cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Teooriad kui struktuurid
Üks põhjus, miks peeti vajalikuks hakata nägema teooriaid struktuuridena, tuleb teaduse ajaloost. Oluliste teaduste evolutsiooni ja progressi struktuur ei mahu induktsionismi ja falsifikatsionismi raamidesse. Üldisem, filosoofiline argument on tihedalt seotud sellega, kuidas vaatlus sõltub teooriast. Et vaatlusväiteid tuleb väljendada mingi teooria keeles, siis need väited ja nendes figureerinud mõistetele on nii täpsed ja informatiivsed kui teooria, mille keeles neid väljendatakse. Näiteks on Isaac Newtoni massimõistel on täpsem tähendus kui näiteks demokraatiamõistel. On usutav, et asi on selle mõiste konkreetselt määratletud rollis täpses teoorias Newtoni mehaanikas, aga teooriad, milles esineb demokraatiamõiste, on ebamäärased. Järelikult on tarvis sidusalt struktureeritud teooriaid. Mõiste tähenduse sõltuvust selle teooria struktuurist, milles ta esineb, ja mõiste täpsuse sõltuvust teooria täpsusest ja sidususastmest saab teha usutavaks, märkides, kuidas alternatiivsed viisid, kuidas mõiste võiks tähenduse omandada, on piiratud. Üks alternatiiv on vaade, et mõisted omandavad tähenduse definitsioonist. See ei saa olla tähenduse saamise fundamentaalne viis, sest mõisteid saab defineerida ainult teiste mõistete kaudu, mille tähendused on antud, ja tuleb välja jõuda mõisteteni, mille tähendus on teada teisiti. Newton ei saanud defineerida massi ja jõudu juba olemasolevate mõistete kaudu. Ta pidi vana mõistestiku asendama uuega. Teine alternatiiv on see, et mõisted omandavad tähenduse ostensiivse definitsiooni abil. Aga ei ole usutav, et näiteks massi ja elektrivälja saaks ostensiivselt defineerida. Väidet, et mõisted saavad tähenduse vähemalt osaliselt rollist, mis neil on teoorias, saab toetada järgmiste ajalooliste mõttekäikudega. Katsel ei olnud Galileo Galilei mehaanikauuenduses võtmerolli. Paljud katsed, millest ta räägib, on mõtteeksperimendid. See võib tunduda paradoksaalne neile, kelle järgi uued teooriad tekivad katse tulemusena, aga on mõistetav, et täpseid katseid saab teha ainult siis, kui on olemas täpne teooria, mis annab ennustusi täpsete vaatlusväidete kujul. Võidakse väita, et Galilei oli andmas suurt panust uue mehaanika rajamisse ja hiljem osutus, et see teooria toetab üksikasjalikke katseid. Siis pole ime, et ta ei töötanud mitte üksikasjalike katsetega, vaid mõtteeksperimentide, analoogiate ja illustreerivate metafooridega. Võib väita, et mõisted kujunevad tavaliselt nii, et algul tekib ebamäärane idee, seejärel muutub see järk-järgult selgemaks, sedamööda kuidas teooria muutub täpseks ja sidusamaks.
Elektrivälja mõiste kujunemist võib käsitada nii, et see toetab seda vaadet. Kui Michael Faraday selle 19. sajandi esimesel poolel kasutusele võttis, oli see väga ebamäärane ning seda väljendati mehaaniliste analoogide abil, rääkides pingul nööridest ning "pingest", "võimsusest" ja "jõust". Kui elektrivälja seos teiste elektromagnetiliste suurustega täpsustus, muutus mõiste määratletumaks. Kui James Clerk Maxwell võttis mehaaniliste analoogiate abil kasutusele nihkevoolu mõiste, siis sai teooria teha sidusaks Maxwelli võrranditega, mis määratlesid kõikide elektromagnetiliste suuruste vahelise seose. Varsti saadi eetrist lahti ning väljad jäid sõltumatuteks selgelt määratletud mõisteteks.
Thomas Kuhni tutvustus
Induktsionismile ja falsifikatsionismile esitas väljakutse Thomas Kuhn raamatus "Teadusrevolutsioonide struktuur", mille esimene trükk ilmus 1962 ning selgitava järelsõnaga teine trükk 1970. Tema vaated on jäänud mõjukaks. Kuhn alustas füüsikuna ning pööras siis tähelepanu teaduse ajaloole, mis vapustas tema arusaama teadusest. Ta leidis, et ajalugu ei kinnita ei induktsionismi ega falsifikatsionismi. Ta püüdis luua teaduse teooriat, mis on ajalooga rohkem kooskõlas. Ta rõhutas teaduse progressi revolutsioonilisust, mõistes teadusrevolutsiooni all ühe teoreetilise struktuuri asendamist teisega, mis pole sellega ühitatav. Samuti pidas ta tähtsaks teaduskogukondade sotsioloogilisi jooni.
Kuhni järgi liigub teaduse progress järgmise skeemi järgi: eelteadus, normaalteadus, kriis, revolutsioon, uus normaalteadus, uus kriis. Teaduse kujunemisele eelnev korrapäratu ja mitmekesine tegevus struktureerub ja omandab suuna, kui teaduskogukond hakkab pooldama ühtainsat paradigmat. Paradigma koosneb üldistest teoreetilistest eeldustest ja seadustest ning nende rakendamise tehnikatest, mille teatud teaduskogukonna liikmed omaks võtavad. Paradigma raames tehakse normaalteadust. Normaalteadlased artikuleerivad ja arendavad paradigmat, püüdes seletada tegeliku maailma aspekte, mis ilmnevad katsetulemustena. Vältimatult tekivad raskused ja näivad falsifikatsioonid. Kui raskused lähevad käest ära, tekib kriis. Kriis lahendatakse, kui tekib täiesti uus paradigma, mida hakkab pooldama üha rohkem teadlasi, kuni vana paradigma hüljatakse. See katkestus on teadusrevolutsioon. Uue paradigmaga kordub sama.
Paradigmad ja normaalteadus
Paradigmas on eksplitsiitsed fundamentaalsed seadused ja teoreetilised eeldused ja nende rakendamise standardsed viisid. Näiteks Newtoni mehaanika paradigmas on ka meetodid, kuidas rakendada Newtoni seadust planeetide liikumistele, pendlitele, piljardipallide kokkupõrgetele jne. Paradigmas on ka instrumendid ja nende kasutamise tehnikad, mida on tarvis, et siduda seadused reaalse maailmaga. Newtoni paradigma kasutamiseks astronoomias on heakskiidetud teleskoopide liigid koos nende kasutamise tehnikatega ning mitmesugused tehnikad nende abiga kogutud andmete korrigeerimiseks. Paradigmasse kuuluvad veel mõned väga üldised metafüüsilised printsiibid, mis tööd paradigma raames suunavad. 19. sajandil valitsesid Newtoni paradigmat niisugused eeldused nagu "Kogu füüsilist maailma tuleb seletada mehaanilise süsteemina, mis toimib mitmesuguste jõudude mõjul Newtoni liikumisseaduste diktaadi all"; René Descartesi programm 17. sajandil sisaldas printsiipi: "Tühjust ei ole ja füüsiline universum on suur kellavärk, milles kõik jõud võtavad tõuke kuju." Ja kõigis paradigmades on ka mõned väga üldised metodoloogilised ettekirjutused, nagu "Tee tõsiseid katseid viia oma paradigmat loodusega vastavusse" või "Võta ebaõnnestumisi selles tõsiste probleemidena".
