cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andronikos I Komnenos
Riigipööre
Keisri lahkumine Konstantinoopolist oli tema vaenlastele oodatud tegutsemissignaaliks, kuigi järgnevad sündmused toimusid pigem stiihiliselt kui teadlikult organiseerituna. Nende taga polnud mitte niivõrd detailides paika pandud salavandenõu kui üleüldine keisrivastane viha. Viimane piisk ääreni täis karikasse oli keisri otsus lasta 1185. aasta septembris hukata kõik vangid, pagendatud ja nende perekonnad. Neid süüdistati koostöös välisvaenlastega. 11. septembril saadeti sõjaväelane Stephanos Hagiochristophorites arreteerima Isaak Angelost, kelle lojaalsuse oli Andronikos kahtluse alla seadnud. Angelos aga tappis Hagiochristophoritese ning varjus Sophia katedraali. Seal pöördus ta rahva poole. Linlased kuulutasid ta 12. septembril 1185. aastal uueks keisriks. pisi|321x321px|15. sajandist pärit illustratisoon Andronikos I Komnenose surma kohta. Originaal asub Prantsusmaal Bibliothèque Nationale'is Teade toimunud pöördest pani Andronikose otsekohe tegutsema. Oli ju ikkagi tegemist julge ja esmapilgul lootusetuna näivatest olukordadest korduvalt välja tulnud mehega. Pikalt kaalutlemata ja vaid väikese palgasõdurite salgaga sisenes ta ootamatult linna ning hõivas keisripalee, kust lootis korraldada ja juhtida edasist võitlust. Kuid olukord linnas ei allunud enam tema kontrollile. Relvastatud rahvas piiras sisse Sophia katedraali ja nõudis Isaaki kroonimist ning patriarhil ei jäänudki midagi üle, tuli sellele nõudmisele alistuda. Andronikosest aga, keda alles paar aastat tagasi anuti troonile asuma, oli nüüd saanud üleüldise vihkamise objekt. Tema väikesearvuline salk purustati ja nii jäi tal loota ainult põgenemisele. Vene kaupmeheks maskeeritud Andronikos jäi ka põgenedes truuks oma nõrkusele – asudes laevale, võttis ta kaasa lisaks oma naisele ka uue kallima Agnessa. Kuid seekord oli saatus Andronikose vastu ja torm takistas tema teekonda ning Isaaki saadetud laevadel õnnestus põgenikud tabada. Mõnede allikate väitel õnnestus Andronikosel siiski põgeneda ning ta suundus isehakanud Küprose kuninga juurde, ent need vited on väga ebatõenäolised.
Tapmine
Nüüd juba endine keiser võeti kinni ja sandistati. Andronikos seoti posti külge ning Angelos jättis ta kolmeks päevaks linnarahva raevu kätte. Tema parem käsi lõigati küljest, tema juuksed ja hambad kisuti välja ning üks silm torgati pimedaks ning talle visati näkku keevat vett. Ilmselt "karistati" ekskeisrit niimoodi tema ilusa välimuse ja liiderlikkuse tõttu.
Mõne päeva möödudes talutati Andronikos ihualasti kaameli seljas läbi terve linna hipodroomile. Bütsantsi ajaloolane Niketas Choniates kirjutab: "Rumal rahvas jooksis sellele vaatemängule nagu kärbsed kevadel rasvatükile, unustades, et alles oli ta nende valitseja ja kõik ülistasid teda." Hipodroomil riputati Andronikos jalgupidi üles kahe samba vahele ja seal piineldes ta ka 12. septembril 1185. aastal suri. Kaks ladina sõdurit võistlesid, kelle mõõl tungib sügavamale kehasse. Kirjelduste järgi oli tema surnukeha täiesti lõhki rebitud. Keisri surnukeha jäi matmata ning jäid veel mitmeks aastaks avalikkusele nähtavaks. Andronikose surmast kuuldes mõrvasid Bütsantsi väed Traakias ka tema poja ja kaaskeisri Johannese.
Perekond
Andronikos I Komnenos oli abielus kahel korral ning tal oli mitmeid armukesi. Oma esimese abikaasaga, kelle nimi on teadmata, oli tal kolm last:
Oma sugulase (onu Johannes II pojatütar) ja armukese Theodora Komnenega, oli Andronikosel kaks last:
Tema abielu Prantsuse Annaga ja suhted teiste armukestega jäid lastetuks.
Pärand
Andronikose lühikest valitsemisaega on peetud Bütsantsi ajaloos pöördeliseks. On isegi öeldud, et koos temaga kadus viimane võimalus päästa keisririik. Samas on arutletud selle üle, kas Andronikos oli tõesti hingest suur reformaator, või olid reformid talle vaid vahenditeks teel peaeesmärgini – võimu kindlustamiseni. Kuidas see ka tegelikult poleks olnud, Andronikos oli ikkagi üheks Bütsantsi väljapaistvamaks valitsejaks.
Andronikos I Komnenos oli viimane Komnenoste dünastia esindaja, kes Bütsantsi valitses. Kuid tema lapselapsed Alexios ja David lõid 1204. aastal Trapezundi keisririigi, mis pidas end Bütsantsi järglaseks peale Konstantinoopoli vallutamist 1204. aastal. See dünastia haru sai tuntuks kui Megas Komnenos (Megalokomnenoi; "Suur Komnenos").
Populaarkultuuris
Andronikos on Michael Aroldi "Aigainst the Fall of Night" (Garden City, New York: Doubleday 1975) ja Ange Vlachose "Their Most Serene Majesties" (Vanguard Press, 1964) raamatute peategelane.
Ta on mainitud Louis L'Amour'i keskajateemalises ajaloolises romaanis "The Walking Drum", kus peategelane näeb nägemuses Andronikose jubedat surma.
Ta on ka kreeka kirjaniku Kostas Kyriazise ajaloolise romaani "Agnes of France" (1980, ISBN 9789600501759) üks peategelastest. Romaanis kirjeldatakse Manuel I, Alexios II ja Andronikose valitsusaja sündmustest Agnese (Anna) silme läbi. Romaan lõppeb Andronikose surmaga.
Itaalia kirjanik Umberto Eco kujutas Andronikost oma romaanis "Baudolino", kus keisri kohutavad surma kirjeldati väga detailselt.
Richard Simmons
Richard Simmons (õieti Milton Teagle Richard Simmons; sündinud 12. juulil 1948 New Orleansis Louisiana osariigis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Viļķene mõis
Viļķene mõis (saksa keeles Wilkenhof, läti keeles Viļķenes muiža) oli Riia linnamõis Liivimaal Volmari kreisis Katriņa kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Limbaži piirkonnas Viļķene vallas Viļķenes.
Ajalugu
19. novembril 1621 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Lemsalu piiskopilinnuse koos kõige sinnakuuluvaga Riia linnale. Kingitu hulgas oli ka Viļķene vakus (Wilcken), millest kujunes hiljem Riia linnale alluv Viļķene mõis.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal üksteist adramaad, sellele allus 342 mees- ning 413 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Lemsalu ja Lāde mõisaga kuuskümmend viis adramaad. 1688 oli mõisa suurus 14 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid kümme, aastal 1757 aga üksteist. Aastal 1823 oli mõisa suurus 14 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 14 ja 12/20, aastal 1881 aga 4 ja 27/80, lisaks 15 ja 2/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad
Mõisale kuulus Indriķi karjamõis, kus aastal 1835 sündis Läti hümni autor Kārlis Baumanis.
