cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Perkins
Vasturääkivus
2006. aastal väitis Riigidepartemang, et suur osa raamatust "tundub olevat täielik väljamõeldis": NSA on krüptoloogine organisatsioon, aga mitte majanduslik; ükski tema ülesanne ei sisaldanud välismaa majandusteadlaste paigutamist välisriikides seda riiki laenuga orjastamise eesmärgiga; ning Perkins polnud kinnitatud oma sõnad USA osalemist oluliste poliitiliste tegelaste mõrvades.
Apolda
Haldusjaotus
Linn jaguneb seitsmeks rajooniks:
Tõnissoni plats
Platsil on istmed ja kasvab paar puud. Seal asub ka Jaan Tõnissoni monument.
Eichsfeldi kreis
thumb|Ajalooline Eichsfeldi piirkond (aastani 1945)
Eichsfeld on kreis Saksamaa Tüüringis. See on osa ajaloolisest Eichsfeldi piirkonnast. See külgneb (idast ja päripäeva) Nordhauseni, Kyffhäuserkreisi ja Unstrut-Hainich-Kreisi kreisiga ning Hesseni (Werra-Meißner-Kreis) ja Alam-Saksi (Göttingeni kreis) liidumaaga.
thumb|Eichsfeldi kreisi paiknemine Tüüringi liidumaal
Kreis on nimetatud ajaloolise Eichsfeldi piirkonna järgi, mis hõlmab praeguse kreisi põhjaosa ja Alam-Saksi Duderstadti ümbruse piirkonna, mida kutsutakse Untereichsfeldiks (Alam-Eichsfeld). See on künklik maakoht, mis on ühenduses Harzi mägedega põhjas. Muuseas on see Saksamaa geograafiline keskkoht. Nii Leine kui ka Unstrut voolavad Eichsfeldis.
Nimi arvatakse tulevat sõnast Eichenfeld, mis tähendab 'tammevälja'. Vähem levinud teooria järgi pärineb see sõnast Eisfeld ('jääväli').
Linnad ja vallad
Linnad:
Vallad:
Vallaliidud (Verwaltungsgemeinschaften):
Southern Highlandsi provints
Southern Highlandsi provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Paapua Uus-Guineas. Provintsis asub hulgaliselt lubjakivist mägesid ja koopaid, millest paljud on veel läbi uurimata.
Peter Higgs
Peter Ware Higgs (sündinud 29. mail 1929 Newcastle'is) on Suurbritannia füüsik, kelle uurimisvaldkond on teoreetiline füüsika. Ta on Edinburghi ülikooli emeriitprofessor, Londoni Kuningliku Seltsi ja Edinburghi Kuningliku Seltsi liige. Koos François Englert'iga sai ta 2013. aastal Nobeli füüsikaauhinna.
Southern Highlandsi provints
Provints jaguneb halduslikult viieks ringkonnaks:
Peter Higgs
Higgs oli esimene, kes pakkus 1964. aastal välja, et osakestefüüsika standardmudelis peab olema kõigile teistele osakestele massi andev hüpoteetiline elementaarosake. Seda osakest on hakatud tema järgi nimetama Higgsi bosoniks.
4. juulil 2012 teatasid Suure Hadronite Põrgutiga töötavad teadlased, et avastasid elementaarosake massiga 125–127 GeV/c2, mis tõenäoliselt on Higgsi boson.
Southern Highlandsi provints
🇵🇬
Suur Tõll (täpsustus)
Suur Tõll on vägilane. Tema nime kannavad veel:
311 eKr
311. aasta eKr oli 311. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi 443 ab urbe condita.
Slampe vald
pisi|Vallamaja Slampe vald (läti keeles Slampes pagasts) on vald Lätis Tukumsi piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Lestene, Degole, Džūkste ja Smārde vallaga, Mārupe piirkonna Sala vallaga, Jelgava piirkonna Valgunde vallaga ning Jūrmala linnaga.
Valla pindala on 155,1 km². 2016. aastal elas seal 1970 inimest. Valla keskus on Slampe küla. Vallavanem on Dace Pole (ühine Džūkste vallaga).
Valda jääb kinolinnak Cinevilla.
Ajalugu
Valla tänapäevane territoorium on kujunenud peamiselt Vīksele ja Slampe mõisa maadele, kuid lisaks ka Spirguse ja Praviņi mõisa aladele. 1935. aastal oli valla pindala 39,3 km² ja seal oli 846 elanikku.
1945. aastal moodustati vallas Slampe ja Vīksele külanõukogud, vald ise likvideeriti aga 1949. aastal. 1951. aastal liideti Slampe külanõukoguga likvideeritav Vīksele külanõukogu, 1960. aastal aga osa Mežnieki külanõukogust. 1968. aastal arvati osa Slampe külanõukogust Degole külanõukogu koosseisu. Džūkste külanõukoguga. 1975. aastal liideti osa Lestene külanõukogust Slampe külanõukoguga. 1977. aastal liideti sellega veel ka osa Ozolpilsi külanõukogust. 1990. aastal moodustati külanõukogust vald. 2009. aastast kuulub vald Tukumsi piirkonda.
Asustus
Valla külad on järgmised:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Ammoonium
thumb|Ammooniumi lihtsustatud struktuurkujutis elementide "pallidest" Ammoonium ehk ammooniumioon (keemiline valem NH4+) on ammoniaagi (NH3) ja vesiniku iooniga reageerimisel (protoneerimisel) tekkinud väga ebapüsiv ioon, mis moodustab tavaliselt hapetega ammooniumi sooli. Ammoonium on ka üldine nimetus positiivselt laetud või protoneeritud amiinide või kvaternaarsetele ammooniumi katioonide kohta, kus üks või rohkem vesiniku aatomeid on asendatud orgaaniliste rühmadega.
Happe-aluse omadused
Ammooniumi ioon on nõrgalt happeline ning tänu sellele reageerib Brønstedi alustega. Sellise reaktsiooni saaduseks on algne laenguta ammoniaagi molekul. Kui ammoniaak lahustada vees, tekib reaktsioonil veega tasakaal ning osa ammoniaagist muutub ammooniumiioonideks. See, mis koguses ammooniumi ioone tekib, oleneb lahuse pH tasemest. Kui pH on madal, nihkub tasakaal saaduste suunas. Kui pH on kõrge, nihkub reaktsiooni tasakaal lähteainete suunas. Ammooniumi ühendite tekkimine leiab aset ka gaasifaasis. Näiteks, kui ammoniaagi aurud puutuvad kokku vesinikkloriidi auruga, tekib valge ammooniumkloriidi pilv, mis sadestub valge kihina pindadele. Ammooniumile tugeva aluse lisamine annab ammoniaagi.
Ammooniumi soolad
Ammooniumi katioone leidub erinevates soolades, nagu ammooniumkarbonaat, ammooniumkloriid ja ammooniumnitraat. Enamik lihtsamaid ammooniumi soolasid lahustuvad kergesti vees. Erandiks on ammooniumheksakloroplatinaat. Ammooniumi soolad nitriti ja perkloraadiga on eriti plahvatusohtlikud. Nendes ühendites on ammoonium redutseerija. Lisaks moodustavad ammooniumi ioonid reageerides elavhõbedaga ka amalgaame. Sellised ühendid valmistatakse ammooniumi lahuse elektrolüüsil elavhõbekatoodiga. See ühend on suhteliselt ebapüsiv ning laguneb lõpuks vesinikuks ja ammoniaagiks.
