Otsustusvõime_kriitika
Tõlge
Aru on aprioorselt seadustandev loodusele kui meelte objektile selle teoreetiliseks tunnetamiseks võimalikus kogemuses. Mõistus on aprioorselt seadustandev vabadusele ja selle oma põhjuslikkusele kui ülemeelelisele subjektis tingimatult praktiliseks tunnetuseks. Loodusmõiste võimkond ühe seadusandluse all ja vabadusmõiste võimkond teise seadusandluse all on igasuguse vastastikuse mõju vastu, mis neil omaette (kummalgi oma alusseaduste järgi) teineteisele võiks olla, suure lõhega, mis ülemeelelist nähtumustest lahutab, täiesti isoleeritud. Vabadusmõiste ei määratle midagi looduse teoreetilise tunnetuse suhtes; loodusmõiste ei määratle täpselt samuti midagi vabaduse praktiliste seaduste suhtes; ja seetõttu pole võimalik rajada silda ühest võimkonnast teise. Kuigi põhjuslikkuse määratlusalused vabadusmõiste järgi (ja selle praktilise reegli määratlusalused, mida ta sisaldab) ei ole looduses kaetud [belegen] ja meeleline ei saa ülemeelelist looduses määratleda, on see siiski ümberpöördult (küll mitte looduse tunnetuse suhtes, kuid siiski järelmite suhtes esimeselt viimasele) võimalik ning kätkeb vabaduse läbi toimiva põhjuslikkuse mõistes; selle põhjuslikkuse toimimine peab aset leidma vastavuses nende oma formaalsete seadustega maailmas, olgugi et sõna "põhjus" tarvitatuna ülemeelelise kohta tähendab ainult alust, et määratleda loodusasjade põhjuslikkus toimima vastavuses nende oma loodusseadustega, ühtlasi ometi ka mõistusseaduste formaalse printsiibiga kooskõlas, mille võimalikkust küll ei taibata, aga etteheite väidetava vastuolu kohta, mis selles leiduvat, saab piisavalt kummutada. [Märkus. Üks mitmesugustest väidetavatest vastuoludest kogu selles looduspõhjuslikkuse eristuses põhjuslikkusest vabaduse läbi on see, millega sellele tehakse etteheide, et kui ma räägin takistustest mida loodus põhjuslikkusele vabadusseaduste (moraalsete) järgi seab, või sellele kaasaaitamisest looduse poolt, ma siiski möönan esimese mõju teisele. Aga kui öeldut ainult mõista tahetakse, siis on väärtõlgendust siin kerge ära hoida. Vastuseis või kaasaaitamine ei ole mitte looduse ja vabaduse vahel, vaid esimese kui nähtumuse ning teise tagajärgede kui nähtumuste vahel meeltemaailmas; ja isegi vabaduse (puhta ja praktilise mõistuse) põhjuslikkus ise on tolle talle allutatud looduspõhjuse (subjekti kui inimese, järelikult nähtumusena vaadelduna) põhjuslikkus, mille määratluse alust sisaldab intelligiibel, mida vabaduse all mõeldakse, muide (täpselt samamoodi nagu just seesama, mis moodustab looduse ülemeelelise substraadi) seletamatul moel.] – Toimimine vabadusmõiste järgi on lõppeesmärk, mis (või mille nähtumus meeltemaailmas) peab eksisteerima, milleks eeldatakse tema võimalikkuse tingimust looduses (subjekti kui meelteolendi, nimelt inimesena). See, mida see tingimus aprioorselt ja praktilist arvestamata eeldab, otsustusjõud, annab vahendava mõiste loodusmõistete ja vabadusmõiste vahel, mis teeb võimalikuks ülemineku puhtalt teoreetiliselt [mõistuselt] puhtale praktilisele, seaduspärasuselt esimese järgi lõppeesmärgile teise järgi, kätte looduse eesmärgipärasuse mõistes; sest selle läbi tunnetatakse selle lõppeesmärgi võimalikkust, mis saab saada tegelikuks ainult looduses ja oma seaduste kooskõlaga.