Eetika_ja_filosoofia_piirid
4. Alused: praktiline mõistus
Kas on midagi, mida mõistuslikud tegutsejad paratamatult soovivad: mida nad soovivad (või sooviksid, kui nad hästi järele mõtleksid) lihtsalt selle osana või eeltingimusena, et nad on tegutsejad? Et tegutseda, vajavad nad paratamatult kõigepealt mingit tulemust: nad soovivad, et maailm oleks teatudsugune. Võib soovida tulemust, soovimata seda otseselt esile kutsuda, näiteks, et teatud inimene armuks minusse. Aga paljudel juhtudel soovitakse olemuslikult ka tulemust esile kutsuda: tulemus, mida soovitakse, sisaldab ise seda tegu, mille tegemiseni kaalutlus viib. Me ei soovi mitte lihtsalt teatud asjade seise (konsekventsialismi sügav eksitus on see, et me soovime ainult neid). Me soovime fundamentaalselt ka teatud viisil tegutseda. Ja isegi kui me oleksime rahul, kui tulemus saabuks teota, on maailm ikkagi selline, et soovimisest ei piisa. Sellepärast me soovime tavaliselt soovitut ka esile kutsuda. (Analoogselt, kui soovime tõde, soovime tõde tunnetada.) Peale selle, me ei taha lihtsalt, et osutuks, et me kutsusime tulemuse esile, vaid et need meie mõtted kutsuksid selle esile. Nii et eesmärgipärane tegevus kätkeb liitsoove. Me soovime vähemalt seda, et tulemus tekiks sellepärast, et me soovisime seda, me uskusime teatud asju ning tegutsesime nende soovide ja uskumuste põhjal. Sama käib asjade säilitamise kohta. Niisiis me teatud puhkudel soovime teatud tulemusi, tavaliselt soovime neid esile kutsuda, tavaliselt soovime neid esile kutsuda nii, et see väljendab meie soovi neid esile kutsuda. Me ei soovi neil puhkudel takistusi, näiteks teistelt inimestelt. Meil on üldine dispositsiooniline soov, et meil poleks takistusi, sealhulgas teiste inimeste poolt, ühesõnaga meil on üldine vabaduse soov. Mõnikord me küll soovime vabadust kaotada, soovime seda, et teised meid takistaksid või isegi sunniksid, aga siis me ei soovi, et miski selle soovi täitumist takistaks. Aga selle vabaduse jaoks ei piisa sellest, et meid ei takistataks selle juures, mida me soovime teha. Võib-olla me suudame teha kõike, mida soovime, lihtsalt sellepärast, et me soovime liiga vähe. See näitab, et meil on ka üldine soov, et meie soovide ulatus oleks adekvaatne. Sellest ei järeldu, et me sooviksime, et meie vabadus oleks piirideta. Sel juhul jääks tähelepanuta teine mõistuspärase toimimise oluline tingimus. Konkreetsel hetkel on mõned asjad subjektile kättesaadavad, mõned mitte. See, mis nimelt on kättesaadav ja kui kergesti, sõltub nii subjektisisestest kui ka -välistest asjaoludest. Subjekt teeb valikuid, plaane jne maailmas, mis määrab, kus ta on, mis ta on ja mida ta võib saada. Subjekt teab, et see on nii (kui ta on terve mõistuse juures), ja järele mõeldes teab ta ka, et selleks et ta oleks mõistuslik toimija, on see vajalik. Ta ei saa sidusalt arvata, et ideaalses maailmas poleks tal tarvis olla mõistuslik toimija. Selle pärast, et ta kõike ei saa teha, peabki ta olema mõistuslik toimija, ja sellepärast ta saabki seda olla. Sellepärast ta saab üldse olla konkreetne inimene, kes elab elu. Mõnikord võime arvata, et õnnelikumas maailmas me ei peaks olema mõistuspärased toimijad. Aga see on fantaasia. Sama lugu on subjekti teadmistega. Konkreetses olukorras tegutsedes peab ta soovima, et tema plaanid ei ebaõnnestuks teadmatuse ega eksituse tõttu. Aga ka