cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kõrbesebra
Paljunemine
Tiinus kestab 13 kuud (keskmiselt 390 päeva), sünnib üks varss. Märad poegivad iga paari aasta tagant; esimene varss sünnib 3–6-aastasel märal. Kui poegimisaeg kätte jõuab, eemaldub mära karjast ja otsib varjulise paiga tihedamas põõsastikus. Ta poegib tavaliselt pikali, varss sünnib kabjad ees, poegimine kestab 7–8 minutit. Ema hoiab teised märad seni eemal, kui varss on ta omaks võtnud. Hiljem võib ema joogikohta minna ka üksi, jättes varsa teiste karjaliikmete hoole alla.
Vastsündinud varss kaalub 36–56 kg. Tema triibud on pruunikad ning karv pikem ja sasisem kui täiskasvanud sebral. Esimese eluaasta jooksul muutub karvkate siledaks ja triibud mustaks. Varss suudab jalgadele tõusta juba 6 minutit pärast sündimist ja joosta 45 minutit pärast sündimist. See on vaenlase rünnaku korral hädavajalik oskus. Varsad püsivad ema läheduses ja söövad tihti. Mära imetab varssa 6–8 kuud. Kaheksakuuselt hakkavad varsad tasapisi rohtu näsima. Kuigi nad on 9-kuuselt juba võrdlemisi iseseisvad, jäävad nad ema lähedusse kuni kolmeks aastaks. Märavarss jääb ema juurde 13–18 kuuks, täkkvarss vähemalt kolmeks aastaks.
Täkkude fertiilne iga kestab umbes 18. eluaastani.
Ohud
pisi|Mära varsaga [[Inglismaal Marwelli loomaaias]] Kõrbesebra peamised vaenlased looduses on lõvi, tähnikhüään, leopard ja gepard.
Kõrbesebrat ohustavad veekogude kuivamine, rohurikaste elukohtade vähenemine ja kuivamine ülekarjatamise tõttu, võistlus ressursside pärast teiste rohusööjatega, salaküttimine ja haigused. Sebrad ei suuda võistelda inimestega, kes nende põlistele aladele oma loomi karjatama tulevad. Vee pärast võistlevad nad nii põllumeeste kui ka koduloomadega.
Aastal 2007 avastati, et Keenias Samburu lõunaosas Wamba ümbruses suri siberi katku puhangu tagajärjel üle 50 kõrbesebra. Sebrad on vastuvõtlikud parasiitide suhtes ning haigestuvad mitmesugustesse vere kaudu edasi kantavatesse nakkushaigustesse. Tsetsekärbest kõrbesebra ei huvita. Sebrasid ohustab ka teetanus ja veistekatk. Viimase läbipõdemine muudab looma selle suhtes immuunseks.
Salaküttimisele on suures osas piir pandud ning kehtestatud nii rahvusvahelised kui ka Keenia algatatud kaitseabinõud. Sellegipoolest kasutavad kohalikud rahvad mõnikord sebra liha toiduks ja rasva näiteks tuberkuloosi ravimiseks.
Ka pikaajalised sõjad ja näljahädad on sebrade vähenemisele kaasa aidanud.
Kaitse
pisi|Kõrbesebrad ja [[kaelkirjakud Samburu reservaadis]] Etioopias on kõrbesebra ametlikult kaitse all, kuigi ametlik kaitse on suhteliselt jõuetu ja tugineb pigem kogukondadele. Keenias kehtib alates 1977. aastast küttimiskeeld ja kõrbesebra on ametlikult kaitsealune loom.
Kaitsealad moodustavad kõrbesebra asualast vähem kui pool protsenti. Etioopias on Alledeghi reservaat, Yabello kaitseala, Borana jahipiiranguala ja Chalbi kaitseala. Keenias on loodud Buffalo Springsi, Samburu ja Shaba loodusreservaat, eraalgatuslikud kaitsealad Isiolos, Samburus ja Laikipia lavamaal pakuvad olulist kaitset lõunapoolsele populatsioonile. On seatud piiranguid koduloomade karjatamisele.
Eelkõige püütakse kaitsta veeressursse, kaasata kogukonda, hoida kaitsealadel silma peal ja jälgida loomade arvukuse muutumist.
Ristumine savannisebraga
pisi|[[Savannisebrad]] Kõrbesebra asustus on asuala lõunaosas tihedamaks muutunud, sest põhja pool elukohad kaovad. Laikipia piirkonnas kattub tema asuala savannisebra omaga ja sealkandis on kohatud ka hübriide. DNA-analüüside põhjal on selgunud, et kõik kohatud esimese põlve hübriidid on savannisebra mära ja kõrbesebra täku järeltulijad. Nad sarnanevad kasvult pigem kõrbesebraga ja püüavad vahel piima imeda isegi siis, kui on ise juba emast suuremad. Hübriidid liituvad pigem savannisebra karjaga. Vähemalt kaks jälgitud hübriidi on oma varsad kasvatanud vanemaks kui kolm kuud, neist üks ka täiskasvanuks. Oletatakse, et ristumise põhjustab eelkõige asjaolu, et kõrbesebra populatsioonis on ebaproportsionaalselt palju täkke, samas on ka savannisebrade arvukus vaadeldud alal kõrbesebra omast märksa suurem. Kuigi ristumist on peetud potentsiaalseks ohuks kõrbesebrale, usuvad uurijad, et pigem on see võrreldes otsesemate ohtudega teisejärguline.
Torsten Frings
pisi|Torsten Frings (2009) Torsten Klaus Frings (sündinud 22. novembril 1976 Würselenis) on Saksamaa jalgpallikoondise endine poolkaitsja.
Koondisekarjäär
Saksamaa rahvuskoondises debüteeris Frings 27. veebruaril 2001, kui Pariisis kaotati Prantsusmaa jalgpallikoondisele 0:1.
2002. aasta MM-valikturniiril Frings ei osalenud. Valikgrupis jäi Saksamaa Inglismaa jalgpallikoondise järel teiseks, kuid pääses lisavalikmängudest Ukraina jalgpallikoondisega finaalturniirile. Seal osales Frings koondise kõigis mängudes algusest lõpuni. Saksamaa alistas 1. juunil Saudi Araabia jalgpallikoondise 8:0, viigistas 5. juunil Iirimaa jalgpallikoondisega 1:1 ja võitis 9. juunil Kameruni jalgpallikoondise 2:0. Selles mängus määrati 14 kollast kaarti, sealhulgas Fringsile 74. minutil, ja Saksamaa mängis 40.–77. minutil vähemuses, kuid läks just sel ajal juhtima. Saksamaa võitis alagrupi Iirimaa ees. Seejärel alistas Saksamaa 15. juunil Paraguay jalgpallikoondise 1:0, 21. juunil veerandfinaalis USA jalgpallikoondise 1:0 ja 25. juunil Lõuna-Korea jalgpallikoondise 1:0. 30. juunil kaotas Saksamaa finaalis Brasiilia jalgpallikoondisele 0:2.
2004. aasta Euroopa meistrivõistlused toimusid Portugalis. Saksamaa jõudis sinna valikgrupivõiduga, läbides valikgrupi kaotuseta. Frings osales pooltes kohtumistes, kõigis algrivistuses. Finaalturniiril oli ta kõigis Saksamaa mängudes algrivistuses. Esimeses kohtumises 15. juunil Hollandi jalgpallikoondise vastu lõi Frings 30. minutil avavärava ja vahetati 79. minutil välja. Kaks minutit hiljem Holland viigistas. Teises kohtumises 19. juunil Läti jalgpallikoondise vastu väravaid ei löödud ja Frings sai 53. minutil kollase kaardi. Kolmandas kohtumises 23. juunil Tšehhi jalgpallikoondisega mängis Frings esimese poolaja, mis lõppes 1:1. Tšehhid võitsid 2:1 ja läksid alagrupist täiseduga edasi, Holland pääses teisena edasi ja Saksamaa langes välja.
