cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eestimaa rüütelkond
Tegevus Rootsi kuningriigi Eestimaa kubermangus
Rootsiaegses Eestis oli rüütelkonna omavalitsusorgan moodustatud kohalikest aadelkonna esindajatest ning autonoomia (sõltumatus) oli võrdlemisi täielik, kuna Rootsi riigivõim püüdis tulla vastu kohaliku aadli soovidele, kes oli ainus maapiirkondades reaalne kohalikku võimu teostav seisus. Hiljem (1680. aastast) seoses mõisate reduktsiooniga kaotati autonoomia peaaegu täielikult. Keskvõimuks sai Rootsi kuningas ning Eestis tegutses kuninga esindajana "asevalitseja" (hiljem nim. Eestimaa kuberneriks). Ta määrati ametisse ja kutsuti ära kuninga poolt. Eestimaa rüütelkond koondas kohalikke aadlikke ja kaitses nende õigusi Rootsi riigivõimu eest Karl XI absolutistlikus valitsusreformis ning lahendasid kõiki kohalikke küsimusi. Nende maharahustamiseks lubati, et endised omanikud võivad oma mõisatesse rentnikeks edasi jääda.
Rüütelkonna likvideerimine
Eestimaa Rüütelkond likvideeriti Eesti Asutava Kogu poolt 9. juunil 1920 vastu võetud "Seisuste kaotamise seaduse" alusel. Rüütelkonna järglasorganisatsioonina tegutses Eesti Vabariigis Eestimaa Üldkasulik Ühing.
Rüütelkonna esindajad emigratsioonis
Pärast Teist maailmasõda moodustasid nelja Läänemereprovintside rüütelkondade esindajad Balti Rüütelkondade Liidu (Verband der Baltischen Ritterschaften), mis jaguneb kaheksaks territoriaalorganisatsiooniks Saksamaal ja lisaks veel üks Kanadas ja üks Rootsis. Liidu liikmeskond ulatub kuni 2200 liikmeni.
Emulsioon
Emulsioon (ladina k. emulsus väljalüpstud) on keemias dispersne süsteem, mille puhul vedel aine või ained on pihustunud või segatud teise vedela ainega, kusjuures mikroskoopiliselt vedelikud omavahel ei segune.
Emulsiooni moodustumisele ja püsimisele aitavad kaasa emulgaatorid, emulsiooni lagunemisele aga de-emulgaatorid.
Looduslik emulsioon on näiteks piim. Sünteetiline on näiteks margariin.
Visaginas
Visaginas on linn Leedu idaosas Visaginase omavalitsuses, olles selle halduskeskuseks. Asub Drūkšiai järve lähedal Visaginase järve kaldal. Visaginas on Leedu kõige idapoolsem linn.
Visaginase lähedal asub 2009. aasta 31. detsembril suletud Ignalina tuumaelektrijaam, mis oli linna suurim tööandja. Visaginase lähistele kavandatakse uut tuumaelektrijaama.
Elanikest oli 1996. aastal 55,68% venelased, 15,88% leedulased, 10,29% valgevenelased ja 9,13% poolakad.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Visaginase elanikest venelasi 52,16%, leedulasi 18,27%, valgevenelasi 9,89%, poolakaid 9,32%, ukrainlasi 5,16% ja tatarlasi 0,76%. Visaginas on Leedu ainus vene enamusega linn, teistes linnades ei ületa venelaste suhtarv 20%.
27. märts
27. märts on Gregoriuse kalendri 86. (liigaastal 87.) päev. Juliuse kalendri järgi 14. märts (1901–2099). Aasta lõpuni on 279 päeva.
Endotermiline reaktsioon
Endotermiline reaktsioon on keemiline reaktsioon, mille käigus neeldub soojust.
Endotermilise reaktsiooni soojusefekt on positiivne. See tähendab seda, et süsteem saab ümbritsevast keskkonnast energiat juurde, soojuse, valgusenergia või mehaanilise energia kujul.
Keemilise sideme lagunemine on alati endotermiline protsess.
Fretin
Fretin on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Fretini raudteesõlm
thumb|right|200px|Fretini kolmik[[viadukt]]
See sisaldab Fretini kolmnurka, kiirraudtee viadukti, mis ühendab HSL 1 raudteeliini Brüsselist ja LGV Nordi Pariisist Kanalitunneliga.
Carl Claus
Carl Ernst Claus (11./ 22. jaanuar 1796 Tartu – 12. / 24. märts 1864 Tartu) oli baltisaksa keemik, botaanik ja farmatseut, kes on ennekõike tuntud ruteeniumi avastajana.
Ta sündis maalermeistri perekonnas. Kaotas varakult vanemad ning siirdus Peterburi apteekriõpilaseks. Õppis vabakuulajana Tartu Ülikoolis botaanikat, keemiat jt aineid, õiendas 1816 samas proviisorieksami. Oli seejärel Peterburis ja Saratovis apteeker, 1821–1829 pidas Kaasanis, 1830–1831 Saratovis oma apteeki. 1827 osales teaduslikul ekspeditsioonil (koos E. Eversmanniga) Uurali ja Volga vahelisel alal, täites botaaniku, kunstniku ja tõlgi ülesandeid.
Ta naasis 1831. aastal Tartusse ja täiendas end keemia alal, töötas keemiakabineti assistendina. Osales 1834. aastal professor Carl Christoph Göbeli juhitud ekspeditsioonil Volga steppides. Ühiselt koostatud ekspeditsiooniaruanne pälvis Demidowi preemia. 1835 ''cand. phil.'', 1837 kaitses magistritöö ja siirdus Kaasani ülikooli adjunktprofessoriks. 1838 sai Kaasani ülikoolis doktorikraadi keemias. Oli 1839–1852 Kaasani, 1852–1864 Tartu ülikooli farmaatsiaprofessor ja ühtlasi Farmaatsiainstituudi direktor.
Töötas peamiselt keemilise analüüsi ja plaatinametallide keemia alal. Uuris Uurali plaatinamaake eelkõige nende tööstusliku kasutamise vaatenurgast. Ruteeniumi (Ru) avastaja 1844.
Peterburi Teaduste Akadeemia liige (1861) ja Preisi Teaduste Akadeemia korrespondentliige (1863).
Kavandatud suurtöö plaatinametallidest jäi lõpetamata, säilinud käsikirjade järgi koostatud "Fragment einer Monographie des Platins und der Platinmetalle" avaldamine katkes, osa käsikirju läks kaduma. 1883. aastal avaldas prof Butlerov sama pealkirja all säilinud materjalide alusel koostatud monograafia. .
Charlotte Lewis
Charlotte Lewis (sündinud 7. august 1967) on inglise näitleja. Tuntuks sai ta filmiga "The Golden Child" ("Kuldne laps", 1986)
Liivimaa rüütelkond
Liivimaa rüütelkond (Ritter und Landschaft des Herzogthumbs Liefland) oli Liivimaa (Lõuna-Eesti ja Põhja-Läti) aadlikke ühendav territoriaalseisuslik omavalitsus.
Liivimaa rüütelkond moodustati pärast 1561. aastat. Lõuna-Eestis lõpetasid rüütelkonnad tegevuse seisuste kaotamise seadusega 1920. aastal. Lätis saadeti Liivimaa rüütelkond laiali 1. juulil 1920 ja likvideeriti lõplikult seimi otsusega 27. juunil 1923.