Normaalteadus püüab paradigmat artikuleerida, et parandada selle vastavust loodusele. Paradigmas on alati nii palju ebatäpsusi ja lahtisi otsi, et säärast tööd on palju. Normaalteadus on Kuhni järgi peamurdmisülesannete lahendamine, mis allub paradigma reeglitele. Need ülesanded on teoreetilised ja praktilised. Näiteks Newtoni paradigmas on teoreetilised peamurdmisülesanded näiteks matemaatiliste tehnikate leiutamine juhuks, kui planeedile mõjub mitu külgetõmbejõudu, ja Newtoni seaduste rakendamine vedelike ja gaaside liikumisele. Eksperimentaalsete peamurdmisülesannete seas oli teleskoopiliste vaatluste täpsuse parandamine ning katsetehnikate väljatöötamine gravitatsioonikonstandi usaldatavaks mõõtmiseks. Normaalteadlased peavad eeldama, et paradigma annab vahendid peamurdmisülesannete lahendamiseks. Kui ülesannet ei õnnestu lahendada, siis viga ei ole paradigmas, vaid teadlases. Ülesandeid, mida kuidagi lahendada ei õnnestu, ei võeta falsifikatsioonidena, vaid anomaaliatena. Kuhni järgi on kõigis paradigmades anomaaliaid (näiteks Koperniku teoorias Veenuse näiv suurus ja Newtoni teoorias Merkuuri orbiit) ning ta lükkab igasuguse falsifikatsionismi tagasi. Normaalteadlased peavad olema paradigma suhtes ebakriitilised, muidu nad ei saaks keskenduda paradigma artikuleerimisele ja looduse süvauurimisele.
See, et aluste asjus pole lahkarvamusi, eristabki normaalteadust eelteadusest. Viimast iseloomustavad täielik lahkarvamus ja pidev vaidlus aluste üle, nii et tööga süvitsi minna pole võimalik. Teooriaid on peaaegu sama palju kui uurijaid ning iga teoreetik peab otsast alustama ning oma lähenemist õigustama. Kuhn toob näiteks Isaac Newtoni eelse optika. Vanaajast kuni Newtonini oli palju igasuguseid valguse loomuse teooriaid. Üksmeelele ei jõutud enne, kui Newton esitas oma korpuskulaarteooria. Eelteaduse aegsed konkureerivad teoreetikud olid eri meelt ka selles, missugused vaadeldavad nähtused on asjasse puutuvad. Tunnistades paradigma rolli vaadeldavate nähtuste otsimises ja tõlgendamises, tunnistab Kuhn vaatluse ja katse sõltuvust teooriast.
Kuhni järgi ei piirdu paradigma sellega, mida saab sõnastada reeglite ja juhenditega. Ta viitab Ludwig Wittgensteini arutlusele mängu mõiste üle "Filosoofilistes uurimustes". Wittgensteini järgi pole võimalik esitada mängu piisavaid ja tarvilikke tingimusi. Kuhni väitel on sama lugu paradigmaga. Kui püüda mõnd konkreetset paradigmat täpselt ja sõnaselgelt esitada, siis tuleb alati välja, et mõni sellesse paradigmasse kuuluv töö ei vasta sellele iseloomustusele. See aga ei muuda Kuhni väitel paradigma mõistet mittelegitiimseks. Teadlased õpivad paradigmat tundma teadusliku hariduse kaudu. Lahendades standardseid ülesanded, tehes standardseid katseid ja lõpuks uurimistööd juhendaja käe all, tutvutakse paradigma meetodite, tehnikate ja standarditega. Teadlaseks saaja ei oska omandatud meetodeid ja oskusi sõnastada, nii nagu puuseppmeistergi ei oska täielikult kirjeldada, mis tema oskuste taga on. Suur osa normaalteadlase teadmisest on vaikiv, nagu tõi välja Michael Polanyi. Selle tõttu, kuidas tüüpilisi normaalteadlasi ette valmistatakse ja kuidas neid on tarvis ette valmistada, et nad tõhusalt töötaksid, ei tea nad oma paradigma täpset loomust ja nad ei oska seda sõnastada. Aga see ei tähenda, nagu teadlane ei suudaks paradigma eeldusi sõnastada, kui vajadus peaks tekkima. Sellisel juhul tuleb püüda sõnastada paradigmas kätkevad üldised seadused ning metafüüsilised ja metodoloogilised printsiibid, et kaitsta neid alternatiivide eest, mille toob kaada ähvardav uus paradigma.
Kriis ja revolutsioon
See iseenesest, et paradigmas on lahendamata peamurdmisülesandeid, pole veel kriis. Paradigmades on alati raskusi (anomaaliaid). Ainult teatud tingimustel võib see hakata õõnestama usaldust paradigma vastu. Anomaaliat võib pidada eriti tõsiseks, kui see tabab paradigma aluseid ning paneb püsivalt vastu katsetele seda kõrvaldada. Kuhn toob näiteks James Clerk Maxwelli elektromagnetismiteooria probleemid seoses eetriga ning Maa liikumisega selle suhtes 19. sajandi lõpu poole. Näiteks on ka probleemid, mida komeedid tekitasid Aristotelese kosmoloogiale, mille järgi kuuülene maailm koosneb omavahel seotud taevasfääridest, mille materjal on eeter. Anomaaliaid peetakse tõsiseks ka juhul, kui nad on tähtsad mõne tungiva ühiskondliku vajaduse seisukohast. Ptolemaiose astronoomia probleemid olid Koperniku ajal tõsised kalendrireformi vajaduse tõttu. Anomaalia tõsidust mõjutab ka see, kui kaua ta kõrvaldamiskatsetele vastu paneb. Kriisi algust mõjutab ka tõsiste anomaaliate arv.
Meilūnai kihistu
Meilūnai kihistu (inglise Meilūnai Formation) on ordoviitsiumi ladestu Vormsi lademe kihistu. Seda hakkas esimesena eristama Jevlampijus Laškovas aastal 1976. Kihistu on nime saanud Meilūnai küla järgi.
Kihistu stratotüüp on Svedasai 252 puurauk, kus kihistu kivimid esinevad 582,4..608,1 meetril.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kriis ja revolutsioon
Kui anomaaliates hakatakse nägema tõsist probleemi paradigma jaoks, algab "väljendunud professionaalse ebakindluse" periood. Probleeme püütakse lahendada aina radikaalsemal viisil ning paradigma reegleid aina lõdvendatakse. Normaalteadlased hakkavad pidama filosoofilisi ja metafüüsilisi vaidlusi, ning püüavad paradigma vaatekohast kahtlasi uuendusi kaitsta filosoofiliste argumentidega. Teadlased hakkavad rahulolematust valitseva paradigmaga ning ebamugavustunnet avalikult väljendama. Wolfgang Pauli kirjutas 1924. aasta paiku sõbrale, et tal on nii raske, et ta soovib, et ta oleks näiteks komöödiafilminäitleja, kes pole füüsikast midagi kuulnud.
