cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustav II Adolfi monument
Taastatud monumendi avasid 23. aprillil 1992 Rootsi kuningas Karl XVI Gustav ja kuninganna Silvia.
Uppsala Ülikooli kingitusena valminud uue pronksskulptuuri valmistas skulptori Bengt Erland Fogelbergi (1786-1854) Göteborgi raekoja ees seisva Gustav II Adolfi kuju kipsmudelilt võetud vormide alusel Elisabeth Tebelius-Myren. Graniitpostament kujundati eelmise koopiana ja paigaldati 22. oktoobril 1991 vanale säilinud graniitalusele.
August Usai
August Usai ( Lohusuu vald, Tartumaa – 7. juuli või 8. juuli 1941, mõrvatud Tartu vanglas) oli eesti õpetaja, koolijuht ja poliitik.
Haridus
Õppis Lohusuu vallakoolis aastatel 1892–1894, 1894–1897 Torma kihelkonna koolis,1897–1898 Tartu Õpetajate Seminaris, 1898–1902 Gattšina Õpetajate Seminaris (omandas algkooliõpetaja kutse). 1908–1910 käis Peterburi rahvaülikoolis ja 1911–1915 eksperimentaalpedagoogika kursustel ning Peterburi Pedagoogilises Akadeemias.
Elutee
1902–1903 töötas Rääbise 3-klassilises algkoolis õpetajana, 1903–1905 Peterburi kubermangus Lagonovi eesti 4-klassilise algkooli juhatajana. 1905–1906 vangistati poliitilistel põhjustel, 1906–1907 oli Pihkva kubermangus koduõpetaja ning seejärel läks õpetajaks Saadjärve kooli (1908–1911).
Viibis 1915–1918 mobiliseerituna Vene armees (lõpetas 1917 Peterburi Vladimiri sõjakooli). Osales ohvitserina (lipnikuna) Vabadussõjas.
Alaska poolsaar
250px|thumb|Vulkaanid Alaska poolsaarel 250px|right|thumb|Peuliki vulkaan ja Ukinreki maared Alaska poolsaar (inglise keeles Alaska Peninsula) on poolsaar Põhja-Ameerika loodeosas. Poolsaar ulatub umbes 800 km edelasuunaliselt merre, kus ta eraldab Vaikset ookeani Beringi mere Bristoli lahest.
August Usai
Elutee
1926-1928 Riigikogu liige ja hariduskomisjoni abiesimees, 1935 Senno 6-klassilise algkooli juht ja 1940-1941 Petseri gümnaasiumi direktor.
August Usai arreteeriti 27. juunil 1941, mõisteti süüdi Vene SFNV Kriminaalkoodeksi §§ 58-4, 58-10 järgi (nõukogudevastane agitatsioon) ning hukkus NKVD massimõrva ohvrina 8. juulil 1941 Tartu vanglas.
SeaWind Line
SeaWind Line on Soome laevafirma, mille omanik on Eesti laevafirma Tallink. SeaWind Line oli tähtsamaid raudteevagunite meritsiveo liine Soome ja Rootsi vahel.
SeaWind Line asutati 1988. aastal kui Silja Line'i iseseisva kaubamärgiga tütarettevõte ning aprillis 1989 alustati 260 reisijakohaga ro-pax-laevaga Sea Wind liiklust liinil Turu–Stockholm. Sea Wind sõitis sel liinil ka pärast seda, kui Tallink ostis Silja Line´i, kuigi Tallinki kaubamärgi all hariliku ro-ro-laevana ilma reisijateta. Vaheldunud on teine laev, mis võimaldas kaht väljumist ööpäevas kummastki sadamast. Osa nn teisi laevu ei võtnud peale vaguneid.
Mais 2007 müüdi Sky Wind Poola laevafirmale Unity Line.
2008. aastal lõpetati reisijavedu ja keskenduti ainult kaubatranspordile, hiljem suunati Sea Wind liinile Tallinn-Vuosaari.
Hindu
Hindu on Eestis mitme koha nimi:
Hindul on ka muid tähendusi:
Tulemüür
Tulemüür on mittepõlevast materjalist konstruktsioonelement, mis läbib kogu ehitist.
Sigtuna
Sigtuna on linn Rootsis Stockholmi läänis Sigtuna vallas, Stockholmi ja Uppsala vahel.
Ajalugu
Sigtuna asub Mälari järve ääres ajaloolises Upplandi piirkonnas. Viikingiajal oli Rootsi poliitiline ja kaubanduskeskus Mälari järves Björkö saarel asunud Birkas. Sigtuna asutas 11. sajandi alguses Rootsi kuningas Olaf Skötkonung ja see sai kiiresti suureks kaubanduskeskuseks ja sadamaks, 10.–11. sajandil kandus keskus üle järve kaldal asunud Sigtunasse. Sigtuna asukoht oli kaubanduseks soodne, kuna järv on väinaga ühendatud Läänemerega, asudes 60 km kaugusel rannikust. Sigtuna oli ühenduspunktiks Skandinaavia mandriosa ja Soome, Karjala, Novgorodimaa, Eestimaa, liivlaste maa, Pommeri ja Saksimaaga. Sigtuna oli ka ristiusu leviku keskuseks Rootsis, alles 12. sajandi alguses viidi peapiiskopi residents üle Uppsalasse.
Sigtuna hävitamine
thumb|Storagatan
Kirjalikud ajalooallikad mainivad Sigtuna põletamist "paganate" (eri versioonides karjalaste, eestlaste või kuralaste) poolt 1187. aastal. Arheoloogilised väljakaevamised pole linna (ulatuslikku) põletamist kinnitanud.
Konstantin Pedusaar
Konstantin Pedusaar (14. aprill 1883 Peterburi – 12. mai 1972 Tallinn) oli eesti arst.
Ta õppis 1904–1912 Tartu ülikooli arstiteaduskonnas, lõpetas arstina. Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Isiklikku
Ta oli Aleksandrine ja Paul Pedusaare vend ning Heino Pedusaare isa.
Konstantin Pedusaar suri 12. mail 1972 Tallinnas ja ta maeti 17. mail 1972 Rahumäe kalmistule.
Hindu (Saaremaa)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Ajalooliselt asus küla Jaani kihelkonnas.
Balalaika
Balalaika (vene keeles балала́йка) on kolme keele, puust kolmnurkse kõlakasti ja pika sõrmlauaga vene keelpill. Balalaikat mängitakse sõrmede või plektroniga.
Voldemar Hammer
Voldemar Hammer lõpetas Tallinnas viieklassilise algkooli ja kaubanduslikud kursused. 1910. aastal läks ta tisleriõpilasena tööle Raudtee tehastesse, kus ta 1919. aasta algul edutati kontoritööle.
Balalaika
Sarnaselt kitarriga on balalaika sõrmlaual krihvid.
Tüübid
Moodne balalaika võib olla järgmistes suurustes:
Voldemar Hammer
Voldemar Hammer kuulus Eesti Sotsiaaldemokraatlikku Tööliste Partei ning valiti 1919. aastal Asutavasse Kogusse, kus kuulus AK ESTP fraktsiooni.