Orgaanilised ammooniumi ioonid
400px
Kvaternaarsetel ammooniumi katioonidel on neli orgaanilist rühma seotud lämmastiku aatomiga. Neid katioone, näiteks tetra-n-butüülammooniumi kasutatakse mõnikord naatriumi või kaaliumi ioonide asendamiseks, et suurendada aniooni lahustuvust orgaanilistes solventides. Primaarsetel, sekundaarsetel ja tertsiaarsetel ammooniumisooladel on analoogne funktsioon, kuid neid kasutatakse vähem, sest nad pole nii lipofiilsed. Neid kasutatakse faasi suunamisel katalüsaatoritena ja pindainetena.
Toksilisus
Ammoonium üksi ei ole kuigi mürgine, aga vesilahuses tekib ka ammoniaaki, mis on üsna toksiline. Ammooniumi suhe lahuses võrreldes ammoniaagiga oleneb pH tasemest. Hingamisteedele omab ammoniaak ärritavat toimet, tekitades köhimist, silmade ärritust ja piisavas koguses ka hingamise seiskumist. Nahale sattumisel võib tekkida, olenevalt kogusest, ärritusi ja põletusi. Neelamisel on tõenäolised kahjustused seedeelundkonnale, kuid otsest mürgistust tavaliselt ei järgne.
Dežnjovi neem
thumb|Dežnjovi neem Tšuktši poolsaare idaotsas (vasakpool) 1937. aasta kaardi osa, kus on kujutatud Dežnjovi neem (East Cape)|thumb Semjon Dežnjovi auks mälestussammas Dežnjovi neemel|thumb Dežnjovi neem (vene keeles мыс Дежнёва) on neem Tšuktši poolsaare idaotsas. See on ühtlasi Venemaa, Aasia ja Euraasia kõige idapoolsem punkt. Neem asub Beringi väina rannikul. Selle vastas Sewardi poolsaare läänetipus 86 km kaugusel asub Walesi Printsi neem.
Dežnjovi neeme geograafilised koordinaadid on. See on isoleeritud lameda laega mäemassiiv kõrgusega kuni 741 m järskude pankadega merepoolses küljes.
Hiina president
Hiina president võib olla:
Slampe
pisi|left|Slampe koolimaja Slampe on küla (lielciems) Lätis Tukumsi piirkonnas, Slampe valla halduskeskus.
Küla asub merepinnast 35 meetri kõrgusel Slampe jõe kaldal, asudes piirkonna keskusest Tukumsist 17 ja Riiast 65 kilomeetri kaugusel. Slampes asuvad kultuurimaja, postkontor, raamatukogu ja keskkool. Küla läbib Tukumsi ja Jelgava vaheline raudtee, seal asub Slampe raudteejaam. Külla jäävad Salenieki ja Slampe bussipeatus. Slampest kahe kilomeetri kaugusel asub Slampe lennuväli.
Küla kujunes endise Slampe mõisa juurde. Maareformi järel eraldati kakskümmend hektarit maad mõisa keskuse juures käsitööliste ja raudteelaste tarbeks (küla läbis Moskva-Ventspilsi raudtee). Kiiremalt kasvas Slampe nõukogude perioodil, mil seal asus Zemgale sovhoosi keskasula.
Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite vennaskalmistu, kuhu on maetud 322 sõdurit.
2015. aastal oli külas 856 elanikku, 2018. aastal 821 ja 2020. aastal 810.
Vinaja
Vinaja (sanskriti ja paali keeles vinaya ‘juhised, reeglid, distsipliin’; tiibeti keeles ’dul ba; hiina keeles 律 lü; jaapani keeles ritsu) on budismis eelkõige munkadele ja nunnadele ette nähtud juhtnööride kogu, mille eesmärk on nende käitumise ohjeldamine ja kontrollimine.
Laiemas mõttes on vinaja ka neid järgiv eluviis, budistlike munga- ja nunnakoguduste distsipliin. Vinaja juhised on koondatud Vinayapiṭakasse.
Kirjandus
Thitanano bhikkhu (Andrus Kahn). Virgumise tee - nii nagu õpetas Buddha. Eesti Theravaada Sangha, 2018, lk 145-146. ISBN 978-9949-81-894-5.
Karl Pung
Karl Pung VR II/3 (17. mai 1892 – 3. september 1942), eesti põllumees.
Osales 1915–1918 Esimeses maailmasõjas, 1919–1920 Vabadussõjas Sakala Partisanide Pataljoni koosseisus.
Mõhküla karjamõisast eraldatud Raja talu peremees, kaitseliitlane, tuletõrjuja.
Arreteeriti 29. detsembril 1940.
Mihail Beljajev
Mihail Beljajev (sündinud 10. veebruaril 1992) on Eesti allveeujuja.
2010. aasta maailmameistrivõistlustelt sai ta pronksmedali.
Mihhail Beljajev
Mihhail Aleksejevitš Beljajev (23. detsember 1863 (ukj 4. jaanuar 1864) Peterburi – 19. september 1918 Petrograd) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (jalaväekindral) ja riigitegelane. Ta oli viimane Venemaa keisririigi sõjaminister jaanuarist veebruarini 1917.
Slampe lennuväli
pisi|left Slampe lennuväli on sertifitseerimata lennuväli Tukumsi piirkonnas Slampe vallas Slampest 2 kilomeetrit ida pool.
Lennuväli rajati nõukogude võimu ajal põllumajandusliku lennuväljana. Selle ooteplatvorm on kasutusel silohoidlana. Lennuraja asfaltkate on osaliselt lagunenud, seega soovitatakse seda kasutada üksnes hädamaandumiste tarbeks.
Rahvusvõitlus
Vastutav toimetaja ja väljaandja oli Oskar Nachbar. Augustist 1932 kuni 9. septembrini 1933 ilmus kokku seitse numbrit (1932. aastal üks ja 1933. aastal kuus). Ajalehes kasutatavaim sõna oli "juut". Ajaleht suleti sisekaitseülema otsusel 12. septembril 1933 kuni kaitseseisukorra lõpuni, kuna leht oli avaldanud lugupidamatust vabariigi valitsuse vastu ja levitanud valeteateid vabariigi valitsuse tegevuse kohta ning õhutanud vihavaenu üksikute rahvuste vahel. Toimetaja Nachbarile määras rahukogu 30-kroonise rahatrahvi või üheksapäevase aresti 5. juulil 1933 ilmunud artikli "Langemine" eest, kus kirjutati, et Eestit on 15 aasta jooksul valitsenud marksistid.
Hiina Rahvavabariigi president
Hiina Rahvavabariigi president on Hiina Rahvavabariigi tseremoniaalne riigipea. Hiina RV praeguse põhiseaduse järgi on president peamiselt tseremoniaalne ametnik, kellel on väga piiratud võim. Kuid alates 1993. aastast on president olnud samal ajal ka Hiina Kommunistliku Partei peasekretäri, riigi kõrgeima juhi ametis. Presidenti peetakse ametlikult pigem riigiinstitutsiooniks kui haldusametiks; teoreetiliselt teenib president Riiklikku Rahvakongressi, seadusandlikku võimu, ning tal ei ole täidesaatvat võimu.
Presidendiamet kehtestati esimest korda Hiina Rahvavabariigi põhiseadusega 1954. aastal ja seda pidasid esimestena Mao Zedong ja Liu Shaoqi. Liu sattus kultuurirevolutsiooni ajal poliitilise põlu alla ning presidendi positsioon jäi vabaks. Presidendi institutsioon kaotati 1975. aasta põhiseadusega ja taastati piiratud mandaadiga 1982. aasta põhiseadusega.
