cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Langobardid
Arheoloogia ja ränded
540. aastail viis Audoin (valitses aastail 546–565) langobardid üle Doonau veel kord Pannooniasse, kus nad said keisrilt toetust, kui Justinianus I julgustas neid astuma lahingusse gepiididega.
Kuningriik Itaalias, 568–774
pisi|vasakul|Langobardide kuninga [[Cunincperti (688–700) münt, vermitud Milanos]]
Sissetung ja Apenniini poolsaare vallutamine
Aastal 560 tekkis uus, energiline kuningas: Alboin, kes alistas naabrid gepiidid, tegi neist oma alamad ja abiellus aastal 566 nende kuninga Kunimundi tütre Rosamundega. 568. aasta kevadel viis Alboin langobardid, koos teiste germaanlastega (bajuvaarid, gepiidid, saksid) ja bulgaritega, üle Julia Alpide Põhja-Itaaliat vallutama nende väljaajamise tõttu Pannooniast avaaride poolt. Esimene tähtis linn, mis langes, oli aastal 569 Forum Iulii (Cividale del Friuli) Kirde-Itaalias. Siin asutas Alboin esimese langobardide hertsogkonna, mille ta usaldas oma vennapojale Gisulfile. Varsti langesid germaanlaste kätte Vicenza, Verona ja Brescia. 569. aasta suvel vallutasid langobardid peamise roomlaste keskuse Põhja-Itaalias, Milano. Piirkond toibus siis kohutavast Gooti sõjast ja selle kaitseks jäetud väike Bütsantsi armee ei saanud peaaegu mitte midagi teha. Keiser Justinus II poolt Itaaliasse saadetud eksarh Longinus sai kaitsta vaid rannikulinnu, mida sai varustada võimsa Bütsantsi laevastiku abil. Pavia langes aastal 572 pärast kolmeaastast piiramist ja sellest sai esimene uue langobardide Itaalia kuningriigi pealinn. Järgnevatel aastatel tungisid Langobardid edasi lõunasse, vallutades Toscana ja rajades kaks hertsogkonda, Spoleto ja Benevento, millest varsti said pooliseseisvad ja isegi põhjapoolsest kuningriigist pikemaealised, säilides 12. sajandini. Bütsantslastel õnnestus säilitada kontroll Ravenna ja Rooma piirkondade üle, mida ühendas kitsas koridor läbi Perugia.
Itaaliasse sisenemisel jäid mõned langobardid paganateks, samas teised olid ariaanid. Seetõttu ei olnud neil häid suhteid katoliku kirikuga. Järk-järgult omandasid nad rooma tiitlid, nimed ja kombed ning pöördusid osaliselt ortodokssesse kristlusse (7. sajandil), mitte ilma arvukate usuliste ja rahvuslike konfliktideta. Ajal, kui kirjutas Paulus Diaconus, olid langobardide keel, riietus ja isegi soengud kõik kadunud.
Kogu langobardide territoorium oli jagatud 36 hertsogkonnaks, mille juhid asusid peamistes linnades. Kuningas valitses nende üle ja haldas maad esindajate kaudu, keda kutsuti gastaldi. Selline alljaotus, koos hertsogkondade sõltumatu sõnakuulmatusega, jättis kuningriigi siiski ilma ühtsusest, tehes selle nõrgaks isegi võrrelduna Bütsantsiga, eriti pärast seda, kui nad hakkasid toibuma algsest sissetungist. See nõrkus sai veelgi selgemaks, kui langobardid seisid silmitsi frankide kasvava võimuga. Vastuseks sellele püüdsid kuningad aja jooksul võimu koondada; kuid nad kaotasid lõplikult kontrolli Spoleto ja Benevento üle.
Ariaanlik monarhia
Alboin mõrvati aastal 572 Veronas vandenõus, mida juhtis tema naine Rosamunde, kes hiljem põgenes Ravennasse. Tema järeltulija Klef mõrvati ka, pärast 18-kuulist armutut valitsemist. Tema surmaga algas aastatepikkune interregnum, "hertsogite valitsemine", mille ajal hertsogid ei valinud ühtegi kuningat ning mida peetakse vägivalla ja korratuse perioodiks. Aastal 584 valisid hertsogid ähvardava frankide sissetungi tingimustes kuningaks Klefi poja Authari. Aastal 589 abiellus ta Baieri hertsogi Garibald I tütre Theudelindega. Katoliiklik Theudelinde oli paavst Gregorius I sõber ja surus kristlust peale. Vahepeal oli Authari alustanud sisemise leppimise poliitikat ja püüdis kuninglikku haldust ümber korraldada. Hertsogid annetasid poole oma varandusest kuninga ja õukonna säilitamiseks Pavias. Välisasjade osas õnnestus Autharil nurjata ohtlik liit bütsantslaste ja frankide vahel.
Authari suri aastal 591. Tema järglane oli Torino hertsog Agilulf, kes aastal 591 abiellus samuti Theudelindega. Ta võitles edukalt mässuliste Põhja-Itaalia hertsogitega, vallutades Padua (601), Cremona ja Mantua (603) ning sundides Ravenna eksarhi tribuuti maksma. Agilulf suri aastal 616; Theudelinde valitses üksi aastani 628 ja tema järeltulija oli Adaloald. Arioald, kes oli abielus Theudelinde tütre Gundepergaga ja juhtis ariaanlikku opositsiooni, tõukas hiljem Adaloaldi troonilt.
Tema järeltulija oli Rothari, paljude autoriteetide poolt kõigist langobardide kuningatest kõige energilisemaks tunnistatud. Ta laiendas oma valdusi, vallutades aastal 643 Liguuria ja ülejäänud osa Bütsantsi territooriumitest Veneto sisepiirkondades, sealhulgas roomlaste linna Opitergiumi (Oderzo). Rothari koostas ka kuulsa omanimelise edikti "Edictum Rothari", mis kehtestas seadused ja maksud tema rahvale ladina keeles: edikti ei rakendatud langobardidest maksumaksjaile, kel olid omad seadused. Rothari poeg Rodoald järgnes talle aastal 652, kuid veel liiga noorena tapeti ta katoliiklaste poolt.
Kuningas Aripert I surmaga aastal 661 jagati kuningriik tema laste Perctariti, kes tegi oma pealinnaks Milano, ja Godeperti vahel, kes valitses Paviast. Perctarit kukutati Friuli ja Benevento hertsogi (aastast 647) Gisulfi poja Grimoaldi poolt. Perctarit põgenes avaaride juurde ja sealt frankide juurde. Grimoald suutis säilitada kontrolli hertsogkondade üle ja kõrvaldada Bütsantsi keisri Constans II viimase püüde vallutada Lõuna-Itaalia. Ta alistas ka frangid. Grimoaldi surmaga aastal 671 tuli Perctarit tagasi ning kuulutas sallivust ariaanide ja katoliiklaste vahel, kuid ei suutnud alistada Trento hertsogi Arachi juhitavat ariaanide parteid, kes alistus alles tema katoliiklasest pojale Cunincpertile.