Balalaika
Tüübid
Kõige tavalisem sooloinstrument on prima, häälestusega E-E-A (kaks alumist keelt on häälestatud unisoonis). Mõnikord kasutatakse ”kitarrihäälestust” G-B-D (vene kitarri kolm kõrgemat keelt), et vene kitarri mängijatel oleks balalaikat lihtsam mängida. Kasutatakse ka kuuekeelseid balalaikasid. Sel juhul on kolmekeelse balalaika iga keelt samal kõrgusel dubleeritud. Selline balalaika sarnaneb keelestuselt mandoliiniga ja on populaarne Ukrainas. Leidub ka neljakeelseid altbalalaikasid. Pikolo, prima- ja secunda-pillidel olid traditsiooniliselt madalamad keeled tehtud soolest ja kõrgem traadist. Tänapäeval kasutatakse soole asemel nailonit.
Voldemar Hammer
1. mail 1919 toimunud ametiühingute korraldatud demonstratsioonil, mille käigus töölised liikusid mööda Harju tänavat raekoja poole, ründasid neid valitsuse korraldusel kaitseliitlased ja soomusronglased ning kiskusid kolonni juhtinud Voldemar Hammeri käest punase lipu.
1. juuli pani Voldemar Hammer Asutava Kogu liikme volitused maha ja teda asendas Jakob Mikiver.
1919. aasta 31. augustil toimus Tallinnas Eestimaa ametiühingute I kongress, millest osavõtjad vahistati ning osa neist saadeti Irboskasse, kus 26 arreteeritut lasti kohtuotsuseta kohapeal maha, nende seas ka V. Hammeri vend – Eestimaa Ametiühingute Kesknõukogu sekretär Edmund Hammer. Vahistamiste käigus taheti vahistada ka V. Hammerit, kes aga olles kuulnud ametiühingutegelaste massilistest arreteerimistest, läks aegsasti "põranda alla" ning järgmised kaks aastat elaski ta põrandaalust elu ja tegeles riigivastase poliitilise tegevusega (riigikorra vastaste lendlehtede laialijaotamine punktidesse jne).
Balalaika
Tehnika
Balalaika mängimise tehnikas on oluline osa vasaku käe pöidlal, mis määrab noodikõrgust madalamal keelel, eriti prima puhul, kus see on oluline akordide mängimisel.
Prima 'l mängib noote nimetissõrm, suurematel pillitüüpidel kasutatakse plektronit. Tegelikult võib ka prima 't mängida plektroniga, kuid see pole traditsiooniline. Kontrabass-balalaika keelte hiiglaslike mõõtmete pärast pole haruldane, et plektron on valmistatud nahkkinga või -saapa kontsast.
Bass- ja kontrabass-balalaika toetuvad mängimise ajal ühe nurgaga maapinnale puust või metallist pulga abil.
Voldemar Hammer
Pärast Eesti ja Nõukogude Venemaa vahelise Eesti Vabadussõja lõppu jätkas V. Hammer riigivastast poliitilist tegevust ning kuulus ka EKP Tallinna linnakomitee koosseisu, lisaks oli ta 1920. aastal üks Tallinna ja Harjumaa EKP vastutav organisaator.
1921. aastal töötas Hammer EKP Tallinna linna kolmanda rajooni vastutava organisaatorina ja oli ka EKP Tallinna Komitee kassahoidja, tegeles poliitvangide ja nende perekondade abistamisega jne.
1921. aasta oktoobris üritas V. Hammer lahkuda illegaalselt Nõukogude Venemaale ning illegaalsel piiriületuskohal olnud kaitsepolitsei varitsus piiras 19. oktoobril Vaivara lähedal grupi metsas ümber, kuid gruppi kuulunud põrandaaluse trükikoja trükitööline Johannes Emmar avas püstolist tule ning sai samas surmavalt haavata, Leonhard Tiitsen peeti kinni. Hammer pääses põgenema, kuid peeti Vaivara raudteejaamas kinni.
Tiitsen ja Hammer anti Sõjaväe Kõrgema Kohtu alla ning neile anti valikuvõimalus siirduda vabatahtlikult Nõukogude Venemaale, millega mõlemad nõustusid. 1921. aasta 20. detsembri õhtul saadeti Tallinna Keskvanglast 42 kommunisti, nende hulgas Voldemar Hammer, vahetusvangidena Eestist välja Nõukogude Venemaale.
Voldemar Hammeri elas seejärel Petrogradis ja Leningradis, 1922. aastast kasutas ta nime Vladimir Kallas-Gammer.
Töötas GPUs ja seejärel NKVDs.
Voldemar Hammer suri 1982. aastal Leningradis ja on maetud Rahumäe kalmistule.
Isiklikku
Tema vend oli Eestimaa Ametiühingute Kesknõukogu sekretär Edmund Hammer, kes hukati 1919. aastal Irboskas (Irboska veretöö).
Dave Benton
pisi|Dave Benton (2009) Dave Benton (kodanikunimega Efrén Eugene Benita; sündinud 31. jaanuaril 1951 Arubal) on laulja, Eurovisiooni lauluvõistluse võitja (2001, koos Tanel Padariga).
1997. aastast elab ja tegutseb ta Eestis. Koos Tanel Padariga esitas 2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel laulu "Everybody", mis võitis võistluse. Ta on siiani ainus mustanahaline, kes on võitnud Eurovisiooni lauluvõistluse. Ühtlasi on ta ka vanim lauluvõistluse võitja.
Dave Bentoni emakeel on papiamento keel. Küsimusele, mis keeli ta oskab, vastas Benton aastal 2004 nii: "Papiamento, inglise, hispaania, hollandi. Prantsuse, itaalia ja saksa keelt poolenisti". Eesti keelt ei valda ta veel aastal 2023 isegi mitte A1 tasemel.
Benton on taustalaulja Rolf Roosalu, Lenna Kuurmaa, Chalice'i, Kaire Vilgatsi, Jüri Pootsmanni, Tanel Padari ja teiste eesti lauljate laulus "Ei ole üksi ükski maa" telesaates "Tujurikkuja" kõlanud versioonil.
Isiklikku
Tema tütar Sissi Nylia Benita tegeleb samuti laulmisega ning saavutas võistlusliku telesaate "Eesti otsib superstaari" seitsmendal hooajal teise koha.
Mart Niklus
Mart-Olav Niklus (sündinud 22. septembril 1934 Tartus) on eesti dissident ja vabadusvõitleja, Balti apelli üks koostajaid ja allkirjastajaid.
Tema vanemad olid Julius Niklus (1905–1981) ja Elfriede Niklus (sündinud Põvvat) (1908–1996).
Mart Niklus oli NSV Liidu meelsusvang aastatel 1958–1966, 1976 ja 1980–1988. Rahumeelses vabadusvõitluses tegi Niklus koostööd teiste rahvaste ja eriti teiste Balti riikide esindajatega.
Ta taotles Eesti Vabariigi taastamist õigusliku järjepidevuse alusel Eesti Kodanike Komiteedes ja hiljem Eesti Kongressi saadikuna. Pärast riikliku iseseisvuse taastamist jätkas ta osalemist Eesti poliitikaelus niihästi Riigikogu VII koosseisu liikmena kui ka mitmesugustel kodanikuühiskonna foorumitel.
