cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yom Kippuri sõda
Sõda algas Egiptuse jaoks edukalt. Egiptuse väed ületasid kolme päevaga Suessi kanali (nagu plaan ette nägi), kindlustasid end ning jäid vasturünnakut ootama. Süüria armee kooskõlastas Egiptusega oma pealetungi Golani kõrgendikele ning sarnaselt Egiptusega saavutati algul edu Iisraeli vähemuses vägede vastu, kuid nädala aja jooksul suutis Iisraeli armee kosuda ja asuda vasturünnakule, mille tulemusena Iisrael tõrjus Süüria väed oma territooriumilt ning hakkas ohustama Damaskust. Maandamaks Süürial lasuvat pinget, asus Egiptus taas Iisraeli vastu rünnakule, kuid sai hävitavalt lüüa. Iisraeli armee kasutas ära nõrkust Egiptuse kaitseliinides ning ületas Suessi kanali, tungis raske võitluse tulemusena läände ja lõunasse, eesmärgiga piirata ümber kanalit kaitsvad Egiptuse väed. 22. oktoobril kehtis ÜRO abil kehtestatud vaherahu, kuid see lõppes kiiresti, sest kumbki pool süüdistas teist vaherahutingimuste rikkumises. 24. oktoobriks olid Iisraeli väed ümber piiranud Egiptuse 3. armee, mis parandas tugevalt Iisraeli positsiooni. See areng pingestas USA ja Nõukogude Liidu suhteid. 25. oktoobril kehtestati sõja lõpetamiseks teine vaherahu. Sõjategevuse lõpuks olid Iisraeli väed 40 km kaugusel Damaskusest ning 101 km kaugusel Kairost. Iisraeli õhujõud olid samuti tunginud sügavamale Egiptuse ja Süüria territooriumile kui Kuuepäevase sõja käigus.
Sõja mõju oli kaugeleulatuv. Kuuepäevases sõjas kibedat kaotust kogenud Araabia maades taastus tänu sõja võidukale algusele eneseusk. Vaatamata ülekaalukale võidule ei tundnud Iisrael end enam võitmatuna, kuna kaotusele oli oldud väga lähedal. Ameeriklaste jaoks oli sõda äratuskellaks, pärast mida hakkasid nad rohkem tegelema Lähis-Ida rahu küsimusega, mis päädis Camp Davidi rahuga. Rahu tulemusel tunnustas Egiptus Iisraeli iseseisvust (esimene Araabia riik, mis seda vabatahtlikult tegi) ning taastas riikide vahel normaalsed suhted. Lisaks andis Iisrael Egiptusele tagasi Siinai poolsaare, mille ta oli Kuuepäevases sõjas vallutanud. Nõukogude Liidu mõju Egiptusele vähenes.
Eellugu
Yom Kippuri sõda oli osa Araabia-Iisraeli konfliktist, mille käigus on alates Iisraeli riigi loomisest peetud mitu sõda. Kuuepäevase sõja tulemusena vallutas Iisrael Egiptuselt Siinai poolsaare ja umbes poole Süüriale kuuluvatest Golani kõrgendikest.
USA valitsus pidi seejärel Iisraeli valitsuse otsuse edastama Araabia riikidele. USA aga ei teinud seda ja otsus jäi saladusse. Oktoobris 1967 võttis Iisrael rahupalve tagasi.
Egiptuse president Gamal Abdel Nasser suri septembris 1970 ja tema järeltulijaks sai Anwār as-Sadāt. 1971. aastal pakkus Sadat välja, et kui Iisrael tõmbab oma väed välja Siinaist ja Gaza tsoonist ning kõigist teistest piirkondadest, mida Iisrael oli okupeerinud alates 5. juunist 1967, seejärel saavad alata läbirääkimised. Iisrael vastas, et nende väed jäävad kohale.
Kui Sadat lootis saavutada lahenduse diplomaatilisel teel, siis Süüria president Ḩāfiz̧ al-Asad oli teisel arvamusel. Pärast Kuuepäevast sõda oli Süüria panustanud tohutul hulgal raha sõjaväe arendamisse, eesmärgiga muuta Süüria armee regiooni tugevaimaks. Egiptuse abiga oli Süüria suuteline Iisraeli võitma, kindlustades sellega Süüria positsioone regioonis. Asadi arvates pidid läbirääkimised algama alles pärast Golani kõrgendike vallutamist, kuna siis oleks Iisrael olnud sunnitud ära andma Läänekalda ja Gaza sektori.
Teised Araabia riigid ei soovinud uut sõda. Jordaania kartis uusi kaotusi nagu oli juhtunud Kuuepäevase sõja käigus, kui Jordaania kaotas kogu Läänekalda. Lisaks oli Sadat lubanud PVOle, et neile tagastatakse Läänekallas. Jordaania kuningas Husseini arvates oli Läänekallas Jordaania territooriumi lahutamatu osa ja ta ei saanud lubada, et selle saaks Palestiina. 1970. aasta septembris puhkes peaaegu kodusõda PVO ja Jordaania vahel.
Süüria ja Iraagi suhtes olid pingelised ja Iraak keeldus osalemast esialgses rünnakus. Kuna Liibanonil oli väike armee ja siseprobleemid, ei oodatud neilt sõjas osalemist. Kuudel enne sõda püüdis Sadat leida teiste riikide toetust ja 1973. aasta sügisel oli tal väidetavalt rohkem kui saja riigi toetus. Teda toetasid enamasti Mitteühinemisliikumise, Araabia Liiga ja Aafrika Ühtsuse Organisatsiooni riigid. Lisaks toetasid teda esimest korda Suurbritannia ja Prantsusmaa ÜRO Julgeolekunõukogus.
Sündmused enne sõda
Kui Iisrael lükkas tagasi Sadati rahuettepaneku, siis väitis ta, et "Egiptus on valmis ohverdama miljon sõdurit" kaotatud territooriumi tagasi saamiseks. Alates 1972. aasta lõpust hakkas Egiptus oma vägesid tugevdama, saades Nõukogude Liidult hävituslennukeid MiG-21, SA-2, SA-3, SA-6 ja SA-7 õhutõrjerakette, T-55 ja T-62 tanke, RPG-7 tankitõrjerelvi ja 9M14 Maljutka (NATO AT-3 Sagger) juhitavad tankitõrjerakette. Poliitkindralid, kes olid süüdi eelmise sõja hävitavas kaotuses, asendati kompetentsete kindralitega.
Nõukogude Liit ei uskunud, et Egiptus võiks sõja võita. Nad arvasid, et rünnak üle kanali lõppeb suurte kaotustega. Ei USA ega NSV Liit soovinud piirkonda destabiliseerida. Juunis 1973 toimunud kohtumisel Nixoniga pakkus Brežnev välja, et Iisrael võiks taastada 1967. aasta piirid. Brežnev lisas, et vastasel korral on "meil raskusi olukorra kontrolli all hoidmisega", mis viitas sellele, et Nõukogude Liit ei suutnud Egiptust kontrollida.
9. aprillil 1973 ilmunud intervjuus Newsweekiga ähvardas Sadat Iisraeli sõjaga. 1973. aastal toimusid mitu korda Iisraeli piiri lähedal suuremahulised sõjalised õppused, mis Iisraeli ärevaks tegid. Iisraeli juhtkond uskus, et kui rünnak toimub, siis suudab nende õhujõud selle tõrjuda.