Rüütelkonna moodustumine
Liivimaa rüütelkonna riigiõiguslikuks aluseks olid Liivimaa aadlikele Poola kuninga Zygmunt II Augusti poolt 28. novembrist 1561 antud privileegid. Sellega tagas ta Liivimaale Augsburgi usutunnistuse ja saksa õigusele rajaneva omavalitsuse.
1602. aastal kinnitas Rootsi kuningas Karl IX Võnnu, Tartu ja Pärnu kreisi rüütelkonna privileegid. Rootsi kuningas Gustav II Adolf kinnitas Liivimaa aadli privileegid esialgselt 18. mail 1629 ja lõplikult kinnitas need kuninganna Kristiina 7. augustil 1648.
Liivimaa maapäev
Liivimaa rüütelkonna kõrgeim organ oli Liivimaa maapäev, mis kogunes iga 3 aasta järel. 1750. aastani olid selle liikmeteks kõik vähemalt 21-aastased ja eestkoste alla mittekuuluvad Liivimaa mõisaomanikud, pärast seda ainult Liivimaa aadlimatriklisse kantud isikud. 1866 loobus Liivimaa rüütelkond ainuõigusest rüütlimõisaid omada, mis tõi kaasa kõigi maaomanike maapäeval osalemise õiguse. Maapäevast osavõtt oli kohustuslik ja maapäeva otsustel oli pärast kinnitamist Rootsi kuninga või Venemaa tsaari poolt määratud Liivimaa kindralkuberneri poolt seaduse jõud.
17. sajandi lõpul toimunud mõisate reduktsiooni käigus tekkisid Rootsi kuninga ja maapäeva vahel ületamatud vastuolud. Karl XI muutis 20. detsembril 1694 maapäeva ainult nõuandvaks organiks kindralkuberneri juures ja likvideeris Liivimaa Maanõunike Kolleegiumi, mis taastati 1710 pärast Liivimaa vallutamist Põhjasõja käigus ja Venemaa võimu tunnistamist Liivimaa rüütelkonna poolt.
Rüütelkonna keskus asus Riias, kus asus ka Liivimaa rüütelkonna maja. Viimases tegutseb tänapäeval Läti Vabariigi Seim. Rüütelkonna maapäevi korraldati erinevates Liivimaa kreisilinnades. Liivimaa rüütelkonna ülesanne oli Liivimaa haldamine Liivimaa kubermangu võimupiiridest ülejäävas osas. Rüütelkonna organitel oli seaduste algatamise õigus, ta võis määrata kohalikke makse ning osaleda luteri kiriku ja rahvakoolide valitsemises.
Aadlikonvent
Aadlikonvent oli Liivimaa maapäeva poolt maapäeva liikmetest valitud ja kreisisaadikutest (2–3 esindajat igast kreisist), maanõunikest ja maamarssalitest moodustatud täitevorgan, mis täitis maapäeva istungite vaheajal maapäeva ülesandeid. Liivimaa aadlikonvent, mis esimest korda moodustati 1643. aasta maapäeval nn kitsas komisjonina ja tegutses tarbe järgi, kujundati 1759. aastal alaliseks nn delibereerivaks aadlikonvendiks. Aadlikonvent koosnes Liivimaa maamarssalist juhatajana, maapäeva poolt valitud Liivimaa maanõunikest, Liivimaa kreisisaadikuist (iga kreisi poolt 2 või 3) ja 2 kassasaadikust. Aadlikonvendi ülesandeks oli maapäeval arutatavate küsimuste ettevalmistamine, maapäeva otsuste teostamine, maapäeva istungite vaheajal kõikide asjade otsustamine, mis ei kuulunud resideeriva maanõuniku kompetentsi või ei allunud otse maapäevale, ja maamarssali ning resideeriva maanõuniku vahel tekkinud lahkarvamuste lahendamine. Aadlikonvent püsis Liivimaa rüütelkonna likvideerimiseni 1920.
Maapäev valis Liivimaa maamarssali, Liivimaa maanõunikud, sillakohtunikud ja teised kõrged kreiside omavalitsusametnikud.
Liivimaa maamarssal
Liivimaa rüütelkonna juht Liivimaa maamarssal valiti kuni 1870. aastani 3 aastaks, edaspidi aga määramata ajaks ja kinnitati ametisse kindralkuberneri või kuberneri poolt.
Liivimaa maanõunike kolleegium
Liivimaa maanõunike kolleegium oli rüütelkonna kõrgeim täidesaatev ja nõuandev organ. Maanõunikke oli algul 6, hiljem 12. 1710–1721 olid kaks maanõunikku püsivalt ametis Riias kindralkuberneri juures, hiljem täitis nende ülesandeid üks niinimetatud resideeriv maanõunik, kes ajas jooksvaid ülesandeid ja vahetus rotatsiooni korras 3 kuu tagant. Liivimaa Maanõunike Kolleegium kui aadli alaline täidesaatev organ alustas tegevust 1634 ja koosnes algselt 6, hiljem 12 liikmest, maanõunikust. Karl XI poolt Liivimaale määratud kindralkubernerile 1678 antud juhistes oli nõue pidada maanõunikega nõu kõigis provintside tsiviil- ja sõjalistes küsimustes. Maanõunike kolleegiumile allusid vahetult veel rüütelkonna kantselei, maanõunike kolleegiumi statistikabüroo, aadli maavaeslastekohtud, ülemkirikueestseisjad ja kreisivalitsused.
Rüütelkonna kantselei juht rüütelkonna sekretär pidas kirjavahetust, protokolle ja Liivimaa Maanõunike Kolleegiumi dokumentatsiooni.
Rüütelkonna notar valvas tavaliste notarikohuste täitmise kõrval ka rüütelkonna kassa üle.
Liivimaa rüütelkonna aadlimatrikkel
Liivimaa rüütelkonda kuuluvad aadlikud (172 aadlisuguvõsa) kanti rüütelkonna aadlimatriklisse kronoloogilises järjekorras Liivimaale saabumise või aadlitiitli saamise perioodide järgi:
Genech
Genech on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Tintini seiklused
"Tintin" ehk "Tintini seiklused" ("Les Aventures de Tintin") on koomiksialbumite sari, mille autor on Belgia kunstnik Hergé, kodanikunimega Georges Remi (1907–1983).
Remi tuletas kunstnikunime Hergé oma initsiaalidest "R-G", mis kõlab prantsuse keeles hääldades "Hergé". Koomiks debüteeris prantsuskeelsena Belgia ajalehe lastelisas Le Vingtième Siècle 10. jaanuaril 1929. "Tintini seiklused" koosnevad 23 koomiksialbumist, millest suuremas osas figureerivad samad tegelased ja tegevus toimub eri riikides. Pärast Hergé surma ei ole albumite avaldamist jätkatud.
Sarja peategelane on Tintin, noor Belgia ajakirjanik, kes rändab mitmel pool maailmas ja satub aina seiklustesse. Teda saadab alati valge karmikarvaline foksterjer Milou, enamikus raamatutes on ka juhmardlikud Siiami kaksikutest politseinikud Dupond ja Dupont. Sarja hilisemates raamatutes saavad olulisteks tegelaseks kapten Haddock ja professor Päevalill. Kahes albumis ("Seiklus Punasel merel" ja "Lend 714") on tegelaseks eestlasest lennukipiloot, kelle nimi on originaalraamatutes Piotr Szut.