Praeguse, 1982. aasta põhiseadusega kujundati presidendi roll suures osas tseremoniaalseks, tegelik võim koondus kõrgeimale juhile, kes kontrollib parteid ja sõjaväge. Presidendid Li Xiannian (1983–1988) ja Yang Shangkun (1988–1993) olid siiski riigis väga mõjuvõimsad tegelased, kuid seda tänu kuulumisele kaheksa vanema sekka.
Kui välja arvata lühikesed üleminekuperioodid, on Hiina kõrgeim juht alates 1993. aastast olnud samaaegselt ka Kommunistliku Partei juht (peasekretär) ja sõjaväe ülemjuhataja (Kesksõjakomisjoni esimees). S.t, et sama isik täidab erinevate ametinimetuste all erinevaid ülesandeid. Näiteks kohtub ta välisriikide esindajatega ja võtab presidendina vastu suursaadikud, annab Kesksõjakomisjoni esimehena sõjalisi käskkirju ja juhib Kommunistliku Partei peasekretärina partei valitsemist.
Mao ajal ei olnud presidendil ametiaja piirangut. Aastatel 1982–2018 nägi põhiseadus ette, et president ei saa teenida rohkem kui kaks järjestikust ametiaega. 2018. aastal kaotati ametiaja piirangud, kuid presidendi volitused ja tseremooniline roll jäeti samaks.
Presidendi abikaasa
Alates esimesest presidendist on ametis olemise ajal olnud abielus kuus presidenti. Praegune presidendiproua on president Xi Jinpingi naine Peng Liyuan.
Nõmme liivik (Viljandimaa)
Nõmme liivik on liivik Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Liivik on arvele võetud ürglooduse objektina.
Liivik on künkliku reljeefiga ja valdavalt metsastunud.
312 eKr
312. aasta eKr oli 312. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi 442 ab urbe condita)
Džuut (materjal)
pisi|Džuudist nöör pisi|Džuutide kuivatamine [[Bangladeshis]] Džuut ehk džuudikiud, ka jute, on džuutide vartest saadav looduslik kiud, puuvilla järel kõige levinum taimne kiudmaterjal.
Džuudi saamiseks enimkasvatatud taim on Corchorus olitorius.
Glomar Challenger
thumb Glomar Challenger oli Ameerika Ühendriikide puurimislaev, mille abil uuriti ookeanipõhja, eelkõige Atlandi ookeani keskahelikku. Aastatel 1968–1983 osales laev ekspeditsioonidel, mille käigus puuriti üle 19 000 puursüdamiku.
24. juunil 1966 alustas California ülikool Ameerika Ühendriikide Teadusfondi toetusel ookeanipõhja puurimisprojekti. Puurimistööd tegi firma Global Marine. Laeva ehitas Levingston Shipbuilding Company ning see lasti Texase osariigi linnas Orange'is vette 23. märtsil 1968.
Laeva pikkus oli 121,9, laius 19,9 ja süvis 6,1 meetrit ning maht 6281 brt. Laeval oli 45 meetri kõrgune puurtorn. Meeskonnale lisaks töötas laeval 24 teadustöötajat ja tehnikut ning 12 puurijat.
Laev töötas esialgu 30 kuud Atlandi, Vaikses ja India ookeanis, Vahemeres ja Punases meres.
Pärast seda leiti 1067 m sügavusest soolakuplid, mis pakkusid potentsiaalsete naftaleiukohtadena huvi naftafirmadele. Järgmisel etapil puuriti Atlandi ookeanis Kesk-Atlandi mäestikus kümnes kohas 17 puurauku. Puursüdamike uurimine kinnitas järjekordselt laamtektoonika teooriat. See tõestas ka, et keskaheliku lähedal on ookeaniline maakoor võrreldes Maa vanusega väga noor.
Laev läbis kokku 375 632 meremiili. Kokku uuriti 624 kohta ja saadi 19 119 puursüdamikku. Puursüdamike kogupikkus oli 97 056 meetrit. Kõige sügavamal kohal oli ookeani sügavus 7044 meetrit; puuriti kuni 1741 meetri sügavuseni merepõhjast.
30 jala pikkused 2,5-tollise läbimõõduga puursüdamikud on hoiul Columbia ülikooli Lamonti-Doherty observatooriumis ja Scrippsi okeanograafiainstituudis.
Et laeva paigalhoidmiseks ei saanud sellise sügavuse puhul kasutada ankruid, kasutati sonarisüsteemi, mis aktiveeris laeva vööris ja ahtris paiknevad jõuallikad.
Pärast 15 aasta pikkust teenistust, mille jooksul sooritati 96 ekspeditsiooni, laev lammutati. Mõned laeva seadmed ja detailid võeti hoiule Smithsoni instituudi asutustes. Glomar Challengeri tööd jätkas laev JOIDES Resolution.
Pahraničny
Pahraničny (valgevene keeles Пагранічны, transkribeerituna Pagranitšnõ) on agrolinnake (endine alevik) Valgevenes Hrodna oblastis Bierastavica rajoonis, Pahraničny külanõukogu halduskeskus. Poola keeles on asula nimi Pograniczny.
Asulas on 1445 elanikku (2009). Pahraničnys asub Bierastavica raudteejaam raudteeliinil Bialystok–Vaŭkavysk.
Ajalugu
Pahraničny tekkis aastal 1885 seoses Bialystoki–Vaŭkavyski raudtee ehitusega. Toona ehitati raudteed ehitanud tööliste laagri juurde Bierastavica raudteejaam. Algul kandis asula Bierastavica nime, asudes Hrodna kubermangus.
Kuni 1917. aastani oli Pahraničny Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Pärast Valgevene NSVga liitmist sai asulast alevik. Aastal 1978 nimetati Bierastavica alevik ümber Pahraničnyks. Aastal 2007 sai alevikust agrolinnake.
Ernests Birznieks-Upītis
pisi|Ernests Birznieks-Upītis Nõukogude Liidu 1971. aasta postmargil Ernests Birznieks-Upītis (tegelik nimi Ernests Birznieks; 6. aprill 1871 – 30. detsember 1960) oli läti kirjanik.
Ernests Birznieks-Upītis oli pärit renditalu pidaja perekonnast. 1889. aastal lõpetas ta Tukumsi linnakooli ning sooritas seejärel õpetajaeksamid ja töötas koduõpetajana.
Ta elas aastatel 1893–1921 Kaukaasias. Asutas Riias peamiselt läti ilukirjandust avaldanud kirjastuse Dzirciemnieki (1908–1922). Lätti tagasipöördumise järel asutas ta 1922. aastal ajakirja Vārds. 1927–1934 oli ta Riia Keskraamatukogu juhataja. 1934–1940 tegeles ta põhiliselt tõlkimisega.
Ernests Birznieks-Upītise realistlikud jutustused kujutavad enamasti talurahva elu. Pärast Lätti tagasipöördumist kirjutas ta valdavalt lastele.
Eesti keeles on 1961. aastal ilmunud Birznieks-Upītise jutukogu "Halli kivi jutud ja teisi jutustusi" ning 1971. aastal lasteraamat "Pesamuna päevaraamat".
Ernests Birznieks-Upītise suguvõsa maja on Lätis riikliku tähtsusega muinsuskaitsealune objekt. Majas asub ka muuseum.
