cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tänulikkus
Tänulikkus käitumise motiveerijana
Tänulikkus võib tugevdada heategija edaspidist soovi prosotsiaalselt käituda. Näiteks leiti ühes katses, et juveelipoe kliendid, kellele pood helistas ja neid tänas, ostsid järgnevalt 70% rohkem. Kliendid, keda tänati ja kellele räägiti odavpakkumisest, ostsid 30% rohkem. Klientide puhul, kellele ei helistatud, ei täheldatud ostude suurendamist. Teise uurimuse kohaselt jätsid restorani regulaarsed külastajad suuremaid jootrahasid, kui nägid, et ettekandjad nende arvele "Aitäh" kirjutasid.
Usundid
Spirituaalsuse ja tänulikkuse vaheline seos on viimasel ajal üha populaarsemaks uurimisalaks saanud. Kuigi need kaks karakteristikut ei sõltu teineteisest, on leitud, et spirituaalsus võib suurendada inimese võimet tunda tänulikkust, ja on tõenäolisem, et need inimesed, kes osalevad regulaarselt jumalateenistustel või tegelevad religiooniga seotud tegevustega, tunnevad kõigis eluvaldkondades ka suuremat tänutunnet. Tänutunnet hinnatakse nii kristluses, budismis, islamis, judaismis kui hinduismis. See on üks kõige levinumaid emotsioone, mida religioonid üritavad oma järgijais esile kutsuda ja alal hoida.
Tänulikkus islamis
Islam julgustab järgijaid tänulik olema ja Allahile kõigis olukordades tänu avaldama. Islami kohaselt saavad tänulikud inimesed tulevikus rohkemaga tasustatud. Tihti öeldakse, et "esimesena kutsutakse paradiisi need, kes on Jumalat kõigis olukordades ülistanud".
Indiviididevahelised erinevused
Psühholoogia valdkonnas on palju hiljutist uurimistööd vaadelnud tänutunde individuaalset varieeruvust ja seda, millised tagajärjed on sellel, kas keegi on rohkem või vähem tänulik inimene. Välja on arendatud kolm individuaalseid erinevusi mõõtvat skaalat, kusjuures iga skaala hindab mõnevõrra erinevaid kontseptsioone. GQ6 mõõdab individuaalseid erinevusi inimeste tänutunde sageduse ja intensiivsuse vahel. Appreciation Scale mõõdab tänulikkuse kaheksat külge: kuidas väärtustatakse inimesi, omandit, käesolevat hetke, rituaale, aukartustunnet (awe), ühiskondlikke võrdlusi, eksistentsiaalseid muresid ja tänulikkust väljendavat käitumist. GRAT hindab tänulikkust teiste inimeste suhtes, tänulikkust maailma suhtes üldises plaanis ja pahameele mittetundmist selle üle, mida sul ei ole.
Tänulikkus ja heaolu
On leitud, et tänulikumad inimesed tunnevad suuremat subjektiivset heaolutunnet. Tänulikud inimesed on õnnelikumad, vähem depressioonis, vähem stressis ja oma elu ja suhetega rohkem rahul. Tänulikkus võib olla puhvriks depressiooni ees, suurendades positiivsete kogemuste talletamist ja meenutamist. Tänulikel inimestel on suurem kontroll oma ümbruskonna, isikliku kasvu, elueesmärkide ja enese aktsepteerimise üle. Tänulikud inimesed suudavad elus kogetavate raskustega positiivsemalt toime tulla. Nad otsivad suurema tõenäosusega teiste inimeste toetust, tõlgendavad olukorra ümber, kasutavad kogemust kasvamisplatvormina ja kulutavad rohkem aega probleemile lahenduste otsimisele. Tänulikel inimestel on vähem negatiivsed toimetulekustrateegiad – on väiksem tõenäosus, et nad väldiks probleemi, eitaks probleemi olemasolu, süüdistaks ennast või hakkaks eri (keemilisi/uimastavaid) aineid kasutama. Tänulikud inimesed magavad paremini. Nad mõtlevad enne magama jäämist vähem negatiivseid ja rohkem positiivseid mõtteid.
On leitud, et tänulikkuse tundmine on oluline heaolu jaoks. Longituuduuring on näidanud, et tänulikumad inimesed saavad paremini hakkama elu üleminekufaasidega (transition). Inimesed, kes enne muutusefaasi olid tänulikumad, olid kolm kuud hiljem vähem stressis, vähem depressioonis ja oma suhetega rohkem rahul. Uuringud on näidanud, et tänulikkuse abil saab inimese heaolu paremini seletada kui isiksuseomaduste suure viisikuna (Big Five) tuntud omaduste (neurotism, ekstravertsus, sotsiaalsus, meelekindlus ja avatus) abil; samuti seletab tänulikkus heaolu tõhusamalt kui 30 kõige laialdasemalt uuritud iseloomujoont.
Tänulikkus ja altruism
On leitud, et tänulikkus suurendab inimese altruistlikke kalduvusi. David DeSteno ja Monica Bartletti 2010. aastal läbi viidud uuringust nähtub, et tänutunne korreleerub majandusliku heldusega – tänulikud inimesed ohverdavad suurema tõenäosusega individuaalse kasu ühiskondliku tulu nimel. McCulloughi, Emmonsi ja Tsangi 2002. aasta uuringus tulid välja sarnased korrelatsioonid tänulikkuse, empaatia, helduse ja abivalmiduse vahel.
Psühholoogilised sekkumised
Et tänulikkusel paistab olevat oluline roll inimese heaolus, on tänutunde suurendamiseks välja töötatud mitmeid psühholoogilisi sekkumisviise. Näiteks Watkins oma kolleegidega lasi katsealustel testida mitmeid tänulikkuseharjutusi nagu nendes tänutunnet esile kutsuvale elusolevale inimesele mõtlemine, sellisest inimesest kirjutamine või sellele inimesele saadetava kirja kirjutamine. Osalejad, kes olid sooritanud tänulikkuse ülesandeid näitasid vahetult pärast ülesannet üles suurenenud positiivsete emotsioonide kogemist. See mõju oli tugevaim osalejate puhul, kel oli palutud mõelda inimesele, kelle tõttu nad tänulikud olid. Tänulikkusülesannetest täheldati suurimat kasu inimeste puhul, kes juba algselt olid tänulikuma loomusega.
Teises tänulikkust vaadelnud uuringus määrati osalejad suvaliselt ühte kuuest teraapilise sekkumise olukorrast, mis pidi parandama osalejate üldist elukvaliteeti. Leiti, et suurimad lühiajalised mõjud tulenesid "tänulikkusvisiidist" (gratitude visit), mille käigus osalejad kirjutasid ja toimetasid kohale ühele nende elus osalevale inimesele mõeldud tänukirja. Selle tulemusel tõusis nende õnneskoor kümne punkti võrra ja depressiooniskoor langes oluliselt. Need tulemused kestsid kuni kuu aega pärast visiiti. Kuuest olukorrast seostati kõige pikemalt kestvat mõju "tänulikkuse päevikute" (gratitude journals) täitmisega – osalejail paluti kirjutada iga päev üles kolm asja, mille üle nad tänulikud olid. Pärast katset korraldatud perioodilised testimised näitasid nende osalejate õnnelikkuse skoori tõusmise jätkumist. Suurimat positiivset mõju täheldati umbes kuus kuud pärast ravi algust. Harjutus osutus nii edukaks, et kuigi osalejail paluti päevikupidamist jätkata vaid nädal aega, otsustasid paljud osalejad päevikut ka pikalt pärast uurimuse lõppu edasi pidada. Sarnaseid tulemusi on saavutanud ka teised uurimused.
