cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harri Kärtner
1993–1995 oli Kärtner Riigikogu Maaliidu ühenduse fraktsiooni konsultant sotsiaal- ja õigusküsimustes, 1993–1995 Tartu Linnavolikogu aseesimees.
Samuti oli ta Eesti Karskusliidu ning Dotsentide ja Teadurite Klubi asutajaliige, Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi asutajaliige, Eesti Pensionäride Liidu esimees 1990–1995 ja 1998–2003.
Eesti Pensionäride Liidu esindajana pöördus Kärtner korduvalt Riigikogu, Vabariigi Valitsuse ja teiste kõrgemate riigi- ja omavalitsusorganite poole ettepanekutega pensionäride olukorra parandamiseks ja demokraatliku õigusriigi kaitsmiseks ning osalenud pensionäride õiguste ja seaduslike huvide kaitseks korraldatud aktsioonide organiseerimisel ja läbiviimisel.
Eesti Loodusmuuseum
pisi|2017. aasta [[muuseumiöö Eesti Loodusmuuseumis]] Eesti Loodusmuuseum on loodusteaduslik muuseum Tallinnas aadressil Lai tänav 29a. Eesti Loodusmuuseum kuulub Kliimaministeeriumi haldusalasse.
Loodusmuuseumi kogudesse kuulub ligi 300 000 museaali, sh 30 000 museaalist koosnev foto- ja videokogu. Kollektsioonis on koha leidnud ligikaudu 90% Eestis esinevatest taime-, mardika-, liblika-, linnu- ja imetajaliikidest. Väga väärtusliku osa kogudest moodustavad tüüpeksemplarid – materjal, mille esmaskirjeldaja on tunnistanud uue taksoni tunnuste kandjaks. Muuseumi bioloogilised kogud on digiteeritud elurikkuse infosüsteemis PlutoF ning geoloogilised kogud maateaduste infosüsteemis SARV.
Muuseumi kogusid kasutatakse nii teadus- kui õppetööks kui ka näituste koostamiseks. Loodusmuuseumi kollektsioone saab kasutada kohapeal, teadustööks on võimalik museaale ka välja laenutada.
Eesti loodusmuuseumi näitused koosnevad püsiekspositsioonist ja ajutistest näitustest. Püsiekspositsioon laiub muuseumi kahel korrusel. Teisel korrusel asuvad mere ja jõgede saal ning geoloogia saal. Kolmandal korrusel on metsasaal ja avastuste ruum. Eksponaatide seas on näiteks tuur Maria – suurim Eestist püütud kala.
Lisaks esitleb loodusmuuseum igal aastal mitut suuremat ja väiksemat ajutist näitust, mille teemad ulatuvad elusatest ämblikest söögi- ja mürgiseente ja mineraalideni. Kevadest sügiseni on ajutised väljapanekud ka loodusmuuseumi sisehoovis.
Ajalugu
Eesti Loodusmuuseumile panid aluse 19. sajandi loodusteadlased.
1842. aastal asutatud Eestimaa Kirjanduse Ühing (EKÜ) avas 1864. aastal Eestimaa Provintsiaalmuuseumi, mille üheks oluliseks tegevussuunaks oli looduse uurimine. Eriti tähtsaks muutus see alates 1872. aastast, kui EKÜ presidendiks valiti Alexander von der Pahlen (1820–1895), kes tänu oma kiindumusele loodusteadustesse aitas kaasa vastavate materjalide laekumisele. A. von der Pahleni, geoloog Alexander von Keyserlingi ning akadeemik Friedrich Schmidti juhtimisel loodi 1876. aastal uus sektsioon kodumaa looduse uurimiseks. Kõne alla tuli ka eraldi loodusmuuseumi loomise vajadus. See mõte küll ei teostunud, kuid sisuliselt eraldiseisev loodusosakond siiski tekkis.
Esimese maailmasõja päevil ähvardas ka Provintsiaalmuusemi kogusid Venemaale viimine. Tänu muuseumi passiivsele vastupanule jäi see ära. Niisiis läks Provintsiaalmuuseumil Tallinnas tunduvalt paremini kui Tartu Ülikooli muuseumil, mille varasid tänini täielikult tagasi saadud ei ole.
Eesti Vabariigi ajal jätkas muuseum tegevust registreerituna Haridusministeeriumi kunsti- ja muinsusosakonnas, 1926. aastast nime all Eestimaa Kirjanduse Ühingu Muuseum (endine Provintsiaalmuuseum) – seega pöörduti tagasi oma algse, 1842. aasta nime juurde. Loodusteaduste sektsioon kandis aga 1920. aastast nime EKÜ loodusteaduste sektsioon. Nimemuutusega tähistati valdkonna laienemist "teadmisväärsele kogu maailmast".
1939. aastal sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakt hävitas baltisaksa institutsioonid Eestimaal. Enamik EKÜ liikmeid asus ümber Saksamaale ja ühing lõpetas tegevuse. Pärast Eesti okupeerimist 1940. aastal kuulutas Nõukogude võim kõik muuseumid riigistatuks. Provintsiaalmuuseumile kuulunud loodusteaduslike varade säilitamiseks loodi Riiklik Loodusteaduste Muuseum. Soovitatavaks peeti, et uus muuseum oleks eeskätt pedagoogilise suunitlusega ja rakendataks laiemate rahvahulkade teenistusse.
Näitused
pisi|Näitus "Müstiline ürgmeri" Foto: Jüri Lõun Eesti Loodusmuuseumi ekspositsioon koosneb kolmel korrusel olevast püsiekspositsioonist ja vahetatavatest ajutistest näitustest. Loodusmuuseumi püsiekspositsiooni moodustavad merede ja jõgede saal, geoloogiasaal ja metsasaal. Lisaks on muuseumis avastuste ruum, mis tutvustab kujundlikult loomade meeli, seejuures on näitena kasutatud loomaliike, kelle üks või teine meel või meeleelund on eriti hästi arenenud või väga omapärane.
Loodusmuuseumi ajutiste näituste teemad on mitmekesised, eksponeeritud on näiteks National Geographicu allveefotosid, troopilisi ja kodumaised ämblikke, ööliblikate ja kakkude maailma, samblike ja sammalde maailma ning Soome lahe keskkonnaseisundit minevikus ja tänapäeval, selle kultuurilugu ning elukeskkonda.
2018. aasta septembrini oli Loodusmuuseumis avatud näitus "Müstiline ürgmeri", mis tutvustas Eesti ala merepõhja poole miljardi aasta tagustest aegadest tänapäevani, rääkides nii Eesti alade liikumisest, siin elanud taimedes ja loomadest, aga ka kliimamuutustest. 2018. aasta oktoobris avati näitus "Isad ja pojad", mis oli avatud kuni 2019. aasta lõpuni. 2020. aasta algusest on avatud näitus "Hirmus armas nahkhiir".
Kogud
pisi|Eesti Loodusmuuseumi botaanilised kogud Eesti Loodusmuuseumi kogumis- ja uurimistöö eesmärgiks on Eesti looduse mitmekesisuse säilitamine ning ajas ja ruumis toimuvate muutuste dokumenteerimine. Loodusmuuseumi kogudesse kuulub üle 300 000 museaali.
Botaanilised kogud
Loodusmuuseumi botaanilises põhikogus on umbes 108 000 herbaareksemplari. Soontaimede herbaarium sisaldab 79 000 eksemplari, neist 77 700 on herbaarlehtede, ülejäänud viljade, seemnete ja käbide kujul.