Tintin on üks populaarsemaid Euroopa koomikseid, mille tõlkeid on ilmunud üle 70 keeles enam kui 200-miljonilise kogutiraažiga. Steven Spielberg ja Peter Jackson valmistavad ette Tintini seikluste teemalist triloogiat, millest esimene osa jõudis kinno 2011. aastal. Teine film peaks linastuma 2015. aasta jõuludeks.
CM1200HC-66H
CM1200HC-66H on IGBT transistor, mida kasutatakse kõrgepinge ja kõrgevoolu elektriahelates lülitina.
Magnethõljukrong
Magnethõljukrong on transpordivahend, kus sõidukit hoiab õhus, suunab ja liigutab elektromagnetvälja tekitatud jõud.
Võrreldes rattaid kasutava transpordivahendiga on sellel meetodil liikuv transpordivahend kiirem ja vaiksem.
Suurim magnethõljukrongi kiirus 581 km/h saavutati 2003. aastal Jaapanis, see on 6 km/h enam kui TGV kiirusrekord.
Ajalugu
Magnethõljukronge uuriti 1960. aastatel Ameerika Ühendriikides, kus aga uuringud peagi katkestati.
Inglismaal töötas toimiva magnethõljukrongi välja Eric Laithwaite. Ehitati välja ühe miili (1,6 km) pikkune teelõik, kus magnethõljukrongi katsetati põhjalikult, kuid selle teadusuuringud katkesid 1973. aastal, rahastamine lõpetati, kuna rahastajaid ei rahuldanud uuringute aeglane kulg.
Seni takistavad ülijuhtide kõrge hind tehnoloogia laialdast kasutuselevõttu, kuid tänu ülijuhtidega seotud tehnoloogiate kiirele arengule võib olukord peatselt muutuda.
Zákynthose väin
Zákynthose väin (kreeka Δίαυλος Ζακύνθου (Díavlos Zakýnthou)) lahutab Zákynthose saart Peloponnesose poolsaarest.
Riiklik Inglise Kolledž
Riiklik Inglise Kolledž (ka Riiklik Kolledž) oli aastatel 1936–1940 Tallinnas tegutsenud kool.
Kool asutati 1936. aastal Kaarli Eragümnaasiumi põhjal ja aastatel 1936–1937 kandis see ametlikult nime Inglise Kolledž. Hoone Narva maantee 25 ehitati 1938. aastal Riikliku Inglise Kolledži jaoks ja seda ehitust rahastasid lapsevanemad, kuid pärast valmimist sai hoone enda käsutusse 1919. aastal asutatud Tallinna Õpetajate Seminar. Pärast teist maailmasõda avati seal Tallinna Pedagoogiline Instituut, praegune Tallinna Ülikool. Riikliku kolledži vana koolimaja Imanta tänaval on hävinud. Tallinnas oli 1930. aastatel kaks inglise kolledži nime kandvat õppeasutust: üks oli 1932. aastal asutatud Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledž, teine 1936. aastal rajatud Riiklik Inglise Kolledž (RIK). Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledž oli erakool, RIK aga riiklik kool. pisi|püsti|Narva maantee 25 hoone 1940. aastal moodustati Riikliku Inglise Kolledži ja Tõrvand-Tellmanni Erakolledži põhjal Tallinna 9. Keskkool. Seejuures Riikliku Inglise Kolledži algkooli ja progümnaasiumi klassid ühendati Tallinna Õpetajate Seminari algkooliga.
Koolis oli inglise keele süvaõpe ja selleks oli õpetajaid kutsutud ka Inglismaalt. Erinevalt paljudest teistest koolidest olid seal usuõpetuse tunnid luteri- ja õigeusulistele eraldi.
Kooli direktor alates avamisest kuni sulgemiseni 1940. aastal oli Paul Vaarask.
Chan
Chan (hiina keeles 禪 chán) on 7.–8. sajandil kujunenud hiina budismi koolkond.
Chani kaks tänapäevani säilinud peamist suunda on caodong ja linji, mis eristusid koolkondadena 12. sajandil ning mõlemal on omakorda hulk alamkoolkondi.
Nimetus
"Chan" oli algupäraselt lühend hiinakeelsest mõistest channa (禪那), mis oli foneetiline mugandus sanskriti sõnast dhyāna. Nagu dhyāna, viitab ka chan eelkõige mõtlusele, kuid sageli tähistab laiemalt meeleharjutusi üldse.
Tekstid
Chani kirjandus on ülirikkalik, ületades oma mahu poolest kõigi teiste hiina budismi koolkondade tekstide hulga. Enim austatakse Laṅkāvatāra-sūtra’t ja Teemantsuutrat ning Huinengile omistatud Kuuenda patriarhi lavasuutrat.
Hiina chani õpetajate tekstidest on tuntumad veel gongan’ide kogumikud "Sinise kalju ülestähendused" ja "Väravateta läbipääs" ning mitmed varasemate patriarhide ja kuulsate munkade elulugude ja õpetuste kogumikud.
Ajalugu
Chan’i koolkonna ajalookäsitluse järgi algab nende õpetusliin Buddhast, kes andis oma õpetuse edasi Mahākāśyapa’le, keda peetakse chan’i traditsiooni esimeseks India esiõpetajaks. Õpetuse ülekannet Šākjamuni Buddhalt Mahākāśyapa’le kirjeldatakse kogumiku "Väravateta läbipääs" 6. osas: "Endisel ajal oli Bhagavat (Buddha), munkadega Gŗdhrakūţa mäel. Ta noppis maast ühe lille ja näitas seda teistele. Kõik vaikisid, ainult auväärne Kāśyapa naeratas. Bhagavat ütles:
28. India esiõpetaja Bodhidharma tõi chan’i õpetuse Hiinasse ning temaga algab chan’i Hiina esiõpetajate liin. Pärast viiendat Hiina esiõpetajat Hongreni (601–674) jagunes chan paljudeks harudeks.
Hongren oli lubanud oma järeltulijaks kuulutada selle, kes kirjutab õpetuse tõelisest mõistmisest tunnistust andva luuletuse. Hongren’i auväärseim õpilane Shenxiu (606/607–706) oli kirjutanud seinale õpetussalmi:
Mõni päev hiljem ilmus seinale teine, Huinengi (638–713) loodud luuletus:
Sellest oli Hongren tundnud ära tõelise taipamise ning kuulutanud Huinengi chan’i koolkonna kuuendaks esiõpetajaks.
Huinengi järgijatest kujunes välja lõuna koolkond, Shenxiu järgijatest põhja koolkond. Lõuna koolkonnas pandi suuremat rõhku "äkilisele taipamisele" ning kritiseeriti "astmelist teed" pooldavat põhja koolkonda. Kuuenda esiõpetaja Huinengi õpilaste õpilased Mazu Daoyi ja Shitou Xiqian panid aluse chan’i viiele õpetusliinile, millest kaks, linji ja caodong on säilinud tänapäevani.
Mõju
Chan on oluliselt mõjutanud Hiina ja teiste Ida-Aasia maade kirjandust, maalikunsti, arhitektuuri ja muusikat ning kultuuri laiemalt. Chaniga seostatakse näiteks teetseremoonia, lilleseadmiskunsti ja võitluskunstide tekkimist ning levikut.
Chani mõjul kujunes jaapani budismis välja zen, korea budismis seon ja vietnami budismis thiền.
Levik
Hiinas Yuani (1271–1368) ja Mingi (1368–1644) dünastiate ajal chan kui elav traditsioon mõnevõrra formaliseerus ja stagneerus, kuigi tähtsamad õpetusliinid jätkusid. 19.–20. saj on mitmed uuendusmeelsed õpetajad, nagu Xuyun (1840–1959) ja Laiguo (1881–1953), chani reforminud ja kaasajastanud.
