The_Perception_of_the_Environment
Üldine sissejuhatus
Ingold pettus ülikooliõpingute alguses füüsikas, sest teadus on suuresti lahti öelnud demokraatlikust vastutusest ja püüdest teadmisi juurde saada ning teenib sõjalis-tööstusliku kompleksi huve. Teadus on nii institutsionaliseerunud, spetsialiseerunud ja hierarhiline, et teadlane saab olla ainult väike mutrike. Ta tahtis hakata tegelema teadusega, mis on kujunemisjärgus nagu Galileo Galilei aegne füüsika. Talle soovitati antropoloogiat, ja ta hakkas sellega tegelema 1967. Ta lootis, et see ala täidab humanitaaria ja loodusteaduse vahelise lõhe või võimaldab sellest üle olla, jäädes elava kogemuse lähedale. Antropoloogia ise on hakanud lõhenema, nähtavasti humanitaaria ja loodusteaduse vahelise lõhe tõttu. Ingoldi meelest on selles midagi valesti, et kultuuriantropoloogia ei tunnista, et inimesed on organismid, kes on evolutsioneerunud ning kasvavad ja arenevad, ja bioloogiline antropoloogia eitab agentsuse, kavatsuslikkuse ja kujutlusvõime suunavat rolli inimeste asjades. Esialgu, sealhulgas raamatus "Evolution and Social Life" (1986) väitis ta, et inimelu biogeneetiline ja sotsiokultuuriline mõõde on komplementaarsed. Ent osutus, et inimese kui organismi ja kui isiku vahelist seost ei saa põhjendada ilma vaimu mõisteta. Vaimu uurib psühholoogia. Psühholoogiat õppis Ingold James Gibsoni kirjutistest, eriti raamatust "The Ecological Approach to Visual Perception". Gibsoni järgi ei saavuta taju mitte vaim kehas, vaid kogu organism keskkonnas, ja see on organismi avastuslik liikumine läbi maailma. Vaim on pigem maailmas kui peas. Ka Gregory Bateson oli alati rõhutanud, et vaim ei jää keha piiresse. Ka esseede kogumik "The Appropriation of Nature" (1986) otsis seda seost. Aastal 1988 tuli Ingoldile pähe, et organism ja isik on võib-olla sama asi ning tuleks püüda leida, kuidas rääkida inimesest nii, et ta ei koosneks biofüüsikalisest ja sotsiokultuurilisest kihist. Varem ei võimaldanud seda taibata arusaam, et iga organism on eraldi entiteet ning suhted teiste organismidega jätavad tema seesmise loomuse puutumata. Isikutel ei ole identiteeti ega tunnusjooni enne teistega kokkupuutumist, vaid nad kondenseeruvad kasvust ja küpsemisest ühiskondlike suhete väljades. Iga isik ilmub arengulookusena sellises väljas, mida ta oma tegudega edasi kannab ja teisendab. Selline arusaam nõuab suhtemõtlemist, mis läheb vastamisi bioloogide populatsioonimõtlemisega. Kui organismi ja isikut mõista inimese koostisosadena, siis tuleks ehk mõelda kummastki eri moel. Aga kui isikud on organismid, siis tuleks suhtemõtlemist laiendada kogu orgaanilisele elule. Siis oleks tarvis uut bioloogiat, ka evolutsiooni kohta. Tuli välja, et selline lähenemine on juba olemas mõnedel arengubioloogidel. Nad on näidanud, et organismide vormid ja võimed tekitatakse arengu käigus, emergeeruvad suhteväljades, mis tulenevad nende kohalolust ja aktiivsusest teatud keskkonnas. See lähenemine kõlab kokku ka Gibsoni ökoloogilise psühholoogiaga; mõlema lähtekoht on keskkonnas arenev organism, mitte maailmale vastanduv eneseküllane indiviid. Üks kritiseerib neodarvinismi, teine peavoolu kognitiivset psühholoogiat. Mõlemad vaidlustavad arusaama, et see, mida organism teeb või tajub, on intelligentse disaini kalkuleeritud väljund, kusjuures intellektiks on vaim või looduslik valik (mis on vaid teadusliku mõistuse peegeldus looduse peeglis). Samamoodi saab vastustada kultuuriteooriat, mis paneb inimeste käitumise põlvest põlve edasiantava pärimuse omandamise arvele. Ingold tuli mõttele, et suhtemõtlemine antropoloogias, ökoloogiline mõtlemine psühholoogias ja arengusüsteemide mõtlemine bioloogias annavad sünteesi, mis on palju võimsam kui komplementaarsusel põhinevad kombinatsioonid. Inimene ei koosneks siis komplementaarsetest osadest, nagu keha, vaim ja kultuur, vaid oleks üksainus loova kasvu lookus pidevalt lahtirulluvas suhete väljas.