cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Otto Eisenschmidt
Isiklikku
Tema isa Wilhelm Gottfried Eisenschmidt oli Tartu Peetri koguduse õpetaja, tema äi Constantin Eduard Valentin Lementy oli Kihelkonna ja Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja.
Rosalind Franklin
Rosalind Elsie Franklin (25. juuli 1920, Notting Hill, London – 16. aprill 1958, London) oli Briti biofüüsik ja röntgenkristallograaf, kes andis otsustava panuse DNA, RNA, viiruste, kivisöe ja grafiidi peenmolekulaarstruktuuride mõistmisse. Kõige tuntum on tema töö DNA-ga, kuna DNA-l on ülitähtis roll rakumetabolismis ja geneetikas ning selle struktuuri avastamine aitas kaastöölistel mõista, kuidas edastub pärilikkusinfo vanematelt lastele.
Kõige tuntum on Franklini töö DNA röntgendifraktsiooni kujutistega, mis viis DNA kaksikspiraali avastamiseni. Francis Cricki hinnangul olid Franklini andmed selle struktuuri kindlaksmääramise võti, lubades Crickil ja Watsonil 1953. aastal DNA struktuuri molekulaarmudeli. Franklini saadud kujutisi röntgendifraktsioonist, mis kinnitasid DNA kaksikspiraalstruktuuri, näidati Watsonile ilma Franklini loa ja teadmiseta. See foto ja tema täpne tõlgendus sellest andsid väärtusliku arusaama DNA struktuurist, kuid Franklini teaduslik panus kaksikspiraali avastamisse jäetakse tihti kahe silma vahele.
Franklini artiklite avaldamata visandid (mille ta koostas, tehes ettevalmistusi Londoni King's College'ist lahkumiseks) näitavad, et ta oli iseseisvalt teinud kindlaks DNA kaksikspiraali B-vormi ja fosfaatrühmade asetuse struktuuri välisküljel. Lisaks veenis just Franklini aruanne Cricki ja Watsonit, et struktuuri selgroog peab asuma välisküljel, mis oli otsustav, kuna enne seda olid nii nemad kui ka Linus Pauling üksteisest sõltumatult loonud mudelid, milles ahelad paiknesid molekuli siseküljel ning alused väljaspool. Paraku avaldati tema artikkel kolmandana ajakirja Nature kolmest DNA-teemalisest artiklist koosnevas seerias, kus Watsoni ja Cricki artikkel vaid vihjas tema panusele nende hüpoteesi.
Pärast DNA-uuringus osalemist juhtis Franklin teedrajavaid tubakamosaiigiviiruse ja poliomüeliidiviiruse uuringuid. Ta suri 1958. aastal 37-aastaselt munasarjavähki.
Locomotiv GT
pisi Locomotiv GT (sageli kasutatud ka lühendit LGT) oli Ungari rokkansambel aastatel 1971–2016. See oli Ungari omanäolisemaid ja kuulsamaid bände. Lokomotiv GT saavutas rahvusvahelise tuntuse, andes kontserte ka väljaspool Ungarit, sealhulgas Suurbritannias ja Ameerika Ühendriikides. LGT on esinenud ka Eestis. Nendelt on ilmunud 12 kauamängivat plaati (LP) Ungaris, 8 plaati on välja antud Suurbritannias ja Ameerika Ühendriikides. Veel on plaate ilmunud Argentinas, Tšehhoslovakkias, Poolas, Lääne-Saksamaal ja Hispaanias.
Dubienka
Dubienka on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Chełmi maakonnas, Dubienka valla halduskeskus. Dubienka asub Ukraina piirist umbes pooleteise kilomeetri kaugusel.
Dubienkal olid linnaõigused aastatel 1588–1945.
Warlus (Pas-de-Calais)
pisi|Warlusi keskus
Warlus on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Warlus asub u. 9,7 km Arrasist edelas, teede D59 ja D62 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Uudisteagentuur
Uudisteagentuur on asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid. Uudiste vahendamine on tasuline, neid vahendatakse näiteks ajalehtedele, ajakirjadele, raadio- ja televisioonijaamadele ja -kanalitele.
Maailmas on palju agentuure, ent ülekaalukalt kõige tähtsamad on kolm globaalse haardega agentuuri: Agence France-Presse (AFP), Associated Press (AP) ja Reuters. Neil kolmel agentuuril on igaühel bürood paljudes maailma riikides.
Eesti uudisteagentuurid
Eestis tegutses enne Teist maailmasõda Eesti Teadeteagentuur, hiljem Eesti Telegraafiagentuur (ETA).
Tänapäeval tegutseb Eestis teiste seas Baltic News Service (BNS).
Jeffrey D. Levine
pisi|Jeffrey D. Levine Jeffrey D. Levine (sündinud 1955) on Ameerika Ühendriikide diplomaat, aastail 2012–2015 Ameerika Ühendriikide suursaadik Eestis.
Ameerika Ühendriikide president Barack Obama esitas 17. veebruaril 2012 Jeffrey D. Levine'i Ameerika Ühendriikide suursaadikuks Eestis ja Ameerika Ühendriikide Senat kinnitas tema kandidatuuri 29. märtsil 2012. Ta andis oma volikirja president Toomas Hendrik Ilvesele üle 17. septembril 2012.
Tema ametiajal toimus 3. septembril 2014 president Barack Obama visiit Eestisse.
Matuste arheoentomoloogia
Arheoentomoloogia uurimused
Arheoloogias on leitud putukate kogumid fragmentaarsemad, sest kõik putukad ei pea erinevatele keskkonnatingimustele samamoodi vastu ning enamasti säilivad vaid need, millel on kõige tugevam kitiinkest (Kenward 1975 ). Kui kuskilt arheoloogilisest kontekstist on leitud putukad ning neid on võimalik kindlaks teha, alles siis tulevad mängu teadmised selle putuka eluolu kohta. Seega on iga leitud liigi puhul vajalikud entomoloogilised taustateadmised.
Olenemata putukate ebatäiuslikust säilimisest on arheoentomoloogia aidanud taasluua inimeste elamiskeskkonda ja selgitada välja nende tegemisi (nt villa töötlemine, täide eemaldamine, erinevate ressursside kasutamine, kauplemine jne) ning ka inimeste mõju ümbruskonna loodusele. Enamasti on tegeletud linna ja teiste inimasulatega (nt Hall ja Kenward 1990 ; Kenward ja Hall 1995 ; Smith 2012 ). Uurimuste käigus leitud putukate põhjal kogutud andmed Mesopotaamiast kinnitavad näiteks, et kärbsed olid juba siis linnakeskustes koos inimestega aktiivsed, andes tõestust ühele vanimale sünantroopsuse vormile juba u 3000 eKr (Rivers ja Dahlem 2014 ). Veel on tuvastatud, et näiteks Vanas-Egiptuses arendati välja esimesed putukate vastased vahendid, et saada viljakahjureid kontrolli alla (Buckland 1981 ). Kuna putukate kestade säilimisele on eriti soodsad niisked ja anaeroobsed keskkonnad ning külma- ja kuiva kõrbed, siis kõige rohkem arheoentomoloogilisi uurimusi tulnud just Alaskalt (Forbes, Britten, Knecht 2015 ), Kanadast (Kuzmina jt 2013 ), Islandilt (Forbes ja Milek 2013) ning Egiptusest (Panagiotakopulu 2004 ).
