cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rain Kooli
Sõnaloome
Rain Kooli on andnud panuse ka eesti keele sõnaloomesse. Ta on esimesena kasutusele võtnud muu hulgas sõnad "idarahaskandaal" (uudisteportaali Delfi (portaal) juhtkirjas 21.12.2010), "tundetaip" (presidendi sõnausel 2010. aastal väljavalitud sõna), "uduketrajad" (libauudiste tekitajate ja levitajate kohta, Vikerraadio päevakommentaaris 28.11.2016), "veendumusmeedia" (ideoloogilise, religioosse või poliitilise maailmapildi või meelsuse misjonärlikuks levitamiseks mõeldud alternatiivmeediakanalid, Vikerraadio päevakommentaaris 9.1.2017) ja "adulugemine" (funktsionaalne lugemisoskus, Vikerraadio päevakommentaaris 3.12.2018).
Muud
Ta mängis Soomes üle kümne aasta harrastusteatris, kus tema paljude rollide seas oli ka Jussi roll A. H. Tammsaare romaanil "Tõde ja õigus" põhinevas lavatükis. Soome harrastusteatris tegi ta koostööd lavastaja Peeter Tammearuga.
Ta mängis Åke Lindmani lavastatud täispikas sõjafilmis "Etulinjan edessä" (2004).
Kirderannikumurde idarühm
Kirderannikumurde idarühm on ühe käsitluse järgi Alutagusel ning põhja- ja idapoolses Vaivara kihelkonnas kõneldud kirderannikumurde murrakurühm. Teise käsitluse järgi jaguneb see Alutaguse ja rannamurde vahel. Paljud kirderannikumurde idarühma isoglossid hõlmavad ka Viru-Nigula ja Haljala Selja valla ehk Mahu rühma murrakuid, mida Mari Must nimetab seetõttu kirderannikumurde keskrühmaks.
Kuku Raadio
pisi|Raadio Kuku otsesaade 2021. aasta Arvamusfestivalil Kuku Raadio on 1992. aastal asutatud üle-eestiline raadiojaam. See on vanim tegutsev erakapitalil põhinev raadiojaam Eestis, mille asutaja ja omanik oli AS Trio LSL. Praegu kuulub meediakontsernile Duo Media Networks.
Raadio Kuku esimesed saated jõudsid kuulajateni 1992. aasta veebruaris. Täispikka programmi hakati tootma 1. märtsist 1992.
Kuku Raadio tunnuslause "Raadio mõtlevale inimesele" tähendab, et raadiosaadete põhiosa moodustavad jutu- ja probleemsaated ning mahukas uudisteprogramm.
Kuku Raadio algusaegadest on tänapäevani eetris "Kukul külas", "Välismääraja", "Keskpäevatund" ja hommikuprogramm (hommikusaate pealkiri on aastate jooksul vaheldunud).
Kuulajaskond
Kuku Raadio kuulajaskond TNS Emori Eesti elanike raadiokuulamise harjumusi kaardistava raadioauditooriumi päevikuuringu järgi :
Toimetajad
2013. aasta veebruari seisuga.
Ulla Länts (vanemtoimetaja), Madis Ligi (vanemtoimetaja), Kristi Kool, Rohke Debelakk, Rein Pärn, Timo Tarve, Siiri Mihkelson, Robert Rool, Lauri Kool, Liis Laidmets, Mart Pukk, Ruth Tiidemann
Saadete toimetajad
2013. aasta märtsi seisuga.
Henrik Roonemaa ("Digitund"), Aleksei Turovski ("Loomult loom"), Pavel Ivanov ("Kirillitsas Eesti"), Erki Berends ("Ärataja"), Rasmus Kagge ("Ärataja"), Hardo Aasmäe ("Raadioentsüklopeedia"), Priit Hõbemägi ("Keskpäevatund"), Hannes Hanso ("Välismääraja"), Tõnis Erilaid ("Lahe laupäevahommik"), Küllike Rooväli ("Meretund"), Jüri Aarma ("Publikumärk"), Jüri Kuuskemaa ("Memoria"), Meelis Atonen ("Nädala tegija"), Kärt Anvelt ("Nädala tegija"), Mart Pukk ("Saade"), Vallo Toomet ("Majandusruum"), Peep Pahv ("Mehed ei nuta"), Madis Vaikmaa ("Delfi kiirtund"), Ainar Ruussaar ("Pressiklubi"), Ülle Madise ("Vanamehed kolmandalt"), Siiri Mihkelson, Aivar Hundimägi ("Äripäev Eetris"), Neeme Korv ("Vahetund Postimehega"), Erki Kert ("Buum"), Margus Maidla ("Kukkuv õun"), Kersti Kaljulaid ("Eurominutid"), Mart Valner ("Ilmaparandaja"), Henri Murakas ("Muusika sinu kõrvale"), Hindrek Riikoja ("Pressiklubi"), Lasse Lehis ("Maksumaksja"), Mart Parve ("Digitund"), Jaan Martinson ("Mehed ei nuta"), Tarmo Paju ("Mehed ei nuta"), Andrei Korobeinik ("Restart"), Henrik Haavik ("Restart"), Liis Laidmets ("Publikumärk"), Ave-Marleen Rei ("Vanemuise veerand"), Ulla Länts ("Raadioekspress"), Timo Tarve ("Ärataja"), Madis Ligi ("Maatund"), Küllo Arjakas ("Nädala raamat"), Rein Pärn, Kristi Kool ("Eestlased Euroopas")
Endised saatejuhid, ajakirjanikud, toimetajad
Kuku Raadios on töötanud teisigi ajakirjanikke, raadiosaatejuhte, diskoreid ja muude valdkondade kultuuritegelasi, näiteks Tiit Karuks, Hannes Rumm, Hans H. Luik, Rein Lang, Hubert Veldermann, Urmas Reitelmann, Hannes Astok, Priit Kuusk, Jaan Rõõmussaar, Kiur Aarma, Tiina Kaalep, Kadri Hinrikus, Olaf Suuder, Tiina Joosu, Piret Salum, Kirke Ert, Raivo Järvi, Kalle Mälberg, Raivo Rimm jne. Ka palju nimekaid muusikuid ja näitlejaid: Ivo Linna, Tõnis Mägi, Gunnar Graps, Jaan Elgula, Toomas Lunge, Andres Raag, Tõnu Timm jne.
Andreas Thorkildsen
Andreas Thorkildsen (sündinud 1. aprillil 1982 Kristiansandis) on Norra endine odaviskaja, kahekordne olümpiavõitja (2004 ja 2008), maailmameister (2009) ning Euroopa meister (2006).
Andreas Thorkildseni nimel püsib 7. juunil 2001 Bergenis visatud juunioride odaviske maailmarekord 83.87 (seisuga 13. aprill 2009) ning 23. augustil 2008 Pekingi olümpiamängudel visatud olümpiarekord 90.57.
Tema isiklik rekord on 2. juunil 2006 Oslos visatud 91.59.
Thorkildsen lõpetas tippsportlasena karjääri 2016. aasta mais.
Elukäik
Andreas Thorkildsen sündis ja kasvas Kristiansandis. Aastal 2001, olles 19-aastane, asus elama Oslosse.
Odaviskega hakkas tegelema 11-aastaselt. Esimene treener oli isa Tomm Thorkildsen. Oslosse asudes hakkas teda treenima Åsmund Martinsen.
Karjäär
2003. aasta maailmameistrivõistlustel Pariisis viskas ta end finaali, kuid finaalis visatud tulemus 77.75 andis talle vaid 11. koha.