Nikluse tegevus vabadusvõitlejana
Vastupanuliikumise paljude algatuste (avalikud kirjad, pöördumised, selgitustöö jms) kõrval oli Mart-Olav Niklus Balti apelli üks koostajaid. Selle tekst koostati augustis 1979 Nikluse kodus; ajaloolist sündmust tähistab Nikluse elumajale Tartus Vikerkaare 25 paigutatud mälestustahvel.
Mart Niklus ja tema aatekaaslased nõudsid 1980. aasta algul avalikult NSV Liidu okupatsioonivägede viivitamatut tingimusteta väljaviimist Afganistanist.
Eestimaa Kommunistliku Partei ja Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) korraldatud kohtulavastusel 1981. aasta jaanuaris kuulutati Mart Niklus "eriti ühiskonnaohtlikuks retsidivistiks". Avalikkuse eest suletud istungil karistas Eesti NSV Ülemkohus teda 10-aastase vangistusega nn erirežiimi kinnipidamisasutuses ja sellele järgneva 5 aastaks asumisele saatmisega. 1981. aastal pidasid nii Niklus kui ka Jüri Kukk kestvat protesti-näljastreiki.
Maksimaalse karistuse "koostöö eest rahvusvahelise kodanlusega" oli Mart Niklus saanud ka 1958. aastal (tookord 10+3 aastat). 1966. aastal aga muudeti Eesti NSV kriminaalkoodeksit ja maksimaalkaristuseks selle paragrahvi puhul sai 7 aastat, kuid selleks ajaks oli Niklus viibinud vangistuses juba rohkem kui 8 aastat. Seetõttu vabanes Niklus samal aastal.
Vangistuses jätkas Niklus võitlust okupatsioonivõimurite vastu ning inim- ja kodanikuõiguste kaitseks. See tõi talle kaasa täiendavaid karistusi, kokku üle saja. Tavaliselt oli karistuseks kartserisse sulgemine, aga 1983 viidi ta Permi oblasti rahvakohtu otsusega kolmeks aastaks Tšistopoli vanglasse türmirežiimile (kambrirežiimile)
Inimõigustealane tegevus
1970. aastatel said kaasvõitlejad Mart Nikluselt teavet KGB tegevuse, eeluurimise ja vangilaagrite tingimuste kohta, samuti nõuandeid käitumiseks ülekuulamise, arreteerimise või vangistuses viibimise ajal. Seesuguseid nõuandeid nimetas Eesti meelsusvang Sergei Soldatov "poliitvangi käitumisaabitsaks". Niklus on olnud akadeemiku Andrei Sahharovi kaasvõitleja ja sõber.
Võimaluste piires edastas Niklus avalikkusele teavet nii enda kui teistegi meelsusvangide õiguste rikkumisest, laagrisisestest repressioonidest, administratsiooni omavolist, näljastreikidest (näiteks rahvusvahelisel inimõiguste päeval 10. detsembril), tööseisakutest jm protestiüritustest.
Niklus viis Balti riikide rahvaste vastu toime pandud genotsiidi ja NLKP teised kuriteod rahvusvahelise tähelepanu keskmesse, aidates oma tegevusega kaasa totalitaarse režiimi kukutamisele 1980. aastate lõpul. Nikluse võitluse sagedane kajastamine väliseesti trükiajakirjanduses (Vaba Eesti Sõna, Eesti Päevaleht, Teataja), Ameerika Hääles ja Vabadusraadios – Raadio Vaba Euroopas (RL-RFE), aga ka Lääne (eriti USA) juhtivates ajalehtedes ja muudes rahvusvahelistes teabekanalites 1970.–1980. aastatel teavitas maailma Nõukogude Liidu Stalini-järgsest tegelikkusest ja inimõiguste olukorrast, õhutades inimesi võitlema nõukogude võimu vastu Balti riikides.
Esimese eestlasena võttis Mart Nikluse oma eestkoste alla Amnesty International. 1987. aastal algatasid Bukovski Sihtasutus (algselt võitles meelsusvangi Vladimir Bukovski vabastamise eest) ja Ida-Euroopa Solidaarsuskomitee rahvusvahelise kampaania Nikluse vabastamiseks vangistusest.
Tegevus omariikluse taastamisel
Eestis algatati 1979. aastal tagantjärele Balti apelli nime all tuntuks saanud dokument, mis kujutas eestlaste, lätlaste ja leedulaste ühispöördumist 40 aastat varem Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahel sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide vastu, samuti selle sobingu tagajärje, Balti riikide iseseisvuse hävitamise ja Nõukogude Liitu liidendamise, heastamiseks. Augustis 1979 koostati Mart Nikluse kodus Balti apelli lõplik tekst. Balti apellile kirjutas alla 45 isikut baltimaalast, dokumenti toetasid ka Venemaa inimõiguslased eesotsas akadeemik Sahharoviga.
Eestlaste, lätlaste, leedulaste jt ikestatud rahvaste õiguste ja vabaduste ning Balti riikide iseseisvuse taastamise eest astus eriti jõuliselt välja Ameerika Ühendriikide president Ronald Reagan, kes nimetas Nõukogude Liitu "kurjuse impeeriumiks". Ameerika Ühendriikides persona non grataks kuulutatud väliskommentaator Vambola Põder vastas 1984 raevuka Reaganit ja Niklust laimava artikliga ajakirjas Pikker, millele Hugo Hiibus lisas karikatuuri. 12. novembril 1981 võttis Ameerika Ühendriikide Kongress vastu resolutsiooni, milles nõuti okupatsioonivõimudelt Nikluse vabastamist ja poliitilise tagakiusamise lõpetamist. Viibides 1990. aasta suvel Ameerika Ühendriikides, tänas Niklus isiklikult ekspresident Reaganit nii endale kui ka ikestatud rahvastele osutatud erilise toetuse eest. Kohtumise järel ilmusid fotodega artiklid Ameerika Ühendriikide eestlaste ajalehes Vaba Eesti Sõna nr 26, 28. juunil 1990, Võru Teatajas nr 83, 17. juuli 1990 ja Kultuur ja Elu nr 3, 2004, lk 64-66.
Niklus rehabiliteeriti 1991. aastal, kuna jõuti järeldusele, et tal süüd pole (kolm aastat varem oli Moskva Nikluse karistusaega lühendanud kolme aastani). Tuli ette sedagi, et needsamad kohtunikud, kes varem olid vastupanuliikujaid vanglakaristust kandma mõistnud, nüüd need meelsusvangid ka rehabiliteerisid.
Tegevus pärast Eesti Vabariigi taastamist
Mart-Olav Niklus osales Eesti Vabariigi taastamisel rahvusriigina selle õigusliku järjepidevuse alusel (Eesti Kodanike Komiteed), hiljem Eesti Kongressi saadiku ja Riigikogu VII koosseisu liikmena Eesti Kodaniku fraktsioonis.
1994. aastal tegi Niklus arupärimise peaminister Mart Laarile, mille teemaks oli teatud ringkondade Eesti-vastase tegevuse elavnemine.