Katoliiklik monarhia
Usutülid jäid võitluse allikaks järgnevateks aastateks. Langobardide valitsemine hakkas paranema alles koos Ansprandi poja ja jõhkra Aripert II järeltulija Liutprandiga (kuningas aastast 712). Tal õnnestus taastada teatud kontroll Spoleto ja Benevento üle ja, kasutades ära erimeelsusi paavsti ja Bütsantsi vahel seoses ikoonide kummardamisega, annekteeris ta Ravenna eksarhaadi ja Rooma hertsogkonna. Ta aitas ka frankide majordoomusel Karl Martellil araablasi tagasi tõrjuda. Tema järeltulija Aistulf vallutas esmakordselt Ravenna langobardidele, kuid võideti seejärel paavsti kutsutud frankide kuninga Pippin III poolt ja pidi sellest loobuma. Pärast Aistulfi surma püüdis Ratchis veel kord olla Lombardia kuningas, kuid ta kukutati samal aastal.
Pärast Ratchist sai viimaseks langobardide kuningaks Toscana hertsog Desiderius, kel õnnestus Ravenna lõplikult vallutada, lõpetades Bütsantsi kohalolu Põhja-Itaalias. Ta otsustas taastada vaenu paavsti vastu, kes toetas Spoleto ja Benevento hertsogeid tema vastu, ning sisenes aastal 772 Rooma, olles selles esimene langobardide kuningas. Kuid kui paavst Hadrianus I kutsus appi võimsa kuninga Karl Suure, võideti Desideriust Susa juures ja piirati Pavias ümber, samas tema poeg Adelchis avas Verona väravad frangi vägedele. Desiderius alistus aastal 774 ja Karl Suur võttis täiesti uudse otsusena ka tiitli "Langobardide kuningas". Enne seda olid germaani kuningriigid sageli üksteist vallutanud, kuid keegi ei olnud omandanud teise rahva kuninga tiitlit. Karl Suur võttis osa langobardide territooriumist, et luua Kirikuriik.
Itaalia Lombardia regioon, mis sisaldab Brescia, Bergamo, Milano linnu ja vana pealinna Paviat, on mälestus langobardide kohalolust.
Hilisem ajalugu
pisi|375px|vasakul|Langobardide [[Benevento hertsogkond 8. sajandil pKr]]
Ühendatud Benevento vürstkond, 774–849
Kuigi kuningriik keskusega Pavias langes Karl Suurele, ei alistunud langobardide kontrolli all olev territoorium Kirikuriigist lõunas kunagi Karl Suurele ega tema järglastele. Aastal 774 väitis Benevento hertsog Arichis II, kelle hertsogkond oli ainult nimeliselt kuninga võimu all (kuigi mõned kuningad suutsid oma võimu ka lõunas näidata), et Benevento oli kuningriigi järglasriik. Ta püüdis muuta Beneventot teiseks Paviaks (secundum Ticinum). Ta püüdis saavutada kuningavõimu, kuid ilma toetuseta ja ilma kroonimise võimaluseta Pavias.
Karl Suur tuli armeega ja tema poeg Ludwig Vaga saatis mehi, et sundida Benevento hertsogit alluma, kuid viimane ei täitnud kunagi lubadusi alluda ja nii Arichis kui ka tema järeltulijad olid de facto sõltumatud. Benevento hertsogid võtsid tiitli princeps (vürst) kuningatiitli asemel.
Lõuna-Itaalia langobardid olid seejärel anomaalses olukorras, hallates maad, mida nõudsid kaks keisririiki: Karolingide impeerium põhjas ja läänes ning Bütsants idas. Nad andsid tavaliselt tõotusi ja lubasid Karolingidele makse, kuid tegelikult jäid väljapoole frankide kontrolli. Benevento kasvas vahepeal oma suurimasse ulatusse, kui kehtestas maksud Napoli hertsogkonnale, kes oli nõrgalt truu Bütsantsile, ja vallutas aastal 838 isegi Napoli linna Amalfi. Ühel hetkel Sicardo valitsemise ajal kattis langobardide kontroll enamuse Lõuna-Itaaliast, välja arvatud Apuulia ja Calabria lõunaserv ning Napoli. 9. sajandil hakkas endises kreeka Apuulias kinnistuma tugev langobardide kohalolu. Siiski oli Sicardo avanud lõuna saratseenide sissetungiks seoses sõjaga Napoli Andrea II-ga, ja kui ta aastal 839 tapeti, kuulutas Amalfi iseseisvust ning Beneventos võitlesid võimu pärast omavahel kaks kildkonda, kurnates vürstiriiki ja tehes selle väliste vaenlaste poolt haavatavaks.
Kodusõda kestis kümme aastat ja lõppes aastal 849 alles keiser Ludwig II kehtestatud rahulepinguga (ainus frankide kuningas, kes teostas tegelikku ülemvõimu langobardide riikide üle), mis jagas kuningriigi kaheks: Benevento vürstkonnaks ja Salerno vürstkonnaks, mille pealinn Salerno asus Türreeni mere ääres.
Lõuna-Itaalia ja araablased, 836–915
Napoli Andrea II värbas aastal 836 saratseeni palgasõdureid sõjaks Benevento Sicardoga; Sicardo vastas teiste moslemi palgasõduritega. Saratseenid koondasid algul oma rünnakud Sitsiiliale ja Bütsantsi Itaaliale, kuid varsti kutsus Benevento Radelchi I veel palgasõdureid, kes hävitasid aastal 841 Capua. Landulf Vana asutas lähedasel künkal tänapäevase Capua, "Uue Capua". Üldiselt ei olnud langobardide vürstid eriti valmis liitudeks saratseenidega, kui oma kreeka naabritega Amalfis, Gaetas, Napolis ja Sorrentos. Salerno Guaiferio pani ennast siiski lühikeseks ajaks moslemite ülemvõimu alla.
Suured moslemiväed hõivasid aastal 847 Bari, mis seni oli langobardide gastaldo Pandenolfo kontrolli all. Saratseenide rünnakud jätkusid põhjasuunal, kuni Benevento Adelchi kutsus appi oma isanda, Itaalia kuninga Ludwig II. Ludwig II sõlmis aastal 869 liidu Bütsantsi keisri Basileios I-ga araablaste väljaajamiseks Barist. Araablaste maaväed alistati keisri poolt aastal 871. Adelchi ja Ludwig olid sõjas viimase surmani (875). Adelchi pidas ennast langobardide kuningate tõeliseks järglaseks ja seetõttu parandas ta "Edictum Rotharit", olles viimane langobardide valitseja, kes seda tegi.