Arheoentomoloogiast arenenud uurimissuunad
Arheoentomoloogiaga on seotud mitmed erinevad arheoloogia suunad. Üks nendest on inglise keeles Forensic Archaeology. Terminile Forensic Archaeology leiab praeguse seisuga Arheoloogia terminibaasist vaste "arheoloogiline kohtumeditsiin". Arheoloogilise kohtumeditsiini eesmärk on olnud arheoloogiliste võtete kaasamine tänapäevaste surnukehade uurimisel. Selle eesmärk ei ole mitte ainult surnukeha ja maetud asitõendite leidmine, vaid ka inimtegevuse jälgede põhjal mineviku sündmuste taasloomine (Litherland jt 2012 ). Suurbritannias on umbes 50–70 juhtumit aastas (Cox 2009 ), kus kaasatakse spetsiaalselt väljaõppinud arheolooge kuriteopaigale tööd tegema koos kriminalistidega. Kohtuekspertiisi kaasatud arheoloogide ülesanded on tavaliselt järgnevad: peidetud haudade avastamine, kaevamine ja dokumenteerimine; peidetud esemete otsimine; kontekstuaalne luude dateerimine; kahtlaselt vajunud või segatud maalappide inspektsioon (Litherland jt 2012 ).
Üks suund, mis on seotud arheoloogiaga ainult kaudselt, on Forensic Entomology. Inglise keelsele mõistele Forensic Entomology puudub hetkel ametlik eestikeelne vaste. Forensic Entomology oleks otsetõlkes kohtuekpertiisi entomoloogia, ehk kohtuekspertiisi haru, mis tegeleb laiba juurest või kuriteopaigast leitud putukatega. Nende põhjal on võimalik kirjeldada laiba leiukohta, surmaeelset lähiminevikku ning mitmeid surnukeha puudutavaid elemente: näiteks surma aja kindlaks tegemine, kas keha on liigutatud, missuguseid uimasteid inimene oli tarvitanud (kui vastne sööb inimest, siis temas on vastavalt tarvitatud ained eriti kontsentreeritud) (Rivers ja Dahlem 2014 ).
Kohtuekspertiisi meetodeid on proovitud kasutusele võtta ka arheoloogias ning sellest on välja arendatud uus arheoloogiline uurimissuund: Forensic Archaeoentomology või ka Funerary Archaeoentomology. Tõlkes võiks see olla kohtuekspertiisi arheoentomoloogia või matuste arheoentomoloogia, mille eesmärk on kohtuekspertiisi entomoloogia teadmiste kasutamine arheoloogias ning nende põhjal putukate fauna seostamine arheoloogiliste inimsäilmetega, et mõista matusetalituse eelseid, ajal ja peale seda toimunud sündmusi (Rivers ja Dahlem 2014 ).
Arheoentomoloogia Eestis
Sel teemal on Eestis ilmunud vaid üks bakalaureusetöö, Eestis pole varem keegi sellega tegelenud. 2017. ilmunud bakalaureusetöö üheks ajendiks said arheoloogilistest kontekstidest leitud putukad. Putukaline materjal on pärit nii Kukruse (2009-2010) kui ka Pärnu Aleksander Nevski garnisoni (2011) kalmistu kaevamistelt. Teisalt on teema vastu huvi avaldanud ka Eesti kohtuekspertiisi spetsialistid, kes siiani ei ole kohtuekspertiisi entomoloogia võimalusi Eestis aktiivselt kasutanud.
Uurimise metoodika
Igale arheoentomoloogilisele juhtumile tuleb läheneda individuaalselt, seega mingit kindlat süsteemi, mis alati toimiks, ei ole olemas. Arvesse tuleb võtta kultuurilist, geograafilist ja kronoloogilist konteksti. Sellele lisaks peab mõtlema, kas tegu on olnud ühe või mitme matusega sama koha peale, kas kirst on vastu pidanud (kivist näiteks) ja surnukeha peale ei ole pinnas vajunud või vastupidi; kas surnukeha on mumifitseeritud looduse või inimese poolt, või kas on üldse tegemist olnud põletusmatusega. Vastavalt sellele, millega on tegu, tuleb ka proovide võtmine viia kooskõlla juhtumiga.
Näidisjuhtumid Eestis
Peamine putukaline leiumaterjal matuste juurest on kärbeste nukukestad. Nende kestade järgi kärbseliigi selgeks tegemine on hetkeseisuga Eestis võimatu nii spetsialisti puudumise kui ka võrdluskogu puudumise tõttu. Juhul kui oleks võimalik liik kindlaks teha, saaks üpris täpselt panna paika, kui kaua surnukeha pidi olema enne matmist maa peal ning kas kärbsed on kuidagi mõjutanud laiba lagunemist ka maa all. Liikide järgi saab kindlaks teha ka seda, kui lihtne on olnud matmise järgselt laibale ligipääs või kui sügavale on inimene kunagi maetud.
Kukruselt oli parimaks uurimisobjektiks hauas VIIb olnud naise luustik, mille juurest leiti mitmest kohast ja arvukalt kärbeste nukukestasid. Esialgsete tulemuste põhjal võib oletada, et nad kuulusid liha- või päriskärblaste sugukonda ning olid kõik seotud surnukehaga juba enne matmist. Nukukestade põhjal võib ka arvata, et matmine pidi toimuma soojal ajal, kas kevade lõpus või suvel ning et surnukeha oli hoitud vähemalt nädala, kui mitte rohkem, enne matmist maa peal.
Pärnu puhul on samamoodi säilinud mitmed nukukestad, mõned nähtavasti ka kolju siseküljel, kuid lisaks ka ühe mardiklase kestad ja kattetiivad. Tegemist on Rhizophagus dispar 'iga, kes on tuntud juba kõduneva puidu koore all toituva ja elava liigina. Lisaks on teada, et ta toitub ka kärbeste vastsetest. Matusesse võis ta sattuda mitmel erineval viisil. Näiteks võidi kasutada matuse puhul kirstu tegemisel odavat servamata lauda ning mardikad, kes elutsesid puu koore all, sattusid koos kirstuga maapõue. Teiseks võimaluseks on, et valmikud läksid juba surnukehal arenevate kärbsevastsete peale toituma ning maeti koos sellega maha. On selge, et antud liik otseselt surnukehast ei toitu ega sellel ei paaritu ning sattus hauda teistel põhjustel.
Vähktõvekorpus
"Vähktõvekorpus" (vene keeles "Раковый корпус") on Aleksandr Solženitsõni 1968. aastal ilmunud kaheosaline romaan, mis kirjutati aastatel 1963–1966. Raamat on tõlgitud mitmesse keelde.
Romaani ilmumislugu ja autoriõigustega seotu pole selge. Nõukogude Liidus keelati romaani kirjastamine 1967. aastal. Septembris 1967 olevat ajakiri Novõi Mir olnud valmis raamatu trükkimist alustama, kuid riiklikelt instantsidelt ei saadud vajalikku luba. (Walenski, 98:2006). Romaani avaldas 1968. aasta kevadel The Times Literary Supplement ning pisut hiljem Frankfurdi ajakiri Grani. Nõukogude Liidus levis teos samizdat'i väljaandel; ametlikult ilmus see esimest korda ajakirjas Novõi Mir 1990. aastal (nr 6–8).
