuldmedali folkloori ja hõbemedali segakooride kategoorias.
2009. aastal osales Rein Rannapi suurejoonelises kontserdiprojektis, kus Rannapi rokk-kantaatide "Taevas ja maa" ja "Ilus maa" ettekandel esines koos ansambliga Kosmikud, solistide Taavi Petersoni ja Priit Volmeriga suur segakoor, mida juhatas dirigent Kuldar Schüts. 2012. aastal võitis tema juhendatud ja juhatatud Eesti Meestelaulu Seltsi poistekoor Kalev II koha rahvusvahelisel koorifestivalil “Varsovia Cantat” ning segakoor Suisapäisa III koha Eesti kammerkooride festivalil.
2013. aastast on ta Kalamaja elanike algatuse – Kalamaja koori peadirigent. See on üks suuremaid Eesti segakoore: asutamise aegu oli kooris 35 lauljat, 2019. aasta laulupeoks valmistus koor 108-liikmelisena, 2023. aastal on kooris ligikaudu 80 liiget. Kooris laulab paljude elualade esindajaid, teiste hulgas ka Suurbritannia suursaadik Eestis Ross Allen ja Ameerika Ühendriikide suursaadik Eestis George P. Kent.
2014. aastal debüteeris ta üldlaulupeol poistekooride dirigendina, juhatades Ülo Vinteri laulu „Hoidkem vaid ühte“, ning on ka järgmistel laulupidudel juhatanud just poistekoore.
2015. aastast oli ta Tallinna Huvikeskuse Kullo poistekoori dirigent.
2017. aastal dirigeeris ta üle Eesti toimunud Eesti Rahvusmeeskoori jõulukontserte „Sinu usk on uks…“. Tallinna Jaani kirikus toimunud kontserdist tegi otseülekande ERR-i Klassikaraadio.
2019. aastal võitis EMLS-i poistekoor Kalev (dirigendid Indrek Vijard ja Kuldar Schüts) kolmanda koha poistekooride kategoorias rahvusvahelisel koorifestivalil "Tallinn 2019".
2021.–2022. aasta kontserdisarjas „Eesti Rahvusmeeskoor tuleb külla“ oli Kuldar Schüts koos Rasmus Erismaaga RAM-i lauljast dirigent. Kontserdisari jätkub ka 2023. aastal.
Töö lauljana
2014. aastast on ta Eesti Rahvusmeeskoori koosseisuline laulja (esimene tenor), kes on paljudel kontsertidel olnud ka RAM-i solist. Ta on esinenud solistina Corelli jõulumuusikafestivalil “Kirikupühad Maarjamaal”, Haapsalu vanamuusikafestivalil, Nargen Festivali ja Eesti Filharmoonia Kammerkoori projektides ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kammerkoori kontsertidel jne.
Saavutused ja helisalvestised lauljana
2006. aastal tuli Alo Mattiiseni muusikapäevade raames korraldatud vokaalansamblite võistluse võitjaks Türi Gümnaasiumi meesansambel koosseisus Mikk Dede, Kuldar Schüts ja Jürgen Villem.
Koos endise koolivenna Mikk Dedega laulis Kuldar Schüts Vox Clamantise koosseisus 2014. aastal Tõnu Kaljuste dirigeerimisel Grammy võitnud salvestisel Arvo Pärdi "Aadama itku" (teised esitajad olid Sinfonietta Riga, Tallinna Kammerorkester ja Läti Raadio koor).
2022. aastal oli ta üks soliste, kelle osavõtul tehti XIII noorte laulupeoks valmistuvate kooride jaoks laulupeo repertuaari helisalvestised.
Töö kultuurikorraldajana
2013. aasta juunis oli ta üks Tartu lauluväljakul toimunud Popkooripeo ettevalmistajaid ja dirigente.
2015. aastal oli ta Eesti Meestelaulu Seltsi korraldatud üleriigilise emadepäevakontserdi kunstiline juht.
2020. aasta jaanuaris oli ta Eesti Kooriühingu aastakontserdi ja aastapreemiate gala kunstiline juht.
2022/2023. aastal on Kuldar Schüts üks XIII noorte laulupeo üldjuhte (poistekooride liigijuht).
Isiklikku
Kuldar Schütsi ema on muusikaõpetaja, koorijuht ja organist Tiiu Schüts ning isa viiuldaja ja viiuliõpetaja Vello Schüts.
Leistu
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Paunküla–Vetla tee.
Kultuurimälestistest asuvad külas asulakoht ja kivikalme "Surnumägi".
2005. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused
2005. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused olid 45. suusaalade maailmameistrivõistlused, mis toimusid 17.–27. veebruarini Oberstdorfis Saksamaal.
Klassikasprint 1,2 km
Kuupäev: 22. veebruar Osavõtjaid: 89 Ametlikud tulemused
1.–4. kohal on antud A-finaali aeg, 5.–8. kohal B-finaali aeg, 9.–16. kohal veerandfinaali aeg, järgmistel kvalifikatsiooni aeg.
Sprindi kvalifikatsiooni lõpetasid Anti Saarepuu 10. ja Priit Narusk 15. kohaga. Erkki Jallai kukkus, loobus seejärel pingutamast ja sai 80. koha.