Suceni mõis
Ajalugu
Mõisa ajalugu on kogu aeg olnud seotud Šķirstiņi mõisaga. Aastal 1492 ostis Jürgen Weipte Claus Salze tarbeks Šķirstiņi mõisa Jürgen Koskullilt ära. aastal 1492 loovutas Claus selle oma vennale Heinrichile. Aastal 1512 ostis selle mõisa Jacob Aderkas. Tema abikaasa abiellus hiljem Wolff von Schierstädtiga. Nende tütar Agneta abiellus Magnus Brümmeriga, nende tütar omakorda Johann von Tiesenhauseniga.
Aastal 1723 ostis mõisa Albert Cadaeus, kelle poeg kindral Karl Gustav von Cahdeus selle 1751. aastal 8584 taalri eest õuekohtu sekretär ja assessor von Fischerile müüs. Aastal 1780 ostis mõisa ooberst Zimmermann, selle tehingu juures on eraldi esmamainitud ka Suceni mõisa. 1834. aastal müüs tema poeg selle koos Šķirstiņi mõisaga 92 500 rubla eest ooberst Carl von Sommerile. Carli surma järel pärisid mõisad tema lesk Anna ja nende lapsed. Aastal 1868 ostis Carli poeg ülejäänud pärijatelt nende pärandiosad 120 000 rubla eest välja ja sai Suceni ning Šķirstiņi ainsaks omanikuks.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Šķirstiņi mõisaga 4 ja 3/4 adramaad, neile allus 106 mees- ning 121 naishinge. Aastal 1641 oli nende mõisade suurus 3 ja 1/4 adramaad. 1688 oli mõisade suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1734 oli adramaid üks, aastal 1757 aga 4 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisade suurus 5 ja 9/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel adramaid 6 ja 8/20, aastal 1881 aga 4 ja 68/80, lisaks seitse adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Lagedi tee (Tallinn)
Lagedi tee on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Väo asumis.
Angelika Mikk
Angelika Mikk (sündinud Tendermann ; 8. september 1973 ) on eesti ooperilaulja ja näitleja.
Mikk on lõpetanud 2004. aastal Eesti Muusikaakadeemia magistriõppe Nadia Kuremi juures. Ta on täiendanud end laulupedagoogide Ileana Cotrubase (Rumeenia), Judith Beckmanni (USA), Eva Märtsoni (Saksamaa) ja Paolo De Napoli (Itaalia) juures ning professor Hartmut Hölli Liedi meistrikursustel. 2004. aastal osales Angelika X Julián Gayarre lauluvõistlusel Pamplonas (žürii esimees oli José Carreras) Hispaanias, kus ta pääses poolfinaali, ning 2005. aastal Klaudia Taevi nimelise ooperilauljate konkursil Pärnus, kus valiti kuue finalisti hulka. Aastatel 2007–2013 oli Angelika Mikk rahvusooperi Estonia solist. Alates 2013. aastast on ta vabakutseline ooperilaulja.
Suurvormide solistina on ta laulnud sopranipartiid järgmistes teostes: Mozarti „Missa c-moll“, Schuberti „Missa G-duur“, Carl Orffi „Carmina Burana“ (Birgitta Festival 2005, 2006, 2007, 2008), Urmas Sisaski „Missa nr 2“, Rutteri „Gloria“, Webberi „Reekviem“. Ta on andnud soolokontserte ja esinenud ooperikavadega. Angelika Mikk on teinud koostööd selliste Eesti muusikutega nagu Helin-Mari Arder, Jakko Maltis jt. Koos Jakko Maltisega tegi Mikk aastatel 2015 ja 2016 menuka kontserdisarja.
Angelika Mikk on osalenud näitlejana sellistes teleseriaalides nagu „Kättemaksukontor“, „Kelgukoerad“ ja „Tupiktänava mehed“ ning mitmel hooajal ka seriaalis „Pilvede all“.
Rolle
Angelika Mikk tegi lavadebüüdi 2003. aastal Rahvusooper Estonia laval Julieti rolliga Benjamin Britteni lasteooperis „Väike korstnapühkija“. Tema rollide hulka kuuluvad samuti Sofia Rossini „Sinjoor Bruschinos“, Lucy Gian Carlo Menotti „Telefonis“, Öökuninganna Mozarti „Võluflöödis“, Amina Vincenzo Bellini „La Sonnambulas“, Adina Donizetti „Armujoogis“, Adele Straussi „Nahkhiires“, Elvira Rossini ooperis „Itaallanna Alžiiris“, Clorinda Rossini „Tuhkatriinus“, Roxane Tambergi „Cyrano de Bergeracis“, Frasquita Bizet’ „Carmenis“, Clarice Haydni ooperis „Elu kuu peal“, Pepi Straussi operetis „Viini veri“, Gilda Verdi „Rigolettos“, Jemmy Rossini „Wilhelm Tellis“, Oscar Verdi „Maskiballis“, Ninetta Prokofjevi „Armastuses kolme apelsini vastu“, Lilleneiu Wagneri „Parsifalis“, Susanna Mozarti ooperis"Figaro pulm".
Tunnustus
Angelika Mikk oli nomineeritud 2007. aasta Eesti teatri aastaauhinnale muusikalavastuse valdkonnas. Ta on olnud Eesti Rahvuskultuuri Fondi Miliza Korjuse stipendiumi laureaat.
Tomáš Kalas
Tomáš Kalas (sündinud 15. mail 1993 Olomoucis) on Tšehhi jalgpallur, kes mängib keskkaitsja või paremkaitsjana Inglismaa esiliiga klubis Bristol City ja Tšehhi jalgpallikoondises. Ta on klubi meeskonna kapten.
2010. aasta juulis sõlmis ta lepingu Inglismaa klubiga Chelsea. Chelsea meeskonnas mängis Kalas ainult hooajal 2013–14, mil sai Chelsea särgis väljakule kokku neljas mängus. Ülejäänud ajal oli ta laenul teistes klubides: aastatel 2011–2013 Hollandi kõrgliiga klubis Vitesse, 2014–2015 Saksamaa klubis 1. FC Köln, 2015–2016 Inglismaa esiliiga klubis Middlesbrough ja 2016–2018 Inglismaa esiliiga klubis Fulham.
2011. aastal jõudis ta Tšehhi kuni 19-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistrivõistlustel finaali, kus kaotati Hispaania eakaaslastele. Tšehhi jalgpallikoondises tegi Kalas debüüdi 14. novembril 2012 sõprusmängus Slovakkia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 26. märtsil 2018 mängus Hiina vastu. Ta kuulub Tšehhi koondisse 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Natan Štšaranski
pisi|Natan Štšaranski pisi|Natan Štšaranski Natan Štšaranski (heebrea keeles נתן שרנסקי; vene keeles Натан Щаранский; ukraina keeles Натан Щаранський Natan Štšaranskõi; sünninimi Anatoli Štšaranski; sündinud 20. jaanuaril 1948 Donetskis) on juudi rahvusest endine Nõukogude Liidu dissident. Pärast repatrieerumist Iisraeli sai temast poliitik.
