cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nele Kirsipuu
Ta lõpetas 2010. aastal Tallinna Ühisgümnaasiumi ning 2014. aastal Balti Filmi- ja Meediakooli režii erialal. Lisaks on ta õppinud Praha Etenduskunstide Akadeemia Filmi- ja Telekoolis.
Kirsipuu käe all on valminud lühimängufilmid "Pealt kullakarvaline" (2011), "Võlutari Leivapätsid" (2012), "Roll of the Die" (2013) ja "Hiis" (2014). "Võlutari Leivapätsid" sai 2014. aastal 76. ülemaailmsel UNICA filmifestivalil pronksmedali ja 49. Eesti amatöörfilmide festivalil esikoha filmiüliõpilaste grupis. See on võitnud auhindu ka muudel filmifestivalidel.
Näitlejana on Nele Kirsipuu osalenud Tervise Arengu Instituudi eestvedamisel valminud HIV-teemalises õppefilmis "Die Young 2" (2007), olles üks peaosalisi.
2014. aasta lõpus hakkas ta pidama videoblogi.
2020. aastal pälvis ta Selge Kõneleja auhinna.
Suur teeleht
Suur teeleht (Plantago major) on ühekojaline rohttaim teeleheliste sugukonnast teelehe perekonnast.
Levik
Suur teeleht on pärismaine peaaegu kõikjal Euroopas ning Põhja- ja Kesk-Aasias. Inimene on ta endaga kandnud ka teistele mandritele. Eestis on ta inimasustuse läheduses sage.
Teeleht kasvab teeradadel ja aedades, ka mererannikul ja niitudel. Ta on üks väheseid taimi, mis talub hästi tallamist. Taim eelistab kuivi ja valgusrikkaid kasvukohti.
Teeleht on levinud umbrohi murus, kus ta kohaneb hästi niitmisega ja moodustab väikesed lehed maapinna lähedusse, lämmatades teised taimed.
Kirjeldus
Taime kõrgus on enamasti 10–35 cm. Lehed on tumerohelised, munakujulised, siledad. Maapealne vars puudub, lehed on juurmised, algavad kimbuna maapinnalt, moodustades spiraalse asetusega kodariku. Lehel on 5–7 tugevat kaarekujulist roodu.
Teeleht õitseb suve algusest kuni oktoobrini. Õievars on 10–40 cm pikk, püstine. Õisik on kuni 20 cm pikkune tähk. Õied on väikesed ja peaaegu raotud. Taim on tuultolmleja.
Vili on kupar. Kupras on 8–16 umbes 1 mm suurust tumepruuni seemet. Üks taim võib anda kuni 60 000 seemet. Teeleht paljuneb kõige sagedamini seemnete abil, mida kannab oma jalgadega laiali inimene.
Kasutamine
Teeleht on levinud rahvameditsiinis. Tema lehti tarvitatakse verejooksu sulgeva ja verd puhastava vahendina. Purustatud lehti pannakse värskele haavale.
Teelehte kasutatakse ka maksa- ja neeruhaiguste, pea- ja hambavalu vastu. Kuivatatud lehtedest teed on kasutatud röga lahtistava vahendina.
Meditsiinis kasutatakse seemnetest tehtud keedist mao- ja soole haavandite raviks.
Viburloomad
Viburloomi on varem käsitletud taksonina (Mastigophora, Flagellata).
Peeter Südda
Peeter Südda (ka: Peeter Süda; 4. märts 1830 Atla vald, Saaremaa – 8. jaanuar 1893 Kärla vald, Saaremaa) oli eesti köster, õpetaja, koorijuht ja literaat.
Ta töötas Saaremaal Ansekülas ja Kärlal ning sai tuntuks Suure Tõllu lugude avaldajana teoses "Väikene vana varanduse vakk ehk Saaremaa vägimees Suur Tõll" (1883).
Peeter Südda oli helilooja Peeter Süda (1883–1920) vanaisa vend.
Allein
Allein (aastatel 1939–1946 Alleno) on vald Itaalias Valle d'Aostas.
Kõrgus merepinnast on 1190 m.
Valla pindala on 8 km². Elanike arv on 242 (2001), rahvastiku tihedus 30 in/km².
Vallas on järgmised osavallad: Allamanaz, Ayez, Dayllon, Villa.
Naabervallad on Doues, Etroubles ja Gignod.
Nūr Moḩammad Tarakī
Nūr Moḩammad Tarakī (puštu keeles نور محمد ترکۍ 15. juuli 1917 Sur Kelay küla Nāwah's Ghaznī provintsis – 9. oktoober? 1979 Kabul) oli Afganistani ajakirjanik ja poliitik, 1978–1979 Afganistani riigipea ja valitsusjuht.
Ta tapeti Ḩāfiz̧ullāh Amīni käsul.
Jaunokte
Jaunokte vanasti ka Jaunā muiža, Jaunmuiža või Neuhof) on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Lauciene valla põhjaosas.
Küla asub Okte jõe ääres ja jääb valla keskusest Laucienest 8,5, piirkonna keskusest Talsist 21 ja Riiast 125 kilomeetri kaugusele.
Jaunokte on tekkinud endise Jaunokte karjamõisa juurde.
Vukovari-Srijemi maakond
Vukovari-Srijemi maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatia idaosas Slavoonias. Piirneb Serbia ning Bosnia ja Hertsegoviinaga.
Otto IV (Saksa-Rooma keiser)
thumb|Otto IV ja paavst [[Innocentius III ]] Otto IV (umbes 1175 – 19. mai 1218) oli Welfi dünastiast Saksa kuningas alates 1198. aastast ja Saksa-Rooma keiser alates 1209 kuni surmani. Ta oli Welfi dünastiast Heinrich Lõvi poeg ning pidi kogu oma valitsusaja võitlema Hohenstaufenitega, kes tahtsid oma võimu Saksa-Rooma riigi üle taastada.
Vukovari-Srijemi maakond
Haldusjaotus
Maakonnas on 5 linna ja 25 valda.
Bazardüzü
pisi|Vaade Bazardüzüle Aserbaidžaani kõrguselt teiselt tipult Šahdagilt pisi|Vaade Bazardüzüle lähimast asulast Gabelest Bazardüzü ehk  on 4485 meetri mägi Kaukaasias Suur-Kaukasuse ahelikus Venemaa ja Aserbaidžaani piiril. See on Aserbaidžaani ja Dagestani kõrgeim tipp ja Venemaa peaaegu lõunapoolseim punkt.
Otto IV (Saksa-Rooma keiser)
Pärast Saksa-Rooma keisri (1190–1197) Heinrich VI surma olid gibelliinid ja gvelfid valinud 1198 Saksamaal erinevad kuningad: gibelliinid valisid 6. märtsil Švaabi Philippi ja gvelfid 9. juunil Otto Welfi. Paavst jäi puhkenud võimuvõitluses esialgu neutraalseks. Ta saatis Saksamaale 2 legaati, kes tunnustasid küll kuningana Philippi, kuid paavst ei toetanud teda.
Bazardüzü
Bazardüzü geograafilised koordinaadid on.
Otto IV (Saksa-Rooma keiser)
Aachenis kuningaks kroonitud Otto saatis oma saadikud Rooma, et võita paavsti toetust. 3. juulil 1201 teatas paavstlik legaat kardinal Guido de Papa Kölnis, et paavst tunnustas kuningana Ottot ning ähvardas ekskommunikatsiooniga kõiki, kes keelduvad kuningat tunnustamast.
