cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šveitsi platoo
Kliima ja taimestik
Aasta keskmine sademete hulk on 800 mm (Juura lähedal), 1200 mm (kõrgemates piirkondades) ja 1400 mm (Alpide servas) vahel. Platoo kõige kuivemad piirkonnad asuvad Kõrg-Juurast allatuult Morgesi ja Neuchâteli vahel. Soojemates piirkondades Genfi ja Neuchâteli järvede ääres on lumikate vähem kui 20 päeva, ülejäänud platool on see sõltuvalt kõrgusest 20–40 päeva.
Talvisel poolaastal võib õhk Šveitsi platool paigal püsida, vähese vahetusega ülejäänud atmosfääri vastu, ehitades platoole külma õhu järve ja sageli kõrge udu lae. Pilved näevad ülalt vaadatuna udus ookeanina (tavaliselt u 800 m) ja seetõttu nimetatakse neid nebelmeeriks. Seda ilma nimetatakse inversiooniks, sest temperatuur udust allpool on madalam kui temperatuur kõrgemal. Mõnikord kestab see päevi või isegi nädalaid, mille jooksul võib Alpide ja Juura naaberpiirkondades olla eredam päikesepaiste. Kõrge udu jaoks on tüüpiline bise, külm kirdetuul. Kuna seda suunab edelas kitsenev Šveitsi platoo, saavutab see oma suurima tugevuse Genfi järve piirkonnas, kus tuule kiirus 60 km/h ja tippkiirus üle 100 km/h on tüüpilise bise ilmaga tavalised. Platoo kesk- ja idaosa Alpide-lähedastes piirkondades tõuseb temperatuur mõnikord sooja tuule fööni tõttu.
Šveitsi platoo domineerivaks taimestikuks on laialehine mets koos harilike pöökide ja hõbenulgudega. Metsanduse jaoks on paljudes kohtades suured hariliku kuuse istandused, kuigi harilik kuusk kasvab looduslikult ainult mägedes. Teatud soodsamates kohtades, mis on soojemad ja kuivemad, Genfi järve piirkonnas, Seelandis ja platoo põhjaosas Aare avause ja Schaffhauseni vahel on valdavad puud tamm, pärn ja vaher.
Rahvastik
thumb|300px|Suur osa platoo idaosast on saanud Suur-Zürichi piirkonna osaks thumb|Tihedalt asustatud Šveitsi platoo: vaade Zürichile [[Käferberg|Waidbergilt]]
Asustusajalugu
Inimene hakkas platoole asuma neoliitikumis, alustades järvede ja jõgede kallastest. Suured oppidumid ehitati pärast keltide ilmumist 3. sajandil eKr. Kivimajadega linnaasulaid rajati Rooma riigi ajal. Šveitsi platoo sai Rooma riigi osaks 15. aastal eKr, kui roomlased okupeerisid Augustuse valitsemisajal helveetide maa ja see jäi roomlastele 3. sajandi lõpuni. Šveitsi platoo tähtsaimad Rooma linnad olid Auenticum (nüüd Avenches), Vinddonissa (nüüd Windisch), Colonia Iulia Equestris või keldi nime järgi ja Noviodunum (nüüd Nyon). Neid ühendas hästi Rooma teede võrk. Pärast Rooma riigi taandumist okupeerisid romaniseerunud burgundid Šveitsi platoo lääneosa, alemannid aga kesk- ja idaosa. Keelepiir prantsuse ja saksa murrete vahel sai alguse sellest kontrastist.
Keskajal asutati palju linnu, eriti klimaatiliselt soodsamal platoo alumisel osal. 1500. aastal oli juba 130 linna, mida ühendas tihe teedevõrk. Industrialiseerimise tõusuga 19. sajandi alguses muutusid linnad üha olulisemaks. 1860. aastal algas linnades drastiline rahvaarvu kasv, mis kestis umbes 100 aastat. 1970. aastatel algas aga väljaränne linnadest. Linnu ümbritsevad omavalitsused kasvasid ebaproportsionaalselt, samas kui linnad kaotasid elanikke. Viimasel ajal on linnadest väljaränne kaugemale liikunud.
Tänapäev
Kuigi Šveitsi platoo hõlmab vaid u 30% Šveitsi pindalast, elab seal 5 miljonit inimest, mis moodustab rohkem kui 2/3 Šveitsi rahvastikust. Rahvastiku tihedus on 380 inimest / km². Kõik rohkem kui 50 000 elanikuga Šveitsi linnad peale Baseli ja Lugano asuvad platool, eriti Bern, Genf, Lausanne ja Zürich. Nende linnade linnastud on kõige rahvarikkamad piirkonnad. Teised tihedalt asustatud piirkonnad on Juura lõunaserv ning Luzerni, Winterthuri ja Sankt Galleni linnastud. Šveitsi platoo kõrgemad piirkonnad nagu Jorati piirkond, Napfi piirkond või Tössi piirkond on suhteliselt hõredalt asustatud väheste põllumajanduskülade ja hajutatud taludega.
Enamik on saksakeelne, kuigi lääneosa on prantsuskeelne. Keelepiir on olnud sajandeid stabiilne, kuigi see ei lange geograafilise ega poliitilise piiritluse alla. See läheb Biel/Biennest üle Murteni või Morati ja Freiburgi või Fribourgi Fribourgi Alpidesse. Linnad Biel/Bienne, Murten ja Fribourg on ametlikult kakskeelsed. Paikkonnad piki keelepiiri kasutavad tavaliselt mõlemat nime, saksa ja prantsuse oma, mis on ametlikult vahetatavad.
Majandus
thumb|[[Lavaux ja Genfi järv]]
Tänu soodsale kliimale ja viljakale pinnasele on platoo läänepoolne madalam osa kõige olulisem põllumajanduspiirkond Šveitsis. Tähtsamad kultuurid on nisu, oder, mais, suhkrupeet ja kartul; eriti Seelandis on köögivili samuti väga oluline. Piki Genfi, Neuchâteli, Bieli, Murteni järvede põhjakaldaid, samuti Zürcher Weinlandis ja Klettgaus on viinamarjakasvatus. Platoo idaosas ja kõrgemates piirkondades on ülekaalus rohumaa koos piimakarjakasvatuse ja veiseliha tootmisega. Eriti Thurgaus on puuviljad (õunad) olulised.
Šveitsi platoo metsasid kasutatakse metsanduses. Kuusemetsa on palju, sageli monokultuuris oma väärtusliku puidu tõttu.
thumb|left|Tuumaelektrijaam ([[Leibstadti tuumaelektrijaam|Leibstadt)]]
Tööstuse osas on platoo kõige olulisem piirkond Šveitsis. Traditsioonilised tekstiilitööstused asuvad eriti kesk- ja idapiirkondades. Kuid viimastel kümnenditel on see oma tähtsust kaotanud. Kõige olulisemad tööstused täna on optiliste ja metallkonstruktsioonide kõrval masinatööstus, autotööstus, elektritööstus, peen- ja mikromehaanika-, kella- ja elektroonikatööstused. Toiduainetetööstus töötleb kodumaist, samuti välismaist toodangut. Lisaks on oluline ka puidu töötlemine ja paberi ümbertöötlemine.
Nagu kogu Šveitsis, on ka maavarasid vähe. Tänu jääaja liustikele on palju kruusa ja savi. Kruusa kaevamine jääaja kruusaterrassidel kogu Šveitsi platool katab ehitustööstuse nõudmised.
Paljud jõgedel asuvad hüdroelektrijaamad toodavad elektrit. Kõik neli Šveitsi tuumaelektrijaama asuvad platool.