Kui paradigma pooldajad kaotavad usu paradigmasse, siis on aeg küps revolutsiooniks. Kriis on seda sügavam, kui ilmub võistlev paradigma. Uus paradigma või selle esialgne idee ilmub järsku mõne asjaosalise peas. See on vanast väga erinev ja sellega ühitamatu. Põhjalikud erinevused võivad olla mitut laadi. Aristotelese paradigma järgi jaguneb maailm hävimatuks ja muutumatuks kuuüleseks maailmaks ning hävivaks ja muutlikuks kuualuseks maailmaks; hilisemate paradigmade järgi koosneb kogu maailm ühesugustest ainetest. Antoine Lavoisier' eelse keemia järgi on olemas flogiston, mis põlemisel eraldub; Lavoisier' uue paradigma järgi flogistoni ei ole, kuid on hapnik, millel on põlemises teistsugune roll. James Clerk Maxwelli elektromagnetismiteooria järgi täidab kogu ruumi eeter, Albert Einsteini erirelatiivsusteooria järgi eetrit ei ole.
Võistlevad paradigmad peavad legitiimseks või mõttekaks erinevaid küsimusi. Flogistoni kaalu küsimus oli flogistoniteooria pooldajate jaoks tähtis, Lavoisier' jaoks tühi. Planeetide massi küsimused oli Newtoni paradigma jaoks fundamentaalsed, Aristotelese paradigmade jaoks ketserlikud. Maa kiirus eetri suhtes oli enne Einsteini sügavalt tähtis probleem, Einstein hajutas selle.
Paradigmadel on ka erinevad ja ühitamatud standardid. Newtoni paradigma lubas seletamatut kaugmõju, kuid René Descartesi pooldajad pidasid seda metafüüsiliseks ja isegi okultseks. Põhjuseta liikumine oli Aristotelese jaoks mõttetus ja Newtoni jaoks aksiomaatiline. Keemiliste elementide muundumisel on tänapäeva tuumafüüsikas (ning keskaja alkeemias ja 17. sajandi mehaanilises filosoofia) tähtis koht, kuid see on täielikus vastuolus John Daltoni atomistika programmiga. Tänapäeva mikrofüüsikas on aktsepteeritud määramatus, millel Newtoni programmis pole kohta.
Seda, kuidas teadlased mingit maailma aspekti näevad, suunab paradigma, milles nad töötavad. Kuhn väidab, et võistlevate paradigmade pooldajad "elavad eri maailmades". Ta toob tõenduseks asjaolu, et lääne astronoomid märkasid, registreerisid ja arutasid muutusi taevas alles pärast Koperniku teooria esitamist. Aristotelese paradigma ei näinud ette muutusi taevas ja nii neid ka ei vaadeldud. Kui muutusi märgati, seletati neid häiretena atmosfääri ülaosas.
Teadlaste üleminekut ühelt paradigmalt ühitamatule alternatiivile võrdleb Kuhn geštaldivahetuse või usulise pöördumisega. Ei ole puhtloogilist argumenti, mis tõestaks ühe paradigma üleolekut teisest ning sunniks niimoodi ratsionaalset teadlast paradigmat vahetama. Üks põhjus, miks niisugune tõestus ei ole võimalik, on see, et teadlane otsustab teooria eeliste üle mitmesuguse tegurite mõjul. Üksikteadlase otsus sõltub sellest, millistele teguritele ta annab prioriteedi. Nende tegurite seas on lihtsus, seos mõne tungiva ühiskondliku vajadusega, võime lahendada mõnd konkreetset laadi probleemi jne. Üht teadlast võib Koperniku teooria ligi tõmmata teatud matemaatiliste omaduste lihtsuse tõttu, teist kalendrireformi võimalikkuse tõttu, kolmandat võib peletada teadlikkus probleemidest, mille see maapealsete nähtuste seletamisel kaasa toob, neljas võib selle teooria tagasi lükata usulistel kaalutlustel. Teine põhjus tuleb sellest, et võistlevate paradigmade pooldajad pooldavad erinevaid standardeid ja metafüüsilisi printsiipe. Kumbki paradigma on omaenda standardite järgi parem. Ühe argumendid teist ei veena, sest teine ei tunnista esimese eeldusi. Sellepärast võrdleb Kuhn teadusrevolutsioone poliitiliste revolutsioonidega: nende eesmärk on muuta poliitilisi institutsioone viisil, mida need keelavad. Valik võistlevate paradigmade vahel osutub valikuks ühitamatute eluviiside vahel ning ükski argument ei saa olla loogiliselt ega isegi mitte tõenäosuslikult sundiv. See aga ei tähenda, nagu argumendid ei võiks teadlaste otsuseid mõjutada.
Juurseller
Juurseller (Apium graveolens var. rapaceum (Mill.) Gaud.) on selleri perekonda sarikaliste sugukonda kuuluv kaheaastane rohttaim. Juurselleri juurvili on ümar, mille alumine osa on sageli neljakandiline ja tugevasti harunev. Juurvilja läbimõõt on 5–10 cm või suuremgi. Juurvilja koor on krobeline, pruuni või kollakasvalget värvi. Selle sisu on valge, võrdlemisi pehme ja sageli õõnsustega, ning muutub õhu käes pruunikaks. Maitse on kergem ja pähklisem ning aroom tugevalt vürtsine nagu varsselleril.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kriis ja revolutsioon
Seda, millised tegurid panevad teadlasi paradigmat vahendada, tuleb Kuhni arvates avastada psühholoogiliselt ja sotsioloogiliselt. Pole ühte argumenti, mis ütleks, millal ratsionaalne teadlane peaks paradigmat vahetama. Võistlevate programmide pooldajad näevad maailma erinevalt ja kirjeldavad seda eri keeltes. Argumentide ja arutelude eesmärk pole sundimine, vaid veenmine. See ongi Chalmersi arvates Kuhni väidetud paradigmade ühismõõdutuse taga.
Juurseller
Ajalugu
Selleri koduks on Vahemere maad, kus see kasvab siiani looduslikuna. Sellerile sobib kasvualaks kergelt soolane rannikuäärne muld. Looduslik seller kasvab ka Hiinas, Indias, Uus-Meremaal, Ameerikas Californias ja Lõuna-Ameerikas.
Looduslik seller oli tuntud juba antiikajal. Esialgu kasutati teda usulistes rituaalides. Vana-Kreekas ja Egiptuses peeti sellerit leina sümboliks, mistõttu selle lehtedega kaeti surnuid, hauakünkaid ja mälestussambaid. Samas pärjati nendega ka spordivõistluste võitjaid. Kultuurtaimena hakati sellerit kasvatama 2.-1. sajandil eKr. Pärast Lähis- ja Kaug-Ida juurviljaks saamist levis see üle maailma. Kesk-Euroopasse jõudis seller aiakultuurina Itaalia kaudu 16. sajandil. Algul kasvatati seda vaid kloostrite ja aadlike aedades.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kriis ja revolutsioon
Teadusrevolutsioon seisneb selles, et teooriat vahetab teadlaskogukond tervikuna, nii et jäävad üksnes vähesed teisitimõtlejad, kes uuest teadlaskogukonnast välja jäävad ning põgenevad võib-olla mõnda filosoofiaosakonda ja igatahes lõpuks surevad.