2005. aasta konföderatsioonide karikavõistlustele kvalifitseerus Saksamaa sellega, et korraldas järgmise aasta MM-i. Frings osales kõigis kohtumistes. Alagrupis alistas Saksamaa 15. juunil Austraalia jalgpallikoondise 4:3 ja 18. juunil Tuneesia jalgpallikoondise 3:0. Kolmandas alagrupimängus 21. juunil Argentina jalgpallikoondise vastu mängis Frings teise poolaja ja kummalgi poolajal lõi kumbki meeskond värava. Saksamaa võitis alagrupi Argentina ees tänu paremale väravate vahele. Poolfinaalis kaotas Saksamaa 25. juunil Brasiiliale 2:3 ja pronksimängus alistas 29. juunil Mehhiko jalgpallikoondise lisaajal 4:3. Selles kohtumises mängis Saksamaa alates 54. minutist, mil Saksamaa oli 3:0 ees, vähemuses ja Frings sai 68. minutil kollase kaardi.
2006. aasta maailmameistrivõistlused toimusid Fringsi kodumaal ja Saksamaa ei pidanud valikturniiril osalema. Finaalturniiril osales Frings kõigis Saksamaa mängudes peale ühe. Saksamaa alistas 9. juunil esimeses alagrupimängus Costa Rica jalgpallikoondise 4:2 ja Frings lõi 87. minutil viimase värava. 14. juunil võitis Saksamaa üleminuti väravast Poola jalgpallikoondise 1:0. 20. juunil võitis Saksamaa Ecuadori jalgpallikoondise 3:0 ja Frings vahetati välja 66. minutil, kui väravad olid juba löödud. Saksamaa järel läks teisena alagrupist edasi Ecuador. 24. juunil võitis Saksamaa esimese veerandtunni jooksul löödud väravatest Rootsi jalgpallikoondise 2:0, Frings sai ainsa sakslasena kollase kaardi (27. minutil) ja vahetati 85. minutil välja. Veerandfinaalis viigistas Saksamaa 30. juunil Argentinaga 1:1 ja võitis penaltiseeria, kus Frings ei pidanud lööma, 4:2. Pärast penaltiseeriat läks Frings väidetavalt argentiinlase Julio Cruziga kähmlema ning FIFA määras kummalegi ühemängulise võistluskeelu, kuigi Cruz tunnistas, et Frings teda ei löönud. Seetõttu ei saanud Frings 4. juulil poolfinaalis osaleda ja Saksamaa kaotas lisaaja viimastel minutitel löödud väravatest Itaalia jalgpallikoondisele 0:2. Pronksimängus 8. juulil oli Frings jälle kohal ja sai juba 7. minutil kollase kaardi, aga Saksamaa võitis Portugali jalgpallikoondise 3:1.
2008. aasta Euroopa meistrivõistluste valikgrupis pidi Saksamaa võitmiseks viimases mängus 21. novembril 2007 alistama kodus Walesi jalgpallikoondise, aga 0:0 viik andis esikoha tšehhidele. Siiski pääses valikgrupist finaalturniirile kaks paremat meeskonda. Alagrupis alistas Saksamaa 8. juunil Poola 2:0, siis kaotas 12. juunil 1:2 Horvaatia jalgpallikoondisele ja lõpuks võitis 16. juunil Austria jalgpallikoondise 1:0. Horvaatia võitis alagrupi täiseduga, Saksamaa pääses teisena edasi. Veerandfinaalis Portugali vastu 19. juunil Frings ei mänginud ja Saksamaa võitis 3:2. Poolfinaalis Türgi jalgpallikoondise vastu 25. juunil mängis Frings teise poolaja. Esimene poolaeg lõppes 1:1, viimase minuti väravast võitis Saksamaa 3:2. Finaalis mängis Frings 29. juunil taas kogu kohtumise ja Saksamaa kaotas Hispaania jalgpallikoondisele 0:1.
Isiklikku
Torsten Frings on 182 cm pikk ja kaalub 80 kg.
Frings on abielus. Tema naise nimi on Petra. Neil on kaks last, tütred Lisa-Katharina ja Lena Alina.
Ferrara ülikool
thumb Ferrara ülikool (Università degli Studi di Ferrara) on ülikool Ferrara linnas Itaalias, asutatud aastal 1391. 2007. aastal õppis ülikoolis 24 647 üliõpilast.
Tuntumad vilistlased on Mikołaj Kopernik ja Paracelsus.
Humalaste jõgi
Humalaste jõgi on jõgi Pärnu maakonnas, Reiu jõe parempoolne lisajõgi.
Kaladest esineb seal ahvenat, lepamaimu ja vähesel määral ka haugi ja jõesilmu. Jõe peal on ka kopratamme.
Aru saared
thumb Aru saared on Indoneesiale kuuluv saarestik Arafura meres.
Saari lahutavad üksteisest kitsad ja looklevad väinad.
Saarte kogupindala on umbes 8000 ruutkilomeetrit.
Saared on madalad, kõrgus kuni 125 meetrit.
Pehmelakk
thumb|240px|Näide selles tehnikas teostatud teosest Pehmelakk (prantsuse keeles vernis mou) on sügavtrükitehnika.
Samuti võib pehmelakk tähendada selles tehnikas teostatud graafikateost.
Ajalugu
Esimeseks pehmelakitehnika kasutajaks peetakse sakslast Dietrich Meyerit (1572–1658).
Sangla
Sangla on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rannu valda.
Külas tegutseb Sangla raamatukogu.
Senno vald
Senno vald oli vald Petserimaal aastail 1920–1945. Vallamaja asus tänapäeva Uus-Irboska küla aladel.
1934 oli vallas 8860 elanikku. 1. aprillil 1939 oli vallas 10 078 elanikku. Valla pindala oli 215 km².
Vald kuulus Riigivolikogu 29. valimisringkonda, kust valiti Vladimir Roslavlev.
Vallas oli Senno küla.
Vahamaal
thumb|6. sajandist pärinev vahamaal [[Katherina klooster|Katherina kloostris Siinai mäel]]. Vahamaal ehk enkaustika on maalimine vahavärvidega. Tegemist on antiikajast pärineva maalitehnikaga, mis kasutab vahas kuumutamise teel segatud värve.
Roodva vald
Roodva vald oli vald Petserimaal aastail 1939–1945.
Roodva vald moodustati senise Rootova valla maa-alast, välja arvatud Litšnikovo, Tarantajevo, Slizujevo ja Gorbunovo küla piirkond, mis arvati vallareformiga Lõuna valda.
Suure-Rakke (Elva)
Suure-Rakke on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Roodva vald
Vallamaja asus Roodva külas.
Suure-Rakke (Elva)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rannu valda.
Roodva vald
Vald kuulus Riigivolikogu 30. valimisringkonda, kust valiti Georgi Orlov. Vald kuulus Lõuna põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.
Esimene vallavanem oli Paul Laats.
Saatse vald
Saatse vald (aastail 1922–1939 Satserinna vald) oli vald Petserimaal aastail 1922–1945 ja Võrumaal aastail 1945–1950. Vallamaja asus Satseri külas.