Peaaegu aasta enne sõda, 24. oktoobril 1972, teatas Sadat oma väejuhatusele, et tal on plaan sõtta minna ka ilma Nõukogude Liidu toetuseta. Planeerimine oli alanud 1971 ja see toimus täielikus saladuses – isegi kõrged sõjaväelased said plaanist teada vähem kui nädal enne rünnakut ja sõduritele räägiti sellest mõni tund enne sõja algust. Plaani koodnimi oli Operatsioon Badr (araabia keeles "täiskuu"), mis pandi Badri lahingu järgi, kus Muḩammadi muslimi väed võitsid Meka Quarishi hõimu.
Enne üllatusrünnakut
Iisraeli kaitsejõudude sõjalise luure osakonna (lühendatult Aman) ülesandeks oli ohuhinnangu andmine. Nende analüüs põhines kahel eeldusel. Esiteks: Süüria läheb sõtta ainult siis, kui seda teeb ka Egiptus. Teiseks eeldas Aman, et Egiptus ei ründa enne, kui ta on kätte saanud MiG-21 hävituslennukid ja Scud raketid. Kuna lennukid polnud veel Egiptusse saabunud ja Egiptuse armee polnud nende arvates veel täielikult Scud rakette kasutama õppinud, ei pidanud Aman sõda peatselt toimuvaks. Aman oli tugevate eelarvamuste küüsis ja seetõttu jäeti mitmed ohumärgid tähelepanuta.
1973. aasta keskpaigaks oli Aman teadlik vastaste sõjaplaanidest. Amani info kohaselt ületavad Egiptuse 2. ja 3. armee Suessi kanali ja kaevuvad sisse 10 km kaugusel. Siiski ei uskunud Iisraeli luure, et Egiptus ja Süüria tahavad tõepoolest sõtta minna.
Egiptus tegi kõik, et seda väärarvamust süvendada. Nii Iisrael kui ka USA arvasid, et Nõukogude sõjaliste nõustajate välja saatmine oli tugevalt vähendanud Egiptuse armee võitlusvõimet. Egiptus teeskles, et sõjaliste rajatiste mehitamiseks on vähe sõdureid ja et neil on tõsine varuosade puudus. Sadat oli juba nii kaua Iisraeli ähvardanud, et tema hoiatusi ei võetud enam tõsiselt.
Aprillis ja mais 1973 hakkas Aman saama teateid, et Egiptusel on olemas Suessi kanali ületamiseks vajalik varustus ja piisavalt õhutõrjerakette, et ületamiskatset kaitsta. Amani ülemus Eli Zeira pidas sõja tõenäosust siiski väikeseks.
Mais ja augustis 1973 korraldas Egiptus piiri lähedal sõjalised õppused ja Ashraf Marwan, kes oli Mossadi agent Egiptuses, hoiatas vääralt, et rünnak toimub 15. mail. Iisraeli armee mobiliseeris oma reservid vastusena mõlemale õppusele suurte kulutuste hinnaga. Need õppused kindlustasid, et Iisrael ei osanud enne rünnakut toimuvas õppuses ohtu näha.
1. oktoobril raporteeris Amani uurija Leitnant Binyamin Siman-Tov, et õppuste varjus valmistutakse kanali ületamiseks. 3. oktoobril kirjutas ta põhjalikuma raporti. Ta ülemus ignoreeris mõlemat analüüsi.
Rünnakupäevaks valiti 6. oktoober seepärast, et Yom Kippuri pühal seiskub elu Iisraelis. Juudid ei tohi sel päeval tööd teha ja paljud sõdurid olid kodus perede juures. Samas võis selle päeva valimine rünnakuks aidata Iisraelil mobiliseerida, sest kõik olid kodus ja tühjad teed tegid vägede transportimise lihtsamaks.
Päevadel enne sõda sai Iisraeli luure mitmest allikast andmeid, et rünnak saabub peatselt. Transpordilennukit tõid relvi Kairosse ja Damaskusse ning luurefotod näitasid, et piiri lähedal on sõjatehnikat tavapäratult palju. Mossadi juht Zvi Zamir sai 5. oktoobri hommikul kell 2:30 agendilt Marwan teate, et sõda tuleb kohe. Marwan lisas sama päeva õhtul, et Egiptuse-Süüria ühendrünnak toimub 6. oktoobri päikeseloojangul. Marwani hoiatus pani Iisraeli väejuhatuse tegutsema ja mõned tunnid enne rünnakut algatati osaline mobilisatsioon.
Iisraeli eelneva rünnaku puudumine
Iisraeli strateegia põhines eeldusel, et sõjaohu korral teevad õhujõud ennetava rünnaku. Eeldati, et Iisraeli luure suudab anda hoiatuse vähemalt 48 tundi enne rünnaku algust. pisi|püsti|vasakul|Saades teada sõjaohust, tegi [[Iisraeli peaminister Golda Meir vastuolulise otsuse mitte teha ennetavat rünnakut]]
Golda Meir, Moshe Dayan, ja kindral David Elazar kohtusid Yom Kippuri päeva hommikul kell 8 ehk 6 tundi enne sõja algust. Dayan väitis, et sõja toimumine pole kindel. Kindral Elazar soovis ennetavat rünnakut Süüria lennuväljadele keskpäeval, Süüria rakettide vastu kell 15 ja Süüria maavägede vastu kell 17. Meir otsustas, et ennetavat rünnakut ei tule, sest teised riigid oleks neid sel juhul süüdistanud sõja alustamises. "Kui me ründame esimesena, siis me ei saa kelleltki abi," ütles ta. Rahvusvahelise toetuse nimel ohustas ta riigi püsimajäämist. Meir kohtus hiljem USA suursaadikuga, kuid USA diplomaatia ei suutnud sõja ärahoidmiseks midagi teha. USA välisminister Henry Kissinger ütles, et kui Iisrael oleks esimesena rünnanud, poleks nad saanud "isegi naela".
Arutlusel oli kaks kaitseplaani. David Elazari ettepaneku kohaselt mobiliseeriks Iisrael õhujõud ja neli soomusdiviisi, kokku 100 000 – 120 000 sõdurit. Moshe Dayan pooldas õhujõudude ja kahe soomusdiviisi mobilisatsiooni, kokku 70 000 sõdurit. Meir valis Elazari ettepaneku.
Siinai poolsaarel
pisi|püsti|Egiptuse [[Suhoi Su-7 vrakk, mis tulistati alla Siinai kohal 6. oktoobril]]
Egiptuse plaani peamised komponendid oli õhutõrjeraketid, mis pidid kaitsma teisel pool kanalit olevaid Egiptuse üksusi. Kuuepäevase sõja käigus olid Iisraeli lennukid kaitsetud Araabia armeed sõelapõhjaks lasknud. Egiptus ja ka Süüria olid tugevalt kindlustanud oma piirid õhk-maa tüüpi rakettidega, mis nad olid saanud Nõukogude Liidult. Iisraeli õhujõud ei suutnud piisavalt kiiresti vastaste õhutõrjepatareisid hävitada. Kuigi Iisraeli suurim tugevus olid ta õhujõud, ei saanud ta neid efektiivselt sõja alguses kasutada.