Bazardüzü
Bazardüzü tipust laskub 8 väikest liustikku. Neist pikim on kilomeetripikkune ja kannab nime.
Mägi koosneb savikiltadest ja prfüriitidest.
Otto IV (Saksa-Rooma keiser)
1206. aastal sai Otto vastukuningalt Philippilt lüüa ning paistis, et Saksa ainukuningaks tõuseb just viimane. Kuid Otto von Wittelsbach tappis tolle 1208 ja Otto IV-l õnnestus lõplikult kindlustada ka paavst Innocentius III toetus, kes ta 1209 keisriks kroonis.
Baruto – tõlkes kaduma läinud
"Baruto – tõlkes kaduma läinud" on 2009. aasta Eesti dokumentaalfilm sumomaadleja Kaido Höövelsonist (võitlejanimega Baruto). Filmi režissöör ja stsenarist on Artur Talvik.
Otto IV (Saksa-Rooma keiser)
Et paavstivõim oli toona oma võimsuse tipul, siis leidis Otto, et peab jõudude vahekorda enda kasuks muutma, ning asus keisri võimu suurendama paavsti arvel. Otto IV tegi vahepeal mitu poliitilist eksimust, mistõttu Innocentius otsustas 1207 hakata Philippi toetama. Ta saatis 2 kardinali legaatidena Saksamaale, et sundida Ottot trooninõudlusest loobuma, ent Otto mõrvas 21. juunil 1208 Philippi, sest too ei andnud talle naiseks tütart, keda ta oli varem talle lubanud. Frankfurdi riigipäev tunnistas 11. novembril 1208 Otto IV Saksamaa kuningaks, paavst kutsus ta Rooma ja kroonis ta 4. oktoobril 1209 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks. Enne kroonimist lubas Otto tunnustada laienenud Kirikuriiki, loovutada kirikule Spoleto ja Ancona, tagada piiskoppide valimiste vabadus ning jätta paavstile piiramatu apellatsiooniõigus ja ainupädevus vaimulikes asjades. Samuti lubas ta aidata purustada ketserlust (Neussi stipulatsioon, mida korrati taas Speyeris 1209). Vaevalt oli Otto oma võimu Saksamaal kindlustanud, kui ta taganes varasematest lubadustest, tungis Lõuna-Itaaliasse ning vallutas Ancona ja Spoleto. Peale selle läänistas ta Kirikuriigile lubatud alad oma sõpradele. Innocentius III manitses esmalt Ottot ja siis ekskommunitseeris ta 18. novembril 1210, korrates otsust taas 31. märtsil 1211. Paavst asus seejärel toetama Friedrichit, Friedrich von Hohenstaufen valiti 1211 Friedrich II-na Saksamaa kuningaks ning kes lubas 12. juulil 1213 Egeri kuldbullaga tunnustada laienenud Kirikuriiki ja Sitsiilia sõltumatust, et vältida selle liitmist Saksa-Rooma keisririigiga. Paavsti tunnustusel krooniti Friedrich 12. juulil 1215 Aachenis Saksamaa kuningaks.
Prantsusmaa kuninga (1180–1223) Philippe II poolsel võimupiiride laiendamisel, mis kohtas aga tugevat vastuseisu Flandria poolt omandasid Prantsuse Kapetingid krahvkonna pärast Flaami kaotust Bouvinesi lahingus aastal 1214 ja pärast 1226. aasta Meluni rahu. Pärast Bouvinesi lahingu võitmist 1214. aastal, kus prantslased võitsid kuninga vasalle Flandria krahvi, Boulogne'i krahvi, inglasi ja Saksa-Rooma keisrit Otto IV-t, sai Philippest Euroopa võimsaim monarh.
Otto ei leppinud Friedrichi kroonimisega ning asus viimase vastu sõtta. 1215. aastal sai ta aga rängalt lüüa ning kaotas tegeliku võimu. 1218. aastal, kui ta suri, läks kogu võimutäius Saksa-Rooma riigis Friedrich II-le, kes viimase Hohenstaufenist keisrina Saksa-Rooma keisririigi hiilguse tipule viis.
Baruto – tõlkes kaduma läinud
Filmi on n-ö poolenisti keelatud – seda ei tohi näidata televisioonis ega suurtes kinodes. Laiema linastamise õiguste üle peab Talvik läbirääkimisi Höövelsoni klubi Onoe ning Jaapani Sumoliiduga.
Réunion
Réunion [reüni'oon] on Prantsusmaa ülemerepiirkond 800 km Madagaskarist idas.
Ajalugu
pisi|150px|Réunioni kohalik mitteametlik lipp
Eurooplased avastasid Réunioni 1513. aastal. Saar oli asustamata ja selle leidnud Portugali maadeavastajad panid saarele nimeks Santa Apolonia. Araabia meresõitjad tundsid seda juba nime Diva Morgabin (Läänesaar) all.
1642. aastal vallutasid saare prantslased ning see nimetati ümber Bourboni saareks. Réunioni nime hakkas see kandma pärast Suurt Prantsuse revolutsiooni.
Réunion kuulub Prantsusmaa koosseisu alates 19. märtsist 1946. Saarel paikneb ka sõjaväebaas.
Loodus
Réunion on vulkaanilise tekkega ookeaniline saar. Saare siseosa on mägine, kõrgeim tipp on saare keskosas kustunud vulkaan Piton des Neiges (3071 m). Saare kaguosas asub tegevvulkaan Piton de la Fournaise (2632 m).
Haldusjaotus ja rahvastik
Réunioni departemang jaguneb neljaks ringkonnaks. 2009. aasta seisuga elas Réunioni saarel 821 136 inimest. Kuna sisemaa on mägine, on rohkem asustatud rannikuäärsed alad.
Bazardüzü
Aseri keeles tähendab "bazardüzü" turuplatsi, täpsemalt käänakut turu (basaari) poole. Nimelt korraldati keskajal orus, mis asub Bazardüzü mäest idas, igal aastal laatu, kuhu kaupmehed ja ostjad sõitsid kokku mitmelt maalt. Teel turule paistis selgesti silma teistest kõrgem mägi, Bazardüzü, mille juurest piki Kaukasuse ahelikku sõites tuligi turuplatsile ära keerata.
Esimesena ronis mäe otsa A. Aleksandrov 1847. aasta talvel, tehes seda kirdeharjalt Kuruši kurult. Lõunaharjalt tegi seda esimest korda E. Rahhimov 1993 ja edelas asuvast tsirkusorust J. Assadov samuti 1993. aastal.
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu, mitteametlikult tuntud ka kui (Ajutine) Maanõukogu, Eesti Maanõukogu , (Eesti) Maapäev, Eestimaa kubermangu ajutine semstvonõukogu, oli 1917. aastal Eestimaa kubermangu linna- ja vallavolikogude esindajatest moodustatud omavalitsusorgan. Alates 1918. aasta novembrist kuni Asutava Kogu kokkutulekuni 1919. aasta aprillis tegutses Maanõukogu Eesti Vabariigi rahvaesindusena.