13. septembril 1945 moodustati vallas Matsuri külanõukogu ja Satserinna külanõukogu.
26. septembril 1950 arvati vald Räpina rajooni koosseisu.
Aunus
Aunus on linn Venemaal Karjalas Aunuse kannasel, Aunuse rajooni keskus.
Aunust on kirjalikult mainitud juba 1137, linnaõigused sai 1649.
Jätkusõja ajal hõivasid Soome väed linna 5. septembril 1941. Punaarmee vallutas Aunuse tagasi 25. juunil 1944.
Aunus on ainuke linn Karjala Vabariigis, kus karjalased moodustavad enamuse elanikkonnast. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Aunuse elanikkonnast karjalasi 58%, venelasi 37%, valgevenelasi 2%, ukrainlasi 1,5% ja soomlasi 1,3%.
Karinu
Karinu on küla Järva maakonnas Järva vallas. Külas on olnud Karinu mõis.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Külas asub Karinu klaasikoda. Kuni 1999. aastani tegutses Karinu mõisahoones Karinu Põhikool.
Küla järgi on nime saanud Tamsalu kihistu Karinu kihistik.
Suure-Rakke
Suure-Rakke on mitme koha nimi:
Karinu
pisi|left|Karinu kooli (1854–1999) mälestuskivi Karinu mõisahoone ees
Itaalia pliiats
Itaalia pliiats ehk prantsuse pliiats ehk must kriit ehk negro on pliiats, mis on valmistatud luumustast, mida seob taimne liim ning sellega tehtud joonistus on sügavmust, matt ja sametine – sellist tulemust ei saavutata ka pehmeima grafiitpliiatsiga. Kuna itaalia pliiatsi koostises puudub grafiit, siis ei ole puhtalt tegemist pliiatsiga, vaid millegi pliiatsi ja söe vahelisega (pliiatsi välimuse, söe omadustega).
Avo Paistik
Avo Paistik (21. aprill 1936 Tallinn – 3. detsember 2013) oli eesti karikaturist, joonisfilmide režissöör, maalikunstnik ja pastor.
Avo Paistik sündis tolliametniku pojana. Pere elas tollimajas, seal, kus praegu asub Tallinna reisisadam. Nõukogude võim vallandas isa ametist ettekäändel, et ta ei õpeta oma töötajaid laulma "Internatsionaali". Sõja puhkedes saadeti ta isa rindele, kust ta ei naasnud. Kuna Nõukogude võim oli Paistikutelt võtnud ära elukoha, mis sõjas ka põlema läks, ja perel polnud sissetulekut, oli ema sunnitud seitsmeaastase Avo koos tema kolmeaastase õega panema lastekodusse, algul oldi Muraste lastekodus, nõukogude võimu aastail Viiratsi lastekodus. Vene võimu taastuleku järel läks Avo eritööstuskooli nr. 49, mis kooli lõpetamise ajaks nimetati Tallinna Polütehnikumiks, kus õppis neli aastat raadiotehniku erialal, mille lõpetamisel anti Kultuuriministeeriumi korraldusel talle Moskvast aumärk. Ta lõpetas Tallinna Kultuuriülikoolis Heinz Valgu juhendatud karikatuuristuudio. Pärast kooli töötas Hans Pöögelmanni nimelises Elektrotehnika Tehases, aastatel 1971–1990 töötas Tallinnfilmis heliosakonna inseneri, kunstnik-lavastaja ja režissöörina. Filme kutsus tegema teda Rein Raamat.
Tema esimene karikatuur ilmus ajakirjas Noorus 1968. aastal. Hiljem avaldati tema karikatuure ajakirjas Pikker, ajalehes Õhtuleht ja muudes väljaannetes.
Paistiku loodud tegelaskuju Klaabu on jõudnud ka teistesse kunstivormidesse, näiteks tegi temast 2010. aastal lavastuse Nukuteater.
1991. aastal lahkus Avo Paistik Joonisfilmist ja hakkas Jeesuse Kristuse Igavese Elu koguduse pastoriks.
Filmograafia
Avo Paistiku osalusel valminud animafilmid:
Johanngeorgenstadt
Johanngeorgenstadt on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Maagimäestiku kreisis Maagimäestikus Tšehhi piiri ääres, riiklikult tunnustatud puhkelinn.
Bologna ülikool
Bologna ülikool (Università degli Studi di Bologna) on ülikool Bolognas, üks suuremaid ülikoole Itaalias. Selle asutamisajaks arvatakse aastat 1088, olles seega Euroopa (ja läänemaailma) vanim, ning üks maailma vanemaid ülikoole, mis püsivalt tegutsevad.
Bologna ülikool on üks olulisi keskusi Euroopas semiootika vallas (Tartu ülikooli ja Århusi ülikooli kõrval). Ülikooli juhtivaid semiootikuid on pikka aega olnud Umberto Eco.
Araks
pisi|Araksi jõgi. Vasakul pool on [[Iraan ja paremal pool Nahhitševan Aserbaidžaanis]] Araks on jõgi Aasias. Algab Armeenia mägismaalt. Voolab valdavalt itta. Keskjooksul läbib Ararati tasandiku, seejärel laskub kuristikesse. Alamjooksul voolab Kura-Araksi madalikul, suubub paremalt Kurasse.
Jõe pikkus on 1515 km ja valgla pindala 188 000 km².
Eesti keeles on kasutusel Araksi vene keele vahendatud nimekuju. Jõe kaldail elavate rahvaste keeltes on ta:
Ida Urbel
Ida Urbel (16. detsember 1900 Viljandi – 4. oktoober 1983 Tartu) oli ballettmeister ja lavastaja.
Aastatel 1923–1926 õppis ta Gerd Neggo tantsustuudios. Hiljem täiendas end Pariisis.
Aastail 1929–1935 töötas ta Ugalas tantsujuhina. 1935–1974 oli ta Vanemuise ballettmeister.
Urbel on lavastanud ka oopereid ja operette.
Urbeli auks asutati Tartus 1994. aastal temanimeline tantsukool – Ida Tantsukool.
Kagavere
Kagavere on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Enne 2017. aasta haldusreformi oli küla Järva-Jaani valla koosseisus.
Gunnar Koitsaar
Gunnar Koitsaar (sündinud 3. detsembril 1979) on eesti õpetaja ja kaitseväelane.
Kaitseväe juhataja 16.06.2011 ettepanekul ülendati ta leitnandiks.
Gunnar Koitsaar annab mitmes Eesti üldhariduskoolis riigikaitse ainetunde.
Kostamus
Kostamus on linn Karjala Vabariigis Venemaal.
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kostamuse linnaringkonna elanikest venelasi 76,9%, karjalasi 8,0%, ukrainlasi 5,3%, valgevenelasi 4,1%, tatarlasi 1,0% ja soomlasi 0,97%.
André Gide
André Paul Guillaume Gide (22. november 1869 Pariis – 19. veebruar 1951 Pariis) oli prantsuse kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat 1947.
Gaius Marius
pisi|Gaius Marius Gaius Marius ehk Marius (157 eKr – 16. jaanuar 86 eKr) oli Vana-Rooma riigimees ja sõjaväelane. Ta on tuntud põhiliselt oma armeereformi poolest, mis tõi kaasa nii kodusõjad kui ka Rooma vabariigi languse.