Ateena olümpiamängudel võitis Andreas Thorkildsen kulla teises voorus visatud 86.50-ga. Enne olümpiat oli tema isiklik rekord 85.72 ning oma isiklikule rekordile lisas ta peaaegu meetri. Enne olümpiat ei oleks keegi julgenud temalt medalit loota, eelmine odaviske olümpiakuld pärines 1956. aastast Melbourne'ist kui Egil Danielsen tõi norralastele esimese odaviske olümpiakulla.
2005. aastal Helsingis toimunud maailmameistrivõistlustel pidi Thorkildsen alla vanduma vaid Andrus Värnikule, visates viimasest 99 sentimeetrit vähem – Värnikule tõi kulla neljandas voorus visatud 87.17, Thorkildsenile hõbeda viiendas voorus visatud 86.18.
Oma järgmise suurvõidu sai Thorkildsen 2006. aasta Euroopa meistrivõistlustel Göteborgis, kus ta tegi odaviske lõppvõistlusel kolm pikimat viset – teises voorus 87.37, neljandas voorus 87.35 ja viimases voorus 88.78 – millest igaüks toonuks talle tiitli. Soomlane Tero Pitkämäki viskas vaid 86.44 ning pidi rahulduma hõbedaga.
2007. aasta maailmameistrivõistlustel Ōsakas tuli Andreas Thorkildsen tulemusega 88.61 hõbemedalile. Maailmameistriks tuli tulemusega 90.33 soomlane Tero Pitkämäki.
Pekingi olümpiamängudel tuli Andreas Thorkildsen olümpiavõitjaks viiendal katsel visatud tulemusega 90.57. See tulemus on uueks olümpiarekordiks, seni kehtinud olümpiarekord 90.17 kuulus 2000. aastast tšehh Jan Železny nimele. Hõbemedali teenis viimasel katsel isikliku rekordi 86.64 visanud lätlane Ainārs Kovals. Soomlasest maailmameister Tero Pitkämäki sai tulemusega 86.16 pronksmedali.
Thorkildsen lõpetas tippsportlase karjääri 2016. aasta mais.
Parimad tulemused aastate lõikes
* Andmed on võetud IAAF-i ametlikult kodulehelt
Isiklikku
Aastatel 2005–2011 oli Andreas Thorkildseni elukaaslane norra tõkkejooksja Christina Vukicevic. Pärast seda pole ta oma isiklikust elust avalikkuses rääkida soovinud. Küll aga meenutab ta oma tippspordiaega 2022. aastal valminud soome dokumentaalfilmis "Tero Pitkämäki – kunniakierros" (režissöörid ja stsenaristid Petra Manner ja Jani Mattsson).
Lev Abeliovitš
Lev Moissejevitš Abeliovitš (vene keeles Лев Моисеевич Абелиович, valgevene keeles Леу Абеліевіч; 6. jaanuar 1912 (vkj 24. detsember 1911) Vilnius – 1985 Minsk) oli Poola juudi päritolu Valgevene helilooja.
Aastani 1939 elas ta Poolas. Varssavis õppis Abeliovitš klaverit ja kompositsiooni. Ta lõpetas 1941. aastal Minski konservatooriumi kompositsiooni erialal Vassili Zolotarjovi juures ja lisaks õppis aastatel 1945–1946 Moskva konservatooriumis Mjaskovski juures.
Puducherry liiduterritoorium
Puducherry (varem Pondicherry) on endistest Prantsuse koloniaalvaldustest moodustatud India liiduterritoorium.
Hõlmab India edelarannikul asuva Mahé ning idarannikul Karaikali, Yanami ja Puducherry.
🇮🇳
Mädaoja mänd
thumb|Mädaoja mänd 2009. a. thumb|Mädaoja mänd 2009. a. Mädaoja mänd on looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Vinni vallas Kõrma külas. Selle ümbermõõt oli 2001. aasta andmeil 3,03 m ja kõrgus 33 m.
Püssi raudteejaam
Püssi raudteejaam on raudteejaam Ida-Virumaal Püssis. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine.
Perroonid
Püssi raudteejaamas asus üks madal perroon pikkusega 180 m. 2013. aastal avati Püssis uus täispikk 550 mm kõrgune ooteplatvorm, mis asub varasemast umbes 300 m Tallinna pool.
Ajalugu
pisi|vasakul|Püssi raudteejaam enne 1920. aastaid, toonase nimega Isenhof Raudteejaam rajati 1870. aastal seoses Tallinna–Narva raudtee ehitamisega Balti Raudtee Seltsi poolt. Raudteejaama avamine omas olulist rolli Püssi majanduselu arengu seisukohalt. Sellest lähtuvalt muutus ja arenes ka jaama konfiguratsioon.
Tänapäevaks ülesvõetud I jaamateelt siirdus harutee varem Püssi elektrijaama. AS Repo Vabrikud territooriumile kulgeb jaama Narva poolsest otsast kaks haruteed ka praegu. 1974. aasta detsembris avati Püssi raudteejaamast umbes 4,5 km pikkune tööstusraudtee Aidu karjääri (Maidlasse), mis suleti 2012. aastal ja on nüüdseks demonteeritud.
1990. aastate teisel poolel lõpetati jaamast piletimüük. 2015. aastaks rakendati Tapa–Narva raudteelõigul dispetšertsentralisatsioon, millega seoses viidi Püssi jaam üle kaugjuhtimisele (st, et jaamas ei viibi enam alaliselt jaamakorraldajat).
Knud Bergslien
Knud Larsen Bergslien (1827 Vossi vald – 27. november 1908 Kristiania) oli norra maalikunstnik ja kunstiõpetaja.
Püssi raudteejaam
Jaamahoone
pisi|vasakul|Püssi vana jaamahoone enne teist maailmasõda pisi|Püssi raudteejaama ET-post (2011) pisi|Püssi raudteejaama [[veetorn]] Püssi jaamahoone valmis koos raudteejaamaga 1870. aastal. Kahekorruseline puidust peahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt näiteks Paldiski, Keila, Toila jmt jaamahoonetega.
Knud Bergslien
Knud Bergslien õppis kunsti Antwerpenis (1844–1852), Pariisis (1850–1851) ja Düsseldorfis (1855–1869). Üks tema eeskujudest oli Adolph Tidemand.
Knud Bergslieni tuntumad teosed on "Birkebeinerne" (1869) ja "Oskar II kroonimine" (1875).
Püssi raudteejaam
Jaamahoone
Jaamahooneid iseloomustab madal viilkatus ning asümmeetriline pikifassaad, mille kõrgem viiluga keskosa jagab maja ühe- ja kahekorruseliseks tiivaks.
Knud Bergslien
Knud Bergslien oli muu hulgas Kristiania kunstikooli direktor. Tema õpilaste hulgas olid Christian Skredsvig, Edvard Munch, Harriet Backer, Lauritz Haaland ja Halvdan Egedius.
Püssi raudteejaam
Jaamahoone
Teises maailmasõjas hoone ja abiehitised hävisid. Säilinud on sissekukkunud katusega kivist veetorn. 1950. aastal valmis uus stalinistlik jaamahoone, mis praeguseks on lammutatud.
Knud Bergslien
Knud Bergslieni vend oli skulptor Brynjulf Bergslien‎.
Püssi raudteejaam
Jaamahoone
1980. aastatel valmis uus silikaattellistest elektritsentralisatsiooni post, kuhu viidi üle raudteejaama kollektiiv ning mis on jaama automaatika- ja signalisatsiooniseadmete juhtimiseks kasutusel ka tänapäeval.
Knud Bergslien
Märkused
''Selles artiklis on kasutatud artikleid en:Knud Bergslien no:Knud Bergslien ja fi:Knud Bergslien seisuga 12. aprill 2009.''