Enamik materjalist on kogutud Eestist, esindatud on valdav osa kodumaisest floorast – üle 1600 taksoni.
Mükoloogilised kogud
Mükoloogilises herbaariumis on umbes 2450 herbaareksemplari. Lihheniseerumata seente kogus on 250 eksemplari. Samblike ehk lihheniseerunud seente kogus arvel olevast üle 2200 eksemplarist on umbes 1600 kogutud Eestist ja 600 välismaalt (põhiliselt Skandinaaviast ja mujalt Euroopast). Herbaariumi vanimad museaalid pärinevad 1870. aastast.
Geoloogilised kogud
Loodusmuuseumi geoloogilises kogus on umbes 35 000 museaali. Valdava osa paleontoloogilisest kogust moodustavad Eesti aluspõhja Paleosoikumi aegkonna fossiilid. Litoloogilised kogud koondavad Eesti aluspõhja tüüpilisi settekivimeid: lubjakive, dolomiite, mergleid, liivakive ja aleuroliite. Petroloogilised kogud on väikesearvulised, põhilise osa moodustavad Eesti rändkivide ja endise Nõukogude Liidu aladelt kogutud moonde- ja magmakivimite näidised.
Zooloogilised kogud
pisi|Eesti Loodusmuuseumi zooloogilised kogud Loodusmuuseumi zooloogilistes kogudes on umbes 130 000 museaali. Esindatud on laialdane valik liike nii selgroogseid kui ka selgrootuid nii Eestist kui mujalt maailmast.
Zooloogilisse kogusse kuuluvad:
Teadusajalooline kogu
Teadusajalooline kogu ligikaudu 1050 museaaliga koondab arhiivmaterjali ning teadusajaloolisi esemeid looduse uurimise ja vahendamisega seotult.
Fotokogu
Loodusmuuseumi fotokogus leidub fotosid, negatiive ja värvidiapositiive kokku 28 000 eksemplari, mis kajastavad läbi aja muuseumi elu-olu, näitusi, välitöid ja üritusi.
Muuseumi fotokogu on digiteeritud elurikkuse infosüsteemis PlutoF ja selle tähis on TAMF.
Tammela (Kanta-Häme)
Tammela on küla Soomes Kanta-Häme maakonnas, Tammela valla keskus.
Johannes Voldemar Veski
Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetaja.
1914–1922 Eesti Kirjanduse Seltsi teaduslik sekretär.
Tartu ülikooli audoktor (Dr. phil. h. c., 1933).
Oskuskeele komisjonide loomine Veski osalusel (matemaatika, zooloogia, geograafia jne). 1920–1940 ilmus Veski osalusel 36 oskussõnastikku. pisi|Johannes Voldemar Veski haud Tartu Ülikooli kalmistul 1918 avaldati esimene ÕS (170 lehekülge, 20 000 sõna).
Keelekorralduse põhimõtted: otstarbekus, süsteemsus, kõik arendamiseks vajalik leidub keeles endas.
Johannes Voldemar Veski oli Sihtasutise M. Varese Toetusraha juhatuse liige.
Sundeksemplar
Sundeksemplar on trükise, auvise või elektrondokumendi eksemplar, mille väljaandja kohustuslikus korras tasuta loovutab raamatukogule.
Jigawa osariik
Jigawa osariik on 1. järgu haldusüksus (osariik) Nigeeria põhjaosas. Piirneb põhjas Nigeriga.
Osariik eraldati 27. augustil 1991 Kano osariigi kirdeosast.
Jaguneb 27 omavalitsusalaks: Auyo, Babura, Biriniwa, Birnin-Kudu, Buji, Dutse, Gagarawa, Garki, Gumel, Guri, Gwaram, Gwiwa, Hadejia, Jahun, Kafin-Hausa, Kazaure, Kiri-Kasama, Kiyawa, Kuagama, Maigatari, Malam-Maduri, Miga, Ringim, Roni, Sule-Tankakar, Taura ja Yankwashi.
90% elanikest on hõivatud põllumajanduses.
Rahvusvaheline Mereõiguse Kohus
pisi|Rahvusvaheline Mereõiguse Kohus pisi|Koht peakorter Rahvusvaheline Mereõiguse Kohus (üldkasutatav lühend ITLOS) on ÜRO mereõiguse konventsiooni alusel loodud, 1996. aastast tegutsev vaidlusi lahendav rahvusvaheline organisatsioon. Kohtu pädevuses on vaidlused, mis on tekkinud mereõiguse konventsiooni põhjal; samuti vaidlused, mis on tekkinud mereõiguse konventsiooni eesmärkidega seotud konventsioonide põhjal.
Kohus asub Hamburgis ja selles on 21 kohtunikku.
24. kanal (Ukraina)
24. kanal (ukraina keeles 24 Канал) on Ukraina telekanal.
Jedi
alt=Jedide logo|pisi|Jedide logo pisi|Jedi meister|link=Special:FilePath/Pancho_Melo_Jedi.jpg Jedi või jedi rüütel on seisus fiktiivses usuorganisatsioonis (mungaordus) George Lucase "Star Warsi" filmisaagas. Jedide peamised vaenlased on Sithid.
Kirjeldus
Jõu kuulamine või sellele kuuletumine annab jedile võime mõjutada midikloriaane sisaldavad eluvorme (ennustada tuleviku sündmusi, kogeda inimeste jm rasside esindajate mõtteid ja tundeid, neid mõtteid või kogemusi teatud määral mõjutada), kuid jõule kuuletumine annab ka võime suhestuda mateeriaga (kogeda selja taga paiknevate asjade liikumist, "näha" suletud silmadega, liigutada distantsilt kehalisi objekte).
Jedid kannavad ainsa relvana traditsioonilist valgusmõõka.
Mõjutused
Jedi rüütlid viivad äärmuslikus fantaasias ellu populaarset kujutlust samuraidest vms ida võitluskunstide meistritest, kellel on üleinimlikud võimed, erakordne vastupidavus ning oma salajane õpetus, mille viljelemine neile nende jõu annab.
Jõu mõiste on sarnane hiina chi (nt tai chi) ja jaapani ki-ga (nt kiai), jõu tasakaalu rõhutamine osutab ilmselt käsitlusele tao-st.
Midikloriaanide kohta on väidetud, et nende käsitlus "Tähesõdades" on sarnane Gottfried Wilhelm Leibnizi käsitlusega monaadidest. Otseselt olevat George Lucas midikloriaanide mõiste loonud endosümbioosi teooriate põhjal, liites kokku kloroplasti ja mitokondri mõisted.
Seisused
Jedi organisatsioonis on range seisuste süsteem.
Jedi rüütel on mitmesuguste jõuproovidega (keha, vapruse, oskuse, enesekontrolli jms proovid) rüütliseisuse välja teeninud padawan. Rüütli seisusse saab tõusta ka enda tasakaaluka sõdalaseloomuse ülesnäitamisega reaalses võitluses. Jedi rüütlitele on omane osavus võitluses valgusmõõga abil.
Jedi meister on tavaliselt mõne padawani rüütli seisuse vääriliseks kasvatanud jedi rüütel. Meistri staatuse võib teenida ära ka rüütli seisusega võrreldes keerulisemate jõuproovide läbimisega, meistri staatuse saamise otsustab enamasti Jedi Nõukogu.