Pärast Ludwigi surma oli Landulf II lühidalt liidus saratseenidega, kuid paavst Johannes VIII veenis teda seda lõpetama. Salerno Guaimar I võitles saratseenidega koos Bütsantsi vägedega. Kogu selle aja jooksul olid langobardide vürstid liidus kord ühe, kord teise kildkonnaga. Lõpuks, umbes aastal 915, suutis paavst Johannes X ühendada Lõuna-Itaalia kristlikud vürstid saratseenide rajatiste vastu Garigliano jõel. Sel aastal aeti Garigliano lahinguga saratseenid Itaaliast välja.
pisi|Itaalia aastal 1000, langobardide riigid lõunas normannide saabumise eelõhtul
Langobardide vürstkonnad 10. sajandil
Salerno iseseisev riik ärgitas Capua gastaldosid liikuma iseseisvuse suunas ning sajandi lõpuks kutsusid nad endid "vürstideks" ja see oli kolmas langobardide riik. Capua ja Benevento riigid ühendas aastal 900 Atenolfo I. Seejärel kuulutas ta need igaveses liidus olevaks ja need eraldusid alles aastal 982 seoses Pandolfo Raudpea surmaga. Kui kogu langobardide lõuna oli tema kontrolli all, välja arvatud Salerno, tundis Atenolfo end turvalisel kasutades tiitlit princeps gentis Langobardorum ("langobardide rahva vürst"), mille kasutamist oli Arichis II alustanud aastal 774. Atenolfo järglaste seast valitsesid suurema osa sajandist vürstkonda üheskoos isad, pojad, vennad, nõod ja onud. Vahepeal, umbes sajandi keskel, alustas vürst Gisulfo I tiitli Langobardorum gentis princeps kasutamist, kuid ühendatud langobardide vürstkonna idee realiseerus alles detsembris 977, kui Gisulfo suri ja tema valdused päris Pandolfo Raudpea, kes ajutiselt haldas peaaegu kogu Itaaliat lõuna pool Roomat ning tõi langobardid liitu Saksa-Rooma riigiga. Tema valdused jagati pärast tema surma.
Benevento ja Capua Landulf Punane püüdis vallutada Salerno vürstkonda Napoli Giovanni III abiga, kuid Amalfi Mastalo I abiga lõi Gisulfo ta tagasi. Benevento ja Capua valitsejad tegid sel ajal mitu vallutuskatset Bütsantsi Apuulias, kuid sajandi lõpul omandasid bütsantslased Basileios II valitsemise all langobardide maid.
Langobardide vürstkondade ajaloo peamine allikas sellest ajast on "Chronicon Salernitanum", mis koostatud sajandi lõpul Salernos.
Normannide vallutused, 1017–1078
Vähendatud Benevento vürstkond kaotas varsti oma sõltumatuse paavstile ja selle tähtsus vähenes, kuni see langes Lõuna-Itaalia vallutamisel normannide poolt. Normannid, kelle langobardid kutsusid esmalt võitlema Bütsantsiga kontrolli eest Apuulia ja Calabria üle (Melo ja Arduini juhtimisel, teiste seas), muutusid rivaalideks hegemoonia saavutamisel lõunas. Salerno vürstkond koges Guaimario III ja Guaimario IV ajal kuldajastut, kuid Gisulfo II ajal kahanes vürstkond tähtsusetuks ja langes aastal 1078 Robert Guiscardile, kes oli abielus Gisulfo õe Sikelgaitaga. Capua vürstkond oli vihatud Pandolfo IV (Abruzzi hunt) valitsemise ajal kuumas võitluses ning tema poja valitsemise ajal langes see peaaegu ilma võitluseta normann Richard Drengot kätte (1058). Capualased mässasid aastal 1091 normannide ülemvõimu vastu, kukutades Richardi pojapoja Richard II ja seades troonile Lando IV.
Keel
Langobardi keel on välja surnud. See germaani keel hääbus 7. sajandi algul, kuid võis leida hajutatud kasutamist kuni umbes aastani 1000. Keelemälestisi on vaid katkendlikult, peamisteks tõenditeks on ladinakeelsetes tekstides kommenteeritud üksikud sõnad. Langobardi tekstide puudumise tõttu pole võimalik teha järeldusi keele morfoloogia ja süntaksi kohta. Keele geneetiline klassifikatsioon põhineb täielikult fonoloogial. Kuna on tõendeid, et langobardid osalesid, ja mõned vanemad tõendid tõepoolest näitavad seda, ülemsaksa keele kaashääliku nihkes, klassifitseeritakse see elbe-germaani või ülem-saksa murdeks.
Langobardi keele fragmente on säilinud ruunikirjades. Esmaste allikate seas on lühikirjed vanemas futharkis, nende seas "Schretzheimi pronkskapsel" (u 600). On hulk ladina tekste, mis sisaldavad langobardi nimesid, ja langobardi õigusaktid sisaldavad mõisteid, mis võetud rahvakeele õigussõnavarast. Aastal 2005 esitati arvamus, et kirje Perniki mõõgal võib olla langobardi.
Rändeajastu ühiskond
Langobardide kuningaid võib tagasi jälitada kuni umbes aastani 380, seega Suure rahvasterände alguseni. Kuningavõim arenes germaanlaste seas, kui oli vajalik ühe sõjaväelise üksuse ühtsus. Schmidt uskus, et germaani hõimud jagunesid vastavalt kantonitele ja et vanim valitsus oli üldkoosolek, mis valis kantonite pealikud ja kantonite sõjapealikud (sõja ajaks). Kõik need tegelased valiti arvatavasti aadli hulgast. Rännakusõdade tulemusel arenes kuninga võim nii, et kuningas muutus rahva esindajaks; kuid rahva mõju valitsuse üle ei kadunud täielikult. Paulus Diaconus annab ülevaate langobardide hõimustruktuurist rände ajal:
Täielik emantsipatsioon ilmnes ainult frankide ja langobardide seas.
Katoliikliku kuningriigi ühiskond
Langobardide ühiskond jagunes klassidesse sarnaselt sellega, mis leidus Rooma teistes germaani järglasriikides: Frangi Gallias ja Läänegootide Hispanias. Olid aadlikud, nende järel vabad, edasi mittevabad mitteorjad (pärisorjad) ja lõpuks orjad. Aristokraatia oli vaesem, rohkem linnastunud ja vähesema maaga kui mujal. Rikaste ja võimsate hertsogite ning kuninga enda kõrval elasid langobardide aadlikud pigem linnades (erinevalt nende frangi kolleegidest) ja neil oli veidi rohkem kui kaks korda sama palju maad kui kaupmeestel (suur vahe frangi provintsiaristokraatiaga, kellel oli sadu kordi rohkem maad, kui lähimal temast alamal mehel). Aristokraatia oli 8. sajandiks sissetuleku mõttes täiesti sõltuv kuningast, eriti kohtunikud: paljusid langobardide aadlikke on selleaegsetes dokumentides nimetatud kui iudices (kohtunikud), isegi kui nende ametid olid tähtsate sõjaliste või seadusandlike funktsioonidega.
Langobardide kuningriigi vabade arv oli palju suurem kui Frangi riigis, eriti 8. sajandil, kui nad olid säilinud dokumentaalsetes tõendites peaaegu nähtamatud. Väikemaaomanikud, omanikud-maaharijad ja rantjeed on kõige arvukamad tüübid, mis säilinud langobardide kuningriigi ürikutes. Nad võisid omada rohkem kui poole maast langobardide Itaalias. Vabamehed olid exercitales ja viri devoti, see on, sõdurid ja "ustavad mehed" (sõjaväeline mõiste nagu "teenijad"); nad moodustasid langobardide armee värvatud ja neid kutsuti mõnikord harva teenima, kuigi näib, et see ei olnud nende eelistus. Väikemaaomanikel puudus siiski vajalik poliitiline mõju kontrollida koos kuninga (ja hertsogitega) kuningriigi poliitikat ja seadusandlust. Aristokraatia oli Itaalias poliitiliselt palju võimsam kui samal ajal Gallias ja Hispanias.