9. oktoobril otsustasid Iisraeli kaitsejõud keskenduda organiseerumisele, kuna Egiptuse armee jäi strateegilisse kaitsesse. Otsustati minna vasturünnakule, kui Egiptuse tankid üritavad lahkuda neid kaitsvate õhutõrjerakettide raadiusest. Vastulöök koodnimega Operatsioon Gazelle anti 15. oktoobril. Iisraeli väed, mille eesotsas oli Ariel Sharoni diviis, murdsid Egiptuse kaitsest läbi Tasa koridori juures ning ületasid Suessi kanali Suurest Mõrujärvest põhja pool. Pärast pingelisi lahinguid peatus Iisraeli edasitung Kairo suunal, samal ajal kui Iisraeli väed liikusid edasi kanali kaldal lõuna poole ja jõudis välja Port Suez'ini. 24. oktoobriks, kui hakkas kehtima relvarahu, olid iisraellased vallutanud suure hulga maad. pisi|püsti=1.4|Vaherahu kehtima hakkades oli Iisrael kaotanud maad Suessi kanali idaküljel –, kuid võitnud territooriumi kanali lääneküljel ja Golani kõrgendikel –
Golani kõrgendikel
Süüria ründas Iisraeli Golani kõrgendike positsioone viie diviisi ja 188 suurtükipatareiga. Sõda algas õhurünnakuga, milles osales 100 lennukit, ja suurtükipommitamisega, mis kestis 50 minutit. Süüria pioneeribrigaadid olid lahingu eesliinil, kuid kandsid raskeid kaotusi. Lahingu esimeses faasis oli Iisraelil välja panna 3000 sõdurit, 180 tanki ja 60 suurtükki. Süüria ründas neid kolme jalaväediviisiga, milles oli kokku 28 000 sõdurit, 800 tanki ja 600 suurtükki. Lisaks sellele saatis Süüria alates lahingu teisest päevast sõdima 2 soomusdiviisi. Kõik piirkonnas olevad Iisraeli tankid osalesid esialgses rünnakus. Süüria eriväelased vallutasid tähtsaima Iisraeli kindluse Hermoni mäel, milles oli mitmesugust jälgimistehnikat. Süüria varitsus peatas vasturünnakut üritavad Iisraeli väed.
Golani rinne oli Iisraeli väejuhatuse jaoks prioriteet, kuna kõrgendike vallutamisega oleksid süürlased ohustanud tähtsaid Iisraeli linnu. Siinai oli samas kaugel Iisraeli tuumikalast. Reservid saadeti ilma ettevalmistuseta Golanit kaitsma, sest olukord oli kriitiline. Süüria oli arvestanud, et Iisraeli reservid eesliinile jõudmine võtab aega vähemalt 24 tundi, kuid tegelikult hakkasid esimesed üksused lahingusse saabuma 15 tundi pärast sõja algust.
Sarnaselt Egiptusega Siinail jäid Süüria väed oma õhutõrjerakettide raadiuse sisse. Samuti kasutasid nad Nõukogude tankitõrjerelvi, mis olid aga mägise maastiku tõttu ebaefektiivsemad.
Sõja esimeste päevade jooksul kandis Iisrael raskeid kaotusi ja Süüria tankid tungisid jõudsalt edasi. Siiski ei suutnud Süüria väed lõplikult Iisraeli kaitsjaid hävitada, kuigi Süüria oli arvulises enamuses. Olukord hakkas muutuma 8. oktoobril, kui Iisraeli reservvägede rünnakute tulemusena liikus rindejoon tagasi sõjaeelse piiri poole. 10. oktoobriks polnud Golani kõrgendikel enam ühtegi Süüria üksust.
Iisraeli väejuhatus pidi nüüd vastu võtma otsuse, kas tungida edasi Süüriasse. Üheks võimaluseks oli diviiside ümberpaigutamine Siinale, kus olukord oli pehmelt öeldes problemaatiline. Teised pooldasid rünnaku jätkamist Damaskuse suunal, mis oleks Süüria sõjast kõrvaldanud ja andnud Iisraelile sõjajärgsete läbirääkimiste ajaks trumbi. Kolmanda arvamuse kohaselt oli Süüria ründamine liiga riskantne, kuna neil olid tugevad kindlustused, ja seega oleks parem jääda kaitsma sõjaeelset piiri. Siiski otsustas peaminister Golda Meir, et Iisrael viib võitluse Süüria territooriumile, sest sel hetkel oleks sõja lõpp Iisraelile tähendanud Siinai kaotust ja olukorra säilimist Golanil.
Iisraeli pealetung oli edukas, sest nad jõudsid ainult 40 km kaugusele Damaskusest. Iraak ja Jordaania saatsid Süüriale appi ekspeditsioonikorpused, kes suutsid rindejoone seisma panna. Iraagi väe suurus oli 30 000 sõdurit, 250–300 tanki ja 700 soomukit. Siiski ei suutnud uued abiväed iisraellasi Süüriast välja ajada.
Pikaajaline mõju
Esimest korda pärast 1948 Araabia-Iisraeli sõja lõppu toimusid Araabia ja Iisraeli juhtide vahel avalikud läbirääkimised. Sõda võis ka aidata kaasa regiooni rahunemisele, sest nii Iisrael kui ka Egiptus kahtlesid, kas nad on üldse suutelised teineteist võitma. pisi|vasakul|Egiptuse president [[Anwar Sadat ja Iisraeli peaminister Menachem Begin USA kongressi istungil, kus president Jimmy Carter kuulutas välja Camp Davidi rahu tulemused, 18. september 1978]]
Mõju osalistele
Sõda oli šokk iisraellastele. Nad oli elanud arvamuses, et armee suudab neid raskusteta kaitsta. Siiski näitasid sõja alguses rasked kaotused kätte probleemsed kohad. Mitu tähtsat ametnikku, sealhulgas sõjalise luure (Aman) juht ja asejuht, vallandati.
Edukas sõja algus taastas Araabia maade eneseusu, mis oli saanud kannatada Kuuepäevases sõjas. Egiptuse ja Süüria armee ohvitserid, keda peeti kaotuses süüdlaseks, vabastati oma kohalt.
Camp Davidi rahu
Yom Kippuri sõda muutis Lähis-Ida jõudude tasakaalu ja see viis 1979. aastal Camp Davidi rahuni. Selle tulemusena kirjutasid Egiptus ja Iisrael alla esimesele rahulepingule, mis oli sõlmitud Iisraeli ja Araabia riigi vahel. Egiptus tunnistas Iisraeli iseseisvust ja sai tagasi Siinai poolsaare. Lepingule alla kirjutanud Egiptuse president mõrvati 1981, kuna rahu Iisraeliga oli mõnede fundamentalistlike moslemite jaoks lubamatu.
Naftaembargo
Vastusena sellele, et USA abistas Iisraeli, otsustasid OPECi araabia riikidest liikmed eesotsas Saudi Araabiaga 17. oktoobril vähendada naftatoodangut 5%. 19. oktoobril kiitis president Nixon heaks abipaketi, millega sai Iisrael relvi ja varustust 2,2 miljardi dollari väärtuses. Saudi Araabia kuulutas seepeale USA vastu välja naftaembargo, millega hiljem liitusid ka teised naftat eksportivad riigid. Naftaembargot laiendati ka Euroopa riikidele, mis põhjustas 1973. aasta energiakriisi.
Aline Charigot
pisi|Aline ja Pierre-Auguste u 1881. aastal Aline Charigot (23. mai 1859 Essoyes – 27. juuni 1915 Nice) oli üks prantsuse kunstniku Pierre-Auguste Renoir peamisi modelle. Nad tutvusid 1870-ndate II poolel.