Jedi Nõukogu liikmeks valitakse vakantse koha tekkimisel enamasti meistri seisuses jedisid. Liikmeks valimise printsiibiks on sageli kaalutlus, et nõukogu otsuste tegemisel oleks eksimuste vältimiseks kaasatud võimalikult erinevad vaated asjadele.
Väljavalitut iseloomustatakse jedide pärimustes kui isikut, kes toob tasakaalu jõusse. Väljavalitu vere midikloriaanisisaldus on eriti suur. Tähesõdade saagas on väljavalituks Anakin Skywalker, kes liitub jõu tumeda poolega, kuid lõpuks naaseb siiski oma poja Luke Skywalkeri toetusel ja hävitab sithide ordu tappes Imperaator Palpatine'i, surres seejärel ka ise.
Jedi usk
2001. aasta andmetel märkisid paljud inimesed end rahvaloendusel üles kui jedid või jedi rüütlid. Inglismaal ja Walesis oli jedide protsent populatsioonis 0,7 (370 000 inimest), Uus-Meremaal oli jedide protsent koguni 1,5 ja ületas sellega nt budistide (1,2%) ja hindude (1,2%) osakaalu ühiskonnas.
Arvatakse, et sellise jedi-usku inimeste hulga põhjuseks oli enne rahvaloendust läbi viidud spontaanne kampaania, milles inimesed kutsusid kodanikualgatuse korras oma tuttavaid märkima peamiselt nalja pärast oma usuks "jedi".
Revenge of the Creature
"Revenge of the Creature" on 1955. aasta USA mängufilm.
Süžee
Taas tulevad teadlased Musta laguuni, et kinni püüda seal elav eelajalooline olend. Viimaks see neil dünamiidi abil ka õnnestub, kuid plahvatuse tagajärjel satub elukas koomasse. Ta viiakse Floridasse okeanaariumisse ning turgutatakse üles, et seda imetegelast ka rahvale näidata. Uuringuid tehes avastatakse, et olendi organism sarnaneb rohkem inimese omaga, kui esialgu arvata võis. Vangistus ei paista olendile kodune tunduvat ja pärast hingematvaid jõupingutusi põgeneb ta ookeani. Otsingutega ei ole aga tarvis enam nullist alustada, sest tuleb välja, et ka peletis jahib teda vangistanud inimesi. Ulatusliku politseioperatsiooni käigus lastakse peletis maha.
Jagamine
Jagamine ehk jagamistehe on korrutamise pöördtehe, kus korrutise ja ühe teguri kaudu leitakse teine tegur.
Jagamistehet "a jagada b" tähistatakse kooloni, kaldkriipsu (/) või murru (-) abil vastavalt
kus operandi a nimetatakse jagatavaks ning operandi b jagajaks. Jagamistehte tulemit nimetatakse jagatiseks.
Üldistused
Jagamisest räägitakse tavaliselt juhul, kui vastav korrutamine on kommutatiivne, kuid jagamistehet on võimalik üldistada ka mittekommutatiivsetele struktuuridele (vt näiteks jagamisega algebra, kaldkorpus). Viimasel juhul tuleb eristada vasak- ja parempoolset jagamist, sest nende tehete tulemid on mittekommutatiivsete algebrate puhul üldjuhul erinevad.
Claudia Black
Claudia Lee Black (sündinud 11. oktoobril 1972) on Austraalia näitleja, kelle tuntumad rollid on Aeryn Sunina sarjas "Farscape" ja Vala Mal Doranina ulmesarjas "Tähevärav SG-1".
Ülavesi
Ülavesi ehk õrrevesi on ajutine põhjavesi aeratsioonivööndi vett halvasti läbi laskvail mulla- ja kivimikihtidel.
Claudia Black
Filmograafia
! Pealkiri ! Roll ! Aasta ! Formaat ! Märkused
Ülavesi
Ülavesi võib oluliselt mõjutada lokaalset mullastikku, põhjustades näiteks näivleetumist ja gleistumist.
Claudia Black
Häälesinemised
! Pealkiri ! Karakter ! Aasta ! Formaat ! Märkused
Screamo
Screamo on muusikastiil, mis on välja arenenud emost. Stiili algatajaks peetakse ansamblit Herion, mida mõjutas nii emo kui ka hardcore punk üldisemalt. Tuntud on see muusikastiil põhiliselt oma karjuva, isegi kriiskava vokaali poolest. Screamo 't aetakse tihtipeale segamini viimastel aastatel populaarsust kogunud post-hardcore 'iga.
Screamo-stiili tunnus on ka algeline ja mitte eriti hästi kombineeritud instrumentaalosa. Selle reegli vastu eksitakse palju, mistõttu parema instrumentaalse viimistlusega screamo-ansambleid, näiteks The Number Twelve Looks Like You ja Circle Takes the Square, on hakatud kirjeldama kui mathcore 'i ja screamo segu.
Ajalugu
1990-ndate alguses aitas stiilile alust panna paljuski plaadifirma Gravity Records, mille all olid paljud tollased tähtsamad bändid, nagu Angel Hair, Antioch Arrow ja Heroin. Gravity Records paiknes San Diegos ning tegeles seega enamasti vaid lääneranniku bändidega. Samal ajal tekkis New Yorgi ja New Jesery aladel palju screamo ' likke bände, näiteks Merel, 1.6 Band, Rye Coalition ja Rorschach. Screamo on pärast sajandivahetust saanud üpris populaarseks, mistõttu on paljud post-hardcore ' i, metalcore ' i jms artistid kombineerinud enda muusikat screamo ' ga.
Screamo muud nimetused
Kuna järgmiselt kirjeldatud terminid ei ole täpselt defineeritud ning nende tähendus võib ringkonniti varieeruda, siis on kõiki neid termineid mingis kontekstis ilmselt kasutatud ka tähendustes, milles nad ei tähenda täpselt screamo 't. Screamo kui žanri nimetamise teeb veel keerukamaks asjaolu, et selle fännid on tihtipeale konservatiivsed ega erista screamo ' t emostiilist, sest peavad seda ebavajalikuks. Seda eriti seetõttu, et hardcore-muusikas on screamo saanud populaarseks liigituseks, kuid sildistusega "emo" ei taha end keegi siduda.
Hardcore emo
Screamo algusaegadel ei nimetatud stiili nõnda nagu tänapäeval. Tol ajal oli palju levinum termin hardcore emo. Võib oletada, et selle muusika nimetamine hardcore emo 'ks lõppes selle tõttu, et emo on ise juba lühend, mis sisaldab sildistust hardcore. Seega täispikas versioonis oleks see hardcore emo(tional hardcore).
Chaotic emo
Chaotic emo on vähetuntud ja iganenud termin, mida kasutati screamo-sarnase kaootilise emomuusika kirjeldamiseks. Tihtipeale on sildistused chaotic emo ja hardcore emo pandud võrduma. Arvatavasti on termin tulnud sellest, et alguses oli üks põhilisi omadusi, mis screamo 't emostiilist eristas, just kaootilisus.
Emo violence
Screamo ' t nimetatakse tihtipeale ka emo violence ' iks. Emo violence on bändi In/Humanity loodud termin, mis on pärit nende loost "Emo Violence Generation", mis ilmus nende 1998. aastal välja antud albumil "Violent Resignation: The Great American Teenage Suicide Rebellion 1992–1998". Loo nimi oli kombinatsioon tollal juba eksisteerivast stiilist power violence (stiil, mis ühendab grindcore 'i ja hardcore punki) ning Cameo albumist "Emotional Violence". Esialgu oli see mõeldud iroonilise naljana, hiljem võtsid aga paljud bändid selle termini kasutusele, sest tahtsid eraldada ennast kommertsialiseerunud väljenditest emo ja screamo.