Apelsin (ansambel)
thumb|Ansambel Apelsin esinemas [[Õlletoober|Õlletoobril 10. juulil 2010]]
Apelsin on Eesti levimuusikaansambel.
Ansambel loodi 1974. aastal seitsmeliikmelisena: Tõnu Aare (mängis kitarri, suupilli, mandoliini), Gunnar Kriik (mängis basskitarri ja klaverit), Jaan Arder (mängis viiulit), Mati Nuude (balalaikamängija), Ivo Linna (kitarrist ja laulusolist), Harri Kõrvits juunior (löökriistamängija) ja Ants Nuut (trombonist ja laulusolist).
Hiljem on põhisolistid olnud Ivo Linna ja Mati Nuude, teatud lugude laulusolistina on esinenud ka Tõnu Aare ja Jaan Arder.
Algkoosseisust on ansamblis praegu kaasa löömas ainult Ants Nuut.
Teisi ansamblis tegutsenud muusikuid: Tõnu Aare, Jaan Arder, Taago Daniel, Indrek Hiibus, Allan Jakobi, Vello Jurtom, Mart Jürisalu, Jaan Kirss, Hillar King, Gunnar Kriik, Harry Kõrvits, Meelis Laido, Boris Leppsoo, Marek Lillemägi, Andres Loigom, Priit Pihlap, Tarmo Pihlap, Vladimir Šeripov, Argo Toomel, Vello Toomemets, Igor Trunin, Ivo Varts, Aleksander Vilipere, Ülari Kirsipuu.
Ansambli tuntumate lugude seas on "Matkalaul" (autorid Tõnu Aare / Henno Käo), "Me armastame ooperit" (Jacques Kloes / Henno Käo), "Himaalaja" (A. Simone, S. Regal / Priit Aimla) jpt.
Sussid
pisi Sussid on kerged toajalatsid.
313 eKr
313. aasta eKr (Vana-Rooma ajaarvamises 441 ab urbe condita)
The Artworld
"The Artworld" on Arthur Danto artikkel. See ilmus ajakirjas The Journal of Philosophy 1964. aastal, kd 61, nr 19, lk 571–584.
Kokkuvõte
Hamlet ja Sokrates pidasid kunsti looduse ees hoitud peegliks, üks kunsti kiituseks, teine selle laituseks. Sokratese silmis peegel lihtsalt peegeldab seda, mida me juba näeme; nagu peegelgi, annab kunst täpse koopia sellest, kuidas asjad paistavad, ja tunnetusel pole sellest mingit kasu. Hamlet märkas, et peegel näitab seda, mida me muidu ei näeks, nimelt oma nägu ja kuju, ja kunst näitab meile meid ennast, nii et temast on tunnetusele ikkagi kasu. Danto leiab Sokratese mõttekäigus sügavamagi puuduse: kui millegi peegelpilt on selle jäljendus ja kunst on jäljendus, siis peegelpildid on kunst. Aga peegelpildid ei ole kunst, nagu hullumeelsele relvade tagasiandmine ei ole õiglus. Ja peegeldustele viitamine on just seda sorti kaval vastunäide, mille kasutamist me Sokrateselt ootaksime selle teooria ümberlükkamiseks, mille illustreerimiseks ta seda kasutab. Nõudes peegelpiltide kunstiks nimetamist, näitab see teooria oma ebaadekvaatsust: jäljendus olemine ei ole kunst olemise piisav tingimus. Võib-olla sellepärast, et kunstnikud tõesti jäljendasid, märgati selle teooria ebapiisavust alles siis, kui leiutati fotograafia. Varsti jäeti mimees kõrvale ka kunsti tarviliku tingimusena, Vassili Kandinsky töödest saadik jätsid kriitikud jäljendusomadused tagaplaanile ja hea jäljenduslikkus, mida varem peeti kunsti olemuseks, hakkas viitama koguni sellele, et tegu on pelgalt illustratsiooniga.
Elts Abel
Elts Abel (sünninimi Elts Vaga; sündinud 9. juunil 1947 Järvakandis) on eesti matemaatik.
The Artworld
Kokkuvõte
Sokraatilises arutelus osalejad peavad muidugi analüüsitavat mõistet valdama, sest eesmärk on leida kasutatavale terminile sobiv defineeriv väljend ning adekvaatsustest seisnebki selles, et esimene kehtib nende ja ainult nende asjade kohta, mille kohta kehtib defineeritav termin. Sokratese kuulajad teadsid, mis on kunst ja mis neile meeldib; kunsti teooriast kui kunsti definitsioonist ei ole seetõttu kunsti näidete äratundmisel abi. Teooria lihtsalt ütleb, kuidas me terminit kasutame, aga ühe hiljutise autori sõnul me oskame kunstiteoseid mittekunstiteostest eristada, sest me oskame sõnu "kunst" ja "kunstiteos" kasutada. Selline teooria on nagu peegeldused, mis näitavad seda, mida me juba teame, keelepraktikat, mida me valdame.
Elts Abel
Ta lõpetas 1965. aastal Järvakandi Keskkooli ja 1970. aastal Tartu Riikliku Ülikooli matemaatikateaduskonna. Aastatel 1972–1975 oli ta samas aspirantuuris; 1980. aastal kaitses ta Valgevene Riiklikus Ülikoolis väitekirja (juhendaja professor Ülo Lumiste) "Mittetäieliku astakuga pinnad mitteeukleidilistes ruumides" (vene keeles) ja sai füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi.
The Artworld
Kokkuvõte
Aga kunstiteoste eristamine teistest asjadest ei ole nii lihtne, isegi kui keelt hästi vallatakse, ja tänapäeval ei pruugita teada, et ollakse kunstivallas, kui mõni kunstiteooria seda ei ütle. Asi on osalt selles, et valla teevad kunstiliseks kunstiteooriad, nii et teooriad mitte ainult ei aita kunsti muust eristada, vaid ka teevad kunsti võimalikuks.
Elts Abel
Isiklikku
Ta on 1973. aastast abielus Mati Abeliga. Mart Abel on nende poeg.
The Artworld
I
Oletame, et keegi peab uue kunstiteoste klassi avastamist analoogseks muusuguste uute faktide klassi avastamisega, mida teoreetikud peavad seletama. Teaduses sobitatakse uusi fakte vanade teooriatega abihüpoteeside abil, mis on andestatav alalhoidlikkus, kui teooriat peetakse liiga väärtuslikuks, et seda kohe kõrvale heita. Aga kunsti jäljendusteooria on väga võimas teooria, mis seletab paljusid kunstiteose põhjustamise ja hindamisega seotud nähtusi ning toob keerulisse valdkonda üllatava ühtsuse. Paljusid vastunäiteid on lihtne tõrjuda abihüpoteesidega, et jäljendavusest hälbiv kunstnik on trotslik, oskamatu või hullumeelne. Need abihüpoteesid on kontrollitavad. Oletame, et kontrollimine näitab, et need hüpoteesid ei pea paika, nii et teooria tuleb ikkagi välja vahetada. Töötatakse välja uus teooria, mis lisaks vanadele seletab ka uusi fakte. Mõned kunstiajaloo episoodid sarnanevad teadusajaloo episoodidega, kus toimub mõisteline pööre ja kus teatud faktid jäetakse kõrvale mitte ainult eelarvamuse, laiskuse ja omakasu pärast, vaid ka sellepärast, et juurdunud või vähemalt laialt tunnustatud teooria on ohus, nii et kogu sidusus on kadumas.
