cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pehme magnetmaterjal
Koertsitiivsus
Koertsitiivsus on tundlik struktuuriliste muutuste suhtes. Koertsitiivsuse väike väärtus on seotud domeeni seinte lihtsa liikumisega olukorras, kus magnetväli muudab suurust ja/või suunda. Erinevad struktuursed defektid, nagu näiteks mittemagnetilise faasi osakesed või tühimikud magnetmaterjalis, kippuvad piirama domeeni seinte liikumist ja suurendavad seeläbi koertsitiivsust. Sellest tulenevalt peab pehme magnetmaterjal olema võimalikult defektidevaba.
Magnetiline läbitavus
Magnetilise induktsiooni (B) ja magnetvälja tugevuse (H) suhet nimetatakse (absoluutseks) magnetiliseks läbitavuseks (μ):
See on materjali omadus, mida magnetväli (H) läbib ja milles magnetilist induktsiooni (B) mõõdetakse ning see väljendab seda kui läbitav on materjal magnetväljale. Suur läbitavus tähendab seda, et materjal kontsentreerib enda sisemuses suure osa magnetvoo tihedusest.
Magnetilise materjali omaduste kirjeldamiseks kasutatakse ka suhtelise magnetilise läbitavuse (μr) nimelist parameetrit. See on materjali magnetilise läbitavuse (μ) ja vaakumi magnetilise läbitavuse (ehk magnetilise konstandi μ0 suhe:
Materjali läbilaskvus või suhteline läbilaskvus on aine magneetumuse ulatuse mõõt või ka B-välja indutseerimise lihtsus välise H-välja juuresolekul.
Üks olulisemaid ferromagnetiliste materjalide (sealhulgas ka pehme ferromagnetilise materjali) omadusi on nende suur suhteline magnetiline läbitavus. Erinevalt paramagnetilisest materjalist ei ole ferromagnetilise materjali puhul magnetiline läbitavus konstantne funktsioon magnetväljast. Seetõttu on ferromagnetilise materjali karakteriseerimiseks vajalik mõõta magnetilist induktsiooni funktsioonina magnetvälja tugevusest ehk siis mõõta hüstereesikõver. Ühed suuremad suhtelised magnetilised läbitavused on teatud sulamitel. Sellisteks sulamiteks on nikli-raua sulamitest permalloi ja supermalloi. Rakenduslikus mõttes on suure suhtelise läbitavusega materjalid kasulikud voolukondensaatoritena.
Iseloomulik hüstereesisilmus (hüstereesisilmuse kuju)
Magnetiline hüsterees on ferro- ja ferrimagnetiliste materjalide omadus, mis avaldub magnetmaterjali sees kujuneva magnetvälja tiheduse B (magnetilise induktsiooni) mitteüheses sõltuvuses välise magneetiva välja tugevusest H. Seda sõltuvust graafilisel kujul kujutatakse hüstereesisilmusena. Erinevate materjalide hüstereesisilmused erinevad üksteisest suurel määral näiteks hüstereesisilmuse kuju, laiuse ja pindala poolest. alt=|pisi|Kõva ja pehme magnetmaterjali hüstereesisilmused. Pehme magnetmaterjali hüstereesisilmuse laius on võrreldes kõva magnetmaterjaliga märgatavalt kitsam ja hüstereesisilmuse kogupindala on märgatavalt väiksem Pehmele magnetmaterjalile on tänu väiksele koertsitiivsusele iseloomulik kitsas hüstereesisilmus. Sellest tulenevalt on ka hüstereesisilmuse kogupindala võrreldes kõva magnetmaterjaliga palju väiksem. Hüstereesisilmuse pindala ehk silmuse sisse jääv ala on oluline seetõttu, et see näitab ümbermagneetimisega kaasnevat energiakadu ehk magnetilist energiakadu materjaliühiku kohta ühe magneetimise-demagneetimise tsükli jooksul. See energiakadu avaldub soojusena, mis tekib magnetilises materjalis ja mis on võimeline tõstma selle materjali temperatuuri. See omab suurt praktilist tähtsust vahelduvvooluseadmetes, kus toimub pidev ümbermagneetimine.
Tänu väikesele hüstereesisilmuse pindalale ja väikesele koertsitiivsusele on pehme magnetmaterjal kõva magnetmaterjaliga võrreldes kergemini magneeditav ja demagneeditav (piisab suhteliselt madala välise magnetvälja rakendamisest) ning ümbermagneetumisel tekkivad energiakaod on väiksed.
Orienteerumiskaardistamine
Orienteerumiskaardistamise ajalugu
Orienteerumiskaartide valmistamine sai alguse Skandinaavia maades. Esialgu kasutati orienteerumiseks täiustatud militaarkaarte, kuid peagi hakati tootma spetsiaalseid kaarte. Esimene mitmevärviline kaart valmistati Rootsis 1955. aastal, mõned aastad hiljem toodeti neid juba massiliselt, eriti Norras. Kaartide kvaliteet varieerus palju, kuna iga kaardistaja kasutas oma meetodeid ja sümboleid. Esimesed kaardistamise komiteed loodi 1961. aastal Norras ja Rootsis, et koordineerida ning standardiseerida orienteerumiskaardistamist. IOF kongressil 1965. aastal määrati esimene IOF kaardistamise komitee, mille esimeheks sai Jan Martin Larsen. Aastal 1969 Tšehhoslovakkias toimunud kaardistamiskonverentsil, kus võeti vastu kaardistamisreeglid, osales 12 IOF liikmesriiki. 1975. aastal võeti vastu uus, täiustatud reeglistik. Hetkel kehtivad kaardistamisnõuded kehtestati 2000. aastal.
Pehme magnetmaterjal
Iseloomulik hüstereesisilmus (hüstereesisilmuse kuju)
Pehmete magnetmaterjalide hüstereesikarakteristikuid võib mõnede rakenduste jaoks sobivamaks muuta näiteks magnetvälja juuresolekul kuumtöötlust läbi viies. Sellist tehnikat kasutades võib tekitada ruudukujulise hüstereesisilmuse, mida kasutatakse ära magnetvõimendites ja impulssmuundurites.
Orienteerumiskaardistamine
Kaardi põhinõuded
Orienteerumiskaart peab olema korrektne ja loetav. Orienteerumise all mõeldakse maastikul liikumist kaardi abil, mistõttu on kaardi täpsus võistlejatele oluline, vältimaks nende ebavõrdsesse olukorda asetamist. Kaardile peaksid olema kantud kõik objektid, mida orienteeruja on võimeline metsas liikudes märkama. Kõige olulisem komponent on reljeef, mida tuleks kujutada võimalikult täpselt. Loetavuse huvides on maastiku kujutamist lubatud üldistada. Kaart peab olema orienteeritud magnetilise põhja-lõuna suuna järgi. Kaardilehe servad peavad olema põhja suunaga paralleelsed. Kompassjooned asetsevad kaardil iga 500 m järel. Joonte otstesse kantakse nooled, mis osutavad põhja suunda. Kaardil paiknevad tehisobjektid on orienteeritud põhjasuunda. Levimumad mõõtkavad orienteerumiskaardi puhul on 1:4000, 1:10 000 või 1:15 000 (näitab, et 1 cm kaardil vastab reaalsuses 15 000 cm-le ehk 150 meetrile). Mõõtkava suurendamisel tuleb kõiki tingmärke suurendada 150%.