Transport
Võrreldes lihtsa topograafia ja tiheda asustusega on transpordivõrk kõrgelt arenenud. Olulisim, niiöelda Šveitsi platoo selgroog, on kiirtee A1, mis ühendab kõiki suuri linnu, läheb Genfist üle Lausanne'i, Berni, Zürichi ja Winterthuri Sankt Gallenisse. A2, Šveitsi põhja-lõuna telg, ületab platoo Oltenist Luzerni.
Raudteevõrk on väga tihe. Kõik suuremad linnad on ühendatud ning Olteni ja Lausanne'i vahel on 2 peamist liini: üks läheb üle Berni ja Fribourgi, teine läheb üle Juura serva koos Solothurni, Bieli, Neuchâteli ja Yverdon-les-Bainsiga. Rongisõit Zürichist Berni kestab 1 tunni; kogu Šveitsi platoo läbimine Sankt Gallenist Genfi kestab 4 tundi.
Vincenzo
Vincenzo on Lõuna-Korea telesari, mille peaosades on Song Joong-ki, Jeon Yeo-been, Ok Taec-yeon, Kim Yeo-jin ja Kwak Dong-yeon. See oli eetris tvN-s 20. veebruarist 2. maini 2021 igal laupäeval ja pühapäeval kell 21.00.
Šveitsi platoo
Transport
Kaks kõige olulisemat Šveitsi lennujaama asuvad platool, Zürichi lennujaam ja Genfi lennujaam. De facto Šveitsi pealinnas Bernis on vaid väike Berni lennujaam.
Turism
Võrreldes Šveitsi Alpidega on platoo ja eriti maapiirkonnad vähem turismile suunatud. See toimib transiidipiirkonnana. Külastajad tulevad peamiselt vaatama suuremaid linnu koos nende ajalooliste vaatamisväärsuste ja tõmbenumbritega, eriti Berni ja Luzerni, kuid ka Zürichi, Sankt Galleni, Fribourgi, Genfi ja Lausanne'i vanalinnad. Oluline looduslik turismiobjekt on Schaffhauseni lähedal asuv Reini kosk. Ka järved meelitavad turiste ligi ning siin on mitu kuurordit tänu oma hüdrotermilistele avadele: Baden, Schinznach-Bad, Yverdon-les-Bains ja Bad Zurzach.
Zürichi kõnnumaapark on platoo suurim leht- ja okaspuumets, kuhu kuuluvad Sihli mets ja Šveitsi vanim looduspark Langenberg. Park hõlmab umbes 12 km².
Kirbla raamatukogu
Alates 1. septembrist 2018 on raamatukogu koos teiste Lääneranna vallas asuvate raamatukogudega Lääneranna Raamatukogu haruraamatukogu.
Tähtsõlik
Tähtsõlik (Omphaliaster) on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv seente perekond.
Jüri kalmistu
pisi|Jüri kalmistu väravaehitis septembris 2013 Jüri kalmistu on kalmistu Rae vallas Jüri alevikus.
Kalmistu on rajatud hiljemalt 19. sajandil ning asub Jüri kirikust loodes.
Kalmistu pindala on 4,94 hektarit.
Toronto-Dominion Bank
2017. aastal oli TD Bank Group Standard & Poorsi andmetel koguvarade järgi Kanada suurim pank, turukapitalisatsiooni järgi suuruselt teine pank, Põhja-Ameerika top 10 pank ja maailma suuruselt 26. pank. Pangal ja selle tütarettevõtetel on üle 85 000 töötaja ja üle 22 miljoni kliendi kogu maailmas.
Helgi Kruusa
Helgi Kruusa (7. oktoober 1938 Järva-Jaani – 18. märts 2013 Kuusalu) oli Eesti sõudja.
Lõpetas 1957 Pärnu Lydia Koidula nimelise 2. Keskkooli ning samal aastal konstruktori ja modellistina Tallinna Kergetööstustehnikumi.
Töötas vanemkonstruktorina õmblusvabrikus Võit ja tootmiskoondises Kooperaator, 1980–93 majandusjuhatajana kultuuriasutustes.
Sõudetreeninguid alustas 1953 Pärnu Kalevis Jüri Kuruli juhendamisel.
Mait Summatavet
Elukäik
1960. aastal lõpetas ta Tartu Kõrgema Kunstikooli puitehistöö eriala. 1966. aastal lõpetas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1966–1967 töötas ta Kunstitoodete Kombinaadi kujundajana. 1967–1972 oli ta Eesti NSV Kunstifondi peakunstnik.
Ta on teinud muu hulgas Vabariigi Presidendi residentsi, Eesti Panga ruumide, Ugala teatri, Viru hotelli restorani ja Barclay de Tolly maja sisekujunduse. Ta on disaininud mitmeid valgusteid.
Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese kogudus
Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese kogudus on õigeusu kogudus, mis tegutseb Võru maakonnas Rõuge vallas Varstu alevikus. Kogudus kasutab Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese kirikut.
Mait Summatavet
Elukäik
Ta töötas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi disainikateedri õppejõuna. Aastatel 1987–1995 oli ta ERKI (1989. aastast Tallinna Kunstiülikooli) õppeprorektor, 1990. aastast Tallinna Kunstiülikooli professor, seejärel Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessor.
Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese kogudus
Koguduse preester on Stefan Fraiman.
Mait Summatavet
Elukäik
Ta on Eesti Sisearhitektide Liidu auliige.
1956. aasta Eesti meistrivõistlustel jääpurjetamises tuli ta 8 m² vabaklassi võitjaks.
Isiklikku
Tema abikaasa Ella Summatavet on nahakunstnik. Tütar Kärt Summatavet on ehtekunstnik, teine tütar Triin Summatavet on graafik ja kunstiõpetaja.
Mogersdorf
Mogersdorf (ungari: Nagyfalva, sloveeni: Modinci) on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas.
Ajalugu
Mogersdorfil on Austria ajaloos kuulus koht, sest just siin hävitas Raimondo Montecuccoli 1664. aastal 60 000/90 000-mehelise Osmanite riigi armee, kes üritas ületada Raabi jõge läände Steiermargi suunas. Seda Mogersdorfi lahingut (tuntud ka kui Esimene St. Gotthardi lahing) meenutas kabel lähedalasuval Schlößlbergi künkal. Kuna see lagunes, ehitati 1964. aastal selle asemele uus hoone, mille küljel oli ilustamata, kuid tohutu kristlik rist.
thumb|right|275px|Schlößlbergi kivirist Mogersdorfi juures; St. Gotthardi lahingu (1664) mälestusmärk. thumb|left|275px|Mogersdorfis hukkunud türklaste mälestusmärk
pisi|tühi|Peaväljak ja Püha Joosepi kirik
Mitchell Weiser
Aastatel 2012–2015 mängis ta Müncheni Bayernis.
Koondisekarjäär
2011. aastal võitis Weiser Saksamaa noortekoondisega maailmameistrivõistlustel pronksmedali ja Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali.
2017. aasta tuli ta Saksamaa koondisega U21 Euroopa meistriks.
UniCredit
pisi|277x277px|UniCrediti logo UniCredit S.p.A. on Itaalia ülemaailmne pangandus- ja finantsteenuste ettevõte. Firma võrgustik hõlmab kohalolekut 50 riigis, üle 8500 filiaali ja üle 147 000 töötaja. Firma strateegiline positsioon Lääne- ja Ida-Euroopas annab kontsernile piirkonna ühe suurima turuosa. Ettevõte on osa Euro Stoxx 50 börsiindeksist.