Lahingutegevuses haavatu
pisi|[[Somme'i lahingus (1916) haavatasaanud sõdurid]] Lahingutegevuses haavatu (inglise keeles wounded in action, lühend WIA) on sõja käigus lahingu tegevuses haav atasaanud võitleja tähistamiseks kasutatav termin sõjanduses.
I maailmasõjas osalenud 65 038 810 mobiliseeritud võitlejast langes lahingus 8 528 831 ja sai haavata 21 189 154 võitlejat.
Maia (eesnimi)
Maia on naisenimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Maia 1004 naisel. Maia oli populaarsuselt 187. naisenimi. Maia oli keskmiselt 53 aasta vanune (mediaanvanus oli 58). Kõige populaarsem oli eesnimi Maia vanuserühmas 75–79, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 23,1.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Maia 15 inimesel.
Toto keel
Toto keel on Hiina-Tiibeti keelkonna Tiibeti-Birma keelte tiibeti harusse kuuluv keel, mida emakeelena räägivad totod India ja Bhutani piirialal. 2014. aastal loendati 1411 toto keele rääkijat.
Toto keeles on 6 vokaalfoneemi ja 19 konsonantfoneemi.
Toto keelt kirjutatakse bengali kirjas.
Koormus
Koormus on töösse rakendatuse määr. Seda mõistet kasutatakse nii seadmete, elundite, üksikute inimeste, inimrühmade kui ka tervete organisatsioonide puhul.
Inimese puhul võib koormus jaguneda kehaliseks (füüsiliseks) ja vaimseks.
Töötajate tööaja arvestamisel kasutatakse mõisteid täiskoormus (täistööaeg, täiskoht) ja osaline koormus (osaline tööaeg, nt poole koormusega, poole kohaga). Täistööaeg on määratud seadusega.
Kehtestatud standarditest ehk lubatust suurem ja/või koormatavale liigne ja kahjulikult mõjuv koormus on ülekoormus. Normist või normaalsest väiksem koormus on alakoormus. Ka alakoormus võib olla kahjulik.
Ülekoormus
Ülekoormus on normist ehk lubatust või normaalsest suurem koormus.
Ariadne (eesnimi)
Ariadne on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 3685. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Ariadne 6 naisel.
Daniele Monticelli
Ta sai doktorikraadi semiootika ja kultuuriteooria alal Tartu Ülikoolis 2008. aastal. Aastast 2014 on Monticelli Tallinna Ülikooli Humanitaarteaduste instituudi Itaalia uuringute ja semiootika professor.
Ta on olnud mõjutatud Giorgio Agambeni töödest. Monticelli tõlkis itaalia keelde Lennart Meri raamatu "Hõbevalge".
Mecklenburg-Güstrow
pisi|Lipp pisi|Vapp pisi|[[Güstrow' loss]]
Mecklenburg-Güstrow (saksa keeles Hertzogtum Mecklenburg-Güstrow, alamsaksa keeles Hertogdom Mekelenborch-Güstrow) oli Saksa-Rooma riigi osastisriik Põhja-Saksamaal, mis eksisteeris kolmel erineval ajal ja mida valitsesid Mecklenburgid Güstrow's.
Ajalugu
Esimene lühiealine eelkäija eksisteeris pärast Heinrich IV surma aastal 1477 ja maa jagamist tema poegade vahel aastal 1480, kui Albrecht VI sai endise Werle isandkonna valdused Güstrow' ümbruses. Sellest hoolimata suri Albrecht ilma järelpõlveta aastal 1483 ja tema maad päris tema noorem vend Magnus II.
Kui Magnus aastal 1503 suri, valitsesid tema pojad Heinrich V ja Albrecht VII esialgu üheskoos kogu Mecklenburgi hertsogkonda kuni uuestijagamiseni 1520. aasta Neubrandenburgi lepinguga. Albrecht, reformatsiooni äge vastane, nõudis jagamist ja temast sai Mecklenburg-Güstrow' hertsog, samas tema vend Heinrich sai Mecklenburg-Schwerini. Siiski jäi Mecklenburg de jure ühtseks, mõlemad vennad kandsid tiitlit Mecklenburgi hertsog ja kui Heinrichi surres aastal 1552 jäi maha vaid üks vaimuhaige poeg, läksid Schwerini maad Albrechti poegadele Ulrich III-le ja Johann Albrecht I-le.
Selle ajani valitsesid Johann Albrecht ja Ulrich Güstrow' maid üheskoos, kuid nüüd läksid päritud Schwerini osa pärast riidu. Vaidlus lahendati lõpuks aastal 1556 Brandenburgi Joachim II abil: Johann Albrecht I sai Schwerini, kui Ulrich jäi Mecklenburg-Güstrow' hertsogiks. Sellest hoolimata suri Ulrich aastal 1603 ilma pärijateta ja Güstrow läks tagasi Johann Albrechti lastelastele Adolf Friedrich I-le ja Johann Albrecht II-le, kes valitsesid Mecklenburg-Schwerini aastast 1610 alates ühiselt.
Mecklenburg-Güstrow loodi kolmandat ja viimast korda 1621. aasta jagamisega, kui Johann Albrecht II sai Mecklenburgi Güstrow' osa. Aastal 1628 jäeti tema ja ta vend Schwerinis keiser Ferdinand II käsul oma hertsogkondadest ilma generalissimus Wallensteini kasuks. Ametlikult süüdistati hertsogeid Taani kuninga Christian IV salajases pooldamises, kui tegelikult anti Mecklenburg kompenseerimaks Wallensteini tohutuid kulusid keisrivägede kogumisel. Ta tegi oma residentsiks Güstrow', kuid sellest hoolimata vallandati keisri poolt kuurvürstide survel kolm aastat hiljem, kui hertsogid Rootsi vägede toel taastati.
Mecklenburg-Güstrow' dünastia võttis endale endise Ratzeburgi piiskopkonna halduse pärast selle pöördumist luterlusse aastal 1554. 1648. aasta Vestfaali rahuga ilmalikustati piiskopkond lõplikult ja anti viimasele haldurile, hertsog Gustav Adolfile.
Gustav Adolfi surm aastal 1695 viis pärandivaidluseni Adolf Friedrich II ja Friedrich Wilhelm I vahel, mis viis Mecklenburg-Strelitzi loomiseni aastal 1701.
Mecklenburg-Güstrow' hertsogid
Mecklenburg-Schwerinile
Meshethi türklased
pisi|Meshethi türklaste lipp pisi|Ajalooline [[Meshethi piirkond kuulub praegu Gruusia haldusüksusesse Samtshe-Džavahhethi piirkonda]] Meshethi türklased (türgi keeles Ahıska Türkleri; gruusia keeles მესხეთელი თურქები, თურქი მესხები) on Gruusiast, Türgiga piirnevast Meshethi piirkonnast (praegune Samtshe-Džavahhethi) pärinev türgi keelt (ida-Anatoolia murret) kõnelev rahvusrühm, kes 1944. deporteeriti ning asustati Kasahstani, Kõrgõzstani ja Usbekistani. Tänapäeval on Meshethi türklased üle endise Nõukogude Liidu ala laiali pillutatud.
