cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tupolev Tu-154
Tu-154 põhikasutajaks oli Aeroflot, kuid lennukit eksporditi ka mitmesse sotsialismimaasse, näiteks Bulgaariasse, Kuubasse, Ungarisse jne.
Andrei Muravjov
Lapsepõlv ja noorus
Andrei Muravjov sündis tuntud vene matemaatiku ja sõjaväelase kindralmajor Nikolai Muravjovi (1768–1840) perekonnas. Tema vanaisa, vene kindralleitnant, senaator ja kirjanik Nikolai Muravjov (1724–1770), elas ka Eestimaal Malla mõisas ning oli immatrikuleeritud 1766. aastast Eestimaa rüütelkonda. Andrei ema, tuntud aadliperekonnast pärit Aleksandra Mordvina (1768–1809), suri, kui ta oli kolmeaastane ja edaspidi kasvatasid poissi sugulased Peterburis. Isakoju Moskvas pöördus Andrei tagasi üheksa-aastasena.
Igal suvel toimusid Možaiski lähistel Ostaševo asulas Muravjovide mõisas ohvitseride korpuse õppelaagrid. Nendest võttis osa ka Andrei. Lisaks õppetööle ja sõjalistele harjutustele tegelesid noorukid loominguga, rajades oma kirjandusringi. Just seal kirjutas Andrei Muravjov oma esimesed luuletused. Tugevat mõju avaldas talle 1819. aastal laagris viibinud 26-aastane kirjanduslikult andekas ohvitser, keda Muravjov on oma memuaarides maininud ainult initsiaaliga K.
Raitši juhendamisel tegi Muravjov oma esimesed tõlked vene keelde. Esialgu tegeles ta peamiselt proosaga, hiljem tõlkis ka luulet. Prantsuse keelest tõlkis ta Telemachose seiklusi kajastava romaani "Les aventures de Тélémaque" ja ladina keelest Titus Liviuse teoseid.
Ta jätkas ka luuletuste kirjutamist. Luules võttis ta eeskuju Gavrila Deržavini ja Ivan Dmitrijevi loomingust.
Sõjaväelane
1823. aastal viidi ohvitseride korpus üle Peterburi. Andrei Muravjov on oma memuaarides tunnistanud, et sellega kadus elust perekonna keskel kogu rõõm, ta tundis ennast üksikuna külmas ükskõikses maailmas.
Teistel andmetel juhtus see temaga aasta hiljem, 1824. aastal, kui ta Tultšinast Kiievisse üle viidi.
Edaspidi teenis ta veel Krimmis, kus sündisid luuletused tema esimese ja ainsa luulekogu "Таврида" jaoks (esmatrükk 1827. aastal). Külastas sageli Peterburi, kus oli tihe külaline vürstinna Zinaida Volkonskaja salongis.
Riigiametnik
Pärast nelja-aastast teenistust sõjaväes otsustas Muravjov vahetada selle ametnikutöö vastu. Ta sooritas Moskva Ülikoolis edukalt ametnikueksami ja määrati tööle välisasjade kolleegiumisse.
Aastatel 1828–1829 osales ta Vene-Türgi sõjas, teenides Venemaa Teise armee ülemjuhataja diplomaatilises kantseleis ametnikuna.
Sõja-aastatel tutvus ta sel ajal valgevene husaaripolgus teeninud luuletaja Aleksei Homjakoviga, kellega peetud kirjanduslikud vestlused sütitasid Muravjovis taas loomingulise sädeme. Tulemuseks olid kaks viimistlemata näidendit, mis jäidki käsikirjadeks ega jõudnud kunagi lavalaudadele.
Sõjas kaotas ta ka lähedase sõbra, ohvitser Komentovski, kes suri koolerasse. Päevikus on Muravjov nimetanud teda "armsaks" ohvitseriks, kes on "ilus nii ihult kui vaimult". Ei ole täpselt teada, kuid on oletatud, et neid kahte meest sidusid sõprusest veelgi lähedasemad suhted.
Palverändur
Palverännakul viibis ta kaks aastat. Teel Palestiinasse külastas ta ka ajaloolisi õigeusu pühapaiku Istanbuli ja Aleksandriat.
Palverännakul nähtu ja kogetu avaldas Muravjov teoses "Teekond pühapaikade juurde 1830. aastal" ("Путешествие ко Святым местам в 1830. году"). See anti välja Moskva metropoliit Filareti heakskiidul ja tõi Muravjovile ülevenemaalise tuntuse vaimuliku kirjanikuna.
Riigiametnik
Pöördunud tagasi Venemaale, tutvus Muravjov endise usuasjade ja rahvahariduse ministri Aleksandr Golitsõniga, kes soovitas teda tollal Vene Õigeusu Kiriku juhtimisega tegelenud Pühima Sinodi ametnikuks. Sinodis asus ta tööle ülemsekretäri ametikohal ja täitis seal erinevaid ülesandeid 1842. aastani.
1837. aastal valiti ta Venemaa Akadeemia liikmeks. Samal aastal langes talle ka osaks austav ülesanne saata troonipärija Aleksandrit palverännakul Moskva piirkonna pühapaikades.
Pühimast Sinodist lahkus ta omal soovil juunis 1842 seoses tema hea sõbra ja kolleegi metropoliit Filareti välja arvamisega selle koosseisust.
1843. aastal nimetati Muravjov riiginõunikuks ja asus tööle välisasjade kolleegiumi Aasia osakonnas. Alates 1846. aastast täitis ta sama osakonna juures eriülesandeid.
Töö, õigemini selle vähesus, andis talle võimaluse ohtralt reisida; nii viibis ta näiteks 1845. aastal Roomas. Septembrist 1846 juulini 1847 külastas ta Armeeniat ja Gruusiat. Tema põhielukohaks oli endiselt Peterburi, kuid 1850. aastate alguses hakkas ta suvesid veetma Dmitri Šeremetjevi palees Moskva lähistel Ostankinos. 1854 vahetas ta Moskva Kiievi vastu, kuhu ostis samal aastal maja.
Peaaegu kogu elu unistas ta Vene Õigeusu Kiriku juhiks saamisest ehk Pühima Sinodi ülemprokuröri ametikohast. Alles 1865. aastal leppis ta sellega, et teda ihaldatud ametikohale ei nimetata.
Viimased eluaastad
Andrei Muravjov lahkus riigiteenistusest 60. eluaasta täitumisel 1866. aastal. Pensionile jäänult elas ta oma majas Kiievis, kus ka kaheksa aastat hiljem suri.
Pensioniaastatel andis ta välja oma kirjavahetuse metropoliit Filaretiga. Palju enamat ta neil aastatel enam välja anda ei saanud, sest teda vaevas pidev rahapuudus.
Muravjovi maja ja tema isikliku käekäigu eest hoolitses neil aastatel noor sapöörivägede ohvitser Mihhail Semjonov, tehes seda aeg-ajalt koguni oma raha eest, sest Muravjovil selleks raha ei jätkunud. Nad olid tutvunud 1850. aastate lõpus ja esialgu oli Semjonov lootnud Muravjovi abil saada omale Kiievi kindralkuberneri juures adjutandi koha; kui see aga ei õnnestunud, jäi ta siiski vananeva Muravjovi juurde. Säilinud on Muravjovi kirjad talle, kus too nimetab teda "armsaks sapöörikeseks" ja "oma Micheliks". Aastaid seisis Muravjov vastu Semjonovi abielule, kuid 1873 Semjonov siiski abiellus naisega, keda ta armastas.