Marius oli edukas väejuht, kes saavutas suure populaarsuse Numiidia sõdades, ja ta valiti 107 eKr esimest korda konsuliks. Selle aja jooksul viis ta läbi armeereformi, mis muutis senise talupoegadest maakaitseväe professionaalseks palgaarmeeks. Senine varanduslike tsensuste järgi armeesse värbamine asendati vabatahtlike kutsumisega sõjaväkke, mis erinevalt eelnevast maksis nii palka kui ka andis varustuse ja peavarju. Väeteenistuse aeg pikenes aga 16 aastani, misjärel võisid veteranid saada tüki maad ning hakata põlluharijateks.
Hiljem saavutas ta võite ka kimbrite ja teutoonide üle ning valiti konsuliks koguni viiel aastal järjest (104–100 eKr).
100 eKr otsustas Marius avalikust elust tagasi tõmbuda, kuid 91 eKr naasis ta taas poliitikasse, kuna puhkes Liitlassõda. Pärast selle lõppu algas sõda Pontose kuninga Mithridates VI vastu ning Roomas puhkes vaidlus, kas väge peaks juhtima Lucius Cornelius Sulla või Marius. Konflikt päädis lühikese kodusõjaga, mille võitis Sulla. Marius pages Aafrikasse.
Gaius Marius naasis sealt aga 87 eKr, kui Sulla oli parajasti sõjas Mithridatesega, ning valiti 86. aasta konsuliks. Kuid ta suri juba aasta algul, ehkki tema toetajad säilitasid Roomas võimu veel kuni 82 eKr, mil Sulla naasis sõjast ja kehtestas pärast teist kodusõda diktatuuri.
Kevin McNally
Ta mängis filmides "Kariibi mere piraadid: Musta pärli needus" ja "Kariibi mere piraadid: Maailma lõpus" Joshamee Gibbsi.
Jalgsema
Jalgsema on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Jalgsema külas on sündinud Johan Pitka.
Hebei (Tianjin)
pisi|Tianjini põhjaraudteejaam Hebeis Hebei  on linnarajoon Hiinas Tianjin Shis, osa Tianjinist. Asub Tianjini kesklinnast põhja pool.
Jalalõpe
Jalalõpe (18. sajandi kaartidel Jallalep) on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Küla läbib Piibe maantee.
Kohavektor
Kohavektor ehk raadiusvektor on vektor
mis määrab punkti P asukoha mõne fikseeritud punkti, enamasti koordinaatide alguspunkti, O suhtes.
Kümme FBI tipptagaotsitavat
"Kümme FBI tipptagaotsitavat" on Ameerika Ühendriikide Föderaalse juurdlusbüroo (FBI) koostatav kümne kõige tähtsama tagaotsitava isiku nimekiri. Tasu nimekirjas oleva tagaotsitava tabamisele viiva informatsiooni eest on 100 000 USA dollarit, kui pole märgitud teisiti.
Seisuga 16. mai 2012 oli nimekirjas olnud kokku 496 inimest, kellest oli hiljem tabatud 466 (94%), kellest omakorda 154 (31%) tabati avalikkuselt tulnud vihje abil.
Tabatud kurjategijate näiteid:
Magnus
Oldenburgide dünastiast põlvnenud Magnus sündis Taani ja Norra kuninga Christian III teise pojana. Kuna Taanis polnud pärilik monarhia, otsustati, et suguvõsa pärusvaldusi ei hakata killustama, ja Magnusele püüti leida elatismaad väljaspool riiki. Isa surma järel kuningaks saanud Magnuse vend Frederik II ostiski Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonna Vana-Liivimaal ning andis need Magnusele. 1560. aastal Saaremaale jõudnud Magnus sai piiskopiks väga keerulisel ajal – mõni aasta varem oli alanud Liivi sõda. Kuna Taani suhted Moskva suurvürstiriigiga olid aga head ja mitmed olulised isikud Liivimaal olid Taani-meelsed, peeti Magnuse tulekut positiivseks ning usuti, et tema saabumine võib tuua kaasa rahu Moskvaga. Magnus sattus aga peatselt konflikti nii Liivi ordu kui Moskva suurvürstiriigiga, mistõttu tema vend, Taani kuningas Frederik II määras Magnuse valdusi valitsema kuninglikud asehaldurid ning sätestas muidki Magnuse iseseisvust piiravaid nõudmisi.
Magnuse elukäik enne Liivimaale saabumist
pisi|Magnuse isa Christian III Magnus sündis 26. augustil 1540 Kopenhaageni lossis Taani ja Norra kuninga Christian III ning kuninganna Dorothea teise pojana. 17-aastasena saadeti ta Saksamaale reisima ja haridust omandama. Reisi käigus jäi ta pidama oma õe Anna ja õemehe Augusti, kes oli Saksi kuurvürst, õukonda Dresdenis. Kolm kuud pärast Christian III surma kutsus Magnuse vend Frederik II, kes oli uueks kuningaks saanud, Magnuse Taani tagasi.
Kaheaastasena kaotas Magnus haiguse tõttu ühe silma.
Magnus päris omale Schleswigi, Holsteini, Stormarni ja Dithmarscheni hertsogi, Oldenburgi ja Delmenhorsti krahvi ning Norra pärija tiitli, kuid tegelikult ta neid valdusi ei valitsenud. Kuna Taanis polnud kuningavõim pärilik, oldi kuningaperes juba varakult otsustatud, et perekonna pärusvaldusi ei hakata killustama kuna see võiks halvendada Frederiki šansse Christian III järel kuningaks tõusta. Seetõttu peeti õigeks, et Magnusele tuleb leida elatismaa väljaspool Oldenburgide riiki.
Liivi sõja puhkemine ja olud Liivimaal
1558. aastal puhkenud Liivi sõja käigus ründas Moskva suurvürstiriik Liivimaad ja saavutas kiiresti edu. Liivimaa seisused leidsid, et ilma välisabita ei ole võimalik sissetungijale vastu seista, ja 17. juunil 1558 otsustati Tartu maapäeval pöörduda abi saamiseks Taani poole. Kuna Taani oli koadjuutorivaenuse ajal püüdnud etendada vaenupoolte vahetalitaja osa, oli Liivimaal tekkinud üsna kaalukas Taani-meelne kildkond. Eelkõige loodeti, et liit Taaniga toob kaasa kiire vaherahu Moskvaga, usuti, et liit Poola-Leedu või Rootsiga tähendaks sõja jätkumist.
Läänemaa stiftifoogt Christoph von Münchhausen jätkas Taani kasuks lobitöö tegemist ja kuulutas end olevat Taani kuninga asehalduri kogu Eesti alal. 25. juulil 1558 andis Tallinna komtuur Franz von Segenhagen talle üle Toompea linnuse ja seal teeninud palgasõdurid pidid Taani kuningale truudust vanduma. Augustis suundusid Taani Eestimaa rüütelkonna ja Tallinna rae saadikud, vähemasti viimased olid valmis ka vajadusel Taani ülemvõimu tunnistama. Ka Liivi ordu maameister Wilhelm von Fürstenberg (1500–1568) saatis Dünaburgi komtuuri Georg von Syburg zu Wischlingeni Taani läbirääkimistele. Ordu oli nõus loobuma kogu Eestimaast kui Taani sekkub otsustavalt Liivimaa konflikti. Taani esindajad aga andsid vaid lubadusi ja pakkusid ordule 16 000 taalrit laenu. Taani pelgas võimalikku sõda Moskva ja Poola-Leeduga, samuti oli õhus võimalus, et haige Christian III surma järel püüab Christian II taas troonile tõusta, mis tooks kaasa veel ühe konflikti. 1558. aasta detsembris peatusid Moskvasse sõitvad Taani saadikud Riias ja pidasid orduga läbirääkimisi, mis taas ei kandnud vilja. Sestap soovis Taani vaidluste vältimiseks Tallinna ja Harju-Viru ära osta.