Meshethi türklased on valdavalt sunniidid, šiiidid on vähemus. Nõukogude Liidu usuvastane poliitika on nende kinnipidamist usutavadest nõrgestanud.
Meshethi türklaste koguarvuks on hinnatud 350 000 – 425 000. Nende põhilised elukohariigid on Kasahstan (umbes 150 000), Venemaa (70 000 kuni 90 000), Kõrgõzstan (umbes 50 000), Türgi (umbes 40 000), Aserbaidžaan (38 000 ), Usbekistan (umbes 15 000), Ukraina (umbes 10 000), USA (u 9000) ja Gruusia (kuni 1000).
Meshethi türklaste etniline päritolu on vaidluse all. Neid on peetud türklasteks ja islamiusku läinud grusiinideks. Gruusia päritolu pooldajad kasutavad selle rahvusrühma kohta nimetust Meshi, türgi päritolu pooldajad nimetust Ahıska türklased (Ahhaltsihhe linna järgi).
Nimetus "Meshethi türklased" tuli kasutusele 1960. aastate lõpus ja jõudis Nõukogude ametnike kaudu laiemasse pruuki 1989. aastal Usbekistanis aset leidnud pogrommide järel. Varem on neid nimetatud ka Meshethi muslimiteks, Gruusia muslimiteks ja Nõukogude türklasteks.
Väidetavasti aitas Meshethi türklaste ühise etnilise identiteedi kujundada deporteerimine kodumaalt koos tavaga sõlmida abielusid rahvusrühma sees ning elada küüditatutenagi tihedalt koos lähisugulaste ja endiste külanaabritega Meshethist.
Rahvusvahelised pingutused Meshethi türklaste repatrieerimiseks pole vilja kandnud. Gruusia võimud on soovimatust neid tagasi võtta põhjendanud muu hulgas väitega, et see on võimatu, kuni pole toime tuldud Abhaasia ja Lõuna-Osseetia konflikti põgenike probleemidega ning avaldanud kartust, et meshide naasmine toob kaasa kokkupõrked piirkonna armeenlastest asukatega. Suurem osa Gruusia poliitikutest on Meshethi türklaste repatrieerimisele avalikult vastu.
Ajalugu
Meshethi ala langes Osmanite riigi kätte 16. sajandil. Türklased valitsesid Meshethit kuni 1829. aastani, mil Venemaa selle koos Karsi ja Ardahani piirkonnaga vallutas.
Esimese maailmasõja lõpus, 1918. aasta mais, kuulutas Gruusia end iseseisvaks ja viis oma väed Meshethi alale. Meshethi muslimid püüdsid aga saavutada taasühinemist laguneva Osmanite riigiga. Aasta lõpus okupeerisid Osmanite väed Meshethi, puhkesid kokkupõrked muslimite ja kristlaste vahel.
1921. aastal hõivasid Gruusia Nõukogude väed. Karsi rahulepinguga läks Meshethi piirkonna põhjaosa Nõukogude Liidule, Karsi ja Ardahani piirkond aga Atatürgi Türgile.
Järgnenud kahe aastakümne jooksul muutsid Nõukogude võimud korduvalt oma vaateid Meshethi türklaste etnilise kuuluvuse kohta, lugedes nad esmalt türgikeelseteks grusiinideks. 1926. kuni 1935. aastani käsitleti Meshethi muslimeid, nagu muidki piirkonna turgikeelseid rahvaid, türklastena. 1935. aastal otsustasid võimud, et tegu on aseritega. Sellest tulenevalt võeti 1939. aasta rahvaloendusel märkimisväärne osa varem türklasteks loetud elanikest arvele aseritena.
1944. aastal Meshethi türklased deporteeriti. Deporteerimise aluseks oli 1944. aasta lõpul Lavrenti Beria poolt välja antud korraldus, mis kuulutas Meshethi türklased ja väiksemad rühmad samas piirkonnas "ebausaldusväärseks" elanikkonnaks, mis kuulus küüditamisele Kesk-Aasia liiduvabariikidesse. Neilt võeti peaaegu kõik kodanikuõigused. 15.–17. novembril viidi 100 000 piirkonna muslimit loomavagunitesse, mis asusid teele Kasahstani, Kõrgõzstani ja Usbekistani. Küüditatute vara konfiskeeriti. Teekonnal surid paljud tüüfusesse, paljud kohalejõudnud külma ja nälja kätte. Nelja aasta jooksul suri kuni viiendik küüditatuist.
1956. aastal andis Nikita Hruštšov Meshethi türklastele tagasi mitmed neilt võetud õigused. Kui muudel deporteeritud rahvastel (tšetšeenid, ingušid) lubati naasta oma päritolualadele Kaukaasias, siis Meshethi türklasi ei rehabiliteeritud ja neil ei lubatud tagasi pöörduda Gruusia lõunapiirkonda, mis oli vahepeal muutunud geopoliitiliselt oluliseks alaks, kus Nõukogude Liit piirnes NATO liikmesriigiga.
1989. aasta juunis korraldasid usbekid Fergana oru Usbekistanile kuuluvatel aladel pogrommi, milles hukkus umbes sada Meshethi türklast. Nõukogude Liidu armee evakueeris umbes 17 000 Meshethi türklast Venemaale, misjärel veel 70 000 Usbekistani muudes osades elavat Meshethi türklast pages omal käel mitmesse Nõukogude Liidu piirkonda.
Usbekistanist Krasnodari piirkonda asunud Meshethi türklasi tabas ränk tagakiusamine kasakate ja kohalike võimude poolt. Sellest ajendatuna algas 2004. aastal nende ümberasumine USA-sse ja 2006. aastaks oli piirkonnast ümberasunuid umbes 9000.
Herbert Abel
Herbert Abel (13. mai 1916 Sõmerpalu vald – 28. november 1991 Tartu) oli eesti suusatreener.
Ta lõpetas 1947. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuri alal ning töötas seejärel kuni 1952. aastani samas õppejõuna.
Koos abikaasa Erna Abeliga rajas ta Supilinna saepururaja.
Stefan Noesen
Stefan Noesen (sündinud 12. veebruaril 1993 Planos Texase osariigis) on USA jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Carolina Hurricanes ründajana paremäärel.
Aastatel 2009–2013 mängis ta Ontario Hockey League'i klubis Plymouth Whalers.
2011. aastal valis Ottawa Senators ta NHL-i draft'is 21. valikuna. 2013. aasta juulis kaubeldi Noesen Anaheim Ducksi. Hooajal 2013/14 debüteeris ta American Hockey League'is (AHL) Ducksi tütarklubis Norfolk Admirals. NHL-is tegi ta Ducksi meeskonnas debüüdi hooajal 2014/15, kuid mängis nii sel kui ka järgmisel hooajal põhiliselt AHL-is. Esimese värava lõi ta NHL-is 7. detsembril 2016 mängus Carolina Hurricanesi vastu.
2017. aasta jaanuaris liitus Noesen New Jersey Devilsiga, kuna Ducks loobus temast. Hooaeg 2017/18 on olnud Noeseni seni edukaim NHL-is, kui ta lõi 72 mänguga 13 väravat ja andis 14 väravasöötu.