Kui elu lõpuni vallaliseks jäänud Andrei Muravjov augustis 1874 suri, viibis tema juures ainult Mihhail Semjonov, kes korraldas ka tema matused.
Looming
Andrei Muravjov oli viljakas kirjamees, kes kirjutas nii luuletusi, näidendeid kui ka reisikirju. Kogu tema loomingut läbivad religioossed teemad nagu usukangelaste elu, kirjeldused pühadest paikadest, inimese usulised kogemused, jms.
Luuletused
Nagu paljud kirjanikud, alustas ka Andrei Muravjov loometeed luuletusi kirjutades. Välja andis ta kogu elu jooksul siiski vaid ühe luulekogu. Kogumik "Tauria" ("Таврида") ilmus 1827. aastal Peterburis ja sisaldas peamiselt luuletusi möödunud kolmest aastast, mil ta teenis Krimmis. Sellele viitab ka luulekogu pealkiri, sest Tauria on üks Krimmi vanadest nimedest.
Kriitikud tegid selle luulekogu maatasa. Siiski ei olnud suhtumine kõigisse tema luuletustesse nii negatiivne. Mitmeid muid, kogumikus avaldamata luuletusi kiitis isegi Aleksandr Puškin.
Näidendid
Esimeseks teadaolevaks Muravjovi kirjutatud näidendiks oli 1824. aastal pärast tema imelist Dnepri jõe ületamist valminud ajalooline draama "Vladimir" ("Владимир"), mis kõneles vürst Vladimir Svjatoslavitši elust ja Kiievi-Vene ristiusustamisest tema poolt.
Aastatel 1828–1829 Vene-Türgi sõja ajal kirjutas ta kaks näidendit, mida pidas ka ise ebaküpseks ja viimistlematuks ning mis seetõttu kunagi käsikirjast kaugemale ei jõudnud. Mõlemad olid religioosse sisuga, kandes pealkirju "Tsargradi lõunateenistus" ("Царьградская обедня") ja "Tsargradi hommikuteenistus" ("Царьградская утреня").
Reisikirjad
Andrei Muravjovi kui vaimuliku kirjaniku läbimurdeteoseks kujunes reisikiri, mis kajastas tema palverännakut Lähis-Ida pühapaikadesse aastatel 1829–1830 ja ilmus 1832. aastal pealkirja all "Teekond pühapaikade juurde 1830. aastal" ("Путешествие ко Святым местам в 1830. году"). Teos anti välja Moskva metropoliidi Filareti heakskiidul, kes oli üks Muravjovi käsikirja toimetajatest. Kriitikute sõnul iseloomustasid seda teost elav keelekasutus, ilmekad kujundid ja tuline tundelisus; kaasaegsed pidasid seda Muravjovi parimaks teoseks. Kiidusõnu ei hoidnud kokku ka Aleksandr Puškin.
1846. aastal anti välja kahes köites tema reisikirjad palverännakutest Venemaa pühapaikadesse. Need ilmusid pealkirja all "Teekond mööda vene pühapaiku" ("Путешествие по святым местам русским").
Palverännakute tulemusel Venemaal, peamiselt Volga jõe kallastel, sündis 1848. aastal tema teos "Mõtted õigeusust vene pühapaikade külastamisel" ("Мысли о Православии при посещении Святыни русской").
Lisaks on ilmunud tema kaheköiteline reisikiri Roomast ("Римские письма", 1847), kolmes köites reisikiri rännakutest Gruusias ja Armeenias ("Грузiя и Арменiя", 1848) ja üheköiteline reisikiri rännakutest Aasia maades ("Письма с Востока в 1849-1850 годах", 1851).
Õpikud ja uurimused
Esimese õppeotstarbelise raamatu avaldas Andrei Muravjov 1836. aastal. See kandis pealkirja "Kirjad jumalateenistusest" ("Письма о Богослужении") ja oli mõeldud kirikuslaavi keelt mitteoskavatele noortele aadlikele parema arusaamise omandamiseks õigeusu liturgiast ja õpetustest. Teose toimetas Muravjovi hea sõber ja kauaaegne kaastöötaja, Moskva metropoliit Filaret.
1839. aastal ilmus tema teos "Kirjad maailma päästmisest Jumala Poja poolt" ("Письма о спасении мира Сыном Божиим"), mille eesmärk oli julgustada usuliselt ebakindlaid noori inimesi. Raamatus mõistab ta muuhulgas hukka uniaadid nende topeltvaimsuse pärast ja isamaaliste traditsioonide hülgamise eest.
Üheks tema põhiteoseks peetakse 1844. aastal avaldatud "Õigeusu kiriku usutunnistuse ümberjutustust" ("Изложение символа веры православной церкви"), mis võeti Vene Õigeusu Kiriku seminarides ja vaimulikes akadeemiates kasutusele õpikuna.
Olulised on Muravjovi kirikuajaloolised uurimused, mis on peamiselt keskendunud Vene Õigeusu Kiriku ajaloole. Temalt pärineb esimene uurimus patriarh Nikonist ja Nikoni kirikureformist, samuti oli ta mitmete õigeusu kiriku ja vanade idakirikute suhteid käsitlevate ajalooliste dokumentide esmaavaldaja. Muravjovi uurimusi on taas välja antud ka kaasajal – näiteks tema "Venemaa kiriku ajaloo" ("История Российской церкви") taastrükk ilmus 1999. aastal.
Aastatel 1853–1855 kirjutas ta Põhja-Venemaa kloostrite ajalugu ja eluolu kirjeldava teose "Русская Фиваида на Севере".
Aastatel 1855–1859 ilmusid 12 köites Andrei Muravjovi koostatud Vene Õigeusu Kiriku pühakute elulood ("Жития святых российской церкви, также иверских и славянских").
ČME3
pisi|Vedur ČME3 [[Volgogradis]] ČME3 on diiselvedurite seeria, mida valmistas aastatel 1963–1994 Tšehhoslovakkia tehas ČKD Praha.
Vedur konstrueeriti manöövritöödeks jaamades ja tööstuslikel raudteeharudel ning väljaveorongide teenindamiseks. Vedureid valmistati enamikus Euroopa maades (sh Tšehhoslovakkias) kasutatavale standardrööpmele 1435 mm ja Nõukogude Liidus kasutatavale laiale rööpmele 1520 mm.
Ehitus
ČME3-l on kapottkere, mida ümbritsevad reelingutega piiratud käiguteed. Kasutatakse Co-Co teljevalemit. Jõuallikas on 6-silindriline 4-taktiline turbodiiselmootor K6S310DR, mis käitab alalisvoolugeneraatorit TD802B.
Tehnilised andmed
pisi|Eesti Raudtee ČME3 vedur [[Narvas (2008)]]
Ajalugu
pisi|AS [[Edelaraudtee vedur ČME3 Tallinn-Väikese depoos]] Ida-Euroopa riikides tekkis 1960. aastatel nõudlus võimsa manöövervedurite seeria järele. Seni kasutatud auruvedurid olid amortiseerunud ja väikestele veomahtudele konstrueeritud diiselvedurid (eeskätt Bo-Bo teljevalemiga) osutusid transpordimahu kasvu tingimustes väheefektiivseteks.