Aline ja Pierre-Auguste abiellusid 14. aprillil 1890. Paaril sündis kolm poega: Pierre Renoir (1885–1952), Jean Renoir (1894–1979) ja Claude Renoir (1901–1969).
Edurne Pasaban
Edurne Pasaban Lizarribar (1. augustil 1973 sündinud Tolosas Hispaanias) on baski mägironija, kes esimese naisena on jõudnud iga 14 kaheksatuhandelise tippu. Esiti ületas ta Džomolungmat 23. mail 2001, viimati Xixabangmat 17. mail 2010.
42 kiri
42 kiri (ametliku pealkirjaga "Kirjanikud nõuavad valitsuselt otsustavaid samme") oli rea tuntud Venemaa literaatide avalik pöördumine üldsuse poole pärast 3.–4. oktoobri Jeltsini-vastase mässu mahasurumist. Kiri sisaldas ka nõudmisi Venemaa valitsusele ja Venemaa presidendile Boriss Jeltsinile. Pöördumine avaldati ajalehes Izvestija 5. oktoobril 1993. Allakirjutanute seas olid Daniil Granin, Vassili Bõkov, Bulat Okudžava, Dmitri Lihhatšov jpt.
Toimunu klassifitseeriti fašistide väljaastumiseks ja veriseks avantüüriks, mis oleks võinud paisuda kodusõjaks, kui sõjavägi ja õiguskaitseorganid poleks rahva poolele jäänud. Kiri lõppes nõudmistega:
Annemarie Burghoff
pisi| Annemarie Burghoff (1986)
Annemarie Burghoff (sünninimi Annemarie Eichner; sündinud 18. märtsil 1955) on saksa maletaja, kirimale suurmeister (2006).
Burghoff mängib põhiliselt kirimalet ja eelistab lahtiseid turniire (mängib koos meeskirimaletajatega).
Ta sai ICCF-ilt 2003. aastal kirimale naiste rahvusvahelise meistri, 2005. aastal kirimale naiste suurmeistri ja kirimale rahvusvahelise seeniormeistri ning 2006. aastal teise naisena (Olita Rause järel) kirimale suurmeistri nimetuse.
Lühitiib-rohutirts
Lühitiib-rohutirts (Pseudochorthippus parallelus) sihktiivaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Pronotum võrdlemisi sirgete servadega (seepärast liiginimi parallelus).
Putukat on kõikjal Eestis ja kohati väga sage.
Mediolanumi lahing
Mediolanumi lahing leidis aset aastal 259 germaanlastest alemannide ja keiser Gallienuse juhatuse all võidelnud Rooma leegionite vahel.
Taust
Kuna keiser Valerianus ei saanud lahinguväljal viibida, nimetas ta oma poja Gallienuse keisriks. Gallienus asus seega vastutama Rooma keisririigi piiride kaitsmise eest, samal ajal kui tema isa Valerianus võitles Sassaniidide riigi ja gootide, kes olid selleks ajaks rüüstanud Traakia ja Anatoolia, vastu.
Keisririigi läänepoolses osas oli olukord keeruline. Mööda Doonaud kulgev piir oli pidanud seisma vastu barbarite pidevatele rünnakutele. Gallienus pidi barbaritega võitlemiseks marssima koos abivägedega Galliast Daakia ja Möösia suunas. Olukord riigis oli aastal 259 niivõrd tõsine, et Pannoonia ja Möösia leegionid hakkasid mässama ja otsustasid Ingenuusi keisriks valida. Gallienus taasühendas Reinimaa, jättis Legio II Parthica nime kandnud leegioni seda kaitsma ja läks lahingut pidama.
Ettevalmistavad sammud
Reini jõe ja Alpide vahelisel alal elanud germaani rahvaste konföderatsioon alemannid, kes okupeerisid suurt osa Agri Decumates aladest (piirkond, mis asus Reini jõe suudme ja Doonau vahel), ületasid alpistepid ja ründasid Po jõe viljakat madalikku. Selle piirkonna rüüstamine tõi Roomas kaasa õudu, kuna tegemist oli jätkuvalt müüriga ümbritsemata linnaga. Rooma senat valmistas kiirustades lahinguks ette plebeide salga, püüdes tagada seda, et keisririigi kahanev armee oleks suuteline linna kaitsma.
Gallienus oli äsja alistanud keisritroonile pretendeerinud Ingenuusi kui temani jõudsid teated alemannide sissetungi kohta. Ta asus teele kolme leegioniga (Legio I Adiutrix, Legio II Italica ja Legio II Parthica), et tabada barbarid Itaalias. Lähtuvalt Bütsantsi ajaloolase Johannes Zonarase kirjapandust olid alemannid ootamatu Rooma kodanike ja selle senati poolse vastupanu ees taganenud.
Lahing
Kui Gallienus Po madalikule jõudis, tabas ta alemannid Mediolanumi, tänapäevase Milano, läheduses. Roomlaste võit oli täielik: Zonarase järgi langes sel päeval 300 000 alemanni ja keiser pälvis tiitli Germanicus Maximus.
Tagajärjed
See, et alemannid jõudsid edukalt Rooma keisririiki, näitas taas riigi kaitsesüsteemi nõrkust: jätkuvalt oli kasutusel sajanditevanune traditsioon paigutada Rooma leegionid piiride lähedale ilma, et riigi sisemiste alade kaitset kindlustataks. Mediolanumi lahing näitas roomlastele kiirete ja paindlike sõjaliste üksuste väärtust. Pärast lahingut viis keiser läbi suurema reformi, millega võeti kasutusele väga mobiilne peamiselt ratsaväeüksustest (vexillatio) koosnev väliarmee. Peamised üksused olid keisri väejuhi Aureoluse juhtimise all. Nende staap asus Mediolanumis ning väeosa peamine ülesanne oli kaitsta Itaaliat.
Rooma senat oli püüdnud oma autoriteeti tagasi saada, relvastades ja käsutades oma sõjalisi jõude vastusena germaanlastega seotud ohtudele. Ent kuna see väljakutse tema võimule tundus keiser Gallienuse jaoks ebameeldiv, summutas ta kõik senati sõjalised privileegid.
Kokkuvõtvalt näitas alemannide sissetung Itaalia ja eriti just Rooma haavatavust. See tõi hiljem kaasa selle, et keiser Aurelianus lasi impeeriumi pealinna kaitseks tugeva müüri ehitada.
Verduni leping
thumb|Karolingide keisririik oma suurimas ulatuses ja kolmeks jagatuna aastal 843
thumb|Euroopa enne Karolingide kodusõda (840–843): Lääne-Euroopa [[Karl Suure surma (814) ja keiser Ludwig Vaga (suri aastal 840) ajal]]
Verduni leping (Verdun, august 843) oli leping Karl Suure poja ja järeltulija Ludwig Vaga kolme elusoleva poja vahel, mis jagas Karolingide impeeriumi kolmeks kuningriigiks. See lõpetas kolmeaastase Karolingide kodusõja.
Taust
Kui Ludwig Vaga aastal 840 suri, nõudis vanim poeg Lothar ülemvõimu oma vendade kuningriikide suhtes ja toetas oma vennapoja Pippini nõudeid Akvitaania suhtes. Pärast allajäämist oma vennale Ludwigile ja poolvennale Karlile Fontenay lahingus aastal 841 ning viimaste liidu kinnitamist Strasbourgi vannetega (842), oli Lothar sõja jätkamise asemel valmis läbi rääkima.
