cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaisma vald
Asustus
Kaisma vallas oli 7 küla: Kaisma, Kergu, Kõnnu, Metsavere, Metsaküla, Rahkama ja Sohlu.
Valla asustustihedus oli 3,4 elanikku 1 km² kohta.
Ajalugu
Algselt kuulusid hilisema Kaisma valla alad Korbe (Pärnu Jaagupi) kihelkonna koosseisu. Mõisatest olid elujõulisemad Kaisma rüütlimõis, Kergu kroonumõis, Annamõisana tuntud Pööravere mõisa karjamõis, krahv Keiserlingile kuulunud Kõnnu jahimõis ja Viluvere mõis.
Kaisma vald asutati Eesti Vabariigi algaastail.
Aastal 1938 liideti Kaisma vallaga osa Enge vallast (Metsavere) ja Viluvere vald.
Aastal 1950 Kaisma vald likvideeriti ning moodustati Kaisma külanõukogu ja Kõnnu külanõukogu, hiljem liideti Kaisma külanõukoguks.
19. detsembril 1991 muudeti Kaisma külanõukogu Kaisma vallaks.
Johannes Burchart VI
Johannes Burchart VI (21. veebruar/4. märts 1718 Tallinn – 20/31. juuli 1756) oli Tallinna arst ja apteeker.
Kaisma vald
Ajalugu
Jaanuaris 2009 tegi Kaisma vallavalitsus Vändra vallale liitumisettepaneku, mille Vändra vallavolikogu ka 28. jaanuaril vastu võttis.
Johannes Burchart VI
Ta oli Johannes Burchart V poeg.
Kaisma vald
Haridus
Mõisakoolina asutati Kaisma kool 1770. aastal. Endise valla territooriumil on üks kool, mis valmis 1964. aastal ja seal õppis 2002. aastal 83 õpilast. Koolihoones töötab ka lasteaed.
Kaisma kultuuriajaloo esimeseks tähiseks oli Eesti Aleksandrikooli Kergu abikomitee asutamine 1872.
Johannes Burchart VI
Õppis Halle ülikoolis (Dr. med.), pöördus novembris 1745 Tallinna tagasi. 16/27. mail 1746 nimetati Tallinna linnaarstiks.
Kaisma vald
Haridus
Endise valla territooriumil on ka kultuurimaja, kus tegutsevad taidlusringid.
Johannes Burchart VI
Aastail 1745–1756 pidas ta Burchartide apteeki.
Ta oli Johannes Burchart VII isa.
Vassili IV
thumb|Vassili IV Vassili IV (sünninimi vene Василий Иванович Шуйский, Vassili Ivanovitš Šuiski; 22. september 1552 – 12. september 1612) oli Vene tsaar aastatel 1606–1610 pärast Vale-Dmitri I tapmist. Tema valitsemise ajal jätkus Segaduste aeg.
Šuiski sündis Nižni Novgorodis bojaariperekonnas, kes põlvnes Suzdali vürstidest.
Ta tõusis troonile pärast Vale-Dmitri kukutamist ja tapmist 17. mail 1606 vandenõulaste poolt, keda ta juhtis. Kuulutati tsaariks 19. mail ja krooniti Novgorodi metropoliidi Isidori poolt 1. juunil.
Vassili ajal suruti maha Bolotnikovi ülestõus.
1607. aasta augustis alustas Poola Venemaa vastu järjekordset sõda, esitades uueks tsaarikandidaadiks Vale-Dmitri II. 1. mail 1608 sai Vassili Volhovi lahingus lüüa ja taganes Moskvasse. Sama aasta lõpuks oli suur osa Vene tsaaririigist juba Poola võimu all. Rahvas ja bojaarid lakkasid Vassilit toetamast ja ta võim oli sisuliselt olematu. Et võimul püsida, sõlmis ta 1609. aasta veebruaris Rootsi kuninga Karl IX-ga lepingu, et abivägesid saada, kuid vastutasuks oli sunnitud tegema Rootsile territoriaalseid järeleandmisi. Sobiva alternatiivse tsaarikandidaadi puudumine oli tõenäoliselt ainus põhjus, miks ta veel üldse võimul püsis.
Pärast lüüasaamist Poola vägedelt Klušino lahingus 24. juunil 1610 kukutasid kunagised poolehoidjad, Vorotinski ja Mstislavski bojaarisuguvõsa liikmed, Vassili ja tegid ta vastu tema tahtmist mungaks. Moskva liideti Rzeczpospolitaga ja Vene tsaariks sai Poola kuningapoeg Władysław. Vassili viidi sõjavangina Poolasse, kus ta suri 1612. aasta septembris Gostynini kindluses Varssavi lähedal.
1613. aastal troonile valitud Romanovid tunnistasid Vassilit pärast tema surma seadusliku tsaarina ja nõudsid läbirääkimiste ajal Poola võimudega korduvalt õigust matta ümber ta surnukeha Venemaale. 1634. aasta Polanówka rahulepingut järgides toodi Vassili säilmed lõpuks 1635. aastal Moskvasse ja maeti Peaingli katedraali kremlis, Moskva suurvürstide ja tsaaride viimsesse puhkepaika.
Vassili Šuiski oli abielus Jelena Repninaga, keda on nimetatud bojaar Mihhail Repnini tütreks, kuid viimaste uurimuste järgi oli tollel vaid poeg Aleksandr. Jelena suri 1592. aastal. . Sellest abielust ei sündinud lapsi.
1608. aastal abiellus Vassili Maria Buinossova-Rostovskajaga, vürst Pjotr Buinossov-Rostovski tütrega. Abielust sündis kaks tütart: Anna (1609) ja Anastassia (1610). Mõlemad surid väikelastena ja nii polnud Vassili Šuiskil järeltulijaid. Maria suri 1626. aastal.
Lamba- ja karjakoerad
Lamba- ja karjakoerad (inglise keeles sheepdogs and cattle dogs, soome lammas- ja karjakoirat) on FCI koeratõugude liigituses 1. rühm. Sellesse kuuluvad lambakoerad ja karjakoerad, välja arvatud šveitsi alpi karjakoerad.
Sellesse rühmas kuuluvad koerad on "töönarkomaanid", nad tahavad ja vajavad vaimset tööd. Üldjuhul võivad sattuda stressi, kui ei saa karjaga/perekonnaga koostööd teha või kui koostöö on korraldatud valesti. Koera stress võib väljenduda naksamises, haukumises või üldises pealetükkivuses. Selle rühma koerad seisavad kuulekus-, agility- ja muudel sellistel võistlustel sageli autasustamispjedestaali kõrgemal astmel.
Tõurühm jaguneb kaheks alarühmaks: lambakoerad ja karjakoerad (v.a šveitsi alpi karjakoerad). Rühma kuulub 40 CACIB-ile võistlevat tõugu, 4 CACIB-ile mitte võistlevat tõugu ja 1 EKL-i poolt tunnustatud tõug. Eesti Kennelliidu registrisse on aastatel 1993–2007 registreeritud 27 tõugu.
Meistriks saamiseks vajalik katsete (töökatsed) sooritamine on kohustuslik 11 tõul: ardenni karjakoer, beauceron (beauce'i lambakoer), belgia lambakoer (groenendael, laekenois, malinois ja tervueren), borderkolli, briard, kelpie, pikardia lambakoer,pikakarvaline pürenee lambakoer, siledakoonuline pürenee lambakoer, saksa lambakoer ja tšehhoslovakkia huntkoer.
