cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maryse Alberti
Elukäik
Maryse Alberti sündis Prantsusmaal. 1970. aastate keskel kolis Maryse New Yorki, kus ta töötas lapsehoidjana ja ajakirja New York Rocker fotograafina.
1980. aastatel alustas Alberti filminduses karjääri elektrimehaanikuna ning hiljem jätkas operaatorina.
Alberti kasutab kaamerat Arri 416 Super 16.
Valik filme
Maryse on andnud panuse rohkem kui 60 filmi tegemisse, nendest pooled on dokumentaalfilmid.
Vivien Leigh
pisi|Vivien Leigh filmis "[[Tuulest viidud (film)|Tuulest viidud"]] Vivien Leigh (sündinud Vivian Mary Hartley, 5. november 1913 Indias Darjeelingis – 8. juuli 1967 Londonis) oli inglise näitleja.
Vivien oli ainus laps peres. Tema isa Ernest Hartley oli Suurbritannia ratsaväe ohvitser. Ema Gertrude Mary Robinson Yackjee (1888–1972) oli iirlane ja katoliiklane. Vanemad abiellusid 1912 Londonis.
20. detsembril 1932 abiellus ta kohtuadvokaat Herbert Leigh Holmaniga, kes oli temast 13 aastat vanem. Abielust sündis 12. oktoobril 1933 tütar Suzanne. Abielu lahutati 1940, kuid nad jäid teineteisele lähedasteks kuni Vivieni surmani.
1934. aastal tegi ta näitlejadebüüdi filmis "Things Are Looking Up". Esinejanime muutis ta oma agendi John Gliddoni soovitusel, kes arvas, et Vivian Holman ei ole näitlejatarile sobiv nimi. Vaatajaskonda võlus enim Leigh' ilu ja sageli ei võetud teda kui näitlejat tõsiselt.
1940. aastal naitus ta Laurence Olivier'ga. 1960 nende abielu lahutati. 1947 löödi Olivier rüütliks ja ta on kõige noorem nendest, kes on oma teenete eest näitlejana rüütliks löödud. Sellest ajast kandis Leigh tiitlit Vivien Leigh, leedi Olivier, ning seda jäi ta kandma ka pärast lahutust.
Leigh'd vaevas bipolaarne häire, mistõttu temaga oli raske töötada. 1940. aastate keskel diagnoositi tal tuberkuloos. Viimastel eluaastatel astus ta harva üles filmides ja teatris, suri tuberkuloosi.
Tunnustus
1963 esines ta muusikalis "Seltsimees", mis oli valminud samanimelise 1937. aasta filmi põhjal. Leigh pälvis selle eest parimatele teatrinäitlejatele mõeldud Tony auhinna naispeaosatäitja kategoorias muusikalis.
Werewolf of London
"Werewolf of London" on 1935. aasta USA õudusfilm.
Maltesholmi loss
pisi|Maltesholmi loss, vallikraav pisi|Lossi eestvaade pisi|Lossipark Maltesholmi loss on loss Rootsis Skåne läänis Kristianstadi vallas Kristianstadist 18 km edelas Linderödi oosil (Linderödsåsen).
Praegu on loss vabahärra Palmstierna eraomand. Suurejooneline pargikompleks, mis on üks Skåne kaunimaid, on üldsusele avatud.
Malte Juel
Keskajal oli mõis osa Vittskövlest, mis kuulus siis Brahe suguvõsale. Hiljem ta eraldus ning hakkas kuuluma Sönnarslöfi külale. Talu päris Anna Ramel ning abiellus 1625 Kristianstadi ülemkonstaabli Malte Jueliga, kelle järgi mõis sai oma praeguse nime. Malte Juel laiendas mõisa, ostes naabermõisatelt maad juurde. Aastal 1635 laskis ta ehitada praeguse lossihoone renessanss-stiilis lossina "Christian IV stiilis". See ehitati tellistest kolmekorruselisena, kahe sakiliste äärtega katuseviiluga ning ühe trepitorniga, millel oli elegantne tipp. Lossi ümbritses lai vallikraav. Loss valmis 1638.
Bygge-Hans
Rikas ja kangekaelne Malte Ramel (suri 1752), kes oli Skåne suurim maavaldaja, laiendas mõisa. Tema poeg Hans Ramel, kelle hüüdnimi oli Bygge-Hans (umbes 'ehitaja Hans'), sest ta pühendas palju aega isa mõisa arendamisele ja luksusehitiste rajamisele, jätkas Maltesholmi laiendamist ning ehitas lossi 1780. aasta (ümberehituste lõpu aasta) stiilis ümber. Ta võttis tornitipu ja trepikoja viilud maha, madaldas lossi ühe korruse võrra ning pani sellele kelpkatuse. Fassaad krohviti ja tõstesild asendati kivisillaga. Tulemuseks oli Rootsi klassitsismi stiilis palee ning renessansslossi meenutab vaid fassaadil olev aastaarv 1638.
Bygge-Hans laskis rajada ka üle lainelise maastiku üles lossi juurde viiva tohutu kivist "Kõrge tee" (Höge väg), mis on 1,3 km pikk, 12...20 m lai ja kuni 6 m kõrge. Teed tuli pidevalt tasandada ning tööd lõppesid alles ligi 50 aastat hiljem. Lossi töölised pidid iga päev ühe kivi tee-ehituseks kaasa võtma. Tööliste hulgas levis ütlus: "Kui härra ei oleks hull, poleks vaestel meestel leiba."
Uued omanikud
Aastal 1800 läks loss Axel Gabriel De la Gardiele, kes oli abielus Christina Gustava Rameliga, ja jäi De la Gardie suguvõsa kätte ligi sajaks aastaks. Siis päris mõisa Palmstierna vabahärrasuguvõsa, kellele see tänini kuulub.
Park
Suurejooneline lossipark on kujundatud 350 aasta jooksul lillede ja tarbetaimedega renessanssaiast 18. sajandi lõpu maastikupargiks, mis on kujundatud lossi juurest väljuva kahe telje ümber. Pargis on klassitsistlikus stiilis aiamaja, mille on projekteerinud Carl Hårleman.
Pargis kasvab Rootsi suurim harilik jugapuu ja tohutu harilik ebatsuuga, mis on üle saja aasta vana, 35 m kõrge ja tüveümbermõõduga 450 cm.
Põhja-Lubjakivialpid
thumb|[[Königssee Obersee Berchtesgadeni juures]]
Põhja-Lubjakivi Alpid (saksa keeles Nördliche Kalkalpen) on Ida-Alpide mäestik Kesk-Ida-Alpidest põhjas, paiknedes Austrias ja külgnevatel Baieri maadel Lõuna-Saksamaal. Eristamine viimasest grupist, kus asuvad kõrgemad tipud, põhineb geoloogilise koostise erinevustel.
Geograafia
Kui vaadata lääne-idateljel, ulatuvad Põhja-Lubjakivi Alpid Reini orust ja Bregenzerwaldist Vorarlbergis Austrias läänes, kulgedes piki Saksamaa Baieri liidumaa ja Austria Tirooli liidumaa vahelist piiri läbi Salzburgi, Ülem-Austria, Steiermargi liidumaa ja Alam-Austria ning lõppevad lõpuks Wienerwaldis Viini linnapiiril idas.
Põhja-Lubjakivi Alpide kõrgeimad tipud on Parseierspitze (3036 m) Lechtali Alpides ja Hoher Dachstein (2996 m). Veel üks oluline tipp selles mäestikus on Zugspitze (2962 m), mis paikneb Saksa-Austria piiril ja mida loetakse Saksamaa kõrgeimaks tipuks.