Mart Niklus kaitseb 1920 sõlmitud Tartu rahulepingule tugineva Eesti Vabariigi territoriaalset terviklikkust, õiguslikku järjepidevust, iseseisvust ning Eesti kodanike isiklikke ja kollektiivseid õigusi, väljendades oma seisukohti nii kodu- kui ka välismaal. Tema kinnitusel pole Eesti Vabariik ikka veel andnud õiguslikku hinnangut Eestimaa Kommunistliku Partei osale lähimineviku inimsusvastastes kuritegudes. Lahendamata on poliitilistest repressioonidest osa võtnud ametiisikute (näiteks õigusteaduste kandidaat, justiitskindralmajor, Eesti NSV teeneline jurist Leonid Ivanovitš Barkov, eriti tähtsate asjade vanemuurija Erich Vallimäe, KGB Tartu büroo ülem Antti Talur) ja reaagentide vastutuse küsimus. Niklus nõuab oma kaaskohtualuse Jüri Kuke surmaga lõppenud represseerimise, samuti teiste vabadusvõitlejate vaenamise põhjalikku uurimist, süüdlaste avalikustamist, avalikest ametitest kõrvaldamist ja õiglast kohtupidamist nende üle.
Niklus on Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu liige alates 1997. aastast.
Organisatsioonid, üritused, välisreisid ja muu
Mart Niklus on paljude kodu- ja välismaiste akadeemiliste ja ühiskondlike seltside tegev- või auliige. Nende hulka kuuluvad:
Pedagoogiline tegevus
Niklus valdab peale emakeele vabalt vene, inglise, saksa, rootsi ja prantsuse keelt ning on töötanud võõrkeelte õpetajana.
Muu tegevus
Ühiskondlik-poliitilise tegevuse kõrval on Mart Niklus avaldanud loodusteaduste valdkonda kuuluvaid artikleid mitmes teadusväljaandes, alates looduspublitsistikast 1950. aastate stuudiumi ajal Tartu Ülikoolis, samuti nii Eestis ilmuvas kui ka välismaises eriala-ajakirjanduses.
Võistlustöö "Haapsalu ümbruse linnustikust" eest määras TRÜ Õpetatud Nõukogu talle esimese auhinna. Üliõpilasajast saadik on Niklus olnud Eesti Ornitoloogiaühingu ja Eesti Loodusuurijate Seltsi tegevliige, alates 2004. aastast aga eluaegne liige.
Olmelist
Nikluse huvialad on harrastusbioloogia (sh linnuvaatlused), klassikaline muusika ja klaverimäng.
Publitsistika ja tõlketegevus
Mart Niklus on avaldanud loodusteaduste valda kuuluvaid artikleid mitmes teadusväljaandes (neist esimesed juba stuudiumi vältel Tartu Ülikoolis 1950. aastatel), samuti ajakirjanduses.
Niklus on tõlkinud eesti keelde Charles Darwini kolm peateost (juba 1960.–1970. aastatel, "Autobiograafia" ilmus trükist septembris 2006), Etienne de La Boétie’ "Arutluse vabatahtlikust orjusest" (ilmunud Akadeemias 2007, nr 5 ja 6), samuti 10. detsembril 1948 ÜRO-s vastu võetud inimõiguste ülddeklaratsiooni (tõlgitud esimese vangistuse ajal ja sealsamas ka levitatud).
Niklus on pidevalt aidanud toimetada Põllumeeste Kogu ajalehte Rahvuslik Koguja.
Autasud ja aunimetused
Mart-Olav Niklusele on okupatsioonivastase võitluse eest antud Riigivapi II klassi teenetemärk 24. veebruaril 1996.
Kaitseliidu Keskjuhatus autasustas Niklust Kaitseliidu III klassi teenetemedaliga 7. mail 2003.
16. veebruaril 1999 anti talle Vilniuses üle Suurvürst Gediminase III järgu orden. Ukraina Poliitvangide ja Represseeritute Ühing austas 9. novembril 2001 Niklust selle ühingu juubelimedaliga.
6. veebruaril 2006 sai ta Valgetähe II klassi teenetemärgi. 23. oktoobril 2006 sai Niklus teenetemärgi Ungari Vabariigilt. Samal aastal sai ta Ukraina riikliku teenetemärgi "Mehisuse eest".
1992. aastal oli Mart Niklus New Yorgis kuuendatel Ülemaailmsetel Eesti Päevadel (ESTO-92) üks kolmest aupatroonist.
Rahvusvaheline Tähtede Register (International Star Registry, USA) andis Universumis Draakoni tähtkujus ühele tähele Mart Nikluse nime (teise eestlasena on sellise au pälvinud kommunistliku poliitilise mõrva ohver Jüri Kukk).
Tartu rahu 100. aastapäeval 2. veebruaril 2020 andis välisminister Urmas Reinsalu talle Jaan Poska medali.
5. detsembril 2022 pälvis Mart-Olav Niklus Eesti Teaduste Akadeemia medali Charles Robert Darwini epohhiloovate teoste "Liikide tekkimine" (2012) ja „Inimese põlvnemine ja suguline valik“ (2015) tõlkimise eest eesti keelde, samal ajal on ta andnud märkimist vääriva panuse eestikeelse teadusliku sõnavara arendamisse.
Publitsistikat Mart Niklusest
Kinostuudio Tallinnfilm tegi 1989. aastal Mart Niklusest filmi "Kolmkümmend aastat hiljem" (režissöör Jaak Lõhmus).
2005. aastal valmis film "Balti Apell 25" (ingliskeelsete subtiitritega, režissöör Agu-Üllar Kull, operaator Mati Hint).
Koos Ameerika Ühendriikide ajakirjaniku ja publitsisti David Satteriga osales Mart Niklus suvel 2006 antikommunistliku tõsielufilmi võtetel Tallinnas (režissöör Andrei Nekrassov).
Mart Nikluse elu ja võitlusega on võimalik tutvuda Ants Kippari jt võitluskaaslaste poolt avaldatud raamatus "Mart Niklus & Jüri Kukk. Kaks, kes ei alistunud" (Stockholm, 1983), Rein Taagepera ja Andres Küngi mitmes eesti-, inglis- või rootsikeelses raamatus (näiteks A. Küng, "Estland vaknar", Stockholm, 1989), baltisaksa kirjaniku Bernd Nielsen-Stokkeby raamatus "Baltische Erinnerungen" (1991), samuti Tartu Ülikooli Kirjastuse poolt välja antud Viktor Niitsoo raamatus "Vastupanu" (1997), Tiit Madissoni raamatutes "Vastasseis" (1996) ja "Riigipööraja märkmik" (1999), Jüri Lina raamatus "Öised päevad" (Stockholm, 2005), Mari-Ann Kelami raamatus "Kogu südamega" (2002), klassivend Johan Ahlbergi mälestustekogumikus "Eesti elu" (2003), ülikoolikaaslase Helve Kruus-Sarapuu mälestusteraamatus "Puu mõõdab inimest" (2005), Lembit Ainsoo ja Uno Ainsoo teatmeteoses "1000 tartlast läbi aegade" (Liivimaa Mälu, Greif, 551 lk, 2003), kogumikus "Eesti ajalugu" (VI, Ilmamaa, 2005), David Satteri raamatus "Meeletuse ajastu. Nõukogude Liidu allakäik ja langus" (2005, nõuandja Mart Niklus ise) jt.