Runebergi auhind
Runebergi auhind (soome keeles Runeberg-palkinto) on soome kirjandusauhind. Auhind antakse Soome kirjanikule soome- või rootsikeelse teose eest.
Runebergi auhinna saaja kuulutatakse välja Johan Ludvig Runebergi sünnipäeval 5. veebruaril. Auhinda jagatakse alates 1987. aastast.
Howaldtswerke-Deutsche Werft
Howaldtswerke-Deutsche Werft GmbH (lühend - HDW) on ThyssenKrupp Marine Systemsi tütarfirma ja suurim Saksamaa laevatehas, mis asutati 1968. aastal kolme laevatehase - Howaldtswerke Hamburg A.G., Kieler Howaldtswerke AG, Kiel ja Deutschen Werft AG koondumisel, tehas asub Schleswig-Holsteini pealinnas Kielis. Pärast ühinemist ThyssenKruppi laevatehastega 5. jaanuaril 2005 on HDW ThyssenKrupp Marine Systems AG (TKMS)i osa.
Ettevõte on tänapäeval tuntud eeskätt oma allveelaevaklassi 212 A allveelaevadega, mida ta ehitab koostöös Nordseewerke' tehastega Emdenis, aga ka Uus-Meremaa õnnetuslaevaga Rena.
Sõjalaevad
Fregatid
Korvetid pisi|[[Itaalia merevägi|Itaalia mereväe allveelaev]] Allveelaevad
Suurtükilaevad
Bethulie
Bethulie on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Xhariepi ringkonnas Kopanongi vallas.
1829. aastal asutati praeguse Bethulie kohale misjonijaam, mis kandis kuni 1833. aastani nime Caledon. 1835. aastal anti asulale nimeks Verheullpolis. Kui asula sai 1863. aastal linnaõigused, siis pandi linnale nimeks Heidelberg. 1872. aastal muudeti linna nimi Bethulieks tagasi.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Bethulie elanikest mustanahalisi aafriklasi 81,6%, värvilisi 9,3%, valgeid 8,0%, India või Aasia päritolu inimesi 0,7% ja teisi 0,4%. Koosa keelt pidas emakeeleks 43,8% inimesi, sotho keelt 31,0%, afrikaani keelt 18,9%, inglise keelt 2,7% ja teisi keeli.
Aleksandr Barõkin
Aleksandr Aleksandrovitš Barõkin (vene keeles Александр Барыкин; 18. veebruar 1952 – 26. märts 2011) oli vene rokkmuusik: laulja, helilooja ja kitarrist.
Ta sai tuntuks ansambli Karnaval (Карнавал) solistina ja laulude autorina.
Leopold Luigas
Leopold Luigas (10. detsember 1898 Vaivara vald, Virumaa – 5. aprill 1953) oli Eesti kohtunik.
Ta õppis aastail 1920–1925 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Üliõpilasselts Liivika vilistlane.
Leopold Luigas osales Vabadussõjas, oli kooliõpetaja Vokal, 1926–1930 Rakvere-Paide Rahukogu kohtuameti kandidaat, 1930–1939 Väike-Maarja jaoskonnakohtunik. Alates 1939. aastast oli ta Rakvere ringkonnakohtu liige, 31. detsembrist 1940 kuni 9. maini 1941 esimehe asetäitja.
Ta on maetud Tõrma kalmistule.
Grizzly Bear
Grizzly Bear on ameerika rokkansambel, mis asutati 2002. aastal New Yorgis Brooklynis. Bändi kuuluvad Edward Droste (vokaal, kitarr, süntesaatorid, omnichord), Daniel Rossen (vokaal, kitarr, bandžo, süntesaatorid), Chris Taylor (bass, taustavokaal, erinevad instrumendid, produtsent) ja Christopher Bear (trummid, taustavokaal). Bänd kasutab nii traditsioonilisi kui ka elektroonilisi instrumente. Nende muusikat on liigitatud psühhedeelse popi, folkroki ja eksperimentaalse muusika alla. Nende muusikas domineerib vokaalharmooniate kasutamine.
Ansambli muusikat on kasutatud filmis "Kurb valentinipäev" (2010), mille lavastas Derek Cianfrance. Samuti on nende muusikat kasutatud näiteks briti seriaalis "Skins" (2008).
Algusaastad ja "Horn of Plenty" (2002–2005)
Grizzly Bear sai alguse 00ndate alguses, kui laulukirjutaja Ed Droste hakkas üksinda muusikat kirjutama. Droste ise kirjeldab sünnihetke nii: "Ma tegin lihtsalt kodus väikest muusikalist projekti ja mõtlesin, et "oh, see on päris lahe, ma panen sellele nimeks Grizzly Bear". Ma kutsusin selle nimega tegelikult ühte oma endist poiss-sõpra".
2004. aastal avaldas Droste Grizzly Beari debüütalbumi "Horn of Plenty", mis oli peamiselt Droste'i sooloalbum, kuid lugudes tegi juba kaasa ka tulevane trummar Christopher Bear.
Hiljem liitus Droste'i ja Beariga basskitarrist ja produtsent Chris Taylor, kellega esineti kolmel kontserdil kolmekesi. Seoses nende näitab, Droste märgib: "Esimesed paar kontserti, mis me kolmekesi ilma Danita [Rossen], tegime, olid päris kohutavad. Minu meelest me avastasime oma saundi alles siis, kui me püüdsime oma lavasõusid kokku panna, ja sealt saigi minu arvates bänd alguse."
Kitarrist ja laulja Daniel Rossen, kes oli Beari sõber džässilaagrist, liitus bändiga varsti pärast seda. Rossen on öelnud: "Ma mängisin päris pikka aega oma lugusid ainult lähedastele sõpradele, ja see lihtsalt kuidagi juhtus nii, et ma elasin ülikooli teisel aastal koos Chris Tayloriga, kes neid lugusid kuulis. Tema kutsus mu Grizzly Beari. Tema liitus bändiga esimesena ja varsti pärast seda kutsus ta mind bändiproovi oma lugusid mängima. [...] Kui ma bändiga liitusin, töötasin ühe loo kallal, mille kontsertkavasse panime, ja nädal hiljem olime juba teel kahe kuu pikkusele tuurile. See oli tõeline katseperiood. Ma olin tuttavad mõlema Chrisiga, aga Edi [Droste] ei tundnud ma üldse. Oli väga veider õppida tundma inimest temaga päev otsa samas autos ringi sõites."
Mis puudutab otsusesse kasvatada Grizzly Bear sooloprojektist neljaliikmeline bänd, on Droste öelnud: "Ma olin üsna õnnelik loobuma mõttest, et olen sooloartist. Ma vihkan üksi rambivalguses olemist, üksi kitarriga seismist ja mikrofoni pomisemist. See oli minu jaoks kohutavalt hirmutav."
2005. aastal ilmus Kanine Recordsi alt "The Remixes" – kogumik "Horn of Plenty" remiksitud lugudest. Muuhulgas tegid seal kaasa Simon Bookish, Final Fantasy, Soft Pink Truth, DNTEL, Efterklang ja Ariel Pink.