Alpiklubi klassifikatsioon
Põhja-Lubjakivi Alpide mäestikud Alpiklubi Ida-Alpide klassifikatsiooni järgi (idast läände):
thumb|left|upright=1.27|Põhja-Lubjakivi Alpide rühmad (lillad jooned näitavad rahvusvahelisi piire ja [[Liidumaa (Austria)|Austria liidumaade piire)]]
Aleksandr Gomelski
Aleksandr Gomelski (hüüdnimi Papa Gomelski; 18. jaanuar 1928 Kroonlinn – 16. august 2005 Moskva) oli Venemaa korvpallitreener, NSV Liidu teeneline treener ja Leedu teeneline treener.
Gomelski oli NSV Liidu korvpallikoondise treener aastail 1961–1970, 1977–1983 ja 1987–1988. Tema käe all võideti olümpiakuld 1988. aastal Seoulis ning maailmameistritiitel 1967 ja 1982.
Vaindloo hiidrahn
pisi|Vaindloo hiidrahn pisi|Vaindloo hiidrahn Vaindloo hiidrahn on rabakivist hiidrahn, mis asub Vaindloo saare idarannas ning on mahu alusel suuruselt neljas rändrahn Eestis. Rahn asub madalas rannavees. Selle kirdenurgal on vee sügavus 1,3 m.
Rahnu ümbermõõt on 38,6 m, laius 10,1 m, pikkus 15,3 m, kõrgus 7,7 m ja maht 480 m³.
Rahn on kallutatud tahuka kujuline.
Rahn on alates 1939. aastast üksikobjektina looduskaitse all ning jääb Vaindloo hoiuala territooriumile.
Seišellikreooli kirjandus
Seišellikreooli kirjandus on seišellikreooli keeles kirjutatud kirjandus.
Tridümiit
Tridümiit on silikaatne mineraal.
Eesti olümpiamängudel
1918. aastal iseseisvunud Eesti riik osales esimest korda oma koondisega juba 1920. aasta suveolümpiamängudel, kuigi Eesti Olümpia Komitee asutati alles 1923. aastal. Esimeseks taliolümpiaks olid 1924. aasta taliolümpiamängud. Eesti sportlased võtsid osa olümpiamängudest kuni Nõukogude Liit okupeeris Eesti 1940. aastal. 1980. aasta suveolümpiamängude purjetamine toimus okupeeritud Eesti pealinnas Tallinnas. Pärast taasiseseisvumist 1991. aastal on Eesti osalenud kõigil olümpiamängudel. Eesti on kõige rohkem medaleid võitnud maadluses (11), suusatamises (7), tõstmises (7) ja kergejõustikus (6).
Kokkuvõte
Viimatiste suveolümpiamängude (2016) kavas olnud spordialadest ei ole Eesti sportlased kunagi osalenud golfis, käsipallis, maahokis, ragbis ning ratsutamises. Lisaks ei ole osaletud veespordi alade sekka kuuluvates kujundujumises ja vettehüpetes.
Viimatiste taliolümpiamängude (2018) kavas olnud 15 spordialast ei ole Eesti sportlased kunagi osalenud bobisõidus, curlingus, jäähokis, lumelauasõidus, lühirajauisutamises, skeletonis ja vigursuusatamises.
Eino Tamberg
Eino Tamberg (27. mai 1930 Tallinn – 24. detsember 2010 Tallinn) oli eesti helilooja.
MG
Mg on:
mg on:
MG on kuulipilduja
Eino Tamberg
Elukäik
1953. aastal lõpetas ta Tallinna Konservatooriumi, kus õppis Eugen Kapi juhendamisel kompositsiooni.
Aastatel 1953–1959 töötas ta helirežissöörina Eesti Raadios.
1968. aastast oli Eino Tamberg Tallinna Konservatooriumi kompositsiooniõppejõud ja 1983. aastast professor.
Looming
Eino Tambergi muusikale on omane teatraalne väljenduslaad; sagedased on ülevus ja dramaatilisus ning psühholoogiline taust. Eriti meeldis talle kujutada naise tundeelu. Stiililt on see uusklassitsistlik – Tamberg pöördus mitmete minevikustiilide poole. Ta kirjutas väga erinevates žanrites ja eri koosseisudele – nii tema orkestrimuusikast, ballettidest, ooperitest, vokaal-sümfoonilistest teostest kui ka lauludest pärineb töid, mis on jäänud olulisele kohale nii eesti muusikas kui ka eri maade interpreetide kavades. Ta on üks 1950. ja 1960. aastate eesti muusika "uue laine" esindajaid koos Arvo Pärdi, Veljo Tormise, Jaan Räätsa ja Kuldar Singiga. Samas kasutas ta võrreldes kaasaegsetega suhteliselt vähe atonaalsust (erandina "Toccata" ja "Joanna Tentata") ja rahvamuusikatsitaate. Eino Tambergi teoseid on esitanud teiste seas New Yorgi filharmoonikud, Washingtoni Rahvuslik Sümfooniaorkester, Göteborgi Sümfooniaorkester ja Stockholmi Kuningliku Filharmoonia Sümfooniaorkester. Hooajal 1997/98 oli Tamberg Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri resideeriv helilooja. 2010. aastal anti talle Eesti Muusikanõukogu preemia "inimliku ja õnnestava muusika" eest.
Muusikateadlane Evi Arujärv on jaganud Eino Tambergi elu kuueks loomeperioodiks ning andnud neile ka iseloomustavad nimed: "Rõõmsalt" (1955–1965), "Kirglikult" (1967–1978), "Con amore" (itaalia keeles: "armastusega"; 1981–1983), "Otsides" (1984–1990), "Mälestuste mälestus", (1991–1999), "Peatumatult" (alates 2000). Esimese perioodi teostes on omal kohal tol ajal soositud rahvamuusika ja tantsulisus, eriti "Sümfoonilistes tantsudes", aga ka "Concerto grossos". Teisel perioodil katsetas Tamberg modernistlikke väljendusvahendeid, näiteks dodekafooniat ("Tokaatas" ja "Joanna tentatas") ning kihtidena faktuuri kirjutatud rütme. "Con amore" periood lõpetas paariaastase loomepausi, mil Tamberg kirjutas põhiliselt vaid lastemuusikat ning tõi tema loomingusse intiimsema põhitooni. Esikohal on õrnus, inimtunded ja armastus. Olulisemad teosed sellest ajast on viiulikontsert, oratoorium "Amores" ja ooper "Lend" 1980. aastate teise poole otsinguperioodiga leidis Tamberg enda jaoks taas instrumentaalkontserdi ja sümfoonia, millest said tema hilise loomingu olulisemad žanrid. Tema muusika oli siis erapooletum, vabam ja lakoonilisem, varasemast rohkem kasutas ta siis rahvamuusikat. Sel ajal kirjutas ta suhteliselt palju mitmesuguste sündmustele (ka "punastele") pühendatud tellimustöid. Tellimustööd olid tavalised ka esimesel kümnendil pärast taasiseseisvumist. Pidulike ja isamaaliste teoste kõrval kirjutas ta vaikusest, kurbusest, ootusest ja ööst. Tema koosseisud muutusid väiksemaks, faktuurid polüfoonilisemaks ja akordikasse lisandusid kvart- ja septimintervallid. Elu lõpus oli tema helikeel aforistlikult napisõnaline ja üldistava tundetooniga. Kõige enam kirjutas ta siis instrumentaalkontserte, varasemast rohkem ka kammerteoseid.