Elukäik ja tegevus
Ta sündis Donetskis (tollal Stalino) juudi perekonnas. Isa oli sionistliku taustaga ajakirjanik, ema Ida Milgrom pianist ja majandusinsener. Štšaranski oli juba varakult väga tugev maletaja, tulles 15. aastaselt Donetski meistriks, 1996. aastal võitis malemaailmameistrit Garri Kasparovit. Ta lõpetas Donetski 17. Keskkooli ja Moskva Füüsika-Tehnika Instituudi (asub Dolgoprudnõis) rakendusmatemaatikuna, tudengina oli teaduskonna komsomolikomitee liige.
1973. aastal üritas emigreeruda Iisraeli, kuid Nõukogude võimud keeldusid teda riigist välja laskmast. 1974. aastal abiellus Natalia Stieglitziga (Avital Štšaranski), kes päev hiljem emigreerus Iisraeli.
1970. aastatel töötas ta Üleliidulises Nafta ja Gaasi Teadusliku Uurimise Instituudis insener-matemaatikuna. 1970. aastate keskel oli ta üks Moskva Helsingi grupi loomise initsiaatoritest, akadeemik Andrei Sahharovi abiline ja tõlk. Osales aktiivselt NSV Liidu juudi liikumises, meeleavaldustel ja protestinäljastreikidel; oli mitmete Nõukogude võimudele ja rahvusvahelisele üldsusele suunatud juudi aktivistide kirjade ja pöördumiste autor. Kohtumisel Moskvas akrediteeritud välisajakirjanikega edastas Štšaranski teavet inimõiguste aktivistide tagakiusamiste, NSV Liidust lahkumise põhjendamatute keeldumiste ja arvukate inimõiguste rikkumiste juhtumite kohta NSV Liidus.
Ta vahistati 15. märtsil 1977 süüdistatuna riigireetmises ja nõukogudevastases agitatsioonis. Samaaegselt vahistamisega avaldas ajaleht Izvestija ühe tema lähikondse ja KGB agendi Aleksander Lipavski avaliku kirja. 1978. aasta juulis toimunud kohtuprotsessil keeldus Štšaranski advokaadist ja kaitses end ise. Ta vaidlustas kõik süüdistused. 14. juulil mõistis Vene NFSV ülemkohtu kriminaalasjade kolleegium talle 13-aastase vangistuse, neist esimesed kolm aastat vanglas ja järgmised range režiimiga koloonias. Ta kandis karistust Vladimiri ja Tšistopoli vanglas ning range režiimiga koloonias Permi oblastis. Vanglas viibides saadeti ta korduvalt kartserisse ametivõimude ebaseadusliku tegevuse vastaste meeleavalduste pärast (ta veetis umbes pool oma üheksa-aastasest karistusest üksikvangistuses ja üle 400 päeva karistuskambris vähendatud dieedil madalal temperatuuril ilma vajaliku riietuseta), alustas korduvalt näljastreiki, teda söödeti sunniviisiliselt.
Tema vabastamiseks korraldati läänemaailmas palju meeleavaldusi, mitmed juhtivad poliitikud võtsid selleks sõna. Vabastamiskampaaniat juhtis tema abikaasa Avital (teda abistasid Saksa Demokraatliku Vabariigi advokaat Wolfgang Vogel, Ameerika Ühendriikide Kongressi liige Benjamin Gilman ja rabi Ronald Greenwald). 11. veebruaril 1986 vahetati ta koos kolme lääneriikide spiooniga (Tšehhoslovakkia kodanik Jaroslav Javorský ning Saksamaa Liitvabariigi kodanikud Wolf-Georg Frohn ja Dietrich Nistroy) Potsdamist (SDV) Lääne-Berliini (SLV) viival nn "spioonide sillal" ehk Glienicke sillal välja viie idabloki spiooni (USA vanglas istunud Tšehhoslovakkia spioonide Karl Koecheri ja Hana Koecheri ning Lääne-Saksamaa vanglas istunud Nõukogude Liidu spiooni Jevgeni Zemljakovi, Poola RV spiooni Marian Zacharski ja Ida-Saksamaa spiooni Detlef Scharfenorthi) vastu. Silla Ida-Saksamaa poolses otsas identifitseeris tema Ameerika Ühendriikide saadik Ida-Saksamaal Francis J. Meehan, silla Lääne-Berliini poolses otsas tervitas teda Ameerika Ühendriikide saadik Lääne-Saksamaal Richard R. Burt. Lääne-Berliinist viidi ta Ameerika sõjaväelennukiga Maini-äärsesse Frankfurti, kus teda tervitasid abikaasa Avital ja Iisraeli saadik Lääne-Saksamaal Yitzhak Ben-Ari tühja ja täitmata Iisraeli passiga. Samal päeval saabus Štšaranski Iisraeli, kui selle riigi kodanik. Tel Avivi lennuväljal tervitasid teda Iisraeli peaminister Shimon Peres ja välisminister Yitzhak Shamir.
Iisraeli saabudes võttis ta nimeks Natan Sharansky. 1988. aasta algul ilmus temalt mälestusteraamat "Fear No Evil", milles käsitleb 1970. aastatel juutide Nõukogude Liidust väljarändamise mittelubamist, oma 1978. aastal KGB lavastatud näidiskohtuprotsessi, vanglamälestusi ja show 'likku vabastamist. 1986. aastal asutas ta Sionistliku Foorumi, mis aitas Nõukogude Liidust emigreerunud juutidel Iisraelis kohaneda (juhtis seda 1996. aastani), ja oli nädalalehe The Jerusalem Report kaastöötoimetaja.
1995. aastal asutas ta koos Nõukogude Liidust emigreerunud Yuli Edelsteiniga Yisrael BaAliyahi partei, mis esindas Nõukogude Liidust emigreerunud juutide huve. Partei nimekirjas valiti ta 1996. aastal Iisraeli parlamendi Knesseti liikmeks (Knessetis oli ta kuni 2003. aastani, ühtlasi partei esimees). 2003. aastal ühines Yisrael BaAliyah Iisraeli parempoolse partei Likudiga. Aastatel 1996–1999 oli ta Iisraeli tööstus- ja kaubandusminister, 1999–2000 siseminister, 2001–2003 ehitusminister ja peaministri asetäitja, 2003–2005 Iisraeli informatsiooni- ja diasporaaminister. Ta astus aprillis 2005 valitsusest tagasi protestiks plaanidele likvideerida juudi asundused Jordani jõe Läänekalda põhjaosas. Märtsis 2006 valiti ta Likudi esindajana Knessetisse, kuid juba novembris loobus saadikukohast ja asus juhtima parempoolset Adelsoni Strateegiliste Uuringute Instituuti (kuni aastani 2009).
