cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Jamieson Carswell Smart
Äärmuslik ja kitsendatud utilitarism
Praktikas juhindub äärmuslik utilitarist enamasti tervemõistusliku moraali reeglitest. Mitte et reeglid ise oleks pühad, aga ta saab väita, et tõenäoliselt käitub ta enamasti äärmuslikutilitaristlikult, kui ta ei mõtle utilitaristi kombel. Esiteks, sageli on kiire. Uppuja päästjal pole aega mõtelda, aga kui tal oleks aega, siis ta teatud juhtudel jätaks uppuja päästmata. Päästja usaldab vaiste, ja äärmuslik utilitarism õigustabki vaistude ja moraalireeglite usaldamist. Ta ei mõistaks päästjat ka hukka, kui see vale inimese päästis, sest teda kiites tugevdaks ta tolle julget ja heatahtlikku vaimudispositsiooni, mis toob üldiselt suurt positiivset kasu. Äärmuslik utilitarist võib kiita tegusid, millest ta teab, et need on väärad. Kiituse ja laituse puhul ei ole asi mitte teo, vaid kiituses enda otstarbekuses. Võib olla otstarbekas kiita ebaotstarbekat tegu ja ebaotstarbekas kiita otstarbekat tegu.
Äärmuslik utilitarist äärmusutilitaristlikus ühiskonnas ei vaja korra alalhoidmiseks seadusi. Oletame, et on äärmusutilitaristide maa, kus liikluseeskirju ei ole. Oletame, et neli äärmusutilitaristi jõuavad ühel ajal ristmikule, ja kui nad midagi ette ei võta, siis nad põrkavad kõik kokku. Oletame ka, et igaühel on väga kiire ja mõnesekundiline viivitus läheks talle või teistele inimestele kalliks maksma. Oletame korraks, et headust ja halbust saab mõõta ning püüame võtta asja mänguteooria raames. Kui A sõidab edasi ning B, C ja D peatuvad, siis kahju ei tehta ja inimkond võidab m punkti. Kui A ja B sõidavad edasi ning C ja D peatuvad, siis inimkond kaotab 2 2n punkti. Kui 3 juhti sõidab edasi, siis kaotus on 3n ja kui kõik sõidavad edasi, siis 4n. Kui kõik peatuvad, siis midagi ei võideta ega kaotata. Kõige paremad tagajärjed on siis, kui kolm juhti peatub ja üks sõidab edasi. Oletame nüüd, et kõigil juhtudel tekib harjumus niisugustel juhtudel peatuda. See muudab olukorda. Oletame, et p on tõenäosus, et harjumusest peetakse kinni. Siis on ühel juhil ratsionaalne ja püüda bluffida, kui m > 3n (1–p). Et p ei saa olla väga lähedal ühele (muidu oleks väga ebatõenäoline, et keegi püüab bluffida) ja m on võrreldes n-iga tõenäoliselt tühine, siis tõenäoliselt kõik juhid sõidavad turvaliselt.
John Jamieson Carswell Smart (tuntud kui J. J. C. Smart või Jack Smart; 16. september 1920 Cambridge – 6. oktoober 2012 Melbourne) oli Austraalia filosoof.
Isiklikku
Ta oli heasüdamlik ning lapselikult pretensioonitult avatud. Filosoofilistes vaidlustes oli ta asjalik ja otsekohene, kuid mitte agressiivne.
Äärmuslik ja kitsendatud utilitarism
Need ja paljud teised kaalutlused on esitatud Henry Sidgwicki teose "Methods of Ethics" IV raamatu 3.–5. peatükis. Smarti meelest on see parim eetikaraamat ja need on selle raamatu parimad peatükid. Sidgwick küsib ka, kas äärmuslik utilitarist peaks äärmuslikutilitaristlike printsiipide järgi äärmuslikku utilitarismi avalikkuses propageerima. Et enamik inimesi pole kuigi filosoofilised ega tee empiirilisi arvutusi hästi, siis tõenäoliselt toimivad nad enamasti äärmusutilitaristlikult, kui nad ei püüa äärmusutilitaristlikult mõtelda. Tundub, et Sidgwicki järgi on tõenäoline, et äärmuslik utilitarist oma õpetust liiga laialt ei propageeri. Aga suur oht inimkonnale lähtub tänapäeval avalikust moraalist, mitte privaatsest moraalist. Smart ütleb kõhklematult, et äärmusutilitaristlike printsiipide järgi tuleb propageerida äärmuslikku utilitarismi nii laialt kui võimalik. Aga Sidgwickil on austusväärsed põhjendid vastupidise kahtlustamiseks.
Isiklikku
Aastal 1968 abiellus ta Elizabeth Warneriga.
Vaated ja ideed
Vaimufilosoofias oli ta füsikalist. Algul oli ta biheiviorist. 1950ndatel rajas ta koos Ullin Place'iga identsusteooria, mille kohaselt konkreetsed vaimuseisundid on identsed konkreetsete ajuseisunditega. Selleks et kindlaks teha, millised ajuprotsessid on aistingud, tuleb vaadata, millistel neist on käitumises põhjuslik roll. Identsusteooria ise on aga aprioorne metafüüsiline tees, mis ei ole empiiriliselt kontrollitav ja mida pole võimalik saada loogilisest analüüsist. Oponendid nimetasid seda vaadet Austraalia materialismiks. Füsikalismi kaitstes võrdles Smart vaimu ja aju identsuse teese teaduslike identsusteesidega, nagu näiteks äikese ja elektrilahenduse identsuse tees ning Koidutähe ja Ehatähe identsuse teesiga. Kuigi need tekitavad paradokse, on teaduses absurdne neist sellepärast loobuda. Et füsikalismi paradoksid on rangelt analoogsed teaduslike identsusteesidega, on absurdne neist paradokside pärast loobuda.
Äärmuslik ja kitsendatud utilitarism
Kuidas äärmise ja kitsendatud utilitarismi tüliküsimust lahendada? Smart ei taha kasutada lähenemist, mis enda sõnul uurib kord seda, mis kätkeb tavalises moraaliteadvuses, kord seda, kuidas inimesed tavaliselt moraalist räägivad. Tavaline moraaliteadvus koosneb osalt ebausklikest, moraalselt halbadest ja loogiliselt segastest elementidest. Smart pöördub hea südamega ja heatahtlike inimeste poole ning loodab, et kui loogilisest segadusest lahti saada, siis ebausklikud ja moraalselt halvad elemendid langevad suuresti ära. Ka hea südamega ja heatahtlikel inimestel on moraaliuskumuste ebauslikke ja moraalselt halbu põhjendeid, mis peituvad loogilise segaduse kattevarju taga. Inimestega, kellel loogilist segadust ei ole, aga kes on avalikult ebausklikud või moraalselt halvad, ei anna midagi teha. Meie viimsed poolthoiakud võivad olla erinevad. Smart teeb ettepaneku toetuda tema moraaliteadvusele ja apelleerida meie moraaliteadvusele, unustades, mida tavaliselt öeldakse. Nowell-Smith ütleb, et tavainimeste arvates ei põhine kohustus reeglit järgida sellel, et selle järgimisel on mõnel üksikjuhtumil head tagajärjed. Mida see tõestab? Arvata võib, et tavainimestel on siin segadus. Filosoofidel tuleks küsimust ratsionaalsemalt uurida.