Langobardide Itaalia linnastumist iseloomustas città ad isole ("linn kui saar"). Arheoloogiast ilmneb, et langobardide Itaalia suured linnad – Pavia, Lucca, Siena, Arezzo, Milano – moodustasid vanade Rooma linnamüüride vahele väga väikseid linnastumise saarekesi. Rooma keisririigi linnad olid 5. ja 6. sajandi arvukates sõdades osaliselt purustatud. Mitmed osad olid jäetud varemetesse ja antiikmonumendid muutusid rohumaaks, mida kasutati loomade karjatamiseks, niiviisi muutus Rooma foorum veiste väljaks (campo vaccinio). Puutumata jäänud linnaosad olid väikesed ja tagasihoidlikud ning sisaldasid katedraali või suurt kirikut (sageli luksuslikult kaunistatud) ning väheseid avalikke hooneid ja aristokraatia linnakodusid. Vähesed tähtsad hooned olid kivist, enamus olid puust. Lõpuks olid linnade asustatud osad üksteisest eraldatud karjamaade vööndiga isegi linnamüüride vahel.
Paganlus
Esimesed märgid langobardide religioonist näitavad, et algselt Skandinaavias elades teenisid nad germaani jumalaid vaanide hõimust. Pärast asumist piki Läänemere kallast omandasid nad kontaktide kaudu teiste germaanlastega aaside jumalate kultuse, nihe, mis peegeldas kultuurilist muutust põllumajanduslikust ühiskonnast sõjaliseks ühiskonnaks.
Pärast nende rännet Pannooniasse kontakteerusid langobardid iraani sarmaatidega. Sellelt rahvalt laenasid nad pikaealise tava religioossest sümbolismist. Pika posti, mida kroonib linnu kuju (tavaliselt tuvi), mis tuletatud lahingus kasutatud standarditest, rammis perekond maasse mehe kodus, kes suri kaugel eemal sõjas ja keda ei saadud matmiseks koju tuua. Tavaliselt paigaldati lind nii, et see oli suunatud sõjamehe arvatava surmakoha poole.
Ristiusustamine
Pannoonias olles puutusid langobardid esmakordselt kokku kristlusega, kuid ainult puutusid: nende ristiusustamine oli üldiselt nimeline ja kaugel täielikkusest. Wacho valitsemise ajal olid nad katoliiklased liidus Bütsantsiga, kuid Alboin pöördus idagootide liitlasena arianismi ja tungis Itaaliasse. Kõik need kristlikud pööramised mõjutasid suuremalt osalt ainult aristokraatiat, tavainimesed jäid paganateks.
Itaalias langobardid ristiusustati ja surve katoliiklusse pööramiseks oli suur. Baieri päritolu katoliiklasest kuninganna Theudelinde ajal langes monarhia tugeva katoliikliku mõju alla. Pärast esialgset toetust Rooma-vastasele parteile kolme peatüki skismas jäi Theudelinde paavst Gregorius I lähedaseks toetajaks. Aastal 603 võttis troonipärija Adaloald vastu katoliikliku ristimise. Järgmise sajandi jooksul jäid arianism and paganlus püsima Austrias (Kirde-Itaalia) ja Benevento vürstkonnas. Ariaanidest kuningate troonijärglus oli sõjaliselt agressiivne ja kujutas ohtu paavstlusele Roomas. 7. sajandil praktiseeris Benevento nimeliselt kristlik aristokraatia veel paganlikke rituaale, nagu "pühadele" puudele ohverdamine. Cunincperti valitsemisaja lõpuks olid langobardid siiski enam-vähem täielikult katoliku usku pööratud. Liutprandi ajal muutus katoliiklus tõeliseks, kui kuningas püüdis õigustada oma tiitlit rex totius Italiae, ühendades poolsaare lõunaosa põhjaga ja tuues ühte katoliiklikku riiki kokku itaalia ja germaani alamad.
pisi|vasakul|"[[Regula Benedicti" Benevento (s.o langobardide) kirjas]]
Benevento kristlus
Benevento hertsogkond ja lõpuks vürstkond Lõuna-Itaalias arendas 7. ja 8. sajandil välja unikaalse kristliku riituse. Benevento riitus on rohkem seotud Ambrosiuse riituse kui Rooma riituse liturgiaga. Benevento riitus ei ole säilinud täielikul kujul, kuigi enamus põhilisi pidustusi ja mitmed kohaliku tähtsusega pidustused on säilinud. Benevento riitus tundub olevat vähem valmis, vähem süstemaatiline ja liturgiliselt rohkem paindlikum kui Rooma riitus.
Sellele riitusele omane oli Benevento laul, langobardide mõjutatud laul, millel oli sarnasusi langobardide Milano Ambroosiuse lauluga. Benevento laul on suuresti määratletud tema rolliga Benevento riituse liturgias; paljud Benevento laulud said mitmeid rolle lisamisel Gregoriuse lauluraamatusse. See asendati 11. sajandil lõpuks Gregoriuse lauluga.
Peamine Benevento laulu keskus oli Monte Cassino, üks esimesi ja suuremaid kloostreid läänekristluses. Gisulfo II annetas aastal 744 suure hulga maad Monte Cassinole ja sellest sai baas tähtsale riigile Terra Sancti Benedicti, mis allus ainult Roomale. Cassino mõju kristlusele Lõuna-Itaalias oli tohutu. Monte Cassino oli ka veel ühe Benevento kloostrielu iseärasuse alustajaks: hääbunud Benevento kirja kasutamine, mis tulenes rooma kursiivkirjast, nagu seda kasutasid langobardid.
Kunst ja arhitektuur
Oma rändefaasis lõid langobardid sellist kunsti, mida sai kergesti kaasas kanda, nagu relvad ja ehted. Kuigi sellest on suhteliselt vähe säilinud, kannab see sarnasusi teiste Põhja- ja Kesk-Euroopa germaani hõimude sarnaste püüdlustega samast ajast.
1. Ciborium oli vabaltseisev, postidele toetuv kivikuppel, mõeldud kiriku altari või ristimiskivi katmiseks. Reljeefil on kujutatud kahte paabulindu, kes sümboliseerisid varakristlikus ja Bütsantsi kunstis paradiisi ja surematust. 8.–9. sajand.
2. Võib-olla inspireerituna gootide ehetest arendasid langobardid oma 6. sajandi asupaigas Pannoonias (tänapäeva Ungari) välja linnupeaga, S-kujulise prossi. Korpus valati nikerdatud vormi ja viimistleti kuldamisega. Silmad tehti algselt kivist või klaasist. Tagaküljel on raudnõel seatud pronkshingele ja J-kujuline sulgur hoidis nõela paigal. Hing ja sulgur on terved, samas raudnõela jäänused ja riidetükid, mille külge see nõel oli kinnitatud, on hinge küljes. 6.–7. sajand.
3. See skulptuurne fragment oli arvatavasti osa kiriku kantsli piirdest, mis eraldas kogudust altarist. Sellesse on nikerdatud viinamarjad, viinamarjalehed ja viinamarju nokkiv lind, väga sarnane ornamendiga 8. sajandi Theodota sarkofaagil Pavias (langobardide kuningriigi pealinn). See stiil, mille sarnast pole varasemas langobardide kunstis, näitab tugevat Bütsantsi mõju. 7. sajand.