11. aprillil 1559 õnnestus Claus Urne juhitud Taani diplomaatilisel saatkonnal Moskvas Liivimaa jaoks kuuekuuline vaherahu välja kaubelda. See suurendas Liivimaal veelgi usku Taanisse.
Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonna omandamine
pisi|Magnuse vanem vend, Taani ja Norra kuningas [[Frederik II (1534–1588) Autor: Melchior Lorck (1526–1598)]] 1559. aastal nõustus Frederik II oma ema, leskkuninganna Dorothea, nõudmisel ostma Saare-Lääne piiskopkonna, mida piiskop Johann V von Münchhausen oli üritanud juba mitu aastat kellelegi maha müüa. Läbirääkimistest võtsid lisaks vendadele Münchhausenitele osa ka piiskopkonna vasallid. Lõpuks sõlmiti kaks lepingut, millest esimesega võttis Taani kuningas toomkapiitli ja piiskopkonna oma kaitse alla, nõudes vastu piiskopi nimetamise õiguse iga kord kui see koht vabaneb. Teise lepinguga määrati, et esimeseks uueks piiskopiks on hertsog Magnus, ning lepiti kokku müügisumma (20 000 taalrit) ja selle väljamaksmise viis. Samuti sätestas leping, et Taani kuningas võib soovi korral piiskopkonna edasi anda. Frederik loovutaski õigused hertsog Magnusele, tingimusel, et viimane loobub oma pärandiosast Schleswigis ja Holsteinis. Tegelik ostuhind kujunes siiski 30 000 või isegi 40 000 taalri suuruseks. Piiskop Johannes loobus Magnuse kasuks ka oma Kuramaa piiskopkonnast, mida vormiliselt ei ostetudki. Siiski maksti rahalist hüvitist (9200 taalrit) piiskopkonna koadjuutorile Ulrich Behrile. Raha selleks ostuks andis Magnuse ema, leskkuninganna Dorothea. Tehing oli vastumeelne ordule, kes palus keiser Ferdinand I-l kinnitada oma senjööriõigusi Kuramaa piiskopkonnale, mis seisnesid ordu õiguses nimetada piiskopikandidaate. Keiser kinnitas need õigused 1561. aastal. Lisaks oli ta 1560. aastal hoiatanud Saare-Lääne ja Kuramaa rüütelkonda ning toomkapiitlit ja nõudnud, et nad takistaksid piiskopkondade loovutamist.
Saabumine Liivimaale
pisi|[[Kuressaare piiskopilinnus]] Magnus saabus Liivimaale 16. aprillil 1560, kui ta maabus viie laeva, oma väikese kaaskonna ja 400 palgasõduriga Kuressaares. Magnuse saabumine leidis aset plaanitust hiljem – Magnus pidi juba eelmise aasta 12. detsembril Nyborgist Kopenhaagenisse suunduma, seal kohe laevale minema ning Claus Urne ja Lage Brahe saatel Saaremaale purjetama. Selle tarvis eraldas kuningas kolm laeva, millest Hunden pidigi Magnusele jääma, ja 300 sõdurit. Mingitel põhjustel jäi toona reis ära, kuid kuningas soovis endiselt, et tema vend võimalikult ruttu vast omandatud piiskopkonda jõuaks. Magnus asus laevale veebruari lõpus või märtsi alguses, kuid tõenäoliselt tehti raskete jääolude tõttu Ojamaal peatus.
Kuressaarde jõudnud, nõudis Magnus piiskop Johanneselt piiskopkonna üleandmist, millega viimane ka kohe nõustus. Saare-Lääne piiskopkonna toomkapiitel valis Magnuse 13. mail piiskopiks ja augustis saadi ka kinnitus seisustelt. Toomkapiitel otsustas piiskopkonna ostu-müügilepingu jõustunuks lugeda ja 16. juunil maksti talle 15 000 taalrit. Teise osa sai ta kätte kaks aastat hiljem – 1562. aastal oma uues kodulinnas Verdenis. Võimalik, et alles pärast Magnuse piiskopiks valimist sai osa toomkapiitli ning rüütelkonna liikmetest teada Frederik II ja piiskop Johannese vahelise kokkuleppe üksikasjadest, sest 9. juunil 1560 soovisid rüütelkond ja kapiitel oma kirjas kuningale, et Münchhausenile määratud 15 000 taalrit läheks hoopis piiskopkonna kassasse.
Kuigi Magnus valiti piiskopiks ja seda tiitlit kasutas ta ise, ei olnud ta piiskop kiriklikus mõttes, kuna pole teateid tema ametissepühitsemisest. Pealekauba polnud ta katoliiklane ega vaimulik, mistõttu poleks ta saanud paavsti kinnitust. Teisalt poleks ta Augsburgi usutunnistuses sätestatud reeglite järgi saanud luterliku piiskopina olla maaisand. Taolisele mitmetähenduslikule olukorrale pöörasid tähelepanu juba tema kaasaegsed.
Saare-Lääne piiskopiks valimise järel sõlmis Magnus Kuramaa koadjuutori ja toompraosti Ulrich Behriga kokkuleppe, millega viimane andis piiskopkonna Magnusele üle ning sai vastutasuks kiriklikke õigusi Aizpute praostkonnas, ametikoha Magnuse õuemarssalina, omandas mõned mõisad ja sai kompensatsiooni. 20. mail kasutas Magnus juba tiitlit "Jumala armust Saaremaa, Läänemaa ja Kuramaa stiftide piiskop".
Kuid Magnus vajas ka aadli poolehoidu. Kuramaal ega Saaremaal polnud võimsaid vasallisuguvõsasid, kuid Läänemaal omasid suuri valdusi Wrangellid, Loded, Tiesenhausenid, Ungernid, Fahrensbachid ja eelkõige Uexküllid, kel oli koguni mitu linnust. Juunis 1560 vangistas Magnus Läänemaa vastse stiftifoogti Wolmar Treydeni ja nõudis talt 13 000 marka. Siiski asusid Lääne- ja Saaremaa suurimad suguvõsad, näiteks Uexküllid, Fahrensbachid ja Vietinghoffid, Magnust toetama ja olulisi konflikte ei tekkinud.
Noore Magnuse otsustes mängisid olulist rolli tema nõunikud, kellest olulisemad olid :
Konflikt Liivi orduga
pisi|vasakul|[[Maasilinna linnuse varemed. Maasilinna foogtkonna hõivamine oli üks pingeallikas Magnuse ja Liivi ordu vahelistes suhetes]] 1559. aastal oli ordu oma teenistusse värvanud suure hulga palgasõdureid ja sügisel alustati Moskva vägede vastu sõjategevust, mis algne hoog Laiuse ebaõnnestunud piiramise järel kuhtus. Sõdurid jaotati mitme linnuse peale talvekorterisse, kus nad kevadel maksmata jäänud palkade pärast mässama hakkasid ja oma juhid pantvangi võtsid. Põltsamaa ümbrusse kogunenud palgasõdurid otsustasid oma teeneid pakkuda Magnusele; nendega ühines teisigi, näiteks Uus-Pärnus viibinud sõjasulased. Magnuse võttis nad vastu, tekitades sellega ordu juhtide seas sügavat pahameelt. Sisuliselt omandas Magnuse selle otsusega ka nende sõjasulaste teenimiskohad (näiteks Põltsamaa), mis kuulusid tegelikult ordule.
