cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Murulauk
Morfoloogia
Taim õitseb levila lõunaosas aprillis-mais ja põhjapoolses osas juunis. Õisik koosneb 10–30 õiest ja on enne avanemist ümbritsetud paberitaolise kandelehega. Seemned valmivad suvel ja viljaks on kupar.
Sibulad on sihvaka koonuse kujulised, 2–3 cm pikad ja 1 cm laiad ning kasvavad juurest välja suure puhmana.
Levila
Murulauk kasvab looduslikult kogu Euroopas, Väike-Aasias, Kaukaasias, Kesk-Aasias, Lääne- ja Ida-Siberis, Indias, Põhja-Ameerikas, Kaug-Idas ja Kamtšatkal. Oma levila põhjaosas on murulauk ainus maitseroheline.
Eestis kasvab murulauk looduslikult kohati Lääne- ja Põhja-Eestis loopealsetel, kadastikes ja rannaniitudel. Ta eelistab lubjarikast pinnast.
Kasvatamine
Murulauk kasvab nii päikese käes kui ka poolvarjus. Ta õitseb suve alguses ja on hea meetaim. Taime paljundatakse seemnest või puhmiku jagamise teel. Lauk kasvab kõige paremini hästi kuivendatud toitaineterikkas pinnases, mille pH on 6–7. Külmas kliimas taime maapealne osa talvel hukkub ning taastub kevadel, kohe pärast lume sulamist. Suhteliselt külmakindel murulauk on ilus hilissügiseni.
Murulaugu seemned idanevad temperatuuril 15–20 °C. Saagi kogumist saab alustada juba umbes 6 nädalat pärast külvi. Levinud on isekülv.
Murulaugu kasutamiseks lõigatakse vaid osa varsi maapinna lähedalt maha, taim võsub järk-järgult uuesti terve vegetatsiooniperioodi jooksul. Vanemate varte lõikamine 2–5 cm pikkuseks aitab kaasa noorte ja mahlaste varte kasvule. Talveks võib taime koos mullapalliga peenrast välja kaevata ning aknalaual potis edasi kasvatada.
Kasutamine
pisi|Murulauk on hea meetaim Murulauku kasutatakse maitsetaimena. Tema sibulamaitseliste peenestatud lehtede ja võrsetega saab maitsestada kala, kartuleid, suppe, võileibu ja munaroogasid. Murulauk sisaldab palju C-vitamiini ja seepärast on teda õigem tarbida värskelt. Külmutamise või kuivatamisega hävib suur osa vitamiinidest.
Murulaugu väävlisisalduse tõttu saab taimest valmistatud leotist kasutada aiakahjurite, hallituse ja jahukaste tõrjes.
Murulaugu ravitoime sarnaneb üsnagi küüslaugu omaga, kuid on nõrgem. Tänu eeterlike õlide suurele sisaldusele mõjub murulauk seedimist soodustavalt ja vererõhku alandavalt. Murulaugus leidub ka A- ja C-vitamiini, ohtralt kaltsiumi ja rauda ning vähesel määral väävlit. Kuna murulauku tarbitakse reeglina väikestes kogustes, ei kujuta taimes sisalduv väävel endast inimesele ohtu.
Cessna Citation Mustang
pisi|Cessna Mustang Cessna Citation Mustang mudel 510 on äriklassi reaktiiv-väikelennuk.
Seda lennukit ehitatakse USA Kansase Independence'i linna Cessna Aircraft Company tehases, samas väljuvad ka Cessna 172-d.
Standardse Mustangi salongis on üks tualettruum, 4 reisijakohta ja 2 piloodikohta. Selle klassi lennukit võib juhtida ka ainult üks piloot.
Esimese lennu tegi Cessna Mustang 18. aprillil 2005. USA Lennuamet sertifitseeris selle 8. septembril 2006. 9. novembril 2006 sai lennuk sertifikaadi lendamiseks jäätumise tingimustes. Esimene Cessna Mustang anti tellijale üle 23. novembril 2006, samal päeval kui Cessna USA Lennuametilt vastava loa sai. Euroopas sertifitseeris EASA (Euroopa Lennundusohutusamet) lennuki 21. mail 2007.
2009. aasta seisuga on ehitatud 320 Cessna Citation Mustangit, 2012. aasta juuli seisuga 400. Üks Cessna Citation Mustang maksab 3,28 miljonit USA dollarit.
Konstruktsioon
Mustang on alltiivaline, kolmerattalise sissetõmmatava telikuga, survestatava kabiiniga, T-asetusega stabilisaatori ja kere sabaosa külgedel asuva kahe turboventilaatormootoriga väikelennuk. Lennuki kere ja tiivastruktuuri kolm tala on duralumiinium-konstruktsiooniga, ülejäänu komposiitkonstruktsiooniga. Salongi ees vasakul asub lennuki uks ja paremal pool keskel avariiväljapääs. Kere ninasektsioonis ja tagaosas asub ruum pagasile. Tagumisse pagasiruumi mahuvad ka reisijate suusad. Reisijatesalongi 6 ovaalsest aknast tavaneb avar vaade. Piloodikabiin on varustatud Garmin G1000 avioonikaga.
Enamik lennuki kasutajatest on ärimehed ja ettevõtted. Üsna sageli ostetakse lennuk mitme peale kahasse.
Tehnilised andmed
Mustangi õhkutõusu teekond rajal on 948 m ja maandumisteekond 725 m.
Mustangi üks lennutund maksab 794 dollarit, ühe lennukilomeetri hind on 1,58 dollarit.
G8
thumb|400px|G8 riigid
G8 oli maailma juhtivate tööstusriikide ühendus, kuhu kuulusid Ameerika Ühendriigid, Itaalia, Jaapan, Kanada, Prantsusmaa, Saksamaa, Suurbritannia ja Venemaa. Nimetus G8 tuleb sõnadest "kaheksa grupp" (inglise keeles: The Group of Eight). Kõik liikmed, välja arvatud Venemaa, katkestasid oma liikmeksoleku 2014. aasta 24. märtsil Krimmi kriisi tõttu. Need liikmed jätkavad kohtumisi G7 nime all.
Grupi tippsündmuseks on iga-aastane liikmesriikide liidrite kohtumine rahvusvaheliste organisatsioonide juhtidega, kus arutatakse aktuaalseid poliitilisi ja majanduslikke küsimusi. G8 eesistujamaa vahetub igal aastal.
G8 ajalugu sai alguse 1975. aastal Prantsusmaa presidendi Valéry Giscard d'Estaing'i korraldatud kuue juhtiva tööstusriigi riigipeade kohtumisega. Sel ajal kuulusid ühenduse liikmete hulka Ameerika Ühendriigid, Itaalia, Jaapan, Prantsusmaa, Lääne-Saksamaa ja Suurbritannia. Gruppi hakati nimetama G6 ja kui 1976 liitus sellega Kanada, siis G7. 1991 kui pärast NSV Liidu lagunemist hakkas grupi kohtumistel osalema Venemaa, hakati suurriikide ühendusest rääkima kui G7+1. 1997 toimunud Denveri kohtumisel sai Venemaast USA presidendi Bill Clintoni algatusel grupi täisliige ja sellest ajast tuntakse seda G8 nime all.
Grupp on pälvinud sageli kriitikat globaliseerumisvastastelt jõududelt. Samuti on vastuolusid tekitanud Venemaa liikmestaatus, sest paljude poliitikute ja ekspertide hinnangul ei ole tegu tõeliselt demokraatliku riigiga. Tuntumad kriitikud on olnud USA senaatorid John McCain ja Joseph Lieberman, kes esitasid 2005. aastal üleskutse Venemaa osalus ühenduses ajutiselt peatada.