2021. aasta juulis sõlmis Noesen üheaastase lepingu Carolina Hurricanesiga. Hooajal 2021/22 mängis ta põhiliselt AHL-is Hurricanesi tütarklubis Chicago Wolves. Ta tegi seal väga eduka hooaja. Põhihooajal oli ta suurim väravakütt (48 väravat), mis tõi talle Willie Marshall Award'i, ja liigas resultatiivsuselt kolmas mängija (85 punkti). Samal hooajal võitis ta Wolvesiga Calder Cup'i. Calder Cup'i väljalangemismängudes oli Noesen resultatiivsuselt teine mängija (9+16). Hooaja lõpus valiti Noesen AHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu. Pärast edukat hooaega sõlmis ta Hurricanesiga uue kaheaastase lepingu.
Jelena Skulskaja
pisi|Jelena Skulskaja esinemas [[Tallinna Ülikoolis Prima Vista kirjandusfestivali ajal 8. mail 2011]] Jelena Skulskaja (vene Елена Григорьевна Скульская; sündinud 8. augustil 1950 Tallinnas) on Eesti ajakirjanik, vene kirjanik ja tõlkija.
Ta käis eestikeelses lasteaias.
Ta lõpetas 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli vene keele ja kirjanduse osakonna.
Skulskaja kirjutab peamiselt vene keeles. Lisaks on ta tõlkinud eesti keelest vene keelde Juhan Viidingut ja kirjutanud järelsõna Sergei Dovlatovi jutustustekogumikule "Kompromiss; Meie omad" (Tallinn 1995).
Jelena Skulskaja on pikka aega teinud kaastööd ajalehele KesKus ning on olnud telesaate "Batareja" saatejuht.
Skulskaja pälvis 2006. aasta Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia 30 000 Eesti krooni venekeelsete autorite kategoorias pikaajalise eduka kirjandustegevuse ja vene kirjanduselu tutvustamise eest eesti lugejale.
2018. aastal sai ta Eesti Televisiooni kultuurisaate "OP" hooaja säravaima kultuurikommentaatori auhinna.
Ta võttis 2020. aasta suvel sõna, kui ajakirjanduses süüdistati Aivar Mäed aastaid kestnud seksuaalses ahistamises.
Isiklikku
Tema isa oli kirjanik Grigori Skulski (1912–1987). Tema tütar Marina Skulskaja on Peterburis elav ülikooli kostüümiajaloo õppejõud, moe ajaloost ja hetkemoest kirjutav ajakirjanik.
Valentin Jumašev
pisi|Valentin Jumašev (2012)
Valentin Borissovitš Jumašev (vene keeles Валентин Борисович Юмашев; sündinud 15. detsembril 1957 Permis Vene NFSV-s) on Venemaa poliitik, kinnisvaraarendaja ja endine ajakirjanik.
Koos abikaasa Tatjana Jumaševaga on ta ehitusfirma omanik ja kinnisvaraomanik Moskva eliitpiirkonnas. Jumaševitele kuulub 50% Moskva Siti ärikvartalis asuvast pilvelõhkujast Imperia Tower. Jumašev on õppinud Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajakirjanduse teaduskonnas.
pisi|130px|left|Ärikeskus [[Imperia Tower Moskva ärikvartalis Moskva Siti]] Ta töötas 1987. aastast ajakirjas Ogonjok; aastatel 1991–1995 oli peatoimetaja asetäitja ja 1995–1996 peatoimetaja.
SLOSS-vaidlus
SLOSS-vaidlus (akronüüm ingliskeelsest fraasist single large or several small 'üks suur või mitu väikest') on kaitsealade vormimisel ettetulev dilemma (kui nende kogupindala on määratletud), kus tuleb kokku leppida, kas parem on luua üks suur või mitu väikest kaitseala.
Valentin Jumašev
1996. aastal sai Valentin Jumašev Venemaa presidendi Boriss Jeltsini nõunikuks massimeedia alal. 1997. aastal edutati ta Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni juhiks (oli selles ametis kuni 7. detsembrini 1998).
SLOSS-vaidlus
SLOSS-vaidlused olid eriti aktuaalsed 1970. ja 1980. aastatel.
Valentin Jumašev
Valentin Jumašev oli Venemaa esimese presidendi Boriss Jeltsini fondi asutajaid 2000. aastal.
Isiklikku
Valentin Jumaševi teine abikaasa on Boriss Jeltsini tütar Tatjana Jumaševa (abielu sõlmiti 2002. aastal). Neil on ühine tütar Marija Jumaševa (sündinud 2002). Valentin Jumaševi tütar esimesest abielust Polina Deripaska (sündinud 1980) on ettevõtja ja kirjastaja, abielus suurärimees Oleg Deripaskaga.
2009. aastal said Jumaševid Austria kodakondsuse.
Citroën C5
Citroën C5 on suur Prantsusmaa autotootja Citroën poolt toodetav suur sõiduauto, mida toodeti aastatel 2001–2017 kahe põlvkonna vältel.
2021. aastal avalikustatud kolmanda põlvkonna mudelile lisati linnamaasturlikke elemente ning auto nimeks sai Citroën C5 X.
Esimene põlvkond (DC/DE; 2001)
Esimese põlvkonna C5 toodeti luukpära ja universaalina.
Mudeliuuendus tehti 2004. aasta lõpus, mille käigus muudeti C5 esi- ja tagaosa disaini.
Tootmine lõppes 2007. aastal.
Teine põlvkond (RD/TD; 2007)
Teise põlvkonna C5 juures kadus luukpäraga kere ja selle asendas sedaan ning alles jäeti universaalkere.
Citroën C5 CrossTourer on teise põlvkonna C5 maasturi sarnase välimusega universaal. See konkureerib Opel Insignia Country Toureri, Volkswagen Passat Alltracki ja Škoda Octavia Scoutiga. Cross Toureril on õhkvedrustus: kuni 70 km/h kiirusel on see 1,5 cm tava-C5st kõrgem, kuni 40 km/h 4 cm ja kuni 10 km/h 6 cm kõrgem.
Kolmas põlvkond (2021)
C5 nimi võeti uuesti kasutusele 2021. aastal, kui uue mudeli nimeks sai C5 X. Citroëni uusimas lipulaevas on tootja sõnul soovitud luua sümbioos sedaanist, universaalist ja linnamaasturist ning autole on lisatud linnamaasturitele omaseid kujunduselemente.
Orléansi hertsog Louis I atentaat
pisi|Louis I atentaat Orléansi hertsog Louis I atentaat leidis aset 23. novembril 1407 Pariisis Prantsusmaal. See oli osa vaimuhaige kuninga Charles VI valitsusaja võimuvõitlusest, milles mitu osapoolt tahtsid regendiks saada. Ühte osapooltest juhtisid kuninga noorem vend Louis ning naine Isabeau. Nad tahtsid võtta võimu Burgundia dünastialt, kuna aastal 1404 oli surnud mõjukas hertsog Philippe Südi.
Võimuvõitluse käigus saatis Philippe'i poeg Jean Kartmatu oma teenijad rahva seas ebapopulaarset Louis'd tapma. Hiljem kelkis Jean mõrvaga avalikult. Atentaat kasvas kiiresti täiemahuliseks sõjaks, mis lõppes 1419. aastal Jeani jaoks surmaga.