Valdused
Igaüks kolmest vennast oli juba loonud oma kuningriigi: Lothar Itaalias, Ludwig Sakslane Baieris ja Karl Paljaspea Akvitaanias. Lothar, kes oli aastal 817 nimetatud kaaskeisriks, jättis oma keisritiitli alles.
Hilisem areng
Lothar loovutas aastal 844 Itaalia oma vanemale pojale Ludwig II, tehes temast aastal 850 kaaskeisri. Lothar suri aastal 855, jagades oma kuningriigi kolme ossa: Ludwigile jäi tema territoorium, endise Burgundia kuningriigi territoorium tagati kolmandale pojale Karlile ja ülejäänud territooriumi sai teine poeg Lothar II, kelle järgi hakati seni nimetut territooriumi kutsuma Lotharingiaks.
Ludwig II, olles rahulolematu, kui ei saanud pärast isa surma rohkem territooriume, sõlmis aastal 858 oma onu Ludwig Sakslasega liidu oma venna Lothari ja oma onu Karl Paljaspea vastu. Lothar II leppis varsti pärast seda oma venna ja onuga, kuid Karl Paljaspea oli nii ebapopulaarne, et ei suutnud mobiliseerida armeed võitluseks sissetungijatega ja põgenes Burgundiasse; teda päästsid piiskopid, kes keeldusid Ludwig Sakslast kuningaks kroonimast. Karl Paljaspea ründas aastal 860 Provence'i Karli Burgundia kuningriiki, kuid tõrjuti tagasi. Lothar II loovutas aastal 862 oma maad Ludwig II toetuse eest oma naisest lahutamisel, kes põhjustas korduvaid konflikte paavsti ja onudega. Burgundia Karl suri aastal 863 ja tema kuningriigi päris Ludwig II.
Lothar II suri 869. aastal ilma seaduslike pärijateta ning tema kuningriik jagati aastal 870 Meersseni lepinguga Karl Paljaspea ja Ludwig Sakslase vahel. Vahepeal oli Ludwig Sakslane seotud vaidlustega oma kolme pojaga. Ludwig II suri aastal 875 ja nimetas Ludwig Sakslase vanima poja Karlmanni oma pärijaks. Paavsti poolt toetatud Karl Paljaspea krooniti nii Itaalia kuningaks kui ka Saksa-Rooma keisriks. Järgmisel aastal Ludwig Sakslane suri. Karl püüdis annekteerida ka tema valdusi, kuid sai Andernachi juures otsustavalt lüüa, ning Ida-Frangi riik jagati Ludwig Noorema, Karlmanni ja Karl Paksu vahel.
Pärand
Jagamine näitab vanast frankide pärimistavast kinnipidamist valitseja poegade jaoks. Veel ei pärinud vanim poeg, mis siiski varsti mõlemas Frangi riigis kehtima hakkas.
Frankide valduste jagamine Verduni lepinguga, mis viidi läbi ilma igasuguse keelelise ja kultuurilise järjepidevuseta, põhjustas Lääne-Euroopas konflikte kuni 20. sajandini. Kuna Kesk-Frangi riik kombineeriti pika ja haavatava maismaapiiriga ning kehvade sisemiste ühendusteedega, sest Alpid lõikasid need läbi, polnud see elujõuline ning killustus peagi. See tegi ühele valitsejale raskeks Karl Suure impeerium uuesti kokku panna. Ainult Karl Paks saavutas selle lühikeseks ajaks. Aastal 855 muutus põhjaosa nõrgaks Lotharingiaks, mis muutus vaidlusaluseks palju võimsamate naabrite poolt, kes kasvasid välja Lääne-Frangi riigist ja Ida-Frangi riigist (s.t Prantsusmaad ja neid Saksa riike, kes ühinesid Saksamaaks 19. sajandil). Kesk-Frangi riigi kokkukukkumine lisas killustatust ka Apenniini poolsaarele, mis kestis 19. sajandini.
José Luis Rodríguez (sündinud 1997)
José Luis Rodríguez Bebanz (sündinud 14. märtsil 1997 Caneloneses) on Uruguay jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama ja Uruguay jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Uruguay klubis Daunbio, mille meeskonnas debüteeris ta Uruguay kõrgliigas 2016. aastal. 2021. aastal mängis ta Uruguay kõrgliigaklubis Fénix ja 2022. aastal samasse liigasse kuuluvas Nacionalis. 2022. aastal tuli ta Nacionaliga Uruguay meistriks ning samal aastal valiti Rodríguez Uruguay kõrgliiga sümboolsesse koosseisu.
Otto I (Brandenburg)
Otto I (u. 1128 – 8. juuli 1184) oli teine Brandenburgi markkrahv, aastast 1170 kuni oma surmani.
José Luis Rodríguez (sündinud 1997)
2023. aasta jaanuaris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Vasco da Gamaga.
Otto I (Brandenburg)
Elu
Otto I sündis Askania dünastiasse kui Albrecht I ("Albrecht Karu"), kes asutas 1157. aastal Brandenburgi margi, ja tema naise Sophie von Winzenburgi vanim poeg. Tal oli kolm õde ja kuus venda, neist kõige tuntumad olid Bremeni vürstlik peapiiskop Siegfried ja Anhalti krahv Bernhard, hilisem Saksimaa hertsog.
José Luis Rodríguez (sündinud 1997)
Rodríguez kuulus Uruguay koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, kuid üheski mängus ta väljakule ei pääsenud. Koondisedebüüdi tegi ta alles 28. märtsil 2023 sõprusmängus Lõuna-Korea vastu.
Otto I (Brandenburg)
Elu
1148. aastal abiellus Otto Piastide dünastiast Judithiga, kes oli Poola hertsogite Bolesław IV ja Mieszko III õde. Abielu sõlmimine lepiti kokku Vendi ristisõja ajal (üks Põhjala ristisõdu) kohtumisel 6. jaanuaril 1148, kus Otto ja kahe Poola hertsogi kõrval osales peapiiskop Friedrich von Sachsen. Partenheimeri järgi (2003) sõlmiti abielu seoses Askanialaste püüdlustega toetada Piastide dünastiat kuningas Konradi vastu, kes toetas Poola seadusliku valitsejana Władysław II. Pärast Judithi surma 1175. aastal abiellus Otto 1176. aastal Floris III van Hollandi tütre Adaga.
Otto ja Judith said:
Otto ja Ada said:
Otto maeti Lehnini kloostrisse, mida ta ehitada aitas.
Viievõistluse Eesti meistrivõistluste medalivõitjad
Viievõistluse Eesti meistrivõistluste medalivõitjad.
Otto I (Brandenburg)
Oma isa kõrval (aastani 1170)
Otto valitses 1144. aastast kõrvuti oma isa Albrechtiga. Ta ei võtnud ametlikult Brandenburgi markkrahvi tiitlit kuni oma isa surmani 1170. aastal, kuid juba 1144. aastal mainitakse teda selle tiitliga koos Albrechtiga kuninglikus dokumendis, kuigi Albrecht ise ei väitnud seda kuni 1157. aastani. Isa ja poeg kujundasid Askania dünastia poliitikat mitme aastakümne jooksul koos, osaledes koos koosolekutel ja otsuste tegemisel, mõlemat mainitakse selle aja dokumentides sageli. Paari saatsid ja toetasid paljudel juhtudel Otto vennad, eriti vanuselt teine Hermann. Otto elas oma isast, kes elas tolle aja kohta väga vanaks (70), vaid 14 aastat kauem.