Nikluse tegevus ja ta saatus on leidnud sageli kajastamist isekirjastuslikes (samizdati) väljaannetes "Lisandusi Mõtete ja Uudiste Vabale Levikule Eestis" (anti okupatsiooniajal välja Tartus ja hiljem Stockholmis), samuti "Isekirjas" (ilmus Kohtla-Järvel 1982–1985, väljaandja Holger Kaljulaid), Moskvas ilmunud "Jooksvate Sündmuste Kroonikas" ja "Leedu Katoliku Kiriku Kroonikas".
Nikluse tegevust on kõrgelt hinnanud kunagine metsavend Alfred Käärmann oma raamatus "Surmavaenlase vastu" (Tartu Ülikooli Kirjastus, viimane kordustrükk 1999) ning mitu brošüüri, ajakirjandusväljaannet, raadio- ja telekanalit kodu- ja välismaal.
Enn Tarto on Mart Niklust nimetanud "Eesti vabadusvõitluse lipulaevaks ja piksevardaks" (Kultuur ja Elu nr 4, 2003, lk 9).
Muusikastiil
Ameerika muusikateadlane Leonard B. Meyer on kirjutanud: "Stiil on mustri paljundamine kas inimkäitumises või inimkäitumise tulemustes, mis realiseeruvad teatud piirangute hulga tingimustes tehtud valikute seeria tõttu" (Style is a replication of patterning, whether in human behavior or in the artifacts produced by human behavior, that results from a series of choices made within some set of constraints).
Robert Pascall defineerib stiili üldiselt kui diskursuse laadi (manner of discourse), väljenduse moodust (mode of expression), esituse tüüpi (type of presentation) ning konkreetselt kui maneeri, milles kunstiteos on loodud (manner in which a work of art is executed). Muusikas, mis on suunatud pigem suhetele kui tähendustele (orientated towards relationships rather than meanings), püstitab muusikastiili mõiste erilisi probleeme. Seda võib kasutada nii üksiku helilooja, ajalooperioodi, geograafilise piirkonna või keskuse või ka ühiskondlikku või sotsiaalset funktsiooni omava muusika iseloomustamiseks.
Toomas Siitan on määratlenud muusikastiili järgmiselt: "Tänases keeles tähistab stiil kõige üldisemalt iseloomulikku väljenduslaadi, muusika puhul aga ennekõike kompositsioonivahendite – rütmi, harmoonia, meloodia ja faktuuri iseärasuste kogumit. Üksikteose jaoks on stiil otsekui üldine keelesüsteem, mille kaudu üksikteos omandab tähenduse. Muusika puhul on sageli käsitletud stiili ja vormi vastandlike parameetritena: stiil määratleb muusikateoses detailide, vorm aga tervikteose kujundust. Selline eritlemine saab siiski olla vaid väga tinglik, kuivõrd vorm kujuneb detailidest ja nende omavahelistest suhetest ning ka vormi võib pidada teatud stiili fenomeniks [...]."
Stiil ja idee
Muusikaline idee teostub muusikastiili kaudu.
Sõna ‘stiil’ algses tähenduses peituv ilmnemise (appearance) vastandumine olemusele (essence) selgitab ka stiili ja idee suhet.
Muusika puhul ei ole küll tegu sõnalises vormis sõnumitega, kuid muusikat luues soovib helilooja igal juhul midagi väljendada. Tal on mingi esteetiline või eetiline positsioon. Helilooja otsekui kasutab minevikku ja loob intuitiivse visiooni kaudu tulevikku. Helilooja tulevikuvisioon põhineb mineviku stiilipärandil ning on ühtlasi osa stiilist. Helilooja otsekui impordib mineviku pärandit tänase kaudu tulevikku.
Mineviku muusikapärandit võib vaadelda heliloojate ja esitajate teostatud protseduuride kogumina, mis ühest küljest tagavad heliloojale tingimused isiklikeks intuitiivseteks valikuteks, kuid mis teisest küljest piiravad teda konkreetsete olemasolevate ressursside ja kontekstiga.
Asjatundlik kuulaja on võimeline tajuma ühtaegu nii muusikastiili kui ka muusikalist struktuuri ning omistama tänu teadmiste muusikaajaloost neile ka tähendusi.
Stiiliteadlikkus
Muusikaesteetikas vaadeldakse muusikastiili kui muusika pinda või väljanägemist, ehkki väljanägemine ja olemus on ju lõpuks lahutamatud.
Heliloojad on olnud alati teadlikud muusikastiilide erinevustest. Selle kohta on teoreetilist informatsiooni ka rohketes traktaatides:
Kuna hilisrenessansi ja baroki ajal muutusid stiiliküsimused üheks olulisemaks kirjandusteoorias, siis loomulikult jõudis sõna ‘stiil’ ka muusikast kirjutavate inimeste sõnavarasse.
Näiteks Claudio Monteverdi (nagu ka Philippe de Vitry enne teda ja Carl Philipp Emmanuel Bach pärast teda) oli lisaks heliloojategevusele ka üks oma aja olulisemaid muusikateoreetikuid. Ta tegi selge vahe hilisrenessansi "esimese paktika" (prima pratica) ning varabaroki uue afektidel põhineva stiili, mida ta nimetas "teiseks praktikaks (seconda pratica) (the new affective styles of the early Baroque). Oma oma kaheksa madrigaliraamatu (1635) eessõnas teeb ta vahet stiilidel nagu stile concitato, stile molle ja stile temperato. Ühtlasi jagas ta ilmaliku muusika teatrimuusikaks (musica teatrale), kammermuusikaks (musica da camera) ja tantsumuusikaks (musica da ballo).
Kahe praktika võrdlus leidub ka Donil (Compendio, 1635), kes räägib "vanast stiilist" (stile antico) ja moodsast stiilist (stile moderno) ning Christoph Bernhardil (Tractatus compositionis augmentatus, ca 1657), kes räägib "tõsisest kontrapunktist" ehk "vanast stiilist" (contrapunctus gravis, stylus antiquus) ja "luksuslikust kontrapunktist" ehk "moodsast stiilist" (contrapunctus luxurians, stylus modernus).
Bernhard võttis kasutusele ka õpetuse figuratsioonist (Figurenlehre) ja afektidest (Affektenlehre). Neid kahte kontseptsiooni stilistiliste detailide ja väljenduslike eesmärkidega kombineerides kirjeldab ta tabavalt barokkmuusika esteetikat.
Kircher (Musurgia universalis, 1650) pakkus välja oma muusikastiilide süsteemi, mis sai omal ajal väga populaarseks. Ta eristas muusikastiile nende muusikalise eesmärgi, žanri, persooni, asukoha ja mooduse järgi. Isikust ja selle temperamendist sõltuvaid siile nimetas ta "muljestiilideks" (stylus impressus), kompositsioonitehnikast ja afektist sõltuvaid stiile "väljendusstiilideks" (stylus expressus). Hiljem eristas ta ka kirikustiili (stylus ecclesiasticus), kanoonilist stiili (canonicus), motetistiili (motecticus), fantaasiastiili (phantasticus), madrigalistiili (madrigalescus), melismaatilist stiili (melismaticus), koorilist teatraalset stiil (choriacus sive theatralis) ja instrumentaalstiili (symphoniacus). Teda järgisid ka Brossard (1703) ja J.G. Walther (1732).