Arvatakse, et romaan põhineb tõsielusündmustel, mis leidsid aset Usbeki NSV pealinna Taškendi haigla onkoloogiaosakonnas 1954. aastal, teiste allikate kohaselt viibis autor vähiravil Kasahhi NSV-s sundpagenduses olles. Autori eluloosse vaatamisel võib oletada, et "Vähikorpusse" on kirjutatud mõlema vähijuhtumi "peegeldusi" – nii diagnoositi tal primaarkasvaja esimest korda 1951. aastal, see opereeriti vangilaagri haiglakorpuses ("Vähikorpuses", lk 61). 1953. aasta detsembris eemaldati tal Taškendi haiglas kõhuõõnest rusikasuurune kasvaja ja seal käis ta viimast korda kiiritusravil 1955. aastal. Ellujäämisvõimalused olid alla 30%.
Musta pässiku lugu võib tegelikkuse kirjeldust sisaldada. Lev Zinovjevitš Kopelevi kohaselt, kes oli Solženitsõniga kirjavahetuses, rusus teda lisaks murele oma elutervise pärast ka üksindus – tema abikaasa lasknud ennast temast lahutada ja jätnud vastamata ka tema palvele vähi vastu musta pässikut saata.
Romaani autor on kirjutanud esteetilise, terava ja südamliku raamatu.
Žanriks märgitakse vahel meditsiiniromaan.
Aleksander Solženitsõni arusaamise kohaselt on "Vähktõvekorpus" kirjutatud Nõukogude Kesk-Aasias paiknenud kliiniku kolmeteistkümnenda korpuse vähipatsientide argielust ja neid kontrollinud onkoloogide tööst 1955. aastal, nii nagu tema ja ka paljud teised seda tolleaegses NSV Liidus kogesid. Sellele vaatamata on vahel käsitletud teoses esitatud vähktõbe kui stalinismi metafoori. (Heinrich Böll ; Soosaar, 2015)
I osa
Romaani sündmuste toimumiskoht on Kesk-Aasia raviasutuse vähikorpuse vähihaigete meestepalat. Raviasutus ise on halvas seisus: silma torkab üleüldine vaesus ja napib ka personali. Nii on 60 haige kohta päeval kolm valveõde ja öösel kaks. Ravijärjekorrad on pikad ja uuemad patsiendid peavad ootama ravilepääsu trepikodades ja koridorides, aga haiglatoit on kogu maal tasuta. Selle meditsiiniasutuse telefonide koguarvuks oli kaks, üks neist peaarsti Nizamutdin Bahramovitši juures ja teine registratuuris.
Romaani juhatab sisse kolmeteistkümnenda vähikorpuse vastne haige Pavel Nikolajevitš Russanov. Pavel Nikolajevitši ei rõõmusta palatikoha saamine karvavõrdki ja naisel tuleb jääda teda turgutama. Ta selgitab abikaasale, kuidas neil pole kuhugi mujale minna, sealsed arstid koduvisiite ei tee, teenuste eest raha ei võta ja aparaadidki pole neil kaasaskantavad. ["Vähktõvekorpus" (edaspidi: VK), lk 8].
Pavel Nikolajevitš on tulnud nõukogude materialismi oludest ja on sunnitud lisaks haigusega kaasnevate hirmudega (pressis ju pahaloomuline kasvaja kaela paremal poolel peale) pistma rinda veel ka kaheksa jutuka palatikaaslasega. Erilist vastumeelsust valmistasid talle Jefrem ja bandiidilarhv Kostoglotov, kellele ta pani hüüdnimeks Kugistaja. Ta sunnib end otsustavatele tegudele ja nii helistab ta juba teisel haiglasoleku päeval oma naisele ja teatab, et tuleb hakata kõikide kanalite kaudu taotlema Moskvasse suunamist. 4. märtsil 1955 saab Pavel Nikolajevitš oma kaheteistkümnenda sünestroolisüsti, tänu millele on kadunud pool kasvajat (VK, lk 237). Ikka veel ravil olev (siis juba 5. nädalat) Pavel Nikolajevitš piinleb "koristuspiinades": ta oleks soovinud tõstatada põhimõttelise küsimuse selle kohta, kas juhtivaid töötajaid (ilmselt ennast silmas pidades) ja sellist kahtlast, sotsiaalselt kahjulikku elementi võib ikka niimoodi segi paigutada (VK, lk 289). Pavel Nikolajevitši ravi lõpetamine ja haiglast väljakirjutamine ühel reedesel hommikul muudab ta härdaks ja unistavaks, mida kõike ta oma korteris nüüd küll paremaks muudaks. Tema palatikaaslane Oleg Kostoglotov tuli uudismaalt, ta elas Kasahstanis Uš-Terekis (VK, lk 35). Röntgenkiiritust talus ta algul hästi; vaheaegadel püüdis ta palatikaaslasega õppida (VK, lk 22) ja raamatuid lugeda. Nii laenas ta arstiks õppiva õe Zoja käest Abrikossovi ja Smukovi "Patoloogilise anatoomia" (VK, lk 28).
Omal jõul terveks ravimise all peab Oleg silmas ka oma salaravimit – Õsõk-Köli äärest pärit taimejuurt, millega soovis ta end ravida. (VK, lk 68)
Kostoglotov töötas enne vähikorpusse ravile minekut maakorraldaja abina, kuupalgaks 350 rubla. (VK, lk 206)
Kostoglotovi seisund lubab tal aktiivselt omal jalal liikuda: ta külastab kaaspatsiente vähikorpuses, käib väljas suitsetamas ja suhtleb naismeditsiinipersonaliga. Nii satub ta kord Zoja juurde, kui too on parajasti vähihaigete statistikat koostamas. Kostoglotov paneb tähele, et patsiente, kes oleksid täielikult tervenenud peaaegu polegi, ja neid, kes on suremas, püütakse õigeaegselt välja kirjutada. (VK, lk 129)
Kostoglotov ja Azovkin said arstidelt sama diagnoosi – mao pahaloomuline kasvaja (VK, lk 47). Azovkin oli saanud juba tuhat röntgenit kiiritust, viiskümmend sünestroolisüsti, seitse vereülekannet, kuid tulutult: metastaasid olid tuvastatavad juba ka rinnaõõne keskseinandis ja kopsudes. Azovkinile pakkusid arstid kodust ravi sünestrooli tablettidega, kolm korda päevas keele alla, kuna parandamatuid haigeid selles kliinikus ei hoitud. (Vk, lk 51)
Patsient Sibgatov, kindla palatita rändav patsient, oli seal ravil juba mitmendat korda. Esimesel korral näitas temale tehtud röntgenogramm peaaegu kogu ristluu hävimist kasvajale. Tol korral arvasid arstid, et tegemist on luusarkoomiga, alles hiljem said arstid aru, et Sibgatovil oli luu hiidrakk-kasvaja. Ta raviti röntgenkiiritamisega terveks, kuid kiiritus tekitas uue vohava kasvaja, mis muutus röntgenkiirituse suhtes resistentseks. (Vk, lk 51)
Jefrem Poddujev, see, kes Russanovile vastumeelsena tundus, oli samuti vähipalatis patsient. Vanuselt polnud ta veel viiekümnenegi, hariduse poolest aga neli klassi lõpetanud, kuid see-eest milline naistemees. Läbikargutatud naiste nimistu oli pikk, ning esialgu olla Jefrem proovinud nende üle arvet pidada, vähemalt nende üle, kellega ta abiellunud oli, kuid vaev ei tasunud ennast ilmselt ära. (Vk, lk 85)
Proška, patsient, kelle ravi 1955. aasta veebruaris sisaldas ka askorbiinhappe manustamist, kirjutati koos tõenditega päris haigena välja (paranematuid haigeid seal ei hoitud) – elukohajärgse raviasutuse tõend oli kohati "peenelt" ladinakeelne: "Tumor cordis, casus inoperabilis." (Vk, lk 97) ("Südamekasvaja, mitteopereeritav juhtum").
