Robert_Solomon
Armastuse põhjendid
Armastuse põhjendist võib rääkida mitmes tähenduses. Kõigepealt võib eristada põhjendeid, mis armastust tegelikult seletavad või õigustavad, põhjenditest, mis armastust ainult ratsionaliseerivad. Seletavad põhjendid võivad olla tõesed, st tõsiasjad, millele nad viitavad, on tõesed, või vähemalt uskumusi, mida nad kehastavad, peetakse tõesteks. Ratsionaliseeringud ei pruugi olla tõesed, võib-olla neid isegi tegeliult ei usuta. Armastust õigustavad põhjendid on tõesed ja veenvad, vähemalt panevad nad teisi aru saama, miks armastatakse. Ratsionaliseeringud kipuvad olema õõnsad ja ebaveenvad. Teesile, et armastusel on põhjendid, oleks pilkeks öelda, et kõik need põhjendid on vaid ratsionaliseeringud, tagantjärele leiutatud vabandused. Solomon lükkab tagasi ka teesi, et armastus on väljendamatu ning põhjendid on vaid ratsionaliseeringud, mis lasevad armastust tagantjärele mõistuspärasena paista. Solomon väidab, et armastus on põhjenditega kaitstav ja tagasihoidlikus mõttes õigustatav. Võidakse olla armastuse põhjendist täiesti teadlik; võidakse esitada põhjend, teades, et see ei ole tegelik põhjend; ja on tegelikult toimivaid põhjendeid, mida ei teadvustata ega väljendata (Blaise Pascal ütles: "Südamel on oma põhjendid, mida mõistus ei tea.") Solomon väidab enamiku filosoofidega vaieldes, et põhjendid ei pruugi olla väljendatud ega väljendatavad, aga see ei tähenda, et nad on ainult seletused, st kolmanda isiku teooriad esimese isiku eelistuste ja afektsioonide kohta. On olukordi, kus tuntakse, et ollakse sunnitud armastuse põhjendeid väljendama, näiteks otsus abielluda või abiellu jääda, elu mõjutava otsuse tegemine armastatu pärast, kahe armastussuhte vahel valimine, oma elu kaitsmine skeptiliste sõprade või umbusklike vanemate ees. Ent neil juhtudel ei ole kindel, et ei leiutata lihtsalt veenvaid põhjendeid enese või teiste veenmiseks. Pole kindel, et armastamise hea põhjend on armastamise tegelik põhjend. Väljendatud põhjend võib olla ratsionalisatsioon, tegelikud põhjendid võivad olla väljendamatud ja alateadlikud (mis on iseenesest eri asjad). Armastus (ja kõik emotsioonid) on välja kujunenud unustatud kogemuste, halbade mälestuste, kultiveeritud ja juhuslike harjumuste vahendusel. Armastus luuakse alati emotsionaalsete praktikate taustal (Solomon viitab Martin Heideggerile). Nende seas on poolseeditud lood ja filmid ning kultuuri kuulujutud, eeskujud (eriti vanemate eeskuju), ja nad ei määra mitte ainult armastamise võimet ja armastuse prototüüpe, vaid ka armastuse struktuuri. Järelikult määravad nad ka armastuse arusaadavad põhjendid: ühes kultuuris võib armastus olla nii algeline kogemus, et ta meenutab mööduvat maaniat, teises aga võib teda mõista ainult kõige rafineerituma poeetilise inspiratsiooni kaudu. Aga tõsiasi, et niisugused armastuse põhjendid (mugavus ja ebamugavus, ärevus ja innustatus) võivad olla teadvustamata ning nende täpne loomus ja võib-olla isegi nende "objekt" võivad olla väljendamatud, ei tähenda veel seda, et nad pole põhjendid. Lihtsalt niisuguste põhjendite tunnistamine ja väljendamine sõltub laiema kultuurilise ja psühholoogilise olukorra mõistmisest ning nad ei võimalda privilegeeritud ligipääsu nagu mõned lihtsamad psüühikaseisundid. Mõned neist põhjenditest võivad olla kehalised. Põhjendid ei pea ka olema ratsionaalsed. Ka halvad, kohatud, valed põhjendid on põhjendid: nad on armastamise tegelikud põhjused, kuigi nad ei pea ratsionaalsele uurimisele vastu. Mis on hea põhjend? Tuleb eristada seletavat põhjendit, mis on armastuse tegelik "põhjus", ja põhjendit, mis on hea põhjend armastamiseks. Hea põhjend võib olla ratsionalisatsioon ja halb põhjend võib armastuse põhjust õigesti kirjeldada. 1960ndate lõpus diskuteeriti elavalt põhjendite ja põhjuste vahekorra ning (seletavate) põhjendite ja inimese deklareeritud põhjendite vahekorra üle. (R. S. Peters ütles teoses "Concept of Motivation", et "põhjend" erineb "tema põhjendist".) Siin on eriti tähtis põhjendite ja põhjuste vahekord ning põhjendite ja põhjuste eristus.