Maanõukogu loomine
pisi|Eestimaa kubermangu komissar Jaan Poska 12. aprillil 1917 kinnitas Venemaa Ajutine valitsus Eestile suhtelise autonoomia andnud otsuse "Eesti kubermangu administratiivse valitsuse ja kohaliku omavalitsuse ajutise korra kohta", mille alusel kavandati Eestimaa kubermangu ja Liivimaa kubermangu eestikeelse elanikkonnaga põhjaosa (Tartumaa, Võrumaa, Pärnumaa ja Saaremaa) liitmine ning loodi kubermangu komissari (Jaan Poska) juurde nõuandva organina Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu.
1917. aasta 5. märtsist oktoobrini oli Venemaa Ajutise Valitsuse Eestimaa kubermangu komissar Jaan Poska.
Maanõukogu oli esimene üle-eestiline omavalitsusorgan, kus olid esindatud kohalike omavalitsuste esindajad linnadest ja maakondadest-valdadest. Maanõukogu valimised olid üldised, kuid kaudsed: linnade esindajad valiti linnavolikogudes, maakondade omad maakonna valimiskoosolekutel, viimaste liikmed aga eelnevalt vallakoosolekutel. Alustuseks valisid 23. mail kõik vallad oma esindajad (valijamehed), kes astusid 24.–25. juunil kokku maakondlikeks valimiskogudeks ning valisid endi seast saadikud nii kubermangu maanõukogusse kui ka kohalikku, maakondlikku maanõukogusse. Iga 20 000 elaniku kohta oli üks mandaat, Ajutise Maanõukogu avakoosoleku ajaks oli selle liikmeks valitud 42 rahvaesindajat, oktoobris 1917 kasvas nende koguarv 62ni. Maanõukogu koosnes 62 liikmest. 7.–8. juulil (24.–25. juuni vkj) valiti maakondade valijatekogude koosolekul valijamehed Maanõukogu – üks liige 20 000 elaniku kohta.
7. juunil 1917 valiti maakondades ja Paide linnas maa- ja linnanõukogud, teistes linnades toimusid valimised hiljem, kuni septembrini. Maanõukogu tuli kokku 14. juulil 1917 ning jagunes demokraatlikuks, sotsialistlikuks ja tööerakonna rühmaks.
Tallinnas Estonia teatrisaalis toimus 15. juulil (2. juuli vkj) 1917. aastal Tallinna Eesti Liidu ja Eesti Keskliidu korraldatud Eesti Rahvuskogu kongress kus saadikuteks olid maaelanikkonda esindavad Maanõukogu valijamehed ning linnavolikogude, ühiskondlike organisatsioonide ja Eesti nõukogude esindajad. Üldpoliitilistes küsimustes ilmnesid kokkutulnute vahel suured erimeelsused ja sotsialistliku ja kommunistliku meelsusega saadikud, kes moodustasid 800 kohalolijast ligi poole, ja sotsialistid-enamlased, vähemlased ja Eesti sots.-revolutsionäärid, radikaal-sotsialistid ja tööerakondlased  lahkusid saalist. Kohalejäänud väljendasid soovi kindlustada õiguskorda ja vastustada võimu taotlevaid tööliste ja saadikute nõukogusid. 16.–17. juulil (3.–4. juulil vkj) toimus Tallinnas Estonia kontserdisaalis  Eesti rahvuskongressi kogunemine. Kongressil võeti vastu otsus „Eestimaa tulevase korralduse kohta“, milles taotleti rahvastele enesemääramisõigust, Venemaal demokraatliku föderatiivse vabariigi loomist. Rahvuskongressi juhatusse kuulusid: Villem Tomingas, Juhan Kukk, Ado Birk, Peeter Põld, Konstantin Päts (esimees), Jüri Vilms, Mihkel Juhkam, Julius Seljamaa, Theodor Käärik, Juhan Kalm, Julius Tarmisto (Grünberg), Adam Randalu (Bachmann).
Maanõukogu koosseis
Maanõukogu esimene koosolek peeti 1917. aasta 14. juulil (1. juulil vkj) Toompea lossi Valges saalis. Esialgu jagunesid saadikud kaheks arvuliselt üsna võrdseks blokiks – demokraatlikuks ja sotsialistlikuks – kuid oktoobri alguseks kujunesid välja erakondlikud fraktsioonid. Maanõukogusse kuulus 13 maaliitlast, 11 radikaalsotsialisti, 9 vähemlast, 8 esseeri, 7 demokraati, 5 enamlast, 4 radikaaldemokraati, 1 baltisakslane, 1 eestirootslane ning 3 parteitut.
Augustis–septembris 1917. aastal saatsid uued valitud Eesti linnade linnavolikogud oma esindajad Eesti Maanõukokku, kus saadikute arv tõusis 62-le.
Maanõukogu ülesanded
Maanõukogu ülesanded olid:
Maanõukogu tegevus
Maanõukogu tuli kokku 14. juulil 1917. aastal ja oli - vaheaegadega - koos kuni aprillini 1919, ajutiseks esimeheks valiti Artur Vallner, keda hiljem asendasid Otto Strandman, Ado Birk ja Kaarel Parts.
Maanõukogu valis oma istungjärkude vahel tegutsevaks täidesaatvaks organiks Maanõukogu Vanematekogu, mille eesotsas oli aastatel 1917–1918 Konstantin Päts.
23.-26. oktoober 1917 toimus Petrogradis Oktoobrirevolutsioon ning VSDTP ja esseeride koalitsioonivalitsus kuulutas end riigipöörde tulemusena Venemaa kõrgemaks võimuks. 5. november (23. okt.) võtsid Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee poolt juhitud salgad Petrogradi riigipöörde ajaks Tallinnas oma kontrolli alla raudteejaamad, sideasutused jm strateegilised paigad. Sotsialistlike parteide esinduseks Eestis oli Eestimaa Nõukogude Kongress, nii tekkis kaksikvõim – Venemaa Ajutise valitsuse poolt Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu ja Nõukogude Vabariigi poolt Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee ja selle Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee. 9. november (27. okt.) võttis Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee esimehe asetäitja Viktor Kingissepp Eestimaa kubermangukomissarilt Jaan Poskalt asjaajamise üle.
Ülevenemaalise Asutava Kogu valimised
1917. aasta Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel valiti Venemaa Asutavasse Kogusse, Eestimaalt ja Liivimaa Eesti poolelt: Jaan Anvelt – VSDTP ja "maata- ning väiketalupoegade Keskkomitee",  Rudolf Vakmann – VSDTP ja "maata- ning väiketalupoegade Täitevkomitee", Jüri Vilms – Eesti Tööerakond, Hans Pöögelmann – VSDTP ja "maata- ning väiketalupoegade Täitevkomitee",  Jaan Poska – Eesti Demokraatlik Blokk, Ivan Rabtšinski – VSDTP ja "maata- ning väiketalupoegade Täitevkomitee", Julius Seljamaa – Eesti Tööerakond ja Jaan Tõnisson – Eesti Demokraatlik Erakond.
Eesti Asutav Kogu (1918)
Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee kuulutas Eesti Asutava Kogu valimised välja 25. (12. vkj) novembril 1917 koos senise Eesti rahvaesinduskogu Ajutise Maanõukogu laialisaatmise otsusega. Kandidaatide esitamise lõpptähtajaks määrati 4. jaanuar (22. detsember vkj) ning valimiste läbiviimise kuupäevadeks 3. ja 4. veebruar (21. ja 22. jaanuar vkj) 1918, mil üldise, otsese ja salajase hääletuse teel pidavat valitama Eesti kodanike poolt 100-liikmeline esinduskogu.