Veduriseeriat nõustus projekteerima ja tootma Tšehhoslovakkia tehas ČKD Praha. Esimesed 3 prototüüpi valmisid 1963. aastal ning neid katsetati Tšehhoslovakkia ja Nõukogude Liidu raudteedel. Tehas andis katseveduritele nimeks T-669 ning selle nime all toodeti vedureid Tšehhoslovakkiale kuni lõpuni. Vedurid paistsid silma heade kasutus- ja hooldusomadustega ning 1965. aastal hakati neile Nõukogude Liidust, Tšehhoslovakkiast ja Poolast esitama seeriatellimusi. Kaugemate ekspordipiirkondadena lisandusid hiljem Albaania, India, Iraak ja Süüria. Kuna Nõukogude Liit tellis vedureid suurte partiidena, rajas tehas filiaalid ka Sokolovosse ja Dubnicasse.
Veduriseeria ČME3 tootmine lõpetati aastal 1994. Ühtekokku valmistati koos prototüüpide ja väikeseeriatega 7855 vedurit.
ČME3 vedurid Eestis
pisi|[[Eesti Raudtee|EVRi ČME3-d Ülemiste kaubajaamas]] Esimesed vedurid ČME3 saabusid Eestisse kevadel 1980 (15 aastat pärast seeria tootmisseminekut). Suurema veovõimega uued vedurid hangiti seni kasutatud VME1 ja TEM2 vedurite asemele. Aastaks 1987 oli Eestisse saabunud 41 masinat: Tapa depoosse 17 ja Tallinna 24. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist ja AS Eesti Raudtee asutamist loobuti vedurite tehasenumeratsioonist, mis kajastas veduri tootmise järjekorranumbrit. Seeria ČME3 tähistati 13xx-ga ja numbrid varieerusid vahemikus 1301–1340.
Vedurite ČME3 kasutamine Eestis vähenes järsult 2002. aasta kevadel pärast Ameerika veduriseeriate C30-7Ai ja C36-7i kasutuselevõttu.
Välislingid
S200
Aasia tiigrid
pisi|Nelja Aasia tiigri asukohad Ida-Aasias Aasia tiigrid (inglise keeles Four Asian Tigers, East Asian Tigers või Asia’s Four Little Dragons; hiina keeles 亞洲四小龍) on metafoorne nimetus esimeste uusindustriaalmaade kohta Ida-Aasias. Aasia tiigrite hulka loetakse tavaliselt Lõuna-Korea, Taiwan, Hongkong ja Singapur, mille majandused tegid alates 1960ndatest kuni 1990ndateni läbi hüppelise arengu.
Stabiilse majanduskasvu ning seeläbi madala arengutasemega riikidest kõrgelt arenenud riikideks saamise tagasid Aasia tiigritele eelkõige suured ekspordimahud ja kiire industrialiseerimine. Praeguseks on Singapurist ja Hongkongist saanud ühed maailma suurimad finantskeskused, Lõuna-Koreal on üks maailma suurimaid auto- ning elektroonikatööstusi ja Taiwan on väga arenenud infotehnoloogia vallas. Lisaks sellele on antud riikide majandused üsnagi hästi vastu pidanud nii 1997. aasta Aasia majanduskriisi kui ka 2007. aastal alanud ülemaailmse finantskriisi ajal. IMF arvab Aasia tiigrid 35 kõrgelt arenenud majandusega riigi hulka.
Ülevaade
1950ndate lõpus olid hilisemate Aasia tiigrite majandused vaid pisut paremal tasemel kui paljudel Sahara-taguse Aafrika riikidel. Seetõttu otsustati nii Lõuna-Koreas, Taiwanis kui ka Singapuris majanduse arendamiseks kasutusele võtta erinevad riiklikud meetmed ja regulatsioonid. Vaid Hongkongis jäi suurel määral püsima vabaturumajandus. Aasia tiigrite kiire majanduskasvu tekitas eelkõige haridusvaldkonda investeerimine, ekspordile keskendumine ja stabiilse majanduskeskkonna loomine.
Haridusel on Aasia tiigrite esilekerkimisel olnud üsna märkimisväärne roll. Kõik neli riiki mõistsid inimkapitali tähtsust majandusarengu kiirendamisel ning 1965. aastaks oli igas riigis inimestel võimalik saada põhiharidust. Haridusvaldkonnas paistis eriti silma Lõuna-Korea, kus keskhariduse omandajate osakaal oli 1987. aastaks 88%. Ühtlasi vähenes kõigis neljas riigis ka vahe meeste ja naiste haridustasemete vahel. Kokkuvõttes võimaldas haridusse investeerimine saada juurde spetsialiste, kelle järele kiirelt arenevates majandustes alati suur nõudlus on.
Ekspordipoliitikat peetakse üheks peamiseks põhjuseks, miks need neli riiki niivõrd kiire majanduskasvu saavutasid. Hongkong ja Singapur soodustasid vabakaubandust ning neoliberalistlikku majandust. Näiteks seoti neis kahes riigis väikeste kohalike finantsturgude tõttu toodete hinnad rahvusvaheliste hindadega. Lõuna-Koreas ning Taiwanis aga pandi pigem rõhku oma kaupade ekspordile. Ekspordi soodustamiseks loodi ettevõtetele võimalikult head tingimused tootmiseks ning samuti võimaldati firmadele eksporditoetusi ja -soodustusi. Lisaks sellele pandi Lõuna-Koreas, Taiwanis ja Singapuris ekspordi elavdamiseks paika niinimetatud eelistatud majandusharud, mis said riigilt veelgi rohkem toetusi. Eelkirjeldatud riiklike poliitikate koosmõjul saavutasidki need neli riiki 30 aasta vältel keskmiselt 7,5-protsendilise majanduskasvu.
Kultuuriline taust
Aasia tiigrite edu on proovitud seletada ka läbi konfutsianismi rolli sealsetes ühiskondades. Selline käsitlus sarnaneb mõnevõrra Max Weberi protestantliku tööeetika teooriaga. Väidetavalt sobib ka konfutsianistlik kultuur kokku industrialiseerimisega, kuna sealgi väärtustatakse stabiilsust, usinust, lojaalsust ja austust. Näiteks Singapuri koolides õpetati konfutsianismi kuni 1990ndateni ning Lõuna-Korea firmades nagu Hyundai korraldati konfutsianistlikke seminare. Samas ei pruugi selline teooria paika pidada, sest tihtipeale on just konfutsianismi süüdistatud selle sünnimaa Hiina majandusprobleemides.
Kaitseväe peastaap
pisi|Kaitseväe peastaabi hoone Juhkentali tänaval Tallinnas Kaitseväe peastaap on Eesti kaitseväe juhataja vahetus alluvuses olev strateegilise tasandi kaitseväe struktuuriüksus, mis tegeleb kaitseväe operatiivjuhtimise, väljaõppe ja arendusega.
Kaitseväe peastaabi ülem
Peastaapi juhib peastaabi ülem, kelle vahetus alluvuses on peastaabi ülema asetäitja operatiivalal, peastaabi ülema asetäitja toetuse alal, peastaabi ülema administratsiooni ülem ja teavitusosakonna ülem.
Peastaabi ülemad
thumb|[[Eesti Vabariik|Eesti Vabariigi väikest riigivappi kasutatakse kaitseväe peastaabi embleemina, näiteks peastaabis teenistuses olevate kaitseväelaste vormi paremal käisel üksuse eraldusmärgi kohal.]]