Pehme magnetmaterjal
Eritakistus
Eritakistus (electrical resistivity) on pehme magnetmaterjali jaoks rakenduslikus mõttes oluline parameeter. Lisaks eelnevalt kirjeldatud hüstereesisilmuse pindalaga seotud magnetilistele energiakadudele võivad energiakaod tekkida elektrivooludest, mis tekivad materjalis magnetvälja tõttu. Selliseid voole nimetatakse pöörisvooludeks (inglise keelne termin eddy currents). Sellist tüüpi energiakadusid on pehmetes magnetmaterjalides mõistlik minimeerida, suurendades eritakistust. Eritakistuse tõstmiseks ferromagnetilistes materjalides moodustatakse tahke lahuse sulameid, näiteks raua-nikli ja raua-räni sulameid. Keraamilisi ferriite kasutatakse sageli sellistes rakendustes, mis vajavad pehmeid magnetilisi materjale, kuna need on oma olemuselt elektriisolaatorid. Nende rakendatavus on siiski mõnevõrra piiratud, kuna neil on suhteliselt väike magnetiline vastuvõtlikkus.
Pehmed magnetmaterjalid
pisi|Kristallilise materjali puhul paiknevad aatomid kindla seaduspärasuse järgi, moodustades korrapärase kristallivõre. Amorfse materjali korral puudub korrapärane kristallstruktuur
Orienteerumiskaardistamine
Orienteerumiskaardi leppemärgid
Leppemärgid ehk tingmärgid edastavad orienteerujale peamist infot. Need jagatakse mõõtkavalisteks ja mõõtkavatuteks. Mõõtkavalised tingmärgid näitavad pindobjekte (jõed, järved, põllud, metsad) ning mõõtkavatud väiksemaid objekte (kivid, jahitornid, söödasõimed, augud, tipud).
Kaardi loetavuse lihtsustamiseks esitatakse märgid erinevate värvigruppidena.
Pehme magnetmaterjal
Metallilised pehmed magnetmaterjalid
Vastavalt struktuurile ja koostisele on pehmeid metallist magnetmaterjale võimalik grupeerida järgnevalt:
Orienteerumiskaardistamine
Välitöö
Välitöö eeldab kaardistaja head kogemust, kaardistamisreeglite tundmist ning oskust maastikku üldistada. Orienteerumiskaardi valmistamiseks on vajalik varasemate aluskaartide olemasolu. Aluskaartideks on näiteks suuremõõtkavalised topograafilised kaardid, ortofotod, aerofotod, metsanduskaardid, linnaplaanid, LIDAR-andmed ning eelnevad orienteerumiskaardid. Alates 2010. aastast kasutatakse Eestis enamasti Maa-ametist ostetud laserskaneeritud kõrgusandmeid (LIDAR). Parima lahenduse annab erinevate kaartide kombinatsioon. Kaardistamist alustades tuleb läbi viia aluskaardi usaldatavuse kontroll, mis eeldab maastiku läbi käimist antud kaardiga. Sellele järgneb aluskaardi täpsustamine ning oluliste reljeefi detailide lisamine. Välitöö märkmed tehakse kas otse aluskaardile või kasutatakse polüestrist lehti, mis katavad aluskaarti ning täpsustused skaneeritakse hiljem abilehtedelt arvutisse.
Pehme magnetmaterjal
Metallilised pehmed magnetmaterjalid
Algselt põhinesid kõik metallilised pehmed magnetmaterjalid raual, mis oli ajalooliselt päris kaua ainus kasutatav pehme magnetmaterjal. Süstemaatiline materjali arendamine sai alguse 1900ndatel. Algselt seisnes see räni (Si) lisamises, mille tulemuseks olid magnetilised teraslehed. NiFe sulamid töötati välja 1920ndatel ja sealt edasi loodi palju sobivaid materjale.
Orienteerumiskaardistamine
Välitöö
Välitöö maht sõltub maa-ala pindalast, maastikutüübist, aluskaardi kvaliteedist, aastaajast ning kaardistaja kogemusest. Eesti puhul kulub tavaliselt 1 km² maastiku kaardistamiseks 15–30 tundi. Välitöö jaoks vajaliku varustuse alla kuuluvad kompass, kaardialus, pliiats, kustukumm ning värvilised pliiatsid. GPSi kasutamine kaardistamisel on vähelevinud. Tagamaks kaardi usaldusväärsust, peab GPS-i täpsus olema vähemalt 2–5 m.
Pehme magnetmaterjal
Kristallilised metallid
Kristallilised metallid koosnevad suurest hulgast kristalliitidest ja materjali kristallvõre orientatsioon varieerub üksikutes kristallides. Kõige levinum kristallvõre struktuur pehmetes magnetilistes sulamites on kuubiline. Selleks, et tegu oleks hea pehme magnetmaterjaliga, peavad metalli kristallid olema võimalikult defektidevabad. Peamisteks komponentideks on raud, nikkel ja koobalt. Lisaks neile kasutatakse lisanditena näiteks vaske, molübdeeni või kroomi, mida kasutatakse selleks, et optimeerida pehme magnetmaterjali omadusi. Tehnoloogilistel põhjustel ja töökindluse tõstmiseks lisatakse sulamisse vahel väga väikeses koguses mangaani või kaltsiumit. Erijuhtumiks on SiFe, kus 1–3,5% Si sisaldus aitab kaasa eritakistuse tõstmisele ja selle kaudu ka vähendab pöörisvoole (eddy currents). Teised laialt kasutatavad sulamid on FeNi, CoFe ja SiAlFe.
Orienteerumiskaardistamine
Välitöö
Välitöö etapid:
Pehme magnetmaterjal
Amorfsed metallid
Amorfsetel metallidel ei ole korrapärast kristallstruktuuri. Amorfseid sulameid on kõige lihtsam luua sellistest elementidest, millel on erineva läbimõõduga ioonraadiused. Amorfne olek on metastabiilne olek. Amorfsete sulamite peamised eelised on suur magnetiline läbitavus ja väiksed energiakaod. Tehnilise tähtsuse järgi on peamiselt kolme tüüpi amorfseid sulameid: raual baseeruvad sulamid, koobaltil baseeruvad sulamid ja NiFe sulamid.
Orienteerumiskaardistamine
Kaardijoonise tegemine
Kaardi digiteerimine toimub programmi OCAD abil. OCAD on spetsiaalne kaardijoonistamise programm, kus on kõik leppemärgid valmiskujul olemas. Välitööde käigus koostatud mustand skaneeritakse arvutisse ja joonistatakse üle. Peamine kaardi komponent on joonobjekt, näiteks kontuurjooned ja teerajad. Teise olulise osa moodustab pindobjektide täide, näiteks põllud ja halvasti läbitav mets. Kolmanda osa moodustavad kõik teised sümbolite paletis olevad objektid. Teised vähem levinud orienteerumiskaartide joonistamisprogrammid on OpenOrienteering Mapper, O-scape, Mapstudio ja Microstation. Nende programmide eelis OCAD-i ees on see, et need on lihtsamad ja tasuta. Lisaks saab internetist alla laadida kaardijoonistamise rakendusi mobiilsetele seadmetele, mis võimaldab parandusi kaardile kanda välitööd tehes. Viimast kasutatakse eelkõige sprindikaartide valmistamisel.