Samuti tekitas ordu ja Magnuse vahel paksu verd Maasilinna foogtkond, mille Magnus oli hõivanud. Ordumeister Gotthard Kettler oli plaaninud, et Maasilinna foogt Heinrich Lüdinghausen-Wulff (suri 1574) haaraks Kuressaare enda valdusse ja takistaks sellega Magnuse saabumist Liivimaale. Kuna foogt oli üks orduisandatest, kelle mässavad palgasõdurid olid Pärnus vangi võtnud, jäi plaan läbi viimata. Liivimaale jõudnud Magnus sai sellest kavatsusest siiski teada. Lisaks jõudsid temani kuulujutud sellest, et Kettler soovib stififoogt Wolmar Treydeni abil Läänemaad enda võimu alla saada, mistõttu andis ta Christoph Münchhausenile ülesandeks seda takistada. Vangi võetud Maasilinna foogt oli aga kohe pärast Magnuse saabumist Kuressaarde viidud, kus teda edasi vahi all hoiti. Tegu võis olla ka kokkumänguga, kuna kroonik Balthasar Russow kirjutab, et "samuti andis Maasilinna ordufoogt Hinrik Wulf Maasilinna lossi ja kogu maakonna vabatahtlikult hertsog Magnusele üle". pisi|Liivi ordu viimane maameister [[Gotthard Kettler]] 15. mail saabus Kuressaarde Riia peapiiskopi koadjuutor, Mecklenburgi Christoph (1537–1592), kelle eesmärgiks oli läbirääkimiste teel püüda vabastada foogt ja lepitada vaenupooli. Kroonik Johann Renneri sõnul lõppesid läbirääkimised üsna tulutult. Saavutati küll kokkulepe, et Magnus kohtub 18. juunil Riias ordumeistriga, kuid sinna jättis ta siiski ilmumata.
Leetu suundunud ordumeistri äraolekul hakkas Magnus veelgi julgemalt orduga tüli norima. Lisaks mässuliste sõdurite enda teenistuse võtmisele, kelle laamendamisse Pärnu ümbruses ta sallivalt suhtus, asus ta väevõimuga laiendama ka oma valdusi. Magnuse rittmeister Magnus Bulling hõivas Lihula ordumõisa, mis asus Läänemaal, kuid de facto kuulus Pärnu komtuuridele. Tema sõjamehed Põltsamaal osalesid aga sageli kokkupõrkeis Moskva vägedega.
15. juunil kogunes Riias Liivimaa maapäev eesmärgiga arutada Magnusesse puutuvat. Maapäeval osalesid Gotthard Kettler, kes oli äsja Leedust naasnud, Riia peapiiskop Wilhelm ja tema koadjuutor Christoph. Magnus, kes oli kuu varem Christophile andnud lubaduse tulla, kohale ei ilmunud. Magnus lasi Liivimaa isandaile edasi öelda, et loobub nõudeist Eestimaale, mille Christoph Münchhausen olla talle loovutanud, kui saab oma senistele valdustele lisaks Tallinna, Pärnu ja Maasilinna. Kettler ei olnud sellega nõus, kuid lubas leppida Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonna Magnusele jätmisega. Kokkuleppele ei jõutud ja 18. juunil läks maapäev laiali.
Tallinna piiskopiameti ostmine
pisi|[[Tallinna toomkirik, Tallinna piiskopkonna peakirik]] 29. juunil 1560 ostis Magnus endale Moritz von Wrangelilt katoliku Tallinna piiskopi ametikoha, kusjuures initsiatiivi tehinguks näitas üles just viimane. Ostutehingu summa pole teada ja tõenäoliselt ei tasutud seda rahas, vaid hoopis läänistati Wrangelile hiljem Audru mõis. Kuigi Tallinna piiskopil polnud ilmalikku võimu ning tema Kiviloo ja Porkuni linnuse olid Moskva väed juba põletanud, oli ametikoht Magnuse jaoks oluline, kuna ta sai Tallinnas, mis kunagi oli pikka aega Taanile kuulunud, oma huve ja mõju näidata. Mingitel põhjustel ei nimetatud Magnust aga mitte Tallinna piiskopiks, vaid piiskopkonna juhiks. Võib oletada, et põhjus peitus selles, et toomkapiitlis ei viidud läbi ettenähtud valimisprotseduuri.
Orduga lepituse otsimine
30. juunil kohtusid Uus-Pärnus Magnuse saadikud, et hertsog Christophi esindajate vahendusel ordumeister Kettleri saadikutega ordu ja Magnuse vahelist tüli lepitada. Magnust esindasid Pärnus Kuramaa toompraost Ulrich Behr, Saare-Lääne toomdekaan Johan Duvel, toomhärra Richardus van dem Wolde ja Dietrich Farensbach. Läbirääkimiste ajaks kehtestati vaherahu ja 2. juulil ilmus Magnus ise ühe ratsalipkonnaga Vana-Pärnusse. Magnus oli valmis loobuma oma nõudmistest Tallinnale ja Pärnule, kui saab omale Saare- ja Läänemaa orduvaldused ning Vindavi (Ventspilsi) piirkonna Kuramaal. Sellise kokkuleppe sõlmimiseks polnud aga ordusaadikutel volitusi ning 8. juulil, pärast vaherahu kahenädalast pikendamist, läksid saadikud laiali.
Piiskop Magnus lasi kohe pärast saadikute lahkumist kinni pidada endise ordumeistri Wilhelm von Fürstenbergi ühe viljalaeva, hõivas uuesti Tori mõisa ega takistanud oma sõjamehi röövimast talupoegade voore, rikkudes sellega äsjasõlmitud relvarahu. pisi|vasakul|[[Padise klooster|Padise kloostrit, mis oli Tallinna ümbruse olulisim kindlus, soovis Magnus enda valdusse saada]] Peatselt hakkas Magnus nõudma Tallinna piiskopi varade ja maaomandi üleandmist. Eelkõige soovis ta saada kindlustatud Padise kloostrit, mis oli strateegiliselt oluline punkt Tallinna lähistel. Magnuse ja ordu läbisaamine halvenes sellest veelgi, kuid ordu ei soovinud kodusõda ega vaenu Taaniga, mistõttu püüti veel kord läbirääkimiste teel kokkuleppeni jõuda.
21. juulil kogunes Pärnus jällegi Liivimaa maapäev. Kohale saabus Riia peapiiskop Wilhelm koos koadjuutor Christophiga, ordusaadikud, samuti rüütelkonna ja teiste seisuste esindajad. Kohale oli kutsutud ka Magnus.