Viievõistluse Eesti meistrivõistluste medalivõitjad
Naiste viievõistlus on tänapäevase seitsmevõistluse eelkäija, olümpiaalana oli kavas viiel korral, täpsemalt aastatel 1964–1980. Alade järjekord oli toona 100 m tõkkejooks (1964. ja 1968. aastal 80 m tõkkejooks), kuulitõuge, kõrgushüpe, kaugushüpe ja 200 m jooks (Moskva olümpiamängudel esimest korda 800 m jooks).
Otto I (Brandenburg)
Ainuvalitsejana (1170–1184)
Brandenburgi mark, mille Otto 1170. aastal oma isalt lõpuks üle võttis, ei vastanud toona Brandenburgi hilisemale territooriumile. Vana markkrahvkond oli sisuliselt ainult Havellandi idaosa ja Zauche. Järgnenud 150 aasta jooksul Askania valitsemise all laienes see veel paljudele piirkondadele, kuid Otto markkrahvi-aastate jooksul oli tema peamine eesmärk markkrahvkonda stabiliseerida ja kindlustada, tõhustades asustamist kontrollitavates piirkondades.
Lehnini klooster
thumb|right|Lehnini kloostri varemed, 1858, [[Eduard Gaertner]]
Asutamine Otto I poolt
1180. aastal asutas Otto Zauches Lehnini kloostri kui markkrahvkonna esimese, kuhu ta 4 aastat hiljem maeti. Sellest tsistertslaste ordu kloostrist sai Askania dünastia koduklooster ja matmispaik, ning hiljem ka Hohenzollernite. Esimesed mungad asusid elama 1183. aastal, tulles Sittichenbachi kloostrist; kiriku ja ristikäigu ehitamine algas 1190. aasta paiku.
Klooster arenes kiiresti jõukaks ja tugevdas Askanialaste positsiooni nii oma suurte majanduslike vahendite kui ka oma munkade misjonitöö kaudu slaavlaste seas. Selleks ajaks, kui klooster 1542. aastal sekulariseeriti, omas see muu hulgas 39 küla ja Werderi linna.
Asutamislegend
thumb|Monumendirühm koos abt Siboldi (vasakul) ja vürst Pribislawiga
Kloostri asutamislegend on järgmine. Otto jäi pärast vaevalist jahti tamme alla magama. Unenäos ilmus hirv, kes ähvardas teda sarvedega puskida ja mida ta ei suutnud oma odaga tõrjuda. Meeleheites nimetas Otto Jeesuse nime, mille järel ta ärkas. Kui Otto jutustas kummalisest unenäost kaaslastele, tõlgendasid nood hirve paganlike slaavlaste sümboliks ja soovitasid tal kristliku jumala auks paganluse vastu kaitseks kloostri rajada. Selle tulemusel on tamm ja hirv kloostri vapil.
Otto I mälestusmärk Berliinis
Otto mälestusmärgi ehitas 1898. aastal skulptor Max Unger endisele Siegesalleele (Võidu allee) Tiergartenis Berliinis, osana "hiilguse puiestee" ehitamisest monumentidega Brandenburgi ja Berliini ajaloost (keiser Wilhelm II tellimisel). Reinhold Begasi juhtimisel lõi aastatel 1895-1901 27 skulptorit 32 skulptuuri Brandenburgi ja Preisimaa valitsejatest, igaüks 2,75 m kõrge. Iga skulptuuri kõrval oli kaks väiksemat büsti inimestest, kes mängisid olulist rolli valitseja elus. Otto I puhul olid büstid tema ristiisast Pribislawist ja Lehnini kloostri esimesest abtist Siboldist, kes legendi kohaselt mõrvati.
Tangukast
Tangukast (ka kroovikast) oli tuuleveskis jahukirstu esiotsa all paiknev madalate jalgadega puukast.
Tangukast oli liigutatav ning põrandaga statsionaarselt sidumata väiksemõõduline kahesalveline kirst. Kast, kuhu tuuliku jahukirstu sõelalt kukkusid tangud ja kroovitud terad, oli jahukirstuga ühelaiune ning jagatud vaheseinaga kaheks osaks. Jahvatamisel rappusid erineva raskusega terad ja tangud eri lahtritesse.
Saarepiiga
pisi|[[Aleksander Uurits. "Kalevipoeg ja Saarepiiga" (1909). Tartu Kunstimuuseum]] Saarepiiga on müütiline tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Teda on mainitud eepose neljandas loos (Kalevipoja ujumisreis. Saare piiga.  Laul meresügavusest.), kui Kalevipoeg alustab ujumist Soome rannale, et vabastada oma ema Linda Tuuslari käest, kes oli ema röövinud. Ujudes jõuab ta kesköö paiku saareni, kus otsustab puhata. Enne uinumist kostab ta kõrvu neiu lauluhääl. Kalevipoeg läheb lauljat otsima ja märkab lõkke ääres neidu, kes valvas murule pleekima laotatud lõuendeid: Kalevipoeg hakkas vastu laulma ja piiga tuli vaatama, oodates kosilast:
Saarepiiga langes Kalevipoja armukütkeisse. Lärmi peale ärkas Saare taat ja tuli asja uurima ja näinud vägimeest, hakkas uurima kes too on. Kalevipoeg selgitas ja ütles, et otsib Tuuslarit. Saarepiiga kuulnud külalise kõrget päritolu, ehmatas ja komistas kaljul:
Kalevipoeg hüppas laintesse ja püüdis piigat päästa, kuis vetevald ei andnud enam Saarepiigat välja. Kalevipoeg jättis Saare taadiga jumalaga ja ujus edasi Soome poole.
Orjaku sadama ülemine tulepaak
pisi|püsti|Orjaku sadama ülemine tulepaak
Orjaku sadama sihi ülemine tulepaak on tulepaak Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on.
Rohelise metallsilindri kõrgus jalamist on 7 meetrit.
Tulepaak moodustab sihi Orjaku sadama alumise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 1558 meetrit.
Hammaste valgendamine
pisi|Hammaste valgendamise komplekt Hammaste valgendamine on protseduur hammaste värvuse muutmiseks heledamaks. Lisaks ravitöödele on hambaravis olemas ka rida esteetilisi teenuseid. Nende alla käib näiteks hammaste valgendamine, kus lühikese protseduuri järel muutuvad hambad mitme tooni võrra heledamaks. Lõpptulemus püsib mitmeid kuid.
Hambaid valgendatakse hambaarsti juures kas laseriga või nõrkade hapetega geeli kujul. Valgendamisega peaksid hambad valgenema 2–3 tooni võrra, kuid pikema perioodi jooksul on võimalik valgendada hambaid ka mitu tooni rohkem. Igasugune hammaste valgendamine võib endaga kaasa tuua nii hammaste kui ka igemete tavalisest suurema tundlikkuse.
Veiteliai
Mälestusmärk metsavendadele asub Veiteliai ja [[Gėsalai vahelise tee ääres|pisi]] Veiteliai (žemaidi Vėitelē) on küla Leedus Skuodase rajoonis Aleksandrija vallas. Veiteliais suubub Kaltis Apšė jõkke.