Anti Saarepuu ja Priit Narusk olid samas veerandfinaalis koos rootslaste, tiitlikaitsja Thobias Fredrikssoni ja Björn Lindiga, kes ka edasi pääsesid, kuigi Saarepuu oli veel lõpusirge alguses teine.
Sprinditeade 6×1,2 km vabastiilis
Kuupäev: 25. veebruar Osavõtjaid: 32 võistkonda (stardileht) Ametlikud tulemused
Kummastki poolfinaalist läks finaali 5 paremat. Priit Narusk ja Erkki Jallai jäid 1. poolfinaalis 6.-ks, kaotades poolfinaali 14.44,0-ga võitnud Kasahastanile 43,6 sekundiga.
15 km (vaba)
Kuupäev: 17. veebruar Osavõtjaid: 121 Lõpetajaid: 121 Ametlikud tulemused
30 km suusavahetusega sõit (15 klassika + 15 vaba)
Kuupäev: 20. veebruar Osavõtjaid: 94 (stardileht) Lõpetajaid: 62 Ametlikud tulemused
Kaspar Kokk oli ka stardiprotokollis, kuid ei startinud.
50 km ühisstart (klassika)
Kuupäev: 27. veebruar Osavõtjaid: 72 (stardileht) Lõpetajaid: 52 Ametlikud tulemused
4×10 km teatesõit (2x10 klassika+2x10 vaba)
Kuupäev: 24. veebruar Osavõtjaid: 17 võistkonda (stardileht) Lõpetajaid: 17 Ametlikud tulemused
Klassikasprint 0,9 km
Kuupäev: 22. veebruar Osavõtjaid: 74 (stardileht) Lõpetajaid: 71 Ametlikud tulemused
1.–4. kohal on antud A-finaali aeg, 5.–8. kohal B-finaali aeg, 9.–16. kohal veerandfinaali aeg, järgmistel kvalifikatsiooni aeg.
10 km (vaba)
17. veebruar 75 võistlejat
15 km suusavahetusega sõit (7,5 klassika + 7,5 vaba)
19. veebruar 71 võistlejat
30 km ühisstart (klassika)
26. veebruar 65 võistlejat
4. koha saanud Justyna Kowalczyk (Poola, 1.27.18,6) diskvalifitseeriti dopingu tõttu.
4x5 km teatesõit (2x5 klassika + 2x5 vaba)
19. veebruar 16 naiskonda
Sprint (1 hüpe + 7,5 km suusatamist)
27. veebruar 52 võistlejat
Tavavõistlus (2 hüpet + 15 km suusatamist)
18. veebruar 52 võistlejat, kellest 43 lõpetas
Esimeses voorus hüppas Tambet Pikkor 80 meetrit ning teenis 91,5 punkti. See ei andnud enamat 49. kohast.
Avavooru järel kontrolliti tema hüppekombinesooni. Mõõtudele mittevastava kombinesooni tõttu tühistati tema tulemus ning võistlus tuli pooleli jätta.
Meeskonnavõistlus
23. veebruar 10 võistkonda
Normaalmägi
19. veebruar 72 võistlejat
Jens Salumäe sai esimeses hüppevoorus kirja 88,5 m. Teise vooru ehk 30 parema hulka pääsemiseks jäi sellest siiski vajaka.
Suur mägi
25. veebruar 72 võistlejat
Suure mäe valikvõistlusel hüppas Jens Salumäe 113 meetrit, kus ta oli paremuselt 49. ja kogus 97,9 punkti. 50 lõppvõistlusele pääseja sekka selline punktisumma siiski ei viinud, sest lisaks pääsesid edasi MK-sarja 15 paremat tulemusele vaatamata. Viimasena pääses edasi itaallane Stefano Chiapolino, kes hüppas 115,5 meetrit ja kogus 100,9 punkti.
Meeskonnavõistlus normaalmäel
20. veebruar 16 võistkonda
Meeskonnavõistlus suurel mäel
26. veebruar 15 võistkonda
Jüri Pallo
thumb|Jüri Pallo, 2009 Jüri Pallo (sündinud 12. aprillil 1963 Võrus) on Eesti matusekõneleja, endine EELK vaimulik
Elulugu
Pallo lõpetas Väimela 8-kl. Kooli (Parksepa Keskkooli eelkäija) 1978 ning Fr. R. Kreutzwaldi nimelise Võru I Keskkooli 1981. Ta õppis 1981–1982 ALMAVÜ Võru Lahingukoolis Meegomäel BTR-60 juhiks. Ta oli ajateenistuses 1982–1984 Nõukogude armees Kaliningradis NSV Liidu õhukaitsevägede brigaadis nr 52515, kus ta teenindas Ural 375D 2T6 autojuht-elektrikuna raketikomplekse 2K11 Krug.
Pallo alustas õpinguid EELK Usuteaduse Instituudis 1986, preestriks ordineeriti 6. juunil 1990 Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskopi Kuno Pajula poolt. Pallo lõpetas Usuteaduse Instituudi 1995.