Alabastron
thumb|Alabastron Alabastron on kumera põhja ja lameda suuga salv- või õlipudel, mida kanti paela otsas kaelas.
Alabastroneid kasutati Vana-Egiptuses ja Vana-Kreekas, neid on leitud ka Assüüria, Palestiina, Süüria ja etruskide riigi aladelt.
Alabastroneid valmistati algul alabastrist ja hiljem ka savist, klaasist või metallist.
Albert de Dion
thumb|Albert de Dion Albert de Dion (krahv (alates 1901 markii) Jules Félix Philippe Albert de Dion; 1856 Prantsusmaa – 19. august 1946) oli autonduspioneer ja üks mõjukamaid autotööstureid.
Tegevus töösturina
Aastal 1882 tutvus ta mudelaurumasinate ja tehniliste mänguasjade ehitaja Georges Boutoniga, kelle tööd ta oli näinud ühel Pariisi mänguasjade kaupluse vaateaknal. Koos Boutoni õemehe insener Charles-Armand Trépardoux'ga, kes oli aurukatelde ja aurumasinate spetsialist, asutasid nad firma Etablissements De Dion, Bouton et Trépardoux, et ehitada mootorsõidukeid.
Firma esimeseks tooteks oli 1883. aastal valminud neljarattalist jalgratast meenutav aurusõiduk, millel oli keskel asuv aurumootor, vedavad esirattad ja juhtrataste funktsiooni täitvad tagarattad. Nende loodud aurusõidukeid saatis müügiedu. Sellest hoolimata lahkus firmast 1894. aastal Trépardoux, kellega tekkisid erimeelsused uue, bensiinimootori kasutuselevõtu osas. De Dion otsustas bensiinimootori kasuks ebaedu tõttu võidusõitudel.
De Dioni telg
Albert de Dion oli alati vaimustusega avatud uutele leiutistele. Tema enese nime kannab praegugi tuntud de Dioni telg (de Dioni vedrustus). See on erilise kujuga jäiktelg, millel vedavate rataste paar on ühendatud lihtsa toruga ning diferentsiaal on kindlalt ühendatud šassii või kerega. De Dioni telg patenteeriti 1893. See telg oli suure tõenäosusega Trépardoux' leiutis, sest de Dionil oli firmas ainult finantseerija roll. De Dioni telje eelised on vedrustatud osade väike kaal (rattad kalduvad teekonarustel vähem tagasi põrkuma) ja ühe telje rataste konstantne asend teineteise suhtes (defineeritud sõiduomadused kurvides). Halvemuseks on konstruktsiooni kulukus: jõuülekanne diferentsiaalilt ratastele vajab kardaanvõlle. Telg oli algselt lehtvedrudel. Tänapäevased konstruktsioonid kombineerivad eri geomeetriat, kasutades näiteks ka Panhardi tala. De Dioni telge kasutatakse tänapäevalgi sportautodel, näiteks Lotusel ja Maseratil. See oli ka paljudel suurtel Opeli mudelitel, näiteks Kapitänil ja Diplomatil.
Tunnustus
Albert de Dioni järgi on nimetatud Dioni saared Antarktikas. Tema sugulane arhitekt Henri de Dion (1828–1878) on üks 72 tuntud prantslasest, kelle nimi on graveeritud Eiffeli tornile.
Bauchi osariik
Bauchi osariik on 1. järgu haldusüksus (osariik) Nigeeria põhjaosas.
Võll
Võll on tehnikas piklik silindriline laagritele toetuv pöörlev masinaelement, mis kannab üle pöördemomendi (erinevalt teljest, mis pöördemomenti üle ei kanna) ning toetab sellele paigaldatud detaile (hammas-, rihma-, hoo-, jm rattaid).
Töötav võll on koormatud põhiliselt painde- ja väändemomendiga. Tõmbe- ja survejõud piki võlli puuduvad või on suhteliselt väikesed. Võll võib esineda ka teiste masinaelementidega ühes tükis (äärikvõll, võllhammasratas).
Võllide liigitus konstruktsiooni järgi
Võllidele ja telgedele töödeldakse astmed neile detailide kinnitamiseks ning võllide ja telgede endi toetamiseks liikumatutele keredetailidele. Võllide ja telgede tugipindu nimetatakse tappideks. Kui viimased asuvad võlli või telje otstes, siis nimetatakse neid otstappideks, kui aga keskel, siis kaelteks. Teljesuunalisi koormusi vastuvõtvaid tappe (võlli otspind) nimetatakse aksiaaltappideks. Samaks otstarbeks kujundatud vahepealseid rõngaskõrgendeid nimetatakse tugiääristeks.
Võllide ja telgede istamis- ja tugipinnad töödeldakse hoolikalt. Õõnsaks tehakse võllid nende massi vähendamiseks ja materjali kokkuhoiuks.
Võllide arvutus
Võllide tugevusarvutusel peetakse silmas painde- ja väändemomentide üheaegset mõjumist märkimuutva koormuse juures. Võlle koormavad ülekantavad pöördemomendid, võllile kinnitatud detailide mass, võllide omakaal ja ülekannete töötamisel tekkivad jõud. Võlli arvutamiseks peab teadma selle konstruktsiooni, tugede paigutust, koormuste rakenduskohti jne. Kuid võlli konstruktsioon oleneb omakorda võlli läbimõõdust. Seepärast tehakse kõigepealt võlli esialgne arvutus. Esialgu arvestatakse ainult väänet ning kasutatakse vähendatud lubatavaid pingeid.
τmax=≤[τv] ,
kus ...
Töövõime kriteeriumid
Võllides ja telgedes on põhilisteks jõufaktoriteks painde- ja väändemomendid. Tõmbe ja survejõud on tavaliselt väikesed.
Võllides ja pöörlevates telgedes toimivad tsükliliselt muutuvad enamasti vahelduva märgiga pinged. Neile lisandub püsiv pingekomponent võlliga kaasapöörlevast koormusest. Põhiliseks töövõime kriteeriumiks võibki pidada väsimustugevust ja seejärel jäikust.
Aeglaselt pöörlevate või lühiajaliselt töötavate võllide puhul saab määravaks staatiline tugevus. Seda aga juhul, kui pingetsüklite arv ei kujune väsimusohtlikuks ning väsimuspragu ei jõuagi tekkida kogu masina kasutusaja jooksul. Statistiliste andmete põhjal on selgunud, et rohkem kui 40% raudteevagunite telgedest praagitakse välja väsimuspragude ilmumise tõttu, 40% kaelte kulumise tõttu.
Võllide ja telgede materjalid
Ilma termilise töötlemiseta on võllide ja telgede materjalina Venemaa klassifikatsiooni järgi kasutusel terased Ct5 ja Ct6. Termiliselt töödeldud võllide jaoks kasutatakse teraseid 45, 40X jt. Vastutusrikaste masinate raskelt koormatud võllid tehakse legeerterasest 40XH (HN), 40XH2MA (40HN2MA), 30ΓT (GT), 30XΓCA (HGSA) koos kuluvate pindade vastava termilise töötlemisega, sageli kõrgsagedusväljas pinnakarastamisega, aga ka tsementeerimise või nitreerimisega.