2007. aastast oli ta Juudi Diasporaa Muuseumi nõukogu esimees. Aastast 2009 põhikohaga Iisraeli Juudi Agentuuri esimees (Juudi Agentuur tegeleb juutide Iisraeli ümbersasustamise, nende abistamise ja rahvusvahelise juudi diasporaa küsimustega). 2019. aastast on ta Ülemaailmse Antisemitismi ja Poliitika Uurimise Instituudi direktor, instituut on rahvusvaheline interdistsiplinaarne uurimiskeskus, mille üksused asuvad Kanadas, Ameerika Ühendriikides, Suurbritannias, Euroopas ja Iisraelis.
Vaated
Sisenedes 1990. aastate keskel Iisraeli poliitikasse, on tema poliitilised vaated selgelt sionistlikud ja koguni autoritaarsuse poole kaldu. Olles üheltpoolt pikalt vangis istunud inimõiguslane, keeldub ta teisalt neid õigusi jagamast Iisraeli poolt okupeeritud alade palestiinlastele. Sharansky on väitnud, et Iisraeli ja palestiinlaste vahel ei saa kunagi olla rahu enne, kui "alles arenevas Palestiina ühiskonnas on üles ehitatud tõelised demokraatlikud institutsioonid, ükskõik kui ahvatlev oleks" lahendus "ilma nendeta".
Sharansky arvates on "Iisrael ainus riik, mida ähvardab oht terve rea riikide poolt, kellel on palju suurem sõjaline võimekus. Siia kuulub Iraan, kes arendab surmavaid relvi, sealhulgas tuumarelvi... Nendes tingimustes ei saa me oma kaitsevõimet piirata." Iisrael ei pea mitte ainult suurendama sõjalist ülemvõimu, vaid ka vaenlaste hävitamiseks kasutama kõiki muid tema käsutuses olevaid vahendeid. Nagu Sharansky 1998. aastal Venemaa Interfaxile ütles, "tänu sihitud mõrvadele elab üle 5 miljoni iisraellase rahus". Kaks aastat hiljem, külastades järjest autoritaarsemaks muutuvat Venemaad, kes pidas tollal jõhkrat sõda Tšetšeenia separatistide vastu, teatas Venemaa uudisteagentuur ITAR-TASS, et Sharansky võrdles Venemaa võitlust Tšetšeenias Iisraeli võitlusega palestiinlaste vastu. Mõlemad olid tema arvates osa suuremast võitlusest islami fundamentalismi vastu. 2002. aastal, veel ühe oma endise kodumaa külastuse ajal, tsiteeris Sharanskyt ajaleht Izvestija, öeldes, et Iisrael peab "terrorit hävitama. See on meie panus kogu vaba maailma võitlusse." "Juudid tulid siia 3000 aastat tagasi ja see on juudi tsivilisatsiooni häll. Juudid on ainsad inimesed ajaloos, kes hoidsid 2000 aasta pikkuse eksiili jooksul lojaalsust oma identiteedile ja maale ning kahtlemata on neil õigus saada oma koht rahvaste seas, – mitte ainult ajalooliselt, vaid ka geograafiliselt. Mis puutub palestiinlastesse, kes on viimase 200 aasta jooksul sisserännanud araablaste järeltulijad, siis neil on õigus soovi korral omada oma riiki, ... kuid mitte Iisraeli riigi arvelt."
Tarczek
Tarczek sai linnaõigused 1257. aastal, kuid kaotas need 1342. aastal.
Ernst Mill
Ernst Reinhard Mill (2. detsember 1896 Pärnu – 17. veebruar 1987) oli eesti arstiteadlane.
Lõpetas 1916. aastal hõbemedaliga Pärnu Aleksandri Gümnaasiumi Venemaal Muromis, kuhu kool oli evakueeritud. Osales Vabadussõjas. 1925. aastal lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna cum laude. Akadeemiliselt kuulus ta Üliõpilasseltsi Concordia. 1929. aastal kaitses Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Aneemilisest lipemiast: eksperimentaalne uurimus ".
Oli aastatel 1935–1939 Arstide Koja nõukogu liige.
Ernst Mill suri 17. veebruaril 1987 ja ta maeti 21. veebruaril 1987 Metsakalmistule.
Regiöö
Regiöö (ka RegiÖÖ) on Tartus toimuv Eesti vanema (arhailise) muusika festival. Festivali peakorraldaja on Tartumaa Rahvakultuuri Keskselts. Esimene Regiöö toimus 2002.
Eesti suursaadik Küprosel
Eesti suursaadik Küprosel on Eesti volitatud suursaadik Küprosel. Suursaadik resideerib Ateenas.
Tordi mõis
Tordi mõis (saksa keeles Tordi) oli Taabri riigimõisa karjamõis Tartumaal Tartu-Maarja kihelkonnas.
Ajalugu
Tordit on Taabri karjamõisana (Hoflage) esimest korda markeeritud Rückeri kaardil 1839. aastal. Mõis oli olemas veel 1900. aastal 1909. aastal oli sellel peamõisast erinev rendivaldaja: kui Taabri kuulus Viktor Kapstale, siis Tordi oli renditud Kristjan Surrale, kelle leping pidi lõppema alles 1928. aastal.
Mõis pärast maareformi
Nõukogude perioodil kuulus Tordi Miina Härma nimelisse kolhoosi.
Mõisa suurus
1900. aastal oli karjamõisa suurus 163 tiinu (178 hektarit). 1909. aastaks oli selle territoorium mõnevõrra laienenud, sest nüüd arvestati selle suuruseks 177 tiinu (193 hektarit).
Mõisaansambel
Karjamõisana oli Tordi hoonestus ilmselt tagasihoidlik. Tänapäevaks on see täielikult hävinud.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik
Soome Evangeelne Luterlik Kirik (soome keeles Suomen evankelis-luterilainen kirkko, rootsi keeles Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland) on Soome suurim usuühing ja maailma üks suuremaid luterlikke kirikuid, kuhu 2019. aasta lõpu seisuga kuulus 68,7% Soome elanikest (3 796 918 inimest ).
Buddy Hackett
Buddy Hackett (õieti Leonard Hacker; 31. august 1924 Brooklyn – 30. juuni 2003 Malibu, California) oli Ameerika Ühendriikide näitleja ja koomik.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik
Soome Evangeelne Luterlik Kirik on luterlike kirikute koostööorganisatsiooni Luterlik Maailmaliit liige. Samuti ollakse eelkõige luterlikke ja anglikaani kirikuid ühendava Porvoo osaduse liige. Suurematest oikumeenilistest organisatsioonidest kuulub Soome Evangeelne Luterlik Kirik Kirikute Maailmanõukogusse ja Euroopa Kirikute Konverentsi.
Soome Evangeelse Luterliku Kiriku pea tiitel on Turu peapiiskop. Alates 1. juunist 2018 teenib sellel ametikohal Tapio Luoma.
Läänekristluse levik enne reformatsiooni
Kristluse katoliiklik vorm jõudis Soome aladele ilmselt Rootsi kaudu. 11. sajandi alguses hakkasid Satakunta, Vakka-Suomi ja Ahvenamaa aladel kinnistuma kristlikud matmiskombed. On oletatud, et need alad võisid olla Rootsiga liidus või Rootsist sõltuvad ning see võis kaasa aidata katoliikluse varasele levikule Soome territooriumil.