Rokilaager
"Rokilaager" ("Camp Rock") on 2008. aasta Disney kanali originaalfilm Disney Channel Original Movie (DCOM). Muusika on kirjutatud Julie Browni, Paul Browni, Regina Hicksi ja Karen Gisti poolt. Filmi režissöör on Matthew Diamond ja produtsent on Alan Sacks.
25. jaanuaril 2008 "Minutimehe" (orignaalpealkiri Minutemen) reklaamide ajal teatati, et "Camp Rocki" esilinastus on 20. juunil 2008. "Camp Rock" oli teine DCOM, mida näidati ABC sarja "The Wonderful World of Disney's" pärast selle esilinastust Disney kanalil (Disney Channel). See oli saadaval internetis kohe peale esilinastust. Filmi staarid on bänd Jonas Brothers ja tutvustatakse Demi Lovatot tema esimeses filmipeaosas. Filmil oli esilinastuse õhtul keskmiselt 8,9 miljonit vaatajat, mis pani selle filmi teisele kohale kõige rohkem vaadatud Disney kanali originaalfilmide seas, Keskkoolimuusikali (High School Musical) järel.
Sisukord
Lugu jälgib ambitsioonikat noort muusikut Mitchie Torrest (Demi Lovato), kes loodab saada professionaalseks lauljaks. Mitchie tahab minna muusikalaagrisse nimega "Rokilaager" ("Camp Rock"). Kuna perekond ei saa endale õppemaksu lubada, korraldab Mitchie ema Connie (Maria Canals Barrera) laagri toitlustamist, mis võimaldab Mitchiel osaleda. Laagris püüab Mitchie seda oma sõprade eest varjata.
Hellitatud poiss, popstaar Shane Gray (Joe Jonas) on oma halva suhtumise ja maine tõttu bändikaaslaste Jasoni (Kevin Jonas) ja Nate’i (Nick Jonas) poolt üheks kuuks Rokilaagri tantsuõpetajaks määratud. Shane kuuleb juhuslikult Mitchiet laulmas ja armub tüdruku häälde, kuigi ta ei tea laulja isikut. Enamus filmis kulub Shane'il häälega tüdruku otsimiseks. Shane’il ja Mitchiel on mitmeid kokkupuuteid ja kui Shane lõpuks tüdrukut tundma õpib, areneb nende kahe vahel armulugu.
Ülemaailmsed esilinastused
"Camp Rock" esilinastus Disney Channelil 20. juunil 2008. Sellel oli 8,86 miljonit vaatajat. Selle 21. juuni linastusel ABC-l oli 3,47 miljonit vaatajat ja 22. juuni linastusel ABC Familyl oli 3,73 miljonit vaatajat.
Selle Disney Channel Italy (Itaalia Disney kanali) esilinastusel oli 2008. aasta septembris 1,14 miljonit vaatajat.
DVD/Blu-ray väljaanne
Nii DVD kui ka Blu-ray väljaanded sisaldavad järgnevaid boonuseid:
Kaubandus
Filmiga seonduvat kaupa müüvad USA-s Target, Claires, ja Limited Too. Muu hulgas müüakse riideid (nagu pidžaamad, T-särgid ja aluspesu), kotte (kandekott, seljakotid jne), voodiriiete komplekte, mänguasju ja tegelaskujude nukke. Seni on Play Along Toys väljastanud vaid Mitchie' ja Shane’i nuku. 13. mail 2008 avaldas Disney "Camp Rock: the Junior Novel", filmi romaaniversiooni, mille kirjutas Lucy Ruggles. Targeti poed müüvad raamatust "eriväljaandeid", mis on kõvas köites ja sisaldavad fotosid.
Järg
Gary Marsh, Entertainment, Disney Channel Worldi president kinnitas, et "Camp Rock 2" käsikiri on peaaegu valmis. Vastavalt The Hollywood Reporterile on oodata põhinäitlejaskonna naasmist koos üllatusesinemisega vendade Jonaste noorema venna Frankie Jonase poolt. Kuna nii Jonas Brothers kui ka Demi Lovato on hetkel hõivatud oma Disney kanali sarjadega (Disney Channel Original Series), on järje tegemine pandud pausile kuni edasise teadaandeni.
Taiwani saar
pisi|Taiwani saare satelliidipilt Taiwani saar on saar Ida-Aasias Vaikse ookeani lääneosas 150 km Mandri-Hiina idakaldast. Euraasia mandri ja Taiwani saare vahel on Taiwani väin. Saare pindala on 35 801 km².
Must Missa
Must Missa oli Eesti ansambel, mis tegutses aastatel 1996–2008.
Taiwani saar
Ajaloolises kontekstis nimetatakse saart ka Formosa (eesti keeles on kasutatud nimekuju Formoosa).
Saare kõrgeim mägi on Yushan (3952 m).
Vaata ka
Taiwan ཐའེ་ཝན། ཏའི་ཝཱན་ Taiwan An Téaváin ચીની ગણતંત્ર তাইৱান crh:Çin Cumhuriyeti Taywan తైవాన్ تەيۋەن Taaywaan טייוואן zea:Taiwan
Christian Kern
Christian Kern (sündinud 4. jaanuaril 1966 Viinis) on Austria poliitik, Austria Sotsiaaldemokraatliku Partei liige. Ta oli 17. maist 2016 kuni 18. detsembrini 2017 Austria liidukantsler.
Ta sündis aastal 1966 Viinis, ta kasvas üles Simmeringi linnaosas. Ta lõpetas Viini Ülikooli ajakirjanduse ja suhtekorralduse alal.
Aastal 1989 asus ta tööle majandusajakirjanikuna. Aastal 1991 asus ta tööle Austria liidukantsleri kantseleisse, ta oli riigisekretär Peter Kostelka abi.
Sigimik
pisi|Sigimiku tüübid Sigimik (ovarium) on õistaimede õies asuva emaka tähtsaim osa. Sigimikus asub üks või mitu seemnealget. Seemnealgmetes paiknevad taime emassugurakud.
1) ühepesalisteks, näiteks kirburohi (Polygonum sp.) või oblikas (Rumex sp.)
2) kahepesalisteks, näiteks harilik vaher (Acer platanoides)
3) kolmepesalisteks, näiteks liilialised (Liliaceae) või amarüllilised (Amaryllidaceae) sugukonnad
4) neljapesalisteks, näiteks kaheaastane kuningakepp (Oenothera biennis)
5) viiepesalisteks, näiteks hibisk (Hibiscus sp.);
6) paljupesalisteks, näiteks vesikupp (Nuphar sp.);
7) ebatäielikult palju-pesalisteks, kui vaheseinad lõpevad enne sigimiku keskkohta, näiteks magun (Papaver sp.)
Seda osa sigimikust, millele kinnituvad seemnealgmed, nimetatakse platsentaks. Igal viljalehel on kaks platsentat.
Sigimikust ülevalpool asub emakakael ja sellest veel kõrgemal emakasuue. Tolmlemise käigus satuvad emakasuudmesse tolmuterad ja liiguvad läbi emakakaela sigimikku, kus kinnituvad.
Pärast tolmlemist areneb sigimikust vili. Seemnealgmetest moodustuvad seemned, mis asuvad viljas ja mille abil toimub taime suguline paljunemine. Mõnel liigil moodustub vili lisaks sigimikule veel teistestki õie osadest, näiteks õiepõhjast.
Sigimiku tüübid
Ülemise sigimikuga ehk hüpogüünsel õiel on sigimik suhteliselt eksponeeritud ja teised õieosad kinnituvad sellest allpool. Sellised õied on näiteks luuviljalistel ja kõrrelistel.