Kallid kõrgtugevad materjalid ei oma enamasti eeliseid, kui töövõime kriteeriumiks on vaid jäikus.
Liugelaagrites töötavad kiirekäigulised võllid valmistatakse terasest 20, 20X (H), 12XH3A (12HN3A) ning nende tapid tsementeeritakse ja karastatakse, et suurendada pinnakõvadust ja kulumiskindlust. Nitreerimiseks sobib teras 38X2HЮA (30HJuA).
Autotööstuse andmetel suurendab väntvõlli kaelte kroomimine nende ressurssi 3–5 korda.
Suuri võlle on otstarbekas teha torust koos keevitatud ääristega või lehtmaterjalist koorikvõllidena. Metalli sääst on siis 20–40%.
Võllid ja teljed töödeldakse treipinkidel järgneva tappide ja istupindade lihvimisega (pinnakaredus Ra=0,16–0,32 μm). Tugevalt koormatud võllid lihvitakse kogu ulatuses. Liugelaagrite tappide pinnakaredus Ra=0,1–0,16 μm.
Malm ei ole tundlik väliste pingekontsentraatorite suhtes, sest malm on struktuurilt mulliline ja täis sisemisi pingekontsentraatoreid. Kujuvõlle (väntvõllid, nukkvõllid) tehakse kõrgtugevusega (kerakujulise grafiidiga) ja modifitseeritud malmist valanditena. Malmi kasutatakse võllides ja telgedes siiski harva, näiteks automootorite väntvõllid, kuigi malmi eeliseks on otstarbeka kuju saamise lihtsus.
Faktootum
"Faktootum" on 2005. aastal valminud film, mille lavastas Bent Hamer. Film põhineb Charles Bukowski juttudel ja samanimelisel romaanil.
Dubki
Dubki (vene keeles Дубки, eesti keeles ka Tupka, setu keeles ka Tuupka) on küla Venemaal Pihkva oblastis Petseri rajoonis Krupi vallas.
Küla kuulus aastatel 1920 kuni 1944 Eesti Vabariigi Petseri maakonda ja liideti 1944 Vene NFSV-ga.
Küla asub neeme tipul Pihkva järve ääres ja maismaalt piirneb ta ainult Eesti territooriumiga, seega on tegemist Venemaa eksklaaviga. 2005. aasta piirilepe olukorda ei muutnud.
Ion Gigurtu
thumb|right|Ion Gigurtu Ion Gigurtu (24. juuni 1886 Turnu Severin – 24. november 1959 Râmnicu Sărat) oli Rumeenia poliitik, peaminister 4. juulist 1940 kuni 4. septembrini 1940.
The Creature Walks Among Us
Süžee
Taas ajab grupp teadlasi taga ärakaranud elukat. Kuna viimane saab kinnivõtmisel ulatuslikke põletushaave, vajab ta kirurgilist sekkumist. On teada, et olend ja inimesed on bioloogiliselt üsna sarnased vaatamata sellele, et ta on kahepaikne, tal on soomused, lõpused, uimed, loivad, ta on kasvult suurem, puudulik mõtlemine jne. Niisiis otsustavad teadlased juhust ära kasutada ja kõige muu arstiabi juures püüavad temast eemaldada kõik, mis on iseloomulik veeloomale, et temast saaks võimalikult ligilähedane organism inimesele. Operatsioon õnnestub, kuid enam mitte kahepaikne olend ihkab siiski vee järele. Film lõppeb kaadriga, kus olend longib aeglaselt ookeani poole vastu surmale.
Harilik pirnipuu
Liik on pärismaine Kagu-Euroopas ja Edela-Aasias. Temast on aretatud suur hulk kultiveeritavaid sorte. Pirnipuu kuulub kõige tähtsamate parasvöötmes kasvatatavate viljapuude hulka.
Pirinipuu kasvab 20, harva 30 m kõrgeks. Ta elab 200, harva 300 aastat vanaks.
Pirnipuude vilju nimetatakse pirnideks.
Pirnipuu puidu tihedus on 690 kg/m³.
Pirnipuu diploidne kromosoomiarv on 34.
Pirnipuu ei ole nii külmakindel kui õunapuu, aga ei jää sellest ka palju maha. Viljade saamiseks vajavad puud talvist jahedamat perioodi.
Pirnide jäänuseid on leitud juba noorema kiviaja ja pronksiaja asulapaikadest Euroopas. Kuid seda, millal pirnipuid kasvatama hakati, on väga keeruline kindlaks teha, sest metsikuid pirne korjati ja söödi juba ammu enne nende kultiveerimist. "A ja O" andmetel kodustati pirnipuu 3 tuhat aastat tagasi Kreekas. Esimesed usaldusväärsed allikad pirnipuude kasvatamise kohta pärinevad antiikaja kirjanike teostest. Theophrastos, Cato vanem ja Plinius vanem pakuvad kõik teavet pirnipuude kasvatamise ja pookimise kohta.
Kõige kvaliteetsemate viljade saamiseks korjatakse pirne puu otsast siis, kui nad on saavutanud täissuuruse, aga ei ole veel küpsed. Niisuguses olekus taluvad nad säilitamist ja transportimist hästi, kui neid vaid jahedas hoida. Hiljem viljad järelküpsevad. Aretatud on isegi selliseid sorte, mis küpsemiseks vajavadki vahepealset jahutamist.
Kui pirnil puu otsas küpseda lasta, võib ta kergesti enne korjamist ise alla kukkuda. Igal juhul on sellist vilja keeruline korjata ilma seda kriimustamata ja niisugune vili kipub riknema.
Pirnipuu Eestis
Eestis kasvatatakse pirnipuid peamiselt koduaedades, nende suhtelise külmaõrnuse tõttu ei tasu äriaed end meie kliimas sageli ära. Pirnipuud on tugevama kasvuga kui õunapuud. Koduaedades edenevad hästi suvi- ja sügispirnipuud, mille viljad on suhteliselt lühikese säilivusajaga, kuid meeldiva magusa maitsega ja mahlased. Pirnipuud saab vääristada niinimetatud perepirnipuuks.
Eestis aretatud vanematest sortidest on tuntud näiteks 'Tervishoiunõunik' ja 'Kägi bergamott'.
Lääneranna vallas Metskülas on mitukümmend Jüri Kägi aretatud pirnipuud, mis võeti 1959 looduskaitse alla. Neid nimetatakse Kägi pirnipuudeks.
Puitmaterjalina on see oma kõvaduse ja ühtlase tiheda ning peene puidusüü tõttu hinnatud nikerduspuit, kuna selle eelmainitud omadused võimaldavad seda igas suunas lõigata. Amandus Adamson on tuntud pirnipuust valmistatud skulptuuride poolest.
Varese provints
Varese provints on provints Itaalias Lombardia maakonnas. Piirneb põhjas Šveitsiga. Provintsi keskuseks on Varese linn.
Olulisemad linnad peale Varese on Busto Arsizio, Gallorato ja Saronno.
Świnoujście
Teise maailmasõja lõpus põgenesid meritsi linna Saksa põgenikud Ida-Preisimaalt. 1945. aasta 12. märtsil pommitas linna Ameerika Ühendriikide õhuvägi, hukkus 23 000 inimest.
Varese provints
Provintsi suurimad järved on provintsi piirijärved Lago Maggiore ja Lugano järv, Varese lähedal asuvad Lago di Varese huvitava Isolino Virginia saarega ning väiksemad Monate järv ja Comabbio järv.