Pehme magnetmaterjal
Nanokristallilised metallid
Nanokristalliline materjal on polükristalliline materjal, mille kristalliidi suurused jäävad nanomeetrite suurusjärku. Avastati, et teatud sellised materjalid on heade pehmele magnetmaterjalile iseloomulike omadustega. Näiteks on suurepäraste pehmete magnetmaterjalile iseloomulike omadustega FeSiB sulam, millele on lisanditena lisatud Cu ja Nb. Samas kipuvad nanokristallilised materjalid olema rabedad ning seetõttu on neid mehaaniliselt raske töödelda.
Pehmed ferriidid
Pehme ferriit on metallkeraamiline magnetmaterjal, mis koosneb raudoksiidist Fe2O3 ja teiste metallide (Ni, Mn, Zn, Mg, Cu jt) oksiididest. Ferriitidel on suur eritakistus ja sellest tulevalt väike pöörisvoolukadu, mistõttu on nad head isolaatorid. Miinuseks ferromagneetikutega võrreldes on väiksem küllastusmagneetumus ja keskmine magnetiline läbitavus. Pehmete ferriitide näiteks on mangaantsinkferriit, nikkeltsinkferriit. Pehmete ferriitide alla kuuluvad ka magnetilised granaatmineraalid (garnets), mille üheks tuntud näiteks on ütriumi-raua granaat (yttrium-iron garnet).
Orienteerumiskaardistamine
Kaartide trükkimine
Orienteerumiskaart trükitakse kvaliteetsele paberile, võimaluse korral veekindlale paberile erikaaluga 80–120 g/m². Kasutatakse kahte peamist trükkimismeetodit, trükkimine segatud värvidega (spot color) ning nelja põhivärviga (offset). Segatud värvide puhul kasutatakse puhtaid trükivärve, mille segamisel etteantud värvitabeli põhjal saadakse sobivad värvilahendused. PMS (Pantone Matching System) tehnoloogiat kasutades on kaartide trükkimisel valikus kuus erinevat värvi. Levinuma ofsettrüki korral rakendatakse kolme põhivärvi: tsüaniinsinist (C), fuksiinpunast (M), kollast (Y) ja musta (K), mis trükitakse enamasti iseseisvate värvidena. Rahvusvahelisi võistlusi korraldatakse ofsettrükis tehtud kaartidega. Kaardi trükikotta saatmisel aktsepteeritavad failid on EPL-, PDF- või OCAD-vormingus.
Von Colson ja Kamann v Land Nordrhein-Westfalen
Sabine von Colson ja Elisabeth Kamann v Land Nordrhein-Westfalen (1984) Case 14/83 on Euroopa Liidu Kohtu kaasus, mis käsitles sisseriikliku õiguse ja Euroopa Liidu õiguse kollisiooni.
Pehme magnetmaterjal
Pehmed ferriidid
Pehmeid ferriite saab jagada ka mitte-mikrolaine ferriitideks (non-microwave ferrites), mis on ette nähtud kuni 500 MHz sageduste jaoks ja mikrolaine ferriitideks (microwave ferrites) sagedustevahemiku 100 MHz ... 500 GHz jaoks. Mikrolaine ferriite, mille üheks näiteks on ütriumi-raua granaat, kasutatakse elektromagnetilise kiirguse lainejuhtides ja faasimuundurites.
Orienteerumiskaardistamine
Kaartide trükkimine
Eestis trükivad orienteerumiskaarte Printwell Systems OÜ, Emer-Pen, Canon Overall, Eesti Elektronpost ja Printcenter.
Von Colson ja Kamann v Land Nordrhein-Westfalen
Asjaolud
Aastal 1976 Euroopa Liidu Nõukogu võttis vastu direktiivi 76/207/EMÜ, mille eesmärgiks oli meeste ja naiste võrdõiguslikkuse saavutamisele seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega. Seoses sellega tekkis Saksamaal vaidlus Sabine von Colsoni ja Elisabeth Kamanni ning Nordrhein-Westfaleni liidumaa vahel.
Sabine von Colson ja Elisabeth Kamann olid kaks diplomeeritud sotsiaaltöötajat, kes kandideerisid tööle Werli meestevanglasse. Werli vangla keeldus võtmast neid tööle, kuigi meeskandidaadid olid vähem kvalifitseeritud. Sisuliselt oli keeldumise põhjuseks kandidaatide sugu. Ülalmainitud direktiivi kohaselt pidi riik tagama neile kohase õiguskaitsevahendi. Saksamaa kohus tuvastas, et tegemist oli diskrimineerimisega ja leidis, et Colsonile ja Kamannile oli vaja hüvitada töökohale kandideerimisega seotud kulud. Tol ajal kehtiva Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch või BGB) järgi kuulusid hüvitamisele ainult otsesed kulud. Otsesed kulud käesoleva kaasuse kontekstis olid taksosõidukulud väärtuses 7.20 DM.
Pehme magnetmaterjal
Rakendused
Pehmetel magnetmaterjalidel on mitmeid rakendusi, allpool on mainitud mõningad neist.
Von Colson ja Kamann v Land Nordrhein-Westfalen
Asjaolud
Kuna selline lahendus oleks ilmselgelt ebaõiglane esitas Saksamaa kohus Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse küsides, kas sellise diskrimineerimise puhul peab siseriiklik kohus kohustama tööandjat sõlmima töölepingut soo põhjal diskrimineeritud isikuga.
Pehme magnetmaterjal
Rakendused
Vahelduvvooluga (AC) seotud rakendused:
Von Colson ja Kamann v Land Nordrhein-Westfalen
Kohtuotsus
Esitatud küsimusele vastas Euroopa Kohus eitavalt. Põhjenduseks oli toodud välja, et liikmesriikidele on antud vabadus valida vahendeid, mis aitaksid kaasa saavutada direktiivi eesmärki. Kohtu arvamusel tööandjate kohustamine sõlmima töölepingut diskrimineeritud isikutega on ka kohane meede.
Pehme magnetmaterjal
Rakendused
Alalisvooluga (DC) seotud rakendused:
Swalala
Swalala on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Ehlanzeni ringkonnas Mbombela vallas.
Siagonodon
Siagonodon on maoperekond.
Swalala
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Swalala elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,01%, värvilisi 0,40%, India või Aasia päritolu inimesi 0,14%, valgeid 0,05% ja teisi 0,40%. Svaasi keelt pidas emakeeleks 92,29% inimesi, sotho keelt 2,13% ja tsonga keelt 0,95%.
Siagonodon
Klassifikatsioon
Perekonda Siagonodon klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Need maod elavad Lõuna-Ameerikas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Siagonodon seisuga 14.08.2014.
Balti meistrivõistlused males
Balti meistrivõistlused males on aastast 1931 toimuvad Baltimaade meistrivõistlused males.
Enne I maailmasõda peeti võistlust Balti malekongress (inglise Baltic Chess Congress).
Serbia 2022. aasta taliolümpiamängudel
Serbia osales 2022. aasta taliolümpiamängudel Pekingis kahe sportlasega. See oli neljas kord, kui Serbia taliolümpiamängudest osa võttis.
Serbiat esindasid mäesuusatajad Marko Vukićević ja Nevena Ignjatović.
Kroonlinna Nikolause kirik
pisi|Kirik (1900. aastad) Kroonlinna Nikolause kirik (vene keeles Кирха Святого Николая в Кронштадте) oli luteri kirik Venemaal Kroonlinnas.
