cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iago Aspas
Koondisekarjäär
2018. aasta maailmameistrivõistluste viimases alagrupimängus lõi ta värava mängus Maroko vastu, viigistades sellega üleminutitel mängu, millega Hispaania kindlustas alagrupivõidu.
Nõmmemõisa
Nõmmemõisa oli küla Harjumaal, ajalooliselt Ravila mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Ahisilla küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Kose kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Ahisilla külaga.
Küla on nimetatud Nõmme karjamõisa järgi.
Kommunismi Tee
Kommunismi Tee nime on kandnud:
Val Fitch
Val Logsdon Fitch (10. märts 1923 Merriman, Nebraska – 5. veebruar 2015 Princeton, New Jersey) oli Ameerika Ühendriikide tuumafüüsik.
1980. aastal anti talle ja James Croninile Nobeli füüsikaauhind.
Sõjamäe hiis
Sõjamäe hiis on pargi- ja mälestusehitiste kompleks, mida hakati 1920. aastatel Jüriöö ülestõusu mälestamiseks rajama Tallinna Sõjamäe kõrgendikule.
Praegu on hiiest säilinud üks Kuninga tammedest ja 1343. aasta mälestuskivi. Alates 1990. aastatest on hiie säilinud alale hakatud rajama Jüriöö parki.
Skiemonys
Skiemonys on alev Leedus Anykščiai rajoonis, Skiemonysi valla halduskeskus. Alev asub Lukna jõe ääres. Skiemonysist läänes asub Skiemonysi küla, kus asub Skiemonysi põhikool.
Alevis asuvad postkontor ja raamatukogu, vaatamisväärsuseks on sealne aastal 1884 valminud katoliku kirik.
Ajalugu
Siemonyst on esmamainitud XV sajandil. 1500. aastal ehitati sinna esimene kirik või kabel. 1571. aastal sai asula alevi staatuse.
1677. aastal avati alevis klooster, mis suleti novembriülestõusu järel 1823. aastal. 1777. aastal avati seal kihelkonnakool. XVIII sajandi algul on kirjalikes allikates esmamainitud Maleckistele kuulunud Skiemonysi mõisa. Tsaariajal oli asula kohta kasutusel venekeelne nimekuju Скемяны. XX sajandi keskpaigani oli asula ametlik nimekuju Skemonys.
Põhjamaade keskkonnamärgis Luik
Põhjamaade keskkonnamärgis ehk Põhjamaade luik on ametlik Põhjamaade jätkusuutlikkuse keskkonnamärgis, mille asutas Põhjamaade Ministrite Nõukogu.
See antakse vabatahtliku litsentsisüsteemi poolt, kui taotleja nõustub järgima teatud kriteeriume, mis on kirja pandud Põhjamaade ökomärgise poolt koostöös huvirühmadega. Need kriteeriumid hõlmavad kindlaksmääratud keskkonna-, kvaliteedi- ja tervisenõudeid. Kriteeriumid on loodud eelkõige selleks, et edendada tooteid ja teenuseid, mis kuuluvad kõige keskkonnaohutumate hulka ja võtavad arvesse muid tegureid, näiteks vaba kaubandust ja proportsionaalsust (kulu vs hüved).
Luik on võti Põhjamaade turule. Tarbijale annab Luik kindluse, et ta ostleb hoolides nii endast kui ka loodusest. 2010. aastal 20. aastapäeva tähistanud Luik on Taani, Norra, Soome, Islandi ja Rootsi ühine vabatahtlik ja mittetulunduslik märgistus, mis kannustab ettevõtjaid tootmisel üha enam arvestama keskkonna säästmise vajadusega.
Põhjamaade ökomärgist saab taotleda 67 tooterühma toodetele – alates kätepesuseepidest kuni mööbli ja hotellideni. Tooted läbivad kontrolli, milleks kasutatakse erinevaid meetodeid, näiteks proovid sõltumatutes laborites, sertifikaatide kontroll ja pidev ülevaatus. See märk kehtib tavaliselt kolm aastat, mille järel kriteeriumid vaadatakse üle ja siis võib firma uut litsentsi taotleda.