Alan Stout arutas paljusid niisuguseid küsimusi, ja Smart arvab, et Stouti argumendid toetavad tema seisukohta. Stoutil on järgmine näide. Oletame, et palaval ajal keelatakse vee kasutamine aia kastmiseks. Mul on aed ja ma arutlen, et kindlasti enamik inimesi kuuletub ja ma kasutan nii vähe vett, et kui ma vett salaja kasutan, siis sellest kahju ei sünni. Nii ma kasutan vett, kasvatades lilli, mis teevad inimesi õnnelikuks. Ikkagi võidakse öelda, et kuigi minu tegu tõi võib-olla kõige paremaid tagajärgi, oli see ikkagi ebaõiglane ja väär. Kindlasti oleks ratsionaalne minu tegu hukka mõista, kuigi see on õige. Ja see seaduserikkumine avastataks, sest minu aed paistaks silma. Seega ma nõrgendan austust seaduslikkuse ja korra vastu, ja see võib olla nii halb, et äärmusutilitarist nõustuks, et see tegu on väär. Aga oletame, et ma suudan oma tegu salajas hoida: aias on kinnine osa, kus ma kasvatan lilli, mida ma anonüümselt kingin vanadekodule. Kas mu tegu on ikka väär? Aga see on nõrgem juhtum kui eelmine. Minu teadmine, et olen seadust rikkunud, tekitab minus pingeid, mille tõttu mul on raske ärgitada teisi reeglit järgima. See võib viia kahjuni, mis on vähemalt sama suur kui õnn, mida lilled vanadekodus esile kutsuvad. Äärmuslikutilitaristliku vaate järgi osutub see kahe otsaga asjaks. Vaatame nüüd juhtumit, kus kõigilt või enamikult inimestelt võib oodata, et nad minu moodi mõtlevad. Kas ma nüüd peaksin lilli kastma? Ilmselt mitte. Sest kui see on mulle ratsionaalne, siis ka teistele, ja see viib absurdini, järelikult pole see kellegi jaoks ratsionaalne. Isegi kui seadust poleks keegi ei teeks seda. (Vähemalt kui võimalus seda salaja teha oleks kõigile ühesugune.)
J. J. C. Smart lõpetas 1948 BPhil kraadiga Oxfordi ülikooli (ta oli Queen's College'is Gilbert Ryle'i õpilane) ning töötas seejärel Corpus Christi College'is. Aastatel 1950–1972 juhatas ta Adelaide'i Ülikooli filosoofia õppetooli, 1972–1976 oli ta La Trobe'i Ülikooli professor, 1976–1985 Australian National University filosoofiaprofessor ning seejärel Monashi Ülikooli emeriitprofessor.
Äärmuslik ja kitsendatud utilitarism
Järelikult igal juhtumil, kui on reegel, mille järgimisel on üldiselt parimad tagajärjed, aga teatud laadi asjaoludel on parimad tagajärjed selle rikkumisel, tuleb nendel asjaoludel seda rikkuda. Tuleb muidugi arvestada ka reegli rikkumise vähem ilmseid tagajärgi, nagu vähenev usk moraalsesse korrasse, ja sellepärast me tegelikult jõuame harva sellisele järeldusele. Aga kui me sellisele järeldusele jõuame, miks peaks siis arvestama kuulumist mingisse tegude klassi? Sama hästi võiks öelda, et keegi tuleks võtta Austraalia koondisse, sest kõik ta vennad on koondises olnud, või et koondis peaks koosnema Harvey perekonna liikmetest, sest see oleks parem kui mõne teise perekonna liikmetest koosnev koondis. Äärmusutilitarist ei apelleeri kunstlikele tunnetele, vaid ainult heatahtlikkustunnetele, ja millised tunded oleksid paremad? Meil võib küll olla poolhoiak isegi reeglite suhtes, aga sellisel kunstlikul poolthoiakul on ebausu mekk. Pöördugem reaalsuse, nimelt inimeste õnne ja viletsuse juurde, ja tehkem nendest oma poolt- ja vastuhoiakute objekt.
Äärmuslik utilitarist teab, et juhtudel, kus tema huvid on mängus, on ta tõenäoliselt enda kasuks kallutatud. Tõenäoliselt jõuab ta õigele äärmusutilitaristlikule järeldusele, kui ta niisugusel juhul usaldab tervemõistuslikku moraali.
Tema šoti päritolu isa William Marshall Smart oli astronoom. Nooremad vennad olid kunstiajaloolane Alastair Smart ja usunditeadlane Ninian Smart.
Äärmuslik ja kitsendatud utilitarism
Vaatleme nüüd juhtumit, mida võib pidada kitsendatud utilitarismi trumpkaardiks, nimelt vasak- või parempoolset liiklust. Pole tähtis, kumb meil on, peaasi, et kõik hoiduksid ühele poole. Nii et ainuke põhjend Briti maades vasakule hoiduda on see, et see on reegel. Nii et paistab, et reegel ise on siin põhjend teatud viisil toimimiseks. Smart väidab, et reegel ise ei ole põhjend. Meil oleks täielik õigustus hoiduda paremale, kui me teaksime, et reegel on hoiduda vasakule, aga me elame riigis, kus kõik on superanarhistid ja teevad põhimõtteliselt kõike vastupidi, kui kästakse. See näitab, et reegel ei ole mitte niivõrd toimimise põhjend kui märk selle kohta, kuidas teised tõenäoliselt toimivad, mis aitab aru saada, kuidas oleks kõige ratsionaalsem toimida. Kui me oleme maal, kus elavad mitteanarhistlikud äärmusutilitaristid, siis on oodata, et muudel võrdsetel tingimustel nad peavad reeglitest kinni. Reegli teadmine võimaldab nende käitumist ennustada ja oma tegusid nende omadega kooskõlastada.
Kitsendatud utilitarist võib öelda, et tema räägib ainult moraalist, mitte liiklusreeglitest. Pole selge, kui palju see asja muudaks, aga Smart ütleks igatahes, et eetika uurib just seda, kuidas oleks kõige ratsionaalsem toimida. Fundamentaalne küsimus on teo ratsionaalsus üldiselt. Ja kui kitsendatud utilitarist apelleerib tavatarvitusele ja ütleb: "Hitlerit uppuma jätta on võib-olla küll kõige ratsionaalsem, aga see on väär," siis võib vastata, et tavakeeles tähendab "väär" ka 'mittekiiduväärset'. Moraalikeelt võiks vastavalt muuta ning öelda "õige" ainult kõige ratsionaalsema kohta ja kiitusena öelda "hea". Filosoof võiks pigem teha ettepanekuid moraalikeele parandamiseks kui võtta see kohtunikuks, et segadused alles jätta.
Vaated ja ideed
Smarti järgi on kiitus või ebakiitus (dispraise), kellegi kui mingisse liiki kuuluja hindamine, mis põhimõtteliselt ei erine õunte võrdlevast hindamisest. Ebakiitus ei ole veel laitus, sest laitus ei ole lihtsalt tegude või iseloomu moraalne hindamine, vaid eeldab, et laituse objekt kannab oma tegude või iseloomu eest moraalset vastutust.