Vähihaigete meeste elu palatis oli räbal, kuid ometi jagus neil hetki, et arutleda ja mõelda elust – oma elust, armastusest; romaani autor on sidunud vähihaigete meespatsientide elumõtluse arutellu "Mida on inimesel eluks vaja?". (Vk, lk 88)
Kostoglotov alustas ka ise arutelusid, nii juhatas ta sisse arutelu arsti-patsiendi usaldussuhte üle: "Elas kord filosoof, kelle nimi oli Descartes. Tema ütles, et kõiges tuleb kahelda!" – ja väitis, et inimene ei saa arste ravi osas nii lihtsalt usaldada. Palatikaaslastest seltsimehed aga soovisid Kostogolotovi suust kasekäsna lugu kuulda. (Vk, lk 112,114) Pöördudes palatikaaslaste kui sõprade poole, alustas Kostoglotov ühe tõeliselt kummalise looga, mida ta ise oli kuulnud ühe järelkontrolli tulnud haige käest, kui ta palatikoha järjekorda ootas. Haige rääkinud talle doktor Maslennikovist, kes töötanud palju aastaid Moskva lähedal, Aleksandrovo kreisis, maa-arstina. (Vk, lk 115) Nii olevat too Maslennikov ravitsenud inimesi ikka ühes ja samas haiglas kümneid aastaid ja pannud tähele, et üha enam kirjutati meditsiinikirjanduses vähktõvest, aga tema juures ravil olnud vene talupoegadel seda millegipärast ei olnud. Nii asunudki too dr Maslennikov asja pisut uurima ja leidnud, et talupojad olid varem tee ostmisele kulutatud raha kokkuhoidmiseks kauplusest saadava teepuru asemel hakanud teed keetma hoopis metsast korjatud mustast pässikust, vähemalt nii olevat nad kasekäsna nimetanud. (Vk, lk 117) Kaashaige käest saadud aadressile saatis kirja ka Kostoglotov ja nüüd dikteeris ta doktori kirja sisu, milleks oli musta pässiku kuivatamine, peeneks hõõrumine, vees tõmmata laskmine, kurnamine ja joomine ka palatikaaslastele. (Vk, lk 116) Dr Maslennikov mainis ära ka nn varujad, kes saadavad musta pässikut kohale lunamaksuga ja nõutavad viisteist rubla kilogrammi eest. Kuid see pidavat olema kallis, kuna igas kuus kulub kuus kilo kasekäsna. (Vk, lk 119). Dr Maslennikovi kirjalikuks soovituseks oli ka suitsetamisest loobumine. (Vk, lk 121)
Vera Korniljevna määras oma ringkäigul Kostoglotovile lisatoitu: kaks muna, kaks klaasi piima ja viiskümmend grammi võid päevas. (Vk, lk 177)
Enne peaarsti külaskäiku kontrolliti patsientide kapid üle. Jelizaveta Anatoljevna leidis Kostoglotovi kapist pruunika vedelikuga täidetud väikese pudelikese. (Vk, lk 179) Kostoglotov hoiatas seltsimeest, et pudeli sisu ei tohi nahale valada, pesemata jättes võib surm saabuda, ega ka nuusutada. Juur pärineb Issõk-Kuli järve äärest ja pandud viina sisse likku. Kostoglotov rääkis oma raviskeemi ka kohe ära. Seltsimees J. A. arvates oli tegu käokingaga. (Vk, lk 180)
Zoja ja Kostogolotov "maandusid" koos hapnikuballooni juurde suid suudluseks sulgema, kuid Zoja rääkis Kostogolotivile, mida need vastastikused süstid, mille teaduslik nimetus on hormoonravi, naistele meessuguhoormoone ja meestele naissuguhormoone, arstide arvates vähkidele tegema peaks. Arvati, et hormoonravi abistab metastaaside leviku tõkestamisel, kuid esmalt on vaja patsientide suguvõime maha suruda. Suurtes annustes aga võib naistele habe kasvada ja meestele rinnad. (Vk, lk 191) Libiido pidavat jääma, kuid suguiha muutuvat väga nõrgaks ja kaduvat hiljem sootuks. (Vk, lk 192)
II osa
Kostogolotov jäi Vegale päikesevannidega vahele ja sai arsti käest kuulda, et kasvajat soojendada ei tohtivat, st Päike on vähihaigetele vastunäidustatud. (vk, lk 255) Vahepeal tegi Vera Gangart Kostoglotovile vereülekande. (Vk, lk 258).
Kostogolotovile ei andnud asu hormoonravi, lihasessisese sünestroolisüstide näol, toimed ja ta liikus Lev Leonidovitši jutule, pärides hormoonide elukestvuse kohta: "Kas süstitud hormoonid kaovad mu kehast? Või jäävad need sinna igaveseks?" (Vk, lk 296) Paraku ei kuulunud elumõtte ei poolt ega vastu arutelud ja suhtlused onkoloogiakliiniku töötajate töökorraldusse, kuid autor on ometi lisanud selle romaani Kostogolotovi ja Lev Leonidovitši dialoogina kasekäsna kaudu. Arst oli teadlik koguni sellest, et Moskvas olla kahesaja kilomeetri raadiuses kõik kasekäsnad ära korjatud. (Vk, lk 298) Lev Leonidovitši oletuste kohaselt võis kasekäsn mõnda kasvajaliiki, näiteks maokasvajaid, mõjutada. (Vk, lk 297)
Algas vähjakeste ränne – lisaks Pavel Nikolajevitšile lubati lahkuda ka Kostogolotovil ja vanemõe Mitra sõnul lastakse vabaks ka kõik küüditatud ja eriasumisele saadetud. (Vk, lk 353)
Vera Korniljevna juhatas Olegi kiiritusravi aparaadiruumi, mida ehtis saja kaheksakümne tuhande voldine röntgenitoru. Ja teada saanud, et Olegil pole kusagil ööbida pakkus öömaja enda juures, sama tegi ka Zoja. (Vk, lk 354–358)
Oleg riietus ja lahkus kaasas Vera Korniljevna sünestroolitableti täht apteegist lunatamiseks, 58 rubla kopikatega ja sinna see jäigi. Ühel hetkel plaanis ta Vega juures ööbida. Vantsides ringi jõudis ta Zooparki aga ka sellesse vangistatud loomad meenutasid talle omaenda vangistust; sarnaselt oli Olegi arvates meeleheitel ka isakaru, kelle poeg ja naiskaru olid kõrvalpuuris ning ootamatu loomade vabastamine oleks nende saatuse üksnes kohutavamaks muutnud. (VK, lk 384). Lastele ja teistele täiskasvanutele pakkusid puuriloomad vallatut meelelahutust, mis ei olnud mitte alati healoomuline, nii oli ahvipuuri külge riputatud silt: "Siin elanud ahvike jäi ühe külastaja mõttetu julmuse tõttu pimedaks. Kuri inimene puistas reesusmakaagi silmadesse tubakat." (Vk, lk 385) Liikudes edasi, märkas ta püütonit ja eefat ja ka tavalisi rästikuid. (VK, lk 385) Vangistatud loomade ja omaenda rusuvate mõtete saatel ("mind on juba inimeste hulgast välja arvatud") liikus Oleg postkontorisse. Seal kirjutas ta kirja Djomkale, soovides, et ta terveks saab ja ikka tubli on. (Vk, lk 401) Kalli Vega ja Mesimumm Zojakese elukohtadesse jäid samuti maha kirjakesed saladuses hoituga ja Oleg ostis ühe pileti Hani-Tausse. (Vk, lk 398) Vadim kirjutas emale kirja, kus kirjeldas musta pässikut. Vadimil oli juba lapsepõlvest alates jalal suur pigmenteerunud laik olnud, mille pärast ema väga muretsenud ja nii lasknud ta ühel kirurgil ennetava operatsiooni sooritada. (Vk, lk 195) 5. märtsi 1955 seisuga oli teada, et Vadimi ema oli nüüdseks käinud nelja kõrge ametiisiku vastuvõtul, kuid kolloidkulda poja raviks tal saada ei õnnestunud, see-eest toonud ta Venemaalt musta pässikut ja leppinud sanitariga kokku, et viimane viib Vadimile ülepäeva tõmmisepurgi. (Vk, lk 235)
Tihe asustatus vähihaigete meeste palatis, rõhus mitmeid neist mõtetega nende elu ülimuslikkusest, nii ka Vadimi: "just tema ellujäämine oleks palju tähtsam kui ükskõik kelle teise hinges püsimine!" (Vk, lk 293) Lõpuks ometi sai kullatelegrammi saaga lõpusirgele, telegramm kulla saabumise kohta kolme tuhande kilomeetri kauguselt.... kuid kaugused pole võrdsed: kas 3000 km saab läbida kiiremini kui 30 cm metastaase, kas kuld jõuab tema kubeme "puhastada". (Vk, lk 345)
Märtsi algus tõi aga palatisse ka uue "vähjakese" Maksim Tšalõi – temal olid maos polüübid vist. (Vk, lk 240) Tema elu, nagu romaanis kirjas, keerles naiste, viina ja äri ümber. Koos Pavel Nikolajevitšiga võeti viina peale tomateid. (Vk, lk 248)
Meespatsientide haiglaelule lisaks saab romaanist lugeda naispatsiendist Asjast. Tema diagnoosiks oli rinnavähk. (Vk, lk 304) Asja libistas end haiglariietes Djomka palatisse. Djoma oli viimane meeshing, kes nägi ja sai suudelda tema kohe-kohe eemaldatavat vähirinda (Vk, lk 306) viimased seksuaalsuse ja ilu värinad enne Jevgenia Ustinovna lauale maabumist.