Peastaabi osakonnad
Peastaabi osakonnad tegelevad pikaajalise ja keskpikaajalise planeerimise, ressursside planeerimise, väljaõppe planeerimise korraldamise ja kontrolli ning riigikaitselise tegevuse tagamisega.
Ajalugu
Kaitseväe peastaabi nimetused läbi ajaloo:
Sõjaväe Peastaap
Eesti sõjajõudude tegevuse esimene juhtorgan moodustati 1918. aasta novembris Eesti Vabadussõja alguses, Sõjavägede Peastaap, mille staabiülemaks nimetati 26. novembril 1918 kindralmajor Andres Larka. Sõjaväe juhtorganite loomisel lähtuti senisest Venemaa keisririigi armee juhtorganite töökorraldust, kus Kindralstaap tegeles vägede mobilisatsiooni, väljaõppe ja varustusküsimustega ning sõjavägede ülemjuhataja koos oma staabi – STAVKAga teostas reaalset sõjategevuse planeerimist ja juhtimist.
1. jaanuariks 1919 viidi läbi Peastaabi koosseisu reorganiseerimine ja PS koosseisu kuulusid:
Ülemjuhataja Staap, 1919–1920
23. veebruaril 1919 moodustati Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoneri 1919. aasta 23. veebruari päevakäsu alusel Ülemjuhataja (Johan Laidoneri) Ülemjuhataja Staap, mille kaudu juhiti Eesti maaväe ja Eesti merejõudude sõjalist tegevust. Peastaap nimetati Korraldusvalitsuseks, Operatiivstaap – Kindralstaabi Valitsuseks.
Sõjavägede Staap, 1920–1926
Eesti Vabadussõja võiduka lõpetamise järel, 26/27. märtsil 1920 kaotati Eesti Sõjavägede Ülemjuhataja institutsioon, Sõjavägede Ülemjuhataja ülesanded pandi sõjaministri peale Sõjaministeeriumiga ning seoses sellega nimetati senine Ülemjuhataja Staap Sõjavägede Staabiks, mille ülem – Sõjavägede Staabi ülem, juhtis ja koordineeris ka:
Kindralstaap, 1924–1928
1926. aastal likvideeriti Kaitsevägede Staabi ülema ametikoht ja Kaitsevägede Staap, sõjaväe juhtorganitena säilitati sõjaministrile alluvad keskasutused: Kindralstaap ja Korraldusvalitsus.
1928. aastal kehtestati "Kaitseväe organisatsiooni ja koosseisude seadlus, mis määratles Eesti kaitseväe rahuaegse organisatsiooni.
Kaitsevägede Staap, 1929–1937
1929. aastal Kindralstaap ja Korraldusvalitsus likvideeriti ja moodustati uuesti Kaitsevägede Staap.
Kaitsevägede Staabi koosseisu kuulusid:
Sõjavägede Staap, 1937–1940
Sõjavägede staabi juures tegutses mobilisatsiooni komitee ja sõjaministeeriumi orkester.
August Wilhelm Hupel
pisi|August Wilhelm Hupel pisi|August Wilhelm Hupeli mälestuskivi [[Paides Reopalu kalmistul]] August Wilhelm Hupel (25. veebruar (vkj 14. veebruar) 1737 Buttelstedt, Saksi-Weimari hertsogiriik – 18. jaanuar (vkj 6. jaanuar) 1819 Paide) oli pastor, kodu-uurija ja literaat.
Elulugu
August Wilhelm Hupel sündis Saksi-Weimari hertsogiriigis diakoni ja pastori Christian Friedrich Hupeli ning aadlipäritolu Barbara Christiana von Spankau vanima pojana.
Ta õppis Weimari gümnaasiumis ja aastatel 1754–1757 Jena ülikoolis. Ehkki ta plaanis esialgu õppida arstiks, valis ta lõpuks isa soovitusel ikkagi teoloogia. Et Hupeli isa suri tema ülikooliõpingute ajal, pidi ta need kiiresti lõpetama ning asuma pere ülalpidamiseks soodsat teenistuskohta otsima.
Hupelile pakuti koduõpetaja tööd nii Sileesias kui ka Liivimaal. Kuna parajasti käis Seitsmeaastane sõda, valis ta viimase. Hupel saabus 1757. aasta sügisel Riiga, plaanides Liivimaal töötada vaid paar aastat. Tegelikult kodunes ta aga ruttu, jäädes paigale kogu oma ülejäänud eluks.
Pastorina paistis Hupel silma tegusa inimesena, kes hoolitses innukalt nii eestlaste kui ka sakslaste hingeelu eest. Oma vaadetelt oli Hupel ratsionalist ja rahvavalgustust pooldav, mistõttu aitas ta igati kaasa koolihariduse ja majanduselu edendamisele. Tema organiseeritud oli ka Põltsamaa lugemisring, mis ühendas kohalikke haritlasi üle 30 aasta (1760. aastate lõpust kuni 1799. aastani).
Hupel oli ka viljakas literaat, kes pärandas järeltulevatele põlvedele hinnalisi kirjeldusi Eesti- ja Liivimaa majanduslikest, geograafilistest, looduslikest ja mitmetest teistest oludest neljaköitelises teoses "Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland" (1772–1785) ning jätkväljaannetes "Nordische Miscellaneen" ja "Neue nordische Miscellaneen". Kõigil neil väljaannetel oli rohkelt kaastöölisi kõikjal üle Liivi- ja Eestimaa. Tema põhjalikku tööd väärtustasid nii kaasaegsed kui ka järeltulevad põlved, eriti olulised on need aga toonaste olude tundmaõppimiseks ajaloolastele.
Koos kohaliku arsti Peter Ernst Wildega andis ta Põltsamaal välja esimest eestikeelset jätkväljaannet Lühhike öppetus (ta tõlkis Wilde saksakeelsed tekstid eesti keelde). Lisaks andis Hupel välja veel kaheköitelise põllumajandusõpetuse ning tegutses ka eesti keele uurija ja uuendajana. Lisaks oli Hupel muudegi väljaannete kaastööline nii Baltikumis kui ka Saksamaal.
Tema töödes hakkavad ennekõike silma valgustusmeelsus ning küllaltki soosiv suhtumine talupoegadesse, eestlastesse ja lätlastesse. Siiski ei saa teda pidada estofiiliks, sest ta pidas senist valitsus- ja ühiskonnakorraldust igati sobivaks ning nõudis vaid majanduslikke ja talupoegade eluolu parandavaid muudatusi, mitte aga elukorralduse radikaalset muutmist. Hupeli ettevaatlik suhtumine ilmnes ka Prantsuse revolutsiooni ajal, millele ta oli algusest peale täielikult vastu.
1805. aastal kolis Hupel Paidesse, kus jätkas kaastööd teadusajakirjadele ning tegi koostööd silmapaistva eesti keele arendaja Johann Heinrich Rosenplänteriga. August Wilhelm Hupel maeti Reopalu kalmistule. Tema hauakoht on teadmata, kuid kalmistule on püstitatud mälestuskivi.