"Yellow House" (2006–2007)
Nende esimene album "Yellow House" ilmus Warp Recordsi alt 2006. aasta septembris. See on esimene album, mis on salvestatud kvartetina ja mis sisaldab ka Rosseni kirjutatud materjali. Album sai nime Droste ema maja järgi. Selles samas majas on album ka salvestatud. "Yellow House'i" nimetasid The New York Times ja Pitchfork 2006. aasta parimate albumite hulka. 2007. aastal salvestas Rossen kaveri JoJo singlist "Little Too Late", kui Droste sai 29-aastaseks 2007. aastal andis bänd välja ka EP "Friend", mis sisaldab Grizzly Beari materjali väljavõtteid ja alternatiivsed versioone nende lugudest, kavereid, mida esitavad Cansei de Ser Sexy (CSS), Band of Horses, ja Atlas Sound. Lisaks tegid loos "Alligator" ja EP varjatud loos kaasa Dirty Projectorsi ja Beiruti liikmed.
Liikmed
Turneel kaasa tegevad muusikud
Diskograafia
Stuudioalbumid
Ahja Kool
Friedebert Tuglase nimeline Ahja Kool on üldhariduskool Põlva vallas.
Direktorid
Ahja Kooli direktoritena on töötanud:
Ajalugu
Ahja Kooli eelkäija on juba 1786. aastal tööd alustanud Kärsa kool. Esialgu oli tegemist koduõppega, regulaarne õppetöö algas 1850 aastal.
1929/30 õppeaastal hakkas õppetöö toimuma ka Ahja mõisa endises härrastemajas. Kuna kõik klassid mõisamajja ära ei mahtunud, jätkus õppetöö ka Kärsa koolimajas. Sel perioodil oli Ahjal koolijuhatajaks Eduard Püttsepp. Koolis oli 147 õpilast ja 5 õpetajat. Tollal rajati Ahja mõisaparki kõlakoda ning tegevust alustas ka kooliaed.
1945. aastal laiendati senine Ahja algkool 7-klassiliseks mittetäielikuks keskkooliks. 1948/49. õppeaastal avati ka 8. klass ning juba 1952. aastal lõpetas Ahja Keskkooli kuuest õpilasest koosnev I lend. 1950. aastal ehitati lastevanemate abiga kooli juurde internaadihoone ning kooliaeda rajati kasvhoone. Pikka aega töötasid kooliaias õdedest õpetajad Kaldmad. 1963/64. õppeaastal rajati mõisa kõrval paiknevale Ahja järvele ujula. 1965. aastal valmis mõisahoone kõrvale koolimaja juurdeehitis, mis võimaldas koolitada suurenevat hulka õpilasi. 1970. aastatel valmis pargi taga staadion ning kavandati lasketiiru väljaehitamist. Samal ajal mindi üle ka kabinetsüsteemile.
1996. aasta aprillis hävis osa koolimaja juurdeehitisest tulekahjus, kuid taastamistööde käigus õnnestus seda märkimisväärset laiendada. Tänu sellele toimub alates 1. septembrist 1997 kogu õppetöö tänapäevases koolimajas. Kuna kooliruumide taastamisega samal ajal algasid ka mõisahoone algse väljanägemise taastamise tööd, suleti külalistele Tuglase memoriaaltuba. Esimese etapina õnnestus küll vahetada härrastemaja katus, kuid rahanappuse tõttu renoveerimine seiskus ja mõisahoone jäi tühjalt seisma.
2001. aastal lõpetas Friedebert Tuglase nimelise Ahja Keskkooli 50. lend.
2012/2013. õppeaastast töötab kool põhikoolina.
Kantill
Kantill ehk kantill-lõng (prantsuse keeles cannetille, inglise keeles purl, vene keeles канитель) on metall-lõnga üks alatüüpe, mis kujutab endast spiraali keeratud väga peent hõbe- või kuldtraati ilma tekstiilist südamikuta (kasutusel on ka mitmesuguse koostisega sulamid). Kasutatakse kuldtikandis.
Kantilli toodetakse tõmmatud peenest traadist; see esmalt valtsitakse, seejärel keritakse poolimismasinaga teise, ümmarguse või nurgelise ristlõikega jäiga traadi ümber, mis hiljem eemaldatakse. Vastavalt selle traadi ristlõikele saadakse kas sile või kähar ehk vormitud kantill. Kantilli tavalisim materjal on kas puhas või kullatud hõbetraat, kuid võimalik on ka messingist, vasest, kullatud vasest või kullatud messingist traat.
Ajaloost
Kantilli on ajalooliselt kasutatud väärismetallist ehete ühe komponendina, sarnaselt kuld- ja hõbefiligraaniga, eriti 19. sajandi alguskümnenditel. Samuti leiab see kasutust kuld- ja hõbetikandis kõrgmoes, sõjaväevormides, vaimulikurüüdes ja muus kirikutikandis.
Hiiumaa ajalugu
Hiiumaa ajalugu on ülevaade Hiiumaa ajaloost. pisi|Hiiumaa
Kiviaeg
Kõpu poolsaare esimesed osad ilmusid merest umbes 11 500 aastat tagasi. Vanimad söeproovid on dateeritud umbes aastasse 5700 eKr. Asulat ei kasutatud arvatavasti aasta ringi, vaid arvatavasti kevadtalvel, kui on parim aeg viigreid ja hülgeid küttida. Hilismesoliitikumis ja varaneoliitikumis ei olnud püsiasustus võimalik, kuna tollal väga väike saar ei pakkunud piisavalt äraelamisvõimalust. Seega oli asustus suuresti sõltuvuses peamise jahilooma, hülge, arvukusest ja levikust.
Umbes 3700 eKr – 3400 eKr elasid tänasel Kõpu poolsaarel kammkeraamika kultuuri liikmed. Lisaks hallhülgele on püütud pringlit, grööni hüljest ja kala. Kalapüügist on saanud Kõpu muinassaare asukate üheks elatusviisiks. Hallhüljeste, pringlite ja grööni hüljeste püügiaeg annab alust arvata, et saarel on elatud kevadtalvel, suvel ja sügisel.
Üleminek maaviljelusele toimus Hiiumaal noorema kiviaja lõpus umbes 3000 eKr. Kiviaja lõpuks oli püsiasustus kogu Hiiumaal. Sellest ajastust on leitud venekirveid Nõmbast, Männamaalt, Tatermalt, Suurepsi, Kiivera ja Pühalepa külast.
Pronksiaeg
Nooremaks pronksiajaks ehk umbes 1100 eKr – 500 eKr hakati surnuid matma kivikirstkalmetesse ning Kõpus oli välja kujunenud end valdavalt viljelusmajandusest elatav kogukond. Hiiumaalt on leitud mitmeid juhuleide saare eri paigust, mis tõendavad asustuse paiknemist üle terve saare. Samas ei ole pronksiajast leitud ühtegi kinnismuistist.
Rauaaeg
Hiiumaalt on leitud eelrooma rauaaega (6. sajand eKr – 1. sajand) kuuluvaid kivikirstkalmeid. Kivikirstkalmete rajamine eeldab paikset maaviljelusliku asustust. Kivikirstkalmeid põhjalikumalt uuritud Suurepsi, Hirmuste ja Kõpu külas.
Vanemast rauaajast (2. sajand – 5. sajand) ei ole saarelt kinnismuistiseid leitud. Samas on asustus Kõpu külast leitud põletusmatus ja pronksist karjasekeppnõel, mis viitavad asustuse edasipüsimisele piirkonnas.
Keskmisest rauaajast (5. sajand – 8. sajand) ei ole saarelt leitud ei kinnismuistiseid ega üksikleide.