sel juhtumil ta ei soovi, et ta teaks kõike või et tema teol ei oleks kavatsemata järelmeid. Ka kõige mitte teadmine on elu elamise tingimus: mõned asjad on teadmata lihtsalt sellepärast, et need moodustavad minu tuleviku. Kui ei saa sidusalt soovida kõike teada, siis ei saa sidusalt soovida mitte kunagi eksida. Kõikteadmine ja eksimatus ei ole sama asi, kuid on omavahel seotud. Nagu Karl Popper on alati rõhutanud, on selleks, et teadmisi rohkendada, vajalik eksida ja eksimist tunnistada. Neid viimaseid asju ei pruugi mõistuspärane toimija soovida, õieti ei tohi soovida, selleks et olla mõistuspärane soovija. Need määravad ta lõplikuks kehastunud, ajaloolise kohaga toimijaks. Teistsugust toimijat Williamsi arvates pole, kui mitte arvestada korporatsioone jms, ja mõnede eranditega on selline toimija ainus, kes eetikat huvitab. (Isegi need, kes usuvad Jumalasse, ei peaks pidama eetikat tema kohta käivaks.) Nii et mõistuslike toimijatena me soovime vabadust, kuigi mitte piirideta vabadust. Kas me peame siis mõtlema, et meie vabadus on hüve? Selle järelduseni viiks näiteks argument, et kui toimija soovib konkreetseid tulemusi, siis ta peab pidama neid headeks, ja vabadust on tarvis nende tulemuste tagamiseks. Kas on tõsi, et kui me midagi tahame ja püüame seda saavutada, siis me peame selle saamist heaks? See on traditsiooniline õpetus, mida esitavad ka Platoni "Menon" ja skolastika. Williamsile ei tundu see tõene. See, et ma midagi soovin, ei tähenda veel, et see on hea. Ei piisa sellest, kui üks subjekt seda heaks peab. Subjekt, kellel on mingi eesmärk, võib pidada oma eesmärki heaks, aga ei pruugi. Paljalt selle põhjal, et tal see eesmärk on, saab ta paremal juhul öelda, et talle oleks hea, kui see õnnestuks, aga võib-olla mitte sedagi. Isegi sel juhul on tarvis vaadata subjekti vahetutest soovidest kaugemale, pikemaajalisi huvisid või head elu. Millegi väärtustamine isegi omaenda huvide suhtes tähendab alati pelgast soovimisest kaugemale minekut. Ma võin küll kogu elus väärtustada ainult ühe soovi täitumist, aga sel juhul mitte lihtsalt sellepärast, et mul on ainult üks soov. Kui mul on ainult üks soov, siis ei pruugi minu elus ikkagi mingit väärtust olla; kui ma leian, et kogu väärtus on ühes soovis, siis mul on ainult üks soov, mis mulle korda läheb. Kui loobuda traditsioonilisest õpetusest, nii et ma ei pea enam kõike, mida ma soovin, heaks pidama, siis ma võib-olla ikkagi pean pidama heaks oma vabadust. Kui "minu jaoks hea" viitab minu huvidele või heale elule minu vahetutest eesmärkidest kaugemal ning minu vabadus on üks minu fundamentaalsetest huvidest, siis ma võib-olla pean pidama oma vabadust hüveks. Aga kui nii, siis ma ei tohi hakata arvama, et minu vabadus on hüve ja kõik. See oleks nii ainult juhul, kui oleks hüve ja kõik, et ma oleksin mõistuslik tegutseja, ja teistel pole alust sellega nõustuda. Pole isegi selge, et mina peaksin sellega nõustuma. See puudutab sügavamaid küsimusi minu arusaama kohta oma elust. Kõik öeldu mõistusliku tegutsemise tingimuste kohta tundub õige. Moraali aluse argument püüab näidata, et ainuüksi nende tingimuste tõttu on igal tegutsejal moraalne kohustus; iga tegutseja peab toimuma nii: kuna ma paratamatult soovin oma fundamentaalset vabadust, pean olema vastu tegutsemisviisidele, mis selle ära võtavad; sellepärast ma ei saa nõustuta