4. Palju klaasobjekte, nagu see karikas, on säilinud 6.–8. sajandist.
5. Klaassarv, leitud Sutris, 6.–7. sajand.
6. Hõbeplaatidega langobardide usulised reliikviakastid, 8.–9. sajand.
7. Usuline fresko Maarjast ja Joosepist Castelseprio kiriku siseseinal. 9. sajandi lõpp.
8. Gallo di Ramperto on kuldplaatidega kaetud vaskne tuulelipp, mis ehib Püha Faustino ja Giovita kiriku tornikiivrit Brescias, Itaalias. 9. sajand.
Arhitektuur
pisi|Basilic autariana [[Fara Gera d'Addas]]
Vähesed langobardide ehitised on säilinud. Enamus on kadunud, mingis ulatuses ümber ehitatud või renoveeritud ja säilitavad nii väheke algsest langobardide ehitisest. Langobardide arhitektuuri uuriti hästi 20. sajandil ja Arthur Kingsley Porteri neljaköiteline "Lombard Architecture" (1919) on "illustreeritud ajaloo monument".
Väike Oratorio di Santa Maria in Valle Cividale del Friulis on arvatavasti üks vanimaid säilinud tükikesi langobardide arhitektuurist, kuna Cividale oli esimene langobardide linn Itaalias. Langobardide ehitiste osi on säilinud Pavias (San Pietro in Ciel d'Oro, Sant'Eusebio krüptid ja San Giovanni Domnarum) ja Monzas (Duomo di Monza). Basilic autariana Fara Gera d'Addas Bergamo lähistel ja San Salvatore kirik Brescias omavad ka langobardide elemente. Kõik need ehitised asuvad Põhja-Itaalias (Langobardia major), kuid vaieldamatult on kõige paremini säilinud langobardide ehitised Lõuna-Itaalias (Langobardia minor). Santa Sofia kirik Beneventos püstitati aastal 760 hertsog Arichis II poolt. See säilitab langobardide freskosid seintel ja isegi langobardide kapiteele postidel.
Läbi katoliku monarhide, nagu Theudelinde, Liutprand ja Desiderius, antud tõuke kloostrite asutamisele nende poliitilise kontrolli edendamiseks, langobardide arhitektuur õitses. Bobbio klooster asutati sel ajal.
Mõnedel hilistel langobardide ehitistel 9. ja 10. sajandist on avastatud elemente Romaani stiiliga seostatud stiilis ja seda on nimetatud "esmaseks romaani stiiliks". Neid ehitisi koos mõne sarnase ehitisega Lõuna-Prantsusmaal ja Kataloonias peetakse üleminekuetapiks eel-romaani stiili ja väljakujunenud romaani stiili vahel.
Langobardide kuningate loend
pisi|Raudkroon
Langobardide kuningad või reges Langobardorum (ainsuses rex Langobardorum) valitsesid seda germaani rahvast 6. sajandi algusest kuni langobardide identiteedi kadumiseni 9. ja 10. sajandil. Pärast aastat 568 kutsusid langobardi kuningad endid mõnikord Itaalia kuningateks (rex totius Italiae). Pärast aastat 774 ei olnud nad langobardid, vaid frangid. Lombardia raudkrooni (Corona Ferrea) kasutati langobardi kuningate ja hiljem Itaalia kuningate kroonimisel sajandeid.
Esmased allikad langobardide kuningate kohta enne frankide vallutusi on anonüümne 7. sajandi Origo Gentis Langobardorum ja Paulus Diaconuse 8. sajandi Historia Langobardorum. Origos loetletud esimesed kuningad (Letingite-eelsed) on peaaegu kindlasti legendaarsed. Nad valitsesid arvatavasti Suure rahvasterände ajal. Esimene langobardide traditsioonist sõltumatult tõendatud on valitseja Tato.
Letingite dünastia
Letingid olid esimene dünastia Lethuci ajast alates. Viimane Lethuci järglastest valitseja oli Walthari, kelle poja kõrvaldas Audoin Gausi perekonnast.
Karolingide dünastia
Karl Suur vallutas langobardid aastal 774 paavst Hadrianus I kutsel.
Tiitel rex Langobardorum, sünonüümne tiitliga rex Italiae, kestis kõrgkeskajani, kuid hilisemad valitsejad olid juba Itaalia kuningad.
Tahkuna poolsaar
Tahkuna poolsaar on Hiiumaa põhjapoolseim poolsaar. Poolsaar kuulub Hiiu maakonda, enne 2017 aasta omavalitsuste haldusreformi kuulus poolsaar Kõrgessaare valda ja kaguosas Hiiumaa valda, praeguseks kuulub poolsaar täielikult Hiiumaa valda.
Loodus
Tahkuna poolsaar on valdavalt liivase pinnasega, kaetud männi- ja kuusemetsaga. Tegemist on Eesti ühe suurema looduslikus seisundis metsaalaga. Poolsaare keskosas asuvad kinnikasvanud Tahkuna Suurjärv (ka Lehtma Suurjärv), Kodeste järv ja Kuusikjärv. Keset rabamännikut on väike poolehektariline Põhjatu järv. Tahkuna poolsaarel on metsade, luitemaastike ja nõmmrabade kaitseks loodud Tahkuna looduskaitseala.
Taimestik
Jugapuu kasvukoht Tahkuna looduskaitsealal on üks Eesti suuremaid. II kaitsekategooria taimeliikidest esinevad poolsaarel veel näiteks kõdu-koralljuur ja rand-orashein. Tahkuna poolsaar on tuntud oma seene- ja marjarikkuse poolest. Poolsaarel kasvavat metsa kahjustas 1967. aasta augustitorm.
Loomastik
Tahkuna poolsaarel pesitsevad I kaitsekategooria linnuliik merikotkas ja II kaitsekategooria liigid laululuik ja mudanepp, samuti näiteks sookurg ja täpikhuik. Tahkuna nina on sobiv koht arktiliste veelindude rände jälgimiseks.
Inimtegevus
Tahkuna poolsaarel asuvad Tahkuna, Lehtma, Kodeste, Kauste ja Meelste külad.
Pikka aega oli Tahkuna poolsaar asustatud rootslastega.
Militaarajalugu
pisi|left| Kaitsekraav Tahkuna poolsaarel, Kukeraba [[rannakaitsepatarei nr 316 juhtimiskeskuse lähedal]] Tahkuna poolsaare metsades ja randades võib näha ka olnud sõdade jälgi. Juba enne I maailmasõda hakati siia rajama Peeter Suure merekindluse Rannapatarei nr 39 koos suurtükipositsiooni taristuga Malvaste küla juures ning Rannapatarei nr 38  Lehtma lähedal. Eesti okupeerimise järel ehitati Tahkunale, NSV Liidu mereväe Balti laevastiku, Tallinna mereväebaasi PBL Tallinna Peabaasi Läänemere rajooni rannakaitse Tahkuna rannakaitsepatarei nr 26 ja rannakaitsepatarei nr 316.
Heinrich LXII
Heinrich LXII (31. mai 1785 Schleiz – 19. juuni 1854 Gera) oli esimene Reußi noorema liini vürst alates 1848. aastast kuni surmani.
Tahkuna poolsaar
Militaarajalugu
Pärast II maailmasõda asus saarel ka mereväe tehniline vaatluspunkt (взвод отдельный морской радиотехнического батальона обнаружения и наблюдения, в/ч 59055).