Keskmise sigimikuga ehk perigüünsel õiel asub sigimik umbes nõgusa õiepõhja keskel.
Alumise sigimikuga ehk epigüünsel õiel on õiepõhi nõnda laienenud, et see ümbritseb õiepõhjaga kokku kasvanud sigimikku, millest ülespoole on kinnitunud teised õieosad. Sellised õied on näiteks õunviljalistel.
Shugo Chara!
Loo keskmes on algkooliõpilane Amu Hinamori, kes jätab inimestele laheda ja julge inimese mulje. Tegelikult aga on ta introvertne ja häbelik. Amu soovib, et tal oleks julgust kõigile näidata, milline ta iseloom tegelikult on. Järgmisel hommikul avastab ta üllatusega oma voodist kolm eri värvi muna, millest kooruvad kolm sellist tegelast, milline ta soovis olla: Ran, Miki, ja Su.
"Shugo Charat" avaldatakse Nakayoshi ajakirjas ja Jaapanis Kodansha poolt. Del Rey on avaldanud mangat inglise keeles ja esimene osa tuli välja 27. märtsil 2007. 2008. aastal võitis see Kodansha Mangaauhinna parima lastele mõeldud mangana.
"Shugo Charast" on tehtud ka samanimeline 51-osaline animesari, mis on toodetud Satelighti poolt Kenji Yasuda juhendusel ja esmakordselt avaldati see 6. oktoobril 2007 TV Tokyos.
20. juulil 2008 avaldati, et anime "Shugo Chara" jätkab ilmumist pealkirja "Shugo Chara!! Dok" all. Uus hooaeg algas 4. oktoobril 2008.
Anime
Manga "Shugo Chara!" animeeriti ning seda hakati esitama aastal 2007. Animesarja osad on loodud Satelighti poolt Kenji Yasuda juhendamisel. Esimene osa "Shugo Chara on sündinud" (しゅごキャラ誕生!, Shugo Kyara Tanjō!) ilmus 6. oktoobril 2007. Sarja osi näidatakse veel viiel kanalil peale TV Tokyo. Esimese hooaja teema laulud olid kõik esitatud J-popi bändi Buono! poolt. Esimene avalaul "Südame muna" (こころのたまご, Kokoro no Tamago) on 26 esimese osa avalaul. Viimase 25 jaoks on kasutatud laulu "Ma armastan kõiki" (みんなだいすき, Minna Daisuki). Esimese 12 osa lõpulauluks on "Tõeline ise" (ホントのじぶん, Honto no Jibun); 13.–26. osal "Armastuse ratsutaja" (恋愛♥ライダー ,Ren'ai ♥ Raidā); 27.–38. osal "Kiss!Kiss!Kiss!" ning viimasel 12 osal "Võistle ja mine!" (ガチンコでいこう!, Gachinko de Ikō!). Animes esines ka kolm siselaulu, mille esitaja on Nana Mizuki, Utau Hoshina häälestaja: "Meikyuu Butterfly", esimest korda 12. osas; "Black Diamond" esimest korda 39. osas ning "Heartful song" esimest korda 47. osas.
Uue hooajaga tulid kasutusele uued avalaulud uute bändide poolt. Esimeste 12. jaoks "Kõikide muna" (みんなのたまご, "Minna no Tamago?") ning 25. osani "Kaitsja kaitsja" (しゅごしゅご!, "Shugo Shugo!") esitaja on uus bänd Shugo Chara Egg!. Kolmandaks avalauluks on "Jätke see minu hooleks♪, kaitsjad" (おまかせ♪がーデイアン ,Omakase♪Guardians?) mille esitab just loodud Guardians4. Neljandaks on "Koolipäevad" ("School Days") samuti Guardians4 poolt. Kõik lõpulaulud on esitatud juba varem tuntud Buono! poolt. Esimeseks lõpulauluks oli "Palju armastust, palju armastust" (ロッタラ ロッタラ, "Rottara Rottara"), järgmiseks oli "See tee" (co・no・mi・chi ), mis esines osades 69–76. Sellele järgnev "Minu poiss" ("My Boy") kestis 77.–89. osas. Alates 90. osast on lõpulauluks "Võta rahulikult!" ("Take it Easy!")
Manga
Detsembris 2005 teatas Peach-Pit, et nad töötavad uue manga kallal, mille nimeks on "Shugo Chara!". Esimene peatükk ilmus ajakirja Nakayoshi veebruarinumbris. Esimene kogumik ilmus 6. juulil 2006. Väljaandjaks oli Kodansha. Peale tavaliste kogumike ilmusid veel ka piiratud koguses kogumikud. Nendel on teistsuguses esikaaned ning sees leidub ka mitu pilti Amust. Del Ray Manga teatas, et hangib "Shugo Chara!" ingliskeelse versiooni õigused MangaNEXT 2006 ajal. Esimene ingliskeelne kogumik ilmus 27. märtsil 2007. Vahepeal olid Peach-Piti tööd, kaasa arvatud "Shugo Chara", pausil 2008. aasta detsembris, kuna autorid jäid järsku haigeks ning veetsid mõnda aega haiglas. Kuu hiljem teatasid autorid, et saavad tööd jätkata.
Tehtud on ka uus iseseisev mangasari "Shugo Chara Chan!"', mis on yonkoma (4 pilti koomiksis) stiilis. Lugu on pühendatud Amu kaitse tegelastele ("Shugo Chara").
Druidism
Druidism on muistse keldi usundi tänapäevane taaselustatud versioon. Nimetus on tuletatud muinaskeldi preestri nimetusest (druid). Tänapäeval nimetavad end druiidideks ka liikumises osalejad.
Druiidid toonitavad sidet esivanematega ning austavat suhtumist loodusesse. Druidism on polüteistlik usund - kultus on suunatud iiri, gaeli ja kõmri mütoloogiatest pärit jumalatele. Druiidid viivad oma rituaale läbi muistsetes pühapaikades. Alates 1980-ndatest on druiidid avalikkuse huviorbiiti sattunud seoses suvise pööripäeva tähistamisega Stonehenge'is.
Arnold Gjergjaj
Arnold Gjergjaj (sündinud 8. oktoober 1984 Gjakovë, Kosovo) on Šveitsi poksija. Ta oli 14-aastane, kui ta pere emigreerus Šveitsi ning ta on hiljem elanud Prattelnis Liestali ringkonnas Baseli maakantonis. Tal on nii Šveitsi kui ka Kosovo kodakondsus.
Gjergjaj oli kokku kolmekordne Šveitsi meister üliraskekaalus (üle 91 kg) aastatel 2002, 2007 ja 2008.
Ta jätkas augustis 2009 poksimist elukutselisena ja on seni (seisuga 21. mai 2016) pidanud 30 kohtumist. Ta on võitnud 29 (neist 21 nokaudiga) kohtumist ja kaotanud 1 (selle nokaudiga) kohtumise. Ta on olnud elukutseliste raskekaalu Šveitsi ja alates 4. oktoobrist 2014 ka Euroopa meister.
Isiklikku
Gjergjaj avas 23. jaanuaril 2016 oma kodukohas Prattelnis enda poksiklubi ja -kooli "Arnold Boxfit".
August Koern
August Koern VR II/3 (27. aprill 1900 Liigu talu, Uue-Võidu vald (Viljandi kihelkond), Viljandimaa – 11. jaanuar 1989 Kopenhaagen) oli Eesti diplomaat ja poliitik, välisminister eksiilis 1. märtsist 1964 kuni 3. juunini 1982.