Enamikus valimisjaoskondades viidi valimised läbi ettenähtud ajal 3. ja 4. veebruaril (21. ja 22. jaanuaril vkj), ent valimiseelsete ettevalmistustega mitte valmis jõudnud kohtades lükati see edasi 9. ja 10. veebruarile (27. ja 28. jaanuarile vkj). Nõukogude võimu vastase relvastatud väljaastumise vandenõu avastamisele viidates kehtestas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee aga ööl vastu 10. veebruari (28. jaanuari vkj) linnades sõjaseisukorra ja katkestas ka valimised, mistõttu jäid need täielikult ära Tartus, Narvas, mitmes väiksemas kohas ja enamikus sõjaväeosades ning Asutava Kogu moodustamine peatati.
Klaviatuur
Klaviatuur on mitmetähenduslik sõna:
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu
Kaksikvõim Eestis 1917. aastal
Ajajärku 1917. aasta märtsist oktoobrini on ka kutsutud kaksikvõimuks, millal kumbki osapool (rahvusriigi pooldajad ja ühise nõukogude vabariikide liidu pooldajad) ei omanud otsustavat ülekaalu ning ei suutnud kindlustada ainuvõimu. Eestis oli kaks peavoolu: Eesti autonoomiat ja seejärel iseseisvust toetavad rahvuslikud poliitilised erakonnad ja Eesti sotsialistid ning Venemaa SDTP bolševikkude loodava ühise sotsialistliku riigi pooldajad eesti kommunistid. Algetapil toetasid Nõukogude Venemaa suunitlusega poliitikat ka vasakesseerid: Hans Kruus, veel Gustav Suits, Johannes Semper, Jaan Kärner, Villem Ernits, Hugo Reiman, Erich Joonas, Hugo Raudsepp, Karl Freiberg, Erast Meister.
Rahvuslikud poliitilised erakonnad jagunesid omavahel mitmesse voolu või parteisse nagu kodanlise, kesk- ja põllumeeste parteid, kus eestvedajateks olid Poska, Päts, Piip, Strandman ja sotsialistide partei Martna ja Reiga eesotsas. Lisaks sellele oli Tartu või Lõuna-Eesti rühm Tõnissoniga eesotsas. Eesti iseseisvuse ja välispoliitilises tegevuses töötasid aga kõik rahvuslikud poliitilised erakonnad koos.
Ka eesti kommunistid/sotsialistid jagunesid kahte omavahel riius olevasse rühma, mõlemal olid oma häälekandjad. Ühe rühma juhtivad tegelased olid Kingissepp, Anvelt, Pöögelmann, Otto Rästas, Valter Klein, Karl Rimm, Rudolf Vakman, neil oli ajakiri Klassivõitlus. Teise rühma kuulusid Jakob Palvadre, Voldemar Vöölmann ja Peterson, nende ajakiri oli Edasi.
Iseseisvuse väljakuulutamine ja Saksa okupatsioon
Pärast Nõukogude Venemaa ja Keskriikide vahel Bresti rahulepingu läbirääkimiste esimese vooru lõppemist alustasid Saksa keisririigi sõjavägi sõjategevust Petrogradi suunal läbi Läti ja Eesti.
19. veebruaril 1918 moodustas Maanõukogu Vanematekogu Eesti Päästekomitee, millele anti kogu riiklik võim Eestis. Päästekomitee liikmed olid Konstantin Konik, Konstantin Päts ja Jüri Vilms). Samal päeval võttis Vanematekogu vastu otsuse avaldada Eesti iseseisvuse manifest.
24. veebruaril 1918 avaldas Maanõukogu Vanematekogu Manifesti Kõigile Eestimaa Rahvastele, millega kuulutati välja iseseisev Eesti Vabariik.
Samal päeval nimetas Päästekomitee ametisse 13-liikmelise Eesti Ajutise Valitsuse eesotsas Konstantin Pätsiga, välisministri kohuseid täitis Jaan Poska.
Nevelsk
Nevelsk on linn Venemaal Sahhalini oblastis, Nevelski rajooni keskus. Asub Sahhalini saare lõunaosas Tatari väina kaldal.
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu
Iseseisvuse taastamine 1918. aasta novembris
19. novembril 1918 võttis Eesti Ajutine Valitsus Saksa valitsuse peavolinikult August Winnigult Eesti valitsemise ametlikult üle.
Armeenia dramm
pisi|20 000-drammine rahatäht Armeenia dramm (ISO-4217 kood AMD, armeenia keeles Դրամ) on Armeenia rahaühik. See jaguneb 100 lumaks.
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu
Iseseisvuse taastamine 1918. aasta novembris
20. novembril 1918 alanud Maanõukogu istungjärgul moodustati järgmised fraktsioonid – Eesti Maarahva Liidu, Eesti Demokraatliku Erakonna, Eestimaa Radikaal-demokraatliku Erakonna, Eesti Tööerakonna, Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei ning Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei fraktsioon.
Armeenia dramm
Armeenia drammi sümbol on դր.
Nevelsk
1905-1945 kuulus Jaapanile. 1946. aastani oli linna nimi Honto. Linn on nime saanud admiral Gennadi Nevelski järgi.
Armeenia dramm
Armeenia dramm käibis juba aastail 1199–1375, kui vermiti sellenimelisi hõbemünte.
Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu
Iseseisvuse taastamine 1918. aasta novembris
5.–7. aprillil 1919 toimusid Eesti Asutava Kogu valimised ning Maanõukogu lõpetas oma tegevuse seoses Asutava Kogu kokkutulemisega 23. aprillil 1919.
Maanõukogu koosolekute protokollid avaldati trükituna 1935. aastal ja need olid kättesaadavad teaduslike raamatukogude üldfondides ka nõukogude ajal.
Armeenia dramm
Kasutuselevõtmise ajal oli drammi kurss 1 USA dollar = 14,5 drammi. Hiljem on see kõvasti langenud: 2. augusti 2010 seisuga oli kurss 1 euro = 485,92 drammi.
1993 tulid kasutusele rahatähed nimiväärtusega 10, 25, 50, 100, 200 ja 500 drammi. Hiljem võeti kasutusele 1000-, 5000-, 10 000-, 20 000- ja 50 000-drammised rahatähed. Väiksema vääringuga rahatähed asendati müntidega. 2009. aastal võeti kasutusele 100 000-drammine rahatäht.
Nevelsk
Linn on kalanduskeskus.
2. augustil 2007 toimunud maavärinas said paljud linna hooned kannatada. Lammutamisele läks 85 maja ning peavarjuta jäi umbes 3000 inimest.
Armeenia dramm
Aastatel 1993–1995 välja antud rahatähtedel oli kujutatud armeenia kultuuris olulisi ehitisi ja Ararati mäge. Need rahatähed muutusid 2005. aastal kehtetuks. Tänapäevaste rahatähtede kujundus pärineb 1998. aastast; seal on kujutatud armeenia kultuuritegelasi.
Dramm ei ole seotud ühegi teise rahaühikuga.
Vesipaju
Vesipaju ehk loogapaju (Salix triandra) on pajuliste sugukonda paju perekonda kuuluv mitmeaastane heitlehine lehtpuu. Levinud Euroopas ning Lääne- ja Kesk-Aasias.