Tonga lipp
Praegune lipp võeti kasutusele 1864. aastal, kuid ametlikult kinnitati 4. novembril 1875.
Punase kanga vardapoolses ülanurgas on valge ristkülik punase ristiga, arvatavalt on selle eeskujuks Suurbritannia punane merelipp (Red Ensign).
Algselt (aastatel 1862–1864) oli Tonga lipp valge kangas punase ristiga, kuid selline lipp võeti kasutusele Punase Risti lipuna ning 1864. aastal Tonga lippu muudeti. Kui 1875. aasta Tonga lipp ametlikult kinnitati, lisati seadusesse ka punkt, et Tonga lippu ei muudeta enam kunagi.
Rist tähistab riigi kristlastest elanikkonda, valge on puhtuse värv ja punane sümboliseerib Jeesuse verd tema ristilöömisel ning näitab ka Tonga rahva ustavust temale. Kangal olev punane on Pantone värviskaala järgi PMS 186C.
2. märts
2. märts on Gregoriuse kalendri 61. (liigaastal 62.) päev. Juliuse kalendri järgi 17. veebruar (liigaastal 18. veebruar; 1901–2099). Aasta lõpuni on 304 päeva.
Togo lipp
Togo lipp on Togo ametlik lipp.
Togo praegune riigi- ja rahvuslipp võeti kasutusele 27. aprillil 1960. See meenutab oma kompositsioonilt Ameerika Ühendriikide lippu, kuid sarnasus ei ole kavatsuslik, sest ajaloos on määrav osa Euroopa riikidel, mitte USA-l. Lipul on viis horisontaalset laidu, kolm rohelist ja kaks kollast. Kanga vardapoolses ülanurgas on kolme laiu kõrgune punane ruut, milles valge viisnurkne "lootuse täht". Valge täht tähistab togolaste vastuhakku naaberriigile Ghanale, mille eeskujul sündis panaafrika lipp ja Aafrika vabaduse must täht.
Panaafrika värvid rõhutavad Aafrika ühtsust ja valge täht valgustab teed ühtsuse ja progressi suunas. Värvidel on ka iseseisev tähendus, roheline (PMS 342C) kujutab maa viljakust, kollane (PMS 116C) maavarade rikkust ja rahva jõudu, punane (PMS 186C) isamaalisust ja ustavust ning valge rahvuslikku ühtsust ja puhtust.
Wall Street
Seal asuvad väärtpaberibörsid NYSE, NASDAQ, AMEX, NYMEX ja NYBOT.
Tänava järgi on nime saanud ajaleht Wall Street Journal.
Padaoru mänd
thumb|Padaoru mänd, 2009 Padaoru mänd (ka Peetri mänd või Ulmi mänd) on kaheharuline looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Viru-Nigula vallas Pada külas.
Ümbermõõt (1997. a. andmed) 3,75 m, kõrgus 13 m. Vanus umbes 400 aastat.
Davith Bakradze
thumb|right|David Bakradze David Bakradze (gruusia: დავით ბაქრაძე; sündinud 1. juulil 1972) on Gruusia poliitik ja diplomaat. Alates 7. juunist 2008 kuni 21. oktoobrini 2012 oli ta Gruusia parlamendi esimees. Ühinenud Rahvusliku Liikumise liige.
Bakradze kuulus aastatel 2004–2007 Gruusia parlamenti. 2007. aasta juulist 2008. aasta jaanuarini oli Bakradze Gruusia konfliktide minister, jaanuarist aprillini välisminister, seejärel juunini eriesindaja NATO ja Euroopa Liidu juures.
Kohtla raudteejaam
pisi|Kohtla vana jaamahoone enne Teist maailmasõda pisi|Kohtla raudteejaam (2013) thumb|Kohtla jaamahoone enne lammutamist thumb|Elektritsentralisatsioonipost Kohtla raudteejaam on raudteejaam Ida-Virumaal Toila vallas Kohtla-Nõmmel, laiarööpmelise Tallinna–Narva raudtee ääres. Reisirongid Kohtlas ei peatu. Jaamas võib toimuda kaupade rongidele ning neilt maha laadimine.
Kohtla jaamas asub kokku 10 rööpapaari ja 30 pööret, lisaks kulgeb jaamast kaks AS Viru Keemia Grupile kuuluvat tööstusraudteed Kohtla-Järve suunal.
Kohtla naaberjaam Tallinna suunal on Püssi ja Narva suunal Jõhvi raudteejaam.
Perroonid
Kohtla raudteejaamas asub üks madal perroon pikkusega 330 m, mida enam ei kasutata. Kuni 2014. aasta lõpuni oli avatud lühike, 550 mm kõrgune ja 35 m pikkune ajutine puidust ooteplatvorm.
Ajalugu
Kohtla raudteejaam rajati aastal 1876.
Lisaks Tallinna–Narva raudteele kulgeb Kohtla jaamast kaks haruraudteed Kohtla-Järvele ning ümberkaudsetesse tööstuspiirkondadesse, mida kasutatakse suurel määral põlevkivi saaduste veoks.
Jaamahoone
Esimene jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi analoogselt Kehra, Lehtse ja Auvere jaamahoonetega. Teises maailmasõjas hoone hävis ja selle asemele ehitati 1950. aastal stalinistlikus stiilis kivist jaamahoone (analoogne Viljandi jaamahoonega), mis lammutati 2005. aastal.
Reisirongiliiklus
Kohtla raudteejaamas peatusid Elroni reisirongid liinil Tallinn–Narva. Alates 16. detsembrist 2014 peatuvad reisirongid 1,5 km läänes Kohtla-Nõmme raudteepeatuses.
Britt Samoson
Britt Samoson (sündinud 10. märtsil 1982) on eesti vabakutseline moekunstnik ja stilist.
Töökohad
Britt Samoson on töötanud ajakirja Stiina moetoimetajana ning teinud kaastööd väljaannetele Stiil ja Anne. 2009. aasta detsembrist asus Britt Samoson tööle ajakirja Mood moetoimetajana.
Kinnipidamiskoht
Kinnipidamiskoht on ÜRO piinamise ning muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastase konventsiooni fakultatiivse protokolli järgi asutus, kus hoitakse või võidakse hoida isikuid, kellelt on võetud vabadus kas avalikku võimu teostava asutuse korralduse alusel, sellise asutuse toetusel või sõnaselgel või vaikival nõusolekul.
Kirenga
Kirenga on jõgi Aasias.
Kinnipidamiskoht
Eestis täidavad kinnipidamiskoha funktsiooni järgmised asutused:
Kirenga
Algab Baikali aheliku läänenõlvult. Kesk- ja alamjooksul voolab valdavalt põhja. Suubub paremalt Leenasse.
Pikkus 746 km.
2. Eesti jalaväepolk
2. Eesti jalaväepolk oli 1917. aastal Eesti rahvusväeosana moodustatud ja 1917. aastal 1. Eesti jalaväediviisi koosseisu liidetud väeosa.
Polku nimetati selle formeerimiskoha järgi ka rahvapäraselt Sakala polguks.
Juhtkond ja koosseis
pisi|püsti|Johan Unt
Polgu moodustamine
Polgu sünnipäevaks loeti 21. novembrit 1917 või 23. novembrit, kui allkirjastati käskkiri nr. 1 2-le Eesti jalaväe polgule.