Elulugu
Koern õppis Uue-Võidu vallakoolis, J. Kirsipuu eragümnaasiumis Tallinnas, Aleksandri gümnaasiumis ja linna poeglaste gümnaasiumis (GAG). 1918. aastal asus õppima arhitektuuri Riia Polütehnikumis, kuid astus juba sama aasta detsembris vabatahtlikuna Scoutspataljoni ning võitles soomusrongi dessantüksuses Lõuna-Eestis ja Lätis kuni haavatasaamiseni 1. aprillil 1919.
Aastail 1919–1920 läbis Koern Sõjakooli kursused ning jätkas teenistust Scoutspataljonis. 1922. aastal lõpetas ohvitseride kursused.
1920. aastal astus ta Tartu Ülikooli, kus õppis algul filosoofiateaduskonnas ja 1923–1927 õigusteaduskonnas. Oli EYS Veljesto liige.
Teenis 1921–1927 sõjaväe õpetuskomitees, Sõjavägede staabis ja ajakirja Sõdur toimetuses. 1927. aasta oktoobris asus tööle Välisministeeriumi juriidilisse osakonda.
Oli Berliini saatkonna atašee detsembrist 1929 kuni 1932 septembrini ning jätkas seejärel Välisministeeriumi teenistuses. Jaanuarist 1936 oli konsulaarbüroo juhataja ja protokolliülem. Septembris 1936 asus nõunikuna tööle Varssavi saatkonnas ning juulist 1939 oli asjur ja nõunik Kopenhaageni saatkonnas. 1940. aasta juunipöörde jäi Taani ning hoidis konsulaati töös kuni oma surmani.
1949–1971 töötas ta Koern Taani riiklikus raamatukogus ja 1964–1982 oli ta ka eksiilvalitsuse välisminister.
August Koern suri 1989. aastal Kopenhaagenis ja tema tuhastatud põrm puistati Läänemerre.
Taiwani provints
Taiwani provints on Hiina Vabariigi haldusüksus, mis katab 69% Hiina Vabariigi poolt kontrollitavast alast, 31% elanikkonnaga. Mõned väikesed saared Mandri-Hiina ranniku lähedal kuuluvad Hiina Vabariigi Fujiani provintsi koosseisu. Taiwani saarel asuvad Kaohsiungi, Uus-Taipei, Taichungi, Tainani, Taipei ja Taoyuani eriomavalitsused alluvad otse Hiina Vabariigi keskvalitsusele.
Kuberner on alates 26. veebruarist 2010 Lin Junq-tzer.
Ka Hiina Rahvavabariik nõudleb Taiwani provintsi ja peab seda ametlikult oma 23. provintsiks.
Sucre
Sucre on Boliivia põhiseaduslik pealinn, kus asuvad Boliivia Ülemkohus, Boliivia Konstitutsioonitribunal, Justiitsnõukogu (Consejo de Judicatura) ja justiitsministeerium (Fiscalía General de la República).
Linn asub riigi kesk-lõunaosas umbes 2750 m kõrgusel ning on Chuquisaca departemangu keskus. Ametlikest pealinnadest asub kogu maailmas veel kõrgemal ainult Quito.
2001. aasta rahvaloenduse järgi oli linna elanike arv 193 873.
Alates 1839. aastast kannab linn riigi esimese presidendi Antonio José de Sucre nime. Varasemad nimed olid Charcas, La Plata ja Chuquisaca.
Sucre vanalinn kuulub 1991. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
tühi|pisi|Sucre
Kalasoomused
pisi|[[Särg|Särje soomused on hallikad ja helgivad]] Kalasoomused on kalade nahatekised, mis on arenenud mesodermist.
Kalasoomuseid on nelja põhitüüpi:
Soome-ugri rahvaste 5. maailmakongress
Soome-ugri rahvaste V maailmakongress toimus 27. juunist 1. juulini 2008 Handi-Mansimaal Hantõ-Mansiiskis, Venemaal. Kongressi peateema oli "Samasus ja muutuv maailm". Maailmakongressist võttis osa umbes 300 delegaati ja sama palju vaatlejaid.
Kongressil oli kaks plenaaristungit: avamisel ja lõpetamisel. Vahepealse aja jooksul töötas viis sektsiooni:
Östradiool
thumb thumb Östradiool (õieti 17β-östradiool ehk 17-beetaöstradiool) on üks naissuguhormoonide hulka arvatav suguhormoon. See esineb ka meestel ning on inimese östrogeenide seast tähtsaim.
Peale paljunemise ja seksuaalsuse mõjutab östrogeen näiteks ka luu ehitust.
Marcello Barbieri
Marcello Barbieri (sündinud 9. augustil 1940) on itaalia bioloog, kelle peamisteks erialadeks on embrüoloogia ja biosemiootika.
Cristiano da Matta
Cristiano Monteiro da Matta (sündinud 19. septembril 1973 Belo Horizontes) on Brasiilia Vormel 1 võidusõitja.
Marcello Barbieri
Ta õppis bioloogiat Bologna Ülikoolis. Ta on töötanud Saksamaal, USAs ja Inglismaal. Alates 1992. aastast töötab ta Ferrara Ülikoolis Itaalias.
Ta on olnud ajakirja Biosemiotics toimetaja.
Richard III
thumb|Richard III
Richard III (2. oktoober 1452 – 22. august 1485) oli Inglismaa kuningas 6. juulist 1483 kuni surmani 1485.
Ta oli Yorki dünastia ja Plantagenet dünastia viimane kuningas. Pärast tema surma lõppes Rooside sõda. Ta oli ka viimane Inglismaa kuningas, kes langes lahinguväljal, Bosworth Fieldi lahingus.
Kuninga säilmed maeti ümber kunagise lahinguvälja läheduses asuvasse Leicesteri linna katedraali 26. märtsil 2015.
1,2-etaandiool
thumb thumb 1,2-etaandiool ehk etüleenglükool (keemiline valem HOCH2–CH2OH) on dioolide hulka kuuluv keemiline aine, mida kasutatakse laialdaselt antifriisina.
Ta on värvuseta ja lõhnatu magus siirupitaoline mürgine hügroskoopne vedelik. Keemistemperatuur on 197,8 °C.
Kasutamine
Etüleenglükooli kasutatakse jahutussegudes, antifriisides, polümeeride lähteainena, loodusliku gaasi torustikes ja paljudes tarbekaupades.
Orgaanilises sünteesis kasutatakse etüleenglükooli karbonüülrühmale kaitserühma saamiseks. Aldehüüdi või ketooni töötlemine etüleenglükooliga happelise katalüsaatori (näiteks p-tolueensulfoonhape või BF3•Et2O)  juuresolekul moodustub vastav 1,3-dioksolaan (tsükliline atsetaal või ketaal), mis ei reageeri nukleofiilide ega alustega. 1,3-dioksolaani kaitsva rühma saab hiljem eemaldada happelisel hüdrolüüsil. Näiteks:
Veterinaaria
Etüleenglükooli sissesöömine on sage ägeda neerupuudulikkuse põhjus koertel ja kassidel. Mürgistust esineb sagedamini kassidel. Letaalne doos kassile on 1,5 ml/kg.
Liivlased
pisi|Rohe-valge-sinine [[liivi lipp võeti kasutusele 1923. aastal, siis oli see Liivi Liidu lipp. Roheline sümboliseerib metsa, valge liiva ja sinine merd ]] Liivlased (liivi līvlizt, rāndalizt läti līvi, lībieši) on läänemeresoome rahvas ajaloolise asualaga tänapäeva Läti Põhja-Kuramaal ja Lääne-Vidzemes ning Edela-Eestis. Liivlasi on määratletud kui liivi keelt emakeelena kõnelejaid, liivikeelsete vanemate järeltulijaid, liivi identiteediga inimesi, ajaloolistes allikates liivlasteks nimetatud inimesi või teatud arheoloogiliste kultuuride esindajaid.