Świnoujście
Kuulub alates 1999. aastast Lääne-Pomorze vojevoodkonda, aastatel 1975–1998 kuulus Szczecini vojevoodkonda.
thumb|tühi|Vaade sadamale
Varese provints
Varese lähedal asub Campo dei Fiori looduskaitsealune regionaalpark (5400 ha).
Haldusjaotus
Varese provints jaguneb 141 omavalitsusüksuseks (comune).
Aveli Abel
Aveli Abel (tuntud kui Vändra Aveli või Vändra-Aveli; sündinud 16. juunil 1988 ) on eesti endine fotomodell.
Gamle Oslo linnaosa
pisi|Gamle Oslo Gamle Oslo ('vana Oslo') on linnaosa Oslos.
Linnaosa asumid on Bjørvika, Bryn, Ekebergskrenten, Ekebergskråningen, Enerhaugen, Ensjø, Etterstad, Galgeberg, Gamlebyen, Grønland, Grønlia, Helsfyr, Jordal, Kampen, Kongshavn, Kværner, Lodalen, Tøyen, Vålerenga, Valle-Hovin.
Linnaosa haldusalas on mitmed väikesaared Oslo fjordis: Kavringen, Nakkholmen, Lindøya, Hovedøya, Bleikøya, Gressholmen, Rambergøya ja Heggholmen.
Surmasööjad
Surmasööjad on J. K. Rowlingi romaanisarjas "Harry Potter" kurja Lord Voldemorti järgijad.
Teadaolevad surmasööjad
Figuren der Harry-Potter-Romane Univers de Harry Potter הארי פוטר - דמויות משנה
Marl
Marl on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Asub Lippe jõest lõunas, 10 km kaugusel Recklinghausenist.
Chakri Naruebet
thumb|Chakri Naruebet Chakri Naruebet (tai จักรีนฤเบศร; ehitatud 1994–1996 Hispaanias Basani laevatehases) on Tai esimene ja ainuke lennukikandja.
Chakri Naruebet on maailma väikseim kasutusel olev lennukikandja.
Laeva üldandmed
Pikkus: 182,6 m
Veeväljasurve: 10 000 t
Vastsejärgud
Vastsejärgud ehk larvaalsed staadiumid on kaudse arenguga loomade elutsükli üksteisele järgnevad vastsevormid. Vastsejärgud võivad esineda nii isendi ontogeneesis kui ka põlvkonnavahelduses.
Üks vastsejärkude järgnevus vähkidel (täpsemalt aerjalalistel) võiks välja näha järgmine: nauplius --> metanauplius --> kopepodiitnauplius.
Vesilestad
Vesilestad (Hydrachnidia) on väga liigirikas väikeste ämblikulaadsete rühm, keda on jaotatud üle  50 sugukonda. Maailmas leidub üle 6000, Eestis üle 100 liigi. Peale "päris" vesilestade elab magevetes veel merelise eluviisiga sugukonna Halacaridae ning sarvlestade (Oribatida), kellest enamik asustab mulda, esindajaid. Samas, ämblikuliste seltsist asustab veekogusid ainult vesiämblik (Argyroneta aquatica).
alt=Joonis 1|pisi|Nool näitab suiseid, numbrid tähistavad jalapaare pisi|Putukal parasiteeriv vastne
Eestis elavad vesilestad enamasti madalates seisuvetes. Mujal maailmas leidub neid sageli ka vooluvetes, allikates, põhjavees ja meres. Kõik nad pärinevad maismaal elanud eellastest. Elutsükkel koosneb parasiitsest vastsest, kahest nukutaolisest puhkestaadiumist (proto- ja tritonümf), röövtoidulisest deutonümfist ning röövtoidulisest valmikust. Pärisjalgu on neli paari, keha kerajas või ketasjas. Vastsed parasiteerivad putukatel, kelle valmikutega koos saavad nad kergesti levida teistesse veekogudesse. Liigirikkaid perekondi Eestis: Arrenurus, Hygrobates, Lebertia,  Piona. Unionicola liigid parasiteerivad suurtes karpides. Suur, silmapaistev ja tavaline liik on pehmekehaline Limnochares aquatica.
Morfoloogia
Vesilestal on kaheksa jalga nagu kõikidel ämblikulaadsetel ja mõnikord näevad nad isegi välja nagu vees tiirutavaid ülesöönud ämblikud. Suur ümmargune keha koosneb kõhust ja tsefalotoraaksist. Kuid ilmset segmenteerumist ei ole ja keha tundub jagamatu. Vesilestadel on kaks silmapaari, mis asuvad sageli nii lähestikku, et tundub olevat ainult üks paar. Nad on väikesed, täiskasvanud isend kasvab 2–3 mm pikkuseks, mõni üksik võib kasvada isegi 7mm pikkuseks. Vesilestad on erksate värvidega: punane, kollane, oranž. Tänu erksale värvile on neid kerge märgata veetaimedel ning vees. Erk värv sümboliseerib loomariigis tihti midagi ebameeldivad, hüdrakariinide puhul nende ebameeldivat maitset. Arvatakse, et hüdrakariinid on erksavärvilised, et hoiduda võimalike kiskjate rünnakute eest, kelleks võivad olla teised vees elavad putukad, koorikloomad, väikesed kalad ja hüdrad. Neil on neli paari jalgu, mida katavad karvakesed, tänu millele on nad väga head ujujad. Veetaimedel elavad hüdrakariinid ei uju, vaid jooksevad, kui tahavad asukohta vahetada.
Joseph Haydn
pisi|Haydni keelpillikvartett nr. 42 C major, Op. 54, Nr. 2, Hob.III-57 Franz Joseph Haydn (31. märts 1732 Rohrau – 31. mai 1809 Viin), rohkem tuntud kui Joseph Haydn, oli Austria helilooja, üks klassitsismiajastu viljakamaid ja tähtsamaid komponiste, kolmest Viini klassikust vanim.
Haydn elas peaaegu kogu elu Austrias ja töötas suurema osa oma loomingulisest karjäärist muusikuna jõukas Esterházy õukonnas. Vürsti suured maavaldused olid eemal muust maailmast, mistõttu oli Haydn kuni soliidse eani teistest heliloojatest ja nende loomingust eraldatud. Haydn ise ütles ühes kirjas, et ta oli sunnitud olema originaalne. Oma surma ajal oli Haydn üks kuulsamaid heliloojaid Euroopas. Michael Haydn, keda Joseph heliloojana kõrgelt hindas, ja tenor Johann Evangelist Haydn olid Joseph Haydni vennad. Ta oli ka Wolfgang Amadeus Mozarti sõber ja ühe aasta Ludwig van Beethoveni õpetaja.
Lapsepõlv
pisi|300px|Tähtsamad kohad, kus Haydn elas või viibis lühemat aega. Kaardil on erinevate värvidega tähistatud Austria (roheline), Ungari (kollane) ja Slovakkia (roosa) territoorium tänapäeval
Kui Haydni vanemad märkasid, et laps on muusikaliselt andekas, teadsid nad, et Rohrau külas tal tõsisemaid arenemisvõimalusi ei ole. Haydnite sugulane Johann Matthias Frankh, kes oli koorijuht ja koolmeister Hainburgis, oli nõus hakkama Josephit õpetama. Kuueaastaselt läkski Haydn 12 kilomeetrit eemal elava sugulase juurde elama ja õppima. Pärast seda ei elanud Haydn enam kunagi oma vanematega koos.