Tõurühma ajalugu
Gabriele Tehver on raamatus "Koer: tõud, pidamine, tervishoid ja haigused" (1937) koondanud koeratõud viide rühma (ametlik jaotus hõlmab seitset rühma: spitsid, saanikoerad, jahikoerad, hurdad, karjakoerad, lambakoerad ja dogid). Lamba- ja karjakoerad asuvad muude tarbe- ja luksuskoerade rühmas, mis jaguneb omakorda karja- ja lambakoerteks. Kuni 1990. aastani kandis see FCI rühm nimetust "lamba-, valve- ja kaitsekoerad".
Eesti
Selle rühma areng aastatel 1993–2007 on olnud rahulik ja stabiilne. “Kullafondi” kuuluvad saksa lambakoer ja pikakarvaline kolli, nõukogude aja lõpus kaks ülipopulaarset tõugu. 1991. aastal registreeriti 879 saksa lambakoera ja 654 pikakarvalist kollit. Arvukad on olnud ka šetlandi lambakoer ja lõuna-vene lambakoer, vastavalt 37 ja 33 koeraga.
Saksa lambakoer on valdavalt püsinud EKL registris esikohal, välja arvatud aastatel 1994–1996, mil liidrikoha hõivas rotveiler. Registreeritud on pidevalt üle 350 koera aastas, välja arvatud 1998. (334 koera) ja 2000. aasta (328 koera).
Pikakarvalise kolli arvukuse suur kukkumine 1991. aasta 654-lt 1997. aasta 86-le annab ka shetlandi lambakoerale võimaluse sabas püsida. Alates 1998. aastast pole neid kahte Briti tõugu üle 80 koera aastas registreeritud.
1990ndatel annavad rühmale uut värvi Eestisse saabunud uued tõud. Enamiku aretuskatsetuste tulemused on jäänud tagasihoidlikuks. Jõudu jätkus enne kõike welsh corgi pembroke ' il. Areenile tõusevad veel belgia lambakoer tervueren ja austraalia karjakoer.
XXI sajandil teevad läbilöögi valge lambakoer ja vana-inglise lambakoer.
1 alarühm. Lambakoerad
austraalia lambakoer (342) • beauceron (44) • belgia lambakoer (groenendael; tervueren; laekenois; malinois) (15) • bergamasco lambakoer (194) • bordercollie (297) • briard (113) • kolli, lühikarvaline (296) • kolli, pikakarvaline (156) • habekolli (271) • hollandi lambakoer (lühikarvaline, pikakarvaline, karmikarvaline) (223) • horvaatia lambakoer (277) • ida-karpaadi lambakoer (350)² • kataloonia lambakoer (87) • kelpie (293) • komondor (53) • kuvasz (54) • lancashire'i heeler³ • lõuna-vene lambakoer (326) • mallorca lambakoer (321) • maremma-abruzzi lambakoer (201) • mudi (238) • pikardia lambakoer (176) • poola lauskmaa-lambakoer (251) • poola podhalani lambakoer (252) • portugali lambakoer (93) • puli (must; punase või halliga toonitatud must; liivakarva musta maskiga; pärlvalge, ilma punase varjundita (55) • pumi (56) • pürenee lambakoer, pikakarvaline (141) • pürenee lambakoer, siledakoonuline (138) • saarloosi huntkoer (311) • saksa lambakoer (166) • schapendoes (313) • rumeenia mioritic lambakoer (349)² • schipperke (83) • shetlandi lambakoer (88) • slovakkia tšuvatš (142) • tšehhoslovakkia huntkoer (332) • (šveitsi) valge lambakoer (347)² • vana-inglise lambakoer (16) • welsh corgi cardigan (38) • welsh corgi pembroke (39)
¹ CACIB-ile võistlevad tõud. Nende tõugude esindajad võistlevad sertifikaadile, tõu parema tiitlile ja rahvusvahelistel näitustel ka CACIB-ile. ² CACIB-ile mitte võistlevad tõud. Nende tõugude esindajad võistlevad sertifikaadile ning rahvuslikel- ja erinäitustel ka tõu parema tiitlile. Nad ei võistle tõu parima tiitlile rahvusvahelistel näitustel ega saa kunagi CACIB-it. ³ EKL-i tunnustatud tõud. Nende tõugude esindajad saavad võtta osa ainult rahvuslikest- ja erinäitustest ning võistelda sertifikaadile ja tõu parema tiitlile.
''Allpool on värviga esile toodud 2007. aasta 10 arvukamatEesti Kennelliidu registrisse kantud tõugu.''
Väikesed koerad
Kaaluvahemik alla 10 kg, turjakõrguse vahemik 15–40 cm.
2. alarühm : Karjakoerad (v.a Šveitsi alpi karjakoerad)
ardenni karjakoer (171) • austraalia karjakoer (287) • australian stumpy tail cattle dog (351)² • flaami karjakoer (191)
² CACIB'ile mitte võistlevad tõud. Nende tõugude esindajad võistlevad sertifikaadile ning rahvuslikel- ja erinäitustel ka tõu parema tiitlile. Nad ei võistle tõu parima tiitlile rahvusvahelistel näitustel ega kunagi saa CACIB'it.
Keskmised koerad
Kaaluvahemik 10–20 kg, turja kõrguse vahemik 25–70 cm.
Eesti tõuorganisatsioonid
1. Eesti Belgia Lambakoerte Tõuühing. Koondab belgia lambakoerte (malinois, tervueren, groenendael ja laekenois) kasvatajaid ja omanike; asutatud 25. novembril 2004. Juhatuse liikmed: Marina Õunapuu, Marilin Kooskora ja Eliko Melb (a-st 2004).
2. Eesti Corgi Klubi "GIGI". Koondab welsh corgi pembroke'i ja – cardigani kasvatajaid ja omanike; asutatud 7. novembril 2007. Juhatuse liikmed : Astrid Lundava ja Kätlin Kull (a-st 2007).
3. Eesti Prantsuse Lamba – ja Karjakaitsekoerte Tõuühing. Koondab beauceron, briard, pikardia lambakoer, pürenee lambakoer pikakarvaline, pürenee lambakoer siledakoonuline ja pürenee mäestikukoer kasvatajaid ja omanike; asutatud 2007. Esimees: Marion-Silvia Diener.
4. Eesti Saksa Lambakoerte Ühing. Koondab saksa lambakoerte kasvatajaid ja omanike; asutatud 16. aprillil 1993 Tallinnas. 1993. aastast viib läbi oma erinäitusi. Alates 1998 ilmub ajakiri „Saksa lambakoer”(4 korda aastas). 2008 oli ühingul 358 liiget. Esimees: Anna Luik (a-st 2008).
ESLÜ on Ülemaailmse Saksa Lambakoerte Ühingu (Weltunion der Schäferhundvereine, WUSV) liige. Ühingu liikmesorganisatsioonid on URAN; HARANDUS; MAXIMUS; Klubi ARTICUS; Eesti Koeraspordiliit; Teenistus ja Spordikoerte Klubi.