Ordu nõudmine oli, et kui Magnus soovib oma hõivatud maade tunnustamist, peab tema või Taani riik astuma Liivimaa poolel sõtta või kandma vähemalt osa sõjakulutusi. Magnus ei olnud nõus järeleandmisi tegema ja kordas oma tingimusi. 1. augustil saabus maapäevale ordumeister Gotthard Kettler ühes sadakonna ratsanikuga, kuna Magnus ei olnud nõus enne temaga kohtumist kokkuleppeid sõlmima. Samal päeval rikkus Magnus taas vaherahu lastes kinni pidada (või vähemalt lastes sel juhtuda) ühe kaupa vedanud pargase. Ordumeister polnud nõus Magnusele järeleandmisi tegema, plaanides tema vastu vajadusel Poola-Leedult abi küsida. Kuna Moskva väed olid vahepeal alustanud suurt sissetungi Liivimaale, löönud orduväge Härgmäe lahingus ning piiranud sisse Viljandi, lahkus osa maapäevale kogunenud saadikuist ning ka ordumeistril oli lahkumisega kiire. Olukorrast tingituna leidis ordumeister, et tuleb iga hinna eest vältida vaenu Taani ja Magnusega ning ta nõustus 6. augustil Magnusele järeleandmisi tegema. pisi|[[Haapsalu piiskopilinnus, kuhu Magnus pärast Pärnu maapäeva suundus]] Riia peapiiskopi Wilhelmi ja tema koadjuutori hertsog Christophi vahendusel sõlmitud kokkuleppe peamised punktid olid järgmised :
Kokkupõrked Moskva vägedega ja talupoegade ülestõus
3. septembril rüüstasid Moskva väed Vana-Pärnu linna, mille peale Magnus kuulutas, et tema elab venelastega rahus ja Läänemaale nad ei tule. Siiski tungisid Moskva väed läbi Läänemaa, põletades Audru, Sauga, Sõtküla, Kasti, Velise, Vigala ja Haeska mõisa ning jõudsid Haapsaluni. Magnuseni jõudis teave sellest alles Haapsalu lähedal, kus ta viibis aadlike pulmas. Venelased jõudsid pärale teatega umbes samal ajal ning hulk peolisi langes vangi või löödi maha. Magnus pääses pagema ja kiirustas paadis Saaremaale, kus püüdis parandada oma suhteid orduga ning vabastas vangistusest Maasilinna foogti.
Vene vägede lahkumise järel kasvas Magnuse pikka aega ilma töötasuta teeninud palgasõdurite hulgas rahulolematus, mis paisus tõsiseks vastuhakuks. Frederik II saatis 1560. aasta jooksul Magnuse 12 000 taalrit, et viimane saaks sõdureile palka maksta. See ei olnud aga piisav ning 19. septembril kirjutatud kirjas mainib Magnus Frederikule, et sõjasulased olevat Haapsalu ja Kuressaare linnuses mässama hakanud. Haapsalus jagati sõjasulastele kirikuvara, lisaks maksid neile ka toomhärrad. Laenude abil maksti ka Kuressaare ja Vana-Pärnu palgasõduritele. Olukord suudeti tänu neile meetmetele rahustada, kuid 1561. aasta lõpus oli Magnus sõjasulastele võlgu 15 000 taalrit ehk umbes 1500 sõduri aastapalga. Septembri lõpus saatis Magnus väeosad laiali ning oma teenistusse jäänud sõjasulaste lojaalsusse polnud tal erilist usku. pisi|vasakul|[[Koluvere piiskopilinnus, mille ülestõusnud talupojad 1560. aastal sisse piirasid]] Oktoobri alguses algas talupoegade ülestõus, mille käigus piirati Koluvere piiskopilinnust, kuhu oli varjunud hulk aadlikke. Linnusest pääsenud Christoph von Münchhausen moodustas kiiruga ratsaväelastest ja talupoegadest koosneva väesalga ning ründas linnust piiranud talupoegi, kelle vägi lahingus purustati. Ülestõusnute juht, kelle talupojad olid oma kuningaks valinud, viidi Kuressaarde (jõudis sinna 17. oktoobril), kus Magnus ta rattal neljaks lasi kiskuda. Kuigi ülestõusu intensiivsem osa kestis vaid mõne nädala, jätkus vastuhakk väiksemal määral veel pea aasta jagu.
Magnus oli sattunud olukorda, mida Taani oli püüdnud igal juhul vältida. Magnuse suhted Liivi orduga olid halvad, Moskva suurvürstiriigiga olid korraldanud sissetungi piiskopi valdustesse, mässama olid hakanud nii sõjasulased kui ka talupojad ja kõigele lisaks oli Magnus suurtes võlgades.
1560. aasta septembris asus Magnus oma valdustes jagama uusi ja kinnitama vanu läänistusi, et kindlustada toetust aadlike seas. Saaremaal leidis maade jagamine aset oktoobris (eelkõige 22. oktoobril). Näiteks läänistas ta oma kantslerile Konrad Burmeisterile maid 7. ja 17. septembril ning 3. oktoobril.
Tõenäoliselt 1561. aasta teisest poolest pärinevas, kuid dateerimata dokumendis on üles loetud piiskop Magnuse võlgu, kreeditore ja võlgade tasumiseks tehtud läänistusi. Dokumendist selgub, et Magnusel oli võlgu mitmekümne tuhande taalri jagu. Osa neist sai ta kaasa eelmiselt piiskopilt, suurem võlg oli aga tekkinud mässavatele sõjasulastele palga maksmisel 1560. aasta sügisel. Magnus oli võlgu ka oma teenijatele, kaupmeestele ja ühele Pärnu kullassepale. Võlausaldajate hulgas olid :
Läbirääkimised Königsbergis
pisi|Preisi hertsog [[Albrecht von Hohenzollern|Albrecht, kellega Magnus pidas 1561. aastal läbirääkimisi]] 1560. aasta hilissügisel lahkus Magnus Kuressaarest ja asus Piltenesse Kuramaal. 16. detsembril esitas ta hertsog Albrechtile palve reisid läbi tema maade Taani. Albrecht annab 31. detsembril kirjutatud vastuses selleks ka loa. Tol perioodil kohtus Magnus Kuramaal Riia peapiiskopkonna koadjuutori Christophiga, et parandada omavahelisi suhteid, ja Taani saadikute kaudu püüdis ta leida lepitust ka ordumeister Kettleriga. Albrecht saatis Taani oma saadiku Achatius von Dohna, et saavutada kompromiss ühe osapoole ehk Oldenburgide ja teise osapoole ehk Hohenzollernite, Mecklenburgi vürstikoja ning viimaseid toetava Poola-Leedu vahel.
Magnus väisas 1561. aasta jaanuari lõpus veel korra Saaremaad, kuid läks peagi Kuramaale tagasi ja saabus 27. jaanuaril Grobiņasse, mis kuulus Preisi hertsog Albrechtile. Grobiņast 29. jaanuaril saadetud kirjas andis Magnus Albrechtile lubaduse temaga 1. veebruaril Königsbergis kohtuda. Reis kujunes siiski pikemaks.
Magnus lasi 4. veebruaril oma kantsleril Konrad Burmeisteril anda ülevaade oma saamisest Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopiks, nõudlusest Harju-Virule, lootusest rahule Moskvaga, konfliktist orduga ja üldse oma tegevusest Liivimaal. Lisaks lubas Magnus lahendada oma tüli Riia peapiiskopi ja viimase koadjuutoriga erapooletul kohtunikul ning anda Moskva-vastase sõjategevuse tarvis 500 ratsanikku. Albrechti seisukohad esitas tema kantsler Johann von Kreytzen ning vastuses öeldi lisaks muule, et Albrecht ei soovi olla Magnuse ja ordumeister Gotthard Kettleri vahekohtunikuks, vaid selle tüliküsimuse peavad lahendama kuurvürstid ja riigivürstid.