Formeerimine Tallinnas
1917. aasta suvel alustati lisaks 1. Eesti jalaväepolgu formeerimisele veel ka teiste rahvusväeosade loomist. Luba luua Tallinna Eesti Üksikpolk (3. Eesti jalaväepolk) ja Eesti Tagavarapataljon saadi Venemaa Ajutiselt Valitsuselt septembris 1917. Oktoobris 1917 otsustas Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee formeerida Paides asuva 470. Dankovi polgu baasil 2. Eesti Jalaväepolk. Katsed formeerida polk Tartus ebaõnnestusid ning Vene tagavaravägede inspektor määras novembris 1917 polgu asukohaks Paide. Kuna Eestisse saabunud sõjamehi oli rohkem, kui kaks polku ja tagavarapataljon mahutada suutsid, siis saadeti mitmed allüksused väeosade alalisest asukohast kaugemale, osa polgu pataljone formeeriti ka Viljandis ja Pärnus. 2. Eesti jalaväepolgu aluseks oli 1917. aasta oktoobris Helsingist saabnud umbes 250 Viljandimaa meest 5 ohvitseri juhatusel. Kuna Eestis juba formeeritud väeosades olid koosseisud täis asuti esialgu tegutsema väljaspool koosseisu Tallinna eesti polgu 1. marsirooduna. Kui novembris saabus luba 2. Eesti jalaväepolgu formeerimiseks, sai see rood 2. jalaväepolgu aluseks.
Polgu formeerimist alustas alamleitnant Juhan Järver, polguülem oli kapten Jaan Maide, hiljem määrati ülemaks polkovnik Johan Unt ning ülema abiks polkovnik Viktor Puskar.
Maud Angelica Behn
Maud Angelica Behn (sündinud 29. aprillil 2003 Oslos Norras) on Norra printsess Märtha Louise'i ja kirjanik Ari Behni esimene laps.
Ta sündis Norra riiklikus haiglas Rikshospitaletis Oslos. Ta ristiti Oslo kuninglikus palees Slottskapelletis 2. juulil 2003. Ta sai nime oma vanaisa vanaema Norra kuninganna Maudi järgi. Tema ristivanemad on Harald V, Norra kroonprints Haakon, Sayn-Wittgenstein-Berleburgi printsess Alexandra, Anja Sabrina Bjǿrshol, Marianne Ulrichsen, Kåre Conradi ja Trond Griske.
2005. aastast on Maud Angelica Norra troonipärimisjärjekorras viiendal kohal oma onu, onutütre, onupoja ja ema järel. Briti troonipärimisjärjekorras on ta 6. augusti 2013 seisuga 77. kohal.
Erkki Bahovski
pisi|Erkki Bahovski [[Tarmo Virki raamatu "Minu Helsingi. Ärge tapke sõnumitoojat" esitlusel Solarise keskuse Apollos Foto: Ave Maria Mõistlik, 19. veebruar 2015 ]] pisi|Erkki Bahovski Nõmme mälumängu finaalis Foto: Ave Maria Mõistlik, 13. mai 2014 Erkki Bahovski (sündinud 22. aprillil 1970) on eesti ajakirjanik, suhtekorraldaja ja tõlkija. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli ajaloo erialal 1999. aastal.
2. Eesti jalaväepolk
Formeerimine Viljandis ja Paides
21. novembril saabus Viljandisse esimene eestlastest koosnev väesalk – Tallinna Eesti Üksikpolgu 1. marsirood.
Erkki Bahovski
Kuni sügiseni 2008 töötas ta Postimehe ajakirjanikuna, seejärel asus pressitööle Euroopa Komisjoni Eesti esinduses. Alates 2014. aasta novembrist on ajakirja Diplomaatia peatoimetaja.
2. Eesti jalaväepolk
Formeerimine Viljandis ja Paides
Eesti sõjaväelaste Viljandisse saatmisel oli ka teine põhjus, 1. novembril 1917 tegid Viljandis eesti bolševikud ebaõnnestunud katse võtta võim linnas ja maakonnas enda kätte. Marsirood jäi Viljandis paiknedes endiselt Tallinna polgu alluvusse ning viidi 2. Eesti jalaväepolgu koosseisu üle alles 21. detsembril 1917, kuu aega pärast polgu formeerimise algust.
Erkki Bahovski
2018. aastal keelas Venemaa Erkki Bahovskil riiki sisenemise.
2. Eesti jalaväepolk
Formeerimine Viljandis ja Paides
2. Eesti polgu formeerimine algas enne 21. novembrit ning mitte Viljandis, vaid Paides, 2. Eesti jalaväepolk kavatseti luua 1. Eesti jalaväepolgu ja Eesti Tagavarapataljoni Järvamaal paiknevate allüksuste baasil ning et nende koondamiseks suunati Paidesse kapten Jaan Maide.
17. novembril said Eesti Tagavara Jalaväepataljoni kolm ohvitseri, staabikapten August Ilves ning lipnikud Konstantin Erm ja Elmar Schiffer, Tagavarapataljoni pataljoniülemalt polkovnik Jaak Rosenbaumilt käsu suunduda koos 75 sõduriga Paidesse, umbes samal ajal läkitas polkovnik Rosenbaum staabikapten Arnold Hinnomi Põltsamaale, et formeerida seal viibivatest Eesti sõjaväelastest tulevase Paide polgu üks pataljon. Tallinna Eesti Üksikpolgust, komandeeriti aga 21. novembril Paidesse 2. Eesti polgu formeerimiseks kapten Jaan Maide.
Erkki Bahovski
Isiklikku
Erkki Bahovski on Martin Bahovski vanem vend ning Karl Juhan Bahovski onu.
2. Eesti jalaväepolk
Formeerimine Viljandis ja Paides
23. novembril allkirjastas ajutiselt polguülema kohuseid täitev kapten Jaan Maide Paides oma esimese käskkirja, teatades, et on asunud formeerima 2. Eesti jalaväepolku, ning viitas seejuures Põhjarinde tagavaravägede inspektori sellekohasele korraldusele 12. novembrist 1917.
Pärast Eesti 1. Eesti jalaväediviisi loomist 6. detsembril 1917 aga esialgsed paanid muutusid. Jaan Sootsi allkirja kandvas käskkirjas nr. 2 anti korraldus:
1917. aasta detsembri alguses suunati Pärnusse üks Eesti Tagavara Jalaväepataljoni rood, detsembri lõpus formeeriti tagavarapataljoni roodu baasil 2. Eesti jalaväepolgu täienduspataljon. Pataljoniülemaks määrati staabikapten Felix Johannes Tannebaum. Pataljoni staabi asukohaks sai pangamaja Pärnus, Rüütli tänav 40. 1918.a. 5. jaanuaril nimetati pataljon 2. jalaväepolgu III pataljoniks, mida rahvas hakkas peagi eesti väeosa vene omadest eristamiseks Pärnu Eesti pataljoniks kutsuma.
Polgu tegevusest 1917
2. Eesti polgu komplekteerimine käis suhteliselt aeglaselt. Kümne esimese formeerimispäeva jooksul saabus vaid 212 ja järgmise kümne päevaga lisandus 97 meest. Olukord paranes jõulude eel tänu teiste rahvusväeosade mitmete allüksuste ühendamisele 2. Eesti jalaväepolguga. Detsembri lõpuks oli polgus umbkaudu 1400 sõdurit. Ettenähtud suurust, 3770 sõdurit, polk aga ei saavutanudki. Olemasolevatel andmetel arvati 2. Eesti jalaväepolgu koosseisu 24. novembrist 1917 kuni 20. veebruarini 1918 kokku 2453 meest.
Jan Guillou
Jan Oskar Sverre Lucien Henri Guillou (sündinud 17. jaanuaril 1944 Södertäljes) on rootsi kirjanik ja ajakirjanik.