Mõned sellised episoodid leidsid aset siis, kui tuli postimpressionistlik maalikunst. Valitseva kunstiteooria (kunsti jäljendusteooria) seisukohast oli niisuguseid maale võimatu kunstiteosteks pidada, kui mitte lugeda neid oskamatuks kunstiks; vastasel korral pidi tegu olema pettusega, enesereklaamiga või hullumeelse märatsemise visuaalse vastega. Nii et selleks, et neid hakataks koos Raffaeli "Issanda muutmisega" (rääkimata Edwin Henry Landseeri põdrast) kunstiks pidama, ei olnud tarvis mitte niivõrd maitserevolutsiooni kui päris suurt teooria ümberhindamist, mis põhjendab ka varem kunstiks peetud teoste kunst olemist uuel moel. Uue teooria omaksvõtmise tulemusel ei hakatud mitte ainult postimpressionistlikke maale kunstiks pidama, vaid hulk esemeid (relvi, maske jne) toodi antropoloogiamuuseumidest (ja mitmesugustest muudest kohtadest) kunstimuuseumidesse, aga midagi ei viidud kunstimuuseumidest mujale, sest uus teooria pidi seletama kõike seda, mida vanagi.
Tõsi küll, uusi teooriaid oli mitu, ja kõik nad modifitseerisid kunsti jäljendusteooriat. Lihtsustades võtab Danto nende esindajaks ühe, mille järgi need kunstnikud ei jäljendanud edutult reaalseid vorme, vaid lõid edukalt uusi vorme, mis on sama reaalsed kui need, mida vana kunsti arvati oma parimates näidetes kiiduväärselt jäljendavat (kunsti reaalsusteooria). Kunsti oli juba ammu peetud loovaks (Giorgio Vasari ütleb, et Jumal oli esimene kunstnik) ja postimpressioniste tuleb mõista tõeliselt loovatena, kes Roger Fry sõnu kasutades ei taotle mitte illusiooni, vaid reaalsust. Vincent van Goghi ja Paul Cézanne'i jämedat joonistamist, vormi kontuurist nihutamist Georges Rouault'l ja Raoul Dufyl, värvide meelevaldset kasutamist Paul Gauguinil ja fovistidel võib peaaegu tõlgendada tähelepanu juhtimisena sellele, et tegu on mittejäljendusega, mis on mõeldud selleks, et mitte petta. See on, nagu hiilgavalt võltsitud valerahale oleks juurde trükitud "Valeraha". See ei ole illusoorne raha ega ka reaalne raha. See on uut laadi asi reaalsete objektide ja reaalsete objektide reaalsete koopiate vahepeal: "mittekoopia". Kunstiteosed ei ole reaalsemad kui puuseppade tehtu, kuid vähemalt mitte vähem reaalne.
Tänapäevaseid kunstiteoseid tuleb mõista selle valguses. Roy Lichtenstein maalib 4 meetri kõrguseid koomikseid, loeb just suurus. Osav graveerija võiks lõigata Jan van Eycki "Kantsler Rolini madonna" nööpnõelapeale, ja terava nägemisega võiks selle ära tunda, aga Barnett Newmani maalid oleksid sellises mõõtkavas lihtsalt plärakad. Lichtensteini maali foto oleks eristamatu vastavast "Steve Canyoni" pildist, aga foto ei näita mõõtkava ning oleks sama ebaadekvaatne reproduktsioon nagu mustvalge gravüür Sandro Botticelli maali järgi. Lichtensteini maalid ei ole jäljendused, vaid uued entiteedid, nagu oleks hiigelteod. Aga Jasper Johns maalib objekte, mille puhul suurus pole tähtis. Sellegipoolest ei saa tema objektid olla jäljendused, sest sellist laadi objekti iga koopia oleks ise sellist laadi objekt, nii nagu numbri koopia on number. Ja kaks meie pioneeri, Robert Rauschenberg ja Claes Oldenburg, on teinud päris voodid.
Rauschenbergi voodi ripub seinal ja sellele on seinavärvidega triibud peale tehtud. Oldenburgi voodi on rombikujuline, ühest otsast kitsam kui teisest, just nagu sisseehitatud perspektiiviga, väikesesse magamistuppa ideaalne. Neid müüakse voodi kohta ülepaisutatud hinnaga, aga neis saab magada; Rauschenberg kartis, et keegi ronib tema voodisse ja jääb magama. Oletame nüüd, et keegi Testadura ei tea, et need on kunst ning peab neid lihtsalt reaalsuseks. Ta paneb värvijäljed Rauschenbergi voodil omaniku lohakuse arvele ning Oldenburgi voodi viltususe voodi tegija oskamatuse või voodi tellija tuju arvele. Need oleksid eksitused, aga veidrat laadi eksitused, ega oleks nii väga erinevad nende hämmastunud lindude eksitusest, kes nokkisid Zeuxise maalilt viinamarju. Nagu Testaduragi, pidasid nad kunsti reaalsuseks. Aga kunsti reaalsuseteooria järgi oli see mõeldudki reaalsusena. Kas on võimalik pidada reaalsust ekslikult reaalsuseks? Kuidas tuleks Testadura eksitust nimetada? Mis takistab Oldenburgi objektil olemast vale kujuga voodi? See on samaväärne küsimusega, mis teeb selle kunstiks, ja selle küsimusega me siseneme mõistelise uurimise valda, kus keelejuhid on halvad teejuhid: nemad on nõutud.
II
Kunstiteose pidamine reaalseks objektiks ei ole kõneväärt, kui kunstiteos ongi see reaalne objekt, milleks seda ekslikult peetakse. Probleem on, kuidas selliseid eksitusi vältida või neid kõrvaldada, kui need on juba juhtunud. Kunstiteos on voodi, mitte voodi illusioon, nii et see ei sarnane üldse Zeuxise lindude traumaatilise kohtumisega lameda pinnaga, mis pani neid taipama, et neid on ninapidi veetud. Kui valvur ei hoiataks Testadurat, et kunstiteoses ei tohi magada, siis ta polekski aru saanud, et see on kunstiteos, mitte voodi. Ja kui polegi võimalik avastada, et voodi pole voodi, kuidas siis Testadura peaks oma eksitusest aru saama? On tarvis teatud selgitust, sest eksitus on siin kurioosselt filosoofiline, umbes nagu siis, kui me peaksime õigeks mõningaid Peter Strawsoni tuntud vaateid, pidades inimest ekslikult materiaalseks kehaks, kui inimene tegelikult ongi materiaalne keha selles mõttes, et terve klass predikaate, mis on mõistlikult rakendatavad materiaalsetele kehadele, on samade kriteeriumide järgi rakendatavad inimestele. Nii et ei ole võimalik avastada, et inimene ei ole materiaalne keha.
Selgitame kõigepealt, et värvitriipe ei saa olematuks selgitada, need on objekti osad, nii et objekt ei ole lihtsalt voodi, millele on värvi pillatud, vaid voodist ja värvitriipudest koosnev liitobjekt: värvivoodi. Samamoodi ei ole inimene materiaalne keha, millele on lisatud mõned mõtted, vaid kehast ja teadvusseisunditest koosnev liitobjekt: teadvuslik-keha. Nii et inimesi, nagu kunstiteoseidki, tuleb võtta oma osadele taandumatutena ning nad on selles mõttes primitiivsed. Või täpsemalt, värvitriibud ei ole osa reaalsest objektist, voodist, mis juhtumisi on kunstiteose osa, vaid on, nagu voodigi, kunstiteose osa. Ja selle võib üldistada nende kunstiteoste jämedaks iseloomustuseks, millel juhtumisi on osi, mis on reaalsed objektid: kunstiteosel K ei ole mitte iga osa reaalse objekti R osa, kui R on K osa ning teda saab pealegi A-st eraldada ja võtta pelgalt R-ina. Siiamaani seisnes eksitus selles, et K-d peeti ekslikult tema osaks, nimelt R-iks, kuigi poleks vale öelda, et K on R, et kunstiteos on voodi. See "on" vajabki siin selgitust.