(XVI sajandi keskpaiga kroonikas "Kimbrite ja gootide päritolu, ränded, sõjad ja kolooniad", mille on ladina keeles kirjutanud Taani preester Nicholaus Petraeus, öeldakse, et: "sajandite jooksul kasvas Gotlandi elanikkond oluliselt. Siis kutsus üks Gotlandi esimese avastaja ja valitseja Tjelvari järeltulijatest Hangvar kokku üldnõukogu, mis otsustas loosi teel riigist välja saata iga kolmanda mehe. Hangvar kogus kokku 15 000 sõdalasest koosneva armee ja sõitis "lugematute laevadega" laevastikuga Eestisse. See juhtus 903. aastal "pärast üleilmset veeuputust"".)
Arheoloogilised uuringud näitavad, et V sajandi lõpust kuni VI sajandi I poole lõpuni oli Gotlandi elanike arv oluliselt vähenenud. Samas suureneb sellel ajajaärgul Gotlandi päritolu muististe hulk Ida-Baltikumis ja Loode-Venemaal. Aastatel 536-537 olid erakordselt külmad suved, samuti 540-542. Asja tegi kordades hullemaks suur katkulaine, nn. Justinianuse katk puhangutega 541-561. Tõsi on see, et praeguseni ei ole eelpoolnimetatud võimaliku ojamaalaste sisserände asustust, ega linnusejälgi Hiiumaalt avastatud, ent kõike eelnevat arvesse võttes tuleks saaga teatesse tõsiselt suhtuda.
Nooremast rauaajast (9. sajand – 13. sajand) on leide Kõpu poolsaare ja Pühalepa küla ümbrusest. Hiiumaa muinasasutus oli hõre. Saarelt pole seni teada ühtegi muinaslinnust.
Saarelt on leitud 11.–12. sajandisse kuuluvad põllujäänused. See annab alust arvata, et Hiiumaal oli hilisrauaajal asustus ning saare asustus on olnud järjepidev.
Keskaeg
vasakul|pisi|300px|Hiiumaa 16. sajandi I poolel: [[Liivimaa ordu alad Hiiumaal moodustasid keskajal Pühalepa ametkonna, mis kuulus Maasilinna foogtkonda; Saare-Lääne Piiskopkonna alad kuulusid Kuressaare foogtkonda. Kaardil on märgitud ka ligikaudne hiiurootsi asustus ]] thumb|300px|[[Liivimaa ordu Maasilinna foogtkond, Hiiumaal ja Saaremaal]] Keskaja alguses oli saar väga hõredasti asustatud. 1228. aastal nimetatakse Hiiumaad piiskop Gottfriedi läänistamiskirjas tühjaks saareks – insula deserta. 1254. aastal läänistas piiskop saare kirdepoolse osa Saksa ordu Liivimaa harule, Käina ümbrus jäi Saare-Lääne piiskopi valdusse. 13. sajandi keskpaigas oli saarel suhteliselt tihe asustus, millele olid väidetavasti pannud aluse sakslaste vallutuste eest põgenenud inimesed nii Saaremaalt kui ka mandrilt.
Liivimaa ordu valdused moodustasid Pühalepa ametkonna, mis allus Maasilinna foogtile. Ordu aladele rajati Pühalepa mõis, mis hiljem kandis Suuremõisa nime. Sajandi vahetusel rajati gooti stiilis Pühalepa kirik. 16. sajandi alguses mainitakse Valipe (Vallipää) kindlustatud mõis. Tegemist on ühe vähese teadaoleva keskaegse kaitserajatisega Hiiumaal.
Saare-Lääne piiskopi valduste keskuseks kujunes Käina, kuhu ehitati kirik. Ametkond paiknesVanamõisa külas asunud Alliksaare mõisas.
Reigi ümbrusse, Tahkuna poolsaarele ja Kärdla tekkis rannarootsi asustus 14. sajandil.
Varauusaeg
Liivimaa sõja algetapile järgnenud 1563. aasta puhkenud Põhjamaade seitsmeaastane sõjas Taani ja Rootsi vahel, vallutasid rootslased Läänemaa ja ka pool Saaremaast, endised Maasilinna foogtkonna alad, septembris vallutasid rootslased kogu Hiiu saare. Pärast Maasilinna vallutamist sõlmiti Hiiumaal vaherahu taanlaste ja rootslaste vahel, mille põhjal Maasilinn, Pöide kihelkond ja Muhu saar jäid rootslaste otsesele haldamisele, Pajumõisa ametkond loode-Saaremaal aga taanlastele vastutasuks hertsog Magnusele ostetud, kuid rootslaste poolt juba 1563. aastal vallutatud Hiiumaa Käina kihelkonna eest. 1570. aastal lahkus Lüdinghausen-Wulff Saaremaalt. 1569. aasta juunis sai Berent Tittefer Pühalepa mõisa valitsejaks ja Hiiumaa foogtiks. Hiiumaa, mida valitses Hiiumaa foogt hakkas Rootsi riigis kuulumaa Haapsalu lossilääni alla. . pisi|300px|[[Rootsi impeeriumi Läänemere-äärsed dominioonid 17. sajandil]] Väljapaistvate teenete eest Rootsi riigile sai 1624. aastal Läänemereprovintside Liivimaa kindralkuberner Jakob de la Gardie valdusse kolm neljandikku saarest. Saarel algas mõisate rajamine ja talupoegade koormiste suurendamine. 1624. aastal rajati Kõrgessaare mõis koos Kõrgessaare sadamaga, mille kaudu peeti korrapärast laevaühendust Stockholmiga.
1627. aastal nimetas Eestimaale kohalikku kirikuelu reformima saadetud Västeråsi piiskop Johannes Rudbeckius Eestimaal ametisse praostid sh ka Saarte-Lääne praostkonda (Hiiumaa Pühalepa, Käina, Reigi kihelkond) ning 1627. aastal eraldati ka Käina kihelkonnast Reigi kihelkond.
1628. aastal rajati Hüti külla de la Gardie eestvedamisel Eesti esimene klaasikoda.
Uusaeg
1710. aastal läks Hiiumaa Vene tsaaririigi koosseisu ning kuulus Eestimaa kubermangu Haapsalu ja Lääne kreisi. 18. sajandi teisel poolel sai krahvina Ebba Margaretha Stenbock ja tema pojad endale enamiku Hiiumaa mõisu. Aastatel 1755–1772 ehitati krahvinna eestvedamisel Suuremõisa mõis. Stenbockid hakkasid Reigi ümbruskonnas elavate vabade talupoegade koormisi suurendama. See kutsus neis esile ägeda vastupanu, mis lõppes sellega, et 1781. aastal küüditati üle 1000 hiiurootslase Katariina II käsul Ukrainasse.
1781. aastal omandas Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg Kõrgessaare mõisa. 1781. aastal andis Venemaa keisrinna Katariina II välja ukaasi Kõrgessaare mõisas elavate rootsi talupoegade ümberasumiseks Novorossiiski kraisse. Ümberasumisele sai määratud inimesi 935 (422 meest ja 513 naist) ja peale Kõrgessaare mõisa, soovisid ümber asuda teisteski mõisatest talupoegi-maaharijaid, koguarvuks oli ligi 960 hinge. 1790. aastate teisel poolel kuulus peaaegu kogu Hiiumaa Ungern-Sternbergile. pisi|18. sajandi lõpust 1917. aastani kuulus Hiiumaa [[Haapsalu kreisi. Seda nii Tallinna asehalduskonna kui ka Eestimaa kubermangu koosseisus]] 19. sajandi alguses, kontinentaalblokaadi tingimustes hakkasid talupojad Kõrgessaare ja Emmaste rannikul vahepeal unarusse jäänud soolaveeallikaid uuesti kasutama ja soolast vett mujalegi saatma. Nagu vastav uurimus Tallinnas näitas, andis Kõrgessaarel 36 untsi soolast vett 2 ½ untsi valget soola, millest saadi 1 unts ja 6 drahmi köögisoola. Emmastes saadi 36 untsist soolasest veest 3 untsi ja 3 drahmi väga valget soola, millest saadi 3 untsi köögisoola. Kuna Emmaste soolaallikate soolasisaldus oli kõrgem, siis hakkaski Emmaste mõisnik Jakob Pontus Stenbock Tärkmal soola tootma aurutamise teel.