Vähikorpuse arstid olid nii omavahel vesteldes kindlad, et nad võisid küll diagnoosi panekul eksida, kuid ravitud on ometi õigesti. (Vk, lk 50)
Ljudmilla Afanasjevna Dontsova veendumuse kohaselt, aga see võis kallutatud olla kuna tal endal olid pisteliselt valud mao piirkonnas) on igasugune inimesele tekitatav kahju õigustatud, kui sellega päästetakse tema elu, sest ta kujutas ette, et just elu hoidmine on arstide ülesanne, mis muud see saab olla oli ta ju mitmel korral pannud tähele, et lapseeas kiiritusravi saanud tulid vanemast peast tagasi mitmete tervisekahjustustega. (Vk, lk 73)
Dontsova saatis vajadusel patsientide pereliikmetele telegramme, nii saatis ta ühe ka Vadim Zatsõrko emale, et too poja raviks kolloidkulda hangiks. (Vk, lk 192)
Dontsova lasi seltsimees Pavel Nikolajevitši välja kirjutada, kõrgutades patsiendi rumalust (arstide tegemata töö) – mida ta üldse räägib, kasvajapuhangud alles alustasid oma levikuga ja seda paljudesse näärmetesse, piiranguks on seal vähiprogressiooni kiirus, aasta pärast selgub, kas patsiendile jagus elupäevi või ka mitte. (Vk, lk 346)
Jevgenia Ustinovnal, kes töötas sealn vanemkirurgina, ei olnud praktiliselt mitte ainumat teisipäeva ega reedet, mil ta poleks naiserindu ära lõiganud.
Zoja töötas Vähikorpuses õena, kuid õppis samaaegselt ka arstiks. Lugedes Kostoglotovi haiguslugu, märkas ta, et patsiendile oli reedest alates määratud igapäevaselt lihasesisene süst kahe kuubiku sünestrooliga. (VK, lk 129) Zoja hakkas aru pidama, kas ta peaks Kostoglotovile nende süstide toimete kohta rääkima või mitte. (Vk, lk 188)
Vera oli samuti Kostoglotovi niidi otsa sattunud, st see elukogenud, tõrges inimene oli ka tema mõtteis ja just teda soovis ta murda. Omis mõtteis oleks ta soovinud Olegi ees hormoonravi pärast vabandust paluda, kuid ometi käis hormoonravi üleliidulise instruktsiooni alusel, aga millised teaduspublikatsioonid seda kinnitasid; miks küll tormasid kõik penitsilliiniga ravima kui pole selge milles selle toime õieti seisneski... (Vk, lk 264). Vera Gangartil kihvatas miski, kuuldes naistepalati patsiendi käest Olegi ja Zoja "soojade käte" kommentaari. Oma kiirtusravihaigeid üle vaadates osutas Vera Gangart Vadimi juures aknalaual olevale purgikesele, milles pässikuleotis ja päris haigelt kas too seda kraami ka tarvitab? Endal tal aga usk kasekäsnasse puudus. (Vk, lk 287). Vähikorpuse arstid olid nii omavahel vesteldes kindlad, et haigega raskeid juhtmeid arutada ei saavat ja seepärast räägiti poolvihjamisi, kaude ja koguni tegelikule vastupidi. Nii ei kuulnud haiged arstide suust sõnu "vähk", "sarkoom", "cancer", "carcinoma", ikka üksnes "põletik", "haavand", "gastriit" või "polüübid". (Vk, lk 278) Omavahel arutades aga oli jutul hoopis teine tera: nii ütles Lev Leonidovitš arstide lühinõupidamisel haige Tšalõi kohta järgmist: "Tšalõid ei tarvitse turgutada. Maovähk." (Vk, lk 278)
Ljudmilla Afanasjevna Dontsova kehavalud ei andnud asu ja nii ta liikuski eraarsti praksiseõigusega Dormidont Tihhonovitš Oreštšenkovi poole. (Vk, lk 317) Vestluses Dontsovaga kerkisid esile mitmed teemad. Dormidont Tihhonovitš Oreštšenkovi vaated ravisüsteemile erinesid pisut olemasolevast ravitegelikkusest. Tema arvates võiks kõige olulisemaks tervisefiguuriks olla perearst ja ravi võiks olla isikupärane, ja see nn tasuta ravi ei tähendanud ju tasuta ravi kuivõrd raha liigud riigieelarvest. Raske on arvata kui palju on haige nõus südamliku suhtumise eest maksma. Ja tõepoolest, kõiki üksikasju on vaja selgitada (Vk, lk 325) ja ühtki sümptomit ei tohi maha tõmmata ja tuleks esile kerkimise korraga arvestada. (Vk, lk 322)
Süü
Süü (juriidikas normatiivne süümõiste) on sotsiaal-eetiline etteheidetavus inimese käitumisele. Isikule tehtav etteheide põhineb tahtevabaduse teesil ehk eeldatakse, et inimene on oma tahtelt vaba ning saab enda käitumist kontrollida.
Süümõisted
F. Liszt mõistis psüühilise süümõiste puudusi ning arendas oma karjääri jooksul välja ka teistsuguse süümõiste käsitluse – psüühilis-normatiivse süümõiste. Seda käsitlust tuntakse ka neoklassikalise süümõistena.