Kirjeldus
Vesipaju võib kasvada kuni 10 m kõrguseks. Taime lehed on 4...11 cm pikad ja 1...3 cm laiad. Vesipaju õied on urvad, mis õitsevad umbes samal ajal, kui esimesed lehed võrsuvad; putuktolmleja. Taim on kahekojaline: isas- ja emasurvad kasvavad erinevail isendeil. Isasurbadel on kolm tolmukat, selle iseärasuse tõttu on taime teistest pajulistest lihtne eristada (enamikul sugukonna esindajail on 2 või 5 tolmukat).
Kasvukoht
Tavaliselt kasvab taim liigniisketele aladel: märgaladel ja veekogude – sageli jõgede – kallastel.
Peeter Süda
pisi|upright|Peeter Süda haud on [[Siselinna kalmistul.]]
Peeter Süda (30. jaanuar 1883 Tammiku talu, Viki küla, Kihelkonna vald – 3. august 1920 Tallinn) oli eesti helilooja ja organist.
Peeter Süda sündis talupoja peres. Tema vanaisa vend oli õpetaja ja koorijuht Peeter Südda. Juba viieaastaselt olevat Peeter proovinud mängida orelil kuulmise järgi kirikulaule.
Aastatel 1902–1911 õppis Peeter Peterburi Konservatooriumis orelit, algul Louis Homiliuse klassis, pärast viimase surma Jacques Samuel Handschini klassis. Ta õppis ka Aleksander Glazunovi, A. Ljadovi ja N. Solovjovi juhendusel kompositsiooni. Peterburis õppides tutvus ta Mart Saarega, kelle õhutusel hakkas käima Eesti Üliõpilaste Seltsi rahvaviiside kogumismatkadel 1905–1911.
Aastal 1912 asus Peeter Süda elama Tallinna, kus andis põhiliselt eratunde ning esines orelikontsertidega. 1919–1920 töötas ta Tallinna Kõrgemas Muusikakoolis oreli- ja kompositsiooniõppejõuna.
Pärast Peeter Süda surma asutati 1924. aastal Peeter Süda Mälestuste Jäädvustamise Ühing, millest hiljem kasvas välja Muusikamuuseum (praegune Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum).
Tema järgi sai 1923. aastal nime Peeter Süda tänav Tallinnas.
Looming
Tema looming koosneb suures osas oreliteostest.
IKEA
IKEA [i'keːa] on Rootsi ettevõte, mille peakontor asub Leidenis Hollandis. Augustis 2007 kuulus ettevõttele 232 kaubamaja 24 riigis. Esimene IKEA kaubamaja avati Rootsis Älmhultis 1943. aastal.
Moršõn
Moršõn (ukraina Моршин, poola Morszyn) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Lvivi oblastis Strõi rajoonis. Moršõn asub Strõist ligi 13 km ja Lvivist umbes 77 km lõunas.
IKEA
IKEA kaubamajad
thumb|IKEA kaubamaja [[Jaapanis]] thumb|IKEA kaubamajade asukohad {{legend|#00f|Praegused asukohad}} {{legend|#ffc90e|Tulevased asukohad}} {{legend|#c50b1e|Endised asukohad}}
Moršõn
Moršõn on balneoloogiline kuurort.
Moršõnit on esmamainitud 1482. aastal. Linnaõigused sai 2002. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Moršõni elanikest ukrainlasi 94,58%, venelasi 4,43%, poolakaid 0,32% ja valgevenelasi 0,22%.
Kahala (Kuusalu)
Kahala on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas.
Küla suurus on 18,3 km2. Külas oli 2020. aastal alla 100 elaniku. Külavanem on Veiko Kurg.
Küla lõunaosa läbib Tallinna–Narva maantee (ehk Peterburi maantee), mis Kursile ja Hirvlisse viivat teed ületab viadukti kaudu, mille juurde kuulub liiklussõlm. Bussiliiklus toimub nii mööda vana Narva maanteed kui ka mööda Tallinna–Narva maanteed (Peterburi maanteed).
Suur osa küla talusid paikneb Kahala järvest lõuna pool vana Tallinna–Narva maantee (Tallinna–Peterburi postitee) ääres (ametliku nimega Jõelähtme–Kemba maantee).
Teine osa talusid paikneb Kahala-Liival lõuna poole Kursile ja Hirvlisse viiva tee ääres ja põhja poole Loo mõisa (Andineeme) viiva tee ääres. Seda Kahala osa on nimetatud ka Kahala-Liivaks, mis arvatavasti tuleneb seal paiknevast kruusa- ja liivakarjäärist. Sellel teeristil paiknes II maailmasõja ajal ja nüüdseks täielikult hävinud Kahala-Liiva kõrts. Seal lähedal toimusid sügislaadad, mille traditsiooni püütakse 2020. aastast jätkata.
Ajalugu
Külas asus 18. sajandi lõpus ehitatud Tallinna–Peterburi postimaantee Kahala postijaam.
Kahala-Liival Loo jõel (Kursile viiva tee lähedal) paiknenud 19. sajandist pärit Kolga mõisale kuulunud vesiveski viidi 1962. aastal Eesti Vabaõhumuuseumi eksponaadiks.
Kahala järve ja selle ümbruskonna käekäigust ja ajaloolisest pärandist huvitatud inimeste koondamiseks moodustati 2005. aastal Kahala Järve Külade Selts.
Sümboolika
Külal on 2016. aastast Kuusalu valla värvides lipp.
Troopiline õhumass
Troopiline õhumass on õhumass, mis kujuneb troopika piirkonnas. Päike käib peaaegu kogu aeg kõrgelt ja maapind saab palju soojust. Kuna ilm on peaaegu kogu aeg pilvitu, siis soojendab Päike maapinda palju. Selletõttu on troopiline õhumass väga soe. Õhuniiskus sõltub sellest, kas õhumass kujuneb mandri või ookeani kohal. Troopiline mandriline õhumass on väga kuiv, aga troopiline mereline õhumass on niiske.
Virovitica-Podravina maakond
Virovitica-Podravina maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Robertsforsi vald
Robertsforsi vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Västerbotteni läänis.
Valla suuremad asulad on Robertsfors, Bygdeå ja Ånäset.
Inessa Kravets
pisi|Inessa Kravets (1995) Inessa Kravets (sündinud 5. oktoobril 1966 Dnipropetrovskis) on Ukraina kergejõustiklane (kaugus- ja kolmikhüppaja). Olümpiavõitja (1996) ja maailmameister (1995).
27px Olümpiamängudel
hõbemedal kaugushüpe 7.12 olümpiavõitja kolmikhüpe 15.33
Tilsi järved
pisi|[[Virmalised|Virmaliste kuma Tilsi Kõrbjärve kohal.]] Tilsi järved on kaks järve kahel pool Tilsi küla Põlva vallas: suurem Pikkjärv ja väiksem Kõrbjärv.