Smart oli aja B-teooria ja perdurantismi mõjukas kaitsja. Aja möödumist pidas ta illusiooniks: kui aeg möödub, siis tekib küsimus, kui kiiresti ta möödub, ja vastamine nõuaks teist ajamõõdet, mille puhul küsimus tekiks uuesti (möödumise kiiruse argument). 1950ndatel arvas Smart, et illusioon tuleb sellest, et ajajutt on antropotsentristlik. Hiljem arvas ta, et see illusioon tekib lühimälust pikaajalisse mällu ülemineku tõttu. Ka aja nool ja selle asümmeetria on Smarti järgi illusioonid. Tulevikusündmused erinevad minevikusündmustest selle poolest, et me saame neid oma tegudena kavandada.
Eetikas kaitses Smart teoutilitarismi. Reegliutilitarismi vastu väitis Smart esiteks, et reegliutilitarism kollabeerub teoutilitarismiks, sest puudub adekvaatne kriteerium, mida pidada reegliks. Teiseks, isegi kui selline kriteerium oleks olemas, peaks reegliutilitarist olema "ebausklik reeglikummardaja", sest ta peaks eelistama reeglist kinnipidamist isegi juhul, kui oleks parem reeglit rikkuda. Need argumendid on olnud väga mõjukad. Smart pooldas heaolu eelistusteooriat, vastandudes hedonismile. Smarti vaadet nimetatakse mõnikord eelistusutilitarismiks. Tema vaated eetika alal on mõjutanud Frank Jacksonit, Philip Pettitit ja Peter Singerit.
The Significance of Philosophical Scepticism
"The Significance of Philosophical Scepticism" ("Filosoofilise skeptitsismi tähtsus/tähenduslikkus/tähendus") on Barry Stroudi filosoofiline raamat. See ilmus 1984.
Eessõna
Stroud ei käsitle antiikaja skeptitsismi, näiteks pürronismi, mis tõotas rahu neile, kes rahulduvad näivusega ega võta omaks uskumusi selle kohta, kuidas asjad on. Tõe otsimine ei anna vastuolude tõttu rahu. Vastandus näivuste ja selle vahel, kuidas asjad on, on siiski võib-olla üks versioon sellest tabamatust eristusest, mida ta uurib. Viimasel ajal on skeptitsismi all hakatud mõistma vaadet, et me ei tea midagi või et miski pole kindel või kõiges võib kahelda. See ei ole eluviis, vaid tees inimese olukorra kohta. See põhineb võib-olla samadel kaalutlustel, mille põhjal antiikaja skeptikud vabanesid arvamustest ja loobusid teiste õpetustele vastandumisest, kuid see ei vii teatud eluviisi eelistamisele, rääkimata rahust ja õnnest. Küll tuleb jutuks, mis suhtes on skeptitsism igapäeva muredega. Tänapäeva skeptitsism ei pea rakenduma kõigele, mida me usume. Võib-olla mõnede asjade kohta või mõnes vallas on teadmine ja usaldatav uskumus võimalik. Näiteks võib ehk toetada moraaliskeptitsismi, ilma et peaks hülgama matemaatikat, meditsiini ja loodusteadust. Juttu tuleb vaatest, et meil pole võimalik midagi teada ümbritsevast füüsiliset maailmast. See tees osutub ainsaks vastuseks probleemile, kuidas teadmine maailma kohta on võimalik. Enamikul uusaja tunnetusteooriatel on selle kohta seisukoht, väga vähestel selgelt skeptiline. Sellepärast on küsimuse all, kas mõni neist võib ollla õige. Aga asi pole lihtsalt parima tunnetusteooria leidmises. Välismaailmaskeptitsismi uurimine toob küsimuse alla, mis peaks tunnetuse filosoofiline teooria olema. Sellest ei saada Stroudi meelest hästi aru. Tuleb küsida, mida peaks tunnetusteooria tegema.
Võib-olla tuleb välja, et skeptiline tees, et me ei tea ümbritseva maailma kohta midagi, tähendab midagi muud, kui me arvame, või ei tähenda midagi. Kui ta osutub mittesidusaks, siis eksivad need, kes pidasid teda ilmselt tõeseks või ilmselt vääraks. Nad ei saa aru, miks see pole probleem. Stroudi huvitab võib-olla eelkõige skeptitsismi tähendus meie jaoks. Isegi kui skeptitsismi tees ei tähenda midagi või tähendab midagi muud, võib selle uurimine ikkagi näidata midagi sügavat ja tähtsat teadmise või inimloomuse kohta või nende filosoofilise mõistmise tungi kohta. Pole päris selge, miks see nii on ja mida skeptitsismi uurimine õpetab. Võib-olla seda ei saagi ühetähenduslikult öelda, ja kui see on nii, siis väärib seegi seletust, mida Stroud püüabki teha.
Stroud tahab näidata, et skeptitsism on tunnetusteooria jaoks tähtis. Viimasel ajal on leitud, et skeptitsism pole huvitav, see on ajaraiskamine. Skeptitsismi väljakutsega rinnutsi astumist või isegi selle mõistmist nähakse akadeemilise ajaviitena, keeldumiseks maha jätta vanamoodsaid mõtlemisviise. Kui see hoiak ei põhine teadmatusel või sallimatusel abstraktse mõtlemise vastu, siis on sageli asi uskumuses, et on hästi teada, kuidas ja miks skeptitsism eksib. See viimane ei ole tõsi. Paljud filosoofid, keda skeptitsism ei huvita, peaksid oma teooriate järgi olema skeptikud, ja need, kes skeptitsismiprobleemi vältida tahavad, ei oska tegelikult öelda, kuidas skeptitsism on ületatud. Mitte et skeptitsism peaks kõiki huvitana või et kõik filosoofid peaksid teada tahtma, kuidas teadmine on võimalik. Aga Stroudi meelest ei tohi need, kes viimase küsimusega tegelevad, olla skeptitsismi vastu ükskõiksed. On ka neid, keda skeptitsism ei huvita sellepärast, et nad peavad selle tõesust ilmseks. Ka see ei ole Stroudi meelest adekvaatne.
Keemia ajalugu
Keemia ajalooks võib pidada perioodi vanaajast kuni tänapäevani. Keemia kui omaette teadusharu hakkas välja kujunema alles 17. sajandi keskel.
Vana-Kreeka "elemendid"
Alates 600 aastat eKr hakkas Vana-Kreeka filosoofe üha rohkem huvitama ainete erinevad omadused (värv, tihedus, lõhn), ainete erinevad olekud (tahke, vedel, gaasiline) ja reageerimine välismõjudele (vesi, tuli, temperatuur). Klassikalise Vana-Kreeka filosoofid arvasid, et on olemas neli elementi, mis moodustavad kõik ülejäänud ained looduses.
Kiviaeg
Üks esimesi keemilisi reaktsioone, mida inimesed tundma õppisid, oli tuli. Avastati, et tuli põhjustab ühe aine muundumist teiseks, näiteks puidu põlemisel tekib lisaks valgusele ja soojusele ka tuhk, suits ja veeaur. Põlemisel eralduvat soojust kasutati toidu valmistamisel (näiteks vee keetmine).