1829. aastal asutati Suuremõisas kalevivabrik, mis viidi juba järgmisel aastal Kärdla. Kalevivabriku juurde kujunes töölisasula, millest kujunes tänane Kärdla linn. 1845. aastal oli vabrikus tööl 460 töölist. Vabriku olemasolu laiendas Suursadama tegevust ja tugevdas Hiiumaa kaubanduslikke sidemeid.
1858. aasta suvel puhkesid Hiiumaal talurahvarahutused.
1866. aastal moodustati Käina kihelkonna lõunapoolsele alale Emmaste kihelkond, Emmaste Immanueli kirik valmis 1867. aastal.
1890. aastal valmis õigeusu kiriku Kuriste Jumalasünnitaja Sündimise kirik ja peale õigeusu Hiiumaa Jumalasünnitaja Sündimise koguduse loomist 1884 Kuristes algas Hiiumaal massiline õigeusku üleminek. Kuriste maakivist hoone kiriku kõrvale rajati surnuaed ja ehitati koolimaja ning elamu preestrile. Õigeusukirikus ei peetud jumalateenistusi eraldi lihtrahvale ja härrasrahvale, nii nagu seda luterlikus kirikus tehti. 19. sajandi lõpuks oli Hiiumaal ligi 1500 õigeusklikku. 19. sajandi lõpus ehitati paari aastaga lisaks Kuriste kirikule veel kaks kirikut, üks Kuri külla ja teine Puski. 1913-nda aasta alguseks oli õigeusklikest hiidlaste arv 3384-ni.
Esimene maailmasõda
pisi|[[Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni lõunatiiva moodustasid kolm rannapatareid Eestis: Tahkuna, Lehtma ja Põõsaspea. Teise maailmasõja ajal jätkati analoogilise kaitserajatise ehitamist. ]] 1912. aastal hakati Hiiumaale rajama Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni militaarrajatisi: 4 sadamat (Hirmuste, Orjaku, Heltermaa, Sõru sadam), 2 vesilennukite akvatooriumi, 4 rannapatareid (Tahkuna (nr 39), Sõru (nr 34), Hirmuste (nr 47), Lehtma (nr 38)). Rajati hulk vaatlusposte, sideliine, remonditi ja ehitati teid ning kitsarööpmeline kindlusraudtee, kaevati kaitsekraave. Rajati sõjaväelinnakuid kõigi vajalike hoonetega (kasarmud, sööklad, laod, tallid, ohvitseride elamud).
Sõja alguses lahkus Venemaa keiserlik armee Hiiumaalt. 1917. aasta oktoobrist kuni 1918. aasta novembrini oli saar Saksa okupatsiooni all. Kuna Saksamaal oli kasutusel uus kalender, siis toimus kalendrireform Hiiumaal koos Saaremaaga juba 1917. aasta sügisel.
Eesti Vabariik
Hiiumaa kuulus Eesti Vabariigi ajal Lääne maakonna koosseisu. Saarel elas umbes 16 000 inimest.
Ainukeseks suurtööstusettevõtteks Hiiumaal oli Kärdla kalevivabrik umbes 400 töötajaga. Tähtsaks sissetulekuallikaks oli purjelaevandus.
1920. aastal sai Kärdlast alev. 1938. aastal sai Kärdla kolmanda astme linnaks.
Saar kuulus Riigivolikogu 23. valimisringkonda, kust valiti I Riigivolikogu liikmeks Karl Kaups. Saar jagunes Käina ja Kärdla põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonna vahel.
24. juunil 1926 peeti Kärdlas Hiiumaa I laulupäev.
Teine maailmasõda
pisi|Vitali Navožnõhhi mälestusmärk, 1941. aastal langenud "Hiiu saarte kaitsjatele – Balti meremeestele", [[Tahkuna rannakaitsepatarei nr 26 komandotorni juures]] Baaside lepingu alusel anti 1940. aastal Eesti Vabariigi territooriumil Nõukogude relvastatud jõudude vajadusteks Hiiumaal: 325 hektarit maad, Kärdla ja Kidaste rajoonis sõjaväeasulate ja aerodroomi ehitamiseks maa- ja õhujõudude jaoks ja 850 ha õppeväljade, laskevälja ja tankodroomi jaoks; 120 ha, Valli rajoonis – aerodroomi ehitamiseks; 120 ha, Vahtrepa rajoonis – operatiiv-aerodroomi ehitamiseks; 120 ha, Kuusiku rajoonis (Hiiumaal) – aerodroomi ehitamiseks (hiljem NSV Liit loobus sellest maa-alast); 250 ha, Putkaste, asunduse rajoonis – sõjaväeasula ja aerodroomi ehitamiseks; 4 200 ha, Alatu-Metsalaasi-Muru märgala; 64 ha, Hiiessaare maanina rajoon – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 320 ha, Tohvri rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks ja Sõru sadam; 399 ha, Ristna maanina rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 115 ha, Palli küla rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 830 ha, Tahkuna rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks. Kokku Hiiumaal 11 nimetust pindalaga 7 713 ha.
28. septembril 1939 alustati esmajoones Tahkuna poolsaarele rannakaitsekindlustuste ehitamist. Hiiumaale ehitati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja Kindlustatud Sektorisse rannakaitsepatareid: nr 26, Tahkunale; nr 316, Kukerabasse Lõimastu lähedale: nr 19, Pallininal; rannakaitsepatarei Ristnal; nr 44, Tohvri ehk Sõru patarei; nr 12 jt.
Hiiumaal alustati ka kahe lennuvälja ehitamist, kuid varajase ning külma talve tõttu võidi ehitust jätkata vaid 1940. aasta kevadel, kui algas laevaliiklus. Lennuvälja ehitasid Balti Laevastiku 33. ja 36. ehituspataljon, lennuväljad ehitati Putkastesse ja Kaupsi. Hiiumaa lennuväljadel baseerusid BBL 12. ja 15. üksik lennuväeeskadrill – kokku 26 mitmesugust tüüpi lennumasinat sh hävitajad I-15 ja I-16.
Pärast 1940. aasta kommunistlikku riigipööret asendati senine omavalitsuslik riigiaparaat uuele võimule ustavate inimestega, suurmajapidamised likvideeriti, vabaturumajandus keelati ning suurtootmisvahendid riigistati. Hiiumaa avamererand suleti ja mere äärde minek keelati. Juunis 1941 küüditati Hiiumaalt 212 inimest.
22. juunil pommitas Saksa lennuvägi Sõrve poolsaarel asuvaid Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse rannakaitsepatareisid. Saksa Kriegsmarine mineeris Saaremaa ja Hiiumaa ümbruse Irbe väina, Soela väina, Hiiumaa ja Vormsi vahelise Hari kurguu ning Soome lahe miinitõketega. Saaremaast läänes valvasid Saksa allveelaevad U-144, U-145, U-149, takistades Liivi lahes ja Muhu väinades olevaid Nõukogude laevade sisenemist ja väljumist Soome lahest.