19. sajandi keskel tuli Kroonlinna suur hulk Eestist pärit ehitajaid ning moodustati iseseisev eesti-soome-rootsi kogudus (Kotlini kogudus). Kirik ehitati kogudusele 1868. aastal.
Kogudus lõpetas tegevuse 1924. aastal ja kirik lammutati 1930. aastatel.
Uuemõisa kadakas
Uuemõisa kadakas on kaitsealune kadakas Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Maeru külas Uuemõisa talu alal. See on Harju maakonna jämedaim kadakas. Puu ümbermõõt on 169 cm ja kõrgus 7,5 m. Puu võeti kaitse alla 1963.
Eesti – Ameerika Ühendriikide suhted
pisi|USA president [[George W. Bush ja Eesti president Toomas-Hendrik Ilves kohtumas Eesti Panga peahoones (2006)]] Eesti – Ameerika Ühendriikide suhted on Eesti ja Ameerika Ühendriikide kahepoolsed suhted. Need suhted on olnud tugevad alates Eesti iseseisvumisest 1918. Riigid on omavahel liitlased ja partnerid.
USA Globaalse Juhtkonna (inglise U.S. Global Leadership) 2012. aasta raporti sõnul toetab USA juhtkonda (inglise U.S. leadership) 31% eestlastest vastanutest, 32% inimestest ei toeta ja 37% ei oska oma suhtumist hinnata.
Leopold, Baieri prints
Leopold Maximilian Joseph Maria Arnulf, Baieri prints (9. veebruar 1846 München – 28. september 1930 München) oli Baieri sõjaväelane, kindralfeldmarssal (1905).
1905. aastast oli ta Baieri ja 1916. aastast Preisi kindralfeldmarssal, alates 29. augustist 1916 Saksa idavägede ülemjuhataja (Oberbefehlshaber Ost). Viimases ametis juhtis ta ka Saksa okupatsioonivägesid Eestis 1917–1918.
Łucka City
Łucka City on 120 m kõrgune pilvelõhkuja Poola pealinnas Varssavis Wola linnarajoonis aadressil Łucka tänav 13/15.
Hoone projekteerisid Maria Berko-Haas ja Marek Sędzierski ja selle ehitas ettevõte J.W.Construction Holding S.A. aastatel 2000–2004.
Kirjeldus
Hoones on kokku 342 korterit pindalaga alates 37 (ühetoalised) kuni 243 m² (kuuetoalised). Łucka City on Poola koledaim kõrghoone, mille ülemiste korruste akendest avaneb vaade Varssavile. Hoone oli kõrgeim elumaja Poolas enne Sea Towersi ehitamist Gdyniasse.
Hoones on kolm maa-alust parkimiskorrust, järgmised viis maapealset korrust on büroode ja teeninduspunktide igapäevases kasutuses, ülejäänud 24 korrusel on eluruumid. Tornmaja on kaasaegse varustusega: järelevalve videokaamerad ja 6 kiirlifti, elanike kasutuses on bassein, jõu- e. spordisaal, samuti katuseterrass ja mitmeid vaateplatvormiga terrasse, majja sissepääs on mälukaardiga.
Hoone lõunaseinaga külgneb büroohoone Prosta Tower, mille projekteeris Stefan Kuryłowicz.
Ristna (miiniveeskja-traaler)
300px|pisi|Ristna Roomassaare sadamas 300px|pisi|Ristna saabumas Roomassaare sadamasse
Ristna oli Eesti Mereväe miiniveeskja-miinitraaler. Algne nimi reisilaevana oli Apostol Pjotr ja veel Traaler nr 19.
Võib mitteametlikult lugeda koos sõsarlaevaga ka Eesti Ristna-klassi miiniveeskja-traaleriks.
Ehitamisest maailmasõja lõpuni
Laev ehitati 1905 Inglismaal Glasgow's reisilaevana Apostol Pjotr nagu ka samatüübiline Apostol Pavel (hilisem Suurop). Tegi reise Ladoga järvel. Mais 1915 võeti Balti laevastikku ja seadistati miinitraaleriks nr 19. Oktoobripöörde ajal jäi laev bolševike poolele, märtsis 1918 anti üle Soome bolševikele. Jääretke ajal jäi Helsingisse, aprillis 1918 anti Soome Vabariigile. Soomes laevu ei kasutatud, vaid pandi müüki.
Eesti Vabariigi teenistuses
1922 osteti laev koos sõsaraga Soomest Eestisse, saades nime Ristna. Müügi-ostuga tegelejad olid vene rahvusest ja võimalik, et neil olid ka oma huvid või sidemed. 1922–1923 rakendati laeva miinide traalimisel, seejärel aga Teedeministeeriumi alluvuses reisi-kaubalaevana Kuressaare–Rohuküla liinil. Mõne aja pärast jäi laev koos sõsaraga taas seisma – Tallinna.
1926–1928 ehitati laev ümber miiniveeskjaks-traaleriks, misjärel võeti taas mereväe kasutusse. Ei relvastatud. Laeva ümberehitamisel ja remondil toimus sabotaaž, mille käigus pandi teatud mehhanismid meelega valesti ja hooldamata kokku. Selle tulemusena ei tahtnud iga kord sisse lülituda tagurpidikäik ja laev tegi enne vea parandamist 2 avariid: juba proovisõidult tagasi saabudes rammis sadamakaid ja kord hiljem sadamasse saabudes rammis miiniristlejat Lennuk. Seejärel kontrolliti laeva põhjalikumalt ja leitud viga parandati. Sabotöörist mereväebaasi insener-mehaanik tegi aga enesetapu. 2. maailmasõja eelõhtul plaaniti laevale muretseda kaks 40 mm Boforsi kahurit, kuid need ei jõudnud kohale.
Trípoli
Trípoli (kreeka keeles Τρίπολη) on Lõuna-Kreeka linn Peloponnesose poolsaarel. See on Peloponnesose piirkonna kui ka Arkaadia piirkonnaüksuse halduskeskus.
Ristna (miiniveeskja-traaler)
Eesti Vabariigi teenistuses
Laevast ja oma teenistusest mereväes on kirjutanud oma mälestustes värvikalt ka komandör Gustav Sääsk.
Balti laevastikus
13. augustil 1940 võeti Ristna NSV Liidu Balti laevastikku. Pärast Saksamaa kallaletungi Nõukogude Liidule laev relvastati. 23.07.1941 sai Liivi lahel miinide panekul meremiini plahvatusel vigastada. Pärast remonti sõitis Viiburi lahel, 11.1941 sai valve-kaatrite ujuvbaasiks.
Pärast sõda oli Ristna õppe-miiniveeskja, osaledes ka mängufilmide “Ristleja “Varjaag””, “Unustamatu 1919” ja “Balti mereväelaste kuulsus” tegemisel. 1957 anti üle filmistuudiole Lenfilm ja 1958 lammutati vanarauaks.
Ere pilvik
Ere pilvik (Russula xerampelina) on pilvikuliste sugukonda pilviku perekonda kuuluv söögiseen.
Kübara värv varieerub, enamasti on see tumepunane, pruun või lilla. Kübar on 6–12 cm lai. Jalg on valge, punaka varjundiga.
Ere pilvik on hea söögiseen, mis ei vaja kupatamist. Maitse on mahe, lõhn meenutab heeringat või keedetud vähki.