Läänemaailmas on chan olnud alates 20. sajandist tuntud eelkõige selle jaapanipärasel kujul zen-budismina. Jaapani uusaja zen’i tuntumad esindajad on Bankei (1622-1693) ja Hakuin. Jaapani rinzai koolkonna zen’i tuntuim tutvustaja ja levitaja Läänes oli Daisetz Teitaro Suzuki.
Viimastel aastakümnetel on Läänes rohkem levima hakanud ka hiina chan, seda eeskätt tänu Taiwani õpetajate Hsing-yuni (Xingyun, 1927–) ja Sheng-yeni (Shengyan, 1930–2009) tegevusele.
Artur Pungas
Artur Pungas (23. oktoober 1903 – 8. veebruar 1938 Peipsi järv) oli Eesti sõjaväelane (veltveebel) ja piirivalvur, kordoniülem.
Astus sõjaväeteenistusse 15. jaanuaril 1924, teenis 1. Jalaväerügemendis. 1925 lõpetas Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste allohvitseride õppekursuse ja ülendati noorem-allohvitseriks. Teenis seejärel 1. Jalaväerügemendis jaoülemanana 16. aprillini 1925, mil viidi üle 1. Diviisi Staapi samale ametikohale. Võttis osa 1. detsembri mässukatse mahasurumisest. Vabastati sõjaväeteenistusest 1. oktoobril 1925.
Astus piirivalve teenistusse üleajateenijana 1. märtsil 1927. 1. juunil 1928 määrati Nina kordoniülema kohusetäitjaks ja 24. veebruaril 1930 kordoniülemaks. 1929 lõpetas Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste kehalise-kasvatuse kursuse ja 1931 gaasikaitse erikursuse.
1929 ülendati vanem-allohvitseriks ja 1932 veltveebliks.
Oli kaitseliitlane.
Tapeti Nõukogude Liidu piirivalve poolt koos Voldemar Kaio ja Vassili Evaga Peipsil. Surm lavastati nii, nagu oleks eestlased meelega üle piiri läinud ja Nõukogude piirivalvuritel ei jäänud muud üle kui piiririkkujad maha lasta. Eesti esindajaid ei lubatud üle piiri jälgi vaatama, et asjaolusid uurida.
Isiklikku
Pungas oli abielus, tal oli kolm tütart.
Hõbeakaatsia
Hõbeakaatsia (Acacia dealbata) on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas.
Levik
Kasvab looduslikult Austraalias Uus-Lõuna-Walesis, Victorias ja Tasmaanias. Lisaks on teda introdutseeritud mitmele poole Kesk-Aasiasse, Indiasse, Lõuna-Euroopasse, USA-sse ja Brasiiliasse.
Kirjeldus
Tüvi tavaliselt kuni 8 m, maksimaalselt 30 m kõrge, võra kuni 4 m lai. Koor pruun, heleda jahuja kirmega kaetud. Lehed (fülloodid) peened, kahelisulgjad, kuni 12 cm pikad. Noored lehed sageli kollakate tippudega. Väikesed õied on koondunud okste tippudes paiknevatesse kahvatukollastesse kobaratesse. Kaunad seemnete vahelt veidi kitsenenud, sinakad kuni (küpsenuna) purpurjad.
Martna vald (1939)
pisi|300px|[[1939. aasta vallareformiga muudetud valdade piirid Läänemaal]] Martna vald oli vald Läänemaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Martna külas.
Hõbeakaatsia
Ökoloogia
Vajab kergeid muldi ja tuulevarjulist kasvukohta, samuti piisavalt niiskust. Külmakindel, kuid ei talu kestvat põuda. Erinevalt teistest akaatsiatest kasvab isegi soostunud aladel. Suhteliselt kiirekasvuline.
Martna vald (1939)
Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
9. Martna vald – maa-alaga, mis moodustub: a) senise Martna valla maa-alast, välja arvatud Haeska küla piirkond ja Martna valla talude senise Kirbla valla piires asuvate heinamaatükkide maa-alad Kasari jõe ääres; b) senise Lähtru valla maa-alast,välja arvatud Kaasiku küla piirkond ja osa Lähtru metsandiku maa-alast; c) senise Võnnu valla Jõessa küla piirkonnast.
Eksotermiline reaktsioon
pisi|Eksotermiline reaktsioon ([[keemiline plahvatus]] pisi|Eksotermiline reaktsioon "haukuv koer" süsinikdisulfiidi ja lämmastikoksiidi vahel Eksotermiline reaktsioon on keemiline reaktsioon, mille käigus eraldub soojust.
Martna vald (1939)
Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
1945 septembris moodustati Martna vallas Kirna külanõukogu keskusega Kirna külas ja Rannamõisa külanõukogu keskusega Rannamõisa külas. 1950. aastal Martna vald likvideeriti ja selle alad arvati Haapsalu rajooni koosseisu.
Hõbeakaatsia
Majanduslik tähtsus
Kultiveeritakse nii koores leiduvate (kuni 20% kuivkaalust) parkainete pärast, kui ka ilutaimena. Oluline on ka parfümeeriatööstuses kasutatava eeterliku õli tootmiseks (Euroopas oluline majanduslik tähtsus näiteks Prantsuse Riviera ümbruses). Lõuna-Prantsusmaalt eksporditakse ka mujale Euroopasse hõbeakaatsia oksi, tuntud mimoosiokste nime all. Samuti turustatakse neid mimoosidena Musta mere piirkonnas.
Innocentius XII
Innocentius XII (Antonio Pignatelli või Antonio Pignatelli del Rastrello; 13. märts 1615 – 27. september 1700) oli paavst 1691–1700. Ta oli 242. paavst.
Eksotermiline reaktsioon
Eksotermilise reaktsiooni soojusefekt on negatiivne. See tähendab seda, et süsteem annab energiat ära. Energiahulk, mis on vajalik eksotermilise reaktsiooni käivitamiseks, on väiksem kui sellise reaktsiooni käigus vabanev energiahulk. Tavaliselt vabaneb tekkiv energia soojusena, kuid võivad esineda ka valgus või mõni muu elektromagnetkiirgus, lööklaine ja muud energia vabanemise võimalused.
Hõbeakaatsia
Kultuuriline tähtsus
Vt. majanduslik tähtsus.
Innocentius XII
Antonio Pignatelli sündis Spinazzola markii Francesco Pignatelli ja Andria hertsogi tütre Porzia Carafa 5-lapselises peres 4. lapsena. Tema isa suguvõsast pärines paavst Eugenius III, tema ema suguvõsast Paulus IV. Innocentius XII jäi üheks viimaseks paavstiks, kes pärines Lõuna-Itaaliast. Pärast teda on Lõuna-Itaaliast pärinenud ainult Benedictus XIII.
Eksotermiline reaktsioon
Kui eksotermilist reaktsiooni ei kontrollita, siis võib reaktsiooni astuvate aineosakeste arv väga kiiresti suureneda, mis põhjustab soojuse veelgi intensiivsemat eraldumist ja reageerivate aineosakeste arvu veelgi suuremaks muutumist. Selle tulemusena võib tekkida plahvatus.