Heinrich LXII
Ta oli olnud Reuß-Schleizi vürst juba alates 1818. aastast, kuni 1. oktoobril 1848 loovutas Reuß-Lobensteini ja Reuß-Ebersdorfi vürst Heinrich LXXII temale oma trooni, mille järel sai ta kõigi Reußi noorema liini valduste valitsejaks.
Tahkuna poolsaar
Militaarajalugu
Tahkuna poolsaarel asub 2007. aastal avatud Hiiumaa Militaarmuuseum.
Heinrich LXII
Talle järgnes tema noorem vend Heinrich LXVII.
Valter Hiie
pisi Valter Hiie (aastani 1935 Valter Steinfeldt; 7. veebruar 1902 Tallinn – 23. aprill 1963 Tartu) oli eesti arst. Ta oli kirurg ja stomatoloog.
Cornelius von Rauch
Ta teenis sõjaväearstina Pihkvas. alates 1911. aastast töötas arstina Sangastes.
Valter Hiie
Ta lõpetas 1921. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja 1927. aastal Tartu ülikooli. 1932. aastal sai Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Pulsiaegade võnkumisist narkoosi vältel ja mitmes staadiumis peale narkoosi".
1944. aastal sai ta professoriks ja hakkas juhatama stomatoloogiakateedrit.
Hiie oli aastatel 1954–1963 Eesti NSV Vabariikliku Stomatoloogide Seltsi esimees.
Ta on koostanud uurimusi narkoosist, pea- ja lõualuukirurgiast, näoplastikast ja kasvajaist.
Tartus K. A. Hermanni 16 majal on tema mälestustahvel. Hiie elas selles majas 1944. aastast kuni surmani.
E-varamu
pisi|E-varamu logo E-varamu on veebivärav, mille vahendusel saab teha otsingut korraga raamatukogudes, muuseumides ja arhiivides. Tegemist on erinevaid andmebaase integreeriva, kaasaegsel otsimootoril põhineva portaaliga, mille eesmärk on teha ühest kohast otsitavaks ja leitavaks kogu see vaimuvara, mida Eestis kogutakse ja säilitatakse digitaalselt.
E-varamu on kättesaadav aadressil www.e-varamu.ee.
E-varamu on osa Eesti teaduse 2010. aastal Eesti Vabariigi valitsuse kinnitatud infrastruktuuri teekaardi objektist "Eesti e-varamu ja kogude säilitamine". Eesti e-varamu ja kogude säilitamise taristu eesmärk on tagada võimalikult suure hulga informatsiooni olemasolu ja kättesaadavus digitaalsel kujul ning ennetada teadus- ja kultuuriloolise väärtusega trükiste hävimist ja pikendada nende füüsilist eluiga massneutraliseerimise tehnoloogia kasutuselevõtmisega.
E-varamu portaaliga on liidestatud Eesti avalik-õiguslike ülikoolide raamatukogude digihoidlad (Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu e-teadusraamatukogu ETERA, Tartu Ülikooli Raamatukogu DSpace, Tallinna Tehnikaülikooli Raamatukogu digikogu), Eesti Rahvusraamatukogu DIGAR, Eesti Kirjandusmuuseumi KIVIKE, Eesti muuseumide veebivärav MuIS, Rahvusarhiivi infosüsteem AIS, Eesti Raamatukoguvõrgu Konsortsiumi raamatukogude ühiskataloog ESTER ja artiklite andmebaas ISE (Index Scriptorum Estoniae).
Portugali koloniaalimpeerium
pisi|400px|Portugali impeeriumi (1415–1999) kaart. Punane – valdused. Roosa – mõjupiirkonnad. Sinine – merepealsed mõjualad ja kaubateed. Kuna Portugali poolt [[Austraalia avastamine on vaidlusalune, siis pole seda näidatud]] Portugali koloniaalimpeeriumi aluseks sai 1494. aastal sõlmitud Tordesillase leping, mis andis kõik mittekristlikud alad lepingus määratud eraldusjoonest idas Portugalile ja kindlustas Hispaaniale kontrolli sellest eraldusjoonest läände jäänud mittekristlike alade üle. See võimaldas ära hoida ka suuremaid territoriaalvaidlusi kahe koloniaalimpeeriumi vahel.
Konvergents
Konvergents on eri protsesside kulgemine ühes suunas või millegi kokkulangemine. Sõna on mitmes teadusharus tarvitusel terminina:
Raudteetransport
pisi|[[Elektriveduriga kaubarong, Norra]] pisi|Raudteede ristumine pisi|[[Magnethõljukrong]] Raudteetransport on raudteeveeremi abil teostatav reisijate ja kaubavedu raudteedel.
Ajalugu
vasakul|pisi|Hobutramm Esimeseks algeliseks rööbasteeks peetakse Diolkost, mis rajati Korintose maakitsusele antiikajal (arvatavalt 6.–7. sajandil e.m.a). Diolkos oli sillutatud lubjakivikattega, milles oli kaks paralleelset vagu umbes 1,6-meetrise rööpmevahega. Tee laius oli 3,4–6 m. Vaod viitavad sellele, et Diolkosel kasutati ratastega sõidukeid. Teed kasutati kaupade ja laevade vedamiseks ning see võimaldas lühendada mereteed umbes 400 km võrra.
Keskajal veeti kaevandustes vankreid puidust rööbasteedel, mida hakati kulumise vähendamise eesmärgil kindlustama rauast ribadega. Valtsimisoskuste omandamisel asendati puitrööpad terasrööbastega. 18. sajandil võeti vagunite transportimisel kasutusele aurumasinad, mis olid esialgu statsionaarsed, hiljem paigaldati need liikuvale vankrile.
Esimene köisraudtee Reiszug avati Austrias 1504. aastal ja see töötab siiamaani. Reiszugi tõstemehhanism töötas algselt lihaste jõul, alates 1800. aastatest elektri abil.
Vanimaks peetav ja praeguseni töötav Middletoni raudtee rajati 1758. aastal Inglismaale Leedsi, kus kivisöevaguneid veeti esialgu hobuste abil ning alates 1812. aastast võeti kasutusele auruvedur.
Gravitatsiooniraudteel liiguvad vagunid vaid raskusjõu abil. Esimene seda tüüpi raudtee ehitati Lewistoni USA-s 1764. aastal. Need olid mõeldud kaevandatava materjali ja inimeste transportimiseks mäest alla.
Esimese auruveduri ehitas inglane Richard Trevithick 1804. aastal, kuid tema leiutis ei jõudnud seeriatootmisse, sest see oli tol ajal kasutusel olevate rööbaste jaoks liiga raske.
1830. aastal avati esimene linnadevaheline (Liverpool–Manchester) raudteeühendus. Edaspidi kiirenes raudteede ehitamise tempo tuntavalt. Järgneva 30 aastaga suurenes raudteevõrgu kogupikkus Inglismaal 16 000 kilomeetrini. Veelgi kiirem raudteevõrgu väljaehitamine toimus Põhja-Ameerikas. USA raudteede kogupikkus jõudis 1860. aastaks 46 600 ja 1890. aastaks ligi 263 000 kilomeetrini, saavutades haripunkti 1914. aastal, mil selle kogupikkus oli pea 400 000 km.
Venemaa Keisririigis rajati Moskvat ja Peterburi ühendav raudtee aastatel 1842–1851. Soomes avati Helsingi–Hämeenlinna raudtee 1862. aastal.