Ta on Eestis väga sage, kohati massiline.
Luule Käis
Luule Käis (16. juuni 1929 Martna vald, Läänemaa – 19. september 2022) oli eesti jurist ja õigusteadlane.
1953. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli. 1968. aastal sai ta õigusteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Sotsialistliku töödistsipliini tugevdamisest kommunistliku ülesehitustöö arendamise perioodil (Eesti NSV materjalide alusel)" (juhendaja Johannes Mäll).
Aastatel 1965–1989 töötas ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudi õiguse sektori teadurina, aastatel 1990–1992 oli Eesti Teaduste Akadeemia Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituudi õiguse sektori vanemteadur. Ta osales Eesti Vabariigi puhkuseseaduse eelnõu koostamises.
Tema artikleid on ilmunud ajakirjades Nõukogude Õigus ja Juridica.
Bristol Bulldog
Bristol Bulldog (ka Bristol tüüp 105) oli Briti firma Bristol Aeroplane Company 1920. aastail konstrueeritud hävituslennuk. See kahepinnaline seerialennuk oli ühekohalise kabiini ja ühe mootoriga.
Arendus ja tootmine
Bristol Bulldog kujunes välja Frank Barnwelli 1920. aastail tehtud hävituslennukite prototüüpide arendustöö tulemusena. Kuigi mitmed selle firma lennuki prototüüpidest pakkusid Briti kuninglikele õhujõudele huvi, tellimusi siiski nende seerias ehitamiseks ei saadud. Omandatud kogemus andis aga konstruktor Barnwellile julgust luua ametliku tellimuseta Bristol tüüp 105 nimeks saanud prototüüp lennuki, mille ta esitas lennundusministeeriumi spetsifikatsiooni F.9/26 alusel korraldatud hävituslennuki konkursile. Bulldogi lennuki prototüübi esmalend toimus 17. mail 1927. Juunis saadeti see lennuk Martlesham Heathi lennubaasi konkursil osalemiseks. Konkursile esitatud lennukeist jõudsid teise vooru Bristol 105 ja Hawker Hawfinch. Bristoli lennukit kiideti selle konstruktsiooni tugevuse ja hea manööverdusvõime eest, kuid puuduseks peeti hilist pöörisest väljumist. Viimase probleemi lahendamiseks katsetati lennukit suurema kiilu ja pöördetüüriga, kuid see tõi omakorda kaasa probleeme rajal külgtuules ruleerimisel.
Seetõttu telliti pikema kerega teine prototüüp, mis sai tähiseks Bristol 105A (ka Bristol Bulldog Mk. II). Selle lennukiga sooritati esmalend 21. jaanuaril 1928 ning saadeti peagi samuti Martlesham Heathi lennubaasi. Lennukid Bulldog ja Hawfinch olid oma lennuomadustelt nii lähedased, et lõpliku tellimuse otsuse tegemisel sai otsustavaks Bulldogi lihtsam hooldatavus.
Esimene Briti kuninglikele õhujõududele tellitud seeria oli 25 lennukit, kuid Bristol otsustas ehitada 26 lennukit – üks lisalennuk otsustati ehitada firmale demonstratsioonlennukiks. Esimesed selle sarja lennukid valmistati 1929. aasta mais ning viimased oktoobris.
Bristol Bulldog II oli eelkäijast veidi lühema alumise tiivaga biplaan, mille jõuallikaks oli kahelabalise puitpropelleriga õhkjahutusega Bristol Jupiter VII tähtmootor. Lennuki kere fermkonstruktsioon oli terastorudest, mis kaeti immutatud riidega. Piloodile hea vaatevälja tagamiseks oli ülemises tiiva tagaservas suur poolringi kujuline väljalõige kere kohal ning ka alumise tiiva kõõlu vähendati kere läheduses. Kaldtüürid olid ainult ülemisel tiival. Relvastus koosnes kahest 7,7 mm Vickersi kuulipildujast, alumise tiiva all võis lennukile kinnitada ka väiksemaid pomme.
Hiljem tugevdati seerialennuki konstruktsiooni veelgi ning lennuk sai ka võimsama Jupiter VIIF mootori. Täiustatud versiooni nimetati Bulldog Mk. IIA.
Üks seerialennuk ehitati ümber kahekohaliseks treeningulennukiks ning pärast selle katsetamist Upavonis asunud Kesklennukoolis telliti ka neid väike seeria.
Kasutus
Esimesed Briti kuninglike õhujõudude eskadrillid, mis said Bristol Bulldogid, olid nr 3 ja 17. Kuna lennukit oli lihtne hooldada ning selle ülalpidamiskulud väikesed, siis 1930. aastail said kaheteistkümnest Suurbritannias paiknenud hävituslennuväe eskadrillist kümme oma relvastusse Bristol Bulldog hävituslennukid. Briti lennuväe koosseisus Bulldoge lahingutes ei kasutatud. Kõige lähemal sellele olid 1935. aastal Abessiinia kriisi puhul Sudaani saadetud Bulldog lennukid.
Briti Kuninglike õhujõudude hävituslennuväe üksused loobusid Bristol Bulldogi kasutamisest 1937. aasta juulis. Paaril järgmisel aastal leidsid need veel kasutust õppeväeosades.
1937. aastal müüs Eesti kaheksa oma Bristol Bulldogi (koos kaheksa Potez 25 luurelennukiga) rahvusvahelise relvaärimehe vahendusel Hispaania Vabariigile, kus neid kasutati sõjategevuses Põhja-Hispaanias.
Eesti naiste jäähokikoondis
Eesti naiste jäähokikoondis on Eestit naiste jäähokis esindav rahvuskoondis. Koondis kuulub Eesti Jäähoki Liitu.
Bristol Bulldog
Kasutus
Bristol Aeroplane Company kasutas tehasele jäänud demolennukeid mootorite katsetamiseks. Nii on Bulldogidel katsetatud Bristol Aquilla, Perseus ja Mercury mootoreid, Eesti ja Läti eksportlennukite jaoks Jupiteri litsentseeritud koopiat Gnome&Rhône 9Asb, samuti Napier Rapier', Armstrong Siddeley Cheetah X ja Alvis Leonidese mootoreid.
Eesti naiste jäähokikoondis
Koondise esimene matš oli 25. novembril 2005, kui Tallinnas mängiti Islandi vastu ja see mäng võideti 8:2.
Bristol Bulldog
Kasutus Lätis
Läti lennuvägi asus 1929. aastal otsima asendust vananevatele Ansaldo Balila hävituslennukitele. 5. juunil 1929 kogunes esimest korda komisjon, mis pidi lennuväerügemendi jaoks uue hävituslennuki valima. Sama aasta septembris saadeti kapten Augusts Dzenītis Inglismaale tutvuma sealsete hävituslennukitega, millest sel ajal oli uusim kasutusse võetud Bristol Bulldog. 15. novembril 1929 toimus komisjoni teine koosolek, millel otsustatigi uueks hävituslennukiks valida Bulldog. Juba 9. detsembril 1929 saadi esimesed lennukid kätte ning järgmisel päeval peeti komisjoni kolmas ja viimane koosolek, millel arutati uue lennukitüübi kasutuselevõtuga seotud tehnilisi küsimusi.