Ühiskondlik-poliitiline tegevus
Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu Võru Rajoonikomitee I sekretär Jaak Kärson heitis Pallo 1986. aasta sügisel ELKNÜ-st välja usuliste veendumuste tõttu. Pallo oli asunud õppima EELK Usuteaduse Instituudis. Pallo tegi keelatud usulist propagandat töökohal. Võru EPT juhataja, Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei liige Jaan Haga ning Võru EPT parteiorganisaator Kalju Torila, ähvardades repressioonidega, sundisid Pallot kirjutama lahkumisavalduse "omal soovil". Pallo vallandati töölt.
1987 liitus ta Võrus Vaba-Sõltumatu Noorte Kolonniga nr. 1, oli kolonni autojuht ning aitas kolonnil teiste rahvuslike liikumistega üle Eesti sidet pidada. Ta oli 31. mail 1988 Eesti Kristliku Liidu asutajaliige ja EKL-i aseesimees, 1990 asus Pallo kohale Mart Laar. Pallo oli 1990–1992 Eesti Kongressi liige.
Ta osales 2003. aasta Riigikogu valimistel Isamaaliidu nimekirjas. Pallo oli ajavahemikus 22.03.2007–14.04.2015 Isamaa ja Res Publica Liidu liige ning 14.04.2015–13.03.2017 Eesti Keskerakonna liige. Eesti Keskerakonna liikmena oli ta Võru osakonna juhatuse liige ja aseesimees. Heideti erakonnast välja 30. jaanuaril 2017. Pallo on Kaitseliidu liige.
Jüri Pallo oli üks valimisliidu Põliskeskerakondlased initsiaatoreid (hiljem asendati valimisliidu nimi nimega Võru Eest). 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta valimisliidus Võru Eest. Pallo õnnistas 1998. aasta suvel IPA-Eesti ("International Police Association" Eesti osakonna) lipu
Kirjandustegevus
Pallo on avaldanud ilukirjanduslikke kirjutisi ajakirjanduses ja kirjutanud artikleid Välis-Eestist. Ta on raamatu "Almanahh" autor (Eesti Kirik 2004)
Üliõpilasorganisatsioonid
Pallo on korp! Vironia vilistlane
Isiklikku
Jüri Pallo on abielus. Tal on kaks tütart ja kaks poega esimesest abielust.
Välislingid
https://lounaeestlane.ee/voru-mehe-arvamus-voro-kongress-on-halb-mote/
Hannes Astok
pisi|Hannes Astok (2017) Hannes Astok (sündinud 25. septembril 1964 Tallinnas) on poliitik, ajakirjanik ja omavalitsustegelane.
Haridus
Hannes Astok on lõpetanud 1982. aastal Tallinna 2. Keskkooli, 1983. aastal Tallinna 2. Tehnikakooli sideoperaatori erialal ning 1990. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal.
Töökäik ja tegevus ühingutes
pisi|Hannes Astok 2002. aastal Hannes Astok on E-Riigi Akadeemia arendusdirektor ja ekspert ning 2013-2020 Tartu Smart City Labi arendusjuht. Astok on töötanud Postimehe uudistetoimetajana 1989–1991, Tartu Linnavalitsuse pressisekretärina 1990–1991, Reklaamibüroo Age-Tartu direktorina 1991–1993, Q-Raadio direktorina 1993–1995, Getz Eesti arendusjuhina 1995–1996, Marketron Konsultatsioonide juhtivkonsultandina 1996–1997, Tartu abilinnapeana 1997–2005 ning E-riigi Akadeemia kohaliku e-valitsemise programmi direktorina 2005–2007. Astok tegutseb e-riigi alastes koolitus-, arendus- ja koostööprojektides nii Eestis kui ka paljudes siirderiikides.
Ta on SA Teaduskeskus Ahhaa nõukogu liige ja MTÜ Tartu Rotary Klubi liige.
Astok on olnud Kuku Raadio arvamussaate "Keskpäevatund" saatejuht ja saates osaleja.
Poliitiline tegevus
Astok on Eesti Reformierakonna liige alates 1996. aastast. Ta on olnud Tartu Linnavolikogu liige 1996–1997 ja 2011–2013 ning aseesimees 2005–2007 ning Tartu abilinnapea 1997–2005. Ta oli XI Riigikogu liige 2007–2011.
Isiklikku
Tema isa oli okeanoloog Villu Astok.
Laane (Kose)
Laane on küla Harju maakonna Kose vallas.
Suur osa küla territooriumist on metsa all.
Küla kagunurgas asub osa Põhjaku rabast.
Küla läbib Paunküla–Vetla tee.
Victor I
Victor I (ladina keeles 'võitja') valitses 189–199. Ta oli 14. paavst.
Vaidlus ülestõusmispühade arvestamise üle
Victor I ametiaja tõsiseim kirikupoliitiline probleem oli vaidlus ülestõusmispühade arvestamise üle, mida Väike-Aasias peeti juudi kalendri järgi, kus Kristuse ülestõusmise päev ei langenud kindlale nädalapäevale. Roomas tähistati Kristuse ülestõusmise päevana pühapäeva.