Ajaliselt hilisem ja tänapäeval Eesti õiguskorras on kasutusel normatiivne süümõiste. See käsitlus eeldab isiku tahtevabadust. Normatiivse süümõiste puhul tehakse isikule sotsiaal-eetiline etteheide ehk talle heidetakse ette seda, et ta otsustas käituda normivastaselt, kuigi oleks võinud otsustada õiguspärase käitumise kasuks. Selle teooria vastu räägib tahtevabaduse kontrollimine ja viimase aja aju-uuringud, mille kohaselt on inimeste igapäevane käitumine alateadvusele allutatult.
Tavakeeles mõistetakse süüd kui põhjuslikku seost. Juriidilises tähenduses tuvastatakse põhjuslik seos aga juba objektiivse süüteokoosseisu juures.
Süü ajaloost
Süü aspekti pole alati kuritegude puhul arvestatud. Arhailises õiguses piisas isiku süüdimõistmiseks pelgalt teost endast ning isiku psüühilist seisundit ei võetud tol ajal arvesse.
Keskajal oli omane näha süüd läbi usuprisma ning süüd seletati patu mõiste kaudu. Jumalik õigus ja inimlik õigus süü küsimustes võrdsustati ehk kui isik tegi pattu, oligi see sama hea kui õiguserikkumine.
Tõsisemalt võetavad muudatused süü küsimuses tõi endaga kaasa aga hilisrenessanss. Sellel ajastul pani Samuel Pufendorfi oma imputatsiooniteooriaga aluse tänapäevasele omistamisteooriale, tehes esimest korda vahet faktilistel ja juriidilistel omistamisel. Imputation facti ehk faktiline omistamine vaatab tegu kui sellist objektiivselt, vastates küsimusele, kas tegu oli või ei olnud. Imputation iuris ehk juriidiline omistamine pidi andma teole juriidilise hinnangu, mis võimaldab vaadata tegu subjektiivsest küljest.
Süü Eesti õiguses
Karistusõiguslike kaasuste lahendamisel kontrollitakse põhideliktis isiku süüd pärast õigusvastasuse kontrollimist. Süü olemasolu eeldatakse, mis tähendab, et süüd välistavaid asjaolusid ei ole iga kaasuse puhul eraldi vaja kontrollida. Süüd välistavaid asjaolusid kontrollitakse ainult juhul, kui faktilistest asjaoludest nähtub ilmselgelt, et võib esineda mõni seaduses loetletud süüd välistav asjaolu.
Karistusseadustiku §-s 32 on sätestatud süüpõhimõte, mille kohaselt on isiku süü olemasolu vajalik tema vastutusele võtmiseks: "Isikut saab õigusvastase teo eest karistada üksnes siis, kui ta on selle toimepanemises süüdi. Isik on teo toimepanemises süüdi, kui ta on süüvõimeline ja puudub seaduses sätestatud süüd välistav asjaolu." Süü puhul peab arvestama ka sellega, kas isik on süüvõimeline. Karistusseadustiku § 33 järgi on selle hindamiseks kaks kriteeriumit: isik peab olema süüdiv ja vähemalt 14aastane.
Maria Tymoczko
Maria Fleming Tymoczko (sündinud 1943 Clevelandis) on tõlketeadlane ja kirjandusteadlane.
Ta on võrdleva kirjandusteaduse professor Massachusettsi Amhersti Ülikoolis.
Ta on keldi ja iiri kirjanduse tundja, samuti tõlketeoreetik.
Warluzel
pisi|Warluzeli keskus
Iris Kangur-Gontšarov
Iris Kangur-Gontšarov (sündinud 14. juulil 1974 ) on Eesti jurist, kohtunik.
9. detsembril 2003 nimetati Iris Kangur esimese astme kohtunikuks.
Warluzel
Warluzel asub u. 24 km Arrasist edelas, teede D23 ja D80E ristumiskoha ümbruses, Somme'i departemangu piiri ääres.
Iris Kangur-Gontšarov
2003–2005 oli ta Narva Linnakohtu kohtunik. 2006. aastal liideti kohus Viru Maakohtuga.
Warluzel
pisi|tühi|
Iris Kangur-Gontšarov
2013. aasta kevadel asus Kangur-Gontšarov tööle Harju Maakohtusse.
2020. aasta sügisel kuulutati konkurss kolmele vabale kohale Tallinna Ringkonnakohtus. Kandideeris 18 inimest, kelle hulgas oli Kangur-Gontšarov. Ta osutus valituks ja 2021. aasta sügisel alustas tööd apellatsioonikohtu tsiviilkolleegiumis.
2020. aasta kohtunike täiskogul valiti ta kolmeks aastaks ühe esindajana kohtute haldamise nõukotta.
Perekond
Pavel Gontšarov on tema abikaasa.
Postitalu tänav
Postitalu tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Tiskre asumis.
Postitalu tänav sai nime 8. detsembril 1995. Tänav on saanud nime Posti talu järgi.
Kollaselehine kühmik
Kübar on ookerkollane kuni hallikaspruun, keskel tumedama kühmuga, 5–10 cm laiune. Jalg on sihvakas, õõnes ja pruunide pikikiududega.
Kollaselehine kühmik on hea söögiseen. Kasvab valgusküllastes okasmetsades ja metsaservades maist oktoobrini.
Künkamaa tänav
Künkamaa tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Tiskre asumis.
1974. aasta autoralli maailmameistrivõistlused
1974. aasta autoralli maailmameistrivõistlused olid autoralli maailmameistrivõistlused 1974. aastal.
Künkamaa tänav
Künkamaa tänav sai nime 8. detsembril 1995. Tänav on saanud nime Künka talu järgi.
Pavel Gontšarov
Pavel Gontšarov (sündinud 27. augustil 1976 ) on Eesti jurist, kohtunik.
Gontšarov omandas Tartu Ülikoolis õigusteaduse baccalaureus artium kraadi 1998. aastal. Ta on õppinud aasta Exeteri ülikoolis, kus kaitses magistritöö rahvusvahelises äriõiguses. Ta on töötanud prokuratuuris nii prokuröri kui ka riigiprokuratuuri nõunikuna.
Aastatel 2002–2005 oli ta Narva Linnakohtu kohtunik ja esimees. Kui 2006. aastal liideti kohus Viru Maakohtuga, jäi Gontšarov edasi esimeheks. 2005–2007 kuulus ta Eesti Kohtunike Ühingu üheksaliikmelisse juhatusse.
2. jaanuaril 2012 sai Gontšarov teise astme kohtunikuks ja pärast seda töötas Tallinna Ringkonnakohtu kriminaalkolleegiumis.
2015. aasta veebruaris kuulutati Riigikohtu liikme leidmiseks välja avalik konkurss. Kohtunikuks kandideerisid Euroopa Inimõiguste Kohtu jurist Peeter Roosma, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Paavo Randma ja Pavel Gontšarov. Valituks osutus Randma.
Aastatel oli ta Eesti esindajana üks mitmest ad hoc kohtunikust Euroopa Inimõiguste Kohtus.
Isiklikku
Iris Kangur-Gontšarov on tema abikaasa.
¡Alabadle!
"¡Alabadle!" on Marcos Witti üheksas album (1994).
Materjal salvestati avalikul esinemisel Méxicos 5. augustil 1994.
Inwood (Manhattan)
Inwood on New Yorgi linnaosa Manhattani põhjapoolsemaid naabruskondasid, mida eraldab maismaal paiknevast Marble Hillist Spuyten Duyvil Creek ja Harlem River.