Piret Pääsuke
Piret Pääsuke (sündinud 3. detsembril 1959 Tallinnas) on eesti tõlkija ja toimetaja.
Ta on lõpetanud Tallinna 42. Keskkooli ja Tartu Riikliku Ülikooli saksa keele ja kirjanduse erialal.
Alates 1987. aastast töötab kirjandussaadete toimetajana Eesti Rahvusringhäälingus.
Ta on Eesti Kirjanike Liidu tõlkijate sektsiooni liige.
Looming
Piret Pääsuke tõlgib peamiselt ilukirjandust saksa keelest eesti keelde.
Buhass
Buhass on küla Ukrainas Donetski oblastis Volnovahha rajoonis, 4 km kaugusel Volnovahhast kirdes ja 51,2 km kaugusel Donetski keskusest edelas, riikliku tähtsusega Mariupol-Slovjansk maanteel (H20).
Mokra Volnovahha kaldail asuva Buhassi kõrgus merepinnast on 152 meetrit.
Buhass asutati 1802. aastal.
Donbassi sõja ajal, 2015. aasta 13. jaanuaril, umbes kella poole kolme ajal päeval tulistati küla juures asuvat valitsusvägede kontrollpunkti. Üks mitmelasulisest raketiheitjast "Grad" tulistatud rakett lõhkes Mariupolist Donetskisse teel olnud reisibussi kõrval. Kohapeal hukkus 10 inimest (6 naist ja 4 meest), 18 sai haavata,  kaks haavatut (naine ja mees) suri samal päeval haiglas,  kolmas haavatu (mees) suri haiglas järgmisel päeval.
Tragöödiaga seoses esines kaasmaalastele riigi president Petro Porošenko. 14. jaanuar kuulutati Donetski oblastis ja 15. jaanuar Ukrainas leinapäevaks.
Platene
Platene on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Ventspilsi piirkonnas Tārgale valla keskosas. Platene jääb valla keskusest Tārgalest 13,4, piirkonna keskusest Ventspilsist 9,3 ja Riiast 180,8 kilomeetri kaugusele.
Küla asub maantee A10 ääres Platene jõe kaldal. Sinna jääb Platene bussipeatus.
Oweni maakond
thumb|Asend Indiana osariigis thumb|[[Cataracti juga maakonna põhjaosas]] Oweni maakond (Owen County) on maakond USA-s Indiana osariigis. Geograafilised koordinaadid on 39°31' N, 86°84' W.
Maakonna halduskeskus on Spencer.
Maakonna pindala on 1004 km², millest 7 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 21 575. Aastal 2000 oli elanike arv 21 786.
Armilda
Armilda on naisenimi.
Oweni maakond
Ajalugu
Oweni maakond moodustati 21. detsembril 1818. aastal Daviessi ja Sullivani maakonna osast. Maakond on saanud nime kolonel Abraham Oweni järgi, kes hukkus Tippecanoe lahingus.
Armilda
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 1162. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Armilda 46 naisel.
Oweni maakond
Kliima
Madalaim kuu keskmine temperatuur jaanuaris on maakonna halduskeskuses Spenceris −9 °C (15 °F) ja kõrgeim juulis 29 °C (84 °F). Madalaim temperatuur on mõõdetud 1994. aasta veebruaris −36 °C (−33 °F) ja kõrgeim temperatuur 1954. aasta juulis 42 °C (107 °F). Keskmine kuu sajuhulk varieerub 65 mm jaanuari ja mai 126 mm vahel.
Triinu Ojamaa
Triinu Ojamaa (sündinud Triinu Järvsalu 11. veebruaril 1953 Abja-Paluojal Viljandimaal) on eesti filoloog-rahvamuusikateadlane.
Elulugu
Triinu Ojamaa on ametniku tütar.
Õppis Nuia Keskkoolis ja Tallinna 46. Keskkoolis, lõpetas 1976 Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli, 1985 Tartu Riikliku Ülikooli soome-ugri keelte osakonna, oli 1987–1990 Keele ja Kirjanduse Instituudi aspirant ja 1996–2000 TRÜ/TÜ doktorant; M.A. (1995, KKI), väitekiri "Muusika ääremail: nganassaani linnu- ja loomahäälendid", Ph.D. (uralistika, 2000, TÜ), väitekiri "Glissando nganassaani muusikas: morfoloogiline, süntaktiline ja semantiline tasand" (Tartu, 2000). Oli 1991–1996 Eesti Keele ja Kirjanduse Instituudi nooremteadur, 1997–2000 teadur, 2000. aastast Eesti Kirjandusmuuseumi vanemteadur, 2002–2013 etnomusikoloogia osakonna juhataja, ühtlasi aastast 2005 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia etnomusikoloogia õppejõud.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: traditsionaalse muusika kultuuriantropoloogiline, akustiline ja sotsiaalpsühholoogiline aspekt. Kahe esimese uurimisobjektiks on peamiselt samojeedi traditsionaalne muusika, viimane toetub eesti popmuusikale. Rakendanud muusikaliste nähtuste analüüsimiseks lingvistilisi ja muusikaakustilisi meetodeid. Uurinud eesti- ja diasporaaeestlaste ning Eesti venekeelse diasporaa etnilise ja riigiidentiteedi seoseid muusikalise tegevusega, ka muusikalisi subkultuure (etnorokk, hiphop). Mitme uurimisprojekti ("Muusikaline tekst ja kontekst pärimusmuusikas" jt) täitja. Seotud EKM-i rahvusvaheliste koostööprojektidega ("On the crossroads of local and global: popular music and the construction of national identity in the 21st century" (Tampere Ülikool) jt). Saanud 1998 Alfred Kordelini stipendiumi nganassaani laulutekstide uurimiseks.
Council for Traditional Music ja Eur. Seminar in Ethnomusicology liige, Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskuse muusikalise folkloori uurimisgrupi juht (aastast 2003), Eur. Soc. for the Cognitive Sci. of Music liige (aastast 2005), Eesti Muusikateaduse Seltsi ja Veljo Tormise Regilaulukeskuse juhatuse liige (aastast 2005).
Üle 40 teadustrükise.
Naujasis Daugėliškis
Naujasis Daugėliškis on küla Leedus Ignalina rajoonis, Naujasis Daugėliškise valla halduskeskus.
Külas on keskkool, postkontor ja raamatukogu. Sealne katoliku kirik valmis aastal 1889.
Ajalugu
Küla rajati XIX sajandil, kui kohalik mõisnik asustas osa Senasis Daugėliškise elanikke ümber. Aastal 1889 ehitati külla kirik.
Aastail 1920-1939 kuulus Naujasis Daugėliškis Poola koosseisu, aastal 1939 liideti aga Valgevene NSV-ga. Aastal 1941 läks küla Leedu NSV koosseisu. 24. juunil sisenesid külla esimesed saksa väeosad. Sama aasta sügisel saatsid kohalikud politseinikud koos sealsete valgevenelastega seal elanud juudid (40-50 inimest) Švenčionėliaisse. Juulis 1944 jõudsid külla Nõukogude väeosad.
Glory Days
"Glory Days" on Suurbritannia ansambli Little Mix neljas stuudioalbum. Albumi andis välja Syco Music 18. novembril 2016. Albumile eelnes kuu aega varem avaldatud singel "Shout Out to My Ex". Album on Little Mixi esimene Briti albumiedetabelis esikohale jõudnud album. Album jõudis esikohale ka Iirimaal ning teisele kohale Austraalias.