Kui Väike-Aasia kristlased viibisid ülestõusmispühade ajal Roomas, puhkes selle teema üle vaidlus. Victor I otsustas probleemi lahendamiseks kinnitada ka Väike-Aasia kogudustes Roomas kehtiva tava, mida järgiti juba paljudes kogudustes. Ta tutvustas Efesose piiskopile Polykratesele oma ettepanekut ja saatis teistele kogudustele ringkirja, paludes probleemi arutada piirkondlikel sinoditel. Polykrates teatas, et jääb senise tava juurde ja tähistab ülestõusmispühi juudi kalendri alusel. Probleemi arutati sinoditel Roomas (mis oli teadaolevalt varaseim sinod Roomas), Gallias, Palestiinas ja Mesopotaamias, kus nõustuti Rooma ettepanekuga. Victor kuulutas ülestõusmispühade arvestamise üldkiriklikuks ja kutsus Väike-Aasia kogudusi seda tunnustama, kuid nood ei jaganud seda arvamust. Victor otsustas ekskommunitseerida Väike-Aasia kogudused, kuid see otsus tekitas pahameelt paljude piiskoppide seas, kes pooldasid küll ülestõusmispühade arvestamist Rooma tava järgi, kuid kes ei nõustunud Rooma piiskopile omistama üldkiriklikku eestkõneleja rolli. Victorit taunivate piiskoppide seast oli tuntuim Lyoni piiskop Ireneus, kes viitas Victorile saadetud kirjas eelnevate Rooma piiskoppide Telesphoruse, Anicetuse ja Soteri tunnustatud eristaatust Väike-Aasia kogudustele. Ireneus kirjeldas Victorile Väike-Aasia koguduste eristaatuse õigustamiseks Polykarpose kohtumist Anicetusega. Victori vastus pole säilinud, kuid Väike-Aasias hakati hiljem ülestõusmispühi arvestama Rooma tava järgi. Victori ülestõusmispühade arvestamise otsust taunivat opositsiooni juhtis Rooma koguduses Blastus.
Muud teoloogilised vaidlused
Victor I ekskommunitseeris adoptsionistide juhi nahaparkal Theodotuse ja tagandas gnostik Florinuse preestriametist. Tertullianuse väitel võis Victor I algul soosida Montanuse prohvetikuulutusi, kuid ta ei tunnustanud montanismi.
Liturgilised otsused
Victor I oli esimene paavst, kes hakkas Rooma koguduse senist orientaalsete mõjutustega liturgiat muutma ladinapäraseks. Hieronymuse andmetel oli Victor I esimene kristlik autor, kes kasutas teoloogiliste tekstide koostamisel ladina keelt.
Ta ordineeris 4 presbüterit, 7 diakonit ja 12 piiskoppi.
Märtrina austamine
Victor I on traditsiooni järgi maetud Vatikani. Temale pühendatud kirikud asuvad Richfieldis, West Hollywoodis ja San Joses.
Victor I on katoliku kirikus ja õigeusu kirikus austatud märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 28. juuli. Alates 1969. aastast ei ole katoliiklased enam kohustatud seda pidama, sest Paulus VI üleskutsel läbi viidud kaanoni revideerimisel oli Victor I üks neist pühakutest, kelle pühategude kohta polnud piisavalt ajaloolisi andmeid.
Lutsu (Kose)
Lutsu on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läänepiir kulgeb mööda Sokusoont ja põhjapiir mööda Alansi oja.
Soorinna
Soorinna on küla Harju maakonna Kuusalu vallas. See asub 5 kilomeetri kaugusel Kuusalu keskusest.
Küla piirneb Sõitme, Andineeme, Muuksi ja Kahala küla ning Kahala järvega. Küla pindala on 417 hektarit ja seal elab 33 alalist elanikku (2013. aasta seisuga).
Külas on 26 elukondlikku hoonet. Nendest 12 on vanad talumajad, mis rajati aastatel 1924–1943 ja kannavad nimesid: Kase, Kotermanni, Kõreta, Lepiku, Loigu, Lubjaahju, Parasmetsa, Raja, Soone, Soorinna, Tamme ja Tahkemäe. Tahkemäe talu tall on aastast 1885. Kõreta talu eluhoone on ehitatud 1890. aastal. Loo mõisa varemete restaureerimine on andnud Soorinnale uued kinnistud: Uuemõisa (külavanem Madis Praksi elukoht) ja Vesiveski. Vesiveski kinnistu ajaloolised hooned olid rajatud 1862. aastal. Külas on ka mõned nõukogude ajal ehitatud eluhooned ja suvilad. Mitmed algsed talukompleksid on kasutusel suvekodudena ning omanike poolt restaureeritutena säilitanud oma ajaloolise väärtuse.
Eia Uus
pisi|Eia Uus esitlemas St. Olavi Hotelli saalis 2. mail 2013 toimunud Vanalinna Kirjandusklubis raamatut "Minu Prantsusmaa" Eia Uus (sündinud 15. veebruaril 1985 Haapsalus) on eesti kirjanik.
Soorinna
Soorinna küla on teistest sama piirkonna küladest hilisema tekkega. Eestimaa külade nimistut sisaldav 13. sajandist pärit Taani hindamisraamat Kuusalu vallas Soorinna küla olemasolu ei maini. Osa küla maast kuulus varem Muuksi küla alla, mõnda aega oli ühendatud ka Andineeme külaga.
