La_Dialectique_de_la_durée
III
Kui Bergson võrdleb otsustusi "see laud on valge" ja "see laud ei ole valge", siis ta ütleb, et esimene on vahetu ja määratletud, teine kaudne ja määratlemata. Teine on poleemiline ja esimese palge ees jõuetu. Bachelardi järgi on veenvad just eitavad otsustused. Tõhusad, teadvust hõivavad otsustused on eitavad. Pole tarvis korrata, et laud on valge, vaid seda avastada või lasta avastada. Kui võtta näide, kus mulje ei tekita vaidlust, ei anna psühholoogiline uurimine tulemust. Jätame kõrvale loiud harjumuslikud laisalt mäletavad jaatused. Võtame sinise daalia avastamise. Enne ma arvasin, et see pole võimalik. Avastusotsustus pole vahetum ja otsesem kui eitav otsustus. Sellele eelnes otsustus, et sinist daaliat pole olemas. Nii et jaatav otsustus ei väljenda ammu teadaolevat. See on psüühikaakt ainult juhul, kui see on vastuvaidlemist mittesalliv. Me tõestame olemist, õigemini olemise reaalset seost iseendaga; jutt käib objektiivsest ja subjektiivsest olemisest ja kogu meie põhjendist. Vaidlus käib sellepärast, et me jaatame midagi jõuliselt ning kulutame närvienergiat, oma elavat hinge ja kestvust. Mind takistatakse, mulle räägitakse vastu ja mina jaatan. Kui ma mõtlen üksi ning jaatused tunduvad mulle täielikud, rahulikud, tugevad ja fundamentaalsed, siis sellepärast, et olen saanud odava võidu võimaliku vastase üle, keda ma alati kujutlen, et isiksustada algset eitust. Galileo Galilei pomiseb "Ta liigub siiski" kaotusevimmas, lämmatatud poleemikas, reaktsioonina varasematele ametlikele eitustele. Kui kangekaelset last panna oma soovist loobuma, siis see soov tuleb pehme visa jaatusena tagasi, seda võimendab vastuseis, kütab eitus. Me jaatame ainult seda, mida on eitatus või mille eitatavus on mõeldav. Jaatav otsustus moodustub eituse udukogust. Võib-olla saaks kuidagi legitimeerida jaatava otsustuse primaadi, kuid mitte kuigi bergsonlikul moel, sest see põhineks loogilisel paratamatusel: saaks öelda, et teadmine peab saama alguse jaatustest, väljendades esmamuljeid. Kuid see tähendaks eemaldumist konkreetsest psühholoogiast, millel on tõestused. Teaduslik psühholoogia ei saa apelleerida esmamuljele, nii nagu astronoomia ei saa apelleerida 1. Moosese raamatule. Me ei mõtle esmamuljetega, ei armasta algtundlikkusega, ei soovi algtahtega. Lapsepõlve mina ja praeguse mina vahel on samasugune kaugus nagu unistuse ja tegevuse vahel. Esmamõtte imestus põhineb võib-olla kahtlusel, mis on loomulikkuse tõttu metoodiline. Tõde ilmub järsku vigade taustal, erakordsus monotoonsuse taustal, nagu kiusatus ükskõiksuse taustal ja jaatus eituste taustal. Jaatus on psühholoogiliselt reaktsioon eituste või teadmatuse vastu. Selle energia sõltub eituste arvust ja tähtsusest. Jaatus ei ole sama mis positiivne teadmine, see pole täielik ja kindel, vahetu ja algne. Bachelard ei nõustu Bergsoniga, kes tahab jaatavate ja eitavate otsustuste dialektika tasakaalust välja viia, täites mõtlemise täielike jaatavate väärtustega, vaid eelistab teha seda vastupidi, arvestades teadmise eitusväärtust. Psüühikaelu tuleb võtta aktides ja voolus, mitte hüpoteetilises ja tühises allikas. Teadmine selle moodustumise hetkel on poleemiline, ta peab kõigepealt lõhkuma. Lõhkumine on sageli täielik ja ülesehitamine ei jõua lõpule. Teadmise ainus selge positiivsus on teadlikkuses parandamise vajalikkusest, mõtte pealesundimise rõõmus. Mõjutamises, veenmises ja viisakas arutelus on samad dialektilise mõtlemise lained, kuigi aeglasemad ja leebemad. Ka siin tuleb kannatlikult visandada ähmasel taustal selgele positiivsele mõttele. Arthur Schopenhauer ütleb, et vastuvaidlemist võetakse paremini vastu, kui öelda: mina arvasin ka nii, aga... Me teeme näo, nagu nõustuksime, et vältida konflikti. See on näide pidevuskäitumisest, mis rõhutab tegelikku katkelisust. Kas mitte teesklevast jaatusest ei ilmne psühholoogilise negativismi suurim õnnestumine?