Juurseller
Ajalugu
Tänapäeval kasvatatakse Euroopas kõige rohkem sellerit Prantsusmaal, Saksamaal, Hollandis ja Belgias ning pool toodangust läheb konservitööstusele.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Normaalteaduse ja revolutsioonide funktsioon
Võib jääda mulje, nagu Kuhn püüaks lihtsalt kirjeldada teooriaid või paradigmasid ja teadlaste tegevust. Sellisel juhul oleks Kuhni teaduseteoorial vähe väärtust. Kui kirjeldust ei kujunda mingi teooria, siis ei öelda, milliseid tegevusi ja tegevuste tulemusi tuleb teaduse nime all kirjeldada. Ent Kuhni jutt ei tule ainult teadlaste töö kirjeldusest. Ta peab seda teaduse teooriaks, sest ta seletab oma osade funktsiooni. Kuhni järgi on normaalteadusel ja revolutsioonidel paratamatud funktsioonid, mis teadusel tahes-tahtmata nii või teisiti täita tuleb.
Normaalteaduse perioodid annavad teadlastele võimaluse arendada teooria esoteerilisi üksikasju. Töötades paradigmas, mille aluseid nad peavad enesestmõistetavaks, saavad nad teha tööd, mis on vajalik paradigma viimiseks loodusega kooskõlla. Just usu tõttu paradigma adekvaatsusesse saavad teadlased pühenduda peamurdmisülesannete lahendamisele, vaidlemata fundamentaalsete eelduste ja meetodite legitiimsuse üle. Sellepärast peab normaalteadus olema suuresti ebakriitiline.
Kui kõik teadlased jääksid normaalteadlasteks, siis jääks teadusharu ühe paradigma lõksu. See oleks viga, sest pole aprioorset põhjendit, miks peaks üks paradigma olema täiuslik või isegi parim võimalik. Ei ole induktiivseid protseduute täiuslikult adekvaatsete paradigmadeni jõudmiseks. Järelikult peab teaduses olema vahend, kuidas parema paradigmani välja murda. See on revolutsioonide funktsioon. Kui mittevastavus paradigma ja looduse vahel muutub tõsiseks, on teaduse tõhuseks progressiks tarvis kogu paradigma välja vahetada. Progress revolutsioonide kaudu on Kuhni alternatiiv induktsionismi poolt väidetavale kumulatiivsele progressile (tehakse vaatlusi, kujunevad uued mõisteid, vanu täiustatakse, avastatakse uusi seadusi). Kuhni järgi viimane ignoreerib paradigmade rolli vaatluse ja katse suunamisel. Just paradigmade läbiva mõju tõttu peab paradigmade vahetus olema revolutsiooniline.
Juurseller
Kasutamine
Selleri juureosa süüakse nii toorelt kui ka kuumtöödeldult, lehti kasutatakse toidu maitsestamiseks. Enne söömist tuleb juureosa ära koorida. Juurseller sobib hästi supi ja kastme sisse, kartuli-, kala- ja liharoogadesse. Toorena sobib juursellerit salatisse riivida.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kuhni teadusekäsituse eelised
Kuhni idee järgi toimub teaduses probleemide lahendamine raamistikus, mida põhilises küsimärgi alla ei seata. Teadusharus, milles aluseid pidevalt Popperi vaimus kahtluse alla seatakse, on oluline progress ebatõenäoline, sest printsiibid ei püsi vaidlustamata piisavalt kaua. Tore on küll rääkida, kuidas Einstein oma originaalsuse ja julgusega viis teadust kangelaslikult edasi, aga ei maksa unustada, et oli tarvis töötada kakssada aastat Newtoni paradigmas ja sada aastat elektri ja magnetismi teooriates, et ilmneksid probleemid, mille Einstein ära tundis ja lahendas. Aluste pidev kritiseerimine ei ole omane mitte teadusele, vaid filosoofiale.
Kui võrrelda Kuhni ja Popperi katset tabada astroloogia erinevust teadusest, siis Kuhni teooria on veenvam, nagu Deborah Mayo (Error and the Growth of Experimental Knowledge) veenvalt näitas. Popperi järgi saab astroloogiat nimetada mitteteaduseks kas sellepärast, et ta pole falsiftseeritav, või sellepärast, et ta on falsifitseeritud. Esimene ei tööta, sest renessansiajal, mil astroloogiat tõsiselt praktiseeriti, tegi ta falsifitseeritavaid ennustusi, mida sageli falsifitseeritigi. Aga kui astroloogia viimase põhjal mitteteaduseks kuulutada, siis tuleks samadel põhjustel seda teha ka füüsika, keemia ja bioloogiaga. Kuhni järgi on erinevus selles, et näiteks astronoomid saavad vääradest ennustustest õppida, astroloogid mitte. Astronoomid saavad täiustada instrumente, otsida häiritusi, postuleerida avastamata planeete või Kuu mittekerakujulisust jne ning töötada siis üksikasjadega, et näha, kas need muudatused kõrvaldavad probleemi. Astroloogidel selliseid vigadest õppimise vahendeid ei ole. Neid vahendeid võibki tõlgendada ühise paradigmana, mis võimaldab normaalteaduse traditsiooni. Nii et "normaalteadus" on teaduses oluline element.
Juurseller
Kasutamine
Selleril on palju kasutusalasid ka rahvameditsiinis. See on hea diureetikum, mistõttu leiab kasutust kroonilise neerupõletiku või neerukivide ravis. Limaainete sisalduse tõttu on sellerit kasutatud mao limaskesta põletiku korral. Mao alahappesuse korral suurendab sellerimahl maonäärmete aktiivsust. Juurselleril on väga väike kalorsus, mistõttu kulub selle seedimiseks energiat rohkem, kui ta annab. Samuti parandab selleri mahl või lehtedest tehtud tee ainevahetust ja söögiisu ning aitab kaotada ülekaalu. Lisaks suurendab seller nii füüsilist kui ka vaimset töövõimet ja tugevdab närvisüsteemi. Allergiliste nahahaiguste korral võib aidata juurselleri tõmmise joomine, lehtedest valmistatud kange tee või sellerisalvi pealemäärimine. Selleris sisalduvad flavonoidid parandavad veresoonte ainevahetust ja tugevdavad vereringet.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kuhni teadusekäsituse eelised
Teadusrevolutsiooni mõiste abil rõhutas Kuhn teaduse progressi mittekumulatiivsust. Juba Popper rõhutas, et teaduse progressi käigus vahetatakse teooriaid välja. Popperil on see lihtsalt ühe väidete komplekti vahetamine teisega, aga Kuhni revolutsiooni käigus muutuvad ka maailmataju ja teooria hindamise standardid. Üleminekul Aristotelese paradigmalt Newtoni omale ei võetud fundamentaalsete tõenditena enam mitte paljaste meelte tõendeid optimaalsetes tingimustes, vaid instrumentide ja katsete abil saadud tõendeid.