Kesk-Eesti Saksa Lambakoerte Klubi MAXIMUS
Narva Saksa Lambakoerte Klubi HARANDUS
Tartu Saksa Lambakoerte Klubi URAN
5. Eesti Valgete Lambakoerte Tõuühing. Koondab valge lambakoera kasvatajaid ja omanike; asutatud 2006. Esimees: Monika Laneman (a-st 2006).
7. Lamba- ja Karjakoerte Eesti Tõuühing. TÜ eelkäijad olid 1990–1999 Eesti Collieühing, 1999–2006 Eesti Briti Karjakoerte Ühing. Eesti vanim tänapäeval tegutsev tõuühing.
10. märtsil 1990 asutatud E. Colliühingule anti E. Kennelliidust esialgu ajutine tegevusluba, kuid alates 7. juunist 1991 oli ühing registreeritud kui briti karjakoerte kasvatajaid ühendav tõuorganisatsioon. Täna koonduvad ühingusse ka teised FCI 1 rühma tõukoerad (v.a saksa, belgia ja šveitsi valged lambakoerad). Alates aastast 1990 korraldatakse Pärnus igal aastal ühingu erinäitus. TÜ on ka Rahvusvahelise Kolliühingu (The International Collie Society) liige. 2006 oli ühingul 30 liiget. Esimees: Linda Jürgens (a-st 2006).
Eesti Collieühingu juhid Heino Bakhoff, Alar Müürisepp, Inna Tolli. Eesti Briti Karjakoerte Ühingu juhid Ingrit Hein, Erik Samel, Maret Samel.
Laul
Laul võib olla ühehäälne või mitmehäälne.
Laulu esituskoosseis võib olla solist, vokaalansambel (sealhulgas duett, trio, kvartett, kvintett, sekstett, septett, oktett, nonett) või koor. Vastavalt esituskoosseisule võib laulul olla täpsustavaid nimetusi, näiteks
Laul võib olla rahvalaul või kunstlaul.
Laulu tekst võib koosneda luule- või proosavormis sõnadest. Laulu tekst võib olla nii olemasolevas kui ka väljamõeldud keeles, koosneda ainult üksikutest silpidest, foneemidest või üldse puududa. Laulu, millel tekst puudub, nimetatakse vokaliisiks.
Laul võib olla esitamiseks koos muusikainstrumentidega või ilma. Laulu võib esitada ka muusikainstrument.
Laul võib olla erinevas muusikastiilis.
Laul võib olla iseseisev muusikažanr või osa suuremast muusikažanrist, näiteks ooperi, oratooriumi või kantaadi osa võib olla retsitatiiv või aaria.
Laulul võib olla erinevaid esituskoha, -aja ja -olukorraga seotud funktsioone, näiteks kirikulaul, töölaul, pulmalaul, massilaul, seltskonnalaul, jõululaul, joogilaul, sõjalaul jne
Laulud võivad moodustada suurvormi, näiteks vokaaltsükli.
Laulu esitamine võib eeldada erineva vokaaltehnika kasutamist, näiteks bel canto, kõnelaul, kõrilaul.
Laulu esitaja on laulja.
Vaata ka
Musikverk
Dumas
Dumas võib tähendada järgmist
Sündinud 25. juulil
''Siin loetletakse 25. juulil sündinud tuntud inimesi.
Kordne side
Kordne side on keemiline side, mis tekib kahe aatomi vahel mitme ühise elektronpaari abil.
Akste bioloogiajaam
Akste bioloogiajaam (ka Akste mürmekoloogia välilaboratoorium) oli sipelgate uurimise välibaas Kiidjärve lähedal Põlvamaal.
Ajalugu
Ühest hoonest koosnevale jaamale pandi nurgakivi 5. mail 1972; hoone valmis 1974. aastal. Bioloogiajaam asus suure metsakuklaste koloonia juures ning oligi mõeldud eelkõige selle koloonia uurimiseks. Sipelgakoloonia kaitseks moodustati samas Akste metsakuklaste kaitseala 31. augustil 1977. Hiljem on jaama kasutatud ka muude (eelkõige entomoloogiliste) tööde jaoks ja väiksemate gruppide õppebaasina. Jaama rajasid Vambola Maavara ja Ants-Johannes Martin. Bioloogiajaam kuulus Zooloogia ja Botaanika Instituudile.
Bioloogiajaama hoone lammutati 2008. aastal.
Johannes Burchart VII
Johannes Burchart VII (20. juuni/1. juuli 1748 Tallinn – 26. detsember 1808/7. jaanuar 1809) oli Tallinna arst ja apteeker.
Ta oli Johannes Burchart VI poeg.
Õppis 1768–1769 Halle ja Berliini ülikoolis, 1769–1772 Leipzigi ülikoolis arstiteadust (Dr. med.), pöördus septembris 1772 Tallinna tagasi.
Johannes Burchart VIII
Johannes Burchart VIII (11/22. märts 1776 Tallinn – 6/18. märts 1838, Tallinn) oli Tallinna arst ja apteeker.
Johannes Burchart VII
Ta maeti esimese Burchartina Kopli kalmistule, mitte kirikusse.
Johannes Burchart VIII
Ta oli Johannes Burchart VII poeg.
Johannes Burchart VII
Ta oli Johannes Burchart VIII isa.
Johannes Burchart VIII
Ta õppis kuni 1792. aastani Tallinna toomkoolis ja 1794–1798 Jena ülikoolis (Dr. med.), töötas arstina Peterburis ja Lõuna-Venemaal, 1802 naasis Tallinna, praktiseeris seal arstina kuni 1809. aastani, pärast oma isa surma pidas Burchartide apteeki. Ta oli teenekas kollektsionäär ja antikvaar.
Ta oli Moritz Burcharti isa. Maeti Kopli kalmistule.
Moritz Burchart
Moritz Burchart (5/17. juuli 1811 Tallinn – 13/25. detsember 1836 Tallinn) oli Tallinna arsti ja apteekri Johannes Burchart VIII poeg.
Loodete energia
pisi|Rance loodeteelektrijaam
Moritz Burchart
Ta õppis 1830–1836 Tartu ülikooli arstiteaduskonnas ja suri enne oma isa.
Loodete energia
Loodete energia on mehaanilise energia liik, mis vabaneb mere taseme muutumisel tõusu ja mõõna ajal.
Loodete energia muundatakse elektrienergiaks loodeteelektrijaamas.
Maailma esimene elektrijaam, mis töötab tõusu ja mõõna jõul, avati 26. septembril 1966 Prantsusmaal Bretagne’is Rance’i suudmelahes, kus tõusu ja mõõna kõrguste suurim vahe on kuni 13,5 m ja vooluhulk kuni 18 000 m³/s.
Läänemere maades, sealhulgas Eestis, välistab loodete energia kasutamise Läänemere suletus, mistõttu on tõusu ja mõõna ulatus väga väike. Loodete energia on kõige suurem lahtedes, mis avanevad otse ookeanile.
Loodeenergia on üsna odav, aga selle kasutamine pidevaks elektrienergia saamiseks on keerukas loodete perioodilisuse tõttu (periood 12 tundi ja 25 minutit).
Nessie
pisi|Loch Nessi järvekoletisele pakutud külgvaated Nessie (ka Loch Nessi järvekoletis; gaeli Niseag) on Šotimaal Loch Nessi järves väidetavalt elav olend, kelle olemasolu ei ole tõestatud.