Inessa Kravets
Maailmameistrivõistlustel
maailmameister kolmikhüpe 15.50 maailmarekord
Sisemaailmameistrivõistlustel
sisemaailmameister kolmikhüpe 14.44 sisemaailmameister kolmikhüpe 14.47 3. koht kaugushüpe 6.77 hõbemedal kaugushüpe 6.72
Euroopa meistrivõistlustel
hõbemedal kaugushüpe 6.99 pronksmedal kolmikhüpe 14.67
Välislingid
Pilte Inessa Kravetsist
Mandrijalam
pisi|300px|Mandrijalam on märgitud tähega "D" Mandrijalam on mandrinõlva ääristav maailmamere põhja osa. Ta on valdavalt lainjas, pisut kaldu kuhjetasandik. Mandrijalam asub harilikult sügavusel 2000...4000 meetrit.
Varvas
Inimesel on kummalgi jalal viis varvast. Igal varbal on varbaküüs. Inimese varvaste funktsioon on keharaskuse toetamine ja tasakaalu hoidmise abistamine seismisel ja kõndimisel.
Kiiu-Aabla
Kiiu-Aabla on küla Harju maakonna Kuusalu vallas Juminda poolsaarel Kolga lahe ääres.
Olena Stepova
pisi|Olena Stepova andmas intervjuud [[Aivar Kivisivile Foto: Ave Maria Mõistlik, juuli 2015 ]] Olena Stepova (sündinud 10. aprillil 1971 Dovžanskis) on ukraina blogija ja kirjanik.
Oskar Lutsu hauamonument
pisi|Oskar Lutsu hauamonument Oskar Lutsu hauamonument asub Tartus Pauluse kalmistul Oskar Lutsu haual.
Monumendi autorid on Martin Saks ja Endel Taniloo. Monument valmis 1964. aastal.
Baba Vida
Baba Vida (bulgaaria keeles Баба Вида) on keskaegne kindlus ja loss Doonau jõe paremal kaldal Loode-Bulgaarias Vidinis, mis on nii linna kui ka seda ümbritseva piirkonna ajaloos üks tähtsamaid kaitserajatisi. Baba Vida on ainus täielikult säilinud keskaegne kindlus Bulgaarias, kus on kaks esialgset kontsentrilist põhiseina ja vallikraavi. Umbes üheksast laskeavadega müüri- ja nurktornist on alles veel neli, nendest kolm on säilinud oma keskaegses kõrguses. Suurem osa tornidest on neljakandilised ning kaks neist koos kindluses oleva vanglaga on avatud külastajatele.
Asukoht
Paksude seinte ja kandiliste tornidega Baba Vida asub Doonau jõekäänaku juures 34–39 m kõrgusel pankkaldal, umbes 2 kilomeetrit Vidinist väljas. Pealinnast Sofiast 195 km kaugusele jääv kindlus paikneb Serbia ja Rumeenia piiri lähedal, mistõttu Belgradist ei ole sinna rohkem kui 300 ja Bukarestist 325 kilomeetrit. pisi|vasakul|Kindluse põhiplaan
Ehitus ja ajalugu
Baba Vida meenutab oma arhitektuurilt ja monumentaalsusega Vana-Rooma garnisoni või püssirohukindlust piinakambri ja vanglaga ning suuremalt osalt puutumatu ja muljetavaldava neljakandilise kahekorruselise sisemise tornehitisega. Kindlus on ruudukujulise põhiplaaniga. Kuigi see ei ole pindalalt eriti suur – 5 või 9,5 hektarit –, on selle tugevad seinamüürid oma vahitornide, tõstesillaga varustatud värava ning seda ümbritseva 12 meetrit laia ja 6 meetrit sügava vallikraaviga loonud olulised eeldused, et säilida mitmeid sajandeid. Hiljem ehitati sissepääsu juurde kivisild.
Baba Vida ja Vidini ajalugu ulatub 3. sajandisse eKr, mil sinna rajati keltide asula nimega Dunonia (vanade traaklaste poolt kutsutud Dunavia), mis 1. sajandil eKr liideti Vana-Roomaga. Säilinud mündid ja keraamika viitavad sellele, et veel keiser Constantinus Suure ajal ehitasid roomlased aastatel 320–330 asula kohale sõjaväetugipunkti, mis sai nimeks Bononia ja millest pärineb Baba Vida vanim osa. 1970. aastatel sooritatud väljakaevamiste käigus kerkis esile arvamus, et kindlus ehitati mõnevõrra hiljem, 4. sajandi lõpus ja 5. sajandil alguses. Bulgaaria Bononiast kujunes Rooma impeeriumi Alam-Doonau territooriumi kaitserajatistest üks tähtsamaid ja suuremaid 200 hektarilise pindalaga kindluseid võitluses barbarite sissetungi vastu põhjast ja idast. Tolleaegse ehitise seinte paksus oli 2,7–3 ja tornide diameeter paiguti 30 meetrit.
Slaavlaste saabudes varakeskaegse Loode-Bulgaaria territooriumile rajati Doonau alamjooksu lõuna- ja põhjakaldaaladele Esimene Bulgaaria tsaaririik. Bononia jalamile kasvanud linn sai uueks nimeks Budin või Bdin (ka Badin). Umbes aastatel 680–1018 ehitati roomlaste tugikoha varemetele Baba Vida. Järgnevate sajandite vältel oli see nii kindlus kui ka kohalike valitsejate feodaalne loss. Bütsantsi kroonika andmetel oli Bulgaaria tsaari Samueli valitsusperioodil Vidin tänu Baba Vida kindlusele talunud kaheksa kuud kestnud Bütsantsi keisri Basil II piiramist. Kaotuse osaliseks saanud Baba Vida taastati ja tugevdati tunduvalt Teise Bulgaaria tsaaririigi ajal ning laiendati valitseja Ivan Stratsimiri (1356–1396) esmaseks elukohaks. Sellest perioodist pärinevad kindlust ümbritsevad vallid ja sügav vallikraav, samuti peamised bastionid ja siseseinad nelja torniga. Uus piiramine algas, kui 1365. aastal ründas linna ootamatult Ungari kuninga Lajos I armee.
Osmanite impeeriumi ajal, alates 1388. aastast, muudeti kindluse arhitektuuri põhiplaani ja interjööri ning oma sisemiselt korralduselt kohandati see relvalaoks. Välisseintesse ehitati tulirelvadele määratud laskeavad ning sisehoovi mitmeid kasarmuid ja kiriku kellatorn, samuti lisati vallikraavi pikkust, sest silmitsi oldi vaenlasega igast suunast. 18. sajandi lõpupoole kindlust enam kaitse eesmärkidel ei kasutatud, sellest kujunes peamine koht arsenalile ja vanglale. Olles lühemat aega austerlaste käes, ehitati kindlusesse kaheksanurkne torn. Baba Vida oli Serbia armee piiramisrõngas teise Balkani sõja ajal.
Restaureerimistöödega algse arhitektuurilise välimuse ja omapära tagasi saanud, mõnevõrra rohtukasvanud ja puude varjus Baba Vida on tänapäeval enamkülastatavamaid kindlusmuuseume Bulgaarias.
Legend
Baba Vida ehitamine on seotud legendiga, mille kohaselt Vidinit valitseval Doonau Bulgaaria kuningal oli kolm tütart: Vida, Kula ja Gamza. Enne surma kuningas jagas oma kuningriigi kolme ossa, kust Vida, vanim, sai Vidini ja maad Põhja-Karpaatideni, Kula pälvis Zaječari ja Timok Valley ning Gamza sai maid riigi lääneosas kuni Moravani. Kui Gamza ja Kula abiellusid joodikutest sõjakate aadelmeestega, vallaliseks jäänud tark Vida andis linna kaitseks kindluse ehitada ja selle praegune nimi tähendabki eidekest Vidat.