2. Eesti jalaväepolk
Bolševikud ja 2. Eesti polk
Viljandi bolševike organisatsioon oli nõrk ja saamatu – pärast oktoobrirevolutsiooni loodud sõja-revolutsioonikomitee kuulutas ennast küll ainsaks valitsusvõimu kandjaks Viljandi linnas ja maakonnas, kuid tegelik võim jäi endiselt Viljandi Maavalitsuse kätte. Olukord hakkas muutuma alles 1917. aasta detsembri keskel, mil Tallinnast saabus Viljandisse Jaan Sihver. Tema juhtimisel algas mõisate ülevõtmine, hoogustus punakaardi loomine, pandi käima ajaleht Töörahva Hääl" loodi kontakt Valgas asuva XII armee Iskosoli juhtkonnaga, korraldati Nõukogude konverents, kujundati ümber Täitevkomitee, loodi tribunal jne. 21. detsembril arreteeriti maavalitsuse liikmed.
Otsuse rahvusväeosad laiali saata langetasid bolševikud 13. ja 14. jaanuaril Tallinnas korraldatud Eesti Sotsialistlikkude Sõjaväelaste Kongressil. Otsuse elluviimiseks võtsid nad 29. jaanuaril üle Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee, 19. veebruaril saatsid laiali 1. Eesti jalaväediviisi staabi ja andsid käsu likvideerida Eesti Tagavarapataljon, 22. veebruaril algas 3. Eesti jalaväepolgu likvideerimine ning 24. veebruaril tegid nad korralduse 4. Eesti jalaväepolgu laialisaatmise kohta. Analoogsed protsessid leidsid aset ka Viljandis.
Jan Guillou
Koos Liza Marklundiga ja Ann-Marie Skarpiniga asutas ta kirjastuse Piratförlaget AB.
2. Eesti jalaväepolk
Polgu likvideerimine
Veebruaris 1918, pärast Lõuna-Eesti okupeerimist Saksa keisririigi vägede poolt, alustati 2. Eesti jalaväepolgu likvideerimist 25. veebruaril ning viimase käskkirja 2. Eesti jalaväepolgu ülemana allkirjastas Johan Unt 12. märtsil 1918.
Jan Guillou
Elulugu
Jan Guillou sündis Södertäljes Stockholmi läänis. Tema isa Charles Guillou on prantsuse ja ema Marianne (neiupõlvenimega Botolfsen) Guillou norra päritolu. Noormees sai Rootsi kodanikuks 1975 aastal.
1973. aastal avaldas Jan Guillou koos kolleeg Peter Brattiga artiklitesarja Rootsi luureorganisatsioonist Informationsbyrånist (IB). Teosed paljastasid asutuse ebaseadusliku jälitustegevuse kommunistide suhtes. Guillou mõisteti kümneks kuuks vangi.
Oktoobris 2009 süüdistas Expressen kirjanikku koostöös KGB-ga 1960. ja 1970. aastatel. Kuigi Jan Guillou kinnitas, et täitis mitmesuguseid ülesandeid, oli selle ainus eesmärk tema väitel koguda teavet ajakirjanduslikuks tööks. Kogu süüdistusmaterjal põhineb Rootsi kaitsepolitsei (Säpo) arhiivi dokumentidel ja endise KGB polkovniku Oleg Gordievski ütlustel. Hiljem on süüdistused luuramisest Nõukogude Liidu heaks ümber lükatud.
Romaanid Carl Hamiltonist
thumb|250px|
Grigori Kromanov
Grigori Kromanov (8. märts 1926 Tallinn – 18. juuli 1984 Lahe küla, Rakvere rajoon) oli eesti teatri- ja filmilavastaja.
Ta lõpetas 1946. aastal Tallinna 6. Keskkooli ja õppis 1946–1949 Eesti NSV Riiklikus Teatriinstituudis. 1953. aastal lõpetas ta GITIS-e eesti stuudio.
Aastatel 1953–1956 oli Draamateatri näitleja. 1956. aastal hakkas Eesti Televisioonis tegelema režissööritööga, olles aastatel 1956–1961 Eesti Televisiooni režissöör ja 1962–1963 pearežissöör. Aastatel 1961–1962 ja 1963–1981 oli ta Tallinnfilmi režissöör. Seejärel aga aastatel 1981–1982 Vene Draamateatri peanäitejuht ja 1966–1984 (vaheaegadega) Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri erialaõppejõud.
Isiklikku
Ta oli aastatel 1950–1956 abielus Eva Novekiga, 1957–1964 Ellu Puudistiga (neil oli poeg ajakirjanik Igor Kromanov), 1964–1975 grimeerija Silvia Kromanovaga ning aastast 1978 juudi päritolu Leedu kirjandus- ja teatriteadlase Irena Veisaitėga.
Pada oru mänd
Pada oru mänd ehk Vanaveski mänd on looduskaitsealune põlispuu (harilik mänd), mis kasvab Lääne-Virumaal Viru-Nigula vallas Aasukalda külas.
Kose (Jõhvi)
Kose on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
Külas asub RMK Ida-Virumaa metskonna keskus.
Kosmikud
Kosmikud on musta huumoriga Eesti depressiivroki ja kosmopunkbänd. Samuti rokkfestivali Rabarock asutajad, laulatajad ja hauakaevajad.
Ajalugu
1999. aastal asutatud Kosmikud jõudsid tegutseda napi aasta, kui tegevus katkes laulja Taavi Pedriksi (1971–2000) surma tõttu. Grupi lühikest elu jäi meenutama maailmavaluline album "Ei roosid" (2000).
Kosmikute loomingut on mõjutanud näiteks Joy Division, Nick Cave ja Kino.
Kosmikute basskitarrist Kõmmari tapeti segastel asjaoludel 19.07.2018.
Titanic
Titanic (prefiksiga RMS ehk Royal Mail Steamer, 'kuninglik postiaurik') oli omal ajal maailma suurim ja võimsaim reisilaev. Ainsaks jäänud reisil sõitis see ookeaniaurik vastu jäämäge. Õnnetus toimus pühapäeval, 14. aprillil 1912 kell 23.40 laeva aja järgi. Laev vajus põhja 2 tundi ja 40 minutit hiljem ehk 02.20 laeva aja järgi 15. aprillil 1912. Laevaga läks põhja 1496 inimest.
Priit Kuusk (ajakirjanik)
pisi|Priit Kuusk [[Uhhuduuri raamatu "Sina ei muuda Aafrikat, Aafrika muudab sind" esitlusel Viru keskuse Rahva Raamatus (2015)]] Priit Kuusk (sündinud 6. juulil 1973) on eesti ajakirjanik.
Titanic
Ülekantud tähenduses on Titanic muutunud laevahukku tähistavaks väljendiks. Titanicu huku järel asuti välja töötama rahvusvahelist merepäästekonventsiooni SOLAS.
Kaluga oblasti lipp
thumb|Kaluga oblasti lipp. Kaluga oblasti lipp on Venemaa haldusüksuse Kaluga oblasti lipp.
Titanic
Laeva vrakk leiti 1. septembril 1985 3,8 km sügavusel ja umbes 600 km kaugusel Newfoundlandist kagus. pisi|250px|Titanic proovireisil 2. aprillil 1912
Kaluga oblasti lipp
Lipp on ametlikult kinnitatud 30. jaanuaril 2004.
Priit Kuusk (ajakirjanik)
Ta on juhtinud krimi-, spordi- ja uudistesaateid.
Aastatel 2006–2009 oli Kuusk Eesti Televisiooni hommikuprogrammi "Terevisioon" saatejuht, ta on juhtinud ETV saateid "Köögikodanikud" ja "Kahekõne". 2012. aasta sügisest on ta "Aktuaalse kaamera" toimetaja-saatejuht.
Kuusk mängib jalgpalli IV liiga klubis FC Toompea 1994. 2006. aastast kuulub ta Kaitseliitu.