Esimene nimeliselt teada olev Soome piiskop, kelle ajaloolisuses pole põhjust kahelda, oli 1230.–1240. aastatel ametis olnud Tuomas. Katoliku kiriku struktuur ja hierarhia kujunes Soomes selgemalt välja rootslaste teise ristiretke järel, hiljemalt 1250. aastate lõpuks. Umbes sel ajal, 13. sajandi keskpaiku sai Soome piiskopkond ka Turu piiskopkonna nime.
Turu piiskopkond allus Uppsala peapiiskopile. Piiskopkond valmistas ette oma vaimulikke, kuid paljud soomlastest preestrikandidaadid õppisid ka välismaa ülikoolides, sealhulgas Pariisis ja Saksamaal. Tähtsaimad Soome alal tegutsenud vaimulikud ordud olid frantsisklased, dominiiklased ja birgitiinid.
Aastatel 1489–1500 Turu piiskopina ametis olnud Maunu III Särkilahti avaldas 1492. aastal piiskopkonna uue reeglistiku, millega laiendati soome keele kasutamist muidu ladinakeelses liturgias. Edaspidi tuli lisaks jutlusele, mis oli enamasti rahvakeelne, lugeda jumalateenistustel ka meieisapalvet, patutunnistust ja maarjapalvet soome keeles.
Reformatsioon
pisi|Turu piiskop Mikael Agricola. Autor: Albert Edelfelt, 19. sajand.
Kuigi reformatsiooniideed jõudsid Soome eelkõige Põhja-Saksamaa ülikoolides õppinud teoloogide vahendusel, on oluline rõhutada, et reformatsioon teostati Rootsis ja Soomes nii-öelda ülevalt alla, kuningas Gustav I Vasa algatusel ja eestvedamisel. Kuningat innustas eelkõige võimalus saada oma valdusse kiriku varad ja kärpida vaimulike võimu, uue õpetuse ja praktikate juurutamisel oli ta pigem mõõdukas ja tagasihoidlik. Gustav I tegi kirikukorralduses ja tavades nii vähe muutusi kui võimalik. Kaalunud küll lühiajaliselt Saksamaa eeskujul piiskoppide täielikku asendamist superintendentidega, loobus ta sellest mõttest ja säilitas kiriku piiskopliku struktuuri, mis kindlustas Rootsi ja Soome luterlikes kirikutes ka apostelliku suktsessiooni.
Kuningas Gustav I katkestas suhted paavstiga 1524. aastal ja kuulutas ennast Rootsi kiriku peaks. 1527. aasta Västeråsi riigipäeval pandi paika uue kirikliku korralduse alused. Rõhutati, et edaspidi tuleb usku kuulutada "puhtalt", kuid samas jäädi ustavaks religioosse mõõdukuse põhimõttele. Kuningas kinnitati uueks kirikupeaks, kuigi vaimulikes küsimustes säilitas kirik laialdase iseseisvuse. Suur osa kiriku senistest tuluallikatest ja piiskoppide linnused läksid krooni valdusse.
Aastatel 1528–1550 oli Turu piiskopina ametis uuendusmeelne dominiiklane Martti Skytte, kelle ajal kasutati jumalateenistustel valdavalt edasi katoliku teenistuskorda. Ta keelustas vaid kõige silmatorkavamad tavad, mida peeti Piibliga vastuolus olevaks, näiteks privaatmissad, pühitsetud vee kasutamise ja õliga võidmise. Pildirüüstet Soomes ei toimunud, iseäranis maakirikutes jäid pühapildid ja pühakute kujud kirikutesse edasi. Samuti säilitas kirikukohus veel pikka aega kohtuvõimu ilmikute üle ja vaimulikkond oma privileegid (näiteks riigipäevadel olid vaimulikud ka edaspidi esindatud eraldi seisusena). Kloostrid suleti peatselt pärast Västeråsi riigipäeva, kuid seda mõjutas rohkem kuninga soov saada enda valdusse nende varad, kui uued religioossed tõekspidamised. 1530. aastate lõpus hakati juurutama täielikult soomekeelseid jumalateenistusi (kuigi ametlikke ühtlustatud tekste nende jaoks veel ei olnud).
Tegeliku reformatsiooni viis Soomes läbi 1550. aastal Skytte järel Turu piiskopiks nimetatud Mikael Agricola, kes oli õppinud Wittenbergi ülikoolis Martin Lutheri juures. Agricola pani ühtlasi aluse soome kirjakeelele ja tõlkis soome keelde vaimulikke tekste, sealhulgas ka terve Uue Testamendi ja osi Vanast Testamendist. Tema töötas välja ka soomekeelsed jumalateenistuste ja kiriklike talituste tekstid, kuid säilitas samuti mitmed katoliiklikud elemendid, näiteks maarjavisitatsioonid, risti austamise ja piiskoppidel mitra kandmise.
Reformatsiooniajaks on Soomes peetud perioodi 1520. aastatest kuni 1620. aastateni. Sellisel seisukohal on näiteks soome kirikuloolane Pentti Renvall ja vene kirikuloolane Igor Makarov. Pika reformatsiooniperioodi sisse loetakse Mikael Agricola ametijärglaste Paavali Juusteeni (Turu piiskop 1550–1575) ja Ericus Erici Sorolaineni (Turu piiskop 1583–1625) ametiajad, mil kiriku õpetus ja struktuur jätkasid kujunemist. Väga oluline oli Turu katedraalikooli rektori Jacobus Finno tegevus 1560.–1580. aastatel, kes koostas 1583. aastal ilmunud esimese soomekeelse kiriku lauluraamatu. Ühtlasi oli ta teise soomekeelse katekismuse autor (esimese koostas piiskop Juusteen, kuid see ei ole säilinud).
Luterlik kirik Rootsi kuningriigis
1554. aastal jagati Soome alad kaheks kiriklikuks haldusüksuseks: Turu ja Viiburi piiskopkonnaks. Selle taga oli eelkõige kuningas Gustav I soov piirata piiskoppide võimu.
Perioodi 16. sajandi lõpust 18. sajandi alguseni tuntakse ka luterliku ortodoksia nime all. Philipp Melanchthoni ideedest lähtunud luterluse tõlgendust iseloomustas filosoofilises plaanis lähenemine aristotelismile, praktilises elus aga tugev religioosne sallimatus, mida Põhjamaades on hinnatud küll samal perioodil Saksamaal valitsenud sallimatusest leebemaks (lisaks luterlusele salliti Rootsis ja Soomes ka teisi protestantlikke usuvoolusid ja jäeti ruumi erinevatele tõlgendustele luterluse sees). Melanchthoni õpetus oli aluseks 1571. aastal vastu võetud Rootsi esimesele kirikukorraldusele. Samas luterliku ortodoksia alusdokumenti Konkordiaraamatut, mis avaldati Saksamaal 1580. aastal, tunnistati Rootsis teoloogilise õpetuse ühe alusena alles 1664. aastal.
Kirikupeana oli piiskoppide ametisse nimetamise õigus Rootsi kuningal. Pärast piiskop Sorolaineni surma nimetati 1627. aastal poliitilistel põhjustel uueks Turu piiskopiks rootslane Isak Rothovius, kes ei osanud isegi soome keelt. Vaatamata sellele ilmus just tema ajal 1642. aastal Piibli esimene täielik soomekeelne tõlge. Ka mitmed hilisemad piiskopid 17. sajandil nagu Eskil Petraeus ja Johannes Terserus olid etnilised rootslased, keda Rootsi kuningavõim usaldas kohalikest soomlastest rohkem.