Leviathan (ingel)
Leviathan oli üks langenud inglitest, kes sattus pärast jumalale vastuhakkamist maa peale. Sarnaselt teiste langenud inglitega samastati Leviathanit kadeduse ja kõige halvaga. Teda tuntakse ka kui armutut mereolevust, kelle kehamass on võrreldav 500 vaalaga.
Arktiline õhumass
Arktiline õhumass on õhumass, mis kujuneb Arktika piirkonnas. Polaarjoonist pooluseni on polaaröö, millal Päike ei paista. Selletõttu arktiline õhumass on alati külm. Õhuniiskus on väike nii mandri kui ka ookeani kohal, sest ookean on aasta läbi jääga kaetud. Seega on arktiline õhumass kuiv.
Mandrinõlv
thumb|300px|Mandrinõlv on märgitud tähega C Mandrinõlv on maailmamere põhja osa, mis paikneb mandrilava ja mandrijalami vahel. Mandrinõlv on sageli kontinentaalse ja ookeanilise maakoore üleminekuala. Enamasti algab mandrinõlv merepõhjas umbes rannikult 200 m kauguselt, ulatudes 2000–4000 meetrini merre. Tema kaldenurk on tavaliselt 4–7°, paiguti kuni 45°. Kohtadel, kus ookeani suubuvad jõed, tekivad veealused kanjonid.
Parasvöötme õhumass
Parasvöötme õhumass on õhumass, mis kujuneb paraslaiuskraadidel. Päikesekiirte languse nurk muutub aasta jooksul, sellepärast on talvel parasvöötme õhumass külm ja suvel soe. Õhuniiskus sõltub sellest, kas õhumass kujuneb mandri või ookeani kohal. Parasvöötme mandriline õhumass on kuiv, parasvöötme mereline õhumass aga niiske.
Inari järv
Inari (soome Inarijärvi, põhjasaami Anárjávri, Inari saami Aanaarjävri, koltasaami Aanarjäuʹrr, rootsi Enare träsk) on suuruselt Soome kolmas ja Põhja-Euroopa kuues järv. Asub Lapimaal. Pindala on 1043 km². Suurem osa Inari järvest on madalaveeline, kuid sügavaim koht on 92 m sügavune. Järves on umbes 3000 saart. Inari järvest voolab välja Paatsjoki (norra Pasvikelva), mis suubub Põhja-Jäämerre.
Järv on väga kalarikas.
pisi|püsti|tühi|Asukoht Soomes pisi|253px|Suveöö Inari järvel
Theia (planeet)
Orbiit
Teadlased on arvamusel, et Theia asus Maa-Päikese süsteemi  Lagrange'i punktis L4 või L5. Sellisel juhul oleks Theia võinud kasvada potentsiaalselt Marsi suuruseks. Kokkupõrkekursile Maaga oleks ta kõige tõenäolisemalt sattunud Veenuse põhjustatud gravitatsiooniliste häirituste tõttu.
Nimi
Theia nimetati titaan Theia järgi, kes oli kreeka mütoloogias kuujumalanna Selene ema.
Kokkupõrge
Suure kokkupõrke hüpoteesi kohaselt tiirles Theia ümber Päikese, umbes samal orbiidil, millel oli proto-Maa, jäädes lähedale Lagrange'i punktile L4 või L5 ning ta viidi sellelt orbiidilt välja Jupiteri ja/või Veenuse gravitatsioonilise mõju tõttu. Seetõttu põrkasid Theia ja Maa kokku.
Algselt oli hüpotees selline, et Theia põrkus Maaga riivamisi, mille tulemusel paiskus kosmosesse tükke nii proto-Maast kui ka Theiast. Seejärel need tükid vormisid ühe keha, millest sai Kuu või tekkis kaks kuud, mis lõpuks ühinesid üheks. Selle hüpoteesi kohaselt oleks Theia otsekokkupõrge proto-Maaga hävitanud mõlemad planeedid ning selle tulemusel oleks tekkinud lühiajaline teine Asteroidide vöö Veenuse ja Marsi orbiitide vahele.
Hüpoteesid Kuu päritolu kohta
Moodsa astronoomia algusest peale on Kuu päritolu kohta vähemalt neli hüpoteesi:
Kuult Maale toodud kivimiproovid on koostiselt Maa koorega väga sarnased ning seega on Kuu moodustanud materjal tõenäoliselt Maalt pärit.
Kodasoo
Kodasoo on küla Harju maakonna Kuusalu vallas.
Lemsalu ja Roopa lahing
Lemsalu ja Roopa lahing toimus Landesveeri sõja (osa Eesti ja Läti Vabadussõjast) käigus Landeswehri ja Eesti Vabariigi vägede vahel Lemsalu ja Roopa piirkonnas praegusel Läti territooriumil.
Olukord Põhja-Lätis
, Läti Vabadussõda Eesti-Läti vägede sõjategevuse tulemusel Lõuna-Eestis ja Põhja-Lätis 1919. aasta suvel ning Saksa Landeswehri vägede pealetungi tulemusel Nõukogude punavägede vastu Lätis, tekkis Eesti-Läti ja Saksa Landeswehri vägede vaheline kokkupuutejoon.
Läbirääkimised ebaõnnestusid ning vaherahu lõppes 19. juuni pealelõunal, mil Rauddiviisi osad alustasid edasitungi Limbaži ja Stalbe suunas, vallutades veel samal päeval Vidriži. Tõsisem lahingutegevus algas 20. juunil, mil Rauddiviisi üksused ründasid Eesti 9. Jalaväepolku, kes asus kaitsepositsioonidel Limbažist lõunas. Sakslaste rünnak peatati ning eestlaste vasturünnakuga löödi nende väed tagasi. Stalbe suunal vallutas Rauddiviis 20. juuni hommikul Straupe, mida kaitsesid Eesti 6. polgu väeosad.
19. juuni
Landeswehri juhi major Alfred Fletcheri ultimatiivse nõudmise kohaselt lõppes vaherahu 19. juunil kell 08.00. Selle päeva hommikul asuski Rauddiviis pealetungile. Tulnud Inčukalnsi (saksa Hinzenberg) juures üle Koiva, jätkas Rauddiviis edasitungi Lemsalu (läti Limbaži) ja Roopa (läti Straupe) suunas. Eestlaste nõrgad luureosad suruti tagasi.
Vidriži juures oli vaenlasel esimene kokkupõrge 9. jalaväepolgu 30-mehelise luurepatrulliga, kes oma juhi kadett Friedrich Reinholdi juhatusel pani sakslaste ülemvõimule vapralt vastu. Teda toetas Lemsalu kooliõpilaste salk läti mitšmani Gelbe juhatusel. Alles õhtul kell 23.00 loovutas kadett F. Reinhold oma seisukohad vaenlasele, taandudes peajõudude juurde.
Mujal rindeosas valitses 19. juunil vaikus. Eestlaste luure tegutses aktiivselt ja andis selle päeva jooksul täiesti õigeid andmeid selle kohta, et kallaletungi on oodata Lemsalu-Roopa, laiarööpmelise raudtee ja Rauna (läti Ruijena, saksa Ronneburg) suunas. Rauddiviisi juhatus, viidud eksiteele eestlaste nõrkade eelosade visa vastupanuga. Jättes mulje, et Lemsalu suunas neil rohkem vägesid ei olegi.