Ajalugu
Huvi keskkonnaküsimuste vastu kasvas 1980ndatel. ÜRO aruanne "Meie ühine tulevik" näitas, et keskkonnaküsimustes olid liiga tähtsad, et see ainult keskkonnakaitsjate muretseda jätta. Aastal 1989, otsustas Põhjamaade Ministrite Nõukogu kehtestada ühist keskkonna ametlikku märgist- Põhjamaade Luik-, et aidata tarbijatel valida keskkonnasõbralikemaid tooteid. Luik valiti sümboliks oma ilu ja samas haavatavuse pärast (nagu on ka loodus), olles Põhjamaade Ministrite Nõukogu logo variatsioon.
Vaatamata 1990. aastast arengu aeglustumisele on Põhjamaade keskkonnamärgis üks maailma edukamaid ökomärgiseid.
Põhjamaade ökomärgisest saadav kasu
Põhjamaade ökomärgise kaubamärk on tõhus ja lihtne turustamise tööriist, mis tagab, et tooted on täitnud ranged keskkonna- ja kliimapoliitika kriteeriumid. Põhjamaade ökomärgis sümboliseerib tööd püüdlemisel jätkusuutliku tarbimise ja tootmise poole, mis on ka peamised tegurid jätkusuutliku ühiskonna loomisel. On palju näiteid, mis illustreerivad, kuidas Põhjamaade ökomärgise kaubamärk on tugevdanud firmade turundus- ja müügikampaaniaid. Paljudel maailma juhtivatel ettevõtetel on Põhjamaade ökomärgisega tooteid, näiteks Procter & Gamble, Samsung, Sharp, Fujitsu, Scandic Hotels ja SCA.
Põhjamaade ökomärgise missioon on aidata kaasa säästvamale tarbimisele. Valides tooteid ja teenuseid, mis on Põhjamaade ökomärgisega, võtavad tarbijad aktiivselt osa lõppeesmärgi saavutamisest, milleks on tagada jätkusuutlik ühiskond. Põhjamaade Keskkonnamärgis julgustab tootjaid arendama keskkonnasõbralikke tooteid ja teenuseid ning aitab propageerida säästvat tootmist.
Keskkonnaküsimused
Põhjamaade ökomärgise perspektiiv on olelustsükkel. Olulised keskkonnaalased küsimused, mida peetakse Põhjamaade arengu kriteeriumideks, on järgmised:
Põhjamaade esindused
Iga Põhjamaa riigis on oma kohalik esindus, mis on kohustatud arendama ja välja töötama kriteeriumid, tegema kontrollkäike ning välja andma litsentse.
Ökomärgist hallatakse Põhjamaades järgmiste riigiametite/organisatsioonide kaudu:
Tuntuim Põhjamaade Luige märgisega firma Eestis on rehvitootja Goodyear, mis teenis luigemärgi innovaatiliste ja keskkonnasõbralike rehvide eest.
Kandideerimine
Põhjamaade Luigele saab kandideerida oma maa ametlikul kodulehel või selle maa ametliku esindaja kaudu, kus toodet müüakse.
Ilkka Suominen
pisi|250px|Ilkka Suominen (2009) Ilkka Olavi Suominen (8. aprill 1939 Nakkila – 23. mai 2022 Helsingi) oli Soome poliitik, Rahvusliku Koonderakonna liige.
Ta oli Eduskunna liige aastatel 1970–1975 ja 1983–1994. Suominen oli Rahvusliku Koonderakonna esimees aastatel 1979–1991 ning kaks korda (1987 ja 1991–1994) oli ta parlamendi spiiker. Aastatel 1987–1991 oli ta Harri Holkeri valitsuses kaubandus- ja tööstusminister.
Ilkka Suominen oli Euroopa Parlamendi liige 1999–2004 (EPP).
Aastatel 1992–1994 oli ta Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni Parlamentaarse Assamblee president.
Igor Smirnov
Igor Nikolajevitš Smirnov (vene keeles Игорь Николаевич Смирнов; sündinud 23. oktoobril 1941 Petropavlovsk-Kamtšatskis) on Moldova ning tunnustamata Transnistria Moldaavia Vabariigi endine poliitik. Smirnov on üks juhtfiguure Transnistria iseseisvumisprotsessis ning osutus valitud separatistliku riigi esimeseks presidendiks aastal 1991. Smirnov kehtestas võimu kindlustumise järel Transnistrias sisulise ainuvõimu ja juhtis riiki aastatel 1991–2011. Kuigi ta 2011. aastal valimistel enam tagasivalituks ei osutunud, on 20 aastat võimul püsinud Smirnov jätkuvalt üks Transnistria omariikluse sümbolitest.