Tamberg keskendus alati korraga ühe teose kirjutamisele ega võtnud uut tööd ette, kui eelmine polnud valmis.
Eino Tambergi õpilaste seas on Raimo Kangro, Peeter Vähi, Margo Kõlar, Urmas Lattikas, Toivo Tulev, Mari Vihmand ja Mart Siimer.
Lavamuusika
Eino Tambergi tuntuim lavamuusikateos on barokkstilisatsiooniga ooper "Cyrano de Bergerac". Edmond Rostandi draama järgi Jaan Krossi tehtud libreto räägib armastusloo, kus kaks meest armastavad ühte naist, Roxane'i. Üks meestest, Christian, on ilus, aga vaimuvaene, teine, Cyrano, on suurepärane poeet ja oma aja julgemaid mõtlejaid, kuid ta peab end oma suure nina pärast inetuks. Kahe mehe koostöö tulemusena saab Roxane kuulda Christiani esitatud Cyrano armastusavaldusi. Kuid tõde jõuab Roxane'ini liiga hilja – kui Christian on sõjas hukkunud ja Cyrano mõrvatud.
Ooperi vastukajad on olnud positiivsed, eriti tõstetakse esile selle nauditavat heakõlalisust. Muusikateadlane Merike Vaitmaa: "Näib, et "Cyranos" väljendub omal kombel üks 1970. aastate muusikas mitmeti erinevalt ilmnev joon – uus vajadus puhtmuusikalise ilu järele, mis tundub olevat reaktsioon 1960. aastate uusi kõlalisi vahendeid otsinud, ent kõla esteetilise külje suhtes sageli ükskõiksele avangardimuusikale." Muusikakriitik Anneli Remme: ""Cyranod" kuulates saab paari tunni jooksul nautida renessanss- ja barokkmuusikale, klassitsismi- ja romantismiajastule iseloomulikke elemente kõige ilmekamal kujul ja äärmiselt musikaalses ühenduses. Lisandub vaimukas muusikaline dramaturgia. See, kes läheb Estoniasse "Cyranod" vaatama, leiab katarsisliku muusika, ilusates kostüümides esitatud loo pidepunktidega reaalses minevikus, rikkas eesti keeles väljendatud armastusdraama ja filosofeerimist väärt sõnade laenamise loo."
Tamberg polnud ise aga ooperiga rahul: "Ma armastan väga tema 3. vaatust, olen täiesti rahul tema 2. vaatusega ja pean 1. vaatust ebaõnnestunuks. See on dramaturgiliselt laialivalguv ja muusikaliselt ka mitte eriti huvitav – rohkem stilisatsiooni kui ehtsat tunnet. /.../ "Cyrano" on natukene stiliseeritud ooper, aariatega ja vana aja atribuutikaga. 1. vaatuses oli ka siiraid tundeid, aga stilisatsioon lõi selle siiruse üle."
"Cyrano de Bergerac" kanti 1999. aastal üle EBU Euroradio vahendusel, tänu sellele said seda kuulda paljud. 1978. aastal mängis seda Estonia teater külalisetendusel Leningradis, aasta hiljem Moskvas. Hispaania ajakirjanik Luis Monreal y Tajada nimetas Moskva etendust sealse suvehooaja tähtsaimaks sündmuseks. Peaaegu kolmkümmend aastat hiljem nimetab kriitik Robert Levine ooperit ajakirjas International Record Review vapustavaks. Eino Tambergi teised ooperid on Estonia teatri tellimusel valminud sõjavastane "Raudne kodu" (1965) ja kunstniku barjääriderohkest sisemaailmast kõnelev psühholoogiline "Lend" (1983). Neile lisanduvad veel sünteetiline kaksikteos "Peeglimängud", mis koosneb lühiooperist "Inimeseks tahaks saada" ja lühiballetist "Peegli sisse minek" ning lavaline oratoorium, mille pealkirjaks "Kuupaisteoratoorium".
Lavamuusikast on tuntum veel ühevaatuseline "Poiss ja liblikas" (1963) ja "Ballettsümfoonia" (1959), mille täpsem žanrimääratlus on "sümfoniseeritud lühiballett", olles järjekordne näide Tambergile omasest žanrite sünteesist. Kõige kuulsam Tambergi ballett on Jaroslaw Iwaszkiewiczi jutustusel põhinev "Joanna tentata" ("Vaevatud Joanna"), kus Tamberg kasutas dodekafooniat, et vastandada kahte maailma: klassikalise harmooniaga kujutas ta rahva lõbusust ja normaalsust ning dodekafooniaga peategelase lõhestatud sisemaailma. Neid kahte maailma vastandas Tamberg ka tämbritega, kasutades eri tegelaste puhul kindlat pillide koosseisu. Muusikalisi kujundeid laenas ta aga muuhulgas militaar- ja rahvamuusikast ning koraalidest.
Orkestrimuusika
"Concerto grosso" võitis 1957 Moskvas toimunud üleliidulisel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil esimese preemia ja kuldmedali ning avas heliloojale tee väljapoole Eestit ja isegi NSV Liitu. Teos oli algselt plaanitud instrumentaalkontserdina puhkpilliansambli soleerimisel, sest Tamberg hindas kõrgelt tollase Eesti NSV Riikliku Televisiooni ja Raadio Komitee Sümfooniaorkestri puhkpillimängijaid. Kui helilooja oli lisanud solistide hulka veel löökpillid ja klaveri, et saada teosele kõlalisi ja rütmilisi teravusi, võttis Tamberg pealkirjaks barokist tuntud "Concerto grosso", et see poleks liiga pikka ja lohisev. Kolmeosalisele teosele on omased melanhoolne meloodika, rütmipulsi kontrastid ja klassikalised vormid. Vastandatud on säravust ja lapselikku siirust; kurbust, helgust, energilisust ja tantsulisust. Tamberg ütles ise, et "Concerto grossos" on küll banaalsust, venivust ja muidki puudusi, kuid selle siirust ja enesestmõistetavust ei suutnud ta enam kunagi korrata.
Tambergi loomingus on ka neli sümfooniat, neist esimese kirjutas ta alles neljakümne kaheksaselt. 1978. aastal valminud esimene sümfoonia on pühendatud Voldemar Pansole, kes suri, kui teos oli pooleli. Esimese sümfoonia finaalis kasutas Tamberg rahvaviisi "Suure tamme laul", mida Panso väga armastas ja mis kõlas ka tema matustel. Sümfoonia lõpetab Tambergi kirgliku loomeperioodi, mil ta kasutas suhteliselt palju klassikalisi vorme. Selle lõpp oli algselt plaanitud kelmika ja mänglevana, kuid valmis lõpuks mõistagi traagilisena.
Neljas sümfoonia on üheosaline ja kannab pealkirja "Sümfoonia epiloogiga". Teose epiloogis jääb mängima väike koosseis: trompet, häälestatavad löökpillid ja klaver. Sellega kujutas Tamberg "eemaldumist ümbritseva talumatust pingest" ja "üksijäämist". Neljanda sümfooniaga pälvis Tamberg 1998 Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia, nagu ka neli aastat hiljem lavateosega "Peeglimängud".
Instrumentaalkontserdid
Uusklassitsistile omaselt kasutas Tamberg tihti klassikalisi žanre ja vorme. Üheks selliseks on instrumentaalkontsert, millest pärineb kaheksa teost: tuuba-, Irina Botškovale kirjutatud viiuli- ja Toomas Vavilovile kirjutatud klarnetikontsert, tšellokontsert, Martin Kuuskmanni tellitud fagotikontsert ning kaks trompetikontserti. Enamik neist pärineb alates 1990. aastatest, kuid kõige rohkem mängitakse tema vanimat teost selles žanris, esimest trompetikontserti.