Liivlaste väljakujunemine paigutatakse noorema rauaaja algusse ning nende kultuuri ja arvukuse kõrgaeg 11.–12. sajandisse, millele on järgnenud assimileerumisperiood. 2011. aasta Läti rahvaloendusel nimetas end liivlasteks 250 inimest, sama aasta Eesti rahvaloendusel 23 inimest. Viimane teadaolev liivi keelt emakeelena kõnelenud inimene suri 2013. aastal Kanadas.
Etnonüüm
Üheselt selge ja tunnustatud etümoloogia liivlaste nimetusele puudub. Samuti on lahtine, kas rahvas andis nime Liivimaale või vastupidi. Enim seostatakse liivlaste nimetuse algupära läänemeresoome sõnaga liiva, mis on eri piirkondades tähendanud "liiv, liivarand" või "lima vees, pori, muda", või läti keele murretes esineva arvatavasti läänemeresoome laensõnaga līvis "soine koht". Need sõnade tähendused võisid iseloomustada liivlaste jõgede kallastel paiknenud asualasid. Kuidas liivlased end algselt ise kutsusid ja kas oli olemas tervet rahvast hõlmav enesenimetus, on teadmata. Esimesed, alates 18. sajandist ülesmärgitud oma etnonüümid, mis tulevad liivi tüvest nagu nt lībist, līb raust (rahvas), līvõd, līvlizt "liivlased" on üle võetud saksa, läti või eesti keelest. Kuramaa liivlaste teiste enesenimetustena on üles märgitud kurāli 'kuralane, kuramaalane', rāndali 'randlane', rāndakurāli (vastandades end lätlastele, kes olid mōmi’ed "maamehed"), kurmānika ja kalāmi’ed 'kalamehed'.
Liivimaa liivlased
Arheoloogilistele leidudele toetudes nähakse hilisematest kirjalikest allikatest tuntud liivlastega asustatud alade elanikel ja kultuuril erinevaid algupärasid. Henriku Liivimaa kroonikas mainitud Metsepole piirkonna liivlasi peetakse kõige tõenäolisemalt juba pikemat aega Vidzeme loodeosa asustanud läänemeresoomlaste järeltulijaiks, kelle materiaalses kultuuris leidub ühisjooni Sakala alade ja latgaliseerumise-eelse Vidzeme põhjaosa läänemeresoome rahvastikuga.
Väina (Daugava) ja Koiva jõe alamjooksule ilmusid seniste semgalipäraste kääbaste asemele liivlastega seostatavad kalmistutüübid ja hauapanused vastavalt alates 10. sajandi teisest poolest ja 11. sajandist. Järsu kultuurimuutusega koos leidis aset ka rahvastiku plahvatuslik kasv, mis on enamuse uurijatest viinud seisukohani, et selle taga peab olema sisseränne. Läti ajaloolaste seas on levinud vaade, et Väina ja Koiva liivlastele panid aluse Põhja-Kuramaalt sinna saabunud läänemeresoomlased või liivlased. Roberts Spirģis, lähtudes märgatavatest skandinaaviapärasustest (lisaks arheoloogilistele leidudele oletatakse ka paljude Henriku Liivimaa kroonikas äratoodud liivlaste nimede Skandinaavia päritolu) nii Väina liivlaste kui varasemate Kuramaa elanike kultuuris, jõuab liivi naistele omaste ehtetüüpide levikut ja arengut analüüsides järeldusele, et migreerujateks olid pigem Kuramaa kunagiste Skandinaavia kolonistide järeltulijad, kelle materiaalne kultuur oli küll tugevalt läänemeresoome ja balti naabritest mõjutatud. Spirģise kohaselt järgnes sellele uus ja ulatuslikum migratsioon 10/11. sajandi vahetusel Läänemere põhja- või kirdekaldalt, mille tagajärjel sai Daugava ja hiljem Koiva alamjooksul domineerivaks läänemeresoome element, mis seniste kohalike semgali, latgali, seeli ja skandinaavia kultuuridega sulandudes moodustas 11. sajandi keskpaigaks liivi etnose ja kultuuri. Mõned varasemadki uurijad, nt Rita Grāvere hambatüüpide uurimisele toetudes, on arvanud, et liivlastele panid aluse skandinaavlased koos Laadoga piirkonnast pärit inimestega, kusjuures skandinaavlased võisid viimaseid kasutada liitlastena Daugava kaubatee kontrollimisel.
Erineval seisukohal on olnud mõned, eelkõige Eesti ajaloolased, kelle arvates arenes liivi kultuur kohalikult läänemeresoome baasilt, mis varem võis lihtsalt semgalite kultuurilise mõju all olla, välistamata siiski mõningast sisserännet. Selle arvamusega on kooskõlas piirkonna rohked läänemeresoome toponüümid, mille olemasolu on paremini seletatav pikemaajalise läänemeresoome-liivi asustusega. Jorma Koivulehto ja Petri Kallio on aga näidanud, et Koiva jõe nimi on keskläänemeresoome algkeelde laenatud balti (gaujā) või baltoslaavi (gouiaH) algkeelest kõige hiljem 2. sajandil pKr. Kallio hinnangul seostuvad Põhja-Läti läänemeresoome päritolu kohanimed reeglina juba eraldiseisvate eesti ja liivi keeltega, mis näitab nende hilist teket. Ta järeldab, et Põhja-Lätis kõneldi enne läänemeresoomlaste sisserännet mingisugust balti murret. Kuna 1. aastatuhande alguse ja keskpaiga Koiva jõgikonna ja Väina alamjooksu kalmetes leidub semgali- ja latgalipäraste leidude kõrval ka läänemeresoomlastele iseloomulikke esemeid, siis oli Valter Langi arvates tegu segaasustusega (samale seisukohale on jõudnud ka Evald Tõnisson), mille juured ulatuvad juba hilispronksiaega.
Läti antropoloogi Raisa Denisova arvates saabusid kitsanäolised, pikapealised, kohalikest väiksemat kasvu liivlaste esivanemad kas Saksimaalt või mujalt Kesk-Euroopast Kuramaale, Väinale ja Vidzeme lääneossa aastail 1300–1100 eKr ning säilitasid oma antropoloogilisi iseärasusi keskajani välja.