23. juuni varahommikul uputasid Saksa torpeedokaatrid tulelaeva „Hiiumadal” ning kaubaauriku „Liisa”. 10. augustil toimus Hiiumaa vetes, 20 meremiili Ristnast läänes nõukogude „Štš-307” ja pinnaletõusva Saksa „U-144” vaheline võitlus, kui „Štš-307” ründas kahe torpeedoga. „U-144” läks põhja koos kogu meeskonnaga.
28. augustil vabanesid Tallinnas Nõukogude vägede evakueerumisel vangidelaevalt Jaen Teär ja mootorpurjekatelt Pärnumaa ja Mihkel u 800 saarlast ja hiidlast. 13. septembril 1941 tabas lennukipomm Kärdla sadama reidil seisnud aurulaeva „Hiiula”.
Sõjategevuses Eestis 1941. aastal asusid Hiiumaal Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja Kindlustatud Sektori väeosad ja ka 16. laskurdiviisi 156. ja 167. laskurpolgu pataljonid. , Operatsioon Siegfried Saksa vägede operatsioon Siegfried saare vallutamiseks algas 12. oktoobril 1941 meredessandiga Saaremaalt, üle Soela väina Sõrule (täpsemalt Külaküla ja Nurste randa ning Tärkmale. Saksa vägede maabumisel osutasid nõukogude väed üsna nõrka vastupanu, tõsisemad kokkupõrked olid Tohvril, Nurstes, Käinas ja Nõmbas. Nädalaga taandusid nõukogude väed Tahkuna poolsaarele kaitseliini taha, kust suudeti meritsi Hankosse evakueerida ainult 570 inimest ja lennukitel 140. Saar langes 21. oktoobril täielikult sakslaste kätte . Enne Kärdlast taganemist põletasid nõukogude aktivistid Kärdla kalevivabriku.
Sajad hiidlased põgenesid 1944. aasta suvel ja hilissügisel uute massiküüditamiste hirmus kalapaatidega Rootsi. 2. oktoobril alustas Punaarmee rünnakut Hiiumaale õhuvägede toetusel pataljonisuuruse Heltermaa dessandiga Heltermaa sadamasse. Saksa üksused taandusid Kassarile. Ööl vastu 3. oktoobrit evakueeriti kõik üksused ja tehnika Orjaku sadama kaudu Saaremaale. 3. oktoobriks 1944 oli saar Punaarmee poolt vallutatud.
Nõukogude aeg
1946. aasta 16. augustil eraldati Lääne maakonnast Hiiu maakond. Kärdlast sai maakonnakeskus, moodustati Hiiumaa Töörahva Saadikute Nõukogu ja Hiiumaa TSN Täitevkomitee, mille esimeheks nimetati Heino Merendi.
Saare taashõivamise järel Hiiumaa militariseeriti, saarel kehtestati piirirežiim ning saartel taasmoodustati NSV Liidu piirivalve 11. piirivalvesalga 1., 2., 3., 4., 5. piirivalvekordonid. Hiiumaale jäänud maavägedest moodustati 1947. aastal kuulipilduja-suurtükiväepolk, mille pataljonid paiknesid Kärdlas, Lõimastus ja Vaemlas, polgukool Hiiessaares. Polgu relvastuses oli vähemalt 10 tanki T-34-85 ja paarkümmend T-34 baasil liikursuurtükki. Tankodroomid olid Rehemäel Kärdla surnuaia kõrval ja Kaibaldi nõmmel. Moodustatud kuulipilduja-suurtükiväepolk kasutas polügoonina Paopei piirkonda ja 1950. aastail olid polgul polügoonid ka Niidikülas, Kassaris Sääre tirbil ja Reigis. Polgu laod olid Palukülas ja Suursadamas ning polgul olid sõjaväelinnakud Lõimastus ja Hiiessaares. Kärdla polk lõpetas tegevuse 1960. aastal. 1946. aastaks oli Nõukogude armee väeosadel kuus statsionaarset rannapatareid (100–152 mm). Kasutusele võeti sõjaeelsed Hiiessaare, Tahkuna, Palli, Ristna ja Tohvri patareipositsioonid, Kõpu poolsaarele ehitati Mustana patarei (3×127 mm). Tahkuna 180 mm patareid ei taastatud.
25. märtsil 1949 küüditati Hiiumaalt 286 inimest. . 1950. aastal moodustati Hiiumaast Hiiumaa rajoon, mis eksisteeris kuni 1989. aastani. Mustana ja Hiiessaare rannapatareid vähendati juba 1950. aastal ja järgmine suurem vähendamine algas 1956. aastal. 1960. aasta sügiseks likvideeriti Ristna ja Tahkuna patareid ja 1960. aasta lõpus vahetasid Balti Laevastikus rannasuurtükiväe välja rannakaitse raketiväeosad. Kärdla polgu ja rannasuurtükiväe üksuste likvideerimisega vähenes sõjaväelaste arv Hiiumaal oluliselt. Alles jäid NSV Liidu piirivalve väeosad Hiiumaal, õhukaitse raadiolokatsioonirood Ristnas, mereväe sideväeosad. NSV Liidu mereväe hallata olid aga tuletornid koos eraisikutest personaliga. 1985. aastal toodi uue väeosana Tahkunasse teine õhukaitse raadiolokatsioonirood (u 60 meest).
Kogu saar kuulutati NSV Liidu kitsendatud liikumisvabadusega piiritsooniks, 1944. aasta Rootsi pagemisest järele jäänud paadid hävitati või koondati alalise valvega sadamatesse. Rannavetes patrullisid piirivalvelaevad ja -kaatrid. 1992. aastaks oli jäänud viis NSV Liidu piirivalvekordonit (Suursadama, Kärdla, Kõrgessaare, Ojaküla ja Sõru), 8 tehnilise vaatluse posti ja 24 väiksemat vaatlusposti. Piiritsooni lubade süsteem tühistati 1987. aasta oktoobris, Venemaa piirivalve lahkus Hiiumaalt 1992. aasta septembris. Viimased Venemaa sõjaväelased lahkusid Hiiumaalt veebruaris 1993. aastal.
1960. aastate alguses pandi peaaegu kõigisse Hiiumaa kodudesse elekter. pisi|Hiiumaa omavalitsusüksused enne [[2013. aastat, kui Kõrgessaare vald ja Kärdla linn liitusid Hiiu vallaks]] Tähtsaimaks majandusharuks sai veise- ja seakasvatus. Saarel oli üks kalurikolhoos – Hiiu Kalur, mis andis tööd umbes 1400 inimesele.
Taastatud Eesti Vabariik
1. jaanuarist 1990 moodustati Hiiumaa rajoonist Hiiumaa maakond, mis 1991. aastal nimetati ümber Hiiu maakonnaks. Pärast Venemaa sõjaväeosade ja piirivalve lahkumist saart esialgu ei avatud. Kuni 1993. aasta lõpuni pidi saarele pääsemiseks olema saarel välja antud külaliskaart.
Hiiumaa ringtee asfalteerimine lõppes 2000. aastal.
Mascouche
Mascouche on linn Kanadas Québeci provintsis Lanaudière'i halduspiirkonnas.
Lorenzo di Credi
pisi|200px|[[Perugino, "Lorenzo di Credi portree"]] Lorenzo di Credi (umbes 1459 Firenze – 12. jaanuar 1537 Firenze) oli Itaalia renessansi maalikunstnik ja skulptor. Esmalt avaldas tema mõju Leonardo da Vincile, aga seejärel oli ise suuresti Leonardo da Vincist mõjutatud.