1929. aastal osteti viis Bristol Bulldog Mk. II lennukit (tehase numbrid 7353–7357), millel olid Gnome&Rhône Asb mootorid ning relvastuseks tavapäraste Vickersi kuulipildujate asemel Oerlikoni omad. 1930. aastal telliti juurde veel seitse Bulldog Mk. II lennukit (tehase numbrid 7439–7445), nii sai 1. eskadrill (mille ülemaks A. Dzenītis oli) kõik ühest tüübist lennukid. 1939. aastaks oli pooled neist kaotatud lennuõnnetustes (võrdluseks: Eestis ei hävinud ükski Bulldog õnnetuses).
Kasutus Eestis
1930. aastal ostis Eesti kaksteist Bristol Bulldog Mk. II hävituslennukit, mille alusel formeeriti Üksik Lennuväedivisjon nr 3. Uue õhukaitse üksuse peamiseks ülesandeks sai Tallinna kaitsmine vaenlase võimaliku õhurünnaku korral. Divisjon formeeriti kolmesalgalisena, igas salgas neli lennukit. Eestlased (nagu ka lätlased) ostsid oma lennukid Gnome&Rhône tehasest meetermõõdustikus litsentsmootoritega (9Asb – sama mis Jupiter VI). 1935/36. eelarveaastal osteti viis Gnome&Rhône 9Asc mootorit (Jupiter VII), mida kasutati Bristol Bulldog hävituslennukite moderniseerimiseks. Neli lennukit said võimsama mootori, viies mootor jäi tagavaraks.
1937. aastal müüdi kaheksa lennukit Bulldog rahvusvahelisele relvaärimehele, kes need omakorda Hispaania vabariiklastele edasi müüs. Ülejäänud neli olid 3. lennuväedivisjoni koosseisus kuni 1940. aastani. Kui Nõukogude Liidu okupatsioonivõimud likvideerisid Eesti lennuväge, tuli osa lennukeid anda Eesti NSVs loodud OSOAVIAHIMi aeroklubile, teiste seas ka mõned Bulldogid. Nende kasutusest Nõukogude okupatsiooni ajal ei ole andmeid säilinud. Ilmselt lennukid hävisid või hävitati 1941. aasta suvel sõjategevuse käigus.
Kasutus Soomes
Soome lennuväes vahetasid Bulldogid välja Gloster Gamecock hävituslennukid. Bulldog oli Soome peamine hävituslennuk aastail 1935 kuni 1938, mil relvastusse võeti Fokker D.XXI hävituslennukid. Talvesõja puhkedes 1939. aastal olid allesjäänud 15 Bulldogi ikka veel kasutuses hävituslennukitena ning Lentolaivue 26 nimekirjas. Bulldogidel saavutati kuus võitu õhulahingutes ning kaotati üks lennuk. Alles 1940. aasta veebruaris anti Bulldogid üle lendurite ettevalmistamisega tegeleva Täydennyslentorykmentti 2 kasutusse. Talvesõja ajal kinkis Rootsi Soomele kaks oma Bulldog Mk. IIA lennukit. Need võeti kohe kasutusele treeningulennukitena.
Viimane lend Soome õhujõudude Bulldogil tehti 22. veebruaril 1944. Sama lennuk (pardatähis BU-59) on praegu Hallinporti lennundusmuuseumis.
Piirissaare sadam
pisi|[[Koidula (laev)|Koidula Piirissaare sadamas (juuli, 2010)]] Piirissaare sadam (sadamakood EE PRE) on Piirissaarel Tooni külas asuv sadam. Sadam asub saare keskel saart põhja-lõunasuunaliselt läbiva kanali ääres.
Iseloomustus
Sadamat haldab AS Saarte Liinid.
Sadam suudab vastu võtta kuni 40 m pikkusi, 10 m laiusi ja 1,7 m süvisega veesõidukeid. Sadamas on neli kaid, millest kaks on ujuvkaid.
Tallinn 73 Meets Kalm
Tallinn 73 Meets Kalm on Eesti ansambel.
Piirissaare sadam
Ajalugu
Enne sadama rajamist toimus ühendus maismaaga lotjadega, mis randusid saare lõunapoolsel küljel.
Tallinn 73 Meets Kalm
Üritusel Eesti Muusikaauhinnad 2002 pälvis ansambel tunnustuse "aasta alternatiivartist".
Piirissaare sadam
Ajalugu
2010. aasta juulis lõppes Piirissaare sadama renoveerimine. Ühtlasi tehti korda ka maismaal asuv Laaksaare sadam.
Laevaühendus mandriga
Piirissaare ja Laaksaare sadama on regulaarne laevaühendus. Laevaühendust peab AS Kihnu Veeteed parvlaevaga Koidula.
Świebodzin
Świebodzin (saksa Schwiebus) on linn Poolas Lubuszi vojevoodkonnas, Świebodzini maakonna ja Świebodzini valla halduskeskus. Świebodzin asub Zielona Górast umbes 32 km põhjas.
Świebodzin on raudteesõlm.
Świebodzin sai osalised linnaõigused 1319. aastal ja täielikud linnaõigused 1469. aastal. Tööstus hakkas linnas arenema 19. sajandil, raudteeühenduse sai 1870. aastal. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Heinrich Luht
Heinrich Johann Luht (7. mai 1865 Lustivere vald, Viljandimaa – 29. juuli 1943 Tartu ) oli eesti proviisor, ärimees ja poliitik.
Ta oli nii esimene eestlasest miilitsaülem kui ka esimene eestlasest Tartu linnapea. Samuti oli ta üks Eesti Ajutise Valitsuse esindajatest Eesti esimese välislepingu sõlmimisel.
Elulugu
Alghariduse sai Luht Põltsamaa kihelkonnas. Seejärel õppis ta Tartu Kreiskoolis ning sooritas 1884. aastal Tartu Kubermangugümnaasiumi apteegiõpilase eksami. 1890. aastal astus Luht Tartu Ülikooli rohuteadust õppima. Ühtlasi liitus Eesti Üliõpilaste Seltsiga. 1891. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli proviisorina.
Kuulus korporatsioon Fraternitas Estica asutajate sekka, kui 1907. aastal moodustasid Eesti Üliõpilaste Seltsist lahkunud liikmed üliõpilaskorporatsiooni.
1892–1902 pidas ta apteeki Venemaa Kaug-Ida osas Habarovski linnas. Ta rajas linnas mineraalveetehase, varustas Kaug-Ida apteegikaupadega ning Vene vägesid Vene-Jaapani sõja ajal ravimite ja meditsiinitarvetega. Ta omandas ka hulgaliselt kinnisvara, tema varanduse väärtuseks hinnati miljon kuldrubla. 1917. aastate revolutsioonide järel kaotas ta kogu vara ning asus Tartusse, kus osales eesti seltskonna tegevuses. Eestis oli ta siiski tegev juba varem, näiteks 1914. aastal valiti ta Eesti Rahva Muuseumi seltsi ehitustoimkonda.