Ajalugu
Külas asub I aastatuhandel ja II aastatuhande algusaastatel kasutusel olnud Veiteliai linnamägi, mis on tänapäeval muinsuskaitse all. Rootslased põletasid selle Apuolė linnust rünnates maha. Sealse linnuse ülikud maeti Apšė (kohalikult Vereta) jõe kaldal asuvatesse kääbastesse, mida nimetatakse Hiiukääbasteks.
Lebedevi Füüsikainstituut
pisi|300px|Lebedevi-nimelise Füüsikainstituudi peahoone [[Moskvas]]
Veiteliai
Ajalugu
Kohaliku legendi kohaselt elanud linnuses kunagi hiiglased, kellest tugevaim ja arukaim kandis nime Veitelis. Tema järgi sai ka paikkond nime.
Lebedevi Füüsikainstituut
Venemaa Teaduste Akadeemia Lebedevi-nimeline Füüsikainstituut (vene keeles Физический институт имени П. Н. Лебедева РАН) on suurimaid teadusuurimiskeskusi Venemaal.
Aastatel 1921–1934 tegutses Leningradis NSV Liidu Teaduste Akadeemia Füüsika-Matemaatika Instituut. Selle baasil rajati 1934. aastal Moskvasse kaks instituuti – üks neist oli NSV Liidu Teaduste Akadeemia Füüsikainstuut, mis sama aasta detsembrist nimetati füüsik Pjotr Lebedevi (1866–1912) auks NSV Liidu Teaduste Akadeemia Lebedevi-nimeliseks Füüsikainstituudiks (kuni 1991).
Praegusel ajal kuulub instituudi koosseisu kuus osakonda, mis oma mõjukuselt ei jää alla vastava uurimissuuna Venemaa TA teadusuurimisinstituutidele.
Toulouse Business School
Toulouse Business School on Pariisis, Londonis, Casablancas, Barcelonas ja Toulouse'is asuvate linnakutega Euroopa äriülikool. See asutati 1903. aastal.
Lebedevi Füüsikainstituut
Töötajaid on umbes 1600. Instituuti juhib 2015. aastast Venemaa TA korrespondentliige Nikolai Kolatševski.
Toulouse Business School
Financial Timesi edetabelisse jõudis TBS Europe 2015. aastal. Selle EMBA-programm on maailmas sajandal kohal.
Lebedevi Füüsikainstituut
Instituudi töötajatest on Nobeli füüsikaauhinna pälvinud 7 füüsikut.
Toulouse Business School
Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, EQUIS ja AACSB. Kooli vilistlaste seas on tuntud ärimehi ja poliitikuid.
Kool on tuntud oma lennunduse kraadiõppe (koostöös École nationale de l'aviation civile) poolest.
A3
A3 on:
Võitleja
Võitleja on aastast 1952 ilmuv eesti sõjameeste ja vabadusvõitlejate globaalne väljaanne.
Leht ilmus asutamisaastast 1979. aastani Saksamaal: 1952–1956 Ettlingenis, 1956–1979 Heidelbergis. Aastast 1980 ilmub leht Torontos. Lehte on välja andnud Eesti Võitlejate Ühing Saksamaal.
Lauatennis 2016. aasta suveolümpiamängudel
Üksikmäng
Finaal: 11. august Osavõtjaid: 70 Olümpiavõitja 2012: Zhang Jike, Hiina Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Võitleja
asub lehe toimetus Torontos, lehte aga trükitakse Keilas. Ajaleht ilmub neli korda aastas. Aastast 2009 on ajalehe toimetaja Jaanika Kressa.
Lauatennis 2016. aasta suveolümpiamängudel
Võistkonnavõistlus
Finaal: 17. august Osavõtjaid: 16 võistkonda Olümpiavõitja 2012: Hiina (Wang Hao, Zhang Jike, Ma Long) Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Üksikmäng
Finaal: 10. august Osavõtjaid: 70 Olümpiavõitja 2012: Li Xiaoxia, Hiina Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Võistkonnavõistlus
Finaal: 16. august Osavõtjaid: 16 võistkonda Olümpiavõitja 2012: Hiina (Ding Ning, Li Xiaoxia, Guo Yue) Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Eesti kullafond (Mati Nuude)
"Eesti kullafond" on Mati Nuude 2001. aastal ilmunud kogumik.
Terje Kivist
Terje Kivist (sündinud 11. aprillil 1972) on eesti sisearhitekt.
Janusz Gortat
Janusz Kazimierz Gortat (sündinud 5. novembril 1948; Brzozów, Rzeczyca vald, Tomaszów Mazowiecki maakond, Łódźi vojevoodkond) on Poola endine poksija ja poksitreener.
Terje Kivist
Kivist lõpetas 1992 Tartu Kunstikooli nahkehistöö erialal ning 1999 Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal.
Janusz Gortat
Poola meistrivõistlustel
Ta oli kokku kuuekordne Poola meister poolraskekaalus (kuni 81 kg) aastatel 1973–1976, 1978 ja 1980.
Terje Kivist
Alates 2002. aastast on ta Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Janusz Gortat
Kaasaegsetel olümpiamängudel
Ta sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) pronksmedali 1972. aasta Müncheni olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Mate Parlovile (Jugoslaavia) ning 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis samuti hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Leon Spinksile (USA).
Maailmameistrivõistlustel
Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 2. maailmameistrivõistlustel (Belgrad, 1978), kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Euroopa meistrivõistlustel
Ta sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 20. Euroopa meistrivõistlustel (Belgrad, 1973) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Mate Parlovile (Jugoslaavia).
Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 18. Euroopa meistrivõistlustel (Bukarest, 1969), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Mate Parlovile (Jugoslaavia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. , poolraskekaalus (kuni 81 kg) 19. Euroopa meistrivõistlustel (Madrid, 1971), kuid kaotas veerandfinaalis jällegi hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Mate Parlovile (Jugoslaavia) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja. ning poolraskekaalus (kuni 81 kg) 21. Euroopa meistrivõistlustel (Katowice, 1975), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Anatoli Klimanovile (Nõukogude Liit) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Treenerina
Pärast sportlaskarjääri lõppu töötas ta aastatel 1982–1994 Varssavis poksitreenerina. Tema tuntumaid õpilasi on Andrzej Gołota ja Tomasz Adamek.
Isiklikku
Tema pojad on poksija Robert Gortat ja korvpallur Marcin Gortat.
A0
A0 võib olla:
1946. aasta Kuldgloobuse auhinnad
1946. aasta Kuldgloobuse auhinnad olid kolmandad Kuldgloobuse auhinnad. Need jagati välja 1947. aasta 26. märtsis Hollywood Roosevelt Hotellis Los Angeleses Californias.
Ahistamine
Ahistamine hõlmab laia valikut ründava olemusega käitumist. Tavaliselt mõistetakse seda kui käitumist, mis alandab või häbistab inimest, ning seda iseloomustab sotsiaalse ja moraalse mõistlikkuse seisukohalt selle ebatõenäosus. Juriidilises mõttes on tegemist käitumisega, mis näib häirivat, ärritavat või ähvardavat. Need tulenevad diskrimineerivatest põhjustest ja nende tagajärjel tühistatakse inimese õigused või takistatakse isikul nende õigustest kasu saamist. Kui need käitumised korduvad määratletakse seda kui kiusamist. Jätkuvus või korduvus ning ängistav, ärevust tekitav või ähvardav aspekt võib seda solvangust eristada.