Hilisbaroki üldiselt heakskiidetud muusikastiilide klassifikatsioonina kinnistusid kirikustiil (stylus ecclesiasticus), kammerstiil (stylus cubicularis) ja lavastiil (stylus scenicus).
Selline jaotus ilmus esimest korda Marco Scacchil (Breve discorso sopra la musica moderna, 1649) ning seda jätkas Berardi (Ragionamenti musicali, 1681) ja Mattheson (Das beschützte Orchestre, 1717; Der vollkommene Capellmeister, 1739; Grundlage einer Ehren-Pforte, 1740). Mattheson rääkis lisaks veel ka rahvusstiilidest, nagu inglise (keldi) ja prantsuse stiil (welschen und frantzösischen). Sellest kirjutas ka Scheibe (Critische Musikus, 1745), lisades stiilifenomeni mõjutaks ka muusika esitamise praktika. Teda järgisid nii Bach, Telemann kui ka Rameau, kes hakkasid komponeerides tegema vahet kas teatud kindlatel stiilikategooriatel või rahvuslikel või kohalikel stiilidel. 18. sajandi muusikas muutus oluliseks ka prantsuse ja itaalia muusika stiilierinevuste teadvustamine.
Klassikalisel ja romantilisel perioodil vähenes rääkimine muusikastiilide teooriast, kuid 19. sajandi lõpuks kujunesid seevastu välja tänapäevase muusikateaduse kui kultuuriloo ühe aladistsipliini põhiprobleemid. Adler (1855–1941) kirjeldas muusikaajalugu eelkõige stiiliajaloona. Stiili kui epohhi loova kontseptsiooni üle arutlesid hiljem ka Bücken, Mies, Riemann, Handschin, Gurlitt ja Schering.
Stiiliepohhide nimed võeti kunstiajaloost ja kirjandusest. Epohhidel põhinevas historiograafias on peamised saavutused Oxford Music History ja Nortoni seeria, mis sisaldavad muuhulgas Reese, Bukofzeri ja Einsteini uuringute tulemusi. Personaalstiilide uuringud, mis algasid 19. sajandi alguses Baini ja Winterfeldiga, jätkusid 20. sajandil Jeppeseni uurimusega Palestrinast (1922) ja Rosen uurimusega Haydnist, Mozartist ja Beethovenist (1971).
19. sajandi muusikateaduse oluliseks suunaks oli ka rahvakultuuri uurimine ning 20. sajandil arenes see välja etnomusikoloogia distsipliiniks. Muusikateaduse üks alussuundi on alati olnud ka muusikanäidete stiilianalüüs.
Stiilikriitikat võib pidada nii kultuuriajaloo kui ka inimese reaktsiooniks kunstiteosele. Kunstiteosest arusaamiseks püütakse eristada stiilide algseid komponente ja nende päritolu, samuti seda, kas tegu on traditsiooni kinnistamise või stilistilise kriisiga.
Muusikastiilide hierarhia
Muusikastiili on võimalik tuvastada muusika mistahes taseme kontseptuaalse üksuse puhul alates kõige väiksemast ning lõpetades kõige suuremaga. Muusika kui terviku stiil on osa kaunite kunstide stiilist ning samas juba üksik muusika instrumentatsiooni, helikõrgust või helivältust kirjeldav noodikirja märk võib omada stilistilist tähendust.
Muusikastiil võib avalduda näiteks ühes akordis, ühes fraasis, ühes lõigus, heliteose ühes osas, heliteoses kui tervikus, heliteoste rühmas, helilooja kogu loomingus, ajalooperioodis või terves kultuuris.
Muusikastiili võib vaadelda ka muude muusikastiilide sünteesina. Näiteks nii Johann Sebastian Bachi klahvpillimuusika stiil kui ka Wolfgang Amadeus Mozarti ooperistiil on süntees selgelt eristatavatest varasematesse traditsioonidesse kuuluvatest faktuuri-, harmoonia- ja meloodiastiilidest.
Ajastustiil
Võimalik on võrrelda samal ajalooperioodil töötanud heliloojate muusika personaalstiile. Personaalstiilide kokkulangevuse põhjal on võimalik teha järeldusi heliloojate kaasaegse ajastustiili kohta. Nii nagu personaalstiil, on ka ajastustiil pidevas muutumises.
Näiteks kui vaatleme ajavahemikku umbes aastatel 1000–1600, siis näeme, et juba antiikajal alanud monofoonia ajastu muutus polüfoonia ajastuks järk-järgult. Polüfoonilist improviseerimist kohtame me juba vähemalt 800. aastatel ning teisalt esineb ühehäälset gregooriuse laulu veel isegi pärast 1300. aastaid. Selline pikk monofoonilise ja polüfoonilise faktuuri paralleelsus koostoimes heliteose kihtide tekstilise ja rütmilise sõltumatusega on mõjutanud nii polüfoonia kui mõtteviisi arengut alates improviseeritud poolautomaatikast kuni detailideni väljatöötatud kirjalike partituurideni kui ka järgnenud ajastute muusika stiile.
1600-ndatel alanud areng, mille käigus modaalharmoonia asendus funktsionaalharmooniaga ning lineaarne mõtlemine harmoonilisega, viis välja tonaalsuse lagunemiseni 1900-ndatel.
Mõne muusikaajaloolase, näiteks Reese'i, Bukofzeri, Blume meelest olid alates aastast 1000 olulisemateks muusika ajastustiilideks ars antiqua, ars nova, renessanss, barokk, klassitsism ja romantism. Blume on lisaks väitnud, et klassitsism ja romantism on tegelikult üks stiiliperiood, kuna ajastustiilide vaheldumisel on täheldatav 150 aasta pikkune intervall.
Kuigi ka järgnenud aastatel kasutasid paljud heliloojad veel möödaniku muusikastiile, näib Blume väitel näib olevat siiski tõepõhi all, kuna alates 12. sajandist võime tõepoolest täheldada suuremaid muusikastiili muutumisi aastate 1300, 1450, 1600, 1750 ja 1900 paiku.
Muutused on toimunud näiteks rütmis, vormis, faktuuris, harmoonias ja meloodias.
Rütmi võib pidada läbi aegade üheks olulisemaks muusikastiili mõjutajaks:
Rütm ei ole siiski ainuke kriteerium, mille järgi ajastustiile liigitada. Näiteks barokki võib pidada tähtsaimaks continuo-ajastuks. Klassitsism ja romantism on suured tonaalse harmoonia kui suurvorme koos hoidva jõu ajastud. Tänapäev on eelkõige alternatiivide ajastu tonaalsele harmooniale ja kolmkõladele.