Karl XI ajal võeti vastu 1686. aasta kirikuseadus, mis muutis seni formaalselt iseseisvalt tegutsenud ja ainult kuninga kui kirikupea kaudu riigiaparaadiga seotud luteri kiriku sisuliselt valitsusasutuseks. Luteri kirikust sai puhtakujuline riigikirik ja kõik Rootsi kuningriigi alamad pidid olema selle liikmed.
Luterliku ortodoksiaga kaasnes 17. sajandil pehme, kuid järjekindel surve Karjala õigeuskliku elanikkonna pööramiseks luterlusse. See surve tõi kaasa õigeusklike ulatusliku põgenemise Venemaa kontrolli all olevatele aladele. Samuti toimus sel perioodil Soomes mitmeid nõiaprotsesse, mis saavutasid suurima ulatuse 1660.–1670. aastatel. Positiivsetest arengutest võib mainida üldise usuõpetuse sisseviimist 17. sajandil ja Turu Akadeemia asutamist 1640. aastal, mis võimaldas parandada luteri vaimulikkonna haridustaset. Tõusid nõuded ka ilmikutele: väikest katekismust tundmata ei olnud enam võimalik saada armulauda ega sõlmida abielu.
Luterliku ortodoksia viimane suur toetaja Turu piiskopitoolil oli Johannes Gezelius vanem (ametis 1664–1690). Tema poja Johannes Gezelius noorema (ametis 1690–1718) ajal hakkasid Soomes juuri ajama Saksamaalt alguse saanud pietistliku usuliikumise esimesed seemned. Pietism tähtsustas rohkem individuaalset usuelu ja edendas harduskirjanduse levikut. Äärmuslike pietistide nagu Lars Ulstadiuse tegevuse tõttu pöördus algselt pietismi soosivalt suhtunud Gezelius noorem pietistide vastu ja hakkas neid taga kiusama. Kiriku õpetuslik ühtsus oli aga pöördumatult murenema hakanud.
Uusikaupunki rahuga 1721. aastal läks osa seni Rootsile kuulunud Soome aladest Venemaa koosseisu, kuid luteri kirik jäi ka seal edasi tegutsema, küll mitte enam Rootsi Kiriku alluvuses. Senise Viiburi piiskopkonna keskus viidi 1724. aastal Venemaa valdusse läinud Viiburist üle Porvoosse.
Luterlik ortodoksia sai lõpliku löögi 1748. aastal Turu piiskopiks saanud Johan Browalliuse ajal, kes hakkas senise ortodoksse õpetuse asemel soosima ratsionaalset lähenemist ka Turu Akadeemias. Inspiratsiooni allikaks said John Locke'i ja Christian Wolffi ideed. Rahva seas levisid samal ajal üha uued usulised liikumised, millest mõjukaimad olid pietistlikud äratusliikumised ja hernhuutlus. Vähem populaarsed olid kristliku müstitsismi eri harud.
Iseseisev riigikirik
Pärast Soome liitmist Venemaaga ja autonoomse Soome suurvürstiriigi moodustamist 1809. aastal jäi luterliku kiriku positsioon suuresti muutumatuks. Peamiseks muutuseks oli administratiivne eraldumine Rootsi Kirikust, kuid samas jäi jõusse alates 1686. aastast kehtinud Rootsi kirikuseadus. Rootsi kuninga asemel oli nüüd kõrgeim kirikupea Venemaa keiser, kes kasutas seda võimu ametnike vahendusel hoolimata sellest, et ta kuulus ise hoopis õigeusu kirikusse. Turu piiskopile anti 1817. aastal peapiiskopi tiitel.
Soome luterlik kirik ja riigivalitsus eraldati teineteisest 1865. aasta riigihaldusreformiga. 1869. aastal kehtestati uus kirikuseadus, mis jõustus järgmisel aastal ja tagas luterlikule kirikule laialdase omavalitsuse. Kirikuseadus määras kindlaks kiriku juhtimise ja struktuuri. Selle kohaselt sai kirikukogu ainsana õiguse kirikuseaduse täiendamiseks ja muutmiseks. Riigipäevale ja Venemaa keisrile jäi õigus kirikukogu ettepanekud heaks kiita või tagasi lükata, kuid ettepanekute muutmise õigus neil puudus. Uue kirikuseaduse jõustumise järel hakkas Soome Evangeelne Luterlik Kirik ennast iseseisvalt juhtima.
1889. aastal kehtestati Soome suurvürstiriigis piiratud kujul usuvabadus, millega anti esimest korda inimestele õigus luteri kirikust välja astuda. Samas ei olnud selle seaduse kohaselt võimalik, et inimene üldse kirikusse ei kuulu – kirikut sai küll vahetada, kuid ateistid ja agnostikud pidid vähemalt formaalselt kuuluma mõnda kirikusse.
19. sajandi lõpuks oli Soome kirikus juba viis piiskopkonda: Rootsi ajal asutatud Turu ja Porvoo (endisele Viiburi) piiskopkonnale olid lisandunud Savonlinna ja Kuopio piiskopkonnad, 1899. aastal asutati Oulu piiskopkond.
Vaimulikus elus oli 19. sajand, eriti selle esimene pool äratusliikumiste ajastu. Savos ja Pohjanmaal levis niinimetatud "ärganute" liikumine (herännäisyys). Karjalas ja Satakuntas kujunes mõjukaks "palveliste" liikumine (rukoilevaisuus). Edela-Soomes levis evangeelne äratusliikumine, Rootsi Lapimaalt saabus aga Põhja-Soome aladele lestaadiuslus. Kui algul üritati äratusliikumiste levikut ja ilmikute aktiivset tegutsemist piirata, siis 1869. aastal loobuti sellest ja äratusliikumised said kirikus vabad käed.
19. sajandi teisel poolel seisis luterlus silmitsi mitmete uute väljakutsetega. Ühelt poolt tugevnesid ühiskonnas kirikuvastased meeleolud, mida toetas eriti töölisliikumine. Teiselt poolt muutusid mõjukamaks baptism ja metodism, mis hakkasid kirikuelus luterlusele üha enam konkurentsi pakkuma. Eriti suur oli nende levik rootsikeelse elanikkonna seas. Uues olukorras leevendati luteri kirikus kehtinud piiranguid, muuhulgas anti äratusliikumistele rohkem tegevusruumi. Soome rahvuslik liikumine oli siiski tugevalt mõjutatud luterlusest, näiteks soome rahvusliku ärkamise üks peamisi ideolooge Johan Vilhelm Snellman pidas luterlust soome identiteedi oluliseks osaks, kuigi kritiseeris tihti kirikut kui institutsiooni.
1908. aastal tühistati kirikuseaduse muudatusega kirikuliikmete kohustus käia vähemalt korra aastas armulaual. See tõi kaasa kirikuskäimise vähenemise.