Liitmisreegel
Liitmisreegel ehk liitmislause on üks kombinatoorika kahest põhipostulaadist (teine on korrutamisreegel):
Õppimine
Õppimine on oskuste kavatsuslik või kaasnev (implitsiitne õppimine) omandamine. Õppimispsühholoogias mõistetakse õppimise all käitumise või käitumisvõimelisuse, mõtlemise või tundmise suhteliselt püsivat muutust kogemuste või uute asjade taipamise ja mõistmise (töödeldud keskkonnataju või oma ajede teadvustamise) alusel. Õppimine võib puudutada vaimu, keha, iseloomu või sotsiaalset käitumist.
Õppimisvõime on inimestel ja loomadel üks põhieeldusi elu ja keskkonna oludega kohanemiseks, mõtestatud tegutsemiseks ja keskkonna muutmiseks oma huvides. Inimese puhul on õppimisvõime üks eeldusi reflekteeritud suhtumiseks iseendasse, teistesse ja maailma. Õppijad ei suuda õppimise tulemusi alati sõnades väljendada (implitsiitne teadmine) ja need ei pruugi olla üheselt mõõdetavad.
Õppimisest räägitakse nii inimeste, loomade kui ka arvutite puhul ning seda psühholoogia, filosoofia, kasvatusteaduse, informaatika jms teadusharude võtmes, mistõttu on väga raske anda ühtset õppimise definitsiooni, sealhulgas isegi ühe teadusharu piires.
Õppimisega seotud teadusharud
Õppimisega tegelevad erinevad teadusharud. Nende seas on
Neuronaalse õppimise füsioloogilised alused
Õppimise neurobioloogilised, füsioloogilised alused tuginevad eelkõige tingimise lihtsatele loommudelitele. Loomadel, sealhulgas inimesel, on võime moodustada meeltemuljete (ja seni õpitu) assotsiatsioone. Närvisüsteemis tekivad assotsiatsioonid, sest neuronite ühendused (sünapsid) moodustuvad või tugevnevad, kui neuronid või neuronirühmad üheaegselt aktiveeruvad (aktsioonipotentsiaalid). See protsess võimaldab ka õpitut unustada. Kui oskused jäävad kasutamata, siis vastavad ühendused nõrgenevad või kaovad. Selleks muudavad valgud sünapside osi, mis ärritajaid vastu võtavad: mRNA toob kohale valkude ehitusplaanid sünapsi juurde, mida parajasti on tarvis ümber ehitada. Võimet neuronite ühendusi moodustada ja muuta nimetatakse neuroplastilisuseks.
Info talletamise viis sõltub mälu tüübist. Sensoorse mälu puhul töödeldakse meeltemuljeid elektriliste impulssidega ning seostatakse juba talletatud infoga.
Õppimise psühholoogiline käsitlus
Psühholoogiateadus käsitab õppimist märksa laiemalt, kui me seda mõistet tavaelus oleme harjunud lahti mõtestama. Õppimine ei piirdu ainult koolipingis omandatuga, vaid näiteks leiab aset juba ka millegi korduva läbitegemisel vilumuse suurendamisel, sügavatel läbielamistel või pingsal mõtlemisel. Õppimise põhisisuks on sellele vastavalt käitumises suhteliselt püsivaid muutusi põhjustavate uute kogemuste saamine. Õppimine haarab lisaks teadmiste ja vilumuste omandamisele ka suhtumise ja inimsuhete sfääri, tundeelu, eelarvamuste ja uskumuste kujunemise. Õppijale on omane teadlik püüd saada juurde uusi teadmisi ning suurendada oma vilumust mingil alal. Inimene asub kõigist elusolendeist kõrgemal tänu talle omasele õpivõimele. Õppimise tõhusust suurendab omapärane lisakasu efekt: kõik juurdeõpitav rikastab ja väärtustab varem õpitut. Uued teadmised loovad varem omandatutega liitudes peenemaid kognitiivseid struktuure, arendades ja rikastades samas ka õppija isikut.
Igapäevase stiihilise õppimise korral jääb kogemuste ja teadmiste, oskuste ja vilumuste omandamine enamasti selgelt teadvustamata. Sihipärasel õppimisel toimuvad info hankimine ja süstematiseerimine ning uute käitumisviiside harjutamine ja omandamine eesmärgistatud tegevusena.
Õppimine klassikalise tingimise teel
Vene füsioloog Ivan Pavlov märkas koerkatsetuste seerias, et loomadel algab süljeeritus juba enne toidunõu etteandmist, piisas sellest, kui katseruumi astus talitaja toiduga. Avastatud seaduspärasust hakati nimetama klassikaliseks tingimiseks. Seda peetakse tänapäeval üheks õppimise põhiprotsessiks. Klassikalisele tingimisele toetuval õppimisel hakkab mingi neutraalne ärritaja (nt kellahelin) toimima refleksi vallandava signaalina.
Klassikalise tingimise kolmeks lähtealuseks on eristamine, üldistamine ja kustutamine. Üldistamisvõtte kasutamine ehk õppimine võtab aega, et see võib kaasa tuua vigu olukorras, kus sarnased stiimulid võivad segi minna. Näiteks hüüab alguses väikelaps kõiki loomi auadeks ning alles hiljem hakkab kassil ja koeral vahet tegema. Õpitud üldistus säilib seda kauem, mida suurem ja selgem on eri käitumisviise tingivate stiimulite erinevus. Paljud tingreflektoorsed seosed taanduvad, kui neid ei kinnistata. Kui mingit stiimulikorrata ilma selle kinnituseta, hakkab stiimuli tähendus kaduma, kuni see mingi aja möödudes ei too enam esile tingitud refleksi.
Operantsel tingimisel ei põhjusta käitumist tingimatu või tingitud stiimul, vaid vajadus reageerida kindlal viisil. Selline vajadus lähtub alateadlikust soovist eelistada positiivset ja vältida negatiivset. Seda aga võimaldab suutlikkus õppida oma käitumise tagajärjest. Tagajärgedeks võivad olla kinnitus või karistus. Seda uuris loomkatsetega E. Thorndike. Näljane loom pandi nn probleemkasti, millest pääses välja vaid pedaalile astudes. Esimene kord astus loom pedaalile juhuslikult. Järgmiste katsete ajal leidis ta pedaali kiiremini üles. Õppimisviisi edu suurendavad harjutuskordade arv ja tasu suurus. Õpitu kinnistub seda paremini, mida harvemini ja vahendatumalt stiimulite rakendamist vajatakse, kuid õpetamise algul tuleks stimuleerida igat õiget käitumisviisi. Soovimatust käitumisest võõrutamisel tuleks oodatud tasust ilmajätmist rakendada järjekindlalt, vastasel korral tajutakse seda lünkliku premeerimisena.
Käitumise modifitseerimine ehk muutmine
Samal kombel toimub ka klientide kinnistamine mingi müügifirma juurde. Et inimesi tooteid ostma meelitada, korraldatakse loosimisi ja antakse välja auhindu.
Kognitiivne õpiteooria
Kognitiivse õpiteooria järgi on õppimises keskne koht info sisemisel ümbertöötamisel, mille tulemusena omandab inimene info vastuvõtuks, lahtimõtestamiseks ja probleemide lahendamiseks tarvilikke sisemisi mudeleid. J. Bruneri järgi tuleb õppimisel lahendada kolm põhiküsimust. Esiteks: kuidas uus teadmine omaks võtta. Teises faasis toimub teadmiste transformatsioon, mille käigus modifitseeritakse varasemaid teadmisi nõnda, et need sobiksid uutega kokku. Kolmandaks tehakse kindlaks, kas transformatsioon sobib uute teadmistega.