niisuguse asjade korraldusega, mis annaks teistele õiguse minu vabadust ära võtta; mõeldes järele, millist asjade korraldust ma vajan, siis ma saan aru, et ma pean tegema teistele reegliks, et nad austaksid minu vabadust. Ma nõuan seda õigust ainult sellepärast, et ma olen mõistuslik tegutseja, kellel on eesmärgid. Aga kui minu nõudmine põhineb ainult sellel, siis peab teistel olema alus samasuguseks nõudmiseks. Kui see on õige, siis iga inimese fundamentaalsed vajadused ja soovid kohustavad teda omaks võtma moraali, et mitte olla iseendaga pragmaatilises konfliktis. Aga kas see argument on korrektne? Viimane samm, mis kannab õigused üle minult ka teistele, peab kindlasti vett, põhinedes universaliseeritavuse printsiibi kõige nõrgemal ja vaieldamatul kujul. Kui möönda ka, et väited mõistusliku toimija soovide ja vajaduste kohta õiged, peab võimalik arutlusviga olema sammus, mis jõuab minu õiguse kuulutamiseni. Subjekt A arutleb nii: "Mul on teatud eesmärgid. Nende teostamiseks ma vajan vabadust. Järelikult ma vajan vabadust. Ma kirjutan ette, et teised minu vabadusse ei sekkuks." Oletame, et me teame, mis on ettekirjutus, ja tähistame selle ettekirjutuse Pa. A peab Pa-d mõistlikuks, st ta leiab, Pa on mõistlikult seotud sellega, et A on mõistuslik tegutseja. A peab universaliseeritavuse printsiibi kohaselt tunnistama mõistlikuks B analoogse ettekirjutuse Pb, mis nõuab muu hulgas, et A B vabadusse ei sekkuks. Võib tunduda, nagu A oleks nüüd aktsepteerinud B ettekirjutuse selles mõttes, et see nõuab temalt midagi; seda nõuabki moraalini viiv argument. Aga A ei ole nõustunud mitte sellega, vaid ainult sellega, et Pb on mõistlik samas mõttes nagu Pa, mis tähendab ainult, et Pb on mõistlikult seatud sellega, et B on mõistuslik tegutseja, st B teeb oma ettekirjutuse ratsionaalselt, nagu ka A teeb oma ettekirjutuse ratsionaalselt. See ei tähenda, et oleks B oleks Pa-d aktsepteerides ratsionaalne, kui see aktsepteerimine tähendab, et ta kohustab end A vabadusse mitte sekkuma. Ühesõnaga, eetikani jõudmiseks ei piisa sellest, mida eraldi võetud subjekt ratsionaalselt peaks tegema. B põhjendid millegi tegemiseks ei ole iseenesest põhjendid selleks, et keegi teine midagi teeks. Asetades end B asemele, võin ma küll järeldada, et ta peaks minu vabadusse sekkuma. Aga kas ma saan seda talle ette kirjutada? Mida see tähendaks? Muidugi ma ei soovi, et ta minu vabadusse sekkuks. Aga kas see iseenesest tekitab mingi ettekirjutuse, mis viib kohustuste või õigusteni? Argument ütleb, et kui mina ei kirjuta teistele ette, et nad minu vabadusse ei sekkuks, siis ma pean järelikult lubama neil sekkuda, mida ma aga ei soovi. Argument väidab, et ma pean kas andma neile õiguse minu vabadusse sekkuda või jätma nad sellest õigusest ilma: ma pean tegema reegliks, et teised minu vabadusse ei sekkuks, ja millestki vähemast ei piisa; aga kuna see reegel on üldine, siis see nõuab ka, et mina ei sekkuks teiste vabadusse. Aga miks ma üldse pean mingi reegli ette kirjutama? Kui ma juba kord reegleid teen, siis ma muidugi ei tee sellist reeglit, mis kohustab teisi minu vabadusse sekkuma või lubab seda teha. Aga on ka võimalus, et ma üldse ei tegele reeglite tegemisega. Ei pea võtma asja nii, et mina annan loa. Kui on reeglite süsteem, siis juhul kui reeglid mõne asja kohta midagi ei ütle (aga mõne teise asja kohta ütlevad), siis