Kuramaa liivlased
Kuigi arheoloogilised leiud, dialektoloogia (liivipärase läti keele murde levikuala), kohanimed ja Rita Grāvere uuringud liivlastele iseloomuliku hambatüübi levikust viitavad läänemeresoome asustuse olemasolule suurel osal Kuramaal (algselt lõunas kuni Riia laiuskraadini) läbi kogu 1. aastatuhande ja 2. aastatuhande alguse, siis kirjalikes allikates mainitakse Kuramaa liivlasi alles alates 14.–15. sajandist. Varasemate allikate kohaselt asustasid seda kuralased (ladina c(h)ori, curones) ja Henriku Liivimaa kroonika järgi ka võndlased (ladina wendi). Kuni 19. sajandini oletasid mitmed autorid, nt Ferdinand Johann Wiedemann, et Leedu loodeosani ulatunud asualaga kuralaste all mõeldi liivlasi. Hilisemate teaduslike avastuste valguses pole teised uurijad seda arvamust jaganud. Mitmed ajaloolased on jõudnud järelduseni, et kuralane oli ühisnimetus nii kurši keelt kõneleva rahvastiku kui nendega 9.–13. sajandi jooksul segunenud läänemeresoome keelega rahvastiku kohta, kuigi allikates on esmajoones ilmselt juttu ikkagi arvukamast ning sotsiaalselt ja majanduslikult arenenumast balti rahvast. Teise oletuse järgi olid Kuramaa läänemeresoomlased vähemalt kuni 13. sajandini tuntud kui võndlased, kelle läänemeresoomelisust kinnitavad nende Henriku Liivimaa kroonikas äratoodud asupaikade (Cēsis, Võnnu muinaslinnus) arheoloogilised leiud ja kes eristusid tolleaegsete inimeste jaoks selgelt ida pool asuva Liivimaa liivlastest. Lisaks on püstitatud hüpotees, et Põhja-Kuramaad asustasid hiljemalt alates 9.–10. sajandist Saaremaalt tulnud kolonistid ning et allikates märgitud saarlastest ja eestlastest piraatide all mõeldi ka Põhja-Kuramaalt lähtunud meresõitjaid. Võimalike põhjustena, miks hiljem neid liivlasteks hakati pidama, on välja pakutud kuralase nimetuse kinnistumist ainult kuršikeelsele elanikkonnale või Ventava kui võndlastele nime andnud riigi kadumist, mistõttu Kuramaa läänemeresoomlastele hakati edaspidi laiendama neile lähedase liivi rahva etnonüümi. Siiski käsitletakse tänapäeval üldiselt ka varasemaid Kuramaa asukaid liivi rahva osana hoolimata kunagisest nimetuste erinevusest.
Esmamainimine
Mõnikord on liivlaste nime arvatud esinevat juba Plinius Vanema (23–79 pKr, Hilleviones), Publius Cornelius Tacituse (55–120, lemovii või levonii) ja Klaudios Ptolemaiose (90–160, Leuonoi) kirjutistes. Selliseid oletusi on siiski peetud kaheldavaks, kuna antiikautorite teadmised põhjaaladest olid väga ähmased ning esitatud napp ja kohati vastuoluline kirjeldus ei võimalda nimetatud rahvaid lokaliseerida või on nende asukohakirjeldus täiesti ebarealistlik. Selline ebakindel mainimine on ka Alfred Suure (9. sajand) ja Bremeni Adama (11. sajand) teade sakside poolt Liubene (või Liobene) rahvaks kutsutud inimeste kohta. Kuigi see sarnaneb Vene leetopisside nimega "любь", öeldakse nende elukoht olevat Doni jõest idas.
Usutavamad teated liivlasteks kutsutavast rahvast ilmusid kirjalikesse allikatesse 11.–12. sajandil. Kahel 11. sajandi esimese poole Skandinaavia ruunikivil on mainitud ilmselt Liivimaad (lf. lanti, liflainþi), umbes 1113. aastal kirjutatud Kiievi-Vene kroonikas Jutustus möödunud aegadest nimetatakse Kiievile andamit maksvate rahvaste hulgas ka liivlasi (либь). Samuti on seal märgitud Kiievi-Vene ja kreeklaste vahelise rahuleppe (aastal 944 või 945) delegatsiooni liige (nimekujud eri tõlgendustes: Либиар Фастов, Либи арьфастовъ, Либиарфостов, Либи Аръфастовъ, Либи Арьфастов), keda Jelena Melnikova on pidanud liivlaseks. Sama kroonika teises osas mainitakse Daugava suudmest kirde pool Riia lahe rannikul elavat rahvast nimega любь, mille tähendus on ilmselt sama. Üks Novgorodist leitud tohtkiri (dateeritud 1140–1150) on saadetud ilmselt Pihkvas elavale liivlasest kaupmehele (либиноу). 1180. aastal olevat liivlased (либь) olnud Polotski vürsti abiväes ja 1228. aastal suhelnud Pihkvaga. 1185. aasta paiku lõpetatud Taani ajaloost kõneleva kogumiku Gesta Danorum järgi võis liivlasi (Liui) osaleda Bråvalla lahingus, mille toimumisaja või üldse asetleidmise kohta ajaloolastel küll ühtne seisukoht puudub.
Liivimaa liivlased
pisi|[[Väina-liivlased|Väina-liivlaste asualad]] Aega liivlaste väljakujunemisest kuni rahva ristiusustamiseni, 11.–12. sajandit, on nähtud liivi kultuuri õitsenguajana, mida tugevalt soodustas nende ala läbiv oluline kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni. Soodsates tingimustes arenes kaubandus ja tekkisid käsitööle keskendunud asulad, millest tähelepanuväärseim oli Daugmale muinaslinnus koos lähedaste küladega. Väina-äärsed liivlaste keskused tekkisid juba varem teiste hõimude poolt kasutusel olnud aladele ja linnamägedele, mistõttu nende elanikkond oli mitmekesine, hõlmates paljusid lähiümbruse rahvaid nagu semgaleid, latgaleid, võndlasi, skandinaavlasi, saarlasi jt. Koiva liivlased seevastu rajasid oma linnused ja keskused seni väheasustatud aladele. Õitsenguaega jääb siiski ka langusperiood, mille põhjustas ilmselt suunamuutus Baltikumi kaubateedel. Alates 1070.–1080. aastatest lõppes arheoloogilisele leidudele põhjal Lääne-Euroopa müntide sissevool, ehted muutusid primitiivsemaks ja mõnede ehteliikide tootmine lõpetati. 12. sajandil liikus Daugava alamjooks ka Polotski vürstiriigi poliitilisse mõjusfääri. Tekkinud materiaalse kultuuri kriisist väljuti 12. sajandi lõpus, mil Daugava alamjooksule saabusid Vene riikidega kaubitsemisest huvitatud Saksa kaupmehed Pärast Daugmale linnuse hävitamist 12. sajandi keskel liikus kaubanduslik ja käsitöönduslik keskus Mārtiņsala saarele. 13. sajandi alguseks oli esile tõusnud Riia jõe suubumiskoht Daugavasse, mis asus lähemal merele ja kuhu pääses suurema süvisega laevadelt kergemini ligi. Sinna asutati 1201. aastal Riia linn. Erinevalt Daugava ja Koiva alamjooksust on Metsepole liivlaste piirkonda arheoloogiliselt vähem uuritud ja selle hilisema rauaaja ajaloost on vähe teada.
12. sajandi lõpus jagunes Liivimaa liivlaste asuala Henriku Liivimaa kroonika järgi kolmeks regiooniks: u 6000–9000 elanikuga Metsepoleks põhjas Riia lahe rannikul, u 5000–6000 elanikuga Turaidaks Koiva jõe alamjooksul 50 km ulatuses ja u 10 000–12 000 elanikuga Väina liivlaste alaks Daugava alamjooksul 100 km ulatuses. Eri autorid on selleaegseks liivlaste koguarvuks hinnanud 15 000–28 000. Turaidas oli omakorda neli eri keskusega piirkonda: Turaida linnuse ümbrus, Sattesele, Krimulda ja Lēdurga. Väina liivlaste ala jagunes viie suurema keskuse vahel, milleks olid Riia, Mārtiņsala-Salaspils, Üksküla ehk Ikšķile, Lielvārde ja Aizkraukle. Kui eeldada, et ka idumealased ja võndlased olid liivlased, siis ulatus liivi ala ka Idumeasse ja Cēsise ümbrusse.
