Herakleitos
Aleksei Lossev
Antiikajal armastati rääkida Herakleitose "voolust", "jõest", "voolamisest". Pole võimalik öelda, kuidas täpselt Herakleitos mõtles ega isegi kuidas ta ütles. Kõige varase, tunnistaja on Platon, kes "Theaitetoses" (160 d) ütleb, et Herakleitose järgi kõik liigub voolamise moodi (vrd 152 d). "Kratyloses" (412 d) "kõik on teel". Kõige olemasoleva voolamisest räägib korduvalt ka Aristoteles (Metafüüsika 1 6, XIII 4, 1078b 4 "olemasolev on liikumises"; Hingest I 2, 405 а 28, "Herakleitose järgi kõik liigub"). Ainus tekst, mida saab mingil määral kasutada, on Plutarchose sõnad (В 91). "Ühte ja samasse jõkke ei saa kaks korda astuda" kuulub vaevalt Herakleitosele enesele. Vähemalt "Metafüüsikas" (IV 5, 1010 а 13) ütleb Aristoteles seda Herakleitosega vaidleva Kratylose vahendusel, Plutarchos ja Simplikios aga on selle kahtlemata Aristoteleselt maha kirjutanud. Tõenäoliselt Kratyloselt võttis ka Platon (Kratylos 402 a) oma kõige üksikasjalikuma fraasi Herakleitose kohta: "Kuskil ütleb Herakleitos, et kõik liigub ja miski ei seisa paigal, ning sarnastades oleva jõe voolamisega, ütleb ta, et võimatu on astuda kaks korda samasse jõkke" (vrd B12). Plutarchos lisab "nagu ei saa puutuda surelikku substantsi", mis on tema enda tõlgendus, sest termin "substants" on Herakleitosele võõras ja ta ei tea midagi surelikku ainult surelikuna (B62). Jõe kujund Herakleitosel kindlasti oli, ja ta võis küll sellega siduda olemise voolavuse ja saamise mõtte, sest jõe kujundi ja õpetuse üleüldisest liikumisest omistas Herakleitosele kogu antiik. Kui kujunes peen saamise dialektika, siis see jõe kujund oli mugav tees filosoofilisteks konstruktsioonideks ja hea märklaud dialektilisteks ümberlükkamisteks; küllap sellepärast see saigi nii populaarseks ja puhuti üles. Ei ole aga mingit filoloogilist alust omistada sellele väljendile määratletud loogilist sisu ning esitada seda ning õpetust voolavusest Herakleitose juures põhilisena, rõhuvana, spetsiifilisena. On kaheldav, et ta sidus selle kujundiga abstraktseid dialektilisi konstruktsioone. Universumi üldine plaan, kord ja harmoonia on Herakleitose maailmale sama omased nagu igavene liikuvus. Sarnasel seisukohal on Philip Wheelwright. Ka Geoffrey Kirk on skeptiline Herakleitosele jõe kujundiga seotud suurte ideede omistamise suhtes; ta ei rõhuta ainult saamise printsiipi, vaid ka püsivuse, mõõdu, vormistatuse printsiipi. Wheelwright väidab, et Hermann Diels ei saanud Herakleitosest aru ning tegi tõlkimisel vigu. Diels pidas Herakleitost dualistiks, käsitades Logose ühtsust tema filosoofia ivana, arutlusi igavesest liikumisest sõklana. Näiteks fragmendis B41 on Dielsi järgi juttu tarkusest, mis juhib kõiki asju igatmoodi, tegelikult aga on jutt sellest, et tark mõte käsitab kõike juhtimisena kõige läbi, st iseenda läbi. Dielsil on Herakleitos vaat et Platoni eelkäija, tegelikult aga ei saa materjali tarkuse, ühe ja üldise iseseisvast tähtsusest, seda mõistet lahti rebida kosmosest tervikuna, sest kosmos ei ole ainult kaootiline voolavus, vaid ka üleüldine korrastatus (B30, B41, B64, B94). Wheelright ei ole järjekindel: tuues ära fragmendid B12, B52, B53, B80, B84a, B91, B126 ja Dielsil puuduva fragmendi, kus Herakleitos vaidleb Homerosega, kes on tüli vastu, väidab ta ekslikult, et saamist ei tule Herakleitosel mõista triaadiliselt (sama ese saab ühest seisundist teise), vaid ainult düaadiliselt (üks läheb teiseks üle, ilma et substraati peaks tingimata olema). Absoluutne üleminek oleks alogism. Herakleitosega seotud filoloogia unustab filoloogia seadused ja reeglid ning vajab suurpuhastust. Karl Reinhardt juba seadis kahtluse alla Herakleitose õpetuse süttimisest ega tõlgendanud maailmatulekahjut enam gnostiliselt, lähtudes stoik Hippolytusest, kellelt Diels võttis vähemalt kuuendiku "Herakleitose" fragmentidest. Bruno Snelli jt eeskujul tuleb "tihenemises" ja "hõrenemises" näha stoikute tõlgendust, mis lahustab Herakleitose mileetoslaste naturalismis, ning unustab, et Herakleitosel ei ole printsiibiks mitte ainult tuli, vaid ka "üks tark" (B32), mis pealegi on "kõigest eraldi" (B108). Ei pea tingimata järgima Ernst Loewi, kelle väitel Herakleitos ka kritiseeris õpetust Logosest, kuid tuleb Eduard Zelleri kombel möönda, et Herakleitos rääkis maailmamõistusest ja nimetas seda Logoseks, kuid nentida, et Logosel polnud Herakleitosel nii suurt tähtsust kui stoikutel. (380–383)