Pariisi II ringkond
pisi|Ringkonna haldusala [[Pariisi kaardil]] pisi|[[Palais Brongniart]] Pariisi II ringkond (prantsuse keeles IIe arrondissement de Paris) on Prantsusmaa pealinna Pariisi teine kahekümnest linnaringkonnast. Seda juhitakse koos I, III ja IV ringkonnaga, need moodustavad kokku Pariisi I sektori (Paris-Centre).
A2
A2 võib olla:
Pariisi II ringkond
Tuntud ka kui Bourse, asub see piirkond Seine'i jõe paremal kaldal. Koos kõrvaloleva VIII ja IX ringkonnaga asub seal linna kõige tihedam äritegevus, mille keskmes on Paris Opéra. Seal asub samuti linna suurim kino Grand Rex.
See on linna kõige väiksem ringkond, selle pindala on vaid 0,992 km².
Samuel Golomb
Samuel Golomb (sündinud 17. jaanuaril 1957 ) on Eesti haridus- ja kultuuritegelane, ajakirjanik ja toimetaja.
Golomb lõpetas 1973. aastal Rakvere 2. Keskkooli, 1981. aastal Moskva Riikliku Kultuuriinstituudi kultuuri- ja haridustöö korraldamise erialal.
Ta on töötanud Rakvere teatris lavatöölisena ja abikoosseisu näitlejana, Tapa Raudteelaste Kultuurimajas kunstilise juhina ning Vinni Näidissovhoostehnikumis klubi juhatajana. Samuti on ta olnud Rakvere kutsekeskkooli, Rakvere õhtukeskkooli ja Aaspere Põhikooli õpetaja ning Aaspere Põhikooli direktor.
2009. aasta sügisel oli ta lühikest aega Tallinna Juudi kooli direktor.
Golomb on vabakutseline ajakirjanik, meelelahutusürituste korraldaja, tseremooniate läbiviija, reklaamikonsultant ning päeva- ja õhtujuht. Ta on olnud valla- ja linnalehtede toimetaja Tapal, Tartus, Kiviõlis, Kundas, Lüganusel ja Mäetagusel ning tõlgib eesti-vene/vene-eesti tõlkesuunal.
Isiklikku
Golomb on filatelist ja filateelia populariseerija. Tal on kaks poega ja üks tütar.
Vanarootsi laenud eesti keeles
Vanarootsi laenud on alates 9. sajandist kuni 16. sajandi esimese veerandini vanarootsi keelest eesti keelde tulnud sõnatüved. Vanarootsi keelega puutusid Eesti ala inimesed kokku Rootsist lähtuvate sõjaretkede ja misjonitöö kaudu, alates 13. sajandist ka Eesti rannikule ja linnadesse elama asunud rootslaste vahendusel. Vanarootsi laenude hulgaks on hinnatud 13–24.
Näiteid vanarootsi laenudest: agul, kaal, kaap, kadalipp, kippar, kirn, käru, küüt, lauter, pipar, plett, siunama.
Hannes Praks
Hannes Praks (sündinud 5. oktoobril 1973) on eesti disainer ja õppejõud.
Ta lõpetas 2000. aastal Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal.
Rubén García
Rubén García Santos (sündinud 14. juulil 1993 Valencias) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasaku äärepoolikuna Hispaania kõrgliigaklubis Osasuna
Hannes Praks
Ta on olnud Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuriosakonna juhataja ja professor, alates aastast 2023 juhatab ta Arhitektuurikeskust.
Haljastus
pisi|Haljastus [[lehtla ja aiaskulptuuriga (Agenis Prantsusmaal)]] Haljastus on pargi, aia, majaümbruse või muu rohelusega ala kujundus, mis hõlmab kõnniteede ja muru rajamist, taimede istutamist.
Rubén García
Ta mängis noorena kodulinnaklubis Valencia CF. 2010. aastal liitus ta Levantega. Levante põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania kõrgliigas 2. septembril 2012 mängus RCD Espanyoli vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 9. detsembril mängus RCD Mallorca vastu. Kohe esimesel hooajal kindlustas García koha Levante põhikoosseisus. Hooajal 2017/18 oli ta Levantest laenul Hispaania esiliigaklubis Sporting de Gijón.
2018. aasta augustis sõlmis García lepingu Osasunaga, mis mängis toona Hispaania esiliigas. Hooajal 2018/19 tuli ta Osasunaga Hispaania esiliiga võitjaks ja alates järgmisest hooajast on mängitud Hispaania kõrgliigas. Hooajal 2019/20 lõi García Hispaania kõrgliigas üheksa väravat, millega oli sel hooajal Chimy Ávila järel klubi paremuselt teine väravalööja.
2013. aastal mängis García Hispaania kuni 20-aastaste ja kuni 21-aastaste koondistes.
Pariisi III ringkond
pisi|Ringkonna haldusala [[Pariisi kaardil]] pisi|[[Arts et Métiers]] Pariisi III ringkond (prantsuse keeles IIIe arrondissement de Paris) on Prantsusmaa pealinna Pariisi kolmas kahekümnest linnaringkonnast. Seda juhitakse koos I, II ja IV ringkonnaga, need moodustavad kokku Pariisi I sektori (Paris-Centre).
Tuntud ka kui Temple, asub see piirkond Seine'i jõe paremal kaldal.
See on linna teine kõige väiksem ringkond, selle pindala on vaid 1,2 km².
Leping (linn)
Leping (hiina 乐平市 (Lèpíng Shì)) on asula ja maakonna õigustega linn (linnaks nimetatav haldusüksus) Hiinas Jiangxi provintsis Jingdezheni ringkonnaõigustega linna haldusalas.
Lepingi järgi on nimetatud geokronoloogias Permi ajastu Lopingi ajastik.
Lepingis asub Hiina RV raketivägede 815. brigaad, mille relvastuses on DF-15 lühimaaraketid.
Hendrik Juurikas
Hendrik Juurikas (17. juuni 1921 Tali vald Pärnumaa – 21. veebruar 2005 Võru) oli eesti muusikapedagoog, helilooja ja dirigent.
Enne sõda õppis ta Väimelas põllumajandust. 1945. aastast töötas Võru kultuurimaja Kannel kunstilise juhi ja kammeransambli orkestrandina. Aastatel 1946–1963 juhatas Võru kultuurimaja estraadiorkestrit, 1947–2001 Võru puhkpilliorkestrit, 1963–1968 Võru bigbändi. Mängis Võru sümfooniaorkestris tšellot ja klarnetit, aastatel 1972–1994 oli ta sümfooniaorkestri peadirigent.
1950. alguses töötas ka Võru III 7-klassilise kooli muusikaõpetajana. 1956. aastal oli ta üks Võru Lastemuusikakooli asutajatest ja kooli esimene direktor, töötades sellel ametikohal 25 aastat, kuni 1981. aastani. Tema õpilasi on Peeter Saan ja Viljar Jõe.
1961. aastal lõpetas ta kaugõppes Tartu Muusikakooli klarneti eriala (Armond Pajo klassi). 1967. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi puhkpillide dirigeerimise eriala (Elmar Peäske klassi).
Krikliniai
Krikliniai on alev Leedus Pasvalysi rajoonis Pumpėnai vallas.