Priit Kuusk tegi laevakokana kaasa Antarktika avastamise 200. aastapäeva tähistava ekspeditsiooni purjelaev Admiral Bellingshauseni pardal. Ta kirjutas oma kogemusest raamatu "Laevakokk Wend". ISBN 9789916601013
Kaluga oblasti lipp
Lipu kirjeldus
Kaluga oblasti lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud kolmeks horisontaalseks laiuks, ülemine on punane, alumine roheline ning keskel hõbedane, mis moodustab lipu kõrgusest 1/6. Punase välja keskel on kuldne keisrikroon.
Titanic
Ehitus
pisi|vasakul|480px| RMS Titanic külgvaates Titanic kuulus firmale White Star Line. Aurulaev ehitati Harlandi ja Wolffi laevaehitustehases Belfastis, selle olid projekteerinud lord Pirrie, Thomas Andrews ja Alexander Carlisle. Ehitust toetas J. P. Morgan koos oma ettevõttega International Mercantile Marine Co. ning ehitus algas 31. märtsil 1909. Titanic oli 269 meetrit pikk, 28 meetrit lai ja kaalus 46 328 tonni. Laeval oli 29 aurukatelt, mis tagasid laeva maksimumkiiruseks 24 sõlme (43 km/h), kuigi tavalisest sõideti 22-sõlmese kiirusega. Titanicu neljast 19 meetri kõrgusest korstnast töötasid kolm korstnana, neljas oli turbiiniruumi, köögi ja ruumide ventileerimiseks. Titanic mahutas 3547 inimest. Kuna Titanic vedas ka posti, kasutati laeva nime ees lühendit RMS (Royal Mail Steamer – kuninglik postiaurik), kuid kasutatakse ka lühendit SS (Steam Ship – aurulaev).
Priit Kuusk (ajakirjanik)
Isiklikku
Priit Kuusk oli aastatel 1996–2019 abielus ajakirjanik Heidit Kaioga, neil on kolm last. Tema vend on ärimees Mart Kuusk.
Titanic
Ehitus
Oma aja kohta oli Titanic väga luksuslik. Laeval oli võimla, bassein, Türgi saun, raamatukogu ja seinatenniseväljak. Titanicul oli kolm lifti esimese klassi reisijatele, üks lift teise klassi reisijatele ning üks lift köögimeeskonnale laeva toiduainete külmruumide juurde pääsuks.
Kaluga oblasti lipp
Lipu kirjeldus
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.
Titanic
Ehitus
Titanic oli oma aja laevaarhitektuuri tipp. Laev oli veekindlate vaheseintega jagatud 16 sektsiooniks ning ajakiri The Shipbuilder arvas, et Titanic on "praktiliselt uppumatu".
Kaluga oblasti lipp
Sümbolite tähendused
Punane sümboliseerib jõudu, isamaa kaitsmist, julgust, vaprust ning piiramatut armastust maa vastu, mille eest on paljud kalugalased sajandite jooksul toimunud sõdades verd valanud, eriti Suure Isamaasõja aastatel 1941–1945. Roheline pärineb Kaluga oblasti vapilt ning tähistab lootust, nooruslikkust, elavat loodust, viljakust ja igavest elu. Valge viitab selgetele ja puhastele mõtetele ning oblastit läbivale Oka jõele.
Titanic
Ehitus
Titanicul oli kaks sõsarlaeva, neist I maailmasõja ajal ujuvhaiglaks kohandatud HMHS Britannic sattus 1916 Egeuse meres Kea saare lähedal miini otsa (hukkus 30 inimest), RMS Olympic sõitis aga ookeani liinilaevana suuremate vahejuhtumiteta 1935. aastani, mil see maha müüdi ja hiljem lammutati.
Reis
Titanicu esmareis algas Southamptonist Inglismaal ja pidi lõppema New Yorgis. Reis algas kolmapäeval, 10. aprillil 1912 kapten Edward John Smithi juhtimisel. Southamptoni sadamast väljudes oli Titanicu sõukruvide veeväljasurve nii tugev, et põhjustas kai äärde kinnitatud laeva City of New York otste purunemise, mistõttu hakkas laeva ahter Titanicu poole liikuma. Titanicul olnud kapten ja sadamaloots andsid masinaruumi käsu "Täiskäik tagasi", mille tagajärjel hakkas Titanicu poole triivinud laev sõukruvide veeväljalaske tõttu eemale triivima. Samuti tänu puksiiridele suudeti New York Titanicu juurest eemale tõmmata. Paljudele reisijatele oli see vahejuhtum sadamas halvaks endeks. Teel peatus Titanic Cherbourgi (Prantsusmaa) ja Queenstowni (Iirimaa) sadamais. Selleks ajaks oli laeval 2223 reisijat. Kolmanda klassi reisijad olid enamasti immigrandid, kes lootsid Ameerikas paremat elu. Kolmanda klassi reisijaile korraldati enne pardale asumist tasuta arstlik läbivaatus, muuhulgas kontrolliti, ega neil ole täisid. Teise klassi ruumid olid sama luksuslikud kui teiste laevade esimese klassi ruumid. Titanicuga reisis palju tuntud ja rikkaid inimesi.
pisi|Titanicu hukkumiskoht pisi|Jäämägi, mille vastu Titanic arvatavasti sõitis. Pildistatud 5 päeva hiljem
Õnnetus ja päästmine
14. aprilli ööl oli temperatuur langenud nulli lähedale. Meri oli täiesti vaikne, taevas täiesti pilvitu. Titanic oli saanud mitu hoiatust läheduses triivivate jäämägede kohta ning kapten Smith muutis kurssi umbes 20 kraadi võrra. Samal päeval kell 13.45 andis aurik Amerika hoiatuse, et Titanicu teel on suured jäämäed. Teadmata põhjusel ei antud seda hoiatust kaptenisilda edasi. Õhtul saadi veel mitmelt laevalt telegramme jäämägede kohta, üks telegramm oli aurikult Mesaba. Selle võtsid vastu raadiotelegrafistid Jack Phillips ja Harold Bride, kes kirjutasid selle üles nii: "Teade jääoludest. 42° ja 41°25' põhjalaiuse ning 49° ja 50°30' läänepikkuse vahel paks jää ja rohkesti jäämägesid. Ilm hea, taevas selge." Ka seekord ei jõudnud see teade kaptenisillale. Laeval oli palju rikkaid, kes soovisid saata teateid New Yorki ja mujale ning maksid nende saatmise eest korraliku jootraha. Lisaks oli 13. aprillil Titanicu telegraaf katki läinud, kuid radistid suutsid sama päeva õhtuks vea kõrvaldada. Kuna telegraaf oli terve päeva rivist väljas, oli radistidel suur järjekord sõnumitest tekkinud, mida laevalt edastada, pani see mehed suure koormuse ja stressi alla. Kõigi nende koosmõjude tõttu osade jääolude telegrammide edastamine kaptenisillale viibis.
Punktis 41°40' N, 50°14' W, 330 miili kaugusel Cape Race'ist, lõikas jäämägi Titanicu paremasse pardasse 61 meetri pikkuse katkendliku lõhe. Kuueteistkümnest veekindlate vaheseintega eraldatud sektsioonist viide pääses vesi, mistõttu laev oli määratud uppuma, kuna laev suutis püsida vee peal nelja veega täidetud sektsiooniga. Selleks ajaks oli äratatud ka kapten Smith. Ta tegi koos laevaehitaja Thomas Andrewsiga ringkäigu, et tuvastada kahjustusi, mis olid üpris suured. Andrews võttis pärast jalutuskäiku istet suitsetamissalongis ja sõnas endamisi: "Põhjaminekuni jääb kõige rohkem poolteist tundi."