Kuramaa liivlased
Kuramaa läänemeresoomlased – nimetatuna sel ajal kas liivlasteks, võndlasteks või kuralasteks – elasid seal nooremal rauaajal koos balti päritolu kuralaste ehk kuršidega ja teatud hulga skandinaavlastega, kes võivad olla Grobiņas asunud kunagise Skandinaavia koloonia järeltulijad. Spirģise arvates hakkasid skandinaavlased 9. sajandi algul pärast koloonia kadumist liikuma kõigepealt põhja poole, asudes seejärel 10. sajandi keskel ümber Daugava alamjooksule. Ka kuršidele omaste põletusmatuste levik 9.–12. sajandi jooksul, eriti alates 11. sajandist, põhja suunas senisele kivikalmete alale, viitab nende liikumisele seni läänemeresoomlastega asustatud aladele. Kuršide pealetungiga on seostatud nii võimalikku Põhja-Kuramaalt lähtunud Daugava alamjooksu asustamist kui Henriku Liivimaa kroonikas mainitud võndlaste põgenemist Venta jõe äärest Cēsisesse. 11.–13. sajandi arheoloogilise ainese järgi koondus läänemeresoome asustus eelkõige Põhja-Kuramaa idaossa, olles samas tugevasti mõjutatud kuralaste kultuurist, samal ajal kui läänes levisid kuršipärased kalmed, mis nt Venta alamjooksule jõudsid 11. sajandil. Laiadel aladel tekkis segaasustus. Ühtlasi toimus Kuramaa läänemeresoomlaste kultuuri ka Saaremaa elementide sissetung. 11.–12. sajandil mindi Kuramaa põhjaosas põletusmatuste asemel üle laibamatuste traditsioonile, mida on seostatud Bremeni Adami kroonikas mainitud Taani poolt Kuramaale rajatud kiriku ja misjonitöö tulemusega. 13. sajandil jäi Kuramaa läänemeresoome asustus kahe sealse tolleaegse piirkonna – Ventava (Wynda) ja Vanema (Waneman) – territooriumile, mille üle osaliselt või täielikult valitses Lammekin. Nende piirkondade nimed arvatakse olevat soome-ugri päritolu.
Liivimaa ristisõda
pisi|Mälestusmärk Turaida liivlaste vanemale [[Kaupole]] 1184. aasta paiku liivlaste hulgas misjonitööd läbi viima saabunud saksa vaimulik Meinhard, kes kaks aastat hiljem ka Üksküla piiskopiks pühitseti, oma tegevuses kuigivõrd edukas ei olnud. Tema surma järel piiskopiks saanud Bertold otsustas paavst Coelestinus III toetusel alustada agressiivsema poliitikaga, värvates Saksamaalt ristisõdijaid, kes 1198. aastal hilisema Riia linna juures sinna kogunenud liivlaste väge lahingus võitsid. Kokkupõrkes langenud Bertoldi asemel järgmiseks piiskopiks saanud Albert pöördus 1200. aastal ristisõdijatega tagasi. 1201. aastal rajati Riia linn, millest sai Üksküla piiskopkonna, mis nüüd Riia piiskopkonnaks ümber nimetati, keskus. Samuti asutati Mõõgavendade ordu. 1202.–1203. aastal Rooma ja paavsti vastuvõtule viidud Turaida vanemas Kaupos leidis Albert omale jätkuvateks konfliktideks kindla liitlase. Esialgu polnud piiskopil siiski piisavalt sõjalist jõudu, et liivlaste piirkondi kindlalt kontrollida, osaliselt suudeti valitseda vaid ala mööda Daugava jõge kuni Ükskülani. 1205. aasta sõjakäiguga Lielvārdesse ja Aizkrauklesse suudeti saavutada võim, ehkki endiselt ebakindel, kogu Väina liivlaste ala üle.
1230. ja 1231. aastal sõlmisid osad Kuramaa Vanema ja Ventava aladest eesotsas Lammekiniga alistumislepingud nii riialaste (Riia linnavõim, Riia piiskop ja Mõõgavendade ordu) kui paavsti esindaja Alna Balduiniga. Pärast riialaste 1231/1232. aasta talve sõjakäiku Kuramaale läks reaalne võim nende kätte. 1236. aastal Saule lahingus orduvägedele osaks saanud kaotuse järel ründasid leedulased järgmisel aastal Kuramaad, tapsid esimeseks Kuramaa piiskopiks nimetatud Engelberti ja ilmselt ärgitasid või sundisid kuralasi kristlusest loobuma. Kuna riialaste tähelepanu oli sel ajal suunatud eelkõige Vene riikide vastasele tegevusele, siis kogusid nad alles 1245. aastal kogu Liivimaa oma võimu all olevatelt aladelt suure väe, tungisid Kuramaale ja alistasid suurema osa sealsetest piirkondadest. Vallutamine viidi lõpule 1252.–1253. aastal, mil sõlmiti ka kokkulepe, mille järgi 2/3 maast läks Liivi ordule ja 1/3 Riia piiskopile. 1260. aastal järjekordses ordu organiseeritud sõjakäigus osaledes läksid kuralased nendega tülli ja keeldusid vastaseks olnud žemaitide väge ründamast, mistõttu orduvennad Durbe lahingus lüüa said. Ühe allika kohaselt kuralased isegi ründasid koos žemaitidega ordumehi. Sellele Liivi ordu jaoks suurele kaotusele järgnes ülestõus lõunapoolsete seni veel ristimata kuralaste hulgas, kes alustasid koos leedulastega sõda ordu ja vastristitud kuralaste vastu. Vastuhakk suudeti maha suruda ja kontroll kogu kuralaste asuala üle taastada 1267. aastaks, mil sõlmiti ka uued alistumislepingud.
Kesk- ja uusaeg
14. sajandil olid Turaida liivlased siiski juba osaliselt assimileerunud ja sel ajal asutatud uutele küladele pandi lätipärased nimed. Protsessi kiirendasid laastava mõjuga Liivi sõda, Poola-Rootsi sõjad ja Põhjasõda ning nendega kaasas käinud katkuepideemiad, mis mõjusid enim just suurte teede ääres elavatele liivlastele. Lätlaste suurema arvukuse tõttu taasasustasid tühjaksjäänud kohtad pigem nemad. 16. sajandil alanud kirikukirjanduse tõlked tehti reeglina läti keelde ja 17. sajandist alates asutatud koolides õpetati läti keeles, mis oli liivlaste kui keelevähemuse aladel lingua franca 'ks kujunenud. Ilmselt kasutati ka mõisatööl läti keelt. Kõik see soodustas liivi keele taandumist kodukeeleks ja keeleliste segaperekondade teket. 1622. aastal väitis Thomas Hiärn, et liivlased elasid lätlaste seas, osalesid lätikeelsetel jumalateenistustel ja rääkisid igapäevaelus läti keelt. 18. sajandi teise poole allikate järgi elas Liivimaal liivlasi veel Salatsi ja Riia ümbruses ning Riia lahe rannikul. 19. sajandil mainitakse vaid Salatsi liivlaste olemasolu, keda Anders Johan Sjögreni järgi oli 1846. aastal 22, mis hilisemate hinnangute kohaselt on liiga väike arv, ja Ferdinand Johann Wiedemanni järgi 1861. aastal 8. Viimane Salatsi liivlane olevat surnud 1868. aastal.
