Evolutsiooniline_armastus
Kolmas aspekt. Õiglusetus.
Nende mõistuse ajaloo uurijate eruditsioon, kes väidavad, et äsjasündinud ideed on ja võivad olla midagi enamat kui veidrused, kuna neid pole veel võimalik kriitiliselt uurida, ja lisaks, et kõikjal ja alati on areng olnud nii pidev, et raske on selgelt mõista, millise esimese sammu iga inimene on astunud, täidab minusugused ebatäiuslikud õpetlased rõõmsa imetluse ja kadedusega. Sellest järeldub, et ainus intellektuaalse arengu meetod on olnud tühhism. Pean tunnistama, et mina ajalookulgu niiviisi mõista ei saa; ma ei saa jätta mõtlemata, et kuigi mõnikord on tühhism tõepoolest olnud töös, on teistel kordadel peetud kokku peaaegu sama maad katvaid, kuid erinevate inimeste iseseisvalt tehtud samme ekslikult järjestikusteks sammukesteks ja et pealegi on õpetlased olnud tõrksad tunnistamast ajastu või rahva tõelist olemuslikku "vaimu", jäädes ekslikule ja kontrollimatule eelarvamusele, et sellega avataks uks pöörastele ja ebaloomulikele hüpoteesidele. Mina leian hoopis, et olgugi kuidas võib olla eraldiseisvate teadvuste harimisega, mõtte ajalooline areng on harva olnud tühhistlikku laadi ning seisnenud ainult tagurlikes ja nüristavates liikumistes. Püüan kõnelda äärmise tagasihoidlikkusega, mis on sobilik loogikule, kellelt nõutakse inimese mõttevälja niivõrd laiahaardelist ülevaadet, mida saab katta ainult sellise maastikuluurega, millele võivad väärtust anda ainult suurimad oskused ja osavaimad meetodid – kuid lõpuks saan ma avaldada siiski ainult iseenese, mitte kellegi teise arvamust ja minu tagasihoidlikul hinnangul näitlikustab tühhismi kõige paremini kristluse ajalugu, alates sellest hetkest, kui Constantinus selle kehtestas kuni näiteks Iiri kloostrite ajani, moodustades umbes 500-aastase ajajärgu. Kahtlemata kallutas kõigist välistest asjaoludest kõige enam inimesi kristlust selle armsuses ja õrnuses aktsepteerima see hirmutav ulatus, millesse leevendamatu ahnus ja kõva süda, millesse roomlased olid maailma võrgutanud, ühiskonna üksusteks oli lõhkunud. Ja ometi soodustas seesama fakt, rohkem kui mõni muu väline asjaolu, selle kurja maailma suhtes meelekibedust, millest algeline Markuse evangeelium ei sisalda ainsatki jälge. Vähemalt ei leia ma seda märkuses Püha Vaimu teotamise kohta, kus ei ole juttugi kättemaksust – isegi mitte kõnes, kus tsiteeritakse Jesaja lõpuridasid ussist ja tulest, mis õgivad "meeste laipu, kes astusid üles mu vastu." Kuid vähehaaval kibedus kasvab, kuni Uue Testamendi viimases raamatus avaldab selle vaene meeltesegaduses autor, et terve see aeg, mil Kristus rääkis, kuidas ta on tulnud maailma päästma, oli salajaseks eesmärgiks anastada kogu inimkond, välja arvatud tühised 144 000, leotada neid kõiki väävlijärves ja lõpuks, kui nende piinade suits tõuseb igavesti ja igavesti, pöörduda ja märkida: "Enam pole midagi neetut." Kas sellist ütlust saadab tundetu muie või kuratlik irve? Soovin, et võiksin uskuda, et Püha Johannes seda ei kirjutanud; kuid see on ju tema evangeelium, mis räägib "ülestõusmisest hukkamõistmiseks" – see tähendab inimeste taaselustamist ainult nende piinamiseks – ja igal juhul on Ilmutusraamat väga iidne kompositsioon. Arusaadavalt võib võrrelda algkristlasi kellegagi, kes püüab kogu väest ronida üles sileda märja saviga kaetud järsust nõlvast; nende elu sügavaim ja tõeliseim, südant ja pead elavdav element oli universaalne armastus; kuid nad olid pidevalt ja vastu tahtmist libisemas kambavaimu, nii et iga libastus toimis pretsedendina viisil, mis on igaühele tuttav. See kambavaim kasvas märkamatult, kuni umbes 330. aastal pKr oli see puutumatu terviklikkuse läige, mis Püha Markuse puhul peegeldab valguse valget vaimu, niivõrd tuhmunud, et Eusebios (tolle aja Jared Sparks) võis oma “Ajaloo” eessõnas teatada kavatsusest liialdada kõigega, mis ilmestab kiriku au ja summutada kõik, mis võib seda häbistada. Tema ladina kaasaegne Lactantius oli veel hullemgi – ja nii süvenes pimedus, kuni sama sajandi lõpuks hävitas Theophilus suure Aleksandria raamatukogu*; kuni kaks sajandit hiljem põletas Gregorius Suur Rooma suure raamatukogu, väites, et "teadmatus on pühendumuse ema" (mis on tõsi, nii nagu ka rõhumine ja ebaõiglus on vaimsuse ema); kuni kainemõistuslik kirjeldus kiriku olukorrast muutus millekski, mida meie mitte-kõige-meeldivamad ajalehed kohtlevad "avaldamiseks kõlbmatuna". Kogu see liikumine osutub ülaltoodud katse rakendamisel tühhistlikuks. Teine väiksemal skaalal väga sarnane, ainult sada korda kiirem liikumine, mille uurimiseks leidub terve raamatukogutäis dokumente, on leitav Prantsuse revolutsiooni ajaloos.