Selle tellis 1972. aastal üks Venemaa paremaid trompetiste Timofei Dokšitser. Kontsert oli paar aastat hiljem kohustuslik teos NSV Liidu puhkpillimängijate konkursil, mistõttu on seda mänginud kõik paremad tolleaegsed noored nõukogude trompetistid. Evi Arujärv on esimese trompetikontserdi puhul tõstnud esile selle nooruslikult energilist häält, mis meenutab barokk-kontsertide kõla. Tähtsal kohal on Tambergile nii omased kirglikud kujundikontrastid ning erutatud, aga rõõmus rütmipulss. Tambergi paelus trompetite puhul säravus, tehniline virtuoossus, soojus, tooni ilu ja hea kostvus ning tihti andis ta neile orkestriteostes kandva rolli (näiteks neljanda sümfoonia epiloogis).
Vokaalteosed
Tamberg pidas kõige hingelähedasemaks teoseks oratooriumi "Amores" (1981). Selle kirjutas ta kohe pärast viiulikontserti, lõpetades 1. sümfooniale järgnenud kaheaastase loomekriisi. Tamberg valis selle tarbeks mitmeid luuletusi, olles eelnevalt uurinud kõiki tema koduseid luulekogusid. Valitud luuletustest koostas ta süžeearenguga libreto, milles oli laene muuhulgas nii piibli Ülemlaulust, Sapphost kui ka kaasaegsest luulest.
Tema esimene oopus "Rahva vabaduse eest" on samuti oratoorium. 1953. aastal Tallinna Konservatooriumi lõputööna valminud ja Viktor Kingisepa mälestusele pühendatud teos nimetati Moskva üleliidulisel sümfoonilise muusika pleenumil tolle aja üheks paremaks Nõukogude oratooriumiks. Aastal 1990 avalikustas Tamberg, miks ta kirjutas Viktor Kingissepast. Nimelt oli tol ajal keelatud kirjutada teoseid, kus minoorseid akorde oli üle kolmandiku. Kuid Tambergi dramatismiiha oli niivõrd suur, et ta valis teema, kus minoor oleks ainuõige ning tollast aega arvestades sobis selleks vangistatud kommunistlik kangelane kõige rohkem.
Nõgeseliblikas
Nõgeseliblikas (Araschnia levana) on koerlibliklaste sugukonda kuuluv liblikas.
Nõgeseliblikal on kaks põlvkonda, mis erinevad tugevasti välimuselt. Kevadpõlvkonna liblikail (f. levana) on tiivad pruunikirjud, suvepõlvkonna valmikuil (f. prorsa) aga mustad valge kirjaga.
Röövikud toituvad pesakonniti kõrvenõgesel.
Nõgeseliblikal on aastas kaks põlvkonda, mis erinevad teineteisest värvuse poolest. Kevadise põlvkonna liblikatel on roostepunased tiivad keerulise musta mustri ja valgete punktidega eestiiva tipu juures. Suvisel põlvkonnal on pruunikasmustad tiivad valgete või kollakasvalgete laikudega eestiibadel ja samavärvilise vöödiga tagatiibadel. Värvierinevus on seotud liblikanukkude erineva kasvutemperatuuriga.
Tavuši maakond
Tavuši maakond on 1. järgu haldusüksus Armeenias.
Maakonna suurim linn ja halduskeskus on Idževan. Suuremad linnad on veel Dilidžan, Berd ja Nojemberjan.
Eino Tamberg
Vokaalteosed
Kolm kümnendit hiljem kirjutatud laulutsükkel "Kolm lihtsat laulu Viivi Luige tekstile" sarnaneb stiililt Petöfi lauludega, kuigi on pisut lakoonilisem. Läbi looduskujundite räägib see inimese olemisrõõmust ja kurbusest, armastusest ja igaviku lähedalolekust. Nostalgilise võttena kasutas Tamberg esimeses laulus "Üht rida vanast laulust" ostinato 'na teemat lastelaulust "Teele, teele, kurekesed". Teine laul ("Üks liblikas koju vii") on sügavalt melanhoolne, kolmas ("Vaata, kui tahad, mulle silma") pigem dramaatiline.
Tavuši maakond
🇦🇲
Eino Tamberg
Vokaalteosed
Märkimisväärse osa tema laululoomingust moodustavad lastelaulud, neist tuntuim on "Karumõmmi unenägu" Heljo Männi sõnadele. Tamberg kirjutas mõõdukalt kaasaegse helikeelega lastelaule, et noorem põlvkond harjuks uue muusikaga, samal ajal kui vanemad inimesed kaasaegset muusikat kuulata ei tahtnud.
Tromboon
Tromboon on vaskpuhkpill.
Sõna "tromboon" pärineb itaalia keelest (trombone), kus tromba tähendab trompetit ja lõpp "oon" suurt.
Trombooni toru on umbes kolme meetri pikkune ja väheste keerdudega. Ehituse kõige iseloomulikum osa on U-taoline liuglev toru kuliss. Seda edasi-tagasi liigutades saab muuta pilli toru pikkust, seega ka helikõrgusi. Täiesti kinni lükatud kuliss annab trombooni põhihäälestuse, selle järjest avamisel kõlavad üha madalamad helid. Kulissi sujuvalt liigutades muutub ka helikõrgus sujuvalt, libisevalt. Seda mänguvõtet nimetatakse glissando'ks.
Toodrikivi hiidrahn
Toodrikivi hiidrahn on Eesti looderanniku lähedal merepõhjas paiknev hiidrahn.
Tromboon
Tänapäeva sümfooniaorkestris kasutatava trombooni ulatus on C-b1. Noodid kirjutatakse bassivõtmes.
Toodrikivi hiidrahn
Nimetus Toodrikivi tuleb sõnast 'tooder', mis tähendab meremärki.
Tromboon
Tänapäevane tromboon kujunes välja 15. sajandil ja levis üle Euroopa. Järgmistel sajanditel kuulus tromboonide perekonda palju pille, millest tänapäeval kasutatakse rohkem tenor- ja basstrombooni. Tromboone kasutati välitingimustes, kontsertidel ja liturgiatel. 17. sajandil muutus tromboonide kasutamine üsna harvaks ja, kui Austria välja arvata, 1675. aastaks peaaegu lõppes. Bach ja Händel kasutasid trombooni üksikutel juhtudel, näiteks Händel kolmes oratooriumis.
Toodrikivi hiidrahn
Toodrikivi asub Lääne maakonna Lääne-Nigula valla põhjaranniku lähedal. Põõsaspea neemest jääb hiidrahn 5 km idakirdesse, Toomaninast 4 km lääneloodesse ja Osmussaarest 10 km idakagusse. Madalatest lähim on Sandgrund.
Tromboon
Austriast algas ka trombooni "taassünd": seda kasutasid Leopold Mozart, Georg Christoph Wagenseil, Johann Albrechtsberger ja Johann Ernst Eberlin. Nad kasutasid trombooni koori saatepillina, kuna trombooni kõla sarnaneb inimhääle omaga. Trombooni tarvitasid ka Wolfgang Amadeus Mozart oma "Reekviemis" ja Joseph Haydn. Inspiratsiooni heliloominguks andis oma aja tuntuim trombonist Thomas Gschladt Salzburgi õukonnaorkestrist.