Selleks hetkeks oli kapten Smith käinud ära raadioruumis ja andnud radistidele käsu lõpetada telegrammide edastamine ja valmis olla hädasignaali edastamiseks. Reisijaid ei häiritud enne keskööd. Kõigepealt äratati I klassi reisijad ja neid paluti riietuda. Seejärel äratati II klassi ja III klassi reisijad.
Kell 00.05 andis kapten käsu alustada reisijate evakueerimist. Kell 00.15 anti raadioruumist eetrisse esimene hädasignaal, selleks kasutati SOS-signaali, mis oli tollal uudne. Prooviti ka vana hädakutsungit CQD. Lisati veel teade, et laev on paremale 5° kreenis. Samuti lasti taevasse signaalrakett, et äratada teiste laevade tähelepanu. Kell 00.30 öösel andis kapten käsu naistel ja lastel asuda paatidesse ning eemalduda uppuvast laevast, mispeale tekkis paanika. Näiteks lukustas üks mees end oma kajutisse ja karjus seal appi, mille peale üks kaasreisija kajuti ukse maha lõhkus. Seda juhtus pealt nägema peastjuuard, kes sõimas lõhkuja läbi ja lubas vandaalitseja kui laeva vara lõhkuja New Yorgi politseile üle anda.
pisi|Titanicu päästepaat Titanicul oli 16 päästepaati, mis mahutasid 986 inimest, lisaks sellele neli abipäästepaati: A, B, C, D, mis mahutasid 192 inimest, kokku 1178 inimest. Seda oli selgelt vähe, kuigi Titanicul oli rohkem päästepaate, kui tolle aja nõuded ette nägid. Päästepaatidesse lasti alguses ainult esimese ja teise klassi reisijaid ning esimesse paati, millesse tegelikult mahtunuks 65 inimest, pandi ainult 28. Ka järgmised vettelastud paadid olid peaaegu tühjad, näiteks paati nr 1 oleks mahtunud 40 inimest, kuid sinna läks ainult 12. Algul ei julgenud ohvitserid paatidesse ettenähtud mahutavuse jagu inimesi lasta, kuna kardeti, et raskuste all võivad puidust päästepaadid järele anda. Ohvitserid ei teadnud seda, et päästepaatide kiil oli tehtud metallist, mis välistas paatide järele andmist. Lisaks ei olnud enamik reisijaid nõus päästepaati istuma, sest nad arvasid ikka veel, et Titanicuga on kõik korras; laev tundus olema kindlam kui habras, puidust, väike paat. Esimeses paadis istujad jälgisid Titanicu uppumist poolteist tundi, olles laevale väga lähedal.
Hädasignaalile vastasid paljud laevad, ent ükski polnud piisavalt lähedal, et õigeks ajaks õnnetuspaigale jõuda. Kõige lähemal olev laev RMS Carpathia oli 93 km kaugusel ning oleks Titanicuni jõudnud 4 tunniga.
Kell 2 oli vesi tõusnud juba C-tekini. Kella kaheks oli laeva vöör vajunud vee alla. Viimase päästepaadi lahkumist kell 2.05 õnnistas laeva orkester, mängides lahkujaile saateks "Jumal sul ligemal" ("Nearer My God To Thee"). Pärast viimase päästepaadi lahkumist tõusis laeva ahter 23° nurga alla ja hakkas aeglaselt vette vajuma. Kell 2.10 hakkas laeva ahter kerkima juba üle veepinna. Laev vajus, vöör ees. Vee suure sissevoolu tagajärjel purunesid kere teraskonstruktsioonid ning laev murdus 3. korstna eest pooleks.
Laeva vööriosa tõmbas uppudes ahtriosa endaga kaasa, kuid õigepea eraldusid need teineteisest lõplikult. Kell 2.20 vajus laeva ahtriosa põhja. Eeldatavasti millalgi kella 2.30 ja 3 vahel vajus Titanicu vööriosa põhjamudasse, ahtrist umbes 600 m kaugusele. Tunde pärast Titanicu uppumist vajus merepõhja veel hulk laevalt pärinevaid esemeid, neid hulpis uppumiskohas rohkesti. pisi|250px|Kunstniku nägemus Titanicu viimastest minutitest Laeva 2208 reisijast pääses eluga ainult 712. Enamiku surma põhjustas alajahtumine, sest vee temperatuur oli −0,56 °C. Laevaga läks põhja või uppus jäises vees 1496 inimest. Paatides oli palju rikkaid, kes maksid madrustele, et uppuvast laevast kaugemale saada, kuigi oleksid võinud veel päästa mõned inimesed.
Osa päästepaate läks tagasi laeva uppumiskoha juurde, et ellujäänuid otsida. Kokku leiti üheksa ellujäänut, kellest kolm suri hiljem. Enamikus päästepaatides oli vaidlus selle üle, kas minna tagasi või mitte. Inimesed kartsid, et nende paadi uputavad suured paanikas inimmassid.
SOS-signaali sai kätte Titanicu sõsarlaev Olympic, mis väljus New Yorgist, samuti 243 miili läänes asetsenud Baltic ning 58 miili ida pool asetsenud Briti aurik Carpathia. Need laevad ruttasid katastroofipaika appi, samuti Mount Temple (49 miili), Frankfort (153 miili), Birma (70 miili) ja Virginian (170 miili uppumiskohast eemal). Hiljem selgus, et Titanicu hädasignaali eiranud Californian asetses uppujast 10–19 miili kaugusel. Kell 4.10 leidis aurik Carpathia esimese päästepaadi 58 miili kauguselt õnnetuspaigast.
Kui uudis laevahukust levis, olid paljud šokeeritud, et nii täiuslik laev võis uppuda nii suurte inimkaotustega. Ajalehed olid täis õnnetuse kirjeldusi ning nad ootasid aina uuemat teavet. Korraldati korjandus pääsenute heaks, sest paljud olid õnnetuse läbi kaotanud oma pere ainsa leivateenija või, nagu kolmanda klassi reisijate puhul, kogu maise vara. Southamptoni inimesed olid õnnetusest kõige rohkem puudutatud: peaaegu 1000 perekonnal oli keegi lähedastest laevale jäänud, üle 500 perekonna kaotas ühe liikme.
Ehitusvead
pisi|Ahter, roolileht, sõukruvi Titanicu veekindlad vaheseinad olid valmistatud keemiliselt ebapuhtast terasest. Lisaks sellele sisaldas teras liiga palju väävlit ja fosforit, mistõttu see oli rabedam kui praegused terased, samuti tuvastas ookeanipõhjast üles tõstetud laevakereplaate kokku hoidnud neetide ekspertiis, et need olid valmistatud mitte terasest, vaid 2. kategooria rauasulamist, mistõttu oli nende vastupanuvõime laevakere deformeerumisel külgkokkupõrkel jäämäega liiga väike.
Titanicu vööriosas oli niinimetatud kütjate tunnel, mis koosnes kolmest sektsioonist. Mitte ühelgi polnud veekindlat ust. Kokkupõrke järel voolas vesi kiiresti edasi järgmistesse ruumidesse ja hiljem tõusis mööda trepikäike kõrgemale.
Vraki leidmine
Mõte Titanicu vrakk üles otsida tekkis varsti pärast laeva uppumist, ent selle leidis alles 1. septembril 1985 Ameerika-Prantsuse ühisekspeditsioon, mida juhtisid Jean-Louis Michel IFREMERist ja Robert Ballard Woods Hole Oceanographic Institutionist. Laeva leidmiseks kasutati videokaameratega varustatud allveealust Argo. Titanic on 3,8 km sügavusel, Newfoundlandist kagus. Sel ajal oli kõige suuremaks avastuseks, et laevakere oli pooleks läinud, kuna varem arvati, et Titanic uppus ühes tükis. Vrakk avastati 22 km kauguselt sellest kohast, kus see arvati olevat.