Ajastustiilide aforistlik ühe sõnaga kirjeldamine on loomulikult problemaatiline, kuna iga ajastu sisaldab muutusi: muusikastiilid algavad, arenevad ja surevad. Esialgu heliloojad nagu lapsed õpivad, uurivad ja rakendavad uusi võimalusi. Uutele kompositsioonitehnikatele leitakse sobivad vormid, mis kujunevad konsolideerumise käigus. Konsolideerumine toob kaasa muusikalise materjali järjest kõrgema viimistletuse, nagu see on nähtav näiteks Bachi, Brahmsi või Wagneri puhul, ning viib lõpuks muusikastiili lagunemiseni. Muusikastiili lagunemisfaase tuntakse tavaliselt manerismiajastutena, milles olemasolevaid muusikastiili vahendeid rakendatakse vahel isegi kuni groteskini üleküllastatud kujul, nagu näiteks Petrus da Cruce, Gesualdo või Regeri puhul.
Muusika stiilimudel
Muusika stiilimudel on muusika infootsingu meetodite järgi struktureeritav mudel muusikastiili määratlemiseks.
Imavere (Saaremaa)
Imavere küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Muusikastiil
Muusika stiilimudel
Muusika stiilimudeli osadeks on muusikastiili
Imavere (Saaremaa)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Ajalooliselt asus küla Jaani kihelkonnas.
Muusikastiil
Ajastu ja muusikastiil
Euroopa muusika ajaloos jagatakse stiilid ajastute järgi järgmiselt:
Geograafiline asukoht ja muusikastiil
Muusikastiili tugevaks mõjutajaks võib olla ka helilooja tegevuse geograafiline asukoht ja sotsiaal-kultuuriline surve, mis eksisteerib ainult selles kohas. Näiteks ooperi sünd Itaalias 1600-ndate alguses, 17. sajandi Prantsuse õukonna nõudmised ja 19.–20. sajandi vene realism olid selgelt geograafiliselt määratud.
Muusikastiilide geograafilised erinevused tekkisid tavaliselt kultuuridevahelise kommunikatsiooni puudujääkide tõttu. Linnades (nagu näiteks Mannheim või Viin) välja arenenud kohalik muusikastiil võis erineda riigi teiste osade stiilidest. Kunstmuusika stiili kujunemisele oli suur tähtsus ka rahvakultuuril. Näiteks 19. sajandil hakkasid heliloojad kasutama teadlikult rahvamuusikat, et rõhutada oma rahvuslikku kuuluvust. Kohalikke muusikastiile võib mõjutada ka keel, kliima ja valitsev religioon. Näiteks Euroopa lõunapoolsetes piirkondades kiputakse eelistama ühehäälset saatega meloodiat ja põhjas pigem tehniliselt keerukaid kontrapunktilisi lahendusi.
Rahvuslikud ja geograafilised stiilid võivad muutuda ka rahvusvahelisteks, nagu näiteks hilisrenessansi vokaalpolüfoonia, itaalia barokkooper või 19. sajandi alguse saksa muusika stiilid. Üks geograafiline muusikastiil võib kultuuridevahelise vastastikuse läbikäimise tulemusel anda impulsi ka uute stiilide tekkeks teises geograafilises piirkonnas.
Muusika ettekandmise vahendid ja muusikastiil
Muusika ettekandmise vahendid avaldavad suurt mõju ka muusikastiili kujunemisele. Muusikastiili üheks olulisemaks mõjutajaks on heliloojate käsutuses olevad helid, mis omakorda mõjutavad nii meloodiat, harmooniat, rütmi kui ka faktuuri. Igal muusika ettekandmise vahendil kujunesid välja ka sobivad vormid. Näiteks inimhäälte kooslus sobis eelkõige pika ja kandva muusikalise voo jaoks ning muusikainstrumendid pigem nobedate ja katkendliku muusika ettekandmiseks.
Viiulil on võime esitada pika kaarega meloodiat väga kõrges tessituuris.
Orelipedaalid võimaldavad esitada teatud rütmilisi ja meloodilisi mustreid, mis said populaarseks saksa hilises barokkmuusikas. Muusikastiili suureks mõjutajaks on ka muusikainstrumentide areng. Näiteks 18. sajandi orkestrimuusika stiili jaoks on oluliseks määrajaks nii metsasarve kui ka trompeti tehniline täiustumine. Muusikastiili võib mõjutada ka ühe muusikainstrumendi praktika imiteerimine teisel muusikainstrumendil. Näiteks oli hilisrenessansi rohkelt ornamenteeritud vokaalstiil aluseks uuele viiulimuusikastiilile ning barokiajal mõjutas lauto mängustiil ka klahvpillimuusikat.
Sotsiaalne tellimus ja muusikastiil
Muusikastiili muutumine on olnud tihti tingitud ka publiku või helilooja tellijate ootustest ja nõudmistest. Sellised muudatused puudutavad eelkõige eelistatud muusikažanre. Näiteks missa, ooperi või kammermuusika žanrid muutuvad populaarseks kasvanud nõudluse tõttu ja neil kujunevad välja oma stiiliomadused. Sotsiaalsete ootuste ja maitse tagajärjeks on näiteks religioossete emotsioonide väljendamine kirikumuusikas, teatraalsete emotsioonide väljendamine ooperis ja subtiilsete emotsioonide väljendamine kammermuusikas.
Mõnikord kaasneb sotsiaalse tellimusega lausa käsk. Näiteks militaarmuusika funktsionaalsus ja nõukogude realismi nõuded olid peaaegu seadusega paika pandud. Liiga ranged stiiliraamid annavad samas heliloojale suurepärase pinnase muusikastiilide ristamiseks ja muusikalise huumori viljelemiseks.
Muusikaliste sümbolitega kirjeldatavad andmed
Muusika infootsinguks loodud arvutiprogrammis jSymbolic kasutatavad muusikastiili omadused on liigitatavad seitsmesse muusika omaduste kategooriasse:
Harmoonia ja muusikastiil
Harmoonia kui stiili kujundaja on muusika periodiseerimisel enamasti üks määravamaid indikaatoreid. Ta on osa idioomist ning selle muutumine toob päevavalgele muutunud konventsioonid. Harmoonia võib olla modaalne, diatooniline, kromaatiline või atonaalne.
Lisaks retoorilisele või ekspressiivsele funktsioonile võib harmoonia olla ka puhtalt konstruktiivne ja tuleneda ainult helilooja töömeetodist või kõlalisest ettekujutusest. Pidevatele vormidele on iseloomulik, et harmoonia tuleneb peamiselt häältejuhtimise loogikast. Sellist muusikat leiab palju eel- ja vararenessansis, näiteks Machaut’ "Missas". Puhtalt helilooja ettekujutusest tulenevat harmooniat leiab näiteks Wagneril ja Debussyl. Samas pole need kaks põhimõtet tihti isoleeritud. Ka häältejuhtimise loogikast tulenevas pidevas vormis on enamasti olemas eelteadmine, milliseks harmoonia kujuneb ning Wagneri Tristan ja Isolde sisaldab palju kontrapunktilist faktuuri, mille kujundamise põhiliseks vahendiks on olnud harmoonia.
Meloodia võib olla regulaarne või ebaregulaarne, voolav või spasmiline, motiiviline või lisandiline, esitlev või arenguline, ühendatud või eraldatud, vokaalne või instrumentaalne, dekoratiivne või struktuurne, kaunistatud või lihtne.