Innocentius XII
Pignatelli õppis Roomas jesuiitide kolleegiumis õigusteadust ja omandas doktorikraadi. Ta toetas Poolas tegutsedes armeenia kiriku ühinemist katoliku kirikuga ja rajas vaimulikele Lecces seminari. 28. aprillil 1687 sai Pignatelli palliumi. Kardinal Pignatelli osales 2 konklaavil 1689 ja 1691. Ta jäi viimaseks paavstiks, kes kandis habet.
Eksotermiline reaktsioon
Kõige tuntum eksotermiline reaktsioon on põlemine. Ainet iseloomustab eripõlemissoojus, kütuseid kütteväärtus.
Innocentius XII
1691. aasta konklaav
pisi|Innocentius XII vapp Innocentius XII valiti paavstiks 12. juulil 1691 Vatikani paavstipalees ja krooniti 15. juulil kardinal Urbano Sacchetti poolt. Ta võttis nime Innocentius XI järgi.
Eksotermiline reaktsioon
Keemilise sideme moodustumine on alati eksotermiline protsess.
Innocentius XII
1691. aasta konklaav
12. veebruarist 12. juulini toimunud konklaavi viimases voorus osales 61 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1314–1316 toimunud konklaavi, millel valiti Johannes XXII. Hiljem on veel pikem olnud ainult 1740 toimunud konklaav, millel valiti Benedictus XIV.
Eksotermiline reaktsioon
Soojuse tekkimist ja neeldumist kas füüsikalise protsessi või keemilise reaktsiooni käigus mõõdetakse kalorimeetriat kasutades. Selle jaoks on välja mõeldud laboratooriumiseade reaktsioonikalorimeeter, millega jälgitakse soojusvoogu sellest anumast välja, milles reaktsioon toimub, või sellesse anumasse. Lisaks keemilistele reaktsioonidele saab seda kasutada ka mõne füüsikalise protsessi, näiteks kristalliseerumise või lahustumise soojusefekti mõõtmiseks.
Innocentius XII
1691. aasta konklaav
Sellel konklaavil jagunesid kardinalid Prantsusmaa, Hispaania ja Zelanti fraktsioonideks. Zelanti fraktsiooni juhtis kardinal Giovanni Francesco Negroni, kes ei pooldanud Giovanni Delfino valimist paavstiks. Konklaavi ajal puhkes kardinal Lorenzo Altieri kambris tulekahju. 19. märtsil saabusid konklaavile Prantsusmaa kardinalid. 4. aprillil soovitas kardinal Flavio Chigi valida paavstiks kardinal Gregorio Barbarigo, kuid selle ettepaneku vastu olid prantslased. Innocentius XII valiti paavstiks kompromisskandidaadina, kuigi tema puhul kardeti Hispaania mõju kasvu, sest Lõuna-Itaalia oli sel ajal Hispaania mõjusfääris. Viletsa tervise tõttu lahkusid konklaavilt kardinalid Giulio Spinola 21. veebruaril, Raimondo Capizucchi 13. aprillil, Federico Visconti 19. juunil ja Federico Baldeschi Colonna 29. juunil.
Eksotermiline reaktsioon
Eksotermilise reaktsiooni vastand ehk niisugune reaktsioon, milles energia neeldub, on endotermiline reaktsioon.
Innocentius XII
Suhted Prantsusmaaga
Paavstide suhted Prantsusmaa kuningaga olid halvenenud alates Innocentius X ajast ja Innocentius XI ajal polnud välistatud gallikaani kiriku eraldumine katoliku kirikust. Innocentius XII saavutas tõsisema kriisi ärahoidmiseks Prantsusmaaga mõlemaid pooli rahuldava kokkuleppe ja kinnitas ametisse kõik Prantsusmaa kuninga poolt nimetatud piiskopid, kes polnud osalenud 1682 assambleel, kus võeti vastu gallikaani artiklid. 14. septembril 1693 tühistas Louis XIV gallikaani artiklid ja pärast seda tunnustas Innocentius XII kuninga regaaliõigust neljas vaidlusaluses piiskopkonnas.
1698 määras Louis XIV suursaadikuks Rooma kardinal Emmanuel Théodose de la Tour d'Auvergne de Bouilloni, kuid et kardinal toetas kvietismi pärast puhkenud teoloogilises vaidluses François de Salignac de la Mothe de Féneloni, kutsuti ta augustis 1700 Roomast tagasi. 22. juulil 1700 suri kardinalide kolleegiumi dekaan Alderano Cibo ja kardinal de Bouillon pidi asedekaanina jääma ametikohustuste tõttu Rooma.
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Innocentius XII toetas keiser Leopold I võitlust türklastega.
Saaremaa rüütelkond
Saaremaa rüütelkond (saksa: Oeselsche Ritterschaft) oli Saaremaa seisuslik aadliomavalitsus.
Innocentius XII
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Keisri suursaadik Roomas krahv Georg Adam von Martinitz hakkas Rooma kuberneriga vaidlema saadikute privileegide üle, soovides omada austusväärsemat positsiooni liturgilisel protsessioonil. Innocentius XII kinnitas saadikule, et vanu traditsioone tuleb austada, kuid krahv õhutas keisrit võtma vastu otsust, mille järgi peavad kõik keisririigi alamad, kes omavad valdusi Itaalias, tõestama oma tenuuri. Paavst tühistas keisri otsuse, kuna see hõlmas ka Kirikuriigi valduseid, kuid keiser määras seepeale kuurvürstiks Braunschweig-Lüneburgi hertsogi, kes polnud katoliiklane.
Saaremaa rüütelkond
thumb|Kuressaare linnus
Innocentius XII
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Suhete parandamiseks keisriga saatis Innocentius XII 1699 keisrinnale "kuldroosi".
Suhted Hispaaniaga
Hispaania kuningal Carlos II-l polnud otseseid pärijaid ja Hispaania priimase kardinal Luis Manuel Fernández de Portocarrero-Bocanegra y Moscoso-Osorio soovitusel asus Carlos II pärast Baieri printsi Joseph Ferdinandi surma 6. veebruaril 1699 toetama enda järglasena Louis XIV pojapoega Philippe'i. Portocarrero soovitusel nõustus ka paavst toetama Philippe'i, mis halvendas suhteid keisriga, kes soovis Hispaania troonipärijana näha oma poega Karli.
Saaremaa rüütelkond
Rüütelkonna kujunemine
Saaremaa rüütelkond kui korporatsioon kujunes keskajal Saare-Lääne piiskopkonna vasallidest. Keskajal nimetati seda eelkõige Saaremaa piiskopkonnaks (ecclesia Osiliensis, Bistum Ösel), kuna olulisem osa sellest asus Lääne-Eesti saartel. Dellingshausenitelt osteti rüütelkonna hoone 1800. aastal. 20. sajandi algul restaureeriti Saaremaa rüütelkonna uueks hooneks Kuressaare piiskopilinnus.
Innocentius XII
Suhted Poolaga
Innocentius XII oli enne paavstiks saamist nuntsius Poolas. Ta määras 1693 nuntsiuseks Poola Melchior de Polignaci.
Dagfinn Høybråten
Dagfinn Høybråten (sündinud 2. detsembril 1957 Oslos) on Norra poliitik.
Innocentius XII
Suhted Poolaga
24. märtsil 1699 saabus Rooma Poola kuninga Jan III lesk Maria, kes asus elama Livio Odescalchi paleesse.
Saaremaa rüütelkond
Maapäev
Saaremaa rüütelkonna kõrgemaks võimuorganiks oli korralised Saaremaa maapäevad, mis toimusid iga kolme aasta tagant detsembris või jaanuaris Kuressaares. Maapäev kestis reeglina kuni neliteist päeva. Enne maapäeva avamist toimus jumalateenistus Kuressaare Laurentiuse kirikus.