Elu Frankhi majapidamises ei olnud kerge, enda meenutuste kohaselt oli ta tihti näljas ja tema riided olid räpased. Haydn õppis seal nii klavessiini kui ka viiulit ning oli sopran kohalikus kirikukooris. Kooris lauldes pälvis Haydn Viini Püha Stefanuse katedraali muusikajuhi Georg von Reutteri tähelepanu, kui viimane 1739. aastal Hainburgis uusi koorilauljaid otsimas käis. Haydn läbis Reutteri juures katsed ning pärast mitme kuu pikkuseid õpinguid kolis ta 1740. aastal Viini. Haydnist sai järgmiseks üheksaks aastaks laulja Püha Stefani katedraali poistekooris. Haydn elas koos Reutteri, Reutteri perekonna ja nelja koorilauljaga katedraali kõrval asuvas Kapellimajas. 1745. aastal kolis sinna ka Josephi noorem vend Michael. Koorilauljatele õpetati üldaineid, sealhulgas ladina keelt ning laulmist, viiuli- ja klaverimängu. Puudulikuks jäid aga Haydni teadmised muusikateooriast ja kompositsioonist, üheksa aasta jooksul sai Haydn nendes ainetes vaid kaks tundi. Kuid Püha Stephani katedraal oli üks peamisi muusikaelu keskusi Euroopas ja Haydn õppis väga palju ka lauldes.
Nagu varem Frankhi juures, ei olnud ka Reutteri juures Haydni kõht alati täis. Haydn ütles hiljem oma biograafile Albert Christoph Diesile, et ta tahtis laulda võimalikult hästi, et saada esinemiskutseid aristokraatlikelt kuulajatelt. Nendel esinemistel said lauljad aga alati korralikult süüa.
pisi|püsti|[[Püha Stephani katedraal Viinis]]
Elu vabakutselisena
1749. aastal algas Haydnil häälemurre ja koguni hertsoginna Maria Theresia kaebas Reutterile, et Haydni hääl meenutab kuke kiremist. Lisaks sellele sai Haydn hakkama sellise tembuga, et lõikas maha ühe koorilaulja patsi. Selle ees anti Haydnile kõigepealt vitsa ja visati ta siis kodutuna tänavale. Tänu heale õnnele sai ta mõne kuu elada oma sõbra Johann Michael Spangleri juures ülerahvastatud katusekambris. Haydn hakkas kohe otsima võimalusi, et töötada vabakutselise muusikuna.
Sellel vaevarohkel ajal töötas Haydn mitmel alal: muusikaõpetajana, tänavamuusikuna ja lõpuks 1752. aastal Itaalia helilooja Nicola Porpora teenrina. Porpora juures töötades õppis ta tundma kompositsiooni põhialuseid. Ta oli lühikest aega ka krahv Friedrich Wilhelm von Haugwitzi alluvuses organist.
Koorilauljana ei olnud Haydn saanud piisavalt muusikateooria ja kompositsioonitunde. Kuivõrd Haydn sai sellest aru, hakkas ta ise lahendama kontrapunktiharjutusi Johann Joseph Fuxi raamatust "Gradus ad Parnassum". Samuti uuris ta lähemalt Carl Philipp Emanuel Bachi teoseid, mis olid Haydni sõnul talle oluliseks eeskujuks.
Kui Haydni oskused olid arenenud, hakkas ta tasapisi tuntust koguma. Esimene edu toonud teos oli koomiline ooper "Kõver kurat" ("Der krumme Teufel") Johann Joseph Felix Kurzi libretole. Pärast menukat esietendust 1753. aastal võtsid tsensorid selle ründava teksti tõttu varsti kavast maha. Haydn avastas veel, et mitmed teosed, mille noodi oli ta kellelegi lihtsalt ära andnud, olid trükis avaldatud ja neid müüdi Viini muusikapoodides. Haydnil ilmselt selle vastu midagi ei olnud. Aastatel 1754–1756 töötas ta lisamuusikuna Viini õukonnas, mängides näiteks ballidel või lauldes pühade ajal kapellis, kui muusikuid oli rohkem vaja.
Tuntuse kasvades leidis Haydn endale aristokraatliku toetaja, mis oli tolle aja muusikaelus äärmiselt oluline. Krahvinna Thun kutsus Haydni oma klaveri- ja lauluõpetajaks pärast seda, kui oli näinud ühte tema teost. 1756. aastal töötas Haydn parun Carl Josef Fürnbergi alluvuses Weinzierlis, kus Haydn kirjutas oma esimese keelpillikvarteti. Fürnberg soovitas Haydnit krahv Morzinile, kelle alluvana töötas Haydn 1757. (mõnedel andmetel 1759.) aastal esmakordselt täiskoormusega.
Aastad kapellmeistrina
pisi|püsti|Portree aastast 1791 või 1792, millel on kujutatud Haydnit umbes aastal 1770. Maali autor on [[Ludwig Guttenbrunn]] Haydn oli krahv Morzini alluvuses kapellmeister. Tema ülesanne oli juhatada krahvi väikest orkestrit ja kirjutada sellele sümfooniaid. 1760. aastal Haydn abiellus. Tema naine oli Maria Anna Aloysia Apollinia Keller (1729–1800), Haydni tegeliku armastatu Therese (sündinud aastal 1733) õde. Abielu oli väga õnnetu, kuid tol ajal ei olnud võimalik ka lahutada. Nad ei saanud ka lapsi ja mõlemad pidasid armukesi. Proua Haydni armuke oli kunstnik Ludwig Guttenbrunn, kes maalis Haydnist ka kõrvaloleva portree. Joseph Haydn oli aastast 1779 pikas suhtes laulja Luigia Polzelliga ning oli ilmselt ka tema poja Antonio isa.
Varsti halvenes aga krahv Morzini majanduslik seis ja ta pidi muusikute ülalpidamisest loobuma. Kuid Haydn sai kiiresti uue tööpakkumise, kui 1761. aastal vajas asekapellmeistrit vürst Paul II Anton, rikka Esterházy perekonna pea. Asekapellmeistrina oli tema koormus suurem kui eakal kapellmeistril Gregor Werneril, kes hoolitses vaid kirikumuusika eest. Kui Werner 1766. aastal suri, sai Haydnist kapellmeister. pisi|vasakul|Vaade Eszterházale
Vürstid pidasid Haydnit õukonnaametnikuks: ta kandis mundrit ja käis vürsti perekonnaga nende kõikides paleedes kaasas. Kõige tihedamini resideeris perekond nende põlvest põlve päritud Esterházy lossis Eisenstadtis, hiljem aga uues, 1760. aastatel linnadest eemale ehitatud Esterházas. Haydnil oli suur vastutus: ta pidi kirjutama muusikat, juhatama orkestrit, mängima kammeransamblites nii oma ülematele kui ka ülematega ja tooma lavale oopereid. Vaatamata suurele koormusele oli töö kunstilises mõttes Haydnile suurepärane. Esterházy vürstid Paul Anton ning Nikolaus I olid muusikat tundvad inimesed, kes hindasid kõrgelt Haydni tööd ning andsid talle igapäevatööks kasutada oma väikse orkestri. Peaaegu 30 aasta jooksul, mil Haydn Esterházy õukonnas töötas, kirjutas ta väga palju teoseid ja tema helikeel arenes jõudsalt. püsti|pisi|Vürst [[Nikolaus Esterházy, Haydni kõige olulisem toetaja ja ülemus]] 1779. aasta oli Haydni jaoks pöördeline, sest tema uues töölepingus oli tingimusi muudetud: kui varem olid kõik tema teosed olnud Esterházy perekonna vara, siis nüüd võis ta kirjutada ka teistele ning müüa oma loomingut kirjastajatele. Ta hakkas läbi rääkima mitmete kirjastuste, sealhulgas välismaistega. Varsti muutis Haydn ka oma žanrivalikut – järjest vähem kirjutas ta oopereid, nende asemel aga keelpillikvartette ja sümfooniaid.