Vana-Kreeka "elemendid"
Vana-Kreeka filosoof Thales (640–546 eKr) väitis, et üheks põhielemendiks on vesi. Järeldusele, et taevas ei ole poolkera kujuline vaid terviklik, tuli filosoof Anaximenes Mileetosest ligikaudu 570 eKr. Nad väitsid, et peamiseks elemendiks on õhk, mille kokkusurumisel tekivad vesi ja maa (Vana-Kreeka filosoof Empedocles). Antiik-Kreeka filosoof Herakleitos (u 540–475 eKr) arvas, et selleks elemendiks on hoopis tuli, mis on alati konstante ega muutu teiseks aineks . Paljud Vana-Kreeka, India, Maia ja Antiik-Hiina ´filosoofe arvasid, et universumis eksisteerib neli peamist elementi – õhk, vesi, maa ja tuli. Vana-Kreeka filosoof Aristoteles (384–322 eKr) iseloomustas elemente nende omaduste põhjal järgmiselt: Aristoteles nimetas lisaks õhule, tulele, maale ja veele ka viienda elemendi – eeter, mis iseloomustas hinge.
Vana-Kreeka "aatomid"
Ligikaudu 300 aastat eKr uskus Epicurus (341–270 eKr), et universum koosneb hävimatutest aatomitest. Seda ideed viis edasi tema õpilane vanarooma poeet ja filosoof Lucretius (u 95–55 eKr), kes kirjutas täispika poeemi "De Rerum Natura" ("Asjade loomus").
Kiviaeg
8000. aasta paiku eKr sai Lähis-Idas alguse revolutsiooniline muudatus: lisaks küttimisele hakati tegelema põllumajandusega. Kariloomade kasvatamine ja maaharimine eeldas inimese paikseks jäämist, mistõttu tekkisid suuremad tsiviliseeritumad piirkonnad. Järgneva paari tuhande aasta jooksil jäi põhiliseks materjaliks kivi, mille töötlemiseks võeti kasutusele uusi tehnikaid. Inimesed oskasid valmistada savist telliseid, savinõusid, lõpuks ka klaasi.
Alkeemia
Üldarvamus oli, et khemeia on väga tihedalt seotud religiooniga, seevastu Vana-Joonia filosoofid eraldasid omavahel religiooni ja teaduse. Arvati, et on olemas seitse taevalikku keha, mida nimetati planeetideks (rändajateks), sest nende positsioon tähistaeva taustal oli pidevas liikumises. Lisaks tunti seitset metalli, milleks olid kuld, hõbe, vask, raud, tina, plii ja elavhõbe. Neid metalle vastandati seitsme taevakehaga – kuld on Päike, hõbe on Kuu, elavhõbe on Merkuur, vask on Veenus jne.
Antoine-Laurent Lavoisier
Samal aastal avastas Lavoisier, et väävli ja fosfori põlemisel õhu käes tekib hape. Lisaks oli tekkinud saadus raskem kui lähteained, Lavoisier ei osanud esialgu sellele nähtusele seletust tuua. Lavoisier avastas oma uurimiste käigus, et õhuga reageerimine põhjustab happelisuse teket. Tol ajal juba teati, et atmosfääri õhk on erinevate õhkude segu, kuid jäi segaseks, milline komponent põhjustab happelisust. 1774. aastal kohtus ta inglise keemiku Joseph Priestlyga, kes rääkis talle oma avastustest õhu omaduste kohta. Joseph Priestley eraldas hapniku elavhõbeoksiidist ja märkas, et see gaas soodustab põlemist paremini kui atmosfääri õhk. Priestley nimetas avastatud gaasi deflogistoniseeritud õhuks. Samal aastal oli ka Lavoisier eraldanud hapniku ning uurinud selle omadusi. Korrates Priestley eksperimente, sai Lavoisier'le selgeks, et hapnik oligi see atmosfääri õhu komponent, mis põhjustas hapete teket.
John Dalton
2) Prousti seadusel ehk koostise püsivuse seadusel, mis väidab, et iga puhas aine sisaldab alati samu keemilisi elemente kindlas kaalulises proportsioonis.
Jöns Jacob Berzelius
Koos inglise keemiku H. Davyga uuriti soola hüdrolüüsi ning avastati, et elementide aatomid jagunevad kaheks: elektronegatiivseteks ja elektropositiivseteks. Elektrivoolu abil määrati nii vee kui ka erinevate soolalahuste keemilise koostise valemid. Berzelius arvas, et kõik anorgaanilised ühendid koosnevad positiivselt ja negatiivselt laetud osakestest, mis tänu vastaslaengutele omavahel tõmbuvad.
John Dalton
1808. aastal avaldas Dalton oma raamatus "A New System of Chemical Philosophy" keemiliste elementide aatommasside tabeli, kus aatommassiühikuks vastas vesiniku aatomi mass. Samal aastal sõnastas Dalton kordsete suhete seaduse, mis väidab, et kui kaks elementi moodustavad teineteisega mitu keemilist ühendit, siis ühe elemendi ühe ja sama massiga ühinenud teise elemendi massid suhtuvad omavahel alati kui lihtsad täisarvud.
Aatomi ehitus
1897. aastal avastas Joseph John Thomson elektronide olemasolu. Aasta hiljem leidis Wilhelm Wien, et kui on olemas negatiivsed osakesed, peavad olema tuumas ka positiivse elektrilaenguga osakesed, mida hakati nimetama prootoniteks (nimetuse "prooton" võttis kasutusele Rutherford 1920. aastal). Aatomi ehitust kinnitas Ernest Rutherford 1907. aastal, kui ta pommitas aatomeid radioaktiivsetest ainetest pärinevate osakestega. Ta avastas, et alfaosakeste kiirgus läbib ainet. Mõõtes alfaosakeste kõrvalekallet õhukese ainekihi läbimisel, jõudis ta 1911. aastal järeldusele, et aatomid koosnevad raskest positiivselt laetud tuumast ning seda ümbritsevatest negatiivselt laetud elektronidest.
Perioodilisustabeli leiutamine
1829. aastal avastas saksa keemik Johann Wolfgang Döbereiner, et osadel elementidel on sarnased füüsikalised omadused, mis moodustasid kolmest elemendist koosnevaid rühmasid. Katsete käigus ilmnes, et rühmadesse paigutatud elementidel on ka sarnased keemilised omadused. Nii moodustus sarnaste omaduste põhjal 6 rühma: 1) liitium, kaalium, naatrium; 2) kaltsium, strontsium, baarium; 3) kloor, broom, jood; 4) väävel, seleen, telluur; 5) süsinik, lämmastik, hapnik; 6) raud, koobalt, nikkel. Neid rühmi kutsutakse Döbereineri triaadideks.
1808. aastal avalikustas John Dalton perioodilisustabeli, mis koosnes 20 keemilise elemendi ringikujulisest sümbolist ja põhines nende suhtelistel aatommassidel. 1827. aastal avaldas ta uue perioodilisustabeli, mis koosnes juba 36 elemendist. Aasta hiljem esitas Berzelius perioodilisustabeli, mis koosnes 49 tuntud elemendist. Tabelisse olid kantud elementide sümbolid ja aatommassid.