Toodrikivi hiidrahn
Väga madala veeseisu korral ulatub kivi veepinnani. Toodrikivi hiidrahnu kõrgus merepõhjast on ligikaudu 11 meetrit, ümbermõõt 54 meetrit ja mahuks on arvatavasti 1200 m3.
Tromboon
Sümfooniaorkestrisse võttis pilli rootsi helilooja Joachim Nicholas Eggert 1807, kuigi tuntum on fakt, et Beethoven tegi seda 1808. aastal oma 5. sümfoonias. Beethoven kasutas trombooni ka oma 6. ja 9. sümfoonias.
Toodrikivi hiidrahn
Oma koostiselt on Toodrikivi neugrundbretšast. Allveearheoloogid on piirkonnas leidnud arvatavalt veelgi suuremaid hiidrahne, mis pärinevad Neugrundi meteoriidikraatrist.
Toodrikivi on tänapäeval tähistatud 1. maist 1. novembrini Toodrikivi põhjatoodriga. Lähedal asub meremärkidest veel Sandgrundi põhjapoi.
Saint-Sulpice'i kirik
Saint-Sulpice on roomakatoliku kirik Prantsusmaal Pariisis 6. linnaosas Odeóni kvartalis. See on pühitsetud 7. sajandil elanud prantsuse piiskopile ja pühakule Sulpitius Vagale.
Saint-Sulpice on Notre-Dame’i katedraali järel suuruselt Pariisi teine kirik.
Ajalugu
Praeguse kiriku paigas on varem asunud 13. sajandil ehitatud romaani kirik, mida täiendati 1631. aastani. Uut hoonet hakati ehitama 1646. aastal preester Jean-Jacques Olier (1608–1657) eestvedamisel. Hoonele pani nurgakivi Prantsusmaa kuninganna Austria Anna. Ehitama hakati algselt arhitekt Christophe Gamardi 1636. aastal tehtud projekti järgi, aga kodusõja tõttu jäid tööd soiku ning 1660. aastaks valmis vaid peakabel. Arhitekt Daniel Glittard koostas uue üldplaani, mille alusel valmisid altariruum, kooriümbriskäik, kabelipärg, transept ja põhjaportaal, seejärel seiskusid tööd rahapuuduse tõttu. Kirik valmis 1870. aastal.
Kiriku juurde kuulus seminar, kus valitses mitteortodoksne vaim, ja see oli ka mõnede salaühingute kohtumispaik.
Roosijoon
Saint-Sulpice’i kiriku muudab eripäraseks kiriku sümmeetriaga vastuollu minev poolviltu üle kirikupõranda libisev kuldne kitsas poleeritud ja märgistatud vaskriba. See on tunnipakk, päikesekellaga sarnanev astronoomiline vahend – roosijoon. Joon liigub üle peaaltari, lõikab kaheks armulauavõre ja läbib kogu kiriku, kuni käändub Egiptuse obeliski jalamil 90-kraadise nurga all üles ning tõuseb mööda obeliski selle püramiidja tipuni. Lõunapoolse transepti ümaraknast sisse paistvad päikesekiired liiguvad iga päev piki seda joont, märgistades aja kulgu ühest pööripäevast teise. Tunnipaku kavandas inglise kellassepp ja astronoom Henry Sully ning seda on aegade jooksul kasutatud ka teaduslikeks mõõtmisteks.
Roosi sümbolit on seostatud ilmakaartega. Algselt kujutati tuulteroosil (roosikujutisega kompassil) ehk kompassiroosil 32 tuulesuunda, praeguseni kasutatakse navigatsioonivahendina kompassiroosi, kus põhjasuunda osutab stiliseeritud nooleots – fleur-de-lis (eelkõige Prantsuse monarhia sümbol). Maakera nn roosijoon on meridiaan. Algselt võtsid navigaatorid nulljooneks Saint-Sulpice’i kirikut läbiva meridiaani. 1888. aastal viidi see Suurbritanniasse Greenwichi. Nõnda on Saint-Sulpice’i kiriku roosijoon omamoodi mälestusmärk maailma esimesele algmeridiaanile.
Huvitavat
Saint-Sulpice’i kirikut on mainitud ka Dan Browni menuraamatus "Da Vinci kood", kus sellele viidatakse kui Egiptuse jumalanna Isise templi varemetele püstitatud pühakojale. Tegemist on siiski autori fantaasiaga.
Saint-Sulpice on ka põlenud. 17. märtsil 2019 puhkenud tulekahjus said kannatada peauksed ja trepp nende läheduses. Uurimises selgitati välja, et tegu ei olnud õnnetuse, vaid süütamisega.
Vajotsh Dzori maakond
Vajotsh Dzori maakond on 1. järgu haldusüksus Armeenias.
Viited
🇦🇲
She-Wolf of London
"She-Wolf of London" on 1946. aasta USA õudusfilm.
Daniel Bruhl
Daniel Bruhl (ka Daniel Pruul ja Danel Pruhl; 1840–1912) oli eesti seltsiliikumise tegelane ja talupidaja.
Bruhl sündis õllepruulija peres ning pidas sama ametit kümme aastat ka ise, 1866. aastal sai talupidajaks. Tema enda kirjutatud mälestuste järgi oli ta koolis käinud vaid neli nädalat. Ta toetas Aleksandrikooli liikumist ja kuulus Eesti Kirjameeste Seltsi. Ta kogus rahvaluulet ja oli Matthias Johann Eiseni korrespondent.
Ta algatas 1872. aastal eesti esimese maaraamatukogu loomise Metsiku valla seltsi (Metsiku Õppija Selts) juurde. Propageeris rahvuslikke aateid.
Tal olid pojad Gustav ja Hans.
İsmail Kahraman
pisi|İsmail Kahraman İsmail Kahraman (sündinud 1940 Rizes) on Türgi jurist ja poliitik.
Ta on Õigluse ja Arengu Partei liige. Ta valiti 2015. aasta Türgi erakorralistel parlamendivalimistel Türgi Suure Rahvuskogu liikmeks. Ta oli Türgi Suure Rahvuskogu spiiker 22. novembrist 2015 kuni 7. juulini 2018.
The Clash
thumb|The Clash Oslos 1980. aastal The Clash oli 1976. aastal asutatud inglise punkansambel. Algselt primitiivset punk rock ' i mänginud ansambli muusikale lisandus aja jooksul paljude erinevate muusikastiilide, näiteks reggae, dub ja rocksteady, mõju. Lisaks positiivsele kriitikale sai ansamblile erinevalt paljudest teistest punkansamblitest osaks ka müügiedu ja populaarsus, seda eriti USA-s 1980. aastate alguses. Bändi kõik kuus stuudioalbumit müüsid Suurbritannias vähemalt kuldplaadi ("London Calling" ka plaatinaplaadi) normi. USA-s said plaatinaplaadi staatuse "London Calling" ja "Combat Rock". Pärast koosseisumuudatusi läks ansambel 1986. aastal laiali.
İsmail Kahraman
Ta sündis aastal 1940 Türgis Rize provintsis Rizes. Ta on lõpetanud Istanbuli Ülikooli õigusteaduskonna. Üliõpilasena oli ta üliõpilasühenduse ja Rahvusliku Türgi Üliõpilasliidu president.
Ta on töötanud paljudes eraettevõtetes juhatuse esimehena. Türgi töö- ja sotsiaalkindlustuse ministeeriumis on ta töötanud asekantslerina. Ta on üks Recep Tayyip Erdoğani Ülikooli asutajaliikmetest ja ülikooli hoolekogu esimees.
28. juunist 1996 kuni 30. juunini 1997 oli ta Türgi kultuuriminister.