Dagfinn Høybråten
Ta lõpetas 1984 politoloogia alal Oslo Ülikooli kraadiga cand.pol..
Innocentius XII
Suhted Toscanaga
1700 võttis paavst vastu Toscana suurhertsogi Cosimo III.
Saaremaa rüütelkond
Maapäev
Maapäev teostas omavalitsuslikke ja seadusandlikke funktsioone. Maapäeva ülesanded olid:
Dagfinn Høybråten
Aastal 2007 oli ta Põhjamaade Nõukogu president.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
pisi|Innocentius XII tunnustas [[1699 mariaanide kongregatsiooni]] Innocentius XII taunis kirikuametite müümist ja vähendas kuuria kulutusi miinimumini.
Saaremaa rüütelkond
Aadlikonvent
Saaremaa rüütelkonna aadelkonna valitav organ oli aadlikonvent, mis toimis maapäevade vaheaegadel. Saaremaa aadlikonvent koosnes maamarssalist ja kuuest konvendisaadikust. Aadlikonvendi kutsus kokku resideeriv maanõunik või maamarssal vajaduse korral.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
1693 tunnustas Innocentius XII 1639 Antoine Le Quieu rajatud kongregatsiooni (sakramentiini õed).
Dagfinn Høybråten
Isiklik elu
Ta on abielus ning tal on neli last.
Saaremaa rüütelkond
Maanõunike Kolleegium
Saaremaa maanõunike kolleegium koosnes neljast maapäeva poolt eluks ajaks valitud Saaremaa rüütelkonna maanõunikust. Maanõunikud täitsid resideeriva maanõuniku nimetuse all järjekorras rüütelkonna jooksvad ülesandeid. Resideeriv maanõunik võis teha erakorralisi väljamakseid kuni 15, rüütelkonna hoone paranduseks kuni 30 hõberubla ulatuses. Üks maanõunikest oli Saaremaa konsistooriumi president ja teine ülemkirikueestseisja.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
1693 saatis ta laiali Rutilio Brandi rajatud kongregatsiooni.
Klaus Härö
pisi|Klaus Häro (veebruaris 2010) Klaus Juhani Härö (sündinud 31. märtsil 1971 Porvoos) on soomerootslasest Soome filmirežissöör.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
1694 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Speculatores' määras Innocentius XII alamvaimulike jurisdiktsiooni sätted.
Saaremaa rüütelkond
Maanõunike Kolleegium
1862. aastal kuulusid Saaremaa maanõunike kolleegiumi: maanõunik (saksa k. Landrath) Balthasar Adolf Gotthilf von Poll, parun Ernst Nolcken, Karl Gustav von Güldenstubbe, parun A. Buxhöwden.
Dagfinn Høybråten
Isiklik elu
Tema isa oli poliitik Per Høybråten.
Pöök
pisi|Hariliku pöögi oksad viljadega pisi|Pöögi vigastatud koor Pöök (Fagus) on pöögilaadsete seltsi pöögiliste sugukonda kuuluv heitlehiste lehtpuude perekond.
Ago Pajur
Ago Pajur (sündinud 24. märtsil 1962 Türil) on Eesti ajaloolane ja Tartu Ülikooli õppejõud, alates 1999. aastast ajaloodoktor.
Pöök
Pööke on 10 liiki. Need kasvavad põhjapoolkeral lähistroopikas ja parasvöötmes.
Klaus Härö
Ta lõpetas aastal 1999 Aalto Ülikooli kunsti, disaini ja arhitektuuri kõrgkooli (toona Kunstiülikooli) filmikunstiteaduskonna kunstiteaduste magistri kraadiga.
Gleistumine
Kui gleistumine toimub pealmistes mullakihtides, siis nimetatakse seda pinnagleistumiseks; ülaveetingimustes see on ülagleistumine ning mulla alumistes kihtides toimub põhjavette sattunud orgaanilise aine osalusel süvagleistumine.
Pöök
Lõunapööki peeti minevikus pöögiga väga lähedaseks, aga tänapäeval seda enam ei arvata. Lõunapöögid kasvavad lõunapoolkeral Austraalias, Uus-Meremaal, Uus-Guineas, Uus-Kaledoonias, Argentinas ja Tšiilis, viimastes põhiliselt Patagoonias ja Tulemaal.
Ago Pajur
Pajur tegeleb põhiliselt kahe maailmasõja vahelise Eesti Vabariigi ajaloo uurimisega. Ta on ka mitme kooliõpiku ja ajalooülevaate kaasautor.
Gleistumine
Gleistumise tagajärjel tekkivad gleistunud ja gleimullad.
Pöök
Pöögid saavad kasvada mitut sorti pinnasel, nii happelistel kui ka aluselistel muldadel, kui need vaid liiga niisked ei ole.
Kirjeldus
Pöök pakub tihedat varju ja katab maapinna sügisel tiheda lehevaibaga. Sellepärast on pöögimetsades alusmets tavaliselt vähene.
Pöögi koor on väga õhuke ja seda on kerge vigastada. Puu ei suuda neid vigastusi parandada. Nende haavade kaudu saavad puud rünnata haigusetekitajad, niihästi putukad kui seenhaigused, mis võib viia puu surmani.
Pöögi lehed on terve või nõrgalt saagja servaga, 5–15 cm pikad ja 4–10 cm laiad. Õied on väikesed ja ühesoolised. Emasõied asuvad paariti, isasõied urbades. Pöök on tuultolmleja.
Vili on väike kolme terava nurgaga pähkel, mis on 1–1½ cm pikk. Viljad asuvad ühekaupa või paariti pehmete ogadega 1½–2½ cm pika kesta sees. Pähklid on söödavad, küll mõrud, aga mitte nii mõrud kui tõrud. Pöögipähklid sisaldavad palju tanniine.
Kasutamine
Pöögi puit on suurepärane põletusmaterjal. See on kergesti lõhestuv ja võib põleda mitu tundi ereda, aga rahuliku leegiga. Seda kasutatakse mitmesuguste toitude ja jookide suitsutamiseks.
Pöögituhast valmistati bistrit – tumepruuni värvainet.
Puit on sitke, aga eri suundades pisut erinevate omadustega. Selle tihedus on 720 kg/m³. Seda kasutatakse mööbli ääristamiseks, sõrestike ehitamiseks ja muudeks ehitustöödeks, vineeri ja puuplaatide valmistamiseks, aga ilupuiduna harva. Sellest ehitatakse puukuure ja odavamaid maju.
Minevikus valmistati pöögist relvade osi, kui sobivamaid materjale, näiteks pähklipuud, polnud parajasti saada või kui see liiga kallina tundus.
Pöögi puidust saab valmistada trumme. Põhiliselt tehakse trumme küll vahtrast ja kasest ning pöögitrummid on kõla poolest nende kahe vahepealsed.
Enne paberi leiutamist kirjutati Euroopas pöögist lõigatud laudadele. Paljudes indoeuroopa keeltes on tänini pöögi ja raamatu kohta käivad sõnad väga sarnased või langevad koguni kokku (nagu rootsi keeles).
Eestis kasvatatakse ilupuuna peamiselt harilikku pööki.
Levik
pisi|Video Holosiivski rahvuspargi pöökidest Ukrainas Põhja-Ameerikas kasvavad pöögid sageli koos suhkruvahtraga.