Ballard ja tema meeskond ei toonud laevast esemeid üles, öeldes, et see oleks hauarööv. Ometi on vrakilt võetud ligikaudu 6000 eset, mis on välja pandud Inglismaa Rahvuslikus Meremuuseumis.
Kuulsaid pääsenuid
== Laevareisist loobunuid ==
Priit Kuusk (ajakirjanik)
Isiklikku
Tema hüüdnimi on Wend.
Juunis 2021 abiellus ta Saskia Kasega.
Toompea Väike linnus
thumb|Toompea Väikese linnuse üldvaade Toompuiestee poolsest küljest, mis on ka kõige paremini säilinud. Sügis 2007 thumb|Toompea Väikese linnuse Toompuiestee poolses müüris torkavad silma linnuse eri ehitusetapid, samuti linnusealune paelava. Suvi 2011 Toompea Väike linnus (ladina keeles castrum minus või castrum parva) oli kastelli tüüpi linnus Tallinnas Toompea kõrgendikul.
Toompea Väikese linnuse rajas Mõõgavendade Ordu 1229. aastal Toompea paelava edelajärsakule ning alates 1238. aastast ehitasid taanlased neid kaitseehitisi edasi. See oli läbi Toompea kagunurgas asunud eeskaitseala (cingele) ühenduses Toompea Suure linnusega (castrum maius). Seega jagunes lavasaar kolme ossa. Jüriöö ülestõusu sündmuste tagajärjel 14. sajandi keskel läks linnuste haldus tagasi Saksa ordule.
Ordu rekonstrueeris Väikese linnuse aastatel 1350–1360 trapetsikujulise põhiplaaniga keskse konvendihoonega linnuseks. Ida- ja lõunakülg kindlustati parhammüüriga ning ida- ja põhjakülg ka umbes 15 meetri laiuse paesse raiutud vallikraaviga. Ettekujutuse võib saada osaliselt säilinud Kuressaare piiskopilinnuse järgi. Konvendihoone kagunurgal kõrgus Püssirohutorn, linnuse välisnurkades seisid Stür den Kerli, Pilstickeri, Landskrone ja Pika Hermanni (1371) kaitsetorn. Linnust kaitses hiljem vallivärav ja Roosikrantsi suurtükitorn.
Väikest linnus täiendas Toompea eeslinnus, mida ümbritses nurgatornidega välismüür. Müür kulges ringmüüriga paralleelselt, käändus seejärel põhja poole ning jätkus maapinda järgides kuni Lühikese jala väravani. Seal sulgus eeslinnus ristmüüriga, milles paiknes linnuse üks välisväravaid.
1580. aastatel ehitati Pika Hermanni kõrvale renessanss-stiilis Riigisaalihoone, mis lammutati 1780. aastate II poolel seoses linnusesse kubermanguvalitsuse uute hoonete ehitamisega.
18. sajandi II poolel lõppes Toompea ordulinnuse kui kindlusehitise areng. 18. sajandi lõpul tasandati Väikese linnuse idapoolne vallikraav, lammutati kagupoolne välismüür ja ehitati selle asemele ehitusmeister Johann Schultzi juhtimisel hilisbarokne Eestimaa kubermanguvalitsuse hoone. Linnuse kagukülje kindluslik ilme oli sellega kadunud. Kubermanguvalitsuse hoone lõunatiib ehitati linnuse lõunamüüri sisekülge, seal kaitsemüüri ei lammutatud.
Keskaegsest linnusest on säilinud tänapäevani lääneküljel esindustorn Pikk Hermann edelanurgal, Pilstickeri torn loodenurgal ning osaliselt hoonetega ümbritsetud Landskrone torn kirdenurgal.
Konvendihoones tegutsenud Eestimaa kubermanguvangla puuosa põles 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni ajal. Hiljem lammutati ka säilinud kiviosa ja 1920–1922. aastatel rajati selle kohale ekspressionistlik Riigikogu hoone. Samuti rajati kortermaja linnuse loodeküljele endiste tallide asemele.
Lõunapoolne ringmüür ja kubermangulossi lõunatiib ehitati 1930. aastate II poolel ümber esindustraditsionalistlikuks haldushooneks, samuti lammutati Riigisaalihoone viimased jäänused ning sinna ehitati haldushoone. Ka kortermaja linnuse loodeküljel ehitati ümber, samuti ehitati hooneid seni vabade müürilõikude külge.
Märtha Louise
thumb|Märtha Louise, 2006 Norra printsess Märtha Louise (sündinud 22. septembril 1971) on kuningas Harald V ja kuninganna Sonja ainus tütar. Ta on Norra troonipärimisjärjekorras 4. ja Briti troonipärimisjärjekorras 65. kohal. Tema ristivanemad on Olav V, Taani printsess Margaretha, krahv Flemming af Rosenborg, Ragnhild Lorentzen, Dagny Haraldsen, Haakon Haraldsen, Nils Jǿrgen Astrup ja Ilmi Riddevold.
1990. aastal muudeti Norra põhiseadust nii, et troonipärija on vanim laps, olenemata soost. Seda ei võetud kasutusele aga tagasiulatuvana nagu Rootsis 1980, nii et Märtha Louise'i noorem vend Haakon jäi temast troonipärimisjärjekorras ette.
1. jaanuaril 2002, pärast seda, kui Märtha Louise oli alustanud oma äri, hakkas ta maksma tulumaksu ning kuningas, olles temaga nõu pidanud, andis välja edikti, mis võttis ära Märtha Louise'i tiitli 'Kuninglik Kõrgus' (välismaal saab ta kasutada tiitlit 'Kõrgus'). Ta säilitas aga koha troonipärimisjärjekorras ning säilitas osa ametlikke kohustusi.
24. mail 2002 abiellus Märtha Louise kirjanik Ari Behniga, kes oli lihtkodanik. Neil on kolm tütart: Erinevalt oma tädidest, kes ei oma kuningliku kõrguse tiitlit, ei ole ta "printsess Märtha Louise, proua Behn". Tema nimi koos tiitliga on Norra printsess Märtha Louise, kuna perekonnanime lisamine näitaks, et ta on abiellunud morganaatiliselt.
Printsess Märtha Louise on diplomeeritud füsioterapeut. Ta õppis Oslos ning oli intern Hollandis Maastrichtis. Ta ei ole oma ametialal töötanud, vaid tegelenud Norra rahvajuttude ja muusikaga. Tema äri põhineb teleesinemistel, kus ta jutustab rahvajutte ning laulab koos tuntud Norra kooridega.
2004. aasta oktoobris kolis printsess koos perega New Yorki. Samal aastal avaldati tema esimene raamat "Why Kings And Queens Don't Wear Crowns" ("Miks kuningad ja kuningannad krooni ei kanna"), mis on lastejutt esimesest Norra kuninglikust perekonnast. Raamatuga on kaasas CD-versioon, mille printsess ise sisse luges.
18. jaanuaril 2006 uuendas Märtha Louise organisatsioonide nimekirja, mille patroon ta on. Ta ei ole enam ühegi kultuuriteemalise organisatsiooni liige; need rollid võttis üle tema vend Haakon. Märtha Louise jättis alles ainult 6 patronaaži, mis kõik on tervisega seotud.
Ari Behn
pisi|Ari Behn (2006) Ari Mikael Behn (Ari Mikael Bjørshol; 30. september 1972 – 25. detsember 2019) oli Norra kirjanik.