Longyearbyen
pisi|Vaade Longyearbyenile juulis Longyearbyen on Norrale kuuluva Svalbardi halduskeskus ja Teravmägede suurim asula. Elanike arv on 2100 (2007).
Longyearbyen asub Teravmägede suurima saare, Lääne-Teravmägede saare läänerannikul saare suurima fjordi Isfjordi lõunaserval paikneva väikese lahe Adventfjordi lõunakaldal.
Longyearbyen paikneb põhjapolaarjoonest tükk maad põhja pool ning sellepärast kestab asulas polaaröö 14. novembrist 29. jaanuarini ning polaarpäev 19. aprillist 23. augustini.
Kogu Teravmäed on kaetud külmakõrbega. Kõige soojem kuu Longyearbyenis on juuli, mille keskmine temperatuur on 3...7 °C. Kõige külmem kuu on veebruar, mille keskmine temperatuur on −13...−21 °C.
Teravmäed avastas 1596 Hollandi meresõitja Willem Barentz ja sellest ajast on Teravmägedel käidud jahi, loomade püüdmise, uuringute, kaevandamise ja turismi eesmärgil. Sajanditeks jäid Teravmäed eikellegimaaks.
Asula rajas 1906. aastal Bostonis asuva Arktika Kivisöekompanii juht John Munroe Longyear, kui Teravmägedel hakati kivisütt kaevandama. Perioodi kuni 1915. aastani kutsutakse Ameerika perioodiks, sest kaevanduste juhid olid ameeriklased või inglased, ehkki kaevurid olid enamjaolt norralased ja rootslased. Kaevurid said keskmisest märksa paremat palka, kuid primitiivsed elutingimused, eriti hügieen, põhjustasid sagedasi streike.
Tekkis vajadus määratleda omandiõigus maavaradele, samuti reguleerida kaevurite ja kaevanduseomanike töösuhet. Alles koos Esimese maailmasõja lõpetanud Versailles' rahulepinguga sõlmiti 9. veebruaril 1920 Svalbardi leping, mis tunnistas Teravmäed Norra osaks, kuid lubas teiste lepingule alla kirjutanud riikide kodanikel võrdse õiguse saarestikul elada, vara omada, töötada ja teadustööd teha.
Teise maailmasõja ajal olid Teravmäed Saksamaa vägede poolt okupeeritud. 1943 sakslased purustasid asula. Pärast sõda see taastati.
Longyearbyen on põhjapoolseim asula, mille elanike arv ületab 1000. Samuti on see maailma kõige põhjapoolsem asula, kuhu toimuvad regulaarlennud, nimelt Tromsøst ja Oslost.
Longyearbyenis on suur hulk maailma kõige põhjapoolsemaid objekte ja kohti, nende seas põhjapoolseim bussijaam, haigla, hotell, kaubamaja, kino (töötab pühapäeviti), kirik, kool, kunstigalerii, kõrts, lasteaed, alaline lennujaam (avati 1975), pangaautomaat, pank, avalik raamatukogu, Rotary klubi, kommertssadam, spordihoone, taksopeatus, turismikeskus, ujula, ülikooli õppelinnak (esindab nelja Norra ülikooli) ja ööklubi.
Ovogenees
Ovogenees on munaraku areng ovogoonist küpse munarakuni. Ovogoonid on munaraku eellased, millest suguküpsuse saabudes valmivad munarakud. Naisel lõpeb ovogoonide paljunemine looteeas. Esimese eluaasta lõpuks on need rakud meiootilise jagunemise esimeses profaasis.
Longyearbyen
Elanikest 85% on norralased, kuid seal elab üle 20 riigi kodanikke. 2007. aasta seisuga olid ülejäänud rahvustest kõige levinumad tailased, rootslased, venelased ja ukrainlased. Elanikkonna voolavus on väga suur: 2007. aasta seisuga oli 25% elanikest kolinud Teravmägedele 2007. aastal.
Ökotüüp
Ökotüüp (ka ökoloogiline rass ehk ökorass) on mingi suhteliselt laia levikualaga liigi populatsiooni lokaalne rühm, millel on võrreldes teiste populatsioonidega iseäralikke morfoloogilisi ja/või füsioloogilisi kohastumusi.
Sageli loetakse ökotüübiga samaväärseks mõistet "biotüüp".
Ridala (Läänemaa)
Ridala on endine küla Haapsalu rajoonis Ridala külanõukogus.
Küla moodustati 1977. aastal Vilkla, Lõbe, Liivaküla, Kolila, Lannuste, Jõõdre ja Vätse külast.
Ridala külas asus Külvaja kolhoosi keskus.
1997. aasta asulareformiga kaotati Ridala küla kohanimede nimistust.
Amulett
Amulett (ladina amulētum: "ese, mis kaitseb inimest probleemide eest" ) on ese, millel arvatakse olevat kaitsev jõud kurjade vaimude, ohtude ja kahjustuste eest. Kõige tugevama toimega on isetehtud amuletid.
Amulett erineb talismanist: talismani kohta arvatakse, et see toob õnne või mingit muud kasu ja lisaks pakub kaitset.
Amulette aetakse tihtipeale segi ripatsiga, mida kantakse kaelas keti küljes – ripats võib olla amulett, kuid amulett võib olla ka teistsugune. Amuletid võivad olla vääriskivid, eriti graveeritud vääriskivid, kujud, mündid, sõrmused, joonistused, taimed, loomad, ka sõnad, mis on öeldud loitsuna, et tõrjuda kurjust ja õnnetust. Maagilise tekstiga täidetud pabereid on kasutatud ja leitud mitmes kultuuris nii Euroopas kui Aasias.
püsti|pisi|Näited Miriami käest tänapäeva [[Iisraelis]] Kuni keskajani uskus enamik inimesi amulettide ja õnnistatud esemete kaitsvasse ja ravivasse jõusse. Talismane oli kolmesuguseid: kehal kantavad, voodi kohal rippuvad ja meditsiinilised talismanid. Juudid, kristlased ja moslemid on raskesti haigete voodites kasutanud kaitsena ka pühasid raamatuid.
Religiooniti kasutatakse mitmesuguseid amulette ka tänapäeval. Budistidel on väga palju amulette eri otstarveteks. Kristlased kannavad kaelas risti ja kasutavad riste ka muudes kohtades, lisaks kasutatakse püha vett ja püha soola, püha suitsu, palvehelmeid jms. pisi|püsti|[[Berbers|Berberi hamsa või "Fatima käsi" hõbedast, Maroko, 20. sajand]]
Xanthippe
pisi|[[Otho Vasenius (Otto Van Veen). Xanthippe tühjendab ööpoti Sokratesele pähe. Gravüür. 1607.]] Xanthippe [ksant'ipe] (Ξανθίππη; 4. sajandi lõpp – 3. sajandi algus eKr) oli vanakreeka filosoofi Sokratese naine.
Arvatakse, et ta oli Sokratesest palju (võib-olla 40 aastat) noorem, sest kui Sokrates 70-aastaselt suri, olid nende kolm poega alles lapsed. Arvatakse, et Xanthippe oli Sokratese teine abikaasa.
Ta oli kuulus oma terava keele poolest. On väidetud, et ta oli ainuke inimene, kes Sokratesest vaidluses võitu sai. Kord olevat ta pärast tüli tühjendanud ööpoti Sokratese pähe. Sokrates olevat öelnud: "Pärast äikest tuleb tavaliselt vihm."