Alkeemia areng Euroopas
Araabia päritolu inglise õpetlane Robert Chester oli esimene, kes tõlkis 1144. aastaks araabiakeelsed alkeemiaalased teosed ladina keelde. Tema eeskujul hakkas ka itaalia päritolu õpetlane Gerard Cremona tõlkima araabiakeelseid teoseid (kokku 92 teost) ladina keelde. Tänu ladinakeelsele trükile hakkas alkeemia arenema üle Euroopa. Esimene silmapaistev alkeemik Euroopa oli Albert Bollstadt (u 1200–1280 pKr), tuntud ka Albertus Magnuse nime all. Ta pühendas palju aega Aristotelese avastustele. Albertus Magnus kirjeldas oma eksperimentide abil arseeni, mis oli tõenäoliselt siiski avastatud varasemate alkeemikute poolt.
Perioodilisustabeli leiutamine
Itaalia keemik Stanislao Cannizzaro avalikustas keemiliste elementide aatommassid, nimetades vesiniku aatommassi universaalseks standardiks. Tänu Cannizzarole märkas prantsuse geoloog A. E. Beguyer de Chancourtois, et sarnaste keemiliste ja füüsikaliste omadustega elemendid korduvad periooditi. Ta koostas 1862. aastal silindrikujulise perioodilisustabeli, mille keskel asus telluur, mistõttu on see saanud nimetuse "telluuri heeliks". Kohakuti paiknevate elementide omadused olid sarnased.
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Descartesi arutlust saab paljudes punktides uurida ja kritiseerida, ja seda ongi sajandeid tehtud. Paljud on ka selle omaks võtnud, võib-olla ka mõni nendest, kes seda ei mööna või isegi ei taipa. Stroud ei kahtle Descartesi arutluste kütkestavuses ja veenvuses. Ainult see vajab seletust. Stroud ei arvesta siin võib-olla kõiki võimalikke reaktsioone neile argumentidele, aga ta püüab nüüd probleemi tugevdada ja süvendada ning näidata täpsemalt selle mõjuvuse allikat.
Keemia ajalugu
17.–18. sajand
Aastal 1605 andis inglise filosoof Francis Bacon välja teose "The Proficience and Advancement of Learning", milles kirjeldati teaduslikke meetodeid. Samal aastal ilmus poola alkeemikul ja filosoofil Michal Sedziwójl uurimus "A New Light of Alchemy". 1615. aastal kirjutas Jean Beguin "Tyrocinium Chymicumi", mis oli esimene keemiaõpik, sisaldades esimest keemilise reaktsiooni võrrandit.
Perioodilisustabeli leiutamine
pisi|vasakul|350px|John Newlandsi oktavite seadus 1864. aastal jagas inglise keemik John Newlands 62 keemilist elementi kaheksasse rühma nende aatommasside kasvu järjekorras. Newlands märkas, et elemendid, mille aatommassid erinevad arvu seitse poolest, on sarnaste omadustega, ja nimetas seda oktavite seaduseks. Newlands ei jätnud koostatud perioodilisustabelisse ruumi veel seni avastamata keemilistele elementidele, mistõttu ta mõistis seaduse ebatäiuslikkust. Tema avastust ei võetud tõsiselt, kuni Mendelejev leidis samasuguse seaduspärasuse elementide paiknemisel perioodilisustabelis.
Orgaanilise keemia algus
Üheks suureks läbimurdeks orgaanilise keemia ajaloos oli 1858. aastal Friedrich August Kekulé ja Archibald Scott Couperi avastatud orgaanilise aine keemiline struktuur. Mõlemad teadlased pakkusid välja, et süsiniku aatom on tetravalentne ja orgaanilises ühendis on süsinikud omavahel ühendatud süsinikahelaks. Aastaid hiljem esitles Friedrich August Kekulé benseenituuma keemilist struktuuri, pakkudes välja, et benseen koosneb 6 süsinikulisest tsüklist, kus süsinikud on vaheldumisi omavahel seotud üksik- ja kaksiksidemetega.
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Stroud esitas välismaailma probleemi probleemina, kuidas meelte abil on võimalik välismaailma teada. Seletuse nõue tekib sellepärast, et maailma teadmisel paistab olevat takistus, nimelt unenägemise võimalus. Tuleb seletada, kuidas seda takistust saab vältida või ületada. Ei piisa sellest, kui näidata, et selline teadmine ei ole vastuolus loogika ega loodusseadustega.
Keemia ajalugu
Perioodilisustabeli leiutamine
Saksa keemik Lothar Meyer tabel põhines esmalt 28 elemendil, mis olid organiseeritud rühmadesse valentsi põhjal. Aastal 1868 täiendas ta esialgset tabelit, lisades sinna ka siirdemetallid. Tabel põhines elementide aatommassidel ning samasugust valentsi omavad elemendid paiknesid üksteise all. Meyeri tabel avalikustati alles 1870. aastal, kusjuures 1869. aastal ilmus Dmitri Mendelejevi tabel. Mõlema keemiku perioodilisustabelid olid väga sarnased, kuid kumbki polnud teadlik teise avaldatud tööst.
1892. aastal avastas William Ramsay väärisgaasid. Kuigi Mendelejevi tabelis nende jaoks kohta ennustatud polnud, siis tegelikult väärisgaaside avastamine hoopis kinnitas Mendelejevi perioodilisustabeli seaduspärasust. Väärisgaasid said tabelis viimase – 8. rühma. Väärisgaaside valents on null, mistõttu on need väga stabiilsed ega reageeri teiste ainetega.
17.–18. sajand
Taani keemik Jan Baptist van Helmont avalikustas oma teadustöö 1648. aastal teosena "Ortus medicinae", milles Helmont kirjeldas alkeemia ja keemia vahelisi seoseid ja erinevusi. Teos oli suureks eeskujuks Robert Boyle'ile. Helmonti teos sisaldas eksperimentaalselt saadud tulemusi ja esialgset versiooni aine massi jäävuse seaduse kohta. Samuti võttis ta kasutusele termini gaas ning arvas, et õhk on erinevate gaaside segu.
Robert Boyle
Aasta varem avaldas ta raamatu "The Sceptical Chymist", mis kirjeldas alkeemia ja keemia vahelisi erinevusi ning väitis, et keemia on omaette teadusharu. Ilmunud raamatus võttis Boyle (esimesena maailmas) kasutusele mõisted "element" ja "keemiline analüüs". Robert Boyle'i peetakse ka kaasaegse keemia isaks.
Joseph Proust
Prantsuse keemik Joseph Proust uuris keemiliste ainete koostist. Ta tegi eksperimente erinevate vaskkarbonaadi proovidega ning leidis võimaluse see keemiliselt lagundada. Proust avastas, et kõik proovid sisaldasid alati kindlas vahekorras samu elemente (vask, süsinik, hapnik). Oma avastuse tõestamiseks analüüsis ta teisi ühendeid ning avastas sama seose. Selle alusel esitas ta 1794. aastal koostise püsivuse seaduse ehk Prousti seaduse, mis väidab, et iga puhas aine sisaldab alati neidsamu keemilisi elemente kindlas kaalulises vahekorras.
17.–18. sajand
pisi|René Descartesi raamat "Discourse on Method" 16. sajandi keemikutele pakkus endiselt huvi metallide saamine maakidest. 1556. aastal ilmus Georg Agricola (1494–1555) kirjutatud raamat "De re metallica", kus autor kirjeldas kõrgtasemel meetodeid metallimaakide kaevandamisest, metallide ekstraheerimisest ja metallurgiast. Agricolat on nimetatud metallurgia isaks.