Rootsis kasutatakse pöögi levilat selleks, et eristada Kesk-Euroopa segametsade ja Põhja-Euroopa okasmetsade loodusgeograafilist piiri. Rootsi lääneranniku põhjaosas on pöögi levila üsna kitsuke riba ranniku lähedal, aga lõuna poole muutub see järjest laiemaks ning Rootsi lõunapoolseimas maakonnas Skånes ja kogu Taanis on harilik pöök üldse kõige levinum metsapuu.
Norras kasvab harilik pöök looduslikult kuni 59. põhjalaiuskraadini. Kõige põhjapoolsem looduslik pöögisalu asub läänerannikul Bergeni lähedal, kõige põhjapoolsem korralik pöögimets Oslo fjordi suudmealal Larviki lähedal. Istutatud on pööki märksa kaugemalegi põhja. Norras arvatakse, et pöögid ei ole veel suutnud levida kõikjale, kus nad kasvada võiksid, ning sellepärast ei kasutata seal sega- ja okasmetsade loodusgeograafilise piiri määramiseks pöögi, vaid hariliku tamme levilat.
Norraga võrreldes täiesti vastupidine olukord on Briti saartel. Mõlemas on pöögid suhteliselt hilised tulnukad, ent Briti saartel ei soodustata pöökide levikut nagu Norras. Osas Suurbritannias ja kogu Iirimaal on pöögid kuulutatud võõrliikideks ja kummagi riigi valitsus on andnud välja juhiseid pöökide hävitamiseks. See on tekitanud kohalikes mõnikord suurt vastuseisu, asutatud on pöökide kaitsmise seltse ja näiteks Tim Farron, kes alates 2011 juhib Liberaaldemokraate, esitas 3. detsembril 2007 seaduseelnõu, et Cumbrias arvataks harilik pöök võõrliikide seast pärismaiste liikide hulka.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
17. veebruaril 1694 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga 'Christi fideium' reguleeris ta kardinal-protektori ametiülesanded.
Pöök
Levik
Šotimaal Perthi ja Kinrossi omavalitsuses Meikleouris asub Meikleouri pöögihekk, mis Guinnessi rekordite raamatu andmetel on maailma suurim hekk. Hekk, mis rajati 1745. aastal, on 530 m pikk ja 30 m kõrge. Seda kärbitakse iga 10 aasta järel.
Liigid
pisi|Harilik pöök [[Kuressaare lossi õues]]
Saaremaa rüütelkond
Maamarssal
Maamarssal oli Vana-Liivimaal Liivi ordu kõrge ametnik-sõjajõudude juht, hiljem Saaremaal Taani ajast ja Liivimaal Rootsi ajast alates kuni Vene aja lõpuni 1643–1920 kohaliku aadli omavalitsuse ehk rüütelkonna kõrgem ametnik, kes valiti Maapäeval 3 aastaks ja kelle ülesandeks oli juhatada rüütelkonna üldkoosolekut ehk maapäeva. 18. sajandist alates oli maamarssali ülesandeks esindada ka rüütelkonna huve keskvõimu juures.
Sankt Galleni kanton
Sankt Galleni kanton on kanton (1. järgu haldusüksus) Šveitsi kirdeosas.
Saaremaa rüütelkond
Rüütelkonna kantselei
Rüütelkonna kantselei koosnes sekretärist ja vajalikust arvust kirjutajatest. Rüütelkonna sekretär valiti rüütelkonna poolt kuueks aastaks. Tal oli korter Saaremaa rüütelkonna hoones.
Sankt Galleni kanton
Suuremad linnad on Sankt Gallen, Rapperswil-Jona, Gossau, Wil, Uzwil, Altstätten ja Buchs.
Saaremaa rüütelkond
Maiskonna peameeste loend
(saksa Landschaft-Hauptmann)
Füllood
pisi|[[Laialehise seaherne|Laialehise seaherne vars ja fülloodid]] Fülloodiks nimetatakse lehe muudendit, mille puhul tõelist lehelaba leherootsu küljes ei arene, kuid leherootsud ise lamenduvad, muutudes lehekujulisteks.
Saaremaa rüütelkond
Saavutused
Saaremaa rüütelkond on juhtinud Suure väina laevaliiklust.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
23. septembril 1695 avaldas ta apostelliku konstitutsiooni 'Ecclesiae catholicae', milles keelas 1352. aastast konklaavidel kasutatud kapitulatsioonid, mis sidusid valitava paavsti kardinalide nõudmistega.
18. juulil 1695 rajas ta kleeruse distsipliini kongregatsiooni ja 1698 rajas Loreto kongregatsiooni.
Charlotte Lewis (korvpallur)
Charlotte Lewis (10. september 1955 Chicago, Illinois – 17. september 2007 Kansas City, Missouri) oli Ameerika Ühendriikide korvpallur, kes kuulus 1976. aastal olümpiamängudel hõbemedalid võitnud naiskonda.
Füllood
Levinud peamiselt liblikõieliste sugukonnas.
Charlotte Lewis (korvpallur)
Pikkus: 188 cm
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
1695 keelas ta toomkapiitlitel valida piiskoppe.
6. oktoobril 1696 avaldatud apostellikus konstitutsioonis kinnitas ta, et kõik regulaarvaimulikud, samuti jesuiidid peavad kuuletuma paavsti määratud vikaarile.
Sankt Galleni kanton
Kantonis on 77 valda (seisuga 1. jaanuar 2015).
Kanarbik
Kanarbik (Calluna vulgaris) on kanarbikuliste sugukonda kuuluva kanarbiku perekonna ainuke liik.
Kasvukohad
Kanarbik kasvab valgusrikastel nõmmedel, palumetsades ja rabades Euroopas ja Väike-Aasias. Ta on sisse viidud Uus-Meremaale, kus on muutunud ohtlikuks võõrliigiks, sest on hakanud kõrvale tõrjuma pärismaiseid taimi.
Kanarbik eelistab nõmmedel ja soodel kasvada. Ta paneb suhteliselt hästi vastu metsatulekahjudele ja on üks esimestest taimedest, mis põlendikul tärkab.
Kanarbikupuhmad kasvavad hulgakesi koos, kasvukohas on kogu maapind tihedalt kanarbikku täis ja see teeb kanarbiku kasvukohas liikumise raskeks.
Õied
pisi|Kanarbikuõied Õitseb juuli lõpust oktoobri alguseni. Õied on roosakad või helelillad, kaheli õiekattega ja neljatised ning on koondunud kobarjate harudega pööristesse tipmistele võrsetele lehtede kaenlasse.
Vili
Kanarbiku vili on munajas madalate karvadega kaetud kupar, milles on väiksed ümmargused seemned. Valmib septembris. Ühel kanarbikupuhmal võib valmida kuni 90 000 seemet.
Kasutamine
Ravimtaimena kasutatakse kanarbikku tee valmistamiseks. Kanarbikuteel on rahustav ja undsoodustav toime. Kasutatakse ka reuma vastu ning neeru- ja sapikividest vabanemiseks.
Kanarbik on väga hea meetaim. Kanarbikumeel on veidi mõrkjas maitse.
Keskajal kasutati kanarbikku õllepruulimisel. Hiljem asendas seda humal.
Kanarbik on vastupidav karjatamisele. Loomade ärasöödud taimeosad kasvavad tagasi.
Kanarbikku kasvatatakse ilutaimena, millest on aretatud mitmeid sorte: Beoley Crimson (karmiinpunane), Boskoop (helepunane), Cuprea (vasekarva), Firefly (sügavlilla), Long White (valge).