Eia Uus
Ta on olnud ajakirja Anne&Stiil tegevtoimetaja.
Soorinna
Soorinna on tüüpiline Eestis levinud hajaküla tüübi esindaja, kus talukohad asuvad üksteisest eemal, neid eraldavad looduslikud rohumaad, põllud, metsasiilud. Enamus Soorinna talukohtadest on tekkinud alles 1910. aastatel. Põhiline hoonestus on olnud tihedam endise mõisa keskuse ümbruses.
Nõukogude ajal tegutses külas Loo nime kandnud kolhoos, mis liideti 1980. aastatel Kirovi-nimelise kalurikolhoosiga. Mõnikord nimetatakse küla tänini Loo külaks. Seda nime kannab ka Loo bussipeatus.
Loo karjamõisa ase
Kohe Soorinna küla alguses, Loo jõe ja paistiigi ääres asub Loo karjamõisa ase. Seda mõisa (saksa keeles Neuenhof) on esmamainitud 1536. aastal. Läbi sajandite on selle mõisa ajalugu olnud seotud naabruses (10–11 kilomeetri kaugusel) oleva Kolga mõisaga. Tegemist oli sisuliselt Kolga abimõisaga. Abimõisaid tähistati tavaliselt nimetusega "uus mõis" (nye hove). Loo mõisale jäigi see nimetus külge. Millal kujunes eestikeelne nimi Loo, ei ole teada. Esimest korda esines eestikeelne Lomois ilmselt 1708. aasta sündmustest rääkivas Christian Kelchi kroonika lisas. Nime päritolu võib oletada, et tegu on sõnaga "lood", mida Wiedemanni sõnaraamat seletab kui "tasane metsata saareke või kuiv maapind". Ka vanemad külaelanikud kasutavad oma sõnapruugis "lähen loodu", kui peetakse silmas oma küla.
Mõisa peahoone oli algselt ühekorruseline puitehitis, pärinedes kas 18. sajandi lõpust või 19. sajandi algusest. Hiljem lisati hoone parempoolsesse otsa kahekorruseline eenduv tiibehitis. Vanem (ühekorruseline) hooneosa oli keskelt kolme akna laiuselt samuti kahekorruseline. Pärast Teist maailmasõda oli hoone kasutusel kortermajana. 7. märtsil 1981 hävis peahoone tulekahjus.
Alates 17. sajandist kuni mõisate võõrandamiseni Eesti Vabariigi maareformiga 20. sajandi alguses kuulus Kolga ühele vanimale rootsi aadliperekonnale – von Stenbockile. Nemad moodustasid valdavalt saksa rahvusest aadlikkonna ja mõisnike hulgas tähelepanuväärse erandi. 1658. aastal abiellus Kolga krahvinna Christina Catharina De la Cardie Rootsi kindraladmirali ja feldmarssali krahv Gustav Otto von Stenbockiga. Krahvinna testamendiga 1699. aastast jagati osaliselt Rootsis, osaliselt Eestimaa kubermangus asuvad laialdased valdused nii, et lastele abielust von Stenbockiga jäid Kolga, Kõnnu, Kiiu ja Loo mõis.
2000. aastate alguseks olid kõik kõrvalhooned varemeis. Säilinud oli suur hulk müüre. Esimesena taastas Madis Praks 2000. aastate algul peahoone ees asunud aidahoone, mille baasil on asutatud Uuemõisa talu. Seejärel taastas Mart Roostfeldt mõisa tiigi ning jätkab innukalt mõisa karjahoonete taastamist. Loo mõisa kunagine tiik asus kahel pool maanteesilda. Tänapäeval on seega mere poolsel tiigil eraomanik, kuid teisel pool olev osa on avalik veekogu ja kalastamiseks kõikidele vaba.
Loodus
pisi|Soorinna külas algab Lahemaa rahvuspark Soorinna loodus on pinnavormidelt ja looduslikult mitmekesine. Piirkonna maastikuline ja liigiline mitmekesisus tuleneb reljeefist, ilmastikumõjudest, veerežiimist, aluspõhjast, mullastiku erinevustest ja maakasutusviisidest. Suurem osa Soorinna külast kuulub Lahemaa rahvuspargi alasse ja Natura 2000 võrgustiku linnu- ja loodushoiualade hulka. Koos Muuksi, Uuri, Kahala ja Sõitme küla maa-aladega kuulub Soorinna Harju lavamaa maastikurajooni, mille tasased paesed maastikud on kujunenud liustike tugeva kulutustegevuse ja Läänemere lainete uhtumise tulemusel. Lavamaa maastikustruktuuris domineerivad lootaimestikuga paetasandikud, rähksed suured põllumaad ja salumetsadega moreenitasandikud. Paekihid on kallutatud lõunasse – maapind madaldub 2,5–3 meetrit kilomeetri kohta. Aluspõhi paljandub paepanga astanguis.