Viru rand
Viru rand on paikkond rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Viru randa on mainitud eepose esimeses loos (Kalevi tulek. Salme ja Linda. Pulmad.)
Kange Kalevite seltsi peres Taara tammemetsa ääres kasvas kolm poega. Üks poeg läks Venemaale, teine Turjamaale, kolmas istus kotka selga. Esimesest sai kaunis kaubamees, teisest vapper sõjamees, kolmas aga
Viru randa on mainitud ka eepose teises loos (Vana Kalevi haigus ja surm. Kalevipoja lapsepõlv.)
Muistse põlve mälestusi Kalevipojast on kuuldud kõikjal
Kuuendas loos (Mõõga ostmine, Liigud ja taplus,  Tamme raiumine ) raiub saare peal kasvanud suure tamme mitme sülla kõrguseks kasvanud mees kolme päevaga maha. Tammest tehakse Soome sild Viru ja Soome randade vahel.
Seitsmeteistkümnendas loos ( Sõjaratsu sõit, Assamalla lahing,  Juhtumised põrgukatla juures,  Murueide tütarde tants) on mainitud, et Eesti radadel õitses seitse suve rahu ja õnn. Siiski lõppes rahu aeg ning vaenuväed jõudsid Viru randa:
Université Paris-Descartes
Université Paris-Descartes oli Prantsuse ülikool, mis loodi 1. jaanuaril 1971. See kadus 1. jaanuaril 2020 Université Paris Cité kasuks pärast uue ülikooli loomise määruse avaldamist 20. märtsil 2019 Euroopa Liidu Teatajas.
Merike
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Merike 3237 naisel. Merike oli populaarsuselt 36. naisenimi. Merike oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 52). Kõige populaarsem oli eesnimi Merike vanuserühmas 50–54, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 59,78. Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Merike 4 inimesel.
20. sajand Eestis
Venestusaeg. 20. sajandi algus
Eesti rahvuslikku liikumist olid juba enne venestuse algust tabanud mõningad tagasilöögid, peamiseks põhjuseks olid omavahelised vastuolud. Kuid alates 1880. aastate lõpust sattus see tõsisesse kriisi, kui venestuse tingimustes asuti rahvuslikku organisatsioone sulgema ja saksa keele kasutamisvõimaluste kõrval tunduvalt ka eesti keele oma piirati. Paljud rahvuslased pettusid ürituses, mõnest said venestuse pooldajad (näiteks Jakob Kõrv), teistest nihilistid (Ado Grenzstein). Venestusmeelsus eestlaste seas siiski eriti laialt ei levinud ning pigem hakati rohkem tähelepanu pöörama majandusele ning asjaajamisele vallavalitsustes, mis olid endiselt eestlaste käes, ka tegelikuks töökeeleks jäi seal eesti keel. Venestusaeg pakkus eestlastele ka teatud määral paremaid võimalusi eneseteostuseks, sest baltisaksa eriõigusi oli tunduvalt kärbitud. Nii said nad näiteks saada valitud linnavolikogudesse ja koguni proovida linnavalitsust enda kätte võtta. See õnnestus esimesena Valgas, kus see toimus koostöös lätlastega, Tallinnas tehti seda koostöös venelastega.
1896. aastal sai Tartus Eesti Postimehe peatoimetajaks Jaan Tõnisson, kellel oli Lõuna-Eesti juhtivate rahvuslike tegelaste Villem Reimani, Oskar Kallase ja Karl Koppeli tugev toetus. Noore ja innuka rahvuslasena asus ta propageerima eesti keele avalikku kasutamist ja keskendus oma lehes eestlaste rahvuslikele ja majanduslikele probleemidele. Samuti propageeris ta ühistegevust ja vabatahtlikke ühinguid, eriti karskusseltse, millest riigipoolse surve tingimustes said ühed peamised rahvusliku liikumise keskused. Tartus ajalehe Postimees ümber koondunud mõõdukad (J. Tõnisson, Villem Reiman, Heinrich Koppel, Oskar Kallas) pooldasid isevalitsusliku korra ümberkujundamist parlamentaarseks – konstitutsiooniliseks monarhiaks Veidi pärast Tõnissoni aktiivse tegevuse algust Tartus alustas Tallinnas tegutsemist Konstantin Päts, kes asutas ajalehe Teataja, mis keskendus erinevalt Postimehest rohkem majanduslikele probleemidele, mis Põhja-Eestis olid ka olulisemad, kuna sealne talude päriseksostmise protsess oli aeglasem ja ka linnaelanikkond, sealhulgas töölised, omasid tunduvalt suuremat osakaalu. Radikaalsem rühmitus (Konstantin Päts, Jaan Teemant, Mihkel Pung) pooldasid demokraatlikku vabariiki ja mõisnike maaomandi ulatuslikku vähendamist. 20. sajandi algul hoogustus Eestis sotsialistlik liikumine, mis tugines peamiselt suurettevõtete tööliskonnale, üliõpilastele ja koolinoortele. 1902. aastal panid Mihhail Kalinin ja Friedrich Leberecht aluse Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei (VSDTP) Tallinna organisatsioonile. VSDTP organisatsioon oli ülevenemaaline ja rangelt tsentraliseeritud põrandaalune partei ja sotsialistide eesmärk oli isevalitsuse kukutamine relvastatud võitlusega. 1903. aastal hakkas Tartus ilmuma ka Peeter Speegi ja Mihkel Martna ajaleht Uudised, mis oli Teatajast veel radikaalsem ja toetas sotsiaaldemokraatiat. Ajalehe Uudised ümber koondusid sotsiaaldemokraadid–föderalistid. Föderalistid pidasid oluliseks rahvuslikkust, nad propageerisid sotsialismi ja rahvusluse sünteesi, rõhutasid Venemaa riikliku korralduse reformimisel ja sotsiaaldemokraatliku partei ülesehitamisel autonoomia ja föderalismi põhimõtete rakendamise vajadust. Nad pooldasid tolerantsust ja pluralismi ning partei juhtimise demokraatlikke meetodeid. 20. sajandi alguses kujunesidki välja esimesed eestlaste poliitilised rühmitused, lisaks sotsialistidele oli oluline roll Tõnissoni mõõdukatel ja Pätsi ümber koondunud radikaalsetel liberaalidel.
1905. aasta revolutsioon
Venemaa sisepoliitilist ja majanduslikku õhkkonda pingestas tema kaotus Jaapanile Vene-Jaapani sõjas (1904–1905). Seetõttu toimus Peterburis 1905. aasta 9. jaanuaril demonstratsioon, mis lõppes rahvahulga tulistamisega (verine pühapäev). 12.–24. jaanuaril 1905 toimusid Eestis sellest mõjustatud solidaarsusstreigid. Streikis umbes 12 000 inimest tööstuslinnades Tallinnas, Narvas ja Tartus. Ka maal levisid rahutused, mis enamasti ei viinud küll otseste vastuhakkudeni. Küll aga kirjutati mitmel pool valitsusele palvekirju, mis taotlesid lihtrahva olukorra parandamist.