5. veebruari hommikul saadeti Magnuse sekretär Friedrich Grossi hertsog Albrechtile tutvustama mitmesuguseid dokumente, mis pidid näitama, et Magnusel oli õigus suuremale osale Kuramaast, kui seni tegelikult tema valduses oli. Albrecht kordas oma eelmise päeva seisukohta vahekohtu asjus ning keeldus võtmast seisukohta Magnuse ja Kettleri vahelises tülis. Magnus lubas anda end antud küsimuses Taani kuninga voli alla ning palus Albrechtilt abi läbirääkimiste korraldamiseks Pommeri-Stettini hertsogi Barnim IX-ga, kes oli keiserlik Liivimaa-küsimuse riigikomissar ja Brandenburgi markkrahvi Johann V-ga (keda nimetati dokumendis sarnaselt Barnimiga Liivimaa mediaatoriks). Albrecht soovitas Magnusel kõike põhjalikult kaaluda ja oma tegevuses eelkõige Liivimaa sisemist rahu silmas pidada. Samuti lubas ta kirjutada peapiiskop Wilhelmile ja koadjuutor Christopile, et nende abil pikendada Magnuse ja ordumeistri vaherahu mihklipäevani.
Läbirääkimised jätkusid 6. veebruari õhtul: Magnus lubas taas minna vaidluste lahendamiseks oma venna Frederiku juurde ning väitis end lootvat tema ja orduvahelise vaherahu kestmisele ka pärast selle ametlikku lõppu. Arutati ka mõningaid väiksema tähtsusega punkte. Järgmise päeva arupidamised toimusid koos Christoph von Münchhauseni ja Kettleri asekantsleri Michael von Brunnow'ga ning muuhulgas arutati dokumente ordu ja piiskoppide õigustest Kuramaal. Königsbergi läbirääkimiste lõpus soovitas Albrecht Magnusel mitte oma venna tahte vastu tegutseda ning püüda oma valdusi naabritega rahus olles valitseda, kuna just sedasi teenivat ta Taanit parimal moel.
Hertsog Albrecht tegutses edukalt Liivimaa isandate vaheliste tülide lahendamisel ja ordumeister teavitaski 2. märtsil Albrechtit vaherahu pikendamisest.
Teel Taani peatus Magnus Mecklenburg-Schwerini hertsogi Johann Albrecht I õukonnas ning kirjutas 20. märtsil Doberanist hertsog Albrechtile, kus avaldas rahuolu vaherahu pikendamise üle, arutelude üle hertsog Johann Albrechtiga ning hertsog Barnim IX valmisolekust Magnuse ja ordumeistri konflikti lahendada.
Taani-reis kujunes Magnusele ebaõnnestunuks. Oli selge, et Magnus pole suuteline lahendama olukorda, millesse ta oma poliitikaga sattunud oli. Magnuse ja Frederiku ema Dorothea nõudmisel abistas kuningas oma venda taas raha ja sõjaväelastega, kuid tingimusel, et võim Magnuse valdustes läheb Frederiku määratud asehaldurile Dietrich Behrile. Lisaks pidi Magnus oma saatjaiks ja nõunikeks võtma kogenud Taani ametnikud Christoffer Valkendorfi, Vincens Jueli ja Friedrich Grossi. Oma valdustest võis Magnus ilma Frederiku loata lahkuda mitte kauemaks kui kaheks kuuks, samuti sõdida ja sõlmida liite. Venna luba vajas ta ka abiellumiseks. Iseseisvast maaisandast oli sisuliselt saanud oma venna läänimees, kelle maad ei erinenud enam oma olemuselt teistest Taani läänivaldustest. Kuningliku asehalduri määramise tõttu oli tal aga koguni vähem sõnaõigust oma maade haldamisel. Dokumendi, mis kõik need tingimused kindlaks määras, allkirjastas Magnus 4. mail 1561. Kuningas andis talle teekonnale kaasa 10 laeva kauba ja sõduritega, samuti 3000 taalrit sularaha kingiks ja 10 000 taalrit laenuks. Kuressaarde jõudis ta 18. mail 1561.
Tagasi Liivimaal
pisi|vasakul|[[Piltene linnuse varemed. Piltene, mis oli Kuramaa piiskopkonna keskus, oli Magnuse sagedane peatuspaik]] Magnuse valduste kuninglik asehaldur Dietrich Behr oli lisaks Magnuse tegevusel silma peal hoidmisele saanud ülesandeks ka kiiresti ordu ja Moskvaga vaherahu sõlmida. Taani kuningas ega suurem osa riiginõunikke polnud huvitatud Liivi sõtta sekkumisest, tunduvalt olulisemad olid võimalik sõda Rootsiga ning luterlaste ja katoliiklaste konflikt Saksamaal.
Vaherahus Liivi orduga jõuti kiiresti kokkuleppele ja 16. juunil 1561 pikendati Pärnu vaherahu 1564. aastani. Samal ajal üritas Behr jõuda kokkulepeteni Moskvaga. Vastavalt Frederik II juhenditele pidi Behr Taani võimu Liivimaal kindlustama ainult rahumeelsete vahenditega. Behr suundus sügisel saatkonnaga Moskvasse, kus õnnestus välja kaubelda vaherahu 1562. aasta kevadeni.
7. augustil 1562 kirjutati Možaiskis alla Taani kuningriigi ja Moskva suurvürstiriigi neutraliteedi- ja koostöölepingule. See sätestas, et sõja korral ei või kumbki pool abistada lepingupartneri vaenlast. Määrati kindlaks Taani ja Moskva piir Liivimaal, kuid Kolga mõisa kohta otsust ei langetud. Kogu Liivimaal asuv, kuid Magusele mittekuuluv territoorium loeti Moskvale omandiks, kuid samas tunnustati Magnuse õigust Tallinna piiskopkonna varadele (ka mõisatele). Reguleeriti ka kaubandusküsimusi. Moskva seda lepingut hiljem siiski kuigivõrd ei tunnistanud, müües Narvast piiramatult kaupa Taaniga vaenujalal olevatele rootslastele.
Liivimaa konföderatsiooni lõpp ja Magnuse suhted Rootsiga
pisi|Rootsi kuningas [[Erik XIV, kellest sai 1561. aastal Eestimaa valitseja. Autor: Domenicus Verwildt]] 4. juunil 1561 tunnistasid Harju-Viru rüütelkond ja Järva orduvasallid Rootsi kuningat Erik XIV oma uue isandana. Kaks päeva hiljem tegi sedasama ka Tallinn. Toompea lossis asunud Liivi ordu garnison osutas mõnikümmend päeva vastupanu, kuid pärast nädalapikkust suurtükituld alistus. Frederik II esitas küll Tallinna ja Harju-Viru annekteerimise tõttu protesti, kuid mingit tulu see talle ei toonud. Ka Magnus ise oli saatnud tallinlastele kirja, kus manitses neid Rootsi valitsuse alla minemast.
Rootsi likvideeris ka katoliikliku Tallinna piiskopkonna ja määras 1561. augustis ametisse esimese luterliku superintendendi Johannes Robertus von Gelderni.
Magnuse tädipoeg Erik XIV oli pärast Eestimaa peremeheks saamist teinud Magnusele kui Tallinna piiskopiameti valdajale ettepaneku tema alamaks hakata. Ajavahemikust 1561–1563 on säilinud mitmeid selleteemalisi kirju Erikult Magnusele. Kui Taani kuulutas 13. augustil 1563 Rootsile sõja, mida tuntakse Põhjamaade seitsmeaastase sõjana, oli Magnuse ülemeelitamiskatset nimetatud ühe sõjapõhjusena. Magnus ja tema ema väitsid hiljem, et Erik ja Magnus olid omavahel täiesti normaalsetes suhetes ning Magnus kisti sõtta oma tahte vastaselt. Magnuse ema Dorothea üritas hiljem vahendada ka separaatrahu Magnuse ja Rootsi vahel ning lootis selle hõlbustamiseks sõlmida abielu Magnuse ja mõne Rootsi printsessi vahel.