Teated Xanthippest pärinevad põhiliselt Xenophonilt ("Mälestused Sokratesest"), kes kujutab teda erakordselt riiakana ja leppimatu abikaasana. On arvatud, et Sokrates abiellus Xanthippega selleks, et praktiseerida kannatlikkust. Lühidalt mainib Xanthippet ka Platon dialoogides "Sokratese apoloogia" ja "Phaidon".
Xanthippe riiakus ja halvatujulisus on saanud kirjanduses üldkohaks. Feministlikud autorid on sageli kujutanud Xanthippet Sokratese käitumise ohvrina.
Platoni dialoogis "Phaidon" on kujutatud Sokratese naise ahastust Sokratese eesseisva surma puhul.
Abielu Sokratesega
Xanthippe oli Sokratesega abielus ning neil oi kolm poega: Lamprokles, kes oli nooruk, kui Sokrates mürgipeekri tühjendas, ning Sophroniskos ja Menexenos, kes olid sel ajal alles lapsed. Mõne allika järgi pärinesid Sophroniskos ja Menexenos Sokratese suhtest vaesunud lesknaise Myrtoga, kelle ta oli oma majapidamisse võtnud.
Sokrates oli vanematelt pärinud väikese varanduse ning kinnisvara eeslinnas Alopekes, mis võimaldas talle ja tema perekonnale tagasihoidliku, kuid sõltumatu äraelamise.
Xenophon on Xanthippe halvatujulisust korduvalt mõjusalt kirjeldanud
""Kui sa nii arvad, Sokrates," ütles Antisthenes, "miks sa siis ei tee oma Xanthippega proovi, vaid lepid naisega, kes on kõigi elavate seas ja minu meelest isegi kõigi seas, kes on kunagi elanud ja tulevikus veel elavad, kõige talumatum?" "Sellel on seesama põhjus", vastas Sokrates, miks need, kes tahavad saada headeks ratsanikeks, ei muretse endale kõige leebemaid ja sõnakuulekamaid hobuseid, vaid pigem metsikud ja taltsutamatud, sest nad arvad, et kui nad suudaksid neid ohjes hoida, oleks neil käkitegu kõigi ülejäänutega toime tulla. Just nii tegin ka mina, sest tahtsin inimestega ümberkäimise kunsti teha oma põhitegevuseks: ma võtsin endale selle naise, sest ma olin kindel, et kui ma teda suudan taluda, saan ma hõlpsasti hakkama kõigi teiste inimestega. }}
Friedrich Nietzsche on siit tuletanud ebasoodsa iseloomustuse: "Sokrates leidis naise, keda ta vajas, – aga ka tema poleks teda otsinud, kui oleks teda küllalt hästi tundnud: nii kaugele ei oleks isegi selle vaba vaimu kangelaslikkus läinud. Tegelikult tõukas Xanthippe teda tema omapärasesse elukutsesse üha rohkem sisse, tehes maja ja kodu talle ebahubaseks ja ebakoduseks: ta õpetas teda elama tänavatel ja kõikjal seal, kus sai lobiseda ja jõude olla, ning koolitas ta sellega välja Ateena suurimaks tänavadialektikuks, kes pidi lõpuks ise end võrdlema tüütu parmuga, kelle üks jumal oli ilusale hobusele Athenosele kukla peale asetanud, et too rahu ei leiaks."
Muusikaline täringumäng
Muusikaline täringumäng on süsteem, mille eesmärgiks on tuginedes juhusele genereerida muusikat. Sedalaadi mängud olid populaarsed juba 18. sajandi Euroopas. Kuulsamaid mängude näiteid on Johann Philipp Kirnbergeri "Iga mees võib kirjutada poloneesi ja menueti" (esimene versioon 1757, 2. revideeritud versioon 1783) ning Joseph Haydni "Filharmooniline nali" (1790).
Tuntuim muusikaline täringumäng on reservatsioonidega omistatud Mozartile. Mängus kasutatakse juhuslikult valitavaid lühikesi muusikalisi segmente, mida üksteise otsa lükkides saadakse muusikateos. Mozarti käsikiri KV516f, kirjutatud 1787, sisaldab suure koguse kahetaktilisi muusikakatkeid ilma konkreetsete juhenditeta, kuidas nende katkenditega edasi tegutseda. Mozarti muusikalise täringumängu publitseeris 1792. aastal kirjastaja Nikolaus Simrock Berliinis.
Justinianus II
Justinianus II, kreeka päraselt Iustinianus (kreeka keeles: Ἰουστινιανός (Ioustinianos);668/669 – 4. november 711), hüüdnimega Rhinotmetos, Rhinotmetus või Ninatu (ὁ Ῥινότμητος), oli Bütsantsi keiser aastail 685–695 ja 705–711. Ta oli viimane Herakleioste dünastia esindaja. Sarnaselt oma nimekaimu Justinianus I-ga oli ta ambitsioonikas ja tahtis innukalt taastada Rooma impeeriumi hiilgust. Ta oli väga julm igasuguse opositsiooni suhtes ning tekitas sellega endale tugeva vastuseisu, mille tulemusena ta 695. aastal troonilt kukutati ja pagendusse saadeti. Ta naasis troonile 705. aastal bulgaarlaste ja slaavlaste abil. Tema teine valitsemisaeg oli veelgi brutaalsem ning selle keskseks märksõnaks oli kättemaks. Seetõttu kukutati ta uuesti 711. aastal, pärast seda, kui tema armee ta hüljanud oli. 4. novembril 711 ta hukati.
Võimuletõus
Pärast Konstantinos IV surma asus troonile tema poeg ja kaasvalitseja Justinianus II. Selleks ajaks oli Konstantinose noorem vend ilmselt surnud, vähemalt tol ajal teda allikates enam ei mainita. Justinianuse valitsemisaeg on küllaltki erandlik: see koosneb kahest omavahel ligikaudu kümne aastaga eraldatud perioodist. vasakul|pisi|Bütsants 685. aasta septembris Justinianus, kellest sai dünastia viimane esindaja, astus troonile 16-aastaselt. Üldiselt peetakse teda Herakleiosest alguse saanud dünastia kõige väljapaistvamaks esindajaks. Justinianus pidas oma suureks eeskujuks nimekaimu Justinianus I ja püüdis teda igati jäljendada. Kuid nimekaimudest keisrite vahel oli üks suur erinevus, mis sai Justinianus II jaoks hukatuslikuks. Nimelt olid kaks Justinianust iseloomult kardinaalselt erinevad. Justinianus II iseloom on paljus ka põhjuseks, miks Bütsantsi traditsioonis kujunes temast vihatud valitseja, kuigi esmapilgul peaksid sellised iseloomujooned nagu pealehakkamine, julgus ja visadus olema valitsejale plussiks. Justinianuse puhul olnud nende taga vaid üks tõukejõud, ning selleks oli kurjus. See äärmuslik kujus ongi põhjustanud keisri iseloomustamist sõnadega "verejanuline" ja "loomalikult julm”.
Suhted Kalifaadiga
Asudes troonile, keeldus Justinianus üsna pea täitmast araablastega sõlmitud rahutingimusi. Rahu oli siiski Bütsantsile üldiselt kasulik ning kahe riigi vahel olid kujunenud täiesti normaalsed suhted. Näiteks siis, kui islami keskne pühamu Mekas maavärina käigus kannatada sai ja kaliifil tekkis idee kasutada taastamistöödel Jeruusalemma ristiusu kirikute sambaid, palus kohalik kogukond tal seda mitte teha ja andis lubaduse, et nad paluvad saata uued sambad keisri kivimurdudest. Ning Justinianus täitiski selle palve.