Uue kirjastamislaine käigus avaldati suur hulk uusi keelpillikvartette (kuuest teosest koosnevad kogumikud op. 33, 50, 54/55 ja 64). Haydn täitis ka välismaalt tulnud tellimusi: kuus Pariisi sümfooniat ja algne, orkestrile kirjutatud variant teosest "Kristuse seitse viimast sõna" (1786), mis oli tellimus Cadizi linnast Hispaaniast.
Esterháza asus linnadest kaugel, mistõttu hakkas Haydn tundma end järjest eraldatumana ja üksildasemana. Ta igatses Viini, kus elasid tema sõbrad. Eriti oluline oli Haydni jaoks see, et Viinis elas Maria Anna von Genzinger (1754–1793), vürst Nikolausi ihuarsti abikaasa, kellega sidus Haydnit aastast 1789 lähedane ja hingeline suhe. Haydn kirjutas Genzingerile tihti, väljendades oma üksildust Esterházas ja oma rõõmu nendest mõnest korrast, kui ta sai Genzingeri Viinis külastada. Haydn kirjutas talle tihti ka hiljem Londonis elades. Armastatu varane surm 1793. aastal oli Haydnile tõsine löök. Tema Klaverivariatsioon f-moll, Hob XVII:6, on kirjutatud ilmselt Genzingeri surmast ajendatuna.
püsti|pisi|Mozarti portree [[Joseph Langelt]] Teine Viini sõber oli Wolfgang Amadeus Mozart, kellega Haydn tutvus umbes aastal 1784. Mitme kaasaegse, sealhulgas iiri tenori ja helilooja Michael Kelly sõnade kohaselt mängisid Haydn ja Mozart mõnikord koos keelpillikvartetis. Haydn oli Mozarti teostest vaimustuses ning rääkis neist kiitvalt ka teistele. Mozarti austust Haydni vastu tõestab aga kogumik Haydnile pühendatud kuuest keelpillikvartetist, mida tuntakse tänapäeval "Haydni kvartettidena".
Reisid Londonisse
1790. aastal suri vürst Nikolaus ja tema mantlipärijaks sai poeg Anton. Järgides tolle aja kokkuhoiupoliitikat, koondas ta suurema osa oma õukonnamuusikutest. Haydni vana töökoht jäi alles, talle maksti kärbitud 400-floriinist palka, millele lisandus vürst Nikolause määratud 1000-floriinine pension. Kuna Haydnil oli nüüd õukonnas vähe teha, lasi Anton heliloojal reisida. Haydn võttis vastu pakkumise saksa impressaario Johann Peter Salomonilt ning läks Inglismaale, et kanda suure orkestriga ette oma uusi sümfooniaid. Nii esimene (1791–1792) kui ka teine reis (1794–1795) olid väga edukad. Publikut vooris Haydni kontsertidele ning nii helilooja tuntus kui ka materiaalne kindlustatus suurenesid. David Wyn Jonesi andmetel oli Londoni kontserdireiside puhaskasum 15 000 floriini. Pärast reise läks Haydnil endiselt hästi ning ta surma ajal hinnati tema varanduse väärtuseks 55 713 floriini. (Võrdluseks: maja Gumpendorfis, mille Haydn ostis 1793. aastal, maksis vaid 1370 floriini. ) Haydn nimetati ka Oxfordi Ülikooli audoktoriks.
Inglismaa ringreisid olid olulised ka muusikalise pärandi poolest. Nendeks reisideks on kirjutatud näiteks sümfooniad nr 94 ("Üllatussümfoonia"), 100 (Militaarsümfoonia) 103 ("Timpanipõrin") ja 104, "Rideri kvartett" (op 74, nr 3) ja 39. klaveritrio ("Mustlasrondo"). Ainus ebaõnnestumine oli ooper "L'anima del filosofo", mille Haydn kirjutas küll tellimustööna, kuid mis jäi intriigide tõttu ette kandmata. Londonis olles sai Haydn endale palju uusi sõpru ja oli mõnda aega suhtes harrastusmuusik Rebecca Schroeteriga.
pisi|püsti|Beethoven noorena Kui Haydn 1790. aastal Londonisse sõitis, kohtus ta Bonnis noore Ludwig van Beethoveniga. Viini naastes järgnes talle ka Beethoven ja kuni teise Londoni reisini oli Beethoven tema õpilane.
Viimased aastad
Haydn tuli teiselt reisilt tagasi Viini aastal 1795. Vahepeal oli surnud vürst Anton ja tema järeltulija vürst Nikolaus II tahtis, et Haydn oleks ka edaspidi õukonnas kapellmeister. Haydn võttis pakkumise vastu, kuid töötas vaid osalise koormusega. Ta veetis oma suved koos Esterházydega Eisenstadtis ning kirjutas neile mitme aasta jooksul kuus missat. Viinlaste jaoks oli Haydn kui avaliku elu tegelane. Suurema osa ajast elas ta suhteliselt suures majas Viini eeslinnas Windmühles. Seal, praegusel aadressil Haydngasse 19, asub aastast 1899 Haydni muuseum. Koostöös libretisti Gottfried van Swieteniga kirjutas Haydn seal oratooriumid "Loomine" (1798) ja "Aastaajad" (1801), mille valmimist toetas Swieteni loodud muusikasõprade ühing "Gesellschaft der Associierten". Mõlemad teosed pälvisid publiku kiitva vastukaja. Haydn käis kontsertidel tihti rahva ees ning juhatas heategevuskontsertidel "Loomist". Viinis olles kirjutas Haydn veel tihti mängitava Trompetikontserdi ja üheksa viimast keelpillikvartetti.
Eduka Viini perioodi lõpus seisis Haydn silmitsi vanaduse ja kõikuva tervisega ning oli raskustes teoste lõpetamisega. 1802. aastaks oli ta jõudnud punkti, kus ta ei olnud enam füüsiliselt võimeline komponeerima. Täpset diagnoosi ei suudetud Haydnile tollal panna, kuid ta kurtis nõrkuse, uimasuse, keskendumisraskuste ning paistes ja valutavate jalgade üle. Tänapäeval on kahtlustatud arterilubjastust. Haigus oli kahtlemata Haydnile raske, sest mitmed peas mõeldud muusikalised ideed ähvardasid jääda kirjutamata. Vaatamata tema eest hästi hoolitsenud teenritele ja arvukatele külalistele ei olnud elu lõpp Haydnile õnnelik. Haiguse ajal otsis Haydn lohutust, mängides klaveril "Jumal kaitse keiser Franzi" ("Gott erhalte Franz den Kaiser"), mille ta oli patriootliku žestina kirjutanud aastal 1797. Seda meloodiat on kasutatud hiljem Austria hümnina ja praegu on see kasutusel Saksamaa hümnina.