Alkeemia areng Araabias
Al-Razi uuris ja kirjeldas Jabiri avastatud keemilise elemendi antimoni omadusi. Al-Razi, tuntud ka nimega Rhazes, leiutas mitmeid uusi laboratoorseid seadmeid, millest mõningaid kasutatakse ka tänapäeval, näiteks destillatsioonikolb.
Kiviaeg
Esimeste metallidena võeti kasutusele looduses vabal kujul esinevad kuld ja vask. Arvatakse, et kividele tehtud tuli põhjustas maakidest metallide sulamist ning jahtumisel moodustusid läikivad metallitükid. Lisaks vasele ja kullale leiti tina, hõbedat ja rauda.
Jöns Jacob Berzelius
Jöns Jacob Berzelius võttis esimesena keemias kasutusele mõisted katalüüs, polümeer, isomeer ja allotroop. Lisaks jagas ta ühendid anorgaanilisteks ja orgaanilisteks ning nimetas 1838. aastal taani keemiku Gerardus Johannes Mulderi uuritud orgaanilised ühendid proteiinideks.
Orgaanilise keemia algus
William Henry Perkin on tuntuks saanud tänu sellele, et proovis 1856. aastal toota hiniini, kuid saadud produktiks oli orgaaniline värvaine, mis sai nimeks Perkini lilla. 1865. aastal sünteesis Adolf von Baeyer indigo värvi, mida võib nimetada tänapäeva värvitööstuse algusajaks.
Jöns Jacob Berzelius
Jöns Jacob Berzelius oli rootsi keemik, kes kontrollis eksperimentaalselt John Daltoni aatomiteooriat ning nii koostise püsivuse kui ka kordsete suhete seadust. 1808. aastal andis Berzelius välja keemiaõpiku, mis põhines nii tema kui ka ta õpilaste eksperimentide tulemustel. Berzeliuse uurimised viisid ta mitme uue elemendi avastamiseni, näiteks tseeriumi, seleeni, räni, vanaadiumi ja tooriumi. Lisaks uute elementide avastamisele uuris ta selleks ajaks teada olevate keemiliste elementide aatommasse ja koostas nende põhjal perioodilisustabeli, kus hapniku aatommassiks määras ta 100. Erinevalt Daltonist hakkas Berzelius kasutama elementide sümboleid, mis põhinesid elementide ladinakeelsetel nimetustel, sest ta leidis, et nii oli lihtsam kirja panna ühendite keemilisi valemeid. Võrreldes nüüdisaegse kirjapildiga, märkis Berzelius valemis allindeksite asemel ülaindekseid. 1828. aastal avaldas Berzelius perioodilisustabeli elementide aatommasside alusel, jagades keemilised elemendid metallideks ja mittemetallideks.
Orgaanilise keemia algus
1884. aastal esitas Hermann Emil Fischer puriini struktuuri, mida ta pidas paljude biomolekulide struktuuride aluseks. Esimest korda sünteesis Fischer puriini 1898. aastal. Lisaks huvitasid teda sahhariidide keemiline struktuur ja omadused ning ta uuris nii glükoosi kui ka teisi sahhariide.
Alkeemia areng Araabias
Jabir ibn-Hayyan järgijaks oli pärslasest alkeemik Al-Razi (u 850–925 pKr), kes tundis huvi pigem alkeemia meditsiiniliste võimaluste kohta. Ta väitis, et metallid koosnevad peamiselt kolmest elemendist:
Alkeemia areng Euroopas
Pseudo-Geberi nime all tuntust kogunud keskaja alkeemik kirjeldas aastal 1300 esimest korda tugevad anorgaanilisi happeid – väävelhapet ja lämmastikhapet. Eelnevalt arvati kõige tugevam hape olevat äädikhape, mida eraldati äädikast.
Saksa füüsik Georg Bauer (1494–1555) ja šveitsi füüsik Theophrastus Bombastus von Hohenheim (1493–1541) võtsid oma uurimistöödes uue suuna. Neid hakkas huvitama meditsiiniline alkeemia (alkeemias keemiat ja meditsiini ühendavat teadusharu nimetati iatrokeemiaks). Bauer ja Von Hohenheim uskusid, et elavhõbeda, väävli ja soola muutus organismis põhjustavad erinevaid haigusi. Von Hohenheim, tuntud nime ka all Paracelsus, uuris ka kulla meditsiinilisi omadusi. Kombineerides elavhõbedat ja väävlit, sai ta "väävli õli", mis osutus dimetüüleetriks.
Orgaanilise keemia algus
19. sajandit võib pidada orgaanilise keemia alguseks, kuni selle ajani arvati, et orgaanilised ühendid tekivad vaid elusorganismides elujõu toimel (via vitalis). William Proust jagas 1827. aastal biomolekulid kolme rühma: karbohüdraadid, proteiinid ja lipiidid.
Rauaaeg
Erinevalt vasest ja tinast oli puhta raua saamine rauamaagist tunduvalt keerulisem. Puhta raua saamiseks oli vaja kõrgemat temperatuuri, milleks kasutati puusütt ning oli vaja tagada pidev õhu juurdepääs. Hetiidid olid esimesed, kes hakkasid kasutama rauda tööriistade valmistamiseks ligikaudu aastal 1200 eKr. Maagi kuumutamisel raua pinnale jääv süsinik tekitas metalli pinnale raua-süsinikukihi, mida hakati nimetama teraseks. Teras hoidis kauem sepistatud vormi ning oli omadustelt tugevam kui pronks.
Teaduslike meetodite arenemisega nähti üha enam erinevusi alkeemia ja keemia vahel, milles mängisid olulist rolli mitmed 17. sajandil tuntuks saanud teadlased. 17. sajandil võttis Robert Boyle kasutusele mitmeid tänapäeva keemias kasutatavaid termineid, näiteks element ja keemiline analüüs. Suureks tõukeks võib pidada ka Antoine Lavoisier'd, kes avaldas massi jäävuse seaduse. 19. sajandisse jääb perioodilisustabeli leiutamine ning selle juures üks silmapaistvamaid keemikuid oli kindlasti Dmitri Mendelejev. pisi|390px|1871. aastal koostatud [[Mendelejevi perioodilisustabel]]
Perioodilisustabeli leiutamine
Vene keemik Dmitri Mendelejev tegi iga elemendi kohta kaardi, mis sisaldas elemendi sümbolit, aatommassi ning selle keemilisi ja füüsikalisi omadusi. Ta paigutas elemendid tabelisse sarnaste omaduste ja aatommassi kasvamise järgi ning jättis tabelisse tühjad kohad veel avastamata elementidele. 1875. aastal avastati gallium, mis oli üheks elemendiks, mida Mendelejev oli ennustanud.
Orgaanilise keemia algus
Aasta hiljem sünteesis Friedrich Wöhler esimest korda uurea, tõestades sellega, et orgaanilisi ühendeid on võimalik sünteesida ka anorgaanilisest lähteainest. 1832. aastal kirjeldavad Friedrich Wöhler ja Justus von Liebig erinevaid funktsionaalseid rühmasid ja radikaale ning nende seost orgaanilise keemiaga. Need saavutused lükkasid ümber väite, et orgaanilised ühendid tekivad vaid vitalismi teooria järgi.
17.–18. sajand
1637. aastal andis prantsuse filosoof ja teadlane René Descartes välja raamatu "Discours de methode", milles ta kirjeldas teaduslike meetodite põhimõtteid.