Elulugu
Smirnov sündis Nõukogude liidus 1941. aasta 23. oktoobril Kamtšatkal Petropavlovsk-Kamtšatski linnas Vene NFSV-s. Tema isa Nikolai Smirnov tegi edukat karjääri Nõukogude Liidu Kommunistlikus Parteis ning Smirnovide pere kolis pärast Teist maailmasõda Ukraina NSV-sse, kus Smirnovi isast sai Hersoni oblasti parteikomitee esimene sekretär. 1952. aastal langes Nikolai Smirnov ebasoosingusse, mõisteti süüdi oma positsiooni kuritarvitamises ning saadeti 15 aastaks GULAG-i. Paar aastat pärast Stalini surma vabastati teiste ohvrite seas ka Nikolai Smirnov.
Vaatamata perekonna traumeerivale kogemusele osales Igor Smirnov aktiivselt nõukogude süsteemis. Ta lõpetas kutsekooli, abiellus inseneri Žannetta Lotnikuga ja teenis Nõukogude armees. 1961. aastal sündis Smirnovi esimene laps Vladimir ning 1967. aastal teine laps Oleg. Kohe pärast kutsekooli lõpetamist asus Smirnov tööle Zlatousti metallurgiatehasesse Vene NFSV-s, kuid kolis 1959. aastal tagasi Ukrainasse, kus töötas Nova Kahhovka elektroonikatehases 1987. aastani, tehes seal edukat karjääri. Töö kõrvalt omandas Smirnov veel haridust Zaporožje Masinaehituse Instituudis, mille lõpetas 1974. aastal. 1987. aastal kolis Smirnov Moldaavia NSV-sse, kus ta sai tööd elektroonikatehases Tiraspolis.
1991. aasta 25. augustil kuulutati iseseisvaks Transnistria Moldaavia Vabariigiks ning sama aasta detsembris toimunud valimistel valiti Smirnov ametlikult Transnistria esimeseks presidendiks. Selle peale vahistati Kiievis Smirnov ning ta toimetati Chisinausse. Transnistria juhtkonna ja rahvuskaardi ähvarduste ning protestide peale, kus Transnistria võimud ähvardasid ära võtta Moldova võimudelt elektri, Smirnov vabastati.
Tegevus presidendina
Iseseisva Transnistria eesotsas pidi Smirnov kõigepealt juhtima Transnistria riigiasutuste ja relvajõudude rajamist. Transnistria värskelt rajatud relvajõudusid kasutati Moldovale truuks jäänud riigiinstitutsioonide ja asulate vallutamiseks. Smirnovi isik mängis rolli Transnistria sõjas separatistlike vägede võidus, kindlustades Moldovas paikneva Nõukogude Liidu 14. armee toe Transnistriale.
Välispoliitikas üritas Smirnov saavutada Transnistria rahvusvahelist tunnustamist ning ajada venemeelset poliitikat. 2006. aastal otsustati rahvahääletusel, et Transnistria soovib liituda Venemaaga. Rahvusvahelist tunnustust Smirnov aga ei saanud isegi mitte Venemaalt, mis küll mitteametlikul tasandil asus toetama Transnistria majandust ning säilitas regioonis oma relvaväed, nõudes Moldovalt ainukese sobiva lahendusena rahumeelseid läbirääkimisi. Smirnovi püüded Moldovaga läbi rääkida on olnud piiratud, kuigi mitmed rahvusvahelised organisatsioonid ja riigid tegid Smirnovi 20 valitsusaasta jooksul katseid Transnistria konfliktile lahendus leida.
Majanduses jätkas Smirnov esmalt plaanimajandust, kuid järk-järgult alustati 1990. aastate lõpus ja 2000. aastate alguses ka erastamist. Suurem osa erastatud vara koondati Smirnovi liitlaste kätte ning ka Transnistria suurim ettevõte Šerif sai alguse just siis alanud ebatasakaalustatud erastamisest. Tegemist ei ole aga toimiva majandusega. Hoolimata faktist, et Transnistria pole Venemaale kunagi gaasi eest maksnud, oli Transnistria majandus pidevas defitsiidis ja püsis vee peal peamiselt tänu Venemaa majanduslikule toetusele.