Õppimine on inimese kõigi psüühiliste protsesside koostoime. Õppija pole stiimuleile alistuvalt reageerija, vaid info teadlik läbitöötaja. See tähendab, et pole tähtis pole õppimise väline juhitavus, vaid iseõppimine. Oluline on taip, uute teadmiste hankimine ja ühendamine varasematega, mõistete moodustamine, abstraktne mõtlemine.
Õppimise kognitiivset protsessi võib vaadelda ka vaimse tegevuse operatsioonide jadana: enesehäälestamine, tähelepanu koondamine, tajumine, teabe vastuvõtt, teabe mõistmine, meeldejätmine, meeldetuletamine, õpitu kasutamine, lõplik omandamine.
Konstruktivistlikud õpiteooriad
Konstruktivistlikud õpiteooriad on edasiarenduseks kognitivistlike õpiteooriate piažeelikest ja võgotskilikest suundadest. Kuigi puudub ühtne konstruktivistlik õpiteooria, siiski on nende puhul ühine vastandumine biheivioristlikele teooriatele ning arusaam, et õppimine pole mitte informatsiooni pelk vastuvõtmine ärritustele reageerimise kujul, vaid pigem mõistevõrkude konstrueerimine vastuvõetava informatsiooni paremaks liigendamiseks. Seejuures räägitakse kohandumisest ehk akommodatsioonist ja hõlvamisest ehk assimilatsioonist. Konstrueerimise alusena tõlgendatakse kognitivistlike õpiteooriate vaimus kognitiivset dissonantsi, see tähendab õppija sisemist aktiivsust välise infoga suhestumisel.
Radikaalsed konstruktivistid arvavad, et kogu meie arusaam maailmast sõltub meie kasutatavast mõistestikust ning on oma olemuselt meie endi konstrueeritud. Vastavalt arusaamale selle konstrueerituse iseloomust on olemas sotsiaalse konstruktivismi ja keelelise konstruktivismi eestkõnelejad.
Konstruktivistlike õpiteooriate järgi on kasvatusteaduse vaates vajalik kujundada õppeprotsess niimoodi, et rõhutatakse õpilastes huvi tekitamisele õpitava vastu, nende sisemisele motivatsioonile ja ei pakuta neile valmisteadmisi, vaid soositakse avastusõpet, õppimist läbi praktika ja selle üldistamise teel (n-ö õpipoisi mudel).
Humanistlik õpiteooria
Humanistlikule psühholoogiale iseloomulik õppimise tõlgendus peegeldub selle psühholoogiasuuna nn kogemusliku õppimise käsituses. Nagu humanistidele kõiges omane, püütakse ka õppimise tõlgendamisel esitada säärane avatud mudel, mis oleks vaba mis tahes laadi reduktsionismist. Nad väidavad, et õppimine on uute kogemuste, tõlgenduste, mõtestamiste, oletuste, prognooside, analüüside, üldistuste katkematu ahel.
Kogemusliku õppimise käsitluse järgi on õpiviisid isikuti varieeruvad. Iga õppija toob koolitusse oma ainulaadse kogemuspagasi ning nende kogemused võivad nii teoreetilist kui ka praktilist õpet oluliselt rikastada.
Jalta konverents
thumb|Churchill, Roosevelt, Stalin Jalta konverents ehk Krimmi konverents toimus NSV Liidus Krimmis Livaadia palees 4. kuni 11. veebruar 1945, kus Nõukogude Liit, Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia jaotasid ära Teise maailmasõja järgse Euroopa ja Aasia.
Konverentsist võtsid osa riikide delegatsioonid Winston Churchilli, Franklin Delano Roosevelti ja Jossif Stalini juhtimisel.
Ameerika Ühendriikide delegatsioon
Ameerika Ühendriikide relvajõude esindasid: Ameerika Ühendriikide delegatsioonis olid veel Ameerika Ühendriikide Riigidepartemangust F. Matthews, Alger Hiss, C. Bolen ning F. D. Roosevelti saatvad G. Birns, A. Flipp ja S. Earley.
Tulemused Eestile, Lätile, Leedule ja Poolale
Nagu Teherani konverentsilgi, jätsid Churchill ja Roosevelt Eesti, Läti ja Leedu Nõukogude mõjusfääri.
Lääneliitlased nõustusid NSV Liidu nõudega sõjaeelsete Poola alade (Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene) (Curzoni liin) piirkondade liitmisega NSV Liiduga, mille eest anti moodustatva Poola riigi koosseisu Saksamaa senistest territooriumitest poolakatega asustatud piirkonnad: Danzig – poolapäraselt Gdansk; Sileesia, Breslau – poolapäraselt Wrocław, Stettin – poolapäraselt Szczecin ja Ida-Preisimaa lõunapoolne osa, poolapäraselt Masuuria.
Enne sõda Saksamaale kulunud Ida-Preisimaa, põhjapoolne osa koos keskuse Königsbergiga liideti NSV Liiduga Kaliningradi oblastina.
Tulemused Saksamaale ja Jaapanile
Otsustati rahulduda üksnes Saksamaa tingimusteta kapituleerumisega. Pärast sõja lõppu nähti ette Austria ja Saksamaa ning Berliini jagamist okupatsioonitsoonideks nelja võitjariigi vahel.
Paika pandi, et Saksamaalt tuli nõuda kõigi sõjakahjude hüvitamist ning Saksamaa riigimehed ja väejuhid tuli tuua sõjakuritegudes süüdistatavaina kohtu ette.
Konverentsil otsustati, et Nõukogude Liit pidi pärast Saksamaa vallutamist ründama Jaapanit.
Lepiti kokku Korea ühise okupeerimise suhtes, mis samuti viis Korea lõhenemiseni, erinevalt Saksamaast aga sõja – Korea sõda 1950–1953 – tulemusena.
Tulemused nõukogude võimu vastu võidelnuile ja vene emigrantidele
Ühtlasi lepiti kokku, et lääneliitlased pidid üle viie miljoni Nõukogude Liidu kodaniku, kes olid põgenenud lääneliitlaste okupeeritud alale, NSV Liitu tagasi saatma. Enamus sinna tagasi ei jõudnudki, paljud neist tapeti Venemaal, ülejäänud saadeti sunnitöölaagritesse, kus suurem osa neist hukkus.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni loomine
Määrati kindlaks ÜRO asutamiskonverentsi aeg San Franciscos 25. aprill 1945.
Konverentsi osapoolte vastuolud
Juba paar nädalat pärast konverentsi hakati üksteist süüdistama varasemate lepete rikkumises.
Aavere
Aavere on mitme koha nimi:
Tehnika
Tehnika (kreeka keeles τεχνικός, τέχνη tehnikós, téhne 'kunst, meisterlikkus, oskus') on tänapäeval üldmõiste masinate, seadmete, mehhanismide jms või tehniliste vahendite ja meetodite kogumi tähistamiseks.
Sõna "tehnika" on tulnud kreekakeelsest sõnast technikós (τεχνικός), mis omakorda tuleneb sõnast téchne (τέχνη – kunst, meisterlikkus, oskus).
Tehnika mõistet kasutatakse järgmises tähenduses:
Tehnika võib olla tootmis- (nt tööstus, põllumajanduslik tööstus) või mittetootmissuunitlusega. Viimane hõlmab tehnika rakendamist teaduses, olmetingimustes, hariduse, kultuuri, meditsiini, sõjanduse, kosmose, transpordi, spordi, meelelahutuse ja paljudes teistes valdkondades. Tootmismenetlusi käsitlevat tehnikaharu nimetatakse tehnoloogiaks.