1905. aastal käis Heinrich Luht koos Jaan Tõnissoni ja R. Ronituga Peterburis minister Pjotr Nikolajevitš Durnovo juures karistussalkade tegevuse vastu protestimas. Esimese maailmasõja aegu töötas ta Tartu toitlustuskomisjoni ja sõjatööstuskomitee esimehena, 1917. aastal võttis üle Tartu politseivalitsuse ja oli esimene eestlasest miilitsaülem. Samal aastal valisid eesti seltskondlikud organisatsioonid ta ka esimeseks eestlasest Tartu linnapeaks, selles ametis oli ta 7. aprillist 1917 kuni 20. oktoobrini 1917. Linnapeana toetas Luht ülikooli ja üliõpilaskonna esindajate palvet Vene Põhjarinde ülemjuhatajale katkestada ülikooli evakueerimine Voroneži. See palve jäi küll tagajärjetuks, kuid Petrogradi ringkonna sõjaväejuhtkonna kaudu õnnestus Luhal korraldada linna rüüstanud polgu äraviimine Vitebski kubermangu, selle asemele toodi Rakverest eesti polk.
Saksa okupatsiooni ajal määras Eesti ajutine valitsus Luha koos Karl Partsiga valitsuse peavolinikeks Lõuna-Eestis. Selles ametis kuulus ta saatkondadesse Saksa idarinde ülemjuhataja (Oberbefehlshaber Ost), Baieri prints Leopoldi ja ühe Balti hertsogiriigi troonipretendendi, Preisi printsi Heinrichi juurde, kes külastas Tartut 13. aprillil 1918 (delegatsiooni kuulusid veel Oskar Kallas, Peeter Põld, Eduard Kuusik ja Anton Jürgenstein). Koos Peeter Põllu ja Johan Jansiga võttis ta okupatsioonivõimudelt üle Tartu Ülikooli ning teisigi Tartu asutusi. Novembris 1918 protestis Luht Saksa sõjaväelaste pärast, kes omavoliliselt kõikvõimalikku vara sõjaväe omandiks kuulutasid.
Heinrich Luht oli üks Eesti Ajutise Valitsuse esindajaist (koos Ado Birgi, Konstantin Koniku, Ferdinand Petersoni ja Voldemar Puhkiga), kes 19. novembril 1918 kirjutasid Riias alla nn võimu üleandmise lepingule, millega Saksamaa andis Eesti territooriumil võimu eestlastele. Saksamaad esindas Baltikumi ülemkomissar August Winnig.
1919. aastal määras Ajutine Valitsus Luha Lõuna sõjapiirkonda Võru- ja Petserimaa komissariks ja seejärel toitlustusministri abiks. Sellena tegutses ta ministeeriumi likvideerimise alguseni. 1923–1932 oli Heinrich Luht Tartu Ülikooli majandusosakonna juhataja.
Vanaduspäevad veetis Luht endale kuuluvas Ohira talus Tartu lähedal. On maetud Tartu Raadi kalmistule.
Isiklikku
Tal olid abikaasa Veeraga pojad Mihkel, Juhan, Roman, Viktor ja Härm ning tütar Anna.
Vassili Gerassimovi tänav
Vassili Gerassimovi tänav on tänav Narvas Kreenholmi linnaosas. Tänav algab Kreenholmi tänavalt, kulgeb läänest itta, ristub Kooli põiguga ja lõpeb Joala tänavaga ristudes. Ta on 26. Juuli tänava jätk ja jätkub Kalda tänavana. Tänava pikkus on 426 m.
Ober Gabelhorn
Ober Gabelhorn on mägi Šveitsis Penniini Alpides, asudes Zermatti ja Zinali vahel.
thumb|left|Panoraam Ober Gabelhorni (vasakul) ja Dent Blanche'iga (paremal)
Ober Gabelhorn asub Šveitsi Valais' kantonis Zinali oru lõunapoolses otsas (Val d'Anniviersi osa). See kõrgub koos Dent Blanche'i (läänes) ja Zinalrothorniga (põhjas) Zinali liustiku kohal. Lõunaküljel asub Zmutti liustik Zmutti orus, mis laiub Zermattist läänes.
Ober Gabelhornil on püramiidjas kuju, sarnane Matterhorniga, kuid väiksemas mõõdus. Vaid lauge põhjakülg on täiesti jäätunud, teised küljed on enamasti kivised. Edelaseljak on Arbengrat, samas põhjaloodeseljak on Arête du Coeur. Kaguseljak Ober Gabeljochi (3597 m) kohal on Gabelhorngrat. Wellenkuppe on madalam prominence kirdeseljakul; seal ronitakse tavaliselt kui tavamarsruudi osal.
Tippu teenindavad hütid on Rothorni hütt (3198 m), Grand Mountet' hütt (2886 m) ja Arben Bivouac (3224 m).
Ronimisajalugu
Esimese mäkketõusu tegid Adolphus Warburton Moore, Horace Walker ja Jakob Anderegg 6. juulil 1865 idaküljelt.
Teise mäkketõusu ja esimese põhjaloodeseljakult tegid päev hiljem Francis Douglas, Peter Taugwalder ja Joseph Vianin 7. juulil 1865. Tõusu ajal polnud nad teadlikud Moore'i ja seltskonna edust eelmisel päeval.
thumb|left|Mäe idakülg Wellenkuppega (paremal)
Douglas ja Taugwalder tegid mitu katset, enne kui tippu jõudsid. P. Inäbnit oli esimesel katsel kaguseljakult nendega kaasas. Neil ei olnud piisavalt aega mäe allosast kõrgemale minna. Teisel katsel jõudsid nad Wellenkuppele (3900 m) kirdeseljakul (tänapäeval tavamarsruut), kuid leidsid, et ülaltoodud seljak oli jätkamiseks liiga raske. Lõpuks jõudsid nad tippu kolmandal katsel (Inäbnitit asendas Viennin). Nad olid hämmingus, nähes jalajälgi idaküljel (Moore'i, Walkeri ja Andereggi poolt eelmisel päeval tehtud), kuid olid kergendatud, et tipus polnud jälgi näha. Olles teadmata ohtudest, mis võisid panna eelmise ekspeditsiooni tagasi pöörduma, istusid nad tipus maha lõunat sööma. Järsku algas laviin ja kõik tipus hakkas neist eemale langema. Douglas ja Taugwalder pühiti minema, kuid nad olid köiega Viennini küljes kinni, kes asus tipust veidi eemal. Viennin suutis Taugwalderi ja Douglase julgestada köiega, mis ei katkenud. Francis Douglas naasis Zermatti ja sai nädal hiljem 14. juulil esimesel mäkketõusul Matterhornile surma.
thumb|Lõunakülg
Arbengratile ronisid esmakordselt 1874. aastal H. S. Hoare ja E. Hulton koos teejuhtide J. von Bergeni, P. Rubi ja J. Moseriga. Marsruudi Gabelhorngratile avasid kolm aastat hiljem J. Walker Hartley, W. E. Davidson, P. Rubi ja J. Juan.
Bradley
Bradley võib tähendada järgmist:
Ober Gabelhorn
Ronimisajalugu
Põhjaküljel, mis on Lenzspitze kirdeküljele sarnane, kuid 'üsna järsem', ronisid esmakordselt 30. juulil 1930 H. Kiener ja R. Schwarzgruber. Nad alustasid Zermattist keskööl ja tegid otse 2000-meetrise tõusu Triftjochile. Nad jõudsid põhjakülje allossa pärast Ober Gabelhorni liustiku lõhede ületamist ja ronisid edukalt sellele. Seda marsruuti korrati 1951. aastani vaid üks kord.
Christian Klucker ja L. Norman-Neruda tegid esimese tõusu idakirdeseljakule 1. augustil 1890. Tänapäeval kasutab enamik mägironijaid seda teed, alustades Rothorni hütist (Zermatti kohal) ja minnes üle Wellenkuppe tipu. Peamine takistus, Kluckeri torn, on köitega varustatud 1918. aastast.