Kirik Soome Vabariigis
pisi|Kaplan Jorma Heiskanen sõduritele armulauda jagamas (1940)
Pärast Soome iseseisvumist Venemaast 1917. aastal jäi jõusse endine kirikuseadus.
1919. aasta Soome põhiseaduses deklareeriti kiriku ja riigi lahusus ning usuvabadus. Neid põhimõtteid täpsustas ja kinnitas ka 1923. aastal vastu võetud usuvabaduse seadus. Vaatamata täielikule usuvabadusele jäi enamik soomlasi edasi luteri kiriku liikmeteks ja jätkas kirikumaksu tasumist.
Talvesõja ja Jätkusõja aastatel oli Soome Evangeelsel Luterlikul Kirikul oluline roll rahvustunde ja patriotismi süvendamisel. Samas tegi kirik sõja-aastatel ka ulatuslikult sotsiaaltööd, mis lähendas seda endisele rivaalile töölisliikumisele. Sõjajärgses kirikuelus andsid tooni vaimulikud, kes olid sõja ajal teeninud kaplanitena kaitsejõududes. Kaks Turu peapiiskoppi, Martti Simojoki ja Mikko Juva, olid endised kaitsejõudude kaplanid.
1960. aastatel süvenesid taas vastuolud kiriku ja vasakpoolsete vahel, kuna viimased nägid luterlikus kirikus vanameelsuse bastionit ning kritiseerisid vaatamata riigi ja kiriku lahutamisele püsinud tihedaid sidemeid nende kahe vahel. Selle vastasseisu kulminatsiooniks kujunes 1966. aastal aset leidnud kohtuprotsess kirjanik Hannu Salama üle, keda süüdistati jumalateotuses. Salama mõisteti süüdi ja sai karistuseks kolm kuud vangistust, kuid seda otsust ei pööratud täitmisele ja lõpuks andis president Urho Kekkonen talle armu. Teiseks tekitas palju vastuolusid kiriku mõjul riigi poolt kehtestatud keeld, mis ei lubanud teatud pühapäevadele eelnevatel laupäeva õhtutel korraldada tantsupidusid või näidata filme. See keeld tühistati lõpuks 1968. aastal.
Soome Evangeelse Luterliku Kiriku vastus kiriku kasvavale ebapopulaarsusele oli moderniseerumine. 1970. aastatel alustati tööd uue piiblitõlke ja kiriku uue lauluraamatuga. Uus lauluraamat kiideti heaks 1986. aastal ja sellesse lülitati mitmeid noortepäraseid ja äratusliikumistest pärit kirikulaule. Uus piiblitõlge valmis ja kiideti heaks 1992. aastal.
1963. aastal oli kirikukogu esimest korda arutanud naiste lubamist vaimulikuseisusse, kuid siis ei läinud see ettepanek läbi. 1986. aastal võttis kirikukogu küsimuse uuesti üles ja avas naistele tee pastoriametisse.
1993. aastal võeti lõpuks vastu uus kirikuseadus, mis vahetas välja 1869. aastast kehtinud, kuid korduvalt muudetud ja täiendatud kirikuseaduse. Ka uues seaduses jäi kehtima põhimõte, mille kohaselt saab ainsana muudatusettepanekuid kirikuseadusele esitada kirikukogu, Soome parlament Eduskunta saab need ainult heaks kiita või tagasi lükata.
Kui varem peeti kirikut ühiskonnas konservatiivseks jõuks, siis viimastel aastakümnetel on kirik oma vaadetelt nihkunud pigem sotsiaalliberaalsele või sotsiaaldemokraatlikule positsioonile. Kirik ise on selgitanud seda vajadusega seista ühiskonna nõrgemate liikmete huvide eest. Sellest lähtuvalt on kritiseeritud turumajanduse rolli majandusliku ja sotsiaalse ebavõrdsuse tekitamisel ning nõutud Põhjamaise heaoluriigi mudeli säilitamist. Kiriku enda sees on lahkhelisid tekitanud küsimused nagu naiste piiskoppideks pühitsemine ja samasooliste paaride õnnistamine. 2010. aastal pühitseti Helsingi piiskopina ametisse kiriku ajaloo esimene naispiiskop Irja Askola.
Liberaalsete arengutega rahulolematud 25 luterlikku kogudust moodustasid 16. märtsil 2013 misjonipiiskopkonna, mis enda sõnade kohaselt ei soovi saada uueks kirikuks, vaid hoida muutumatuna alal Soome Evangeelse Luterliku Kiriku õpetusi. Eraldi struktuuri loomise põhjuseks said esmajärjekorras erimeelsused naisvaimulike pühitsemise küsimuses. Soome Evangeelne Luterlik Kirik misjonipiiskopkonda ei tunnista.
Õpetus
Soome Evangeelne Luterlik Kirik tunnistab pühakirjana Piiblit, kuid kiriku ametlik õpetus ei lähtu Piibli sõnasõnalisest tõlgendamisest. Põhirõhk on pandud Uuele Testamendile ja eriti selles sisalduvale neljale evangeeliumile. Sageli kasutatakse evangeeliumi mõistet ka neis neljas raamatus sisalduva "kristluse põhialuste" tähenduses. Vana Testamenti peetakse samuti kiriku õpetuse aluseks, kuid vaid tõlgendatuna läbi Uue Testamendi.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik peab kinni kristliku kiriku kolmest vanast usutunnistusest – need on Nikaia usutunnistus, apostellik usutunnistus ja Athanasiose usutunnistus. Neid usutunnistusi nimetatakse oikumeenilisteks, sest need pärinevad ajast, mil kristlik kirik ei olnud veel lõhenenud. Lisaks neile on olemas luterlikud usutunnistuskirjad, mille hulka kuuluvad Augsburgi usutunnistus, Lutheri suur ja väike katekismus, aga ka muud konkordiaraamatusse võetud usutunnistuslikud avaldused (Augsburgi usutunnistuse kaitsekiri, Schmalkaldeni õpetused, uurimus paavsti võimust, jt dokumendid). Kiriku õpetuse põhitõed on esitatud katekismuses. Kirikul on olemas ka oma lauluraamat.
Kiriku sees mõjukate äratusliikumiste ja õpetuslike koolkondade tõttu ei ole Soome Evangeelne Luterlik Kirik õpetuslikult ühtne. Kõik need voolud ja liikumised lähtuvad siiski kirikuseaduse kahes esimeses paragrahvis sätestatud põhimõtetest:
"Soome Evangeelne Luterlik Kirik tunnistab Piiblil põhinevat kristlikku usku, mida on kuulutatud kiriku kolmes vanas usutunnistuses ja luterlikes usutunnistuskirjades. Kiriku tunnistust on lähemalt selgitatud kirikukorralduses."
"Vastavalt tunnistusele kuulutab kirik Jumala sõna ja jagab sakramente, aga tegutseb ka muul viisil kristliku sõnumi levitamiseks ja ligimesearmastuse ellu rakendamiseks."