Legendi järgi nähti teda esmakordselt 565. aastal, dokumenteeritult aga alates 1871. aastast. Teda on korduvalt nähtud, pildistatud ja filmitud tänapäevani, eriti sagedasti aga 1930. ja 1960. aastatel.
Arvatakse, et ta on 6–14 m pikkune, pika kaela ja loibadega vee-elukas; väidetavalt on teda nähtud ka maa peal.
Yvelinesi departemang
Yvelines on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Île-de-France'i piirkonnas. Seda ümbritsevad põhjas Val-d'Oise'i, idas Hauts-de-Seine'i, kagus Essonne'i, edelas Eure-et-Loiri ja läänes Eure'i departemang.
Trieste
Trieste on linn ja vald Itaalias Friuli-Venezia Giulia maakonnas Sloveenia piiri ning Aadria mere Trieste lahe ääres. See on Trieste provintsi keskus.
Yvelinesi departemang
Yvelines loodi 1. jaanuaril 1968 endise Seine-et-Oise'i departemangu lääneosast.
Trieste
Elanike arv on 204 338 (1. jaanuar 2018).
Yvelinesi departemang
Departemang jaguneb halduslikult:
Teodor Kalberg
Teodor (Theodor) Kalberg VR I/3 ( Päidla – 6. veebruar 1969 Norrköping) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, teenis Õhukaitses ja Teise maailmasõja ajal oli ohvitser Omakaitses.
Elulugu
Teodor Kalberg sündis 1892. aastal Päidla külas Tartumaal Kaarel Kalbergi pojana. Ta lõpetas 1914. aastal Tartu Õpetajate Ühisuse Kaubanduskooli ja tegutses seejärel lühikest aega Venemaal kaupmehena.
Esimese maailmasõja alguses mobiliseeriti Kalberg Vene sõjaväkke. 1917. aastal lõpetas ta Irkutski 3. lipnikekooli ja saadeti rooduülemana Rumeenia rindele. Enne Vabadussõja algust naasis Kalberg Eestisse.
Ta teenis ohvitserina Tallinna 1. ja 2. kaitsepataljonis, tõusis kiiresti teenistusredelil ja sai peagi Kaitseliidu ülema adjutandiks. 1921. aastal autasustati teda Vabadusristiga.
1937. aastal lõpetas Kalberg Kõrgema Sõjakooli sõjamajanduse alal. Järgmisel aastal ülendati ta kolonelleitnandiks ja 1939. aastal viidi üle 2. Diviisi intendandiks.
Nõukogude okupatsiooni algul määrati Kalberg Punaarmee 42. laskurpolgu majandusülemaks. Suvesõja ajal õnnestus tal väeosast põgeneda ja sakslaste poole üle minna. Seejärel aitas ta organiseerida Omakaitset ja oli selle staabiülemaks.
1944. aastal, enne uut Nõukogude okupatsiooni, lahkus Kalberg oma perekonnaga Rootsi. Ta töötas Norrköpingis arhivaarina ja raamatukoguhoidjana, 1959. aastal määrati ta pensionile.
Kalberg oli EELK Norrköpingi koguduse nõukogu liige ja üks Eesti Rahvusliku Koondise Norrköpingis asutajaid.
Ta suri 6. veebruaril 1969 ja on maetud Norrköpingi Matteuse kalmistule. Seal puhkab ka tema naine Salme Kalberg (1899–1998).
Thera (munk)
Thera (paali keeles 'vanem') on Buddha munga (bhikkhu) austav nimetus, mis viitab targale, kes on mõistnud dhammat ja nelja tõde, on vägivallatu, kõlbeline ja tajusid ohjav, tark ja ebapuhtusest loobunud.
Mahathera on bhikkhu, kelle ordinatsioonist on möödunud üle 20 aasta.
Sanskriti tekstides on thera vasteks sthavira.
Suurimate järvede loend
Selles loetelus on järjestatud järved pindalaga üle 3500 km².
Märkus: Mõne järve pindala võib palju varieeruda.
Norra vapp
pisi|Norra vapp Norra vapp on Norra riigivapp.
Vapi kolmnurksel punasel kilbil on kujutatud vasakule vaatavat kuldset kroonitud lõvi, kes hoiab käes hõbedase teraga kirvest. Vapikilbi kohal on punakuldne kroon.
Ajalugu
Norra vapp on Euroopa üks vanimaid. Alguses oli kuningliku koja personaalne vapp. Magnus Paljasjalg (1093–1103) kasutas esimesena lõvi motiivi. Håkon Vana (1217–1263) kasutas kilpi, kus oli kujutatud lõvi. 1280 Eirik Magnusson lisas lõvile krooni ja kirve.
Harilik esparsett
Harilik esparsett (Onobrychis viciifolia) on taim liblikõieliste sugukonnast esparseti perekonnast.
Kirjeldus
30–70 cm kõrgune, püstise või tõusva, ülemises osas haruneva varrega. Sulgjagused liitlehed koosnevad 6–14 paarist lehekestest. Õied on helepunased, 10–13 mm pikkused.
Kasvukoht
Eestis kultuurtaim. Kasvab metsistunult liivikuil, hõredates männimetsades, põlluservades, söötis maadel. Harv.
Albert Pullerits
Albert Pullerits (19. jaanuar 1892, (teistel andmetel 20. jaanuar ) Viljandimaa – 18. oktoober 1967 Sennestadt, Saksamaa) oli eesti statistik, Riigi Statistika Keskbüroo direktor. pisi|Albert Pulleritsu autogramm Riigi Statistika Keskbüroo väljaandel "Eesti arvudes. 1934. a. rahvaloenduse mälestuseks. Tallinn 1934"
Elulugu
1. märtsil 1921 sai Albert Pulleritsust Eesti Vabariigi Statistika Keskbüroo juhataja kohusetäitja, alates 25. augustist juhataja. 7. septembril 1927 nimetati juhataja ümber Riigi Statistika Keskbüroo direktoriks.
A. Pulleritsu juhtimisel koondati seni eri asutuste tehtud statistika ühe riikliku statistikaasutuse alla, kes hakkas seda kas ise koostama või – riigi seisukohalt vähem tähtsate andmete korral – valvas teistes asutustes tehtavate statistikatööde järele.
1922. aastal alustas A. Pulleritsu algatusel ilmumist kuukiri Eesti Statistika. 1939. aastani avaldati 10–12 numbrit aastas (1926. aastal erandina 16 numbrit), 1940. aastal 6, 1942. aastal 10 ja 1943. aastal 5 numbrit. Uuesti ilmus kuukiri alles aastatel 1992–2008 (2009 muudeti see kvartalikirjaks). 1925 ja 1928 ilmus ka kolm statistilist albumit. Algul kirjutas A. Pullerits ka ise artikleid, hiljem piirdus ta Eestit tutvustavate raamatute toimetamise ja korraldustööga.
A. Pullerits inspireeris ka Konjunktuuriinstituudi loomist. 1930 kinnitati ta Põllumajandusliku Konjunktuurbüroo juhatuse esimeheks. 1930–1934 oli A. Pullerits konjunktuurbüroo sariväljaande Põllumajandusturg vastutav toimetaja. 30. mail 1934 määrati ta Konjunktuurinstituudi direktoriks.
14. augustil 1932 kaotas Albert Pullerits jahiõnnetusel parema käe.