Rütm ja muusikastiil
Rütmi võib vaadelda objektiivsete ajaühikute (löökide) ja objektide (lainetuse ja voogamise, mille tekitab näiteks dissonants või selle lahendus, kadentside, meloodia- ja harmooniahelide erinevate väärtuste, meloodia kontuuri, agoogiliste rõhud, sünkoobid) järgnevuse emotsionaalse kombinatsioonina.
Ajavahemike tunnetus tekib võrdluses löökidega. Löögid võivad olla meetrumi piires vastavalt stiili omadustele vähem või rohkem rühmitatud ning emotsioonide lainetus ja voogamine võib olla rohkem või vähem organiseeritud fraaside, perioodide või lõikudena. Meetrumi või fraasistruktuuri ebaregulaarsusel on paratamatult tendents kontrasteeruda regulaarsusega. Muusikastiile on võimalik määratleda ka väljenduslikel eesmärkidel, näiteks vaimulik või ilmalik stiil, kangelaslik stiil, reflektiivne stiil, igapäevastiil, pastoraalne stiil. Väljenduslikud eesmärgid võivad liituda muusika sotsiaalse funktsiooniga, viidata kas vähem või rohkem detailsele programmile (sümfooniline poeem või ükskõik milline sõnatekstile loodud heliteos) või olla pigem abstraktne, mille puhul väljenduslik eesmärk on saavutatud puhtalt muusikaliste vahenditega. Muusikastiili võib määrata ka muusika karakter, mida võib kirjeldada näiteks sõnadega ‘kurb’, ‘kaeblik’, ‘õnnelik’, ‘pulbitsev’.
Faktuur ja muusikastiil
Faktuur on üks muusikastiili kujundamise vahend ja tihti on just faktuuri omadused andnud nime ka vastavale muusikastiilile: näiteks monoodiline või homofooniline, kihiline või imitatsiooniline polüfooniline stiil, klahvpillimuusika stiil jne. Vilunud helilooja kasutab oma muusikaliste ideede tõhusamaks väljendamiseks tavaliselt erinevaid faktuure ning teatud faktuuri valik kutsub tavaliselt esile ka teatud tüüpi materjali valiku. Faktuur võib vahel olla ka vormi loovas funktsioonis, nagu näiteks mistahes perioodi motetis või fuugas.
Homogeensed ja heterogeensed faktuurid võivad esineda ka samas teose erinevates lõikudes.
Muusikavorm ja muusikastiil
Brossard, Apel, Bukofzer ja Lippman käsitlevad muusikastiili ja muusikavormi vastanditena. Nende meelest kirjeldab stiil detaile (shape of details) ning vorm tervikut (shape of the whole). Samas koosneb tervik osadest ja nende suhetest ning ka vormi võib suhtuda kui stiilinähtusse (phenomenon of style).
Igal heliteosel on oma ainulaadne vorm, mis kontrollib, ühendab ja mõtestab kõiki heliteose detaile. See vorm omakorda kuulub vormide klassi. Vormide klassid omakorda jagunevad vastavuses teatud muusika kompositsioonitehnikatega protseduuridele, mis kutsuvad esile ja omavad ise iseloomulikele stiilierinevusi.
Muusikastiili kontekstis võime rääkida ka näiteks fuuga-, sonaadi-, variatsiooni- või ka kolmeosalisest stiilist, kuigi vormianalüüsi kontekstis me neid mõisteid nii ei kasuta. Muusikastiile võib vaadelda ka uutele muusikavormidele alusepanijatena. Näiteks 1750. aastatest hakati lääne muusikas kasutama stiilivõtteid, mis aitasid kaasa sonaadivormi arengule. Teisest küljest ka teatud muusikavorm võib kuuluda kokku teatud muusikastiiliga.
Ükskõik milline parameeter vormi kujundab, on olemas kaks üldist põhimõtet: vormid võivad põhineda kas pidevusel või katkestusel, mida esindavad vastavalt evolutsioon ja kontrast, voolamine ja peatumine. Tavaliselt need kaks põhimõtet ei eksisteeri kunagi isoleeritult ning vormid on neid ühendavad segud.
Pidev vorm, nagu seda on näiteks Bachi fuuga, võib sisaldada materjali muutumisest tingitud liigendavaid punkte, kuid Bachi fuuga peamine kujundaja on siiski pigem evolutsioon ja järkjärguline kasv kui kontrast ja võrdlus.
Katkestatud vormid, nagu näiteks lõikudest koosnevad formes fixes tüüpi 14. ja 15. sajandi ilmaliku polüfoonia vormid, on samas ühe lõigu siseselt pidevad ja üheski nendes vormides ei puudu kindel ajaline järjekord.
19. sajandi pidevad vormid, mille hulgas kõige olulisem on sonaadivorm, muudeti samas keerukamaks tänu suurtele vormi sisse paigutatud kontrastsetele elementidele. Samas mitmeosaline sonaat, sümfoonia, kvartett, kui ka rondo või kolmeosaline vorm muudeti pidevamaks, ühendades temaatilise seose abil vormi kaugemaid punkte. Algselt kontrastse vormi pidevamaks muutumise näiteks on ka temaatiliste seoste abil kokku tõmmatud 15. sajandi missatsükkel.
Kordus on üks kontrasti tüüpe ja varieeriv kordus on paradoksaalsel kombel pigem evolutsiooniline. Seda võib mõista, kõrvutades näiteks stroofilist ja variatsioonivormi.
Kiirgus
Kiirgus on füüsikas energiavoo emiteerimine või edastamine lainete või aineosakeste kujul ruumi või materiaalsesse keskkonda.
Kiirgus ja kvantmehaanika
Kvantmehaanika lainelis-korpuskulaarse dualismi käsituse kohaselt on kiirgus tõlgendatav nii osakeste (korpusklite) liikumisena kui ka lainete levimisena. Seega võib elektromagnetkiirgust käsitada osakeste (footonite) voona ja korpuskulaarkiirgust (nt alfa-, beeta- või neutronkiirgust) lainena.
Kui kiirgusosakestel on nii suur energia, et nad on võimelised aatomeid või molekule ioniseerima, s.t neist elektrone eemaldama, siis on tegemist ioniseeriva kiirgusega.
Kemal el-Sheik
Kemal el-Sheik (2. veebruar 1919 – 2. jaanuar 2004) oli Egiptuse filmirežissöör.
El-Sheiki režissööridebüüt oli film "Maja nr 13", mis põhines tõestisündinud lool hüpnotiseerijast, keda kahtlustati mõrvas. Kokku lavastas ta 35 filmi. Viimases filmis katsetas ta teadusliku fantastikaga, kuid sellel filmil ei olnud kassaedu. Pärast viimase filmi tegemist oli el-Sheik kõrge ametnik kultuuriministeeriumis ning ta valiti Egiptuse artistide ametiühingu juhiks. Egiptuse filmikriitik Tarek Shinawy nimetas el-Sheiki režissööride vürstiks.
Pärast Kuuepäevast sõda 1967, mille käigus Iisrael hõivas maad Egiptuselt, Süürialt ja Jordaanialt, lavastas el-Sheik mitu poliitilist filmi, mis kajastasid Egiptuse kaotusmeeleolu.