Juurseller
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Juurselleri juur sisaldab valku, B1-, B2-, B3- ja C-vitamiini, asparagiini, manniiti, koliini, flavonoide, orgaanilisi happeid. Mineraalainetest on selleris kaaliumi-, kaltsiumi-, magneesiumi- ja fosforisoolasid. Mineraalaineid ning C- ja K-vitamiini sisaldavad rohkem juurselleri lehed. C-vitamiini on neis koguni 120 mg/100 g. Sellerile iseloomulik lõhn tuleneb eeterlikest õlidest, mida sisaldavad taime kõik osad.
AIDAbella
AIDAbella on teine Sphinx-klassi ristluslaev (projekti nimetus oli aga mitte AIDA SPHINX II, vaid III), mis kuulub firmale Costa Crociere S.p.A. ja mida käitab laevakompanii Aida Cruises German Branch of Costa Crociere S.p.A.. Laev ehitati Meyer Werfti laevatehases Papenburgis Saksamaal 2008. aastal ja laeva ristis Warnemündes 23. aprillil 2008. aastal kaunis Eva Padberg. Laeva kodusadam on Genova Itaalias.
Mis asi see on, mida nimetatakse teaduseks?
Kuhni teadusekäsituse eelised
Kuhnil on kahtlemata õigus, et on olemas teadusevolutsioonid, kus muutub ka see, millest maailma eeldatakse koosnevat ning millist laadi tõendeid ja seletusviise peetakse kohaseks. Iga adekvaatne teadusliku progressi teooria peab ka seletama, kuidas revolutsiooni käigus tehtud muudatusi saab käsitada progressiivsetena. Kuhn rõhutas, et see, mida pidada probleemiks, võib eri paradigmades olla erinev, nagu ka lahenduste adekvaatsuse standardid. Aga milliste standardite järgi siis saab otsustada, et üks paradigma on teisest parem ning selle omaksvõtt teise asemel on progress? Mis mõttes teadus revolutsioonide kaudu progresseerub?
Kuhni ambivalentsus revolutsioonide kaudu toimuva progressi asjus
Kuhn on selles küsimuses kurikuulsalt kahemõtteline. Pärast "Teadusrevolutsioonide struktuuri" avaldamist süüdistati Kuhni selles, et ta esitas teaduse progressi kohta relativistliku vaate. See tähendas, et Kuhni teooria järgi ei ole küsimusel, kas uus paradigma on vanast parem, kindlat neutraalset vastust, vaid see sõltub otsustust tegeva indiviidi, rühma või kultuuri väärtustest. Kuhnile see süüdistus ei meeldinud ning 2. trükile lisatud postskriptumis ta püüdis relativismist distantseeruda. Ta kirjutas, et hilisemad teooriad on vanadest paremad, et nad lahendavad peamurdmisülesandeid sageli üsna erinevates keskkondades, millele neid rakendatakse. Aga see kriteerium on problemaatiline, sest see, mida pidada peamurdmisülesandeks ja selle lahenduseks, on paradigmasõlteline ja Kuhn pakub mujal kriteeriumideks hoopis lihtsust, ulatust ja ühitatavust teiste erialadega. Paljusid kohti raamatus saab lugeda relativismi kaitsvatena ja teaduse progressi ratsionaalse kriteeriumi olemasolu eitavana. Üleminek ühelt paradigmalt teisele on geštaldi vahetus või usuline pöördumine, mis on ratsionaalse valiku vastand. Ka rõhutamine, et teaduse loomus tuleb avastada seesmiselt sotsioloogiliselt, uurides teadlaste rühma loomust, avastades selle väärtused, mida see sallib ja põlgab, viib relativismini, kui juhtub, et eri rühmad väärtustavad, sallivad ja põlgavad eri asju. Nii teadmissotsioloogia pooldajad tavaliselt Kuhni tõlgendavadki, arendades tema vaated sõnaselgeks relativismiks.
Chalmers leiab, et Kuhni postskriptumis on kaks lõime, millest üks on relativistlik, teine mitte. See jätab kaks võimalust. Esimene on arendada relativistlikku lõime, sealhulgas teadust sotsioloogiliselt uurida, mida Kuhn ise ei teinud. Teine on relativismi ignoreerida ning Kuhn niimoodi ümber kirjutada, et see oleks ühitatav teaduse progressiga. See nõuaks vastust küsimusele, mis mõttes teooria väljavahetamine on progress.
Objektiivne teadmine
Kuhn ütleb, et paradigmavahetus peab toimuma kas ühekorraga (kuigi mitte tingimata hetkega) või üldse mitte. Kuidas see saab nii olla? Ühest küljest teab Kuhn, et teadusrevolutsioon kestab tükk aega, mille jooksul tehakse palju teoreetilist ja eksperimentaalset tööd. See nähtub Kuhni enda raamatust "Copernican Revolution". Teisest küljest, Kuhni võrdlused geštaldivahetuse ja usulise pöördumisega näitavad, mis mõttes muutus toimub ühekorraga. Chalmers arvab, et Kuhn ajab siin segi kaks teadmise liiki. Esimeses tähenduses on see vaimuseisund, millestki teadlik olemine. Sellega on seotud ka uskumine, aktsepteerimine, mis on samuti vaimuseisund ja hoiak. Chalmers nimetab seda subjektiivseks teadmiseks ning eristab objektiivsest teadmisest. Propositsioonidel on "objektiivseid" omadusi, mis ei sõltu sellest, kas neid teatakse, (vastuolulisus, omavaheline vastuolu, järeldumine). Indiviidide tajukogemused ja neist tingitud uskumused erinevad vaatlusväidetest, mida toetavateks neid võidakse pidada. Viimased on avalikult testitavad ja vaieldavad. Teadmiste korpusesse mingis staadiumis kuuluvatel propositsioonidel võib samuti olla omadused, millest sellega töötavad inimesed ei pruugi olla teadlikud. Tänapäeva füüsika on nii keeruline, et seda ei saa samastada ühe inimese või rühma teadmistega. Paljud teadlased annavad füüsika kasvusse ja artikuleerimisse oma panuse nagu katedraali ehitavad töölised. Pilvedes hõljuv teoreetik ei pruugi olla teadlik mõne eksperimentaalse leiu tähtsusest tema teooriale. Struktuuri osade vahelised objektiivsed seosed on sõltumatud sellest, kas indiviidid on sellest seosest teadlikud. Sageli avastatakse teooria ootamatud järelmid, näiteks eksperimentaalne ennustus või vastuolu teise teooriaga, hilisema tööga. Näiteks avastas ja tõestas Siméon Poisson, et Augustin-Jean Fresneli valgusteooriast järeldub ere täpp vastavalt valgustatud läbipaistmatu ketta varjuküjel; Fresnel ei olnud sellest teadlik. Avastati ka mitmesugused vastuolud Fresneli teooria ja Newtoni valguse korpuskulaarteooria vahel. Näiteks ennustas esimene, et valgus liigub õhus kiiremini kui vees, teine vastupidist. Objektiivsed on ka katsedisainid ja protseduurid, metodoloogilised reeglid ja matemaatilised süsteemid. Indiviidid saavad neid kõrvutada ja kasutada, muuta ja kritiseerida. Üksikteadlane on silmitsi objektiivsete teadmiste olukorraga ning nende abil tuleb tal püüda seda muuta ja parandada. (Objektiivsuse all mõeldakse siin ainult sõltumatust inimeste vaimuseisunditest.) Kuigi Chalmers järgib siin Karl Popperit ("Objective Knowledge", ptk 3 ja 4), ei tegele ta küsimusega, mis mõttes need objektiivsed omadused on olemas.