Ütlustes kunstiteoste kohta esineb üks tähtis "on", mis ei ole ei samasuse ega predikatsiooni "on", ega olemasolu "on" ega samastamise "on" ega mingi muu, filosoofiliselt koostatud "on". See "on" on siiski tavatarvituses ja lapsed õpivad selle kergesti ära. See tähendus on kooskõlas sellega, milles poiss, kellele näidatakse ringi ja kolmnurka ja kellelt küsitakse, kumb on tema ja kumb on õde, näitab kolmnurgale ja ütleb: "See olen mina," või minu kõrval olev inimene näitab vastuseks minu küsimusele lillasse riietatud mehele ning ütleb: "See on Lear" või ma näitan galeriis kaaslasele üht kohta maalil ning ütlen: "See valge täpp on Ikaros." Neil juhtudel ei peeta silmas, et see, millele näidatakse, tähistab või esindab seda, mida see öeldakse olevat, sest sõna "Ikaros" tähistab või esindab Ikarost, ometi ma ei näitaks sõna "on" samas tähenduses sõnale, öeldes: "See on Ikaros." Lause "See a on b" on täiesti ühitatav lausega "See a ei ole b," kui esimene kasutab sõna "on" seda tähendust ja teine kasutab mõnd muud selle tähendust, kuigi a-d ja b-d kasutatakse läbivalt ühemõtteliselt. Tõsi küll, esimese tõesus sageli nõuab teise tõesust. Esimene on tegelikult ühitamatu lausega "See a ei ole b" ainult juhul, kui sõna "on" kasutatakse läbivalt ühemõtteliselt. Danto nimetab sõna "on" seda tähendust kunstilise samastamise "on"-iks. Igal juhtumil, mil seda kasutatakse, tähistab a mõnd objekti konkreetset füüsilist omadust või füüsilist osa. Ja selle tarvilik tingimus, et miski on kunstiteos, et mõnd selle omadust või osa saaks tähistada alus lauses, mis kasutab sõna "on" selles erilises tähenduses.
Kuidas on lugu puhaste abstraktsioonidega? Ütleme, et miski näeb välja nagu teadusraamatukogu fresko, aga sellel on nimeks "Nr 7". 10th Streeti abstraktsionist ütleb, et seal pole midagi muud kui valge ja must värv ning ükski kirjanduslik samastamine ei sobi. Mis eristab teda siis Testadurast? Kuidas see saab tema jaoks olla kunstiteos ja Testadura jaoks mitte, kui nad on ühel meelel selles, et seal pole midagi, mida silm ei näeks? Vastus kätkeb tõsiasjas, et see kunstnik on värvi füüsilisuse juurde naasnud läbi õhustiku, mille loovad kunstiteooriad ning maali lähem ja kaugem ajalugu, mille elementidest ta püüab oma teost puhastada; selle tagajärjel kuulub tema teos sellesse õhustikku ja on osa sellest ajaloost. Ta jõudis abstraktsioonini, hüljates kunstilised samastamised, naastes reaalse maailma juurde, millest need samastamised tema arvates neid eemaldavad. See, mida ta enda arvates tegi, on loogiliselt sõltuv teooriatest ja ajaloost, mille ta hülgab. Tema ja Testadura erinevus kätkeb asjaolus, et kui tema ütleb: "See on must värv ja valge värv ja muud midagi," siis ta kasutab ikka veel kunstilise samastamise "on"-i, nii et tema tarvituses "See must värv on must värv" ei ole tautoloogia. Testadura ei ole selle staadiumini jõudnud. Millegi nägemine kunstina nõuab midagi, mida silm ei saa maha laita: kunstiteooria õhustikku, kunstiajaloo tundmist: kunstimaailma.
III
Popkunstnik Andy Warhol näitab nõudeküürimisvahendi Brillo karpide koopiaid korralikes kõrgetes virnades nagu supermarketi laos. Need on puust (vineerist), värvitud nii, et need näeksid välja nagu papp. Need maksavad 2000 korda rohkem kui originaalid, vaevalt sellepärast, et nad on vastupidavamad. Brillo võiks pisut suurema kuluga ka vineerist, ilma et nendest saaks kunstiteosed, ja Warhol võiks oma karbid teha papist, ilma et need lakkaksid olemast kunstiteosed. Miks Brillo ei saa toota kunsti ja miks Warhol saab teha ainult kunstiteoseid? Hea küll, Warholil on käsitöö. Sellega tegi ta hullumeelselt vastupidist Pablo Picassole, kes kleepis joonistuse peale Suze'i kibediku sildi, öeldes, et täpselt jäljendaval akadeemilisel kunstnikul peab reaalsest asjast alati midagi puudu jääma, miks siis mitte kasutada reaalset asja. Popkunstnik reprodutseerib masina valmistatud esemeid vaevaliselt käsitsi, näiteks maalides kohvikannudele silte. Aga vahe ei saa seisneda käsutööoskuses: mees, kes on lõiganud kivid klibuks ja pannud hoolega kokku teose "Kruusahunnik", võiks viidata töö väärtusteooriale, et seletada hinda, mida ta nõuab. Aga küsimus on selles, mis teeb selle kunstiks. Ja miks pidi Warhol need asjad ikkagi valmis tegema? Miks ta ei võinud lihtsalt ühele karbile oma allkirja panna? Või ühe kokku kägardada ning näidata seda "Kokkukägardatud Brillo karbina" ("protest mehhaniseerimise vastu") või "Kokkukägardamata Brillo karbina" ("tööstusliku ... plastilise autentsuse julge kinnitusena")? Kas see mees on omamoodi Midas, kes muudab kõik, mida ta puudutab, puhta kunsti kullaks? Ja kas mitte kogu maailm ei koosne uinuvatest kunstiteostest, mida saab nagu reaalsuse leiba ja veini mingi tumeda müsteeriumiga muundada sakramendi eristamatuks ihuks ja vereks? Mis siis, et Brillo kast ei ole võib-olla hea kunst. Muljet avaldab see, et see on üldse kunst. Miks siis ei ole seda eristamatud Brillo karbid laos? Või on kogu erinevus kunsti ja reaalsuse vahel kadunud?
Oletame, et keegi kogub objekte (ready-made 'e ), tal on ka Brillo karp; me kiidame näitust näiteks mitmekesisuse või leidlikkuse eest. Järgmisel näitusel tal muud ei ole kui Brillo karbid, ja me kritiseerime näituse igavust, üksluisust, eneseplagieerimist, või väidame, et tal on korrapärasuse ja kordamise kinnismõte nagu filmis "Möödunud aastal Marienbadis". Või ta laob neid kõrgesse virna, jättes väikese vahe: me kujutleme end vangidena, või ütleme, et ta on tänapäeva püramiidiehitaja. Tõsi küll, laotöölise kohta me neid asju ei ütle. Aga ladu ei ole galerii, ja me ei saa kergesti lahutada Brillo karpe galeriist, kus need on, nagu me ei saa lahutada Rauschenbergi voodit värvist sellel. Väljaspool galeriid on need pappkarbid. Ja kui Rauschenbergi voodi on värvist puhastatud, on ta voodi, nagu enne kunstiks muutmist. Kui järele mõelda, siis kunstnikul pole õnnestunud luua reaalset objekti. Ta lõi kunstiteose, lihtsalt kasutades uut materjali, umbes nagu kunagi oli õlivärv või tušš.