pisi|Loja, liivi paaditüüp Ka Kuramaal toimus assimileerumine. 17. sajandi keskpaiga allika järgi oskasid nt Engure ümbruse liivlased sel ajal läti keelt ja osalesid lätikeelsetel jumalateenistustel. 17. sajandil oli kõigi liivlaste koguarv tõenäoliselt juba alla 5000. Erandliku nähtusena toimus alates 17. sajandist Põhja-Kuramaa varem peamiselt läti asustusega rannakülades liivistumine. Sellel sõdadest ja migratsioonist vähem puudutatud alal, kus keelekeskkonda toetas ka läbikäimine keeleliselt lähedaste Saaremaa elanikega, säiliski lõpuks liivi elanikkond kõige kauem. Hiärn, rääkides arvatavasti just Kuramaa põhjaranniku liivlastest, väitis, et nad vältisid sel ajal keelelisi segaabielusid ja elasid lätlastest üsna eraldatult. 18. sajandi teisel poolel ja 19. sajandi alguses ulatus see ala Oviši külast Ģipka külani, hiljem Melnsilsist Lūžņasse, hõlmates kokku 12 küla. Ala jagunes kaheks osaks (ida- ja lääneosa), kus räägiti ka erinevaid murdeid: idamurret ja läänemurret. Kumbki osa kuulus eraldi valla ja kihelkonna alla. Erinevad tegurid tingisid siiski sealgi liivlaste arvu vähenemist ja assimileerumist: ülerahvastatud majade tõttu suur vastuvõtlikkus nakkushaigustele, suur uppumissurmade arv ja nt 1859. aasta vastuhakk Dundaga mõisnikule, mille karistusena 38 talust elanikud välja tõsteti ja uute inimestega, sh lätlastega asendati. 19. sajandi lõpus täheldasid uurijad, et liivlased peavad läti keelt prestiižikaks ja kohati õpetavad seda oma lastele esimese keelena ning et liivlaste etniline eneseteadvus on nõrk. Siiski liivlaste koguarv 19. sajandi jooksul tõusis. Erinevad allikad ja hinnangud pakuvad Kuramaa rannakülade liivi rahvastiku kohta välja erinevaid ja kohati ilmselt ebatäpseid arve: 1843.–1845. aastal kohalik kirikuõpetaja 2052, 1850. aasta rahvaloendus 2180, 1852. aastal Sjögren 2324, 1863. aasta rahvaloendus 2546, 1881. aasta rahvaloendus 2400, 1888. aastal Eemil Nestor Setälä 2929. Pärast pärisorjuse kaotamist ja liikumisvabaduse reforme asus osa liivlasi ilmselt elama ka teistesse piirkondadesse ja linnadesse.
Sõdadevaheline aeg
Esimese maailmasõja sündmuste tõttu pidid liivlased mitu aastat elama põgenikena Läti sisepiirkondades, Venemaal ja Eestis Haapsalus, kust kõik enam tagasi ei pöördunud. Lauri Einari Kettuneni hinnangul oli pärast sõda kokku u 1500 liivikeelselt inimest. Rahvaloenduste andmetel elas Lätis 1920. aastal 831, 1925. aastal 1238, 1930. aastal 962 ja 1935. aastal 944 liivlast. Liivi Liit pakkus 1928. aastal liivlaste arvuks 1425 ja Edgar Vaalmaa 1935. aastal 1205, neist 820 keeleoskajat. End liivlaseks pidanud inimeste arvu tõusu 1925. aastal seostatakse põgenike tagasipöördumise ja seoses teadlaste nendesuunalise huviga tekkinud etnilise eneseteadvuse kasvuga, mis üldiselt püsis siiski väiksena. Rahvaloenduste ja uurimuste põhjal saab järeldada, et u 1/4 neist, keda päritolu järgi võiks liivlasteks pidada, ise seda ei teinud. Liivi enesemääratlusega inimestest umbes sama suur osa ei osanud liivi keelt, eriti nooremad, ja keeleoskajatest omakorda enamik seda kodus ei kasutanud. Eriti kiiresti kaotasid identiteedi ja keele Kuramaa rannaküladest lahkunud inimesed. 1930. aastatel pidas isegi Liivi Liit koosolekuid aina sagedamini läti keeles, et kõik liikmed toimuvast aru saaksid ja sel ajal sündinud lastele liivi keelt enam praktiliselt ei õpetatud.
Siinkohal võiks vahemärkusena mainida, et 1934. aasta rahvaloenduse andmeil elas Eestis 13 liivlast, sealhulgas 7 meest ja 6 naist.
Jätkati tegutsemist traditsioonilistel elatusaladel: rannakalapüügil, maaharimises ja loomakasvatuses. Suurem muutus oli maareform, mis tunduvalt suurendas maad omavate liivlaste hulka. Üksikud liivlased olid ka kaupluseomanikud, turismitalupidajad ja tööl teenindussektoris. 1923. aastal asutati Mazirbes esimene liivi ühiskondlik organisatsioon Liivi Liit, mis võttis eesmärgiks liivi keele elushoidmise, liivlastele teadmiste levitamise ning nende majandusliku ja sotsiaalse olukorra parandamise. Liivi Liidu sini-valge-roheline Läti riigilipu mõõtudes lipp kujunes hiljem liivi rahvuslipuks. Ühingu saavutusteks oli liivi keele kui valikaine õpetamine kuues traditsioonilise liivi ala seitsmest koolist, laulukooride loomine, laulupeo korraldamine ja Liivi rahvamaja ehitamine. 1932. aastal asutati Liivi Sõprade Selts Lätis, mis andis välja kaks ainsat sõdadevahelisel ajal Lätis ilmunud liivikeelset raamatut. Aktiivsemad olid selles osas Eesti ja Soome hõimuliikumise aktivistid, kes andsid välja lugemikke, laulikuid, vaimulikku kirjandust ja ajakirja Līvli.
Nõukogude aeg
Teise maailmasõja ajal ja järel vähenes järsult liivlaste ametlik arv. Selle põhjused lisaks assimileerumisele olid väljaränne, küüditamine, kohati ametnike soovimatus tunnistada liivlasi rahvuseks ja kartus oma etnilist identiteeti avaldada. Rahvaloenduste järgi elas 1959. aastal Lätis 185 liivlast, 1970. aastal 48, 1979. aastal 107 ja 1989. aastal 135. Liivlaste senistele tegevusaladele andis löögi kollektiviseerimine ja Nõukogude Liidu piiritsooni režiimi sattumine. Rannakalapüük koondus suurematesse keskustesse ja võimalused traditsioonilistel aladel või teenindussfääris töötada ahenesid, mis põhjustas tööealise elanikkonna lahkumise paremaid töö- ja elutingimusi otsima.
Vahepeal katkenud kultuurialane ja ühiskondlik tegevus taastus 1970. aastatel seoses etnograafiliste ansamblite Līvlist ja Kāndla ning folkloorirühma Skandinieki tegevusega. 1978. aastal esitas rühm liivi ja läti haritlasi Läti NSV valitsusele kirjaliku palve liivlaste rahvuseks tunnistamiseks ja assimileerumisest päästmiseks, mis jäi ametliku positiivse vastuseta. Samal aastal avati Miķeļtornise kalmistul mälestuskivi liivi luuletajatele ja Mazirbes liivi etnograafiliste esemete kollektsioon Rāndali, mis kujunesid liivlaste ja liivi kultuuri huviliste jaoks olulisteks sündmusteks. 1988. aastal taastati Liivi Liit.
pisi|Piirikivi kujutav mälestusmärk liivlastele, lätlastele ja eestlastele [[Staiceles (rajatud 2004)]]
Taasiseseisvunud Läti
Taasiseseisvunud Läti Vabariik tunnistas 1991. aastal liivlased Läti põlisrahvaks ja võttis vastutuse nende identiteedi ja kultuurilis-ajaloolise keskkonna säilitamise ning asuala sotsiaalmajandusliku arendamise eest. Samal ajal moodustati Kuramaa põhjaranniku liivi kultuurilis-ajaloolise ala pärandi eest hoolitsemiseks sinna piirkond "Liivi rand". 2000. aastal jõustunud riigikeele seadusega kohustus riik tagama liivi keele säilimise, kaitse ja arengu. Reaalsuses on võetud kohustusi vaid osaliselt täidetud.