Suur osa Kuhni jutust paadigmade kohta sobib objektiivse teadmise poolele: peamurdmisülesannete lahendamine, anomaaliad, standardid ja metafüüsilised eeldused. Küsimus sellest, mis mõttes üks paradigma on teisest parem, on küsimus paradigmade vahelisest objektiivsest suhtest. Kuhni raamatus räägitakse aga ka subjektiivsest teadmisest, nimelt siis, kui jutt on geštaldivahetusest. Chalmers paneb ette, et kui jutt on teaduse loomusest ja sellest, mis mõttes teadust võib nimetada progresseeruvaks, siis tuleb piirduda paradigmade ja nendevaheliste suhete objektiivse iseloomustamisega ning geštaldivahetused kõrvale jätta. Enamasti Kuhn just sellega tegelebki. See, kuidas saab öelda, et üks paradigma on teisest parem, erineb küsimusest, kuidas või miks üksikud teadlased vahetavad paradigmat. Kui tahta üldse leida, mis mõttes teadus progresseerub, tuleb tegelda esimese küsimusega. Sellepärast pole Chalmers rahul Kuhni raamatu 2. trüki 13. peatüki katsega võidelda relativismisüüdistuse vastu keskendumisega väärtushinnangule ja teooria valikule.
Imre Lakatosi tutvustus
Imre Lakatos tuli 1950ndate lõpus Ungarist Inglismaale ja sattus seal Karl Popperi mõju alla. Lakatosi sõnul Popper muutis tema elu. Peagi taipas Lakatos Popperi falsifikatsionismi raskusi. 1960. aastate keskpaigaks sai Lakatos teadlikuks Thomas Kuhni alternatiivsest vaatest teadusele. Popperi ja Kuhni vaadetel on palju ühist. Mõlemad vastustavad positivistlikke, induktsionistlikke teaduseteooriaid. Mõlemad annavad teooriale (või paradigmale) vaatluse ja katse ees prioriteedi. Lakatos jätkas seda traditsiooni, otsides viisi, kuidas Popperi falsifikatsionismi niimoodi teisendada, et raskustest lahti saada. Ta võttis üle ka mõned Kuhni ideed, kuid lükkas tema relativismi täielikult tagasi. Kuhni paradigmade asemel on tal uurimisprogrammid ("Falsification and the Methodology of Scientific Research Programmes", 1970).
Lakatosi uurimisprogrammid
Popperi falsifikatsionismil on see raskus, et pole selge, millist eeldust tuleb näiva falsifikatsiooni korral süüdistada. Kui jätta see iga teadlase meelevalda, siis on raske aru saada, kuidas küpsed teadused saavad koordineeritult ja sidusalt progresseeruda. Lakatosi vastus on, et kõik teaduse osad ei ole võrdväärsed. Ühed seadused või printsiibid on teistest fundamentaalsemad. Mõned on nii fundamentaalsed, et need peaaegu määratlevad teadust. Sellepärast ebaõnnestumist nende kaela ei aeta. Süüdlast otsitakse vähem fundamentaalsete eelduste seast. Teadust võib siis käsitada fundamentaalsete printsiipide programmilise arendamisena. Probleemide lahendamiseks modifitseeritakse vajaduse korral perifeerseid eeldusi. Need pingutused jäävad ühe ja sama uurimisprogrammi raamesse. Fundamentaalseid printsiipe nimetas Lakatos uurimisprogrammi kõvaks tuumaks. Kõva tuum on uurimisprogrammile kõige iseloomulikum. Näiteks Mikołaj Koperniku programmi kõva tuum oli oletus, et Maa ja planeedid tiirlevad ümber paigalseisva Päikese ning Maa teeb ööpäeva jooksul ühe täispöörde ümber oma telje. Isaac Newtoni füüsika kõva tuum on Newtoni seadused ja gravitatsiooniseadus. Karl Marxi ajaloolise materialismi kõva tuum võiks olla oletus, et suurt ühiskondlikku muutust tuleb seletada klassivõitlusega ning klasside loomuse ja võitluse üksikasjad määrab lõppkokkuvõttes majanduslik baas.
Kõvale tuumale tuleb lisada täiendavad eeldused, et saaks teha kindlaid ennustusi. Peale sõnaselgete oletuste ja eelduste kuuluvad sinna ka algtingimuste eeldused. Näiteks Koperniku programmi kõvale tuumale tuli lisada arvukad epitsüklid ning tuli muuta hinnangut tähtede kaugusele Maast. Alguses oli programmis ka eeldus, et palja silmaga saab tähtede ja planeetide asendit, mõõtmeid ja heledust täpselt määrata. Kui vaatlused on programmiga vastuolus, siis tuleb see panna lisaeelduste, mitte kõva tuuma arvele. Lakatos nimetas lisaeelduste kogumit kaitsevööks. Teadlaste metodoloogilised otsused teevad kõva tuuma mittefalsifitseeritavaks. Näiteks Koperniku programmi kaitsevööd muudeti, asendades epitsüklid elliptiliste orbiitidega ja palja silma andmed teleskoobi andmetega. Ka algtingimusi muudeti: muudeti tähtede kauguse hinnangut ja lisati uusi planeete.