Robert Boyle
Robert Boyle on anglo-iiri päritolu keemik, kes on tuntud eeskätt Boyle'i seaduse järgi, mille ta sõnastas 1662. aastal. Boyle'i seadus väidab, et konstantsel temperatuuril on gaasi rõhk pöördvõrdelises seoses tema ruumalaga.
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Kas võimalus, et me näeme und, tõesti ohustab teadmist välismaailma kohta? Kas selleks et midagi maailma kohta teada, peame tõesti teadma, et me ei näe und? Ja kas meil tõesti pole võimalik kunagi teada, et me ei näe und? Kui vastus mõnele neist küsimustest on eitav, siis saab võib-olla probleemi vältida ka võib-olla isegi raskusteta seletada, kuidas me midagi välismaailma kohta teame.
Keemia ajalugu
Alkeemia
Nelja elemendi teooria alusel usuti, et need ained erinevad üksteisest vaid osakeste koostise poolest. Filosoofid ei suutnud seletust leida aga probleemile, kuidas saab üks metall muunduda teiseks, näiteks plii või raua muundumine kullaks. Sellele probleemile proovis seletust tuua Vana-Kreeka filosoof Bolos, kes väitis u 200 aastat eKr, et kulda saadakse vaske ja tsinki kokku sulatades. Saadud sulamit nimetati valgeks vaseks (messing), mis omas kullale omapärast kollast värvust.
Pronksiaeg
Vase- ja tinamaakide kuumutamisel saadud vedelaid metalle segati omavahel ning saadud sulamit nimetati pronksiks. Aastaks 2000 eKr oli pronks põhiliseks materjaliks relvade ja rüüde valmistamisel, mida kasutati pronksiaja kõige kuulsamas sõjas – Trooja sõjas. Peagi hakati otsima pronksist tugevamat metalli, milleks oli raud, mis tundus üsna haruldase metallina, sest seda leidus vaid meteoriidi tükkides.
Joseph Black
pisi|Esimene kalorimeeter, mida kasutasid 1782–1783. aastal [[Antoine Lavoisier ja Pierre-Simon Laplace, et mõõta soojushulga muutust keemiliste muutuste käigus, mis põhines Joseph Blacki soojushulga määramise arvutustel]] 1760. aastal leiutas Joseph Black kalorimeetria, mis tegeleb soojushulkade mõõtmisega. Ta uuris ainete erisoojust, sulamissoojust ja aurustumissoojust.
Orgaanilise keemia algus
pisi|450px|alt=insert description of map here| Perioodilisustabelid läbi aegade (alustades ülevalt vasakult ja liikudes päripäeva) – Lavoisier' tabel [[:Pilt:Lavoisier Traité élémentaire de chimie p192.jpg|elementide kohta; de Chancourtois' tabel"Telluuri heeliks"; Mendelejevi tabel käsitsi kirjutatud; Mendelejevi perioodilisustabel kaasaegne; John Daltoni elementide tabel aatommasside ja sümbolitega]]
Antoine-Laurent Lavoisier
Lavoisier pidas oluliseks kvantitatiivseid mõõtmisi, mistõttu ta kaalus nii lähteaineid kui ka saadusi suletud klaaskolvis, et tekkinud gaasid ei lenduks minema. Tulemuste põhjal järeldas Lavoisier, et saaduste mass jääb samaks, mis oli lähteainete mass, kuigi aine ise muutus. 1774. aastal sõnastas ta massi jäävuse seaduse, mis väitis, et suletud süsteemi mass on ajas muutumatu.
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Stroud arvab, et sellepärast Descartes ütlebki, et sensoorne teadmine on üldse võimatu. Kas tõesti ei ole võimalik maailma kohta midagi teada, kui ei teata, et ei nähta und? Sellele küsimusele on kõige vähem tähelepanu pööratud. Stroud peab küll vaieldamatuks tõeks seda, et kui maailma kohta midagi unes nähakse, siis veel ei teata, et see on tõsi. Praegu on aga jutt sellest, et selleks et maailma kohta midagi teada, peab teadma, et ei nähta und. Descartesi skeptiline järeldus nõuab seda tugevamat eeldust. Kas see eeldus peab paika? Stroud arvab, et Descartesi arutlus tundub meile veenev või kas või usutav ainult niivõrd, kui me järele mõeldes leiame, et see eeldus peab paika. Stroudi arvates on sellele eeldusele vähe tähelepanu pööratud sellepärast, et just see eeldus, erinevalt teistest, tundub täiesti veenev. Miks see nii on ja kuidas seda eeldust kontrollida? Välismaailmaskeptitsismi veenvus või usutavus oleneb sellest eeldusest. See eeldus tundub tõesti väga loomulik. Isegi kui tulemusest midagi olulist ei sõltu, ei ole meil võimalik midagi teada, kui me ei tea, et me ei näe und. Kui ma hakkan kahtlustama, et tunnistajad on kokku rääkinud ja võltsivad alibit, ja minu uskumus põhineb ainult nende ütlustel, siis ma võin leida, et ma enam ei tea seda, mida ma uskusin, kuni mul on alus oma kahtlustuse välistamiseks. Kui tunnistajad petavad, siis ma ei tea. Aga rangelt võttes võivad nad ikkagi tõtt rääkida, kui nad ise seda ei tea. Piisab ka sellest loost, kus mees näeb unes, et ta peab kõnet, ja ta tõesti peabki kõnet. Unenägemise võimalikkusest ei järeldu, et uskumus on väär. Sama lugu on hallutsinatsiooniga. On ka teistsuguseid juhtumeid: selleks et teada, et nägin kuldsiisikest, pean välistama selle, et nägin koolibrit, ja kui see oli koolibri, siis see välistab, et nägin kuldsiisikest. Igapäevaelus me teame, mis oleks kehtiv väljakutse teadmisepretensioonile, ning saame aru, kui asjakohased ja tugevad mingid vastuväited on. Küsimus on nüüd selles, mil määral Descartesi uurimine oma teadmise kohta, et ta istub tule ääres, paber käes, vastab neile igapäevastele viisidele, kuidas me teadmispretensioone hindame. Tundub, et kui ta neist kinni peab ning ikka jõuab järeldusele, et tal ei ole võimalik teada, kus ta on ja mis tema ümber toimub, siis me oleme sunnitud nõustuma tema negatiivse järeldusega teadmise kohta üldse, nagu me oleme nõus näiteks sellega, et ma ei tea, et ma nägin kuldsiisikest, kui ma ei tea, et see ei olnud koolibri. Kas Descartesi unenägemise võimalus on ka selline, et kui see on realiseerunud, siis ma ei tea, ja selleks, et ma teaksin, pean ma teadma, et see ei ole realiseerunud? Esimene tundub vaieldamatu.