Konservatiivsed mõõdukad liberaalid, eesotsas Jaan Tõnissoniga asutasid Tartus Eesti Rahvameelse Eduerakonna, mis üldriiklikes küsimustes võttis omaks Vene kadettide programmi konstitutsioonilise monarhiaga demokraatliku riigikorra kehtestamise ja Ülevenemaalise Asutava Kogu kokkukutsumise nõudega. Mõõdukad rõhutasid oma tegevuse legaalset, seaduslikku iseloomu, seda, et võideldakse "ainult õiguse ja seaduse abinõudega". ERE häälekandja oli ajaleht Postimees.
Vasakpoolsedsotsiaaldemokraadid-föderalistid, eesotsas Peeter Speekiga asutasid põhiolemuselt marksistliku programmiga Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Ühisusee. 1905. aasta kevadel avaldas sotsiaaldemokraatide-föderalistide juht Peeter Speek esmakordselt nõudmise Vene keisririigi föderaliseerimise ja Eestile autonoomse osariigi staatuse andmise kohta. ESTÜ häälekandja oli ajaleht Uudised.
Tsentralistlikku Venemaa Sotsiaaldemokraatlikku Töölisparteisse kuuluvad sotsiaaldemokraadid hakkasid tegutsema avalikult. Novembri lõpul valiti ka Tallinna Tööliste Saadikute Nõukogu, mille esimees oli Nikolai Janson.
VSDTP kõrval tekkisid Eestis mitme ülevenemaalise partei – Konstitutsioonilis-Demokraatlik Partei, 17. Oktoobri Liidu (oktobristide), Sotsialistide-Revolutsionääride Partei, Bundi (juudi partei), Õiguskorra Partei – väikesearvulised organisatsioonid, kuid need ei etendanud kohalikus elus märkimisväärset osa. Baltisaksa aadel ja linnakodanlus asutasid Liivimaal konservatiivse Balti Konstitutsioonilise Partei ja Christoph Mickwitzi Eestimaa Konstitutsioonilise Partei.
Sisuliselt olid peaaegu kõik Eestis loodud parteid ja liikumised Venemaa keisririigi valitsusega opositsioonis, nõudsid demokraatiat ja kodanikuõigusi, venestamise lõpetamist, rahvuslikku enesemääramisõigust, autonoomiat ja kohalikku omavalitsust.
Novembris toimus Tartus Eesti rahvaasemike koosolek, kus mõõdukad ja radikaalid omavahel selgelt tülli läksid, mistõttu peeti kaks koosolekut: Tõnissoni pooldavad mõõdukamad jõud pidasid "Bürgermusses" (baltisakslaste seltsimajas) koosoleku, radikaalid aga Tartu Ülikoolis aulakoosoleku. Mõõdukad arvasid, et edasisi rahvuslikke eesmärke ja kodanikuvabaduste suurendamist peaks saavutama legaalsete poliitiliste vahendite teel ja seadsid eesmärgiks konstitutsioonilise monarhia, samas kui radikaalid nõudsid tsaari kukutamist ja vabariigi väljakuulutamist. Nad esitasid ka üleskutse üleüldiseks kodanikuallumatuseks ning mõned panid ette hakata ka mõisaid rüüstama. Mitmetes valdades võetigi võim üle ja kohati kuulutati välja lokaalseid "vabariike", paaris vallas hakati koguni Eesti Vabariigi põhiseadust välja töötama.
10. detsembril 1905 kuulutati Tallinnas ja Harjumaal välja sõjaseisukord, kuid sellest hoolimata toimus 12.–20. detsembril peamiselt Põhja-Eestis ligi 120 mõisa rüüstamine, mille käigus tapeti ka üks mõisnik. Velise ja Kabala vallas toimusid relvastatud kokkupõrked sõjaväeosadega. 26. detsembril kuulutati välja sõjaseisukord Rakvere, Paide ja Haapsalu piirkonnas. Detsembrist 1905 kuni veebruarini 1906 toimunud karistussalkade operatsioonide käigus lasti maha ligi 300 inimest ja 600 said ihunuhtlust, paljud saadeti ka asumisele. Mitmed Eesti poliitikud (näiteks Konstantin Päts, Mihkel Martna, Jaan Teemant) mõisteti ka tagaselja surma, kuid päästsid end välismaale põgenemisega.
Eesti enne Esimest maailmasõda
Pärast 1905. aastat kaotati Venemaal taas mitmed isikuvabadused ja ka venestamise surve teatud määral taastus. Siiski jäid mõned revolutsiooniajal saadud vabadused püsima, sealhulgas ka luba luua eestikeelseid erakoole. Samuti tegutsesid aktiivselt mitmesugused eesti haridus-, kultuuri- ja majandusseltsid. Läbi nende aeti teatud määral ka rahvuspoliitikat, kuigi see oli tihti raskendatud. Venemaa keisririigi Riigiduumas oli ka eestlaste valitud saadikuid I Riigiduuma (1906) koosseisus Jaan Tõnisson, Oskar Rütli ja August Lubbi, Karl Hellat ning Pavel Paptšinski), kes esialgu suures poliitikas aktiivselt püüdsid kaasa lüüa, kuid pettusid Duuma jõuetuses peagi. Hiljem, seoses valimisseaduse muutmisega, langes eestlaste arv Duumas vaid kahe-kolmeni: II Riigiduumas (1907) olid Anton Jürgenstein, Mart Murten, Kaarel Parts, Tõnis Jürine ja Paul/Pavel Pärn; III Riigiduumas (1907–1912) Aleksander Terras; IV Riigiduumas (1912–1917) Juhan Oras ja Jaan Raamot.
Riigiduumas aga olid esindatud Balti kubermangude aadelkonnad ja sakslased: III Riigiduumas Otto Benecke, Oskar Brackman, Alfred von Schilling, Martin Schultzenberg; IV Riigiduumas Oskar Brasche, Karl von Brevern, Otto von Engelhardt.
Vahetult enne Esimest maailmasõda rajati Tallinnasse mitmeid suuri tööstusettevõtteid: Bekkeri laevatehas, Vene-Balti laevaehitustehas (1912), Balti Puuvillavabrik, Bekkeri laevatehas ja Noblessneri laevatehas, Fr. Wiegandi masinatehas, Fr. Krulli metallitehas. Samuti ehitati grandioosset kindlustustesüsteemi Imperaator Peeter Suure Merekindlus, mis ulatus Lääne-Eesti saarestikust Kroonlinna ja Soome edelaosas asuva Turuni, kuid mida enne sõja algust valmis ei jõutudki.
Esimene maailmasõda
1914. aastal puhkenud Esimene maailmasõda Eestit esialgu otseselt ei puudutanud. Siiski mobiliseeriti Venemaa armeesse kümneid tuhandeid eestlasi, kogu sõja jooksul umbes 100 000. 1915. aastal jõudsid sakslased aga juba Riia alla ning Eestist sai Vene vägede jaoks oluline tagalaala. Seetõttu toodi maale palju vägesid; viimastel oli oluline roll 1917. aasta revolutsioonides.
1917. aastal, pärast Veebruarirevolutsiooni, alustas Saksamaa uut pealetungi idarindel ja sama aasta sügisel vallutasid sakslased ka Lääne-Eesti saared. 1918. aasta veebruaris alustasid sakslased uut pealetungi ning okupeerisid märtsi alguseks kogu Eesti territooriumi.