Who Do We Think We Are
"Who Do We Think We Are" on ansambli Deep Purple 1973. aastal ilmunud, seitsmes stuudioalbum.
Georg Trašanov
Georg Trašanov (sündinud 18. novembril 1954) on Eesti ametnik, Valga maavanem aastatel 2003–2010.
21. märtsil 2003 nimetati Trašanov Valga maavanema kohusetäitjaks. Valga maavanemaks kinnitati ta esimest korda juunis 2004 ja teist korda juulis 2009. Ühtegi erakonda Trašanov oma ametiajal ei kuulunud.
2010. aastal mõistis kohus ta neljaks aastaks vangi süüdistatuna altkäemaksu võtmises bussifirma GoBus tegevdirektorilt Kalle Murult. Reaalselt oli vangistuses kuus kuud 26. augustist 2011 kuni 23. veebruarini 2012, ülejäänud karistus võimaldati kanda tingimisi.
Anatoli Bõkov
Anatoli Mihhailovitš Bõkov (vene keeles Анатолий Михайлович Быков; sündinud 6. augustil 1953 Magadanis) on endine Nõukogude Liidu maadleja, olümpiavõitja ja olümpiahõbe. Ta võistles Kreeka-Rooma maadluses.
Bõkov oli 170 cm pikk ja tema võistluskaal oli 74 kg. Tema spordiklubi oli Almatõ Dünamo.
Bõkov hakkas maadlust harjutama 1966 Kasahstanis. Pärast seda, kui tema suur spordianne avastati, saadeti ta Alma-Atasse (tänapäeval Almatõ), kus temast treeneri V. Jermakovi käe all sirgus silmapaistev maadleja.
1970 pääses Bõkov NSV Liidu koondises Euroopa kuni 18-aastaste juunioride meistrivõistlustele, mis toimusid Rootsis Huskvarnas. Seal saavutas ta kehakaalus kuni 65 kg kolmanda koha, jäädes maha Poola maadlejast Andrzej Supronist ja Soome maadlejast Mikko Huhtalast. Talle järgnesid Erich Klaus (Saksa FV) ja Anders Pettersson (Rootsi).
1971 osales Bõkov kuni 20-aastaste juunioride maailmameistrivõistlustele, mis toimusid Tokios. Seal tuli ta kehakaalus kuni 70 kg maailmameistriks. Talle järgnesid Miltšev (Bulgaaria), Masaru Ogasawara (Jaapan), Tae (Lõuna-Korea) ja Rick Benz (USA).
1973
1973 kaitses Bõkov USA-s Miamis kuni 20-aastaste juunioride maailmameistri tiitlit I kergekeskkaalus. Talle järgnesid Konstantin Trajkov (Bulgaaria), Hermann Wolter (Saksa DV), Erich Klaus ja Kenneth Williams (USA).
Samal aastal tuli ta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel I kergekeskkaalus kolmandaks. Hõbemedali pälvis Eesti NSV maadleja Valeri Spiridonov ja kuldmedali olümpiavõitja Šamil Hissamutdinov. Need meistrivõistlused toimusid Tallinnas Kalevi spordihallis.
1974
1974 osales Bõkov Rootsis Klippanis võistluse, kus sai II kergekeskkaalus neljanda koha. Võitis Šamil Hissamutdinov (NSV Liit), järgnesid Stanisław Krzezinski (Poola) ja Jan Karlsson (Rootsi). Viiendaks tuli Janko Šopov (Bulgaaria).
Samal aastal võitis Bõkov Bulgaarias Nikola Petrovi mälestusturniiri II kergekeskkaalus. Talle järgnesid Vitězslav Mácha (Tšehhoslovakkia) ja Jossif Berišvili (NSV Liit).
ŃSV Liidu meistrivõistlustel Bõkov sel aastal ei osalenud.
1975
1975 tuli Bõkov esimest korda NSV Liidu meistriks täiskasvanute seas. Sellega sai ta selliste kuulsate maadlejate kui Viktor Igumenovi ja Šamil Hissamutdinovi mantlipärijaks.
Samal aastal toimusid Minskis maailmameistrivõistlused. Bõkov läbis selle võitudega Murat Toklu (Türgi), Gheorghe Ciobotaru (Rumeenia), Mikko Huhtala, Janko Šopovi ja Vitězslav Mácha üle. Kohtumises Ungari maadleja Michály Tomaga diskvalifitseeriti mõlemad maadlejad passiivsuse tõttu. Sellest piisas Bõkovile maailmameistriks tulekuks II kergekeskkaalus.
1976
1976 jäi Bõkov NSV Liidu meistrivõistlustel pronksmedalile.
Seetõttu ei olnud tema koht olümpiakoondises sugugi kindel. Bõkov pidi läbi tegema katsevõistluse Saksa FV-s Aschaffenburgis. Seal saavutas ta II kergekeskkaalus esikoha. Talle järgnesid Gheorghe Ciobotaru, Karl-Heinz Helbing (Saksa FV), Vojislav Tabacki (Jugoslaavia), Stanisław Krzezinski ja Adrian Popa (Rumeenia). Pärast seda edu arvati Bõkov siiski olümpiakoondisse.
1976. aasta suveolümpiamängud toimusid Montrěalis. Bõkov saavutas II kergekeskkaalus järjest viis võitu Karl-Heinz Helbingi, Michály Toma, Vitězslav Mácha, Klaus-Peter Göpferti (Saksa DV) ja Vojislav Tabacki üle ning tuli olümpiavõitjaks. Hõbemedali võitis tiitlikaitsja Mácha, pronksmedali Helbing, järgnesid Mikko Huhtala, Göpfert, Gheorghe Ciobotaru ja Jan Karlsson. Kokku oli võistlejaid 18.
1977
1977. aastal ei olnud Bõkov nii heas vormis kui eelmisel aastal. NSV Liidu meistrivõistlustel jäi ta hõbemedalile.
Aschaffenburgi võistlusel jäi Bõkov II kergekeskkaalus alles viiendaks. Selle võitis Ciobotaru, järgnesid Huhtala, Krzezinski ja Tabacki.
1977. aasta maailmameistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid Rootsis Göteborgis. Bõkov saavutas II kergekeskkaalus neli võitu Klaus-Peter Göpferti, Janko Šopovi, Jan van der Pawerdi (Holland) ja Feliciano Marotto (Itaalia) üle, aga kaotas Vitězslav Máchale ja Ferencs Kocsisele (Ungari) ning jäi 4. kohale.
1978
Ka 1978 jäi Bõkov NSV Liidu meistrivõistlustel II kergekeskkaalus hõbemedalile. Kulla võitis Vjatšeslav Mkrtõtšev, järgnesid Alijev Niftulajev ja Vladimir Zemkov.
Klippani turniiril sai Bõkov II kergekeskkaalus teise koha. Võitis Lennart Lundell (Rootsi). Kolmandaks tuli Saksa DV maadleja Wunderlich.
1978. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid Oslos. Bõkov alistas II kergekeskkaalus Jacques van Lanckeri (Belgia), Konstantinopoulose (Kreeka), Gheorghe Ciobotaru, Mikko Huhtala ja Janko Šopovi, aga kaotas Ferencs Kocsisele ja jäi hõbemedalile.
1979
1979. aasta NSV Liidu II spartakiaadil jäi Bõkov neljandale kohale. Esimesed kolm olid Suren Nalbandjan, külalisena võistlema kutsutud Vitězslav Mácha ja Alijev Niftulajev. Seetõttu ei saadetud Bõkovit sel aastal ühelegi välisvõistlusele.