Lisaks majanduse elavdamisele, muutus raudteetransport määravaks ka sõjategevuses. Hästi väljaehitatud raudteevõrk võimaldas Preisi kuningriigil transportida kiirelt vägesid ja varustust riigipiirini ning lüüa taanlasi Teises Schleswigi sõjas (1864), austerlasi Austria-Preisi (1866) ja prantslasi Prantsuse-Preisi sõjas (1870–1871).
pisi|left|São Paulo metroo Auruvedurite valitsemisaeg raudteetranspordis kestis ligi 100 aastat. Nad olid ehituselt lihtsad ja küllalt võimsad. Samas oli nende puuduseks vajadus enne töö algust katelt mitu tundi kütta, kõrged hoolduskulud, aeglane kiirendus, suur mass, väike efektiivsus manöövritöödel ja väike kasutegur.
Esimese elektriveduri (Galvani) ehitas 1842. aastal šotlane Robert Davidson, kuid elekter ei olnud esialgu konkurentsivõimeline energiaallikas. Aastal 1881 rajas Werner von Siemens Berliini 2,5 km pikkuse elektritrammi liini, millele järgnes elektrivedurite kasutuselevõtt allmaaraudteedel Londonis (1890), Budapestis (1896) jm.
Raudteeinfrastruktuur
pisi|vasakul|Raudtee puhastamine lumest
pisi|Raudteeviadukt Šveitsis Raudteeinfrastruktuur ehk raudteetaristu koosneb maatükiga püsivalt ühendatud rööbasteede võrgustikust ja nende juurde kuuluvatest rajatistest ning tehniliste süsteemide seadmetest.
Raudteerajatiste hulka kuuluvad raudtee, sillad, viaduktid, estakaadid, tunnelid, tugiseinad, truubid, kontaktvõrgud, turvangu-, side-, valgustus- ja energiaseadmed ning tehnorajatised, ülekäigu- ja ülesõidukohad, jaamad ja teised meldepunktid, oote- ja laadimisplatvormid, teekaitseobjektid ning muud raudtee sihtotstarbeliseks kasutamiseks vajalikud rajatised.
Raudteed
Raudteede konstruktsiooni tähtsamad osad on muldkeha ja sellele toetuv tee pealisehitus, mis koosneb rööbastest, pöörmetest, liipritest ja ballastist. Rööpad kinnitatakse puit-, betoon- või terasliipritele, harvem on rööpad kinnitatud betoonist alusplaatidele (sel juhul ballast puudub). Ballastiks võib olla liiv, kruus, killustik (Eestis kasutatakse peateedel graniitkillustikku, ülejäänud teedel peamiselt paekivikillustikku ) jms.
Raudteed liigitatakse vastavalt nende tähtsusele:
Raudteejaamad
pisi|Hagen-Vorhalle kaubajaam, Saksamaa
Raudteejaam on lisaks peateele (või peateedele) vähemalt ühe vastuvõtu-ärasaateteega varustatud meldepunkt, mis võimaldab rongide vahetuse ja möödasõidu korraldamist ning vastava tehnilise varustatuse korral ka manöövritöid ning muid raudteeliiklusega seotud tehnilisi operatsioone.
Raudteejaamad liigituvad järgmiselt:
Raudteeveerem
pisi|vasakul|Ukrainas valmistatud diiselvedur 2ТЕ10У
Raudteeveerem ehk raudteesõiduk on vedur, vagun, mootorvagun, rööbasbuss, eriveerem ja mis tahes muu raudteel liiklemiseks ehitatud veerem.
Eriotstarbelise raudteeveeremi hulka kuuluvad posti-, pagasi-, teemõõte-, defektoskoopia-, dünamomeetria- jms vagunid ja eriveeremi hulka dresiinid, lumesahad, lumekoristus- ja teeremondimasinad, raudteekraanad jms.
Rong on kokkuhaagitud ja nähtavate rongisignaalidega tähistatud veeremiüksus, mis koosneb vagunitest ja ühest või mitmest vedurist või mootorvagunist. Samuti käsitatakse rongina jaamavahele saadetavat nähtavate rongisignaalidega tähistatud üksikvedurit, mootorvagunit, rööbasbussi, mittemahatõstetavat dresiini ja muud iseliikuvat eriveeremit, juhtratastega eriveeremit või veovahendit.
Vedurid
Nüüdisajal on veduritel üsna kõrge hind, mistõttu peavad nad tasuvuse tagamiseks mitmes vahetuses pidevalt töötama ning nende keskmine eluiga on 30 aastat. Levinumad veduritüübid on diisel- ja elektrivedurid, vähem esineb kombineeritud mootoritega diiselelektrivedureid.
Euroopas on elektrifitseeritud raudteede osakaal küllalt suur, 2014. aastal Euroopa Liidu liikmesriikide keskmisena ligi 50%, mistõttu teostatakse suurem osa kaubavedudest elektrivedurite abil. Diiselvedureid kasutatakse põhiliselt mitteelektrifitseeritud raudteedel ja manöövritöödel.
Vagunid
pisi|Reisivagun pisi|Tsisternvagun
Vagunid on raudteedel kasutatavad iseliikuvad või järelveetavad veokid. Iseliikuvate ehk vedavate vagunite hulka kuuluvad mootorvagunid. Järelveetavad ehk haakevagunid jagunevad reisi- ja kaubavaguniteks.
Reisivaguneid liigitatakse järgmiselt:
Kaubavagunid jagunevad kasutusotstarbe ja ehituslike iseärasuste järgi:
Reisijate- ja kaubavedu
2014. aastal veeti Euroopa Liidu territooriumil mööda raudteid kaupa kokku 387 miljardit tonnkilomeetrit ja reisijaid 404 miljardit reisijakilomeetrit. Võrdluseks võib välja tuua, et samal perioodil veeti maanteetranspordi abil kaupa 782 miljardit tonnkilomeetrit. Raudtee osakaalu poolest riigi piires toimunud kaubavedudes oli Eesti 2013. aastal u 64% tasemega Euroopa Liidu siseselt Läti ja Leedu järel kolmandal kohal, ületades Euroopa Liidu keskmist üle 3 korra. Reisijateveos oli 2013. aastal Eestis raudtee osakaal 1,6%, jäädes alla busside osakaalule üle 10 korra, sõiduautode osakaalule üle 50 korra ja Euroopa Liidu keskmisele raudtee osakaalule 4,75 korda.
Kaubavedu
Kaubaveoronge jaotatakse järgmiselt:
Raudteetranspordi tugevused ja nõrkused
Raudteetranspordi tugevuseks on madalam hind võrreldes maanteetranspordiga, kui kaubamaht on suur ja transpordikaugused väga pikad. Raudteetransport on ilmastikust vähem mõjutatud võrreldes õhu- ja maanteetranspordiga. Samuti on raudteetranspordile iseloomulikum suurem ohutus ja madalamad heitgaaside emissioonid võrreldes maanteetranspordiga. Otsetransport suurte kaubaterminalide vahel võimaldab kiiresti kaupu mööda raudteid kohale toimetada. Nõrkuste hulka kuuluvad eelkõige nõrk ühilduvus rahvusvahelise transpordisüsteemiga ning ümberlaadimise maksumus ja sellele kuluv aeg. Samuti võivad reisi- ja kaubarongide tiheda graafiku korral tekkida raudteetaristule "pudelikaelad". Väikse paindlikkuse tõttu on raudteetranspordil raskusi püsimaks tihedas ajagraafikus kauba sihtkohta transportimisel. Rahvusvaheline kaubatransport mööda Euroopa raudteid kipub olema aeglane ja kallis riikidevahelise vähese koostöö ja raudteetranspordi vähese paindlikkuse tõttu turuolukorrale kiiresti reageerida. Seetõttu eelistavad Euroopa kaubavedajad pigem maanteetransporti raudteetranspordile.