Sümboolika
Harilik kanarbik valiti 1976 Norra riigiringhäälingu NRK korraldatud rahvahääletuse tulemusel Norra rahvuslilleks.
Innocentius XII
Kiriku institutsioonide reformid
23. detsembril 1697 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga 'Nuper' sätestas ta jesuiitide provintsiaali kohustused.
1698 ühendas ta iiri regulaarvaimulike kongregatsiooni lateraani regulaarvaimulike kongregatsiooniga.
20. juunil 1699 avaldatud bullas 'Sanctissimus' sätestas ta, et noviitside elukohad peavad olema tunnustatud Püha Tooli poolt.
24. oktoobril 1699 tunnustas ta mariaanide kongregatsiooni (MIC).
Teoloogilised vaidlused
Innocentius XII keelas 6. veebruaril 1694 piiskoppidel lisada Aleksander VII avaldatud janseniste hukkamõistvale apostellikule konstitutsioonile täiendavaid sätteid. 25. novembril 1696 kinnitas ta, et ei tee oma eelkäijate otsuste tõttu jansenistide suhtes mingeid järeleandmisi.
Innocentius XII käskis selgitada jesuiitide ülemkindrali Tirso González de Santalla kirjutatud ilmeksimatuse traktaadi vastavust kiriku õpetusega ja paavsti loal ilmus see 1694.
Prantsusmaal puhkes vaidlus Jeanne-Marie Bouvier de la Motte-Guyoni vaadete üle. Guyoni toetas ka Cambrai peapiiskop François de Salignac de la Mothe de Fénelon, kelle teos 'Explication des Maximes des Saints sur la Vie Intérieure' põhjustas prelaatide seas vaidluse selle teoloogilise õigsuse üle ja Féneloni ägedamaks vastaseks sai Jacques Benigne Bossuet. Fénelon saatis 1697 oma teose Rooma, kus teoloogid pidid kontrollima selle vastavust katoliku õpetusega. 12. märtsil 1699 avaldatud apostellikus kirjas 'Cum alias' mõistis Innocentius XII hukka 23 Féneloni teoses sisaldunud teesi.
Innocentius XII määras kardinal Pier Matteo Petrucci "Santa Nunziata" apostellikuks visitaatoriks.
1698 lõpetas Innocentius XII karmeliitide ja bollandistide vahel puhkenud vaidluse, milles mõlemad ordud väitsid oma õpetuse tuginemist prohvet Eelija juhistele.
Innocentius XII keeldus taunimast Celestino Sfondrati teost predestinatsioonist, hoolimata Bossuet vastuseisust, kes süüdistas Sfondratit kvietismis.
Ta määras ametisse komisjoni, mis pidi uurima Hispaania õukonna soovitusi María de Ágreda teose lugemiseks.
Liturgilised otsused
Innocentius XII kohustas 5. septembrit tähistama Lorenzo Giustiniani mälestuspäevana.
Ta kohustas 15. septembril 1691 pidama missasid Šotimaa Margareeta austuseks ja 21. veebruaril 1693 kohustas ta Margareeta mälestuspäeva tähistama 10. juunil. 27. märtsil 1694 ja 15. mail 1694 andis ta välja vastavad otsused Margareeta asutamise kohta.
15. mail 1693 kohustas ta katoliiklasi pidama Neitsi Maarja pärispatuta saamise püha.
1694 kinnitas ta Innocentius XI otsuse, mille alusel võisid frantsisklased paigutada kirikutesse ristitee pilte.
1700. aastat tähistati juubeliaastana, kuid 1699 avas Rooma Peetri kiriku ukse palveränduritele kardinal de Bouillon, sest paavst pidi viletsa tervise tõttu olema voodis.
Ta kohustas Rooma inkvisitsiooni uurima vaidlust hiina riituse üle.
Suhted juutidega
31. augustil 1692 avaldatud bullas 'Ad radicitus' tühistas Innocentius XII juutidele määratud erilised sätted.
Misjon
15. jaanuaril 1697 tunnustas Innocentius XII Nicolas Charmot tegevust misjonärina Hiinas.
Kanoniseerimised
Innocentius XII kanoniseeris 13. veebruaril 1692 María de Cervelló ja 5. septembril 1696 Zita.
Ta kuulutas õndsaks 9 isikut:
Ta alustas Innocentius XI ja Antoine Le Quieu beatifikatsiooniprotsesse. Ta tunnustas 1693 Foligno Angela austamist.
Onupojapoliitika taunimine
Innocentius XII avaldas 22. juunil 1692 dekreedi 'Romanum decet pontificem', milles taunis sugulaste edutamist kõrgetele ametikohtadele. Selle korraldusega võib paavst pühitseda kardinaliks vaid ühe sugulase, kuid tema sissetulekud peavad olema väga tagasihoidlikud. Innocentius XII nimetas oma "onupoegadeks" vaeseid ja abivajajaid.
Kardinalide pühitsemised
Innocentius XII pühitses 30 kardinali 4 konsistooriumil. Lisaks itaallastele said kardinalideks 3 prantslast, 2 hispaanlast, 1 austerlane ja 1 portugallane. 1699 pühitses ta kaks kardinali in pectore, kuid nende nimesid ei avalikustatud kunagi.
Innocentius XII kultuuriloos
Innocentius XII määras Vatikani raamatukogu juhatajaks Giovanni Casanata. Paavsti ihuarst oli Marcello Malpighi, kantsler Charles Dryden.
Innocentius XII peatas Aleksander VIII asutatud teatri tegevuse Tor di Nonas.
Ta lasi renoveerida Ludovisi palee (Palazzo Ludovisi), mida hiljem tunti kui Curia Innocentianat.
Ta oli Michael Moore'i patroon.
Innocentiuse tegelaskuju esineb Robert Browningi 1869 ilmunud teoses 'The Ring and the Book'.
Ta lasi laiendada Civitavecchia ja Nettuno sadamaid ning käskis Kirikuriigi rannikule rajada kaitseks piraatide eest kindluse.
Ta rajas Rooma Ripa Grande Püha Miikaeli vaestemaja, millest sai Euroopa suurim vaestemaja. Ta muutis ka osa Lateraani basiilikast vaestemajaks.
Surm
pisi|Innocentius XII hauamonument Innocentius XII suri 85-aastaselt 27. septembril 1700 Roomas ja maeti Vatikani basiilikasse.
Oskar Plaks
Oskar Plaks (17. märts 1895 Saadjärve vald, Tartumaa – 15. veebruar 1938 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Järvetüübid
Järvetüübid on järvede tüpidiseerimise käigus moodustunud objektid (tüübid).
Oskar Plaks
Teenis Kaitsevägede Staabi V, mobilisatsiooniosakonna ülemana ja viimati Sõjavägede Staabi ülema 2. abina.
Järvetüübid
Järvi saab tüüpideks jaotada mitmesuguste kriteeriumide järgi, millest üks üldlevinumaid on troofsuse ehk toitelisuse arvestamine. Mõne tüübi puhul on arvesse võetud mitut kriteeriumi.
Uue Maailma haljak
Uue Maailma haljak on haljasala Tallinna kesklinnas, Suur-Ameerika, Pärnu maantee ja Väike-Ameerika tänava vahele jääval alal, Tallinna Tehnikakõrgkooli hoone ja Superministeeriumi hoone vahelisel alal.
Järvetüübid
Järvede tüpoloogia troofsuse järgi (mittetäielik loend):