1944 põgenes A. Pullerits koos abikaasaga Saksamaale, kus juba elas nende tütar oma perega. Aastail 1956–1958 oli ta Eesti Ühiskonna Saksa Liiduvabariigis esimees. Tema naine kolis koos tütre perega USA-sse, Albert Pullerits ise jäi aga Saksamaale, kus suri 1967. aastal. Ta on maetud Sennestadti sõjapõgenike kalmistule, täpne hauakoht on teadmata.
Kersti Kuusk
Kersti Kuusk (sündinud 5. veebruaril 1968) on eesti laulja ning muusikapedagoog.
Admiral Kuznetsov
thumb Admiral Kuznetsov (vene keeles Адмирал Кузнецов, täisnimega Адмирал флота Советского Союза Кузнецов Admiral Flota Sovetskogo Sojuza Kuznetsov) on Venemaa lennukikandja, Venemaa sõjalaevastiku lipulaev.
Ajalugu
Laeva hakati ehitama 1983. aastal, see lasti vette 1985. aastal ja valmis 1991. aastal, kuid täiesti töökorda sai alles 1995. aastal. See on esimene ja ka viimane valminud oma klassi lennukikandja.
Laeva nimi oli algul Tbilisi, seejärel Leonid Brežnev ja aastal 1990 sai ta nime admiral Nikolai Kuznetsovi järgi.
Admiral Kuznetsovi kodusadam on Severomorsk.
Laeva tekile mahub 24 Su-33, 12 MIG-29K lennukit või 24 Ka-27 helikopterit.
Eneda Tarifa
pisi|Eneda Tarifa (2016) Eneda Tarifa, vahel ka Eneida Tarifa, (sündinud 30. märtsil 1982 Tiranas) on Albaania laulja ja saatejuht.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2018. aasta seisuga on see ainus mereväe teenistuses olev lennukikandja Venemaal.
Eneda Tarifa
Ta esindas Albaaniat 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholmis lauluga "Fairytale" (albaaniakeelne versioon "Përrallë"), sai teises poolfinaalis 43 punktiga 16. koha ega pääsenud finaali.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2012. aastal läks laev remonti, mille käigus kaasajastati selle raadioelektroonika ja relvastus.
Eneda Tarifa
Albaania eelvoorus esitas ta laulu albaania keeles, kuid Eurovisioonil laulis inglise keeles.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2016. aastal osales see Venemaa sõjalises operatsioonis Süürias. Admiral Kuznetsovi sõjaretk läks riigile maksma 7 miljardit rubla. Sõjalise operatsiooni käigus Süürias kaotas lennukikandja kaks oma hävituslennukit: need purunesid laevatekile maandumisel, lendurid katapulteerusid.
‘Eua
‘Eua on saar Polüneesias, üks Tonga saartest. Kuulub Tongale.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2017. aasta oktoobris läks laev remonti Murmanski laevaremonditehasesse Rosljakovos. Moderniseerimisele kulub 60 miljardit rubla. Algsete plaanide järgi pidi Admiral Kuznetsov mereväe teenistuses tagasi olema 2021. aastal, kuid 2023 aastal on endiselt remondis.
‘Eua
Saare geograafilised koordinaadid on.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2018. aasta sügisel sai laev ujuvdokist PD-50 väljudes vigastuse, kui ujuvdokk elektrikatkestuse tõttu vee alla vajus ning üks selle 70-tonnistest tornkraanadest laevatekile kukkus ja 4 × 5 meetri suuruse rebendi tekitas.
‘Eua
Saare pindala on 87 ruutkilomeetrit. Saar on künklik, kõrgus kuni 312 meetrit.
Admiral Kuznetsov
Ajalugu
2023. aasta mais on Admiral Kuznetsov endiselt remondis.
Sündinud 26. juulil
''Siin loetletakse 26. juulil sündinud tuntud inimesi.
Vambola Maavara
Vambola Maavara (enne eestistamist Markvardt; 10. veebruar 1928 Tsooru vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 14. mai 1999 Tartu) oli eesti entomoloog ja reisikirjanik.
Töötas aastatel 1947–1991 Zooloogia ja Botaanika Instituudis (1978–1980 entomoloogia ja nematoloogia labori juhatajana) ning 1992–1998 Eesti Põllumajandusülikooli taimekaitse instituudis juhtteadurina.
Uurimisvaldkonnad ja teadustöö
Putukate (eriti ühiseluliste putukate) ökoloogia ja etoloogia, metsaentomoloogia, mürmekoloogia ja sotsiobioloogia.
Maris Laan
pisi|Maris Laan (2010). Maris Laan (sündinud 21. veebruaril 1968) on eesti geneetik, Tartu Ülikooli inimese molekulaargeneetika professor, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2021).
Vambola Maavara
Uurimisvaldkonnad ja teadustöö
Oli Eesti parimaid sipelgatundjaid, avastas umbes 20 uut sipelgaliiki. Oli Akste bioloogiajaamas esimese metsakuklaste kaitseala rajajaid. Leiutas ja võttis kasutusele raskmetallide saaste mõju uurimiseks sipelgaproovide võtmise rahvusvaheliselt tunnustatud meetodi, koostas kasurputukate kaitseks loodussaarekeste rajamise põhimõtted.
Maris Laan
Elukäik
Ta lõpetas Tartu Ülikooli bioloogia erialal 1992. aastal cum laude. Doktorikraadi inimese geneetika erialal sai ta Helsingi Ülikoolis 1997. aastal. Aastatel 1986−1987 oli Keemilise ja Bioloogilise Füüsika instituudi keemialaborant; 2002−2003 Tartu Ülikooli molekulaar ja rakubioloogia instituudi teadur, vanemteadur, 2004−2009 erakorraline professor, 2009−2016 inimese molekulaargeneetika professor. Alates 2016 on ta Tartu ülikooli bio- ja siirdemeditsiini instituudi inimese geneetika professor.
Vambola Maavara
Harrastuskunstnikuna
Viljeles kujutavat ja fotokunsti, illustreeris nii enda kui ka teiste raamatuid (nt Eerik Kumari "Eesti lindude välimääraja" 1953, "Eesti kaunis loodus" 1957, "Eesti NSV floora" II ja VII).
Maris Laan
Elukäik
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti 2021. aastal rahvatervise alal. Ta kuulub akadeemias bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda.
Huumushapped
Huumushapped (inglise humic acids) on keerulise ja kindla struktuurita keemilised ained. Nad on huumusainete peamine komponent. Huumushapped annavad huumusele tumepruuni värvuse.
Maris Laan
Elukäik
Ta on riigi teaduspreemiate komisjoni liige.
Huumushapped
Huumushapped leidub mullas, turbas, paljude jõgede ülemjooksu piirkondades, seisuveekogudes (eriti düstroofsetes järvedes) ja ookeanivees.
Maris Laan
Teadustöö
Maris Laane uurimisvaldkonnaks on reproduktiivmeditsiin ja kitsamalt reproduktiivgeneetika. See hõlmab kogu inimese elukaare – geneetilised tegurid, mis põhjustavad viljatust, raseduse katkemisi ja muid raseduse tüsistusi, loote arengut, meeste ja naiste reproduktiivtervist.
Ta on avaldanud üle 130 teaduspublikatsiooni, on kahe patentse leiutise kaasautor.
Huumushapped
Huumushapped saab jagada humiinhapeteks ja fulvohapeteks.