Loopealsete, tammikute, kadakasalude ja metsatukkade tüüpilised linnuliigid on kiivitaja, alpi risla, kanepilind, kivitäks, põldpüü ja linavästrik. Kevaditi ja suvehakul rõõmustavad oma tegemistega külarahvast ööbikud, peoleod, kuldnokad, rästad, pääsukesed, käod, rähnid, sookured, punarinnad, metsvindid jt. Sumedatel suveõhtutel kõlab üle loopealse rukkiräägu häälitsus. Kui sügiseti valmivad tammetõrud, on suure seltskonnaga kohal ka pasknäärid. Need Eesti lipu värve tiibadel kandvad linnud panevad oma kajakate kiljumist meenutava kisaga mõne talu õue ja ümbrust katvad tammikud kajama. Pasknäärid on looduses peamised tammede "istutajad", kes peidavad endale talvevarudeks samblasse suured kogumid tammetõrusid, mida nad talvel imekspandava täpsusega lumest välja kaevavad ja toiduks tarvitavad. Ometi jäävad mõned peidikud avastamata ja tärkab uus tamm.
Ka metsloomarikkuse üle ei saa Soorinna küla kurta. Aia- ja põllupidajate nuhtluseks on metssead ja kährikud. Viimased kaevavad puuviljaaedade piirdetarade alla käike ning käivad söömas viljapuude alla pudenenud pirne-õunu-ploome. Näha võib ka kärpe, nirke ja tuhkruid. Sageli kohtutakse jäneste, metskitsede ja põtradega. Haruldane pole rebanegi ja hundi pahategudest on aeg-ajalt kuulda. Ilvest näeb harvemini, nagu ka karu. Viimane külastab sügiseti taluaedu, kui õnnestub, tühjendab mõne mesitaru, ning kevaditi võib leida tema laialituuseldatud sipelgapesi, mille usinad sipelgad suve esimestel kuudel kiiresti taastavad.
Kiviaiad
pisi|Tüüpiline kiviaed Kadakaste karjamaadega on tihedalt seotud kiviaiad. Kiviaiad on väga levinud Soorinna, aga ka Muuksi, Uuri ja Kahala külas. Need on varieeruva kõrgusega paekivist ilma sideaineta laotud müürid, mis rajatud karjamaade, põldude ja taluõuede piireteks ja nende eraldamiseks väiksemateks üksusteks. Kiviaedade kultuurilis-ajalooline väärtus on väga suur – nad on jälg talukoha ja küla ajaloost ning varasemate sugupõlvede tööst. Ka väärtus elupaigana on väga oluline. Kiviaedu asustavad kuiva- ja lubjalembesed taimeliigid: samblad, samblikud, kukehari, nõmm-liivatee jt. Kividel armastavad peesitada sisalikud ja päikest võtta rästikud.
Klint
Soorinna külas asub lõik Lahemaa klindist. Klindilõigule on iseloomulik osaliselt või täielikult mattunud, tugevasti liigestatud ja merest eemaldunud valdavalt laugevõitu klindiastang. Ordoviitsiumi (lubjakivi) ja kambriumi I (liivakivi) astangut eristab 2–3 km laiune, sügavalt liiva alla mattunud kambriumi terrass. Klindineemik eendub Kahala klindilahestikust, ulatub Muuksi külani ja sealt edasi Pudisoo klindilaheni ulatudes kohati paeplatoost kuni kilomeetri laiuseks. Klindineemikut ääristava kambriumi-ordoviitsiumi astangu kõrgus on suurim (kuni 30 m) neemiku kirdenõlval, kus I aastatuhande teisest poolest e.m.a kuni viikingiaja lõpuni (11. saj) asus muinaseestlaste kolmnurkse põhiplaaniga linnus. Kolmest küljest kaitses linnust looduslik järsak – klindiastang, neljandast aga kaarjas vall. Soorinna klindi ja kiviaedade tõttu on küla olnud läbi aegade rästikurikas. Kohalike meenutuste järgi tapnud talumehed kevaditi paarsada rästikut. Soorinna poisid käinud kevaditi klindil pajuvitstega päikese kätte end soojendama tulnud rästikuid nottimas. Nüüdki eksib igal aastal klindi ja kiviaedade lähedaste talude hoovidesse ja teedele rästikuid, kellesse eriti hästi ei suhtuta. Eesti loodusfilmide korüfee Rein Maran filmis just sealkandis oma menufilmi "Tavaline rästik" (1978).
Hundikangrud
pisi|Hundikangrud Soorinna ja tema naaberküla Muuksi territooriumil kõrgel loopealsel asetsevad kivikirstkalmed, Eesti suurimad – Hundikangrud. See nekropolis koosneb erinevatel andmetel 85–250 kalmest, mis kõik asetsevad õhukese huumusekihiga loopealsetel aladel. Neist umbes 40 asuvad tihedasti üksteise kõrval, sageli algab ühe kalme kuhjatis teise jalamilt. Hundikangrute vanus ulatub 2000 aasta taha. Varaseimad neist on aga rajatud hinnanguliselt juba nooremal pronksiajal (9.–8. sajandil eKr). Hiliseimad kuuluvad eelrooma rauaaja lõppu ning rooma rauaaja algusse (u 200 eKr – 200 pKr). Arvatavalt mattis oma surnuid kivikirstkalmetesse vaid üks osa Põhja- ja Lääne-Eesti elanikest, eelkõige asumi eliit. Mõneti on paepealsetesse kivikirstkalmetesse matmine seletatav ka selle piirkonna paepinnasega, kuhu haudade kaevamine oli tolleaegseid tööriistu silmas pidades äärmiselt ränk. See matmiskomme võeti üle Skandinaaviast, peamiselt Rootsist.