Veebruarirevolutsioon ja oktoobripööre
, Eestlaste demonstratsioon Petrogradis, Autonoomne Eestimaa kubermang
1917. aasta veebruaris (uue kalendri järgi märtsis) alanud Veebruarirevolutsiooniga kukutati Venemaal monarhia ning võimule tuli Venemaa Ajutine Valitsus. Eesti rahvuslikud poliitikud suutsid olukorda ära kasutada ning sama aasta aprillis võideldi pärast Eestlaste massidemonstratsiooni Petrogradis Eestile välja rahvuslik autonoomia. Ajutise Valitsuse otsusega ühendati Eestimaa kubermanguga ka Liivimaa kubermangu eesti elanikkonnaga ala ning saadi ka luba eesti rahvusväeosade loomiseks. Viimast lubas Ajutine Valitsus seetõttu, et Venemaa jätkas Esimeses maailmasõjas osalemist ja rinne oli jõudnud Eesti piirideni. Ametisse nimetati ka Eestimaa kubermangukomissar, kelleks sai eestlane Jaan Poska. Samuti moodustati esimene eesti seisusepiirideta esindusorgan, Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu ehk Eesti Maapäev. , Kaksikvõim Eestis 1917. aastal 1917. aasta septembris alustasid sakslased idarindel pealetungi, mille käigus vallutati ka Hiiumaa, Saaremaa ja Muhumaa. Kaitselahingutes osalesid Venemaa poolel ka Eesti rahvusväeosade 1. Eesti jalaväepolk. , 1., 2., 3., 4. Eesti jalaväepolk ja 1. Eesti Jalaväediviis, Eesti Esimeses maailmasõjas Seejärel destabiliseerusid olud Venemaal kiiresti ning Petrogradis toimus oktoobripööre (mis toimus uue kalendri järgi novembris), millega haarasid võimu bolševikud. Eestis võttis võimu üle kohalikest bolševikest, ESDTP menševikest ja Eesti esseeridest koosnev Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee Viktor Kingissepa juhtimisel, kubermangukomissar Jaan Poska oli sunnitud tagasi astuma. Peagi selgus, et enamlased liiguvad diktatuuri ja Venemaaga taasühinemise suunas ega kavatse Eesti saavutatud autonoomiat austada. , Eestimaa Nõukogude TK, Eestimaa SRK, Tallinna TSSN, Nõukogude Eesti Seetõttu kuulutas Eesti Maapäev end 1917. aasta 28. novembril (vkj 15. novembril) kõrgeimaks võimuks Eesti territooriumil. Seda on mõnikord peetud ka Eesti omariikluse alguseks. Reaalset mõju otsusel siiski polnud, sest kommunistid ajasid Maapäeva pärast selle otsuse tegemist laiali. Maavalitsuse juht Konstantin Päts oli kuu aega vangis; sõjaväelane, brigaadiülem Aleksander Tõnisson etapeeriti Peterburi vanglasse ja mõisteti isegi surma, kuid pääses tänu Brest-Litovski rahulepingule. Jaan Tõnisson saadeti aga pärast enamlastevastase meeleavaldamise organiseerimist maalt välja. Eesti rahvuslikud poliitikud pidid edaspidi tegutsema illegaalselt, peamiseks organiks oli Maapäeva Vanematekogu, kuhu kuulusid tähtsamad rahvuslikult meelestatud poliitikud.
1917. aasta lõpus asusid aktiivselt tegutsema ka Eesti- ja Liivimaa rüütelkonna juhid, soovides moodustada Eesti- Läti- ja Kuramaast Saksamaaga personaalunioonis Balti hertsogiriigi. Rüütelkondade esindajad leidsid, et kuna Eestimaa esindaja rüütelkonnaga sõlmitud 1721. aasta Uusikaupunki rahulepingu tingimusi on rikutud, võivad nad Venemaa võimu alt legitiimselt lahkuda, ning esitasid palve Saksamaa keisrile, et see võtaks Balti kubermangud enda kaitse alla. Eestimaal aga revolutsiooniliselt meelestatud sõjaväelaste toel reaalset võimu omavad bolševikud kuulutasid nad Nõukogude võimu vastase tegevuse eest lindpriideks ning küüditasid suure osa meessoost baltisakslasi Petrogradi vanglasse ja Siberisse asumisele. , Balti hertsogiriik 1918. aasta veebruaris alustasid Saksa väed idarindel uut pealetungi, mille käigus nad peagi vallutasid ka Eesti alad. Sellistes oludes otsustasid eesti poliitikud 19. veebruaril luua kolmeliikmelise Eestimaa Päästmise Komitee (Päästekomitee), mille liikmeteks olid Konstantin Päts, Jüri Vilms ja Konstantin Konik. Komitee kätte anti kõrgeim võim kuni olude normaliseerumiseni. Võimudevahetust ära kasutades otsustati välja kuulutada ka Eesti iseseisvus ja deklareerida oma neutraalsust käimasolevas Saksamaa ja enamlaste sõjas.
Eesti Vabariigi väljakuulutamine
pisi|Eesti iseseisvusmanifesti esialgne versioon
Esmakordselt loeti iseseisvusmanifest avalikult ette 23. veebruaril Pärnus, seejärel ka mitmetes teistes asulates. 24. veebruaril võtsid eesti rahvuslased võimu üle Tallinnas ja moodustasid Ajutise Valitsuse, mille juhiks sai Konstantin Päts. 25. veebruaril hõivasid linna aga Saksa väed ning Eesti riigivõim ei saanud seetõttu reaalset valitsemist teostama hakata. Mitmed eesti poliitikud vangistati, teised läksid põranda alla või põgenesid välismaale. Viimastest moodustus Eesti Vabariigi esimene välisesindus, mis hakkas taotlema riigi tunnustamist Antandi poolt. 1918. aasta jooksul õnnestuski saavutada Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia de facto tunnustus Eestile, täpsemalt tunnustati seadusliku võimuna Eesti Maapäeva.
Saksa okupatsioon (1918) ja Balti Hertsogiriik
Esimese maailmasõja aegne Saksa okupatsioon oli Lääne-Eesti saartel alanud juba 1917. aasta sügisel, veel enne oktoobripööret. 1918. aasta veebruaris vallutasid sakslased ka Eesti mandriala ning kehtestasid seal sõjaväelise valitsuse. Eesti iseseisvusest ei tahetud midagi kuulda, paljud Eesti poliitikud, ka valitsusjuht Päts, vangistati, mitmed pagesid välismaale. Tõenäoliselt sakslaste ohvrina hukkus Soomes Jüri Vilms. Saksa võim püüdis tugineda nii baltisakslastele kui ka kohalikele rahvastele, eelistades siiski esimesi.
Vabadussõda (1918–1920)
pisi|Eesti Vabadussõja kaart
Eesti Vabadussõda algas 28. novembril, mil Punaarmee ründas Narvat, mis eestlaste poolt ümberpiiramisohu tõttu kaks päeva hiljem maha jäeti. Seejärel tungisid Punaarmee üksused nii Narva kui ka Pihkva poolt laial rindel Eestisse. Et Eesti Ajutine Valitsus oli vaevalt ametisse astunud ja sõjaväe loomine oli alles algusjärgus, ei suutnud eestlased tükk aega korralikku vastupanu organiseerida. 1919. aasta jaanuariks olid punaväed vallutanud umbes pool Mandri-Eestist ja asusid Tallinnast vaid 35 kilomeetri kaugusel.