Puhatu looduskaitseala
pisi|Puhatu looduskaitseala Liguski sihtkaitsevöönd Ida-Virumaal Alutaguse vallas Puhatu külas. Puhatu looduskaitseala on kaitseala Alutaguse vallas Ida-Virumaal. Selle pindala on 12386,4 hektarit, millest maismaad 12319,5 ha. Kaitseala koosneb osast sooalast – Puhatu soostikust.
Kaitseala ajalugu ulatub 1967. aastasse, mil tähelepanu alla võeti Poruni jõe ürgorg. Aastal 1990 moodustati ka Permisküla taimestiku mikrokaitseala. Looduskaitsealaks organiseeriti maa-ala Eestimaa Looduse Fondi ettepanekul 1999. aastal.
Looduskaitseala territooriumile kuuluvad järgmised Puhatu soostiku sood: Mustaladva, Putki, Puhatu, Lutsina ja osa Krivasoost. Sealseid sooalasid asustab palju haruldasi looma- ja taimeliike, näiteks esimesse kaitsekategooriasse kuuluvad kotkad (merikotkas, kaljukotkas, kalakotkas), rabapüü, teisest kategooriast näiteks metsis.
Mart Loog
pisi|Mart Loog 2020. aastal. Mart Loog (sündinud 22. mail 1969) on eesti biokeemik, Tartu Ülikooli molekulaarse süsteemibioloogia professor.
Margus Lember
Margus Lember (sündinud 12. detsembril 1960) on eesti arstiteadlane, Tartu Ülikooli sisehaiguste propedeutika professor.
Aastal 1985 lõpetas Lember Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna (cum laude).
Liiv-esparsett
Liiv-esparsett (Onobrychis arenaria) on taim liblikõieliste sugukonnast esparseti perekonnast.
Clyde'i laht
thumb Clyde'i laht ehk Firth of Clyde on kiillaht Iiri mere põhjaosas Šotimaa rannikul.
Laht ulatub maasse 140 km ulatuses. Selle laius on kuni 40 km, sügavus kuni 164 m.
Clyde'i laht on läänes Põhjaväina kaudu ühenduses Atlandi ookeaniga, edelas piirneb Iirimaaga, lõunas Iiri merega ja mujal Suurbritanniaga. Lahte voolab Kesk-Šoti madalikul läbi Glasgow' linna samanimeline Clyde'i jõgi.
Lahes on saari, sealhulgas Arran, Bute ja Cumbrae saared.
Aleksandr Grin
Aleksandr Grin (vene keeles Александр Грин; õieti Aleksandr Stepanovitš Grinevski (vene keeles Александр Степанович Гриневский; poola keeles Aleksander Gryniewski; 11. august (vkj)/ 23. august 1880 Slobodskoi – 8. juuli 1932 Starõi Krõm) oli poola päritolu vene proosakirjanik, romantiline realist.
Tema teoste tonaalsus ulatub fantastilisest muinasjutulisusest veidra huumorini (viimast leidub eriti lühijuttude puhul). Tema loomingus on utoopia, imeulme, gooti romaani ja müsteeriumikirjanduse elemente. Ta on loonud omapärase kunstilise maailma, kus elavad ideaalsed kangelased, kes leiavad oma õnne ja teevad teoks oma unistused; see maailm erineb põhimõtteliselt Edgar Allan Poe maailmast, kuigi teda viimasega sageli võrreldakse. Silmatorkavad on heakõlalised ja assotsiatiivsed väljamõeldud isiku- ja kohanimed.
Elu ja looming
Aleksandr Grinevski sündis 11. (23.) аugustil 1880 Vjatka kubermangus Slobodskoi linnakeses. Tema isa Stefan Gryniewski (Stepan Jevzibijevitš Grinevski) oli 16-aastaselt asumisele saadetud poolakas, Vilniuse kubermangu Dzisna maakonna pärusaadlik, kes oli võtnud osa Jaanuariülestõusust. Ta töötas väikeametnikuna (haigla arvepidajana, õlletehase teenistujana) ning tuli vaevalt ots otsaga kokku. Aleksandri ema oli venelanna, kes suri 37-aastaselt, kui poiss oli 13-aastane. Aleksandril oli kolm õde-venda.
Varsti pärast Aleksandri sündi kolis perekond Vjatkasse.
Aastal 1888 hukkus teenistuskohustuste täitmisel kirjaniku lell alampolkovnik Grinevski. Temalt saadi päranduseks kolm suurt kohvritäit poola-, vene- ja prantsuskeelseid raamatuid. Kaheksa-aastane Aleksandr sukeldus neid lugedes Jules Verne'i ja Thomas Mayne Reidi külgetõmbavasse maailma, kust ta ei tahtnud enam reaalsusesse tagasi tulla. Raamatute tõukel unistas ta madrusena merele minemisest. Nii püüdis ta hiljem mitu korda kodust põgeneda.
Aastal 1889 astus Aleksandr Vjatka reaalkooli. Usuõpetuses, geograafias ja ajaloos olid tal väga head hinded. Aritmeetikas aitas teda isa, nii et ta sai sellegagi hästi hakkama, kuid teised ained valmistasid talle tõsiseid raskusi. Ta hakkas kirjutama luuletusi, milles ta pilkas mõningaid õpetajaid. Selle eest sai ta korduvalt karistada ning lõpuks heideti ta koolist välja. Aastal 1894 pani isa ta neljaklassilise linnakooli. Tulevane kirjanik paistis silma oma entsüklopeediliste teadmistega, kuid tal tekkisid probleemid väljakutsuva käitumise tõttu ning teda ähvardati kaks korda koolist välja heita. Siiski lõpetas ta 1896. aastal kooli lootes, et diplom aitab tal merekooli sisse saada.
Pärast kooli lõpetamist sõitis 16-aastane Aleksandr Grinevski Odessasse, kaasas isalt saadud 25 rubla. Tee peal kulus suurem osa rahast ära, nii et Odessasse jõudis ta 6 rubla ja väikese pagasiga. Odessa jättis oma haljastatud tänavate, eksootilisi kaupu täis luksuslike poodide ning maste täis sadamaga noorele Aleksandr Grinevskile sügava mulje. Ent laevale madruseks ei tahetud teda võtta. Kaks nädalat elas ta peaaegu hulkurina, teenides pakikandjana kopikaid. Lõpuks õnnestus tal pääseda jungaks aurikule Platon. Nii nägi ta esimest korda Kaukaasiat ja Krimmi. Pärast seda oli ta jälle kuude kaupa ilma tööta. Ta suundus Hersoni, kus ta võeti purjelaevale Svjatoi Nikolai, mis vedas katusekive. Aleksandr tegi laeval mitmesuguseid töid: tegi süüa, lõhkus puid, seisis vahis. Töö ja elutingimused olid väga rasked:. Lõpuks pandi teda vastutama tee peal katki läinud katusekivide eest. Aleksandr läks Odessasse tagasi ning sai seal meremeheks laevale Tsessarevitš, mis sõitis Aleksandriasse. See jäi tema elu ainsaks välisreisiks. Tal õnnestus saada madruseks laevale, mis kurseeris marsruudil Odessa–Bathumi–Odessa.