Lakatos jagas uurimisjuhised uurimisprogrammi raames negatiivseks heuristikaks ja positiivseks heuristikaks. Negatiivne heuristika ütleb, mida pole soovitatav teha. Teadlastel ei ole soovitatav kõva tuuma puutuda. Kui keegi seda teeb, siis ta on programmist välja astunud. Kui Tycho Brahe oletas, et planeedid tiirlevad ümber Päikese ja Päike tiirleb ümber Maa, siis ta astus Koperniku programmist välja. Positiivne heuristika ütleb, mida on soovitatav teha. See annab juhiseid, kuidas kõva tuuma lisaeeldustega täiendada ja kuidas kaitsevööd modifitseerida, et programm seletaks ja ennustaks vaadeldavaid nähtusi. Peale sobivate abihüpoteeside lisamise tuleb välja töötada adekvaatsed eksperimenteerimis- ja matemaatilised tehnikad. Näiteks Koperniku programmis oli algusest peale selge, et on tarvis matemaatilisi tehnikaid epitsüklite arvutamiseks ja paremaid tehnikaid planeetide asendi vaatlemiseks. Lakatosi järgi kasutati Newtoni gravitatsiooniteooria varajases arengujärgus positiivset heuristikat, mis sisaldas juhist, et tuleb alustada lihtsatest. idealiseeritud juhtumitest ning kui nende puhul on teoreetilised probleemid lahendatud, minna keerulisemate, realistlikumate juhtumite juurde. Newton vaatles kõigepealt punktikujulise planeedi ellipsikujulist liikumist ümber paigalseisva punktikujulise Päikese. Seejärel võttis ta arvesse, et vastastikuse külgetõmbe tõttu liigub ka Päike. Edasi võttis ta arvesse planeetide mõõtmed ning käsitas neid keradena. Seejärel võttis ta arvesse ka planeetide pöörlemist ja planeetide omavahelist külgetõmmet. Kui ta sinnamaani oli jõudnud, hakkas ta kontrollima teooria ja vaatluse vahelist vastavust. Et vastavus polnud piisav, võttis ta arvesse ka seda, et planeedid pole kerakujulised. Positiivses heuristikas oli ka eksperimentaalne komponent: tuleb välja töötada täpsemad teleskoobid ning abiteooriad nende kasutamiseks astronoomias, näiteks selleks, et arvestada valguse murdumist Maa atmosfääris. Algusest peale oli soovitav konstrueerida aparatuur, mis võimaldaks registreerida gravitatsiooni maiste objektide vahel (Cavendishi eksperiment). Teiseks näiteks toob Lakatos Bohri aatomiteooria.
Lakatosi näidetes muutub vaatluslik kontrollimine oluliseks alles suhteliselt hilises staadiumis. Uurimisprogrammi algstaadiumis vaatlustest ei hoolita, isegi kui vaatlused näivad seda falsifitseerivat. Uurimisprogramm peab saama võimaluse oma potentsiaal täielikult realiseerida. Tuleb rajada sobiv kaitsevöö. Koperniku programmis kuulus sellesse adekvaatne mehaanika ja adekvaate optika. Kui programmi areng on jõudnud sinnamaale, et on mõtet seda eksperimentaalselt kontrollida, siis on Lakatosi järgi põhiline tähtsus kinnitustel, mitte falsifikatsioonidel. Uurimisprogrammi väärtust näitab see, kui palju ta pakub uudseid ennustusi, mis leiavad kinnitust. Newtoni programm leidis kinnitust Neptuuni avastamisega ning Halley komeedi tagasitulekuga ennustatud ajal. Ebaõnnestunud ennustused, nagu Newtoni varajased Kuu orbiidi arvutused, näitavad lihtsalt, et kaitsevööga tuleb rohkem tööd teha.
Programmi väärtuse teine näitaja on see, et positiivne heuristika on piisavalt sidus, et selle järgi saaks uurimistööd edasi viia. Lakatosi meelest on marksismil ja Sigmund Freudi psühholoogial küll olemas teine väärtuse tunnus, kuid esimene puudub; tänapäeva sotsioloogial seevastu on küll mingil määral esimene, kuid puudub teine. Igatahes on progresseeruv uurimisprogramm selline, mis säilitab sidususe ning viib vähemalt vahetevahel uudsete ennustusteni, mis leiavad kinnitust, ja degenereeruv uurimisprogramm selline, mis kaotab sidususe või ei vii uudsetele ennustustele, mis leiavad kinnitust. Teadusrevolutsioonile vastab Lakatosil degenereeruva programmi asendamine progresseeruvaga.
Metodoloogia programmi sees ja programmide võrdlus
Töö uurimisprogrammi raames sisaldab kaitsevöö laiendamist ja muutmist hüpoteeside lisamise ja sõnastamise teel. Sellised käigud on lubatavad, kui tegu ei ole ad hoc-hüpoteesidega. Kui Leverrier ja Adams nägid kõrvalekaldeid ennustustest Uraani orbiidis, siis nad muutsid kaitsevööd, oletades, et algtingimused pole õiged ning Uraani lähedal on tundmatu planeet, mis häirib tema orbiiti. See käik oli kooskõlas Lakatosi metodoloogiaga, sest see oli kontrollitav. Aga Lakatosi järgi oleksid lubatavad olnud ka teistsugused reaktsioonid: süü oleks võinud panna näiteks uut tüüpi aberratsioonile, eeldusel, et see oletus oleks olnud kontrollitav. Mida rohkem selliseid võimalikke käike oleks olnud, seda parem, sest seda suurem oleks olnud õnnestumise võimalus (kusjuures õnnestumine oleks olnud uutele ennustustele kinnituse leidmine). Kui aga näiteks oleks öeldud, et Uraanil ongi selline loomulik orbiit, siis see oleks olnud ad hoc-hüpotees. Samuti välistab Lakatosi metodoloogia käigud, millega kõva tuum maha jäetakse. Näiteks kui keegi oleks oletanud, et Uraani ja Päikese vaheline külgetõmme ei allu Newtoni gravitatsiooniseadusele, siis see oleks olnud Newtoni programmist väljumine. Lakatosi metodoloogia on mõeldud selle kaose väktimiseks, mille tekitab piiramatu oletuste ja ümberlükkamiste meetod. Kõva tuum ja positiivne heuristika hoiavad korda alal. Kui seda meetodit järgida ja esineb uudseid ennustusi, mis leiavad kinnitust, siis uurimine progresseerub. Otsus hüpotees säilitada või tagasi lükata sõltub katsetulemustest. Vaatluse suhestamine hüpoteesiga ei ole kuigi probleemne, sest kõva tuum ja positiivne heuristika määravad stabiilse vaatluskeele.
Kuhn ei osanud selgelt öelda, mille poolest uus paradigma on vanast parem, nii et ta sai ainult viidata teadlaskogukonna autoriteedile. Lakatos aga otsis aga uurimisprogrammidest sõltumatut standardit, mille järgi mitterelativistlikult öelda, et teadus progresseerub. Tema järgi vahetatakse progressi puhul degenereeruv programm välja progresseeruva vastu; programm vahetatakse välja uusi nähtusi tõhusamalt ennustava programmi vastu.
Metodoloogia kontrollimine ajaloo põhjal
Lakatos leidis nagu Kuhngi, et teaduse teooria peaks suutma teaduse ajalugu mõtestada. Kui aga tõlgendada seda vajadust valimatult, siis taandub hea teadusfilosoofia teaduse täpsele kirjeldusele. Siis ta ei saa öelda, mis on teadusele olemuslik, ega eristada head ja halba teadust. Popperi ja Lakatosi meelest oli Kuhni teooria puhtkirjeldav ning seetõttu puudulik. Erinevalt Lakatosist leidis Popper, et teaduse ajalooga ei saa mingit teadusfilosoofiat õigustada.
