Jeffrie_Murphy
Andestus ja pahameel
Andestamine neil põhjenditel võib kokku käia austusega iseenda, teiste inimeste ja moraalikorra reeglite vastu. Kõik see näitab, et näiteks siiralt kahetsevale ülekohtutegijale andestamine on lubatav, mitte väär sellepärast, et see pole eneseaustusega vastuolus. Aga kui andestus on voorus, siis peab olema mõnikord nii, et ma peakski andestama ja kui ma ei andesta, siis on kohane mind kritiseerida. Võib-olla kellelgi pole õigust, et talle andestataks (siis oleks teistel täielik kohus talle andestada), kuid ui andestus on voorus, siis ta peab olema ligimesearmastuse sarnane vähemalt selle poolest: nii nagu ligimesearmastus nõuab, et ma mõnikord aitaksin neid, kellel pole õigust minu abile, nõuab andestus, et ma mõnikord andestaksin neile, kellel pole õigust minu andestusele. Üks argument selle kasuks on järgmine. Kuigi kahetsus ei anna õigust andestusele, võib see teha pahameele mingis mõttes kohatuks, sest kahetsejal ei ole põlgust ohvri vastu. Teatud mõttes pole mõistuspärane omada hoiakut, mille kohatusest on aru saadud, ja mõistusega olend peaks sellisest hoiakust loobuma. Mõistusega olendid peaksid Murphy arvates väärtustama kohaseid hoiakuid, nii nagu nad väärtustavad tõeseid uskumusi. Sellepärast peavad nad vabanema foobiatest ja teistest neurootilistest emotsioonidest ning samamoodi kohatust pahameelest. On ka teisi argumente. Kaks neist on seotud kristlusega; et kumbki ei viita teo ja tegija lahutatusele, siis tasub vaadata, kas nad lisavad andestuse mõistmisse uue aspekti. Esiteks: andestada on tarvis selleks, et tegijal oleks kergem kahetseda. Teiseks: andestada tuleb sellepärast, et me ise vajame andestust. Võib-olla need andestuse põhjendid viisidki Ludwig Feuerbachi ja teised mõttele, et andestust ei saa seletada moraali ja ilmalike mõistete abil, vaid see viib religioossesse valda (Allen Wood, Kant's Moral Religion). Kuigi mõned inimesed väärtustavad hämarust ja salapära, ei kaldu Murphy pooldama hüppeid teispoole tavalist moraali. Religioonist võib mõnikord leida kullatükke, mille väärtust saab tunnistada ka ilmalikust seisukohast. Näiteks esimest punkti võib mõista empiirilise (peaaegu teraapilise) ennustusena selle kohta, mis viib tõenäoliselt kahetsuse ja meeleparanduseni. Selline andestuse põhjend on kindlasti ühitatav eneseaustusega. Vähem selge on see, kui ühitatav on see austusega ülekohtutegija vastu. Oletame, et ma olen kellelegi ülekohut teinud. Kuidas mulle meeldiks, kui too leiaks, et ma ise ei saa kahetsemisega hakkama, vaid vajan tema abi? Ma võin tunda, et ta on üleolev. Andestus võib tulla nõrkusest, kuid ka ülbusest. Pahategija võib tunda pahameelt: kes sa enda meelest oled, et mulle andeks annad? Teise punktiga on seotud tähendamissõna südametust sulasest (Mt 18:21–35). Milles seisneb siin argument andestuse kasuks? Ühe tõlgenduse järgi on siin niisugune ähvardus, millest räägib Friedrich Nietzsche, kui ta väidab, et kristlus on lihtsalt sublimeeritud salavimm. Pinnapealselt paistab, nagu siin apelleeritaks hirmule: kui sa teistele ei andesta, siis Jumal ei andesta sulle ja siis sa oled hädas. See argument võidakse tagasi lükata kas sellepärast, et Jumalasse ei usuta, või sellepärast, et püütakse moraalse terviklikkuse nimel vastu seista kiusamisele, mis apelleerib minu madalale loomusele: kuidas saab andestus olla vooruslik, kui selle motiiv on lihtsalt hirm selle ees, mida mingi üleloomulik toriseja teeb, kui ma andeks ei anna? (Murphy, "Kantian Autonomy and Divine Commands"; Peter Geach, "The Moral Law and the Law of God"). See oleks Murphy arvates liiga rutakas. See tähendussõna räägib moraalsest alandlikkusest. Me peame möönma, et me oma elu jooksul teeme teistele ülekohut, ka neile, kellest me sügavalt hoolime, ja kuna me nendest ja oma suhetest nendega nii sügavalt hoolime, siis me soovime, et nad meile meie üleastumised andeks annaks. Selles mõttes me kõik vajame ja soovime andestust ega tahaks elada maailmas, kus poleks kalduvust andestada ja seda ei peetaks tervendavaks ja taastavaks vooruseks. Sel juhul me ju peaksime kasvatama endas kalduvust andestada, mitte lõtva sentimentaalsust, mis annab andeks iga pahateo, kui sügav ja kahetsemata see ka oleks, vaid vähemalt valmisolekut kaaluda andestamist lootusega ja teatud usaldusega. Ainult nii ülbe inimene, kes usub, et tema kunagi teistele ülekohut ei tee ega vaja andestust, saaks (Immanuel Kant) mittevastuoluliselt tahta kuuluda andestuseta maailma.