Enamik kalmetest on orienteeritud Kahala järve lähistele, asudes selle põhjakaldal, mis matmise ajal ja ka veel 1920. aastatel oli hästi nähtav. Nüüdseks varjab vaadet järvele rabamets oma puude ja kadakapõõsastega. Väliselt on kalmed valdavalt ümmargused paekivist kuhikud, mille kõrgus on 0,4–1,5 meetrit ning läbimõõt 5–15 meetrit. Maastikul paiknevad kivikirstkalmed harilikult rühmiti, 5–6 kalmet lähestikku. Tavaliselt maeti kivikirstkalmesse 3–4 inimest ning selline kalme oli ilmselt ühe pere matmispaik. Kalme kesksesse kirstu maeti tähtsaim surnu.
Hundikangruid on mitmel korral uuritud. Esimestena kaevasid seal baltisakslastest amatöörarheoloogid, kes 1920. aastatel uurisid kümmekond kalmet. Tolleaegsete oskuste kohaselt pakkus neile huvi vaid kalme keskosa, kus teati asuvat paekividest kirst, ülejäänud kalme jäi aga läbi uurimata. Baltisakslaste poolt osaliselt lahti kaevatud matmispaik on oma 11-meetrise läbimõõduga üks suuremaid Hundikangrute seas. Lahtikaevatud keskse põhja–lõunasuunalise kirstu pikkus oli tavapärase kahe meetri asemel 4,5 meetrit. Seda ümbritses kalme pealispinna tasemel suurtest raudkividest ovaalne ääris. Baltisakslaste andmeil olid tollesse kirstu maetud vanem, 50–60-aastane mees ning noor, umbes 25-aastane naine. Neist kaevamistest lahti jäetud sammaldunud ning osaliselt varisenud paeplaatidest kirstud on veel praegugi näha.
1930. aastate teisel poolel toimusid Eesti Vabariigi aegsed arheoloogilised kaevamised. Põhjalikud uuringud ja kalmete korrastused toimusid 1980.–1990. aastatel. Leiti 11 maetud surnut, kusjuures kõikide skeletid polnud täielikult säilinud. Kaevamisel leiti ka ühe inimese luid mitmest kalme piirkonnast, mis viitab kahekordsele matmisele. Peale kirstude leiti maetuid ka kalme kuhjatistest nagu 2–4-aastaste laste, 12–13-aastase nooruki ja 20–24-aastase naise korratult paiknenud luid. Kuid Hundikangrutest leiti väga vähe esemeid. Peamiselt savinõude kilde, loomaluid ning üksikuid luust ja rauast ehtenõelu, aga ka mõni pronksehe.
Küla põhjapoolses osas on rikkalikult muistseid põllukivi kuhilaid, mis tähistavad väiksemaid kivikirstkalmeid. Need asuvad enamasti Tamme ja Soone talu vahelisel alal. Uuritud on ühte põllukivikuhjatist, kuid põldude vanust ei õnnestunud selle uuringu tulemusena kindlaks teha. Tegu on tiheda kadaka- ja sarapuuvõsaga ning kasemetsaga kaetud kunagise karjamaaga, kus muistised pole enam peaaegu üldse nähtavad. Lääne pool külavaheteed Lubjaahju talust vahetult põhja pool võib üleni sarapuuvõsaga kaetud loopealsel märgata laiu madalaid põllupeenraid ja põllukivikuhilaid. Välise vaatluse põhjal on seal tegemist kas hilisel rauaajal või keskajal alguse saanud sargväljasüsteemiga, kus põldu on haritud ka hiljem. Praegu seal midagi ei toimu. Ida pool külavaheteed jätkub samasugune sarapuuvõsa, mille all võib näha nii põllukivihunnikuid kui ka kivikalmeid. Mõned nendest kalmetest, eriti metsa võsase ala lõunaservas on hästi suured ja kõrged. Suured kalmed on ka Kase ja Raja talust lõuna pool. Lõuna pool Kuusalu–Leisi maanteed on teada ka üks lohukivi. Veel üks lohukivi asub Kahala järve lõuna-edelakalda läheduses.
Kahala järv
pisi|vasakul|Kahala järv Soorinna küla ilmestab piirnemine Kahala järvega. Järv kujunes 7600–8500 aastat tagasi kunagisest Antsülusjärve lahest ja asub paelava serva lähedases nõos. Järve pindalaga on ligi 350 hektarit. Tegemist on Harju lavamaa ühe suurema ja kogu Eesti järvede hulgas 16. kohal oleva järvega. Järv on väga madal: keskmine sügavus 0,9 m, suurim 2,8 m. Vesi on hästi segunev ja soojenev, rohekaskollane, planktoni ja pudeme rohkuse tõttu vähe läbipaistev. Põhjas on keskmiselt 2 meetri, maksimaalselt 7,6 meetri sügavune pealt tumehall mudakiht (sapropeel). Järve läbivool on peaaegu olematu. Toimub kinnikasvamine. Vesi õitseb igal suvel erakordselt tugevasti. Leidub mändvetikaid, ujuvat penikeelt, haruldast zooplanktonit jm. Madalas vees kasvab massiliselt tähk-vesikuusk. Kaladest elavad järves koger, hõbekoger, haug, ahven, linask ja särg, aga ka kaanid ja järvekarbid. Järve linnustik on erakordselt rikas. Pesitseb palju partlasi, eriti tuttvarti, näha võib haruldast ruika. Luiged on järvel jääminekust kuni jäätulekuni. Osad neist pesitsevad järvel.