Lakatosi positsioon artiklis "History of Science and Its Rational Reconstruction" on järgmine. Teaduse ajaloos on episoode, mis on probleemitult progresseeruvad, nii et see on näha enne igasugust keerulist teadusfilosoofiat. Kui keegi eitab, et Galilei füüsika on parem kui Aristotelese oma ja Einsteini füüsika parem kui Newtoni oma, siis ta kasutab sõna "teadus" teistmoodi kui meie. Selleks et küsida, kuidas teadust kõige paremini kategoriseerida, peab meil olema teooriaeelne arusaam sellest, mis on teadus, ja see peab sisaldama võimet ära tunda suuri teaduslikke saavutusi. Siis me saame nõuda, et teaduse filosoofia või metodoloogia oleks nendega ühitatav. Iga teadusfilosoofia peaks sisaldama arusaama, miks Galilei saavutused astronoomias ja füüsikas olid suured edusammud. Kui selgub, et Galilei astronoomias muutis seda, mida pidada vaadeldavaks faktiks, ja mehaanikas toetus rohkem mõtteeksperimentidele kui reaalsetele katsetele, siis see on probleem nendele filosoofiatele, mille järgi teaduse progress on kumulatiivne, on kindlate vaatlusfaktide kuhjamine ja nendest ettevaatlike üldistuste tegemine. Lakatosi varajast metodoloogiat võib kritiseerida selle eest, et ta kasutas sellist arusaama uudsest ennustusest, mis ei võimalda aru saada, mis mõttes Koperniku astronoomia oli progresseeruv. Sel alusel kritiseerib Lakatos positivismi ja falsifikatsionismi ning õigustab oma teooriat. Uurimisprogrammide metodoloogia suudab mõtestada ka teisi episoode, mis varem mõistatuseks jäid. Mõistatuslik on olnud näiteks see, et valguse laineteooria, mille esitas Thomas Young 19. sajandi alguses, leidis vähe toetajaid, paarkümmend aastat hilisem Augustin-Jean Fresneli teooria sai aga üldtunnustatuks. John Worrall toetab Lakatosi positsiooni, näidates, et Youngi teoorial ei olnud loomulikku katselist kinnitust, Fresnelil aga oli, ning Fresneli laineteoorial oli palju parem positiivne heuristika, sest ta oskas kasutusele võtta matemaatilised vahendid. Paljud Lakatosi õpilased püüdsid tema metodoloogiat samas vaimus toetada. Lakatos hakkas oma metodoloogia põhivooruseks pidama seda, et see aitab teadusajaloolasi. Ajaloolane peab leidma üles uurimisprogrammid, iseloomustama nende kõva tuuma ja kaitsevööd ning kirjeldama nende progresseerumist või degenereerumist. Nii saab näidata, kuidas teadus progresseerub programmidevahelises võistluses.
Lakatos ja tema järgijad heitsid tõesti kasulikku valgust mõningatele füüsika klassikalistele episoodidele. Kuigi Lakatosi metodoloogia võib teadusajaloolastele nõu anda, ei olnud Lakatos seda kavandanud nõuandeks teadlastele.
Teooriaid ei tule näivate falsifikatsioonide tõttu tagasi lükata, sest süü ei pruugi olla teoorias, ja üksikud õnnestumised ei tee teooriat alatiseks väärtuslikuks. Sellepärast hakkaski Lakatos rääkima uurimisprogrammidest, millele antakse arenemiseks aega ja mis võivad hakata pärast degenereerumist progresseeruma või ümberpöördult. (Koperniku teooria degenereerus pärast algseid õnnestumisi sada aastat, kuni Galilei ja Kepler puhusid sellele elu sisse.) Aga siis ei saa Lakatosi metodoloogia teadlastele nõu anda, kas loobuda mingist programmist või eelistada üht teisele. Teadlasel ei ole irratsionaalne jääda töötama degenereeruva programmiga, kui ta arvab, et seda on võimalik ellu äratada. Uurimisprogramme saab võrrelda ainult ajaloolises tagasivaates. Lakatos hakkaski eristama uurimisprogrammide hindamist (mida saab teha ainult ajaloolises tagasivaates), ja teadlastele nõu andmist, mis pole tema metodoloogia nõuanne: "teaduses pole hetkeratsionaalsust".
Bugzilla
Bugzilla on veebipõhine üldotstarbeline veaotsimis- ja testimistööriist, mille töötas välja ja mida kasutas Mozilla. Selle litsents kuulub Mozilla Public License'ile.
Mežciems (Daugavpils)
Mežciems tekkis suvituskohana ja kuurordina Līksna valla maadele. Esimene sanatoorium rajati aastal 1883. Aastast 1937 kannab paik Mežciemsi nime, aastast 1947 liideti Daugavpilsi linnaga.
Bugzilla
1998 . aastal Netscape Communicationsi poolt välja antud avatud lähtekoodiga tarkvara on mitmed organisatsioonid veaotsimissüsteemina kasutusele võtnud nii tasuta ja avatud lähtekoodiga tarkvarade kui omandiõigusega projektide ja toodete jaoks. Bugzillat kasutavad muuhulgas Mozilla Foundation, WebKit, Linux kernel, FreeBSD, GNOME, KDE, Apache, red Hat, Eclipse ja LibreOffice.
Ajalugu
Algselt mõtles Bugzilla 1998. aastal Mozilla.orgi projekti jaoks välja Terry Weissman, kes kavandas selle avatud lähtekoodiga rakenduseks, mis asendaks tol ajal Netscape Communicationsis kasutusel olnud veaotsimissüsteemi. Bugzilla kirjutati alguses Tclis, aga Weissman otsustas enne väljalaskmist Perlile üle minna, lootuses, et rohkem inimesi suudab sellesse panustada, kuna sel ajal tundus Perl populaarsema programmeerimiskeelena.
Bugzilla 2.0 oli Perlile ülemineku tulemus ja esimene versioon anti avalikkusele välja läbi anonüümse CVSi. 2000. aasta aprillis andis Weissman Bugzilla projekti üle Tara Hernandezele. Tema juhtimise all olid osad regulaarsed kaastöölised sunnitud rohkem vastutust võtma ja Bugzilla arendus muutus rohkem kogukonna juhituks. 2001. aasta juulis andis Hernandez oma muude Netscape’i töökohustuste tõttu projekti Dave Millerile, kes oli kuni 2013. aastani Bugzilla eesotsas.
Bugzilla 3.0 anti välja 10. mail 2007 ja see tõi kasutajateni muuhulgas ka värske kasutajaliidese, XML-RPC liidese, kohandatud väljad ja resolutsioonid, mod_perl toe, jagatud salvestatud otsingud ja täiendatud UTF-8 toe.
Bugzilla 4.0 anti välja 15. veebruaril 2011 ja Bugzilla 5.0 juulis 2015.
Nõuded
Bugzilla süsteeminõuded:
Praegu toetatud andmebaasi süsteemid on MySQL, PostgreSQL, Oracle ja SQLite. Bugzilla on tavaliselt laetud Linuxile, kasutades Apache HTTP serverit, aga saab kasutada ka veebiservereid, mis toetavad CGI kasutust, näiteks Lighttpd, Hiawatha ja Cherokee. Bugzilla allalaadimise protsess on konsoolireapõhine ja läbib mitmeid etappe, kus kontrollitakse süsteeminõudeid ja tarkvara võimekust.