Protodooria sammas
Protodooria sammas on Vana-Egiptuse arhitektuuris esinev sambatüüp, mis koosneb ümmargusest baasist, hulgatahulisest tüvesest ja ruudukujulisest plaatjast abakusest. Sarnasuse tõttu dooria sambaga on protodooria sammast peetud eelnimetatud sambatüübi eelkäijaks.
Hüpoteesid kujunemise kohta
Vana-Egiptuse kunstis esinevad sambad on valdavalt kas ümmargused ja mõnd taimemotiivi imiteerivad (papüürussammas, lootossammas või palmsammas) või lihtsad neljatahulised monoliitsed või kiviplokkidest laotud toed, mis esinevad alates IV dünastiast kuni Uue riigi lõpuni. Ligikaudu Keskmise riigi ajal hakkab kujunema tahuline sammas. Selle varaseim vorm, neljatahulisest toest nurkade mahafaasimisel saadud kaheksatahuline tugi, esineb näiteks XI dünastia aegses templis El-Deir el-Baharis ja veel mõnes kohas. Lihtne on kujutleda, et edasine faasimine tekitas kuueteisttahulise samba, mis esineb paljudes Keskmise ja Uue riigi aegsetes ehitistes, näiteks Beni-Hassani hauakambrites.
On olemas ka teine hüpotees, mille kohaselt protodooria samba tahud sarnaselt kannelüüridega on saanud inspiratsiooni taimeriigist nagu muud Vana-Egiptuse sambad, kuid tugevasti stiliseeritud. Kõrvutavaks näiteks tuuakse Sakkara templi kimbutaoliselt kanneleeritud sambad, mis samuti kaudselt meenutavad dooria sambaid.
Nimetusest
Jean-François Champollion imetles Egiptuse muistse arhitektuuri elegantset ja lakoonilise geomeetrilise vormiga hulgatahulist sammast ning, pannud tähele selle sarnasust klassikalise dooria orderiga, nimetas tüübi protodooria sambaks. Sarnasus dooria sambaga on siiski näiline, sest tegelikult pole protodooria samba tahud mitte nõgusad, st tegu pole kannelüüridega, vaid lamedate tahkudega. Samuti ei eendu sambaga samast tükist välja raiutud abakusetaoline plaat selle servadega samasuunalistest n-ö "põhitahkudest", vaid on nendega ühes tasapinnas. Samuti on protodooria sambal olemas baas, mis dooria sambal puudub.
Nimetus esineb sagedamini vanemas kirjanduses ja seda on peetud sageli ka eksitavaks, niisamuti nagu kõrvutust dooria orderiga ja samba tahkude nimetamist kanneleeringuks.
Anatoli Bõkov
1980
Aschaffenburgi turniiril jäi Bõkov II kergekeskkaalus kolmandaks. Ta jäi tahapoole Ferencs Kocsisest ja Andrzej Supronist, aga edestas Janko Šopovit ja Ronald Schulzi (Saksa DV).
1980. aasta suveolümpiamängud toimusid Moskvas. Bõkov alistas II kergekeskkaalus Wiesław Dziadura (Poola), Idalberto Barbani (Kuuba), Vitězslav Mácha, Lennart Lundelli, Janko Šopovi ja Mikko Huhtala, aga kaotus Ferencs Kocsisele jättis ta hõbemedalile.
Pärast olümpiamänge loobus Bõkov aktiivsest spordist. Ta õppis kehalise kasvatuse õpetajaks ning töötas sellel alal, samuti maadlustreenerina.
Aimar Juuse
Aimar Juuse (sündinud 10. märts 1968) on Eesti karikaturist.
Haridus
Õppinud Jõhvi 1 Keskkoolis ja lõpetanud Kohtla-Järve Lastekunstikooli 1984. aastal. Hariduselt mööblitehnoloog (II kat)
Töö
Töötanud kunstnikuna Oru Turbakombinaadis ja multiplikaatorina filmistuudiotes Stuudio B ja A Film Eesti. Ta on töötanud mänedžerina karikatuuriagentuuris Van Der. Tema joonistusi on avaldatud alates 1989. aastast Rahva Hääles koomiksisarjana "Siil Ruudi", mis ilmus kuni Pühapäevalehe lõpuni (kokku 105 korda). Veel ilmusid tema koomiksiribad Eesti Päevalehes "Magasin" ja Pühapäevalehes. Alates 1995 töötas Äripäevas ametliku karikaturistina.
Raja Chari
Raja Jon Vurputoor Chari (sündinud 24. juunil 1977) on Ameerika Ühendriikide õhuväelane, katselendur ja NASA astronaut.
Pärast keskkooli lõpetamist 1995. aastal astus ta Õhuväe Akadeemiasse, mille lõpetas 1999. aastal. 2001. aastal lõpetas ta Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi. Seejärel läbis Chari sõjalennuki F-15E Strike Eagle väljaõppe ja osales Iraagi sõjas. 2007. aastal astus Chari mereväe katselendurite kooli ja sai õhuväe katselenduriks. 2017. aastal valiti ta NASA astronaudiks.
Chari sai NASA 22. astronautide grupi liikmeks ning detsembris 2020 määrati ta Artemise programmi. Samal kuul määrati ta missiooni SpaceX Crew-3 komandöriks ning temast sai esimene missiooni komandör pärast 1973. aastal toimunud missiooni Skylab 4, kes oli missiooni ajal oma esmalennul. Chari oli 66. ja 67. ekspeditsiooni liige.
Komarówka Podlaska
Komarówka Podlaska on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Radzyń Podlaski maakonnas, Komarówka Podlaska valla halduskeskus. Komarówka Podlaska asub Radzyń Podlaskist umbes 23 km idas ja Lublinist ligikaudu 69 km põhjakirdes.
Komarówka Podlaska sai linnaõigused 1662. aastal (teistel andmetel 1672. aastal). Komarówka Podlaska kaotas linnaõigused 1822. aastal.
Robert Fico
Robert Fico (sündinud 15. septembril 1964) on Slovakkia poliitik, alates 4. aprillist 2012 Slovakkia peaminister.
Ta oli peaminister ka 4. juulist 2006 kuni 8. juulini 2010.
Ta on hariduselt jurist. Poliitilist tegevust alustas ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikus Parteis.
Aastatel 1994–2000 oli ta Slovakkia esindaja Euroopa Inimõiguste Kohtus. Aastatel 1992–2006 kuulus ta parlamenti.
Robert Fico on erakonna Suund – Sotsiaaldemokraatia esimees. Tema erakond on võitnud järjest kolmed parlamendivalimised: 2006. aastal sai see valimistel 29,1%, 2010. aasta valimistel 34,8% ja 2012. aasta erakorralistel valimistel 44,41% häältest. Viimased valimised kindlustasid tema parteile absoluutse enamuse, andes sellele 83 kohta 150-liikmelises parlamendis.
15. märtsil 2018 astus ta uuriva ajakirjaniku Ján Kuciaki mõrva järel vallandunud poliitilise kriisi tulemusel ametist tagasi, kuid jäi valitsusjuhi kohusetäitjaks kuni uue valitsuse moodustamiseni.
Tartu Linnaraamatukogu
pisi|Tartu Linnaraamatukogu pisi|Raamatukogu seinal Kompanii tänaval on kuuskede varjus bareljeef Kompanii 5 keldris 1919. aastal tapetud õigeusu piiskopi [[Platon (Kulbusch)|Platoni mälestuseks.]] Tartu Oskar Lutsu nimeline Linnaraamatukogu on Tartu linna avalik raamatukogu.