Hiljuti sai aktuaalseks üks Credi teos, sest teadlased juhtisid tähelepanu nägude sarnasusele Leonardo da Vinci maalitud "Mona Lisal" ja Credi maalitud "Caterina Sforza portreel". Caterina Sforza oli Forlì ja Imola käskijanna Romagnas, hiljem mõnda aega Cesare Borgia vang. Portree, mida tuntakse ka pealkirjaga "Daam jasmiiniga", asub tänapäeval Forlì pinakoteegis.
Unique Hotels
Unique Hotels on Eesti hotellikett. Ketti kuuluvad hotellid, mis asuvad ajaloolistes renoveeritud hoonetes.
Hotelliketti kuulub neli hotelli:
Kärdla lennujaam
Kärdla lennujaam (IATA lennujaamakood: KDL, ICAO lennujaamakood: EEKA) on Kärdlast 6 km ida pool asuv Hiiu maakonna ainuke lennujaam. Lennujaama terminal asub idarannikul Hiiessaare külas.
Lennujaamas on asfaltkattega 1520 meetri pikkune ja 30 laiune maandumisrada suundadel 14 ja 32. Lennurada renoveeriti 1998. aastal.
Kärdla lennujaam avati 1963. aastal. Toimusid regulaarlennud Tallinna, Haapsallu, Vormsile, Kuressaarde, Riiga, Pärnusse, Viljandisse ja Tartusse ning tšarterlennud Murmanskisse, Vilniusse ja Kaunasesse. Pärast Eesti iseseisvuse taastamist 1991. aastal vähenes oluliselt nii sihtkohtade kui ka reisijate arv, näiteks 1995. aastal läbis lennujaama vaid 727 inimest. Kuid lennuliiklus elavnes uuesti ning näiteks 2010. aastal läbis lennujaama 10 551 reisijat.
Lennujaamas toimuvad kord aastas augustis lennupäevad.
23. novembril 2001 kukkus Palade lähedal alla 17 reisijaga pardal Tallinnast Kärdlasse suunduv ELK Airwaysi lennuk Antonov An-28 ES-NOV. 17 pardalolijast (3 meeskonnaliiget, 14 reisijat) hukkus 2 reisijat. Uurimine tuvastas mitmeid pilootide juhtimisvigu.
Lennufirmade teenused
Peale lisatud talvine 2022/2023
Lennuliikluse statistika
pisi|
Kuldmampel (perekond)
Kuldmampel (Phaeolepiota) on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv seente perekond.
Nikolai Rõbakov
pisi|250px|Nikolai Rõbakov (2014)
Tauno Aints
Tauno Aints (sündinud 19. juunil 1975 Tartus) on eesti helilooja, popmuusik ja muusikapedagoog.
Nikolai Rõbakov
Nikolai Igorevitš Rõbakov (vene keeles Николай Игоревич Рыбаков; sündinud 24. detsembril 1978 Leningrads Vene NFSV-s) on Venemaa poliitik ja keskkonnakaitsja, poliitilise partei Jabloko aseesimees.
Asako Ideue
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastal 2010 1 mängu.
Tauno Aints
Haridus
Tauno Aints lõpetas 1993. aastal Miina Härma Gümnaasiumi ja 1998. aastal Viljandi Kultuurikolledži, kus õppis levimuusikat. Seejärel õppis Eesti Muusikaakadeemias, kus õppis professor Lepo Sumera ja Helena Tulve klassis kompositsiooni, ning lõpetas kooli cum laude 2004. aastal.
Töö
1995–1997 töötas ta Viljandi meeskoori Sakala kontsertmeistrina. Samal töökohal oli ta ka Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas Lavakunstikoolis 2000.–2001. aastal. 1999.–2004. aastal õpetas ta teoreetilisi aineid kooristuudio Ellerhein juures. Alates 2002. aastast töötab Tauno Aints muusikapedagoogina Tallinna Muusikakeskkoolis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. Ta on Eesti Heliloojate Liidu liige alates aastast 2004. Tauno Aints on mänginud ansamblis Genialistid klahvpille 2002.–2007. aastal. Hooajal 2007/2008 oli Tauno Aints resideeriv helilooja Eesti Rahvusmeeskoori juures.
Looming
Tauno Aints on loonud koori- ja lastelaule, teatri- ja filmimuusikat, orkestri- ja kammermuusikat. Tähtsamad teosed on "Aeg armastada", "Mowgli", "Helde puu".
Tauno Aintsi muusikat on esitanud Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, Tallinna Kammerorkester, Eesti Rahvusmeeskoor, Estonian Dream Big Band, Ansambel U:, flötist Tarmo Johannes, tšellist Aare Tammesalu jt. Tema muusika on kõlanud rahvusvahelisel uue muusika festivalil Nyyd, festivalil Eesti Muusika Päevad, Eesti Muusikaakadeemia Sügisfestivalil, festivalidel Time of Music (Soome, 2006), Jazzkaar ja Tudengijazz.
Tauno Aints on tuntud ka arranžeerijana. 2006. aastal äratas ta tähelepanu Veljo Tormise ja hevibändi Metsatöll loomingu seadetega Eesti Rahvusmeeskoori ja Metsatöllu esituses festivalil Maailmaküla. Gustav Ernesaksa lastelaulu "Rongisõit" Aintsi seade mudilaskoorile ja sümfooniaorkestrile kõlas huvitavalt ja uudselt ning oli 2007. aastal X noorte laulupeo kavas. Lisaks on Aints teinud üle 150 seade erinevatele koosseisudele. Populaarsed on ka tema laulud lastesaatest "Buratino tegutseb jälle", nukuteatrilavastustest ja kontsertetendusest "Limpa".
Nikolai Rõbakov
Ta on juhtinud keskkonnakaitseorganisatsiooni Bellona Peterburi haruorganisatsiooni, töötanud Peterburis munitsipaalringkonna kohaliku administratsiooni peana ja aktiivselt osalenud Jablokos alates 1995. aastast.
Rõbakov oli 2018. aasta aprillist-juunini Jablokos toimunud parteisiseste debattide initsiaator ja korraldaja. Debattide-järgne hääletamine pidi selgitama Jabloko kandidaadi Moskva linnapea valimistele.
Ta on Venemaa inimõiguste keskuse Memorial ja Jabloko Peterburi osakonna toetusel 2010. aastal valminud dokumentaalfilmi "Aldõ. Bez sroka davnosti" ('Aldõ. Ilma aegumistähtajata') autoreid (massimõrvast Novõje Aldõs 2000. aasta veebruaris Groznõi eeslinnas).
Haridus ja töökäik
Rõbakov lõpetas 1995. aastal keskkooli Peterburi Viiburi rajoonis. Paralleelselt keskkooliõpingutega õppis ta aastatel 1992–1993 Peterburi Majanduse ja Rahanduse Ülikooli majanduskoolis ja 1993–1995 Peterburi Riikliku Ülikooli ärikolledžis (lõpetas kiitusega). 1995. aastal astus ta Peterburi riiklikku teedeinseneride ülikooli, mille lõpetas 2000. aastal kiitusega ehitusökonoomika erialal.
Rõbakov valiti 2000. aastal Peterburis munitsipaalsaadikuks. 2006. aastal sai ta Peterburis Kalinini rajoonis asuva munitsipaalringkonna "Graždanka" kohaliku administratsiooni peaks. Tema initsiatiivil saatis Graždanka munitsipaalnõukogu Peterburi seadusandlikusse kogusse seaduseelnõu pilvelõhkuja Ohta-keskus ehituse linnaeelarvest finantseerimise keelustamiseks. 2008. aastal Rõbakov vabastati ametist.