Tehnikat võib klassifitseerida ka rakendamisalade järgi, näiteks: tööstustehnika, transport, kodutehnika, IT-tehnika, ehitustehnika, teedetehnika ja teised. Lisaks võib tehnikat liigitada tootmistehnikaks, näiteks tööpingid, instrumendid, mõõtmisvahendid, ning mittetootmistehnikaks: kodutehnika, autod, meelelahutustehnika. Eraldi klassina võib välja tuua kosmose- ja sõjandustehnika, mis hõlmab seadmeid ja masinaid, mille eesmärgiks kindlustada riigikaitset mandril, merel ja õhus. pisi|[[Pesumasin (kodumasin)]] pisi|[[Maa tehiskaaslane (satelliit) (kosmos)]] See on kõige üldisem, Aristoteleselt pärinev määratlus tehnika kohta, mille kõrval on ka kitsamaid.
Tehnika põhieesmärk on inimkonna vabastamine füüsiliselt raskest ja rutiinsest tööst, võimaldades jätta rohkem aega loomingulisteks tegevusteks ning kergendada igapäevast elu. Erinevad tehnilised seadmed võimaldavad märkimisväärselt suurendada tööviljakust ja -tõhusust, ratsionaalsemalt kasutada looduslikke ressursse ning vähendada inimliku eksimuse tõenäosust mitmesuguste keeruliste operatsioonide teostamisel.
Tehnika eesmärgid:
Tehnika valdkonnad
Arvutitehnika – Automaatika – Autotransport – Bioonika – Biotehnika – Ehitustehnika – Elektroonika – Elektrotehnika – Energiatehnika – Helitehnika – Kaevandustehnika – Kliimatehnika – Kosmosetehnika – Külmutustehnika – Laevandus – Lennundus – Masinad – Masinaehitus – Materjalid – Materjaliteadus – Meditsiinitehnika – Mehhatroonika – Metallurgia – Mõõtetehnika – Mäendus – Nanotehnoloogia – Põllumajandustehnika – Raadiotehnika – Raketindus – Raudteetransporditehnika – Robotitehnika – Sidetehnika – Sõjatehnika – Tehisintellekt – Telekommunikatsioonitehnika – Trükindus – Tööriistad
Eslöv
Eslöv on linn (asula) Rootsis Skåne läänis umbes 40 km kaugusel Malmöst, Eslövi valla keskus.
2005. aasta andmetel on Eslövi pindala 8,99 km² ja elanike arv 16 551. Aastal 2006 oli elanike arv umbes 16 800.
Eslöv oli väike küla, kuni 1858 raudteeühendus Stockholmi ja Malmö vahel. Pärast seda hakkas elanike arv kiiresti kasvama. Aastal 1911 sai Eslöv linnaks.
Anjala Liit
pisi|Göran Magnus Sprengtporten Anjala Liit oli Rootsi armee aadlikest ohvitseride kuningas Gustav III vastane vandeselts 1788–89, mis sai nime Anjala mõisa järgi (Lõuna-Soomes).
113 ohvitseri kirjutasid 12. august 1788 alla deklaratsioonile ja liidulepingule. Nad taotlesid 1788 Venemaa Keisririigi vastu alustatud sõja lõpetamist, Riksdagi kokkukutsumist ja 1772. aasta riigipöörde eelse valitsemiskorra taastamist. Göran Magnus Sprengtporteni eestvõttel taotles osa vandenõulasi Soome eraldumist Rootsist ja Venemaa kaitse alla kuuluva riigi loomist. Anjala Liidu juhitud liikumine suruti 1789 karmilt maha.
Uibulehelised
thumb|[[Väike uibuleht (Pyrola minor)]] Uibulehelised (Pyrolaceae) oli varem kanarbikulaadsete seltsi kuulunud taimede sugukond. Cronquisti süsteemi järgi käsitleti uibulehelisi sugukonnana, kuid hilisemad molekulaargeneetilised uuringud näevad neid sugukonna perekondi pigem kanarbikuliste (Ericaceae) sugukonnas, viimast tunnustab ka APG-süsteem.
Aavere (Väike-Maarja)
Külas asub Aavere mõis.
Georg Lasson
Georg Lasson (13. juuli 1862 Berliin – 2. detsember 1932 Berliin) oli saksa protestantlik teoloog, Adolf Lassoni poeg.
Suureõieline abeelia
thumb|Suureõielise abeelia õied. Osal õitest on valged [[kroonleht|kroonlehed ära langenud ning on jäänud ainult punased tupplehed.]] thumb thumb|Õied ja lehed thumb thumb|[[Sort 'Edward Goucher']] thumb|Sort 'Edward Goucher' thumb|Sort 'Edward Goucher' thumb|Sort '[[Conti']] thumb|Sort 'Conti' thumb|Suureõieline abeelia [[Madridi botaanikaaed|Madridi botaanikaaias]] thumb thumb thumb
Suureõieline abeelia (Abelia ×grandiflora (Rovelli ex André) Rehd.) on abeelialiikide Abelia chinensis (hiina abeelia) ja Abelia uniflora hübriid.
Taksonoomia
Perekond Abelia on nimetatud hiina abeelia avastaja Clarke Abeli järgi. Liigiepiteet grandiflora ('suureõieline') osutab selle hübriidi õite suurusele võrreldes muude selle perekonna taimedega.
Sünonüümid on Abelia rupestris Hort., Linnaea pringiana Graebn ja Linnaea spaethiana Graebn.
Kirjeldus
See on ümara ja laia võraga mitme tüvega ning võlvuvate harudega 1...1,8 m (kuni 3 m) kõrgune pooligihaljas põõsas.
Harud on punakad, ümarad ja võlvuvad.
Lehed on munajad, läikivad, tumerohelised, kergelt hambulised, vastakud, kuni 2...6 cm pikkused.
Õied on roosakasvalged, kellukjad, kuni 2 cm pikkused, kergelt lõhnavad, moodustavad kobarõisiku. Õitsemisperiood on pikk, kestab kevadest sügiseni välja. Punakas õietupp jääb pärast õitsemist püsima.
Vili on piklik pähklike, mida kroonib õietupp.
Dekoratiivtaim
Suureõieline abeelia on populaarne aias kasvatatav dekoratiivtaim, mida kasutatakse ka elavtarade koosseisus.
Teda paljundatakse pistikutena.
Ta pärineb Lago Maggiore äärsest Rovelli aiandist (1886).
Välislingid
Artikli kirjutamisel on kasutatud inglis- ja hispaaniakeelset Vikipeediat seisuga 15.3.2009.
Tupolev Tu-334
thumb Tupolev Tu-334 on Venemaal ehitatud kahemootoriline  reisilennuk.
1990. aastate alguses hakati planeerima asendajat lennukile Tu-134.
Tu-334 sooritas esmalennu 1999. aastal.
Vitali Zahhartšenko
pisi|200px
Vitali Zahhartšenko (ukraina keeles Віталій Юрійович Захарченко, sündinud 20. jaanuaril 1963 Kostjantõnivkas) on Ukraina poliitik ja endine siseminister.