on loomulik võtta seda loana. Seadus võib midagi öelda ka vaikides. Aga kui seadust ei ole, siis vaikus ei tähenda luba, vaid on lihtsalt vaikus. Teises mõttes muidugi inimesed "võivad" sekkuda minu vabadusse, aga see tähendab lihtsalt, pole seadust, mis peataks, lubaks või kohustaks. See, kas see, et nad võivad, tähendab, et nad saavad, sõltub minust ja sellest, mida mina saan teha. Ma võin ka küsida: kui ma kui ma kirjutan teistele ette, et nad ei sekkuks minu fundamentaalsesse vabadusse, miks ma siis ei või ette kirjutada, et keegi ei sekkuks üldse minu eesmärkidesse? Oma konkreetsete projektide edu ma ju soovin, ja sellepärast ma vajangi fundamentaalset vabadust. Aga argument ei luba mul oma konkreetseid soove teistele ette kujutada; argument sõltub konkreetsest arusaamast reeglite tegemise kohta, mis on Kanti eeldus. Kui ma saaksin teha ükskõik milliseid reegleid ja jõustada neid rõhumise vahendina, siis ma võiksin teha seaduse, mis sobib minu huvidega ja ründab teiste võistlevaid huvisid. Kellelgi teisel ei oleks alust sellist seadust järgida, kui ma ise seda alust ei anna. Aga nendes argumentides ei ole mitte seda laadi seadused, neil puudub väline sanktsioon ja need ei vasta pooltevahelistele ebavõrdsustele. Küsimus "Mis seaduse ma võin teha?" võtab siis kuju: "Millise seaduse ma võin teha, mille aktsepteerimist ma võin teistelt mõistlikult oodata?" Kui mõelda selle üle, et igaüks küsib seda võrdselt võimutuse positsioonilt, siis tuleb välja, et see küsimus võiks samamoodi olla: "Millist seadust ma võiksin aktsepteerida?" ja lõpuks "Millised peaksid seadused olema?" Kui küsimus on selles vaimus, siis on arusaadav, miks vastus peaks olema moraali kategooriline imperatiiv, mis nõuab, et toimitaks ainult selle maksiimi järgi, mille kohta võib soovida, et see saaks üleüldiseks seaduseks. Aga kohe tekib küsimus, miks peaks sellise pildi omaks võtma. Miks ma peaksin võtma end seadusandjana ja ühtlasi kodanikuna riigis, kus need seadused kehtivad? See küsimus jääb kummitama, isegi kui eetika on omaks võetud ja vaetakse, kuidas sellest mõelda. Veel rohkem kummitab see siis, kui sellist vaadet nõutakse igalt mõistuslikult toimijalt. Argument peab ütlema, miks peaksid mõistuslikud toimijad tingimata mõistma end abstraktsete kodanikena. Võidakse pidada enesestmõistetavaks, et mõistuslike subjektidena nad ei saagi midagi muud olla, ja nende vahel pole erinevust. Aga selle mudelini niiviisi jõuda ei oleks veenev. Jutt on sellest, et mida peaks iga konkreetne inimene, ükskõik kui võimas ja tõhus ka ei oleks, peaks ratsionaalse toimijana mõistlikult tegema, ja hoopis teine asi on see, mida ta mõistlikult teeks, kui ta oleks mõistuslik toimija ja kõik. Tundlikum test oleks küsida, mida inimesed peaksid mõistlikult tegema, kui nad ei teaks enda kohta midagi muud peake selle, et nad on mõistuspärased toimijad, või mida inimesed peaksid tegema, kui nad teaksid rohkem, aga ei teaks oma konkreetset võimu ja positsiooni. See on võimalik õigluse test. Aga see ei ole veenev test selle kohta, mida peaks tegema, kui juba ei hoolita õiglusest. Kui puudub eelnev dispositsioon olla erapooletul ja moraalsel vaatekohal, siis osutub ebamõistlikuks ettepanek, et selleks et otsustada, mida teha, tuleb küsida, millised reeglid ma teeksin, kui mul praegused eelised puuduksid või ma ei teaks, mis need on.