Ta naasis koju Vjatkasse. Seal püüdis ta jälle elatuda juhutöödest, kuid see ei õnnestunud. Ta suundus Bakuusse, kus ta hakkas naftaplatvormi tuletõrjujaks. Pärast seda oli ta jälle ilma tööta. Siis hakkas ta kaluriks ning haigestus malaariasse. Nüüd hakkas ta jälle meremeheks, kuid läks varsti tagasi isa juurde. Hiljem suundus ta Uuralitesse, kus ta oli algul kullaotsija, hiljem puuraidur.
Raskest tööst meeleheitel olles astus ta kevadel 1902 vabatahtlikult sõjaväkke. Sõjaväeteenistus osutus julmaks dressuuriks. Nelja kuu pärast ta põgenes. Ta võeti kinni ning teda karistati kolmekuulise kartseriga leiva ja vee peal. Ta viidi üle Sevastopolisse. Seal sattus ta esseeride mõju alla. Ta põgenes teist korda kasarmust ning hakkas tegelema revolutsioonilises tegevuses. Aastal 1903 arreteeriti ta propagandatöö eest Sevastopoli madruste seas. Põgenemiskatse eest pandi ta range režiimiga vanglasse, kus ta istus umbes kaks aastat. Ta vabastati amnestiaga Sevastopoli vanglast ning ta suundus Peterburi.
Aastal 1906 arreteeriti Grin Peterburis uuesti ning ta saadeti neljaks aastaks välja Siberisse Tobolski kubermangu Turinskisse. Ta põgenes Vjatkasse, hankis endale isa abiga võõra passi hiljuti surnud A. Malginovi nimele, millega ta sõitis Peterburi.
Aastal 1906 sündis tema esimene poliitiliselt angažeeritud jutustus (agitatsiooniline brošüür) "Заслуга рядового Пантелеева" ("Reamees Pantelejevi teene"), mis pidi avaldatama initsiaalide А. С. Г. (A. S. G.) all. Tiraaž konfiskeeriti politsei poolt trükikojas ning põletati. Pseudonüüm A. S. Grin ilmus esimest korda jutustuse "Случай" (1907) juures (teistel andmetel jutustuse "Апельсины" ("Apelsinid"; 1908) juures. Aastal 1908 ilmus Grinil esimene kogu "Шапка-невидимка" ("Võlukübar") alapealkirjaga "Рассказы о революционерах" ("Jutustused revolutsionääridest").
Kirjutades aina uusi jutustusi, leidis Grin aegamööda oma stiili, mis tegi hiljem populaarseks ja armastatuks. Kirjaniku enese sõnul ilmus tema esimene romantiline novell ("Остров Рено") 1909. aastal. Järgnesid teised samas laadis teosed – "Колония Ланфиер" (1910), "Зурбаганский стрелок" (1913), "Капитан Дюк" (1915).
Aastal 1910 pandi ta jälle vangi, seekord Arhangelski kubermangus. Peterburi naasis ta mais 1912. Peterburis sõi ta end kirjandusringkondadesse sisse ning tegi kaastööd paljudele ajakirjadele. 1916. aastal hakkas ta kirjutama jutustust "feeria-jutustust" (повесть-феерия) "Алые паруса" ("Punased purjed", ilmus 1923).
Et Grinil tekkis võimudega konflikt, pidi ta 1916. aasta lõpust varjama end Soomes. Pärast Veebruarirevolutsiooni puhkemist naasis ta Petrogradi. Kevadel 1917 kirjutas ta jutustus-olukirjelduse "Пешком на революцию", mis andis tunnistust kirjaniku lootusest uuenemisele. Varsti aga pidi ta pettuma.
Aastal 1919 mobiliseeriti ta Punaarmeesse sideväelaseks. Ta haigestus tähnilisse tüüfusesse, raskelt haigena viidi ta 1920. aastal Petrogradi. Seal õnnestus tal Maksim Gorki kaasabil saada akadeemiline pajuk ja tuba "Kunstide majas", kus ta elas kõrvuti Vladimir Pjasti, Vsevolod Roždestvenski, Nikolai Tihhonovi ja Marietta Šaginjaniga.
Venemaa kodusõja ajal avaldati tema teoseid ajakirjas Plamja.
Aastal 1924 avaldati Leningradis Grini romaan "Блистающий мир" ("Sädelev maailm"). Samal aastal kolis ta Feodossiasse. Ta sattus kommunistliku parteiga konflikti.
Aastal 1930 kolis ta Starõi Krõmi. Seal suri ta 8. juulil 1932.
Aastal 1970 asutati Feodossias Grini muuseum. Tema majamuuseum tegutseb ka Starõi Krõmis.
Teosed
Eesti keeles on veel ilmunud:
Isiklikku
Aastal 1919 abiellus ta Nina Mironovaga, kellega ta elas koos elupäevade lõpuni.
Heino Tooming
Heino-Ülo Tooming (22. oktoober 1930 Mustvee – 18. september 2004 Tallinn) oli eesti füüsik ja bioloog. Uurimusi meteoroloogia, klimatoloogia, agrometeoroloogia, aktinomeetria, ökoloogilise taimefüsioloogia vallas.
Elulugu
Tooming sündis koolidirektori perekonnas. Õpinguid alustas Mustvees, keskkooli lõpetas Haapsalus 1949. aastal. Tartu Ülikooli lõpetas 1954. aastal geofüüsiku diplomiga.
Tööle asus Füüsika ja Astronoomia Instituudi (FAI) Tartu aktinomeetriajaamas insener-meteoroloogina. 1961. aastal valmis väitekiri "Päikesekiirguse peegeldumine ja neeldumine taimkattes". 1972. aastal kaitses Tartu Ülikoolis väitekirja "Taimkatte kiirgusrežiim ja produktiivsus" bioloogiadoktori kraadi taotlemiseks.
1973. aastal siirdus tööle Saku Eesti Agrometeoroloogia Laboratooriumisse (Geofüüsika Peaobservatooriumi – Leningrad, Eksperimentaalmeteoroloogia Instituudi, Üleliidulise Põllumajandusmeteoroloogia Instituudi – Obninsk koosseisus), kus töötas 1991. aastani. Järgnes töö Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituudis (1991–2003), Eesti Riigikaitse Akadeemias (1995–1998), Sisekaitseakadeemias (1999–2004) ja Eesti Maaviljeluse Instituudis (2002–2004).
Tooming on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Teadustöö
Kiirguse peegeldumine ja neeldumine erinevatelt looduslikelt pindadelt, põhiliselt erinevat tüüpi taimestikelt.
Taimede ja nende koosluste produktsiooniprotsessi uurimine ja modelleerimine. Maksimaalse produktiivsuse printsiip.
Põllumajanduskultuuride saagi programmeerimine, etalonsaakide meetod.
Meteoroloogia-alased uuringud: Eesti lumikatte klimatoloogia, tornaadod.
H. Tooming on umbes 250 teadusliku publikatsiooni autor, kaheksast tema nime kandvast monograafiast on kaks tõlgitud jaapani keelde.
H. Tooming oli viljakas teaduse propageerija – umbes 80 artiklit ajakirjades ja ajalehtedes, kaastöö entsüklopeediatele ja ökoloogialeksikonile. Kogumiku "Inimene ja ilm" (Valgus, Tallinn, 1970) koostaja.
Isiklikku
Heino Toomingu lapsed on Tõnis Tooming ja Reet Tooming.
Nojabrsk
Nojabrsk on linn Venemaal Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas Puri rajoonis. Linn asub Siberi Uvaalide keskosas suurte naftamaardlate juures.