Mersenne'i arvud
Mersenne'i arvud on naturaalarvud kujul 2n–1, kus n on naturaalarv. Näiteks kuuluvad nende hulka arvud 1, 3, 7, 15, 31, 127 ja 255.
Televisioon
Televisioon (lühend TV) on üks elektroonilise teabelevi vorme, mis võimaldab pildi, video ja heli ülekannet ja vastuvõttu. Televisioon ringhäälingu liigina tegeleb teleülekannete korraldamisega.
Televisiooniülekandeid võtab vastu ja esitab televiisor.
Liigitus
Televisiooni võib liigitada
Eslövi vald
Eslövi vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Skåne läänis. Valla keskus on Eslöv.
Seos Eestiga
Eslöv on Viljandi sõpruslinn alates aastast 1991. Sõpruslinnade lepingule kirjutasid 12. juunil 1992 alla Cecilia Lind Eslövi poolelt ja Tarmo Loodus Viljandi poolelt.
Bioregionalism
Bioregionalism (inglise bioregionalism) on multidistsiplinaarne jätkusuutlikule arengule sihitud lähenemisviis, mille eesmärgiks on sidusa kohaliku või piirkondliku (piiritletud bioregiooni ehk ökoregiooni) keskkonnapoliitika väljatöötamine ja rakendamine. Bioregioon ei ole määratletud jäiga haldusliku piiriga (näiteks riigipiiriga), vaid pigem selgelt eristuva bioregiooni eluavalduste ja topograafiga. Bioregiooni määramisel on arvestatud maapinna vorme, jõgede ja järvede valgalasid, kliimat, taimede ja loomade levikut ning kohalike elanike kogukondlikku ja kultuurilist tausta.
Bioregionalistliku lähenemise põhiteesid on järgmised:
Pikk päev lõpeb
"Pikk päev lõpeb" (inglise keeles "The Long Day Closes") on Suurbritannia 1992. aasta biograafiline draamafilm.
Oona Orpana
Oona Orpana (sündinud 21. jaanuaril 2001 Haminas) on soome tennisist.
Pikk päev lõpeb
Režissöör Terence Davies on 1950. aastate Liverpoolis järgnenud paari kuu jooksul 13-aastasele Budile, kes ei ole veel oma homoseksuaalsust avastanud.
Oona Orpana
Tema parim koht WTA edetabelis on 479 (3. veebruaril 2020).
Soome Fed Cupi võistkonnas on ta võitude-kaotuste suhe Fed Cupi karikavõistlustel 7-7.
2019. aastal valiti ta Soome aasta naistennisistiks.
Loits (ansambel)
Loits on eesti metal-ansambel.
Bänd on tegutsenud alates 1996. aastast. Ilmunud on kolm 7-tollist vinüülplaati, kaks täispikka CD-albumit ja MPG-vormingus kontsertsalvestis (video).
Ansambli muusika liigitatakse black metal 'iks, selle sõnum on rahvuslik ja patriootlik.
Liikmed
2020. aasta seisuga kuuluvad ansamblisse:
Monokroomsus
pisi|Mustvalge pilt papagoist, millel on kasutatud ainult piiratud hulgal halle toone Monokroomsus ehk monokromaatilisus on maali või muu visuaalse teose omadus, mis seisneb selles, et on kasutatud ainult ühte värvust või selle värvuse toone.
Visuaalset teost (kaasa arvatud nt teleripilti), millel on kasutatud ainult halli ja selle toone (ka musta ja valget värvust), nimetatakse mustvalgeks.
Bulgaaria riigipeade loend
Bulgaaria riigipeade loend sisaldab kahte tabelit, millest esimene loetleb Bulgaaria monarhid ning teine loetleb riigi valitsejad pärast monarhiat.
Naerata ometi
"Naerata ometi" on Leida Laiuse ja Arvo Iho 1985. aastal lavastatud film Silvia Rannamaa teose "Kasuema" ainetel.
Osatäitjad
Episoodides: Anneli Aunap, Rein Pakk, Manfred Kärblane, Maria Klenskaja, Evald Aavik, Reet Paavel, Triin Loorits, Lemmi Selge, Toivo Karjane, Priit Seli, Tilsi Lastekodu kasvatajad ja lapsed
Film taastati Nukufilmis Eesti Film 100 raames ning ilmus oktoobris ajalehe Eesti Päevaleht seeria "Eesti filmiklassika" raames DVD-l.
Film võitis Berliini filmifestivalil 1987. aastal UNICEFi auhinna.
Varia
Nõukogude Liidu kinodes kogus film 11,2 miljonit vaatajat.
Film on linti võetud Tilsi lastekodus ning selle ümbruses.
Eesti raadiojaamade loend
Siin on loetletud Eestis tegutsevad ning varem tegutsenud eesti- ja võõrkeelsed raadiojaamad.
Vanemuine (selts)
Vanemuise Selts on ühendus, mis tegeles algul peamiselt koorilaulu, ettekande- ja peoõhtutega, hiljem lisandus ka näitemäng. pisi|Jaani 20 ja [[Lai tänav (Tartu)|Laia tänava nurgahoone, Vanemuise Seltsi maja 19. sajandil ]] Selts asutati Johann Voldemar Jannseni eestvedamisel 1865. aasta jaanipäeval (ukj 6. juulil). pisi|left|Johann Voldemar Jannsen Üks esimesi etendusi Vanemuise Seltsis oli 1868. aastal Reinhold Sachkeri "Teomees ja karjapoiss". pisi|[[Jaama tänav (Tartu)|Jaama 14, kus asub Laulupeomuuseum]] 1869. aastal sai Vanemuise Seltsi asutaja ja koorijuhi Johann Voldemar Jannseni eestvõttel ning Vanemuise Seltsi korraldamisel teoks esimene eesti üldlaulupidu. 1869. aastal asus lauluselts Vanemuine rentnikuna hoones Jaama tänav 14, kuid peatselt osteti maja päriseks ning tegutses hoones kuni 1903. aasta tulekahjuni, mis hävitas suure osa hoone puidust juurdeehitistest. Maja oli kooskäimiskohana peibutav: selles oli avar saal, maja ümbritses kaunis aed. Pärast põlengut Vanemuise Selts enam maja üles ei ehitanud, vaid ostis uue platsi praeguse Vanemuise teatri asupaigal. pisi|left|Vanemuise teatrimaja umbes 1910. aastal 1870. aasta 24. juunil, Vanemuise Seltsi 5. aastapäeval, kanti Tartus ette Lydia Koidula näidend "Saaremaa onupoeg". Seda päeva loetakse Vanemuise teatri ja kogu eesti rahvusliku teatri sündimise päevaks. 1870. aastal jõudis lavale ka Koidula "Maret ja Miina ehk Kosjakased" ning 1871. aastal "Säärane mulk ehk Sada vakka tangusoola".
16. aprillil 1934 määras Tartu 2. jaoskonna kohtupristav oksjonile sama aasta 31. maiks Vanemuise Seltsi teatrimaja Aia tänaval ja sinna juurde kuuluvad kõrvalhooned. Sellel kinnisvaral lasus hüpoteegivõlgu 2000 rubla ja 90 000 krooni eest. Teatrimaja määrati oksjonile hüpoteegipanga kasuks 11 528,85 krooni pantlehe laenu, tähtajaliste laenude ja maksude sissenõudmiseks. Pakkujail tuli maksta tagatist 8500 krooni.