Philosophy_of_Science:_A_Contemporary_Approach
2.3 Miks seadused seletavad
Loogilised empiristid tõid varakult välja mitu seaduse omadust, mille suhtes valitseb seniajani suur üksmeel. Seadused on üldväited kujul "kõik a-d on b-d" või "kui toimub sündmus a, siis kindlasti toimub sündmus b". Üht ja sedasama seadust saab sõnastada emmal-kummal kujul. Filosoofid kalduvad eelistama kui-siis-kuju. Seadused ei osuta implitsiitselt ega implitsiitselt konkreetsetele objektidele, kohtadele ega asjadele. Aga nendest tingimustest ei piisa, et eristada seadusi sama grammatilise kujuga lausetest, millel pole seletavat jõudu. Võrdleme väiteid: Kõik tahked puhta plutooniumi kerad kaaluvad alla 100 000 kg. Kõik tahked puhta kulla kerad kaaluvad alla 100 000 kg. Esimest väidet on hea alus uskuda, sest plutoonium plahvatab ammu enne, kui ta selle massini jõuab. Ka teist väidet on hea alus uskuda, kuid selle tõesus on kokkusattumus. Arvatavasti esimene väide kirjeldab loodusseadust, teine juhuslikku tõsiasja. Esimese seletus nõuab ainult seadusi, teine ka viitamist algtingimustele (kulla aatomite jaotus universumis). Üldisest kujust ei piisa, et väide oleks loodusseadus. Erinevust reaalsete seaduste ja juhuslike üldistuste vahel näitavad kontrafaktuaalid, tingivas kõneviisis kui-siis-väited. Võrdleme järgmisi väiteid. Kui Kuu koosneks puhtast plutooniumist, siis ta kaaluks alla 100 000 kg. Kui Kuu koosneks puhtast kullast, siis ta kaaluks alla 100 000 kg. Mõlema väite antetsedendid (kui-laused) on väärad. Need väited ei käi mitte tegelikkuse, vaid võimalike asjade seisude kohta. Kontrafaktuaali kulla kohta me peame vääraks, kontrafaktuaali plutooniumi kohta aga tõeseks. Asi on selles, et on olemas seadus, mis toetab kontrafaktuaali plutooniumi kohta, kulla puhul aga on meil ainult juhuslik üldistus, ja see kontrafaktuaali ei toeta. Nii et me võime seaduseks olemise tingimusele lisada, et seadused toetavad kontrafaktuaale. Aga kui me ei saa aru, mis teeb kontrafaktuaalid tõeseks sõltumata seadustest, mis neid toetavad, siis see, et seadused toetavad kontrafaktuaale, ei aita seletada seaduste ja juhuslike üldistuste erinevust. Me ei tea, miks seadused toetavad kontrafaktuaale ja juhuslikud üldistused mitte. Arvatavasti toetavad seadused kontrafaktuaale sellepärast, et need väljendavad mingit reaalset seost antetsedendi ja konsekvendi (siis-lause) vahel, mida juhusliku üldistuse puhul pole. Aga mis võiks olla see reaalne seos, mille pärast esimene teeb teise paratamatuks? Loogilise paratamatusega igatahes tegu ei ole. Teadusfilosoofias usutakse, et loodusseaduse eitus ei ole vastuoluline, erinevalt loogiliselt paratamatu väite eitusest. Kui öelda, et tegu on nomoloogilise paratamatuse, füüsilise paratamatusega või loodusliku paratamatusega, siis see pole seletus, sest see lihtsalt ütleb, et füüsika seadused või loodusseadused nõuavad seda. See on just niisugune metafüüsiline küsimus, mida loogilised empiristid lootsid seletuse analüüsimisel vältida. Nomoloogiline paratamatus osutubki sellekssamaks paratamatuseks, mis seob põhjuseid ja tagajärgi ja mida puhtjuhuslike järgnevuste puhul ei ole. Põhjusliku seose loomus osutub vältimatuks, isegi kui see on metafüüsiline. Aga võib-olla me jõuame edasi, mõeldes rohkem põhjuslikkusest. Vähemalt seos seaduste paratamatuse ja põhjuslikkuse vahel heidab valgust sellele, mis mõttes teaduslik seletus on põhjuslik isegi siis, kui seletuses puuduvad sõnad "põhjus" ja "tagajärg". Arvatavasti põhjuslik järgnevus on see, milles põhjus kutsub tagajärje paratamatusega esile; seda võiks väljendada nii: "kui põhjust poleks olnud, poleks tagajärge olnud", mis on kontrafaktuaal. Kokkusattumuslikus lauses sellist paratamatusseost ei ole. Aga milles see paratamatus seisneb? Universumi sündmuste vahel ei tundu olevat mingit "liimi" või tsementi ega muud vaatluslikult või teoreetiliselt avastatavat seost, ja me ei suuda seda ka ette kujutada. Me näeme ainult sündmust, millele järgneb teine sündmus. Nii on vähe lootust seletada, kuidas põhjuslik seletus töötab ehk miks seadustel on seletuslik jõud. Või vähemalt loogilistel empiristidel on vähe lootust teha seda metafüüsikat vältides. Paistab, et teadused ise ei suuda avastada, milles põhjuslik või füüsiline või nomoloogiline paratamatus seisneb. Vastamine viib teadusfilosoofiast metafüüsikasse ja epistemoloogiasse.