Ajalugu
Linna üks suurimaid ettevõtteid on Gazprom Neft (endine Sibneft).
Nojabrski haldusalasse kuulub ka idas asuv Võngapurovski.
Linna läbib Tjumeni-Novõi Urengoi raudteeliin.
pisi|tühi|Nojabrsk
Vladimir Krjutškov
Vladimir Aleksandrovitš Krjutškov (Владимир Александрович Крючков; 29. veebruar 1924 Tsaritsõn – 23. november 2007 Moskva) oli Nõukogude Liidu poliitik ja NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esimees.
Elulugu
Teise maailmasõja ajal töötas Vladimir Krjutškov 1941–1943 märkijana kaitsetööstuse ettevõttes Stalingradis. Aastatel 1943–1944 oli ta ÜLKNÜ KK komsomolisekretär ehitusväeosas Gorkis.
Vladimir Krjutškov astus ÜK(b)P-sse Gorkis 1944. aastal. Aastatel 1944–1945 oli ta ÜLKNÜ Stalingradi Barrikadnõi rajoonikomitee esimene sekretär. Aastal 1946 määrati ta ÜLKNÜ Stalingradi Linnakomitee II sekretäriks. Aastal 1946 töötas ta rahvauurijana Stalingradi Traktorozavodski rajoonis. Aastatel 1947–1950 oli ta Stalingradi oblasti prokuratuuri uurimisosakonna prokurör, 1950–1951 Stalingradi Kirovi rajooni prokurör.
Teenistus Ungaris ja Ungari ülestõus
1949. aastal lõpetas ta juristi kvalifikatsiooniga Üleliidulise Juriidilise Kaugõppeinstituudi (Всесоюзный заочный юридический институт) ning 1954 NSV Liidu Välisministeeriumi Kõrgema Diplomaatiakooli, kuhu ta oli astunud 1951. aastal. Ta määrati 4. Euroopa osakonna kolmanda sekretäri ametikohale.
Aastatel 1955–1959 töötas ta saatkonnas Ungaris saatkonna kolmanda sekretärina. Krjutškov teenis Ungaris Ungari ülestõusu ajal, tema ülemus (saadik) oli seal Juri Andropov.
Teenistus NLKP Keskkomitees
1959. aastal viidi Vladimir Krjutškov Ungari Rahvavabariigi NSV Liidu saatkonnast üle NLKP Keskkomiteesse, kus ta töötas Välismaiste kommunistlike ja sotsialistlike riikide töölisparteide osakonna Ungari ja Rumeenia sektoris referendina; 1963. aastal määrati ta selle osakonna juhatajaks ning 1965–1967 töötas ta NLKP sekretäri (Juri Andropovi) abina.
Teenistus NSV Liidu RJK-s
1967. aastal asus Vladimir Krjutškov tööle NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komiteesse. Tema isiklik number oli Е-104577. Kuni 1971. aastani oli ta KGB esimehe abi ja sekretariaadi juhataja.
Aastatel 1971–1974 oli ta KGB Esimese Peavalitsuse ülema esimene asetäitja. Aastal 1978 jõudis ta välja Esimese Peavalitsuse ülema (välisluure ülema) ametikohani, kuhu ta jäi 1988. aastani. Sellel ametikohal ilmutas ta end hea organisaatorina. Tema juhtimise all muutus välisluure kõikehõlmavaks organisatsiooniks, kuid selle suur kasv tõi kaasa reakoosseisu kvaliteedi languse. Enamasti värvati seda partei liinis.
Afganistani sõja ajal rajas ta Afganistanis KGB esinduse.
Aastal 1988 sai Vladimir Krjutškov armeekindrali auastme ja nimetati KGB esimeheks. Sellele ametikohale jäi ta 1991. aasta augustini. Aastatel 1989–1990 oli ta NLKP Keskkomitee Poliitbüroo liige. Ta oli NSV Liidu Ülemnõukogu 11. koosseisu saadik.
Vladimir Krjutškov toetas avalikkuse ees Gorbatšovi reforme. Ta intensiivistas KGB sõjalist ja majandusspionaaži, esinedes samal ajal avaldustega KGB ümberstruktureerimisest eesmärgiga koondada tähelepanu kuritegevusele.
Augustiputš
Augustiputši ajal 1991 osales ta Riiklikus Erakorralise Seisukorra komitees, mis püüdis Gorbatšovi kõrvaldada ja võimu üle võtta; teda peetakse putši tegelikuks juhiks. 5.–17. augustil viis ta läbi kohtumisi Komitee tulevaste liikmete vahel. 17.–18. augusti ööl kirjutasid Komitee liikmed alla dokumendile Gorbatšovi haigestumise ning riigis erakorralise seisukorra kehtestamise kohta. 17.–19. augustil hoiti lahinguvalmiduses KGB ning välisluure õppepolgu eriüksusi luureosakonna С käsutuses. 20. augustil pidid Alfa eriüksused ründama "Valget maja", kuid vastavat käsku ei antud. Oma osalemist putšis põhjendas Krjutškov katsega ära hoida NSV Liidu lagunemist.
Pärast putši läbikukkumist ta vangistati "Matrosskaja tišinasse" ning asendati oma ametikohal Vadim Bakatiniga. Aastal 1994 vabanes ta Riigiduuma amnestiaga.
Ta oli FSB juhi Vladimir Putini nõunik.
Isiklikku
Krjutškov oli teatrisõber. Ta valdas kiirlugemist. Oskas saksa ja ungari keelt.
Tal oli 300 000 kaardist koosnev kartoteek katkendite ja tsitaatidega raamatutest, artiklitest ja informatsioonilistest teadaannetest, mis talle meeldisid.
Krjutškovil oli pedandi ja täpsusearmastaja maine.
Ta tegi iga päev 40-minutilist hommikuvõimlemist oma süsteemi järgi.
Afganistani sõja ajal tulistati lennukit, millega Krjutškov Jalālābādi lendas. Sellest ajast vaevasid teda seljahädad.
Krjutškovile meeldis viski, mida ta tarvitas väikestes kogustes stressi leevendamiseks. Tema lemmikmark oli Chivas Regal.
Cirrus
Cirrus on ladinakeelne sõna, mis terminina võib tähendada:
Cirrus on kõrghoone Helsingis.
167
167. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 110. aastad 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad- 160. aastad - 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad
Aastad: 162 163 164 165 166 - 167 - 168 169 170 171 172
Häälestus
Häälestus (inglise keeles tuning, saksa keeles Stimmung) on muusikas helisüsteemi helide kõrguslik korrastus, mis määrab helide sagedused ja intervallid.
Häälestuse teooria hõlmab häälestussüsteeme ja nende uurimist, häälestuse praktikas muusikainstrument häälestatakse vastavalt häälestussüsteemile.
Häälestus võib olla puhas või tempereeritud.
Häälestussüsteemid
Igal häälestusel on oma eripära ning tugevused ja nõrkused. Mida suurem on häälestusega määratud helisüsteemi kuuluvate helide arv, seda enam tekib nende kombineerimisel konflikte. Mingiteks vajadusteks parima häälestuse leidmine on olnud läbi ajaloo probleem, mille lahendamine on tekitanud erimeelsusi. Seetõttu ongi muusikas erinevaid häälestusi.