See, mis lõpuks loob erinevuse Brillo karbi ja Brillo karbist koosneva kunstiteose vahel, on teatud kunstiteooria. Kunstiteooria võtabki selle kunstimaailma ega lase sel tagasi kukkuda reaalseks objektiks, mis ta on. Pole tõenäoline, et ilma kunstiteooriata seda kunstina nähtaks, selleks on tarvis omandada üksjagu kunstiteooriat ja üksjagu tänapäeva New Yorgi maalikunsti ajalugu. Viiskümmend aastat tagasi ei oleks see saanud olla kunst. Nii tänapäeval kui ka alati on kunstimaailma ja kunsti teinud võimalikuks kunstiteooriad. Danto arvab, et Lascaux' koopamaalijatele poleks iial pähe tulnud, et nad teevad kunsti. Kui just neoliitikumis polnud esteetikuid.
IV
Kunstimaailm on reaalse maailmaga umbes samasuguses suhtes nagu Jumala linn Maapealse linnaga. Mõnel objektil, nagu mõnel inimesel, on topeltkodakondsus, ent hoolimata kunsti reaalsuseteooriast jääb alles põhimõtteline erinevus kunstiteoste ja reaalsete objektide vahel. Võib-olla nägid seda ähmaselt ette kunsti jäljendusteooria rajajad, kes saades kohe aru kunsti mittereaalsusest, et ainus viis, kuidas asjad saavad olla mittereaalsed, on illusoorsus, nii et kunstiteosed peavad olema reaalsete objektide jäljendused. See on liiga kitsas. See on ainult valiku asi. Kunstimaailma Brillo karp võib olla seesama reaalne Brillo karp, seda lahutab ja ühendab kunstilise samastamise "on".
Brillo mõtleb nüüd predikaatide paaridest, mis on omavahel vastandid. Kontradiktoorsed predikaadid ei ole vastandid, sest universumi igale objektile peab igast niisugusest paarist rakenduma üks, aga vastanditest ei pruugi mõnele objektile kumbki rakenduda. Et emb-kumb vastand objektile rakenduks, peab ta olema teatud liiki, ja siis pea sellele rakenduma üks ja ainult üks vastanditest. Nii et vastandid ei ole kontraarsed, sest kontraarsed predikaadid võivad universumi mõne objekti kohta olla mõlemad väärad, aga vastandid ei saa olla mõlemad väärad, sest mõne objekti kohta ei rakendu mõttekalt kumbki vastand, kui objekt ei ole õiget laadi. Nii et kui objekt on õiget laadi, siis vastandid käituvad nagu kontradiktoorsed predikaadid. Liigile L rakenduvate vastandite paaride klassi nimetab Danto L-relevantsete predikaatide klassiks. Ja tarvilik tingimus selleks, et objekt oleks liiki L, et talle oleks mõttekalt rakendatav vähemalt üks L-relevantsete vastandite paar. Ja kui objekt on liiki L, siis igast L-relevantsete vastandite paarist rakendub talle parajasti üks vastanditest.
Danto vaatleb nüüd kunstiteoste klassi K K-relevantsete paaride klassi. Ning olgu F ja mitte-F niisuguste vastandite paar. Võib juhtuda, et teatud ajavahemiku jooksul on iga kunstiteos mitte-F. Ent kuna seni pole miski korraga kunstiteos ja F, siis ei pruugi kellelegi pähe tulla, et mitte-F on kunstiliselt relevantne predikaat. Kunstiteoste mitte-F-sus jääb märkamata. Seevastu kõik kunstiteosed sel ajavahemikul on G, ja selle ajani ei tule kellelegi pähe, et miski võiks olla kunstiteos ja mitte-G. Võib-olla isegi arvatakse, et G on kunstiteoste defineeriv tunnus, kuid tegelikult võib-olla on G rakendatav ainult kunstiteostele, nagu ka selle vastand, ja sel juhul G ei ole kunstiteoste defineeriv tunnus.
Olgu G "kujutav" ja F "ekspressionistlik". Oletame, et antud ajal on need ainsad predikaadid, mida kriitikud kasutavad. Siis on kriitikute sõnavara järgi võimalikud neli stiili:
Kui predikaate on rohkem, siis on stiile 2n. Pole muidugi lihtne ette näha, millised predikaadid lisanduvad või asenduvad vastandiga, aga oletame, et kunstnik määratleb, et H on siitpeale tema maalide jaoks kunstiliselt relevantne. Siis muutuvad H ja mitte-H kunstiliselt relevantseteks kõigi maalide jaoks ja võimalike stiilide arv kahekordistub. Nii saab kõrvutada Raffaeli ja Willem de Kooningit, Roy Lichtensteini ja Michelangelot. Mida suurem on predikaatide mitmekesisus, seda suurem on kunstimaailma üksikute liikmete keerukus. Ja mida rohkem teatakse kogu kunstimaailma elanikkonda, seda rikkam on kogemus selle iga üksiku liikmega.
Kui kunstiliselt relevantseid predikaate on m, siis on alati lahter, kus ükski predikaat pole rakendatav. Sinna kalduvad lahterduvat puristid. Hoides oma lõuendid puhtad sellest, mida nad peavad ebaolemuslikuks, arvavad nad, et on kunsti olemuse välja destilleerinud. Aga see on nende eksijäreldus: sama palju kunstiliselt relevantseid predikaate on tõene nende ruudukujuliste monokroomide kohta kui kunstimaailma mis tahes liikme kohta. Rangelt võttes on Ad Reinhardti musta ruudu kohta sama palju tõeseid predikaate kui Tiziani "Taevase ja maise armastuse" kohta. See seletab, kuidas vähem on rohkem.
Mood eelistab teatud tunnustekombinatsioon: muuseumid, kunstitundjad ja teised on kunstimaailma kaaluvihid. Näiteks nõue või taotlus, et kõik kunstnikud oleksid kujutavad, näiteks selleks et pääseda mõnele prestiižsele näitusele, kahandab võimalikke stiile poole võrra. Aga sellel on ainult sotsioloogiline tähtsus: kõik stiilid on ühtviisi legitiimsed. Kunstiline läbimurre seisneb Danto arvates uue tunnuse lisamises. Seega mahuvad kunstnikud lahtritesse. See on tänapäeva kunsti tähelepanuväärne joon. Neil, kes tunnuste tabelit ei tunne, on teatud lahtrite puhul raske ja peaaegu võimatu ära, tunda, et selles on mõni kunstiteos. Ja need asjad ei olekski kunstiteosed ilma kunstimaailma teooriate ja ajaloota.
Brillo karbid sisenevad kunstimaailma samasuguse virgutava kohatusega nagu see, mille commedia dell'arte tegelased toovad Richard Straussi ooperisse "Ariadne Naxosel". Olgu see kunstiliselt relevantne predikaat, mille toel nad sinna sisenevad, milline tahes, muutub kunstimaailm seda rikkamaks, et ta saab oma liikmete kohta rakendada vastandpredikaati. Brillo karbid näitavad meile meid ennast sama hästi kui kõik muu: peeglina, mida hoitakse peegli ees, võivad nad tabada meie kuningate südametunnistust.