Raudteetranspordi keskkonnamõjud
pisi|Raudteeviadukt Peruus Raudteetransporti loetakse suurte kaubakoguste või reisijate masstranspordi korral üldiselt keskkonnasõbralikumaks kui maanteetransporti. Reeglina raudteeveo efektiivsus suureneb veokauguse kasvuga.
Kuna keskkonnanorme aasta aastalt karmistatakse, on mitmes transpordivaldkonnas toimunud areng, kus uued transpordivahendid on vanematest keskkonnasõbralikumad ja pikkamööda paraneb ka kogu kasutatava transpordivahendite olemi keskkonnasõbralikkus. Euroopa Keskkonnaameti andmetel oli 2011. aastal raudteevedude CO2 heitmete tase tonnkilomeetri kohta 3,59 korda madalam kui maanteevedudel, seejuures elektrirongidel 4,21 korda ja diiselrongidel 2,61 korda madalam. Samas oli raudteetranspordi CO2 heitmete tase 1,5 korda kõrgem kui meretranspordil. Seejuures on võrreldes 1995. aastaga kõige enam vähenenud elektrirongide heitmete tase (48%, ilmselt tänu söeelektrijaamade osakaalu langusele), seejärel diiselrongide (21%) ja maanteetranspordi (19%) heitmete tase. Meretranspordi heitmete tase on samal perioodil 2% võrra ja siseveetranspordil lausa 7% võrra kasvanud.
Ühendkuningriigi riikliku statistika andmetel oli Suurbritannia raudteede kaubavedudel heitmete tase 2015–2016 majandusaastal 33,6 g CO2 ekvivalenti tonnkilomeetri kohta, mis on 20,1% kõrgem kui 10 aastat varem, ja 1,6 korda kõrgem kui 2011. aasta EL keskmine. Raudtee reisijateveo heitmete tase oli 2015–2016 majandusaastal 46,8 g CO2 ekvivalenti reisijakilomeetri kohta, ja see näitaja on 10 aastaga langenud 23,9%.
Olenevalt elektri tootmise viisist võivad elektrirongid olla diiselrongidest või isegi maanteetranspordist saastavamad, näiteks söel ja naftakütustel töötavates elektrijaamades toodetud elektri kasutamise puhul on heitmete hulk elektrirongiga kaubaveol u 30% kõrgem kui sama kaubakoguse veol samade punktide vahel maanteetranspordiga.
Eesti raudteetransport
pisi|USA päritolu diiselvedur [[GE C36-7 Jänese raudteesillal]] pisi|[[Stadler FLIRT Keila raudteejaamas]]
Raudteed
Esimene laiarööpmeline raudtee Eestis avati liikluseks 5. novembril 1870. aastal Paldiski–Tallinn–Narva–Gattšina lõigul.
Raudteevõrgu kogupikkus Eestis on nüüdisajal 2164 kilomeetrit ja neist 132 km on elektrifitseeritud. Suurimad raudteede haldajad on:
Eesti raudteede sirge teeosa rööpmelaius (vahekaugus rööpapeade sisemiste servade vahel) on 1520 või 1524 mm.
Raudteejaamad
Eesti suurimad raudteejaamad on (raudteede kogupikkuse järgi): Ülemiste kaubajaam, Tapa raudteejaam, Muuga kaubajaam ja Tartu raudteejaam. Vagunite sorteerimine toimub praegu ainult Ülemiste kaubajaamas. Sorteerimismäed Tapa, Kopli ja Muuga jaamas on suletud.
Suurim reisijaam Eestis on Balti jaam, mis on nii linnalähirongide kui rahvusvaheliste kaugrongide lõppjaam.
Kaubavedu
Kaubaveoste maht Eesti raudteedel saavutas oma haripunkti aastatel 2002–2003, mil see ületas 72 miljonit tonni. Aastaks 2014 oli maht vähenenud 36 miljoni tonnini. Põhilised meie raudteedel veetavad kaubagrupid olid 2014. aastal järgmised: toornafta ja mitmesugused naftasaadused, põlevkivi, kivisüsi, kemikaalid ja keemiatooted.
Reisijatevedu
Reisirongiliikluse kõrgaeg Eestis jäi aastatesse 1970–1990. Rekordtase registreeriti 1980. aastal, mil meie raudteedel sõitis kokku 36,7 miljonit reisijat. 1985. aastal oli sama näitaja 32,6 miljonit ja 1990. aastal 23,1 miljonit reisijat.
Reisijate arv meie raudteedel vähenes seejärel järjepidevalt kuni 4,2 miljonini 2013. aastal. Seoses uute Stadler FLIRT elektri- ja diiselrongide kasutuselevõtuga aastatel 2013–2014 on reisijate arv kasvama hakanud – 2015. aastal sõitsid inimesed raudteedel 6,6 miljonit korda.
Ohutus
2014. aastal toimus Eesti raudteedel 20 õnnetusjuhtumit – 5 rongi kokkupõrget maanteesõidukiga raudteeülesõidukohal, mille tõttu hukkus 5 inimest ning 15 otsasõitu raudteel viibinud jalakäijatele, mille tõttu hukkus 7 ja sai vigastada samuti 7 inimest. Kõigist raudteeõnnetustest toimus 75% raudteeületuskohtadel – 5 raudteeülesõidu- ja 10 raudteeülekäigukohtadel. Ülejäänud viiel juhul jäid jalakäijad rongi alla piirkondades, kus raudtee ületamine on rangelt keelatud. Liiklusseaduse kohaselt peavad raudteeületuskohti kasutavad liiklejad olema eriti tähelepanelikud ning sõidukijuhid peavad arvestama liiklusmärke, heli- ja valgussignaale, tõkkepuu asendit ja reguleerija korraldusi. Eeskirju järgides on võimalik oluliselt vähendada või ära hoida ohuolukordi raudteel. Raudteeõnnetuste peamiseks põhjuseks on jätkuvalt autojuhtide ja jalakäijate hooletus ja ohutusnõuete eiramine. Õnnetustes jalakäijatega esines juhtumeid, kus raudteed ületanud inimene ei märganud lähenevat rongi segavate tegurite tõttu, nagu muusika kuulamine kõrvaklappidega, mobiiltelefoni kasutamine, jalgrattaga sõites ülekäigukoha ületamine.
Kolokani cercle
Kolokani cercle on cercle Malis Koulikoro piirkonnas.
Aleksander Lepik
Aleksander Johannes Lepik (30. november 1896 Tartu – 25. jaanuar 1988 Pärnu) oli eesti arst.
1957 nimetati ta Eesti NSV teeneliseks arstiks.
Lev Glezer
Lev Glezer (vene Лев Абрамович Глезер; 7. jaanuar 1905 – 1998) oli NSV Liidu kabetaja, rahvuselt juut.