20. juuni
20. juuni oli kriitiline päev 9. jalaväepolgule. Rauddiviisi küljekaitse pataljon jätkas 20. juunil kell 12.00 pealetungi. Vastaseks oli nüüd kogu päeva kestel pool 9. jalaväepolgu luurajatekomandost ühes Lemsalu kooliõpilastega. Surunud tagasi eestlaste luureosad, jõudis Saksa pataljon pärast lõunat Vanküla juures 9. jalaväepolgu eelpostideni, kes sunniti taganema. Kaasa kistud esialgsest edust, ründasid sakslased veel samal õhtul 9. jalaväepolgu II pataljoni kaitsepositsioone. Sakslaste jalaväe kallaletunge toetas suurtükituli ning lennukid sooritasid lisaks luurele ja vaatlustele madallende, tulistades eestlaste kaitseosi. Kuna II pataljon asus kaitsel laial rindel, siis sakslaste rünnak oli suunatud tegelikult 5. roodu pihta, kes ei suutnud vastu panna vaenlase ülekaalule. Selle tagajärjel murti eestlaste hõre kaitsejoon Ladenhofi (Lāde) ümbruses läbi. Sakslased jõudsid välja Mutseneki taluni, kus asus eestlaste pataljoniülema komandopunkt.
Sakslased olid lähenenud 5 km-le Lemsalust. Linnas oli tekkimas ärevus ja meeleolu langus. Niipea, kui oli selgunud, et sakslased tahavad oma peajõududega kallale tungida 5. roodule Vanküla-Lemsalu tee suunas, käskis II pataljoni ülem leitnant Karl-Johann Laurits vastavalt polguülema kapten Johan Schmidti antud korraldusele 8. roodul Landeswehrile kallale tungida lääne poolt ja selja tagant, ümber Ladenhofi järve, 7. roodul aga ida poolt. 6. rood ja pool luurajatekomandost tõmmati lähemale. Pataljon tahtis sellega ennast kaitsta, olles soodsal hetkel valmis vastulöögiks. Vastulöögi hetk saabus kui selgus sakslaste edu 5. roodu rindel. Viimase ülesandeks sai igal tingimusel hoida positsioone Ladenhofi-Pula-Lemsalu tee joonel.
Samal ajal sai 6. rood käsu hiilida Paldasi veskini ja sealt ootamatult vaenlast rünnata. Varsti järgnes 6. roodu vastulöök varjatud maastikust ja põldudel kasvavast viljast, ründas rood leitnant Paul Lilienbladti juhatusel sakslasi küljelt ja selja tagant. Samal ajal toimus ka 8. roodu löök sakslaste selja taha, nende antud löökide mõjul põgenes Rauddiviisi pataljon korratult Aijazi mõisa poole. Lahinguväljale jäi 19 surnut. Eestlaste 9. jalaväepolk võttis tagasi uuesti oma endised positsioonid. Sõjasaagiks saadi 4 kuulipildujat, 100 püssi ja muud varustust. Lahingus sai raskelt haavata pealetungiva sakslaste salga ülem kapten Blankenburg.
20. juuni keskpäeval ründasid Rauddiviisi peajõud ka Roopa alevit ning vallutasid selle, kuna seda kaitsesid vaid nõrgad väeosad. Roopa alevit üritasid tagasi võtta 15. rood koos kooliõpilastega. Neid toetasid 6. jalaväepolgu ratsakomando ja hiljem lahinguväljale tagasi ilmunud Läti eskadron. Kuid mõnisada meetrit enne asulat sai mürsu lõhkemise tagajärjel haavata 15. roodu ülem, kes jäi vaenlase kätte. Kaotanud juhi alustas rood tagasitõmbumist.
Vaike Hang
Vaike Hang (26. august 1932 Männikuste küla Tõstamaa vald – 21. november 2021) oli eesti looduskaitsetegelane, teadusajaloolane ja koduloolane.
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli 1956. aastal geoloogina.
Ta on töötanud pikka aega Eesti Teaduste Akadeemia Looduskaitse Komisjoni teadussekretärina.
Ta on põhjalikult uurinud Tõstamaa valla kõigi talude ajalugu.
Ro-pax-laev
Uuematel ro-pax-tüüpi laevadel on tihti mitu autotekki, mis võivad mahutada kokku üle kahe kilomeetri sõidukeid, ja võimsad peamasinad, mis võimaldavad kaubalaevast suuremat kiirust. Kiired ro-pax-tüüpi laevad võivad liinidelt välja tõrjuda väiksemaid kiirlaevu – katamaraane ja turbiinlaevu –, sest on ilmastikukindlamad kui katamaraanid, võivad pakkuda rohkem mugavust ja teenuseid ning suudavad mahutada rohkem sõidukeid. Läänemerel on jääklassiga teraskerega ro-pax-laevade eelis autotekiga kiirlaevade ees ka võimalus sõita aasta ringi.
Maailma suurim ro-pax-laev on 2010. aastal valminud Stena Hollandica, millel on 5500 rajameetrit autotekkidel ja 1200 reisijakohta.
Viited
Roll-on/roll-off
Ahelmurd
Ahelmurd on matemaatikas avaldis kujul kus a_0 on täisarv ja a_k ning b_k on naturaalarvud. Jagatisi b_k/a_k nimetatakse ahelmurru osajagatisteks.
Ahelmurdude tüübid
Kui ahelmurru osajagatised moodustavad lõpmatu jada, nimetatakse ahelmurdu lõpmatuks ahelmurruks, kui osajagatiste jada on lõplik, siis räägitakse lõplikust ahelmurrust. Lõpmatut ahelmurdu, mille osajagatiste jada on perioodiline, nimetatakse perioodiliseks ahelmurruks.
Lähismurrud
Ahelmurru lähismurdudeks nimetatakse jagatisi kus k = 1,2,... ning täisarvud p_k ja q_k on defineeritud järgmiste 2. järku rekurrentsete valemite kaudu mille algtingimuseks on p_{-1} = 0, p_0 = a_0, q_{-1} = 0, q_0 = 1.
Ahelmurru väärtust on võimalik arvutada selle lähismurdude jada piirväärtusena.
Novõi Rozdil
Novõi Rozdil (ukraina Новий Розділ, poola Nowy Rozdół) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Lvivi oblastis Strõi rajoonis. Novõi Rozdil asub Lvivist umbes 42 km lõunas.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Novõi Rozdili elanikest ukrainlasi 96,74%, venelasi 2,72%, valgevenelasi 0,17%, poolakaid 0,12% ja sakslasi 0,04%.
Koera süda (film 1988)
"Koera süda" (vene keeles "Собачье сердце") on 1988. aastal valminud Nõukogude Liidu telefilm, mille lavastas Vladimir Bortko.
Filmi aluseks on Mihhail Bulgakovi 1925. aastal kirjutatud jutustus "Koera süda", mis ilmus Nõukogude Liidus esmakordselt 1987. aastal ajakirjas Znamja.
Film võitis 1989. aastal Prix Italia.
Esilinastus Eestis telekanalil ETV+ 7. aprillil 2016 (1. osa) ja 14. aprillil (2. osa).