Nicolas Poussin
Nicolas Poussin (hääldus [nikɔlɑ pusɛ̃]); 15. juuni 1593 või 1594 Les Andelys, Normandia – 19. november 1665 Rooma, Itaalia) oli prantsuse klassitsistlik maalikunstnik.
Poussin veetis suurema osa loomeperioodist Roomas, välja arvatud aastail 1640–1642, kus ta oli kardinal Richelieu korraldusel Prantsusmaal kuninga esikunstniku (Premier peintre du Roi) ülesannetes.
Poussini loomingut iseloomustab selge joonekasutus, loogika ja kord. Ta oli eeskujuks paljudele klassitsistlikele maalikunstnikele, nagu Jacques-Louis David, Jean-Auguste-Dominique Ingres ja Paul Cézanne.
Kõige rohkem Poussini teoseid on Louvre’i kogus, vähem leiab ta teoseid rahvusgaleriist Londonis, Šoti rahvusgaleriist, Dulwich Picture Galleryst Londonis, Condé muuseumist Chantilly, Ermitaažist ja Pradost.
Nooruspõlv Prantsusmaal
Nicolas Poussin sündis 1594. aastal Prantsusmaal Normandias Les Andelys’ lähedal Villers’i külas Jean Poussini ja Marie de Laisement’ peres ainukese lapsena. Poussini lapsepõlve kohta pole palju teada, ta kasvas üsna lihtsas peres ja omandas humanitaarhariduse. Väikeses kohas polnud tal ilmselt võimalust kunstiga sügavuti tutvuda.
Poussini tõsisem kunstihuvi sai tõenäoliselt alguse 1612. aastal, kui ta kodulinna Les Andelys’sse tuli kunstnik Quentin Varin Andely Notre-Dame’i katedraali kolme maali maalima. Poussinil õnnestus Varini töötegemist jälgida ning tõenäoliselt andis just temaga kohtumine talle tõuke kodulinnast lahkuda ja kunstnikutee valida.
Kunstnikutee algus
Poussini vanemad ei kiitnud poja valikut heaks. 1612. aastal, vaid 18-aastaselt asus ta vanemate loata Pariisi poole teele. Pariisis ja selle ümbruses õppis ja töötas ta mitme kunstniku käe all, näiteks olid lühikest aega ta õpetajad mainekate kunstistuudiote juhid Georges Lallemant ja Ferdinard Elle vanem. Õpetajad ja Prantsuse kaasaegsed kunstnikud aga ei vaimustanud teda, vaid valmistasid pigem pettumust.
1622. aastal sai Poussin oma esimese suure tellimuse: jesuiitide ordu palus tal maalida kuus suuremõõtmelist maali ordu asutanud pühaku Francis Xavier’ mälestuseks. Selle töö tuules kasvas ta tellimuste hulk. 1623. aastal kohtus ta Itaalia päritolu Marie de’ Medici õukonna poeedi Giambattista Marinoga, kes tellis talt 15 pilti ning kujunes ta esimeseks mõjukamaks toetajaks. Tänu talle avanes Poussinil võimalus süvitsi kunstiga tegeleda ja renessansiajastu kunstnike teostega tutvuda. Sügava mulje jätsid talle näiteks Raffaeli ja Giulio Romano järgi tehtud gravüürid, mida ta asus isegi kopeerima. Mõlema kunstniku mõjutusi on tunda ka ta varasemates teostes.
Suundumine Rooma
Itaalia kunstnike loominguga tutvumise mõjul küpses Poussinis soov ka ise Rooma minna. Enne 30. eluaastat tegi käis ta küll mitmel korral Itaalias, kuid jõudis esimesel korral vaid Firenzeni, kust pidi õnnetuse tõttu tagasi pöörduma, ning teine kord Lyonini. Roomat külastas ta alles kolmandal katsel, 1624. aastal. Sel ajal oli värskelt võimule tulnud Urbanus VIII, kes soovis Roomat hoida kunstikeskse linnana, mistõttu sinna kogunesid kunstnikud üle Euroopa. Poussin külastas kirikuid ja kloostreid, kus tutvus Raffaeli ja teiste renessansiaja kunstnike, samuti tollaste kunstnike Carraccide, Guido Reni ja Michelangelo Caravaggio loominguga. Ta täiendas end ka mitmes stuudios ja kunstikoolis. Roomas õitses ka kunstiturg ja leidus külluslikult kunstipatroone. Poussinil õnnestus Marino vahendusel tutvuda eduka kunstipatrooni Marcello Sachettiga, kes omakorda soovitas teda kardinal Francesco Barberinile.
Algusaastad Roomas osutusid Poussinile siiski keeruliseks. Esmalt lahkusid ta patroonid: Marino kolis Napolisse ja suri aasta hiljem, Barberini suunati paavsti soovil Hispaaniasse. Poussini loomingut ei võetud eriti soojalt vastu ning ühtlasi kimbutasid teda varasemad terviseprobleemid, millele lisandus süüfilisenakkus. Poussini eest hoolitsemise võttis enda kanda ta kaasmaalane Jacques Dughet, kes tagas talle nii kvaliteetse arstiabi kui ka igapäevase toe. 1629. aastaks oli Poussini tervis paranenud ning 1630. aasta 1. septembril abiellus ta Dughet’ tütre Anne-Mariega. Nende abielu kestis naise surmani 1664. aastal.
1630. aastatel algne ebaõnn pöördus. 1630. aastatel valiti Poussin Rooma Püha Luuka akadeemia liikmeks, mida juhtis tollal kardinal Barberini sekretär Cassiano dal Pozzo. Temast sai üks Poussini paremaid sõpru ja patroone Roomas, kelle kaudu avanes tal laiem võimalus tutvuda antiikkunsti ja -kirjandusega. 1630. aastate lõpus tegi Poussin mitu tellimustööd kardinal Richelieule, aga ka Hispaania kuningas Felipe IV-le ja erakogujatele ning paar ta teost jõudis Pariisi.
Ajutiselt Prantsusmaale naasmine
Roomas pälvitud kuulsus äratas Poussini vastu huvi ka ta sünnimaal. Ligi kaks aastat proovisid prantslased Poussini Pariisi meelitada ning lõpuks pöördus Prantsusmaa kuningas Louis XIII isiklikult kunstniku poole, et too Pariisi õukonnakunstnikuks tuleks. Sellest pakkumisest ta enam ei keeldunud ning 1640. aasta detsembris saabuski ta Pariisi, kus teda ootas luksuslik elukoht Tuileries’ palees. Järgnes väga töörohke periood.
Kahe Pariisi-aasta jooksul lõi ta näiteks maali "Armulaua seadmine" Saint-Germain-en-Laye lossi kabeli jaoks, dekoreeris kuninglikke ruume, juhtis Louvre’i suure galerii kujundamist ning maalis galeriisse grisaille-tehnikas maalid Heraklese vägitegudest. Lisaks olid tööde nimekirjas raamatute esikaante kujundamine jms lihtsakoelisemad tööd.
Elu lõpuaastad
Tagasi Roomas, leidis Poussin eest muutunud linna: uus paavst Innocentius X ei olnud nii kunstilembene ja hindas Prantsusmaa kunstimõjude asemel Hispaania omi, Poussini patroonid olid kolinud Prantsusmaale. Poussin hakkas varasemast enam maalima Pariisi patroonide jaoks.