Keemia ajalugu
John Dalton
1) Lavoisier' massijäävusseadusel, mis väidab, et reaktsiooni saaduste mass võrdub lähteainete massiga ehk suletud süsteemis ei toimu aine lisamist ega eemaldamist;
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Descartes leiab, et tal pole võimalik teada, et ta istub tule ääres, paber käes. Kas mitte see, kes eitab seda, mis tema ümber toimub, pole hullumeelne? Descartes ütlebki algul seda, kuid tuletab siis meelde, et ta võib seda ka unes näha. Meelte jaoks ei ole kindlaid tunnuseid ärkveloleku ja unenäo eristamiseks. Descartes teab, kuidas asjad paistavad, kuid ei tea, kas asjad tegelikult nii on. Ta peab hoiduma otsustustest välismaailma kohta. Et teada midagi maailma kohta, peab ta teadma, et ta ei näe und. Ja seda tal pole võimalik teada. Välismaailma probleem seisneb siis selles, kuidas meil on võimalik maailma kohta meelte abil midagi teada, kui jääb võimalus, et me näeme und. Descartesi puhul on jutt muidugi ainult esimesest meditatsioonist; kuuendas meditatsioonis esitab ta lahenduse.
Keemia ajalugu
Henry Cavendish
Kuigi vesinik oli avastatud juba varem Robert Boyle'i poolt, oli 1766. aastal Cavendish esimene, kes uuris selle gaasi omadusi, mis tekkis metallide reageerimisel lahjendatud hapetega, ja märkas, et tegemist on uue gaasiga. See gaas oli väga kergesti süttiv ja kergem kui seni avastatud gaasid. Cavendish nimetas seda süttivaks gaasiks. 1783. aastal nimetas Antoine Lavoisier selle gaasi vesinikuks.
Alkeemia areng Araabias
Sõna alkeemia tuleb araabiakeelsest sõnast al-kimiya, millega tähistatakse tänapäeval ajaperioodi 300 aastat eKr kuni 1600 aastat pKr. Araabia-Pärsia alkeemik Jabir ibn-Hayyan (u aastatel 760–815) sai üheks silmapaistvamaks alkeemikuks, keda kutsutakse keemia isaks. Nimelt pani tema aluse keskaegses alkeemias kasutusel olevale elementide süsteemile, kasutades ka vana-kreeka klassikalisi elemente. Lisaks õhule, veele, tulele ja maale sisaldas elementide süsteem kahte filosoofilist elementi: väävlit – põlemisomadustega kivi ja elavhõbedat – metalliliste omadustega vedeliku. Jabir ibn-Hayyan kirjeldas esimest korda ammooniumnitraati, valgevase saamist ning eraldas mitmeid happeid, näiteks äädikhape, sidrunhape, lämmastikhape, hüdrokloriidhape, kuningvesi.
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Kui Descartes näeb und, et ta istub, paber käes, siis ta ei tea, et ta istub ja tal on paber käes, isegi kui ta tõesti istub ja tal on paber käes. Viimasel juhtumil oleks tegu kokkusattumusega. Stroud leiab, et isegi kui see, et ta istub, paber käes, põhjustab unenäo, et tal on paber käes, teadmist ikkagi ei ole, sest tegu on unenäoga. Teadmise mõiste ebamäärasuse tõttu ta ei oska, öelda, miks. Võidakse vastu väita, et unes võidakse teha tõeseid arvutusi, neid teades, ja füüsik võib näha unes tõeseid füüsikaväiteid, teades, et need on tõesed. Ent see ei puuduta Stroudi arvates Descartesi argumenti. Kui Descartesi arutlus on õige, siis füüsik ei tea neid asju, mida ta unes näeb, isegi mitte ärkvel olles, vähemalt mitte meelteandmete põhjal. Kui Descartes hakkab rääkima võimalusest, et ta näeb und, siis ta tundub tuginevat mingile teadmisele väliste asjade kohta: ta ütleb, et ta mäletab, et unes on teda petnud samasugused illusioonid. Seda mälestust tal tarvis ei ole, piisab mõttest, et on võimalik, et ta näeb und. Tema arutlus sõltub ka väitest, et kõike, mida saab ärkvel olles kogeda, saab ka unes näha (kuigi unes ja ärkvel olles kogetakse tavaliselt eerinevaid asju). Stroud peab seda väidet väga usutavaks, kuigi ei saa seda tõestada. Aga isegi kui see täielikult tõene ei ole, saab igatahes unes näha, et istutakse tule ääres, paber käes, ja palju muid lihtsaid asju; ja sellest piisab. Nii et on vähe lootust eitada, et Descartesil on võimalik unes näha, et ta istub tule ääres, paber käes.
Keemia ajalugu
Filosoofide kivi
Jabir ibn-Hayyan uuris ühe metalli muundumist teiseks, eeldades, et erinevad metallid on moodustunud elavhõbeda ja väävli segamisel erinevates vahekordades. Jabir arvas, et elavhõbedast kulla või hõbeda saamiseks on vaja ainet, mis soodustaks metalli muundumist. Vana-Kreeka filosoofid nimetasid seda ainet xerion 'iks, mis tähendas tõlkes kuivust. Araablased nimetasid seda ainet aga al-iksir 'iks ja eurooplased eliksiiriks. Eliksiiril oli kuiv ja mulla omadustega aine, mistõttu kutsuti Euroopas seda filosoofide kiviks. Eliksiiril arvati olevat veel omadus ravida haigusi ning usuti, et eliksiir on imerohi, mis muudab inimesi surematuteks. Alkeemikud uurisid sajandeid eliksiiri mineraloogilisi ja meditsiinilisi omadusi.
Alkeemia
Perioodist 200 eKr kuni 550 pKr on üsna vähe teada. Ligikaudu 300 aastat pKr kirjeldas Zosimus oma raamatus, kuidas saada pliiatsetaati, mis on magusa maitsega kuid äärmiselt mürgine ühend. Rooma imperaator Diocletian käskis Zosimuse-aegsed raamatud khemeia'st hävitada, kartes, et hakatakse tootma odavat kulda ning niigi kehv majandus langeb veelgi. Kõigele lisaks said Egiptuse pealinna Alexandria muuseum ja raamatukogu kristlaste rahutuste käigus suuresti kahjustada.
Jacques Charles
Prantsuse füüsik Jacques Charles uuris 1787. aastal gaasi ruumala ja temperatuuri vahelisi seoseid. Ta leidis, et konstantsel rõhul kasvab gaasi ruumala võrdeliselt temperatuuri tõusuga. Charles ei avalikustanud oma tulemusi. Joseph-Louise Gay-Lussac võttis Charlesi avastused oma eksperimentide aluseks ning avalikustas katsete tulemused 1802. aastal. Seda seaduspärasust nimetatakse Gay-Lussaci seaduseks, mida tuntakse ka Charlesi seadusena.
19. sajandi algus
Kohe 19. sajandi alguses tutvustas itaalia füüsika ja keemik Alessandro Volta esimest keemilist vooluallikat, mille ta oli valmistanud galvaanielemendist. Seda leiutist peetakse elektrokeemia alguseks.
Kiviaeg
Vaske hakati kasutama tööriistade valmistamiseks, sest kuigi see oli looduses kivist palju haruldasem, oli see sepistatavam. Ajast 3000. aasta paiku eKr on leitud palju vasest valmistatud esemeid.
Antoine-Laurent Lavoisier
1772. aastal uuris Lavoisier teemanti ja sütt ning avastas, et mõlemad eraldavad põledes samasugust gaasi, mida nüüd tuntakse süsinikdioksiidina. Peagi sai Lavoisier'le selgeks, et teemant ja süsi on ühe elemendi erinevad vormid, nimetades selleks elemendiks süsiniku.