Legendi järgi leidis keiser rahuleppe katkestamiseks ja sõja alustamiseks järgmise põhjuse. Vastavalt rahuleppe tingimustele maksid araablased igal aastal Bütsantsile sümboolse arvu kuldmünte. Neid vermiti juba pikemat aega Kalifaadi koosseisu kuulunud Süürias, kuid vana traditsiooni järgi püsis müntidel jätkuvalt keisri kujutis. Nüüd aga, säilitades mündi suuruse ja kaalu, asendas kaliif selle lausega koraanist ning järjekordne maks õiendati uute müntidega. Justinianus aga olevat keeldunud ümberkujundatud münte vastu võtmast ning alustas sõjategevust. Selle loo puhul on ilmselt tegemist hilisema legendiga, mis pidi demonstreerima, kuivõrd ebamõistlik valitseja Justinianus oli. Tegelikult olevat katkend koraanist ilmunud Süürias vermitavatele müntidele alles mõni aasta hiljem. Mitmete ülestõusude mahasurumisega käsist-jalust seotud kaliif Abd al-Malik oli nõus uute järelandmistega, lubades keisrile iga rahuliku päeva eest tuhat kuldmünti, ühe orja ja ühe hobuse. Kuid ka see igati soodne pakkumine ei rahuldanud keisrit, kes ihkas kuulsust ja võitjapärga, ning ta andis 692. aastal käsu vägede koondamiseks ja sõjaks valmistumiseks.
Vaatamata sellele, et araablased suisa anusid keisrit mitte rikkuma rahu, jõudsid nad, mõistes keisri põikpäisust, vägede koondamisega bütsantslastest ette. Justinianuse kõrvad jäid aga jätkuvalt kaliifi rahupalvetele kurdiks. Väidetavalt olevat araablased isegi järgnevalt puhkenud lahingu käigus hoidnud rahulepingut oda otsas, näitamaks, et just nimelt keiser sundis neid rahu rikkuma.
692. aastall toimunud lahingu käigu kohta on erinevaid versioone. Neist ühe järgi andsid araablased rikkaliku altkäemaksu 20-tuhandelise slaavlastest üksuse pealikule ning see väeosa, mis moodustas olulise osa bütsantslaste väest, läks vastaspoolele üle. Sellest kujuneski peamine põhjus, miks keiser kaotas lahingu. Teise variandi järgi võitis lahingu hoopis Justinianus ja altkäemaksu lugu juhtus alles pärast lahingut. Kui reetmine sai teatavaks, jooksis ülejäänud bütsantslaste sõjavägi laiali ja saavutatud võit muutus sisuliselt kaotuseks. Igatahes mõlema versiooni järgi andis Justinianus käsu tappa reeturite perekonnaliikmed.
Sõjavägi
Slaavlaste suur hulk Justinianus II sõjaväes oli seletatav juba 688. aastal toime pandud eduka sõjaretkega bulgaarlaste vastu. Kohe seejärel andis keiser käsu viia läbi suur slaavlaste ümberasustamine Väike-Aasiasse. Justinianus kasutas seda omal ajal Roomas laialt praktiseeritud rahvaste ümberasustamise ideed üldse küllaltki sagedasti. Nii andis ta näiteks hiljem korralduse ümber paigutada suur osa Küprose elanikkonnast varem hõredalt asustatud piirkonda. Selliste sammudega püüti peamiselt koloniseerida väheasustatud piirkondi ning tugevdada piirialade kaitset. Viimast silmas pidades kasutati samuti Vana-Rooma eeskuju ning et kaitsta piirialasid pidevate araablaste kallaletungide eest, loodi sinna talupoegadest-sõduritest asundused. See Justinianuse poolt sisse seatud kord kehtis veel sajandeid pärast tema surma.
Justinianuse uuendused puudutasid ka sõjaväge, mille arvukuse tõstmist pidas keiser oluliseks ülesandeks. Teatud juhtudel hakati uue korra järgi kasutama ka "rahvasõjaväge", värvates ajutiselt armeesse talupoegi ja käsitöölisi. Kuigi see koolitamata vägi ei kujutanud endast algselt erilist jõudu, muutus see pikapeale Bütsantsi sõjaväe oluliseks osaks.
Ehitustegevus
Kuid kõige tähtsamaks valdkonnaks, kus Justinianus II tahtis sarnaneda oma väljapaistva eelkäija Justinianus Suurega, oli ehitustegevus. Keiser ehitas palju, pöörates erilist tähelepanu vanade hoonete laiendamisele ja ümberehitamisele. Ent seegi tegevus oli Justinianuse poolt korraldatud niisugusel moel, et tekitas pigem vastasseisu kui heakskiitu. Nii pani keiser ehitustegevust juhtima oma soosikud, kes ilmutasid seejuures erakordset ja sageli põhjendamata julmust. Nad kasutasid kõiki lubatud ja keelatud vahendeid kuni piinamisteni välja, et olla keisrile meeltmööda ja hankida ehitamiseks piisavalt raha. Üks keisri soosik olevat, kasutades keisri äraolekut linnast, jõudnud enesehinnangus isegi nii kaugele, et andis käsu füüsiliselt karistada mingi üleastumise eest Justinianuse ema.
Kirik
Justinianus II kuulus nende keisrite hulka, kes tegelesid aktiivselt kiriku valdkonda kuuluvate küsimustega. Keisri initsiatiivil 691.-692. aastal kokku kutsutud kirikukogu reguleeris oluliselt kirikuelu korraldust ja kristlaste käitumise norme, täpsustades seeläbi kristliku moraali mõistet. Kirikukogu otsusega keelati kõik talitused, mis millegagi meenutasid paganlikke kombeid. See keeld puudutas ka vanade pühade tähistamist ning kirikutegelaste tegelemist hasartmängudega. Viimane pahe, nagu ka "räpase sisuga" piltide levitamine, oli tol ajal vaimulike seas küllaltki levinud. Kirikukogu otsused nõudsid ka suuremat austust pühakodade vastu, keelates neis näiteks öösiti loomi pidada. Kõnealune kirikukogu kinnitas ristiusu eitavat suhtumist judaismi, keelates igasuguse suhtluse kahe usu pooldajate vahel. Nii keelati näiteks kristlastel ja juutidel ühes saunas pesemine. Veel üheks kirikukogu põhimõtteliseks otsuseks, mis määrab tänase päevani ühe erinevuse rooma-katoliikliku ja kreeka-õigeuskliku kiriku vahel, oli luba madalama astme kirikuteenritel abielluda.
Rooma paavst polnud nõus kinnitama kõiki kirikukogu otsuseid. Kusjuures selle taga olid paljuski puhtpoliitilised põhjused ning neist ilmselt kõige olulisemaks hirm Ida domineerimise ees. Justinianus II ei hakanud paavstiga pikalt tseremoonitsema, vaid andis käsu ta vangistada ja tuua Konstantinoopolisse. Kuid Rooma kohalikud võimud ja seal paiknenud väeosad otsustasid paavsti mitte välja ada. Keisri nõudmine olevat tekitanud kohapeal niivõrd suurt pahameelt, et soovides säilitada tema vangistamiskorralduse edasi andnud saadiku elu, pidi paavst varjama teda oma magamistoas. Seega osutus keisri-paavsti vastasseisus esialgseks võitjaks paavst. Loomulikult poleks Justinianus niisuguse lahendiga leppinud, kui samal ajal ei oleks pealinnas alanud mäss, mis viis keisri kukutamiseni ja tema esimese valitsemisperioodi lõppemiseni.