Polyus Gold
Peamised omanikud on Suleiman Kerimovi struktuurid (37% aktsiatest), Mihhail Prohhorovi Onexim (umbes 40%). Suleiman Kerimovi varad kuulusid 2009. aasta kevadeni Vladimir Potaninile.
Ettevõtte aktsiatega kaubeldakse Venemaa börsidel RTS ja MICEX, New Yorgi börsil OTC ning Londoni börsil.
Polyus Gold moodustati 2006. aasta märtsis Norilsk Nickeli kontrollitud kullatootmise aktivate eraldamisel eraldi ettevõttesse.
2009. aasta augustis teatas ettevõte, et omandas 50,1% osaluse Kasahstani kullatootmisettevõttes KazakhGold.
2010. aastal kiitis Venemaa valitsuse välisinvesteeringute komitee heaks Polyus Goldi pööratud ülevõtmise (обратное поглощение / reverse takeover), mille käigus Jersey saarel registreeritav KazakhGold pidanuks omandama Polyus Goldi aktivad ja saama grupi juhtivettevõtteks. Tulemusena moodustuv Polyus Gold International koteeritaks Londoni börsil, 73,6 % tema aktsiatest omandaksid Prohhorov ja Kerimov.
Tuui Koort
Tuui Koort (13. aprill 1914 Pariis – 26. juuni 2005 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane.
Haridus
1933. aastal lõpetas ta Elfriede Lenderi tütarlastegümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis kunstiajalugu.
Töö
Alustas töökarjääri Eesti Rahva Muuseumis. Aastatel 1945–1951 ja 1954–1970 töötas Tartu Kunstimuuseumi peavarahoidjana.
Isiklikku
Tema isa oli skulptor ja maalikunstnik Jaan Koort.
Boltho von Hohenbach
Boltho von Hohenbach (varem Bolte) on Riiast pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Päritolu ja varasem ajalugu
Boltho von Hohenbachide täpne päritolu on teadmata. Perekonnanimi Bolte oli üsna levinud nii Põhja-Saksamaal kui Eesti- ja Liivimaal. XVII sajandil elanud Johann Adolf Bolte väitis, et ta põlvneb Liivimaa ordumeister Boltho von Hohenbachist. Sellenimelist ordumeistrit ei ole aga kunagi olemas olnud; kummatigi kinnistus see XVII sajandi lõpuks suguvõsa perekonnanimena. Boltede esiisaks oli ilmselt Arend Bolte, kes sai 1585. aastal Riia kodanikuks ja hukati seal 1591. aastal. Tõendatud põlvnemisliin algab kaupmees Hans Boltega, kes oli tõenäoliselt tema poeg. Ta omandas Lode mõisa, mille omandiõigust kinnitas kuningas Gustav II Adolf 1627. aastal; sellest sai suguvõsa tuumikvaldus, mis jäi nende kätte kaheks sajandiks.
Boltho von Hohenbachid rüütelkonna matriklis
Matriklite koostamise ajal ja pärast seda püüdsid Boltho von Hohenbachid saada Liivimaa rüütelkonna liikmeks, kuid nende taotlus lükati korduvalt − aastatel 1733, 1738, 1742, 1759 ja 1767 − tagasi. Nad immatrikuleeriti alles 1780. aasta 29. juunil (vkj).
Lennart Bohman
Lennart Axel Bohman (27. mai 1909 Örnsköldsvik – 11. oktoober 1979 Stockholm) oli Rootsi poksija.
Bohman sai 1928. aastal Rootsi meistrivõistlustel kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) 2. koha.
Bohman osales kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Vana-Kariste hõberemmelgas
Puu ümbermõõt on 740 cm (mõõdetuna 0,7 m kõrguselt) ja kõrgus 22 m.
Itaalia kuningriik (Napoleoni)
Itaalia kuningriik (itaalia Regno d'Italia; prantsuse Royaume d'Italie) oli täielikult revolutsioonilise Prantsusmaa mõjualune Napoleon I poolt Põhja-Itaalias asutatud nimeliselt suveräänne riik, mis lõppes viimase kaotuse ja langusega. Seda valitses kuningas Napoleoni eest läbi kogu olemasolu aja Napoleoni kasupoeg Eugène de Beauharnais, kes teenis oma kasuisa asekuningana.
Põhiseaduslikud statuudid
pisi|[[Lombardia raudkroon]]
Itaalia kuningriik sündis 17. märtsil 1805, kui Itaalia vabariik, mille president oli Napoleon Bonaparte, muutus Itaalia kuningriigiks, kus Napoleon I sai kuningaks ja 24-aastane Eugène de Beauharnais tema asekuningaks.
Napoleon I krooniti Milano toomkirikus 26. mail Lombardia raudkrooniga.
Kuigi vabariiklikku põhiseadust ametlikult kunagi ei tühistatud, asendas rida Põhiseaduslikke statuute selle täielikult.
Esimene neist kuulutati välja kaks päeva pärast kuningriigi sündi, 19. märtsil, kui Consulta kuulutas Napoleoni kuningaks ja kuulutas, et tema pojad on tema pärijad, kuid Prantsuse ja Itaalia kroonid tuli pärast keisri surma lahutada.
Teine oli 29. märtsist ja reguleeris regentlust, kuningriigi kõrgemaid ametnikke ja vandeid.
Kõige tähtsam oli kolmas, mis kuulutati välja 5. juunil, kujutades endast kuningriigi tõelist põhiseadust: Napoleon oli riigipea ja omas täit valitsusvõimu; tema äraolekul asendas teda asekuningas Eugène de Beauharnais. Consulta, seadusandlik nõukogu ja kõneisikud ühendati kõik Riiginõukogusse, mille arvamused olid vaid soovituslikud ja kuningale mitte siduvad.
Seadusandlik kogu, vana parlament, jäi teoorias alles, kuid pärast aastat 1805 ei kutsutud seda enam kokku; kehtestati Napoleoni koodeks.
Neljas statuut, mis otsustati 16. veebruaril 1806, määras Eugène de Beauharnais' troonipärijaks.
Viies ja kuues statuut, 21. märtsist 1808, eraldasid Consulta Riiginõukogust ja nimetasid selle senatiks, ülesandega informeerida kuningat kõige tähtsamate alamate soovidest.
Seitsmes statuut, 21. septembrist, asutas uue aadelkonna hertsogitest, krahvidest ja parunitest; kaheksas ja üheksas, 15. märtsist 1810, rajasid kuningliku perekonna liikmetele annuiteedi. Aastal 1812 lisati Riigikontroll.
Valitsuses oli seitse ministrit:
Territoorium
pisi|Itaalia kuningriik aastal 1807, kollasega pisi|Itaalia kuningriik aastal 1811, roosaga Algselt koosnes kuningriik Itaalia vabariigi territooriumidest: endised Milano hertsogiriik, Mantova hertsogkond, Modena hertsogkond, Veneetsia vabariigi lääneosa, Kirikuriigi osa Romagnas ja Novara provints.
Fontainebleau konventsiooniga Austriaga 10. oktoobrist 1807 loovutas Itaalia Monfalcone Austriale ja omandas Gradisca, pannes uue piiri Isonzo jõele.