Evangeelne luterlik kirik rõhutab kõigi usklike lunastust sõltumata nende tegudest. Usku ja ristimist nähakse ainsate oluliste tingimustena, mis võivad tagada pääsemise. Luterlikus kirikus on kaks sakramenti: ristimine ja armulaud. Neist viimane toimetatakse tavaliselt jumalateenistuse ajal. Varase reformatsiooni ajal peeti sakramentideks ka pihti ja vaimulikuseisust ning see on talletatud ka luterlikes usutunnistuskirjades, kuid hiljem hakati valdavalt õpetama vaid kahte sakramenti. Lisaks sakramentidele on kirikus muid pühaks peetavaid toiminguid: erilised pühitsused (piiskopiks, preestriks ja diakoniks pühitsemine, kiriku ja surnuaia pühitsemine) ja õnnistused (konfirmatsioon, kodu õnnistamine, haua õnnistamine, jms). . Paljudele luterliku kiriku liikmetele on kõige olulisemad mitmesugused elusündmusi märkivad rituaalid.
Riigi ja kiriku suhted
Luterliku kiriku vaatepunktist rajaneb riigi ja kiriku suhe Lutheri õpetusel kahest võimust, mille kohaselt tuleb ilmalik ja vaimulik võim teineteisest lahus hoida.
Kuigi riik ja kirik on Soomes põhiseadusega teineteisest lahutatud, on Soome Evangeelsel Luterlikul Kirikul tänapäevalgi koos Soome Õigeusu Kirikuga riigis eriseisund, millega kaasneb oma seadus (kirikuseadus), avalik-õigusliku institutsiooni staatus ja õigus korjata kirikuliikmetelt kirikumaksu. Kuna kirikumaksu kogub kiriku nimel riik, siis tasub kirik riigile selle teenuse osutamise eest. 2008. aastal maksis kirik riigile 19 miljonit eurot. Samal ajal maksab riik kirikule omakorda ettevõtte tulumaksust laekuvatest vahenditest riigile osutatud teenuste nagu surnuaedade ja kultuuriväärtuslikuks tunnistatud hoonete haldamise eest.
Eesti suursaadik Kosovos
Eesti suursaadik Kosovos on Eesti volitatud suursaadik Kosovos. Suursaadik resideerib Viinis.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik
Suhted teiste kirikutega
pisi|Porvoo osaduse liikmeskirikud
Eesti suursaadik Kosovos
Eesti tunnustas Kosovo iseseisvust 21. veebruaril 2008. Eesti ja Kosovo vahel sõlmiti diplomaatilised suhted 24. aprillil 2008 Tallinnas. Eesti esimene suursaadik Kosovos Karin Jaani andis oma volikirja Kosovo presidendile Fatmir Sejdiule üle 2. aprillil 2009.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik
Suhted teiste kirikutega
Soome Evangeelne Luterlik Kirik kuulub Luterlikku Maailmaliitu. Selle liidu liikmeskirikud tunnustavad vastastikku teineteise vaimulikupühitsusi ja on omavahel armulauaühenduses. 2013. aasta seisuga oli Soome kirik Luterliku Maailmaliidu liikmeskirikute seas suuruselt viiendal kohal.
Soome luterlik kirik osaleb ka oikumeenilises liikumises, mis püüab leida ühisosa eri kristlike kirikute vahel. Tulenevalt sellest kuulub Soome Evangeelne Luterlik Kirik rahvusvahelisel tasandil Kirikute Maailmanõukogusse ja Euroopa Kirikute Konverentsi. Soomes ollakse Soome Oikumeenilise Nõukogu liige.
Soome Evangeelne Luterlik Kirik ei ole allkirjastanud niinimetatud Leuenbergi konkordaati, mis on peamiselt Kesk-Euroopa luterlike, reformeeritud ja ühinenud evangeelsete kirikute omavaheline kokkulepe.
Kirikuamet
Kirikuametist rääkides tuleb eristada kahte mõistet: vaimulikuseisus ja vaimuliku amet. Vaimulikuseisus tähendab neid kiriklikke kohustusi ja õigusi, mis antakse inimesele kaasa vaimulikuks pühitsemisega. Vaimulikuseisusel on kolm astet: piiskop, preester ja diakon. Vaimuliku ametist räägitakse seoses palgalise töökohaga kirikus ja see on tööõiguse valdkonda kuuluv mõiste.
Igas piiskopkonnas on üks piiskopi ametikoht. Erandiks on Turu peapiiskopkond, kus on lisaks piiskopile ka peapiiskop. Peapiiskop ei ole teiste piiskoppide ülemus, vaid piiskop, kellel on tavapärasest väiksem jurisdiktsioon (väike osa Turu piiskopkonnast), et ta saaks keskenduda üldkirikut puudutavate ülesannete täitmisele.
Vaimulike ametikohtadena eristatakse kirikhärra, kaplani ja kogudusepastori ametit. Toompraost on toomkiriku koguduse kirikhärra, läänipraost aga praostkonda juhtiv kirikhärra. Pikaajalise teenistuse või muude teenete eest võib vaimulik pälvida praosti aunimetuse. Vaimuliku ametikoha saamiseks peab isikul olema vaimulikupühitsus. Kord vaimulikuks pühitsetud inimene jääb alatiseks vaimulikuks, kui ta just ise vaimulikuseisusest ei loobu või teda sealt välja ei heideta. Kõiki vaimulikke võib kõnetada austavat pöördumist "isa" kasutades. Luterlikus kirikus on selle kasutamine siiski harv ning see iseloomustab rohkem roomakatoliku ja õigeusu kiriku tavasid.
Pühitsemiseks peab vaimulikukandidaadil olema magistrikraad usuteaduses. Äsja vaimulikuseisusse pühitsetu võib taotleda kogudusepastori ametikohta. Kui soovitakse taotleda kaplani või kirikhärra ametikohta, peab olema läbitud pastoraalseminari kursus, mida saab teha kiriku enda kutseharidussüsteemis. Kirikhärra ametikohale kandideerimiseks on lisaks vajalik õpingute läbimine kogudusetöö korraldamise alal. Toompraosti või piiskopkonna dekaani ametikohale kandideerimiseks on vaja sooritada kõrgem pastoraaleksam.
Lisaks mainitutele on kirikus vaimulikud töö tegijad veel lektor, diakon, noortetöö juhendaja, lastetöö juhendaja ja kantor. Muudest ametikohtadest on kogudustes olemas veel köstri amet, kellamees on tänaseks juba ajalukku kadunud ametikoht.
Kiriku struktuur
Soome Evangeelse Luterliku Kiriku juhtimise aluseks on kirikuseadus ja selle põhjal välja antud määrused.
Piiskop ja piiskopkond
pisi|Turu toomkirik (2004) pisi|Turu peapiiskopi residents (2012)
Soome Evangeelne Luterlik Kirik on episkopaalse struktuuriga kirik, sarnaselt roomakatoliku, õigeusu ja anglikaani kirikuga. Kiriku piiskoplik korraldus ei kuulu ilmtingimata luterlike kirikute juurde, näiteks Saksamaa luterlikes maakirikutes piiskopiamet kadus, sest ametis olevad piiskopid jäid reformatsiooni ajal ustavaks katoliku kirikule. Rootsis aga kiriku episkopaalne struktuur säilis, sest reformatsioon teostati kuninga juhtimisel ehk ülevalt alla. Nii muutusid Rootsi katoliiklikud piiskopid reformatsiooni käigus luterlikeks piiskoppideks.