20. sajandi alguses ja esimesel poolel oli järve ümbritsev maastik oma hõreda männimetsavööga valdavalt avatud. Kui järveäärseid maid hakati kuivendama paranesid puude kasvutingimused ning järveäärne kasvas kinni. Nüüdseks on järv rohkem kui ¾ ümbermõõdu ulatuses vaateliselt suletud. Veekogu ümber laiuvad metsad, võsa ja karjamaad. Järve läänekaldal on raba, põhjakaldal erinevas soostumisastmes metsad.
Turje kelder
pisi|Turje kelder pisi|Turje keldri juga talvel Soorinna ja Muuksi küla piiril asub Turje kelder oma joa ja koopaga. Turje kelder on ühtlasi Lahemaa neljas juga: vesi langeb viie meetri kõrguselt pakerordi lademe liivakivikaldast. Joa teeb erandlikuks see, et ta on üks vähestest liivakivilt laskuvatest jugadest; valdavalt langevad meie joad paeastangult. Juga toitub Tsitre klindisaare platoolt alguse saavast Turje ojast. Kõrgeimast astangust jõe vastuvoolu suunas asub veel väiksemaid – 0,2–0,5 m – astanguid. Joa all asub Turjekeldri koobas, mille on moodustanud sealt välja nõrguv põhjavesi (Turjekeldri allikas). Koobas on nime saanud üleval klindil asuva Turje pere järgi. Turje keldriga on seotud palju legende. Ühe järgi olnud see Vanakuradi viinakelder. Liivakivilt laskuv juga olnud puhas viin, mida müünud imekaunid sortsineiud.
Kultuuriüritused
Soorinna külas on helilooja Veljo Tormise juured. Tema "Eesti ballaadid" olid 2004. ja 2005. aastal ettekandmisel Soorinna külas nõukogude ajal tegutsenud Kirovi kolhoosile kuulunud endises heinaküünis. Etendused olid väga populaarsed ja tõid kokku palju rahvast üle Eesti ning ka välismaalt. Neis endistes kolhoosihoonetes tegutseb tänapäeval 1992. aastal asutatud kuni 25 töötajaga eriotstarbelisi valmisrõivaid tootev õmblusettevõte Kerno Eesti AS.
Moroni
Moroni on Komooride pealinn ja suurim linn.
Aastal 2002 elas Moronis hinnanguliselt umbes 40 000 inimest ja 2009 aastal umbes 48 000 inimest.
Moronis asub Prince Said Ibrahimi rahvusvaheline lennujaam. Moroni sadamast sõidavad laevad Aafrika mandrile, Madagaskarile, teistele Komooride ja India ookeani saartele.
Kõue
Kõue on küla Harju maakonna Kose vallas.
Asulat läbib Kõue–Virla tee ja seal lõppeb Triigi–Kõue tee.
Küla lõunapiir jookseb mööda Kuivajõge.
Küla alale jääb kaks kultuurimälestist: asulakoht ja ohverdamiskoht "Hiiepajuauk".
Tsentrumipartei
Tsentrumipartei on mitme partei nimi:
Kõue
Ajalugu
Ürikutes on Kõuet (Køy) esimest korda mainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus. Küla suuruseks hinnati 19 adramaad, millega see oli üks selle piirkonna suuremaid asulaid.
1917–1939 oli küla osa Triigi vallast, mis enne seda kandis Aleksandri valla nime. 1939. aastast kuulus küla Kõue valda.
Pärast Kõue valla taasmoodustamist kuulus see Kõue valda kuni 2013. aastani, mil Kõue ja Kose vald liitusid.
Nurmekund
Nurmekund (allikates Nurmegunde, Normegunde, Normigunde, Norumegunde) oli muinasaja lõpul praegusel Eestil alal eksisteerinud ühest muinaskihelkonnast koosnenud väikemaakond, üks nn Kesk-Eesti väikemaakondadest.
Maakonna järgi on nime saanud siluri Nurmekunna kihistu.
Paiknemine, naaberalad ja rahvastik
Nurmekund hõlmas hilisema Pilistvere kirikukihelkonna ja suurema osa Kolga-Jaani kirikukihelkonna alast. Maakonna lõunapiiri vastu Sakalat moodustas Navesti jõe org, läänes asuvatest Alempoisist ja Vändra piirkonnast ning põhja jäävast Järvamaast eraldas seda soode ja metsade vöönd. Ida pool asunud Mõhu väikemaakonnaga Nurmekunnal selgem looduslik piir puudus.