Richard_Boyd
Realism ja naturalistlik epistemoloogia
Üks realismi versioonide vaheliste erinevuste mõõde seisneb selles, mil määral nende üldine arusaam teaduslikust metodoloogiast on ühitatav empiristlike mitterealistide omaga. Ühe vaate järgi on realistidel ja näiteks instrumentalistidel ühine fundamentaalne arusaam teaduse loogikast ja teaduse meetoditest, kuid nende arvamused lahknevad selles, kas need meetodid on adekvaatsed teadmise vaadeldamatute nähtuste kohta teadmise saamiseks. Seda seisukohta väljendab Ernest Nagel (The Structure of Science), et realistide ja loogiliste empiristide lahkarvamus teadusliku keele semantika ja teadusliku teaduse ulatuse asjus on puhtsõnaline. Nagel ütleb, et raske on hoiduda järeldusest, et kui vastandlikud vaated teooriate tunnetusliku staatuse kohta ettevaatlikult sõnastada, saab kumbki rääkida nii faktidest katselise uurimise ainese kohta kui ka olulistest faktidest teaduse loogika ja protseduuride kohta; ning nende vaadete vaheline vastasseis on konflikt eelistatava kõneviisi üle. Üks alternatiivne realistlik positsioon võib olla see, et realistid ja empiristid on ühel meelel metodoloogia asjus, millega instrumentaalne teadmine saadakse, ja mõlemad usuvad, et see metodoloogia ei ole piisav teoreetilise teadmise saamiseks. Realistidel tuleb esitada täiendavaid epistemoloogilisi või metodoloogilisi printsiipe, et õigustada väidet, et teoreetiline teadmine on võimalik. Paistab, et sellel positsioonil on J. J. C. Smart (Philosophy and Scientific Realism); ta paistab silmas pidavat filosoofilisi printsiipe, mitte teaduslike tõendite printsiipe. On võimalik ka seisukoht, et need lisaprintsiibid on kuidagi katsemetodoloogia printsiibid. Boyd ei pea kumbagi lähenemist teaduse epistemoloogiale õigeks. Boyd nimetab teooria instrumentaalseks usaldatavuseks selle võimet teha (koos sobivate abihüpoteesidega) ligikaudu õigeid ennustusi vaadeldavate nähtuste käitumise kohta. Instrumentaalseks teadmiseks nimetab Boyd teadmist konkreetsete teooriate kohta, et nad on instrumentaalselt usaldatavad, koos kaasneva teadmisega vaadeldavate nähtuste kohta. Metodoloogiliste printsiipide instrumentaalseks usaldatavuseks nimetab Boyd nende võimet aidata kaasa instrumentaalse teadmise saamisele. Teadusfilosoofide seas on peaaegu täielik üksmeel, et instrumentaalne teadmine on võimalik ja ka tegelik ning vähemalt mõned tegelikud teaduse meetodid on instrumentaalselt usaldatavad. Need väited on algusest peale olnud teadusfilosoofia (ka empiristliku teadusfilosoofia) presupositsioonid. Nende üks huvitav tagajärg on see, et loogiliste positivistide ja nende järglaste filosoofilistes töödes on empiiriline või naturalistlik kalduvus, mis ei vasta nende deklareeritud truudusele empiirilise uurimise ja filosoofiale omase loogilise ja mõistelise uurimise vahelisele erinevusele. Ratsionaalse rekonstruktsiooni all mõistsid positivistid ülesannet kindlaks teha ja välja tuua teaduse tegelike meetodite mõistuspärased jooned ja tegelike teooriate hästi kinnitatud jooned. See koosneb neil kahest osast – teaduse tegelike meetodite ja tulemuste hoolikast uurimisest ning nende rakendamist metafüüsikavastaste verifikatsiooniprintsiipide ühele või teisele versioonile. Teine osa pidi esindama puhtmõistelisi ja -loogilisi kaalutlusi, esimene oli seotud tegelike teadlaste töö üksikasjalikule arvessevõtmisele. Esimene osa ei olnud alati teise teenistuses, nagu oleks võinud olla, kui tegeliku teadusliku praktika uurimine oleks olnud ainult heuristiline vahend, et avastada metodoloogilised või mõistelised printsiibid, mida oleks hiljem kaitstud puhtmõistelistel ja -loogilistel alustel. Vastupidi, oli (ja on) täiesti tavaline, et teaduse aluste kohta käivate aprioorsete arutluste tulemustest loobutakse, kui selgub, et need ei ole ühitatavad tegeliku praktikaga (niisugustele kaalutlustele apelleerib Carl Hempel (Aspects of Scientific Explanation; need kaalutlused on hiljutise teadusfilosoofiaarengut otsustavalt tõuganud). Naturalistliku epistemoloogia sissetung empiristlikku teadusfilosoofiasse ei piirdunud filosoofilise meetodiga. Põhjuslike tajuteooriatega analoogsed põhjuslikud mõõtmisteooriad (ja mingil määral põhjuslikud osutusteooriad) olid 1950ndatel korduvad, kuigi haruldased teemad, eriti Herbert Feiglil ("Some Major Issues and Developments in the Philosophy of Science of Logical Empiricism"; Kenneth MacCorquodale, Paul E. Meehl, "On a Distinction Between Hypothetical Constructs and Intervening Variables", mis on Feiglist mõjutatud ja ennetab siinset).