1996. aastal valiti Smirnov tagasi oma ametipostile. Ta kogus umbes 75% poolthäältest, tema rivaali Vladimir Malahhovit toetas ligi 25% valijatest. Samuti valiti Smirnov tagasi presidendiks 2001. aastal, kus 81,8% valijatest hääletas Smirnovi poolt, ja 2006. aastal. 2011. aasta valimistel 11. detsembril ei osutunud Smirnov juba esimeses hääletusvoorus esimese kahe kandidaadi sekka valituks, kuigi küsitluste järgi oli Smirnov populaarseim kandidaat. Hoolimata Smirnovi nõudmisest valimistulemused tühistada, valimiskomisjon keeldus ning Smirnov jäi teisest valimisvoorust välja. Arvatavasti oli Smirnovi väljajätmine Kremli otsus, sest Smirnovi valitsuses oli korruptsioon lokkav, gaasi eest Transnistria keeldus maksmast, Moldovaga läbirääkimine seisis Smirnovi taga, mistõttu asus Venemaa toetama uut presidendikandidaati.
Irfan Ametov
Irfan Ametov (krimmitatari Irfan Ibraim oğlu Ametov; sündinud 3. veebruaril 1980) on ukraina krimmitatari jalgpallitreener, jalgpallur ja saalijalgpallur.
Ta on mänginud mitmes Eesti klubis, näiteks hooajal 2005—2006 Narva Transis.
Márcio Rodrigues
Márcio Rodrigues (tuntud ka nime all Magrão; sündinud 20. detsembril 1978 São Paulos) on Brasiilia endine jalgpallur, poolkaitsja.
Eelarveaasta
Eelarveaasta on ühe aasta pikkune ajavahemik, mille kohta koostatakse tulude ja kulude finantsplaan. Sageli langeb eelarveaasta kokku kalendriaastaga, kuid see ei pruugi alati nii olla. Eelarveaasta võib alata ja lõppeda ka kalendriaasta keskel.
Vastavalt riigieelarve seadusele koostatakse Eestis riigieelarve eelarveaasta kohta, mis algab 1. jaanuaril ja lõpeb 31. detsembril. 1938. aastal vastu võetud riigieelarve seaduse kohaselt aga algas riigi eelarveaasta 1. aprillil ja lõppes järgmise kalendriaasta 31. märtsil. .
Vassõl Baranov
Vassili Baranov (ukraina Василь Баранов; sündinud 20. oktoobril 1979) on endine ukraina jalgpallur.
Aastal 2008 mängis ta klubis Pärnu Vaprus.
Callum Robinson
Callum Jack Robinson (sündinud 2. veebruaril 1995 Northamptonis) on Inglismaal sündinud Iirimaa jalgpallur, kes mängib ründajana Inglismaa esiliigaklubis Cardiff City ja Iirimaa jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjäär Aston Villas. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Inglismaa kõrgliigas 19. aprillil 2014 mängus Southamptoni vastu. Hooajal 2014–15 mängis ta laenul Inglismaa tugevuselt kolmanda liiga klubis Preston North Endis, hooaja 2015–16 alguses Inglismaa esiliiga klubis Bristol City ja seejärel hooaja teises pooles taas Preston North Endis.
2016. aasta juulis sõlmis ta Preston North Endiga püsiva lepingu. Aastatel 2016–2019 lõi ta kolme hooaja jooksul Preston North Endis mängides Inglismaa esiliigas kokku 29 väravat.
2019. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Inglismaa kõrgliiga klubiga Sheffield United. Esimese värava lõi ta Inglismaa kõrgliigas 31. augustil 2019 mängus Chelsea vastu. 2020. aasta jaanuaris läks ta laenule West Bromwich Albioni, kellega sõlmis 2020. aasta septembris püsiva lepingu.
2022. aasta septembris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Cardiff Cityga.
Aastatel 2011–2015 mängis Robinson Inglismaa noortekoondistes. Tänu sellele, et tema vanaema oli sündinud Iirimaal, sai ta võimaluse hakata koondises Iirimaad esindama. Koondisedebüüt toimus 6. septembril 2019 UEFA Rahvuste Liiga mängus Walesi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 14. novembril 2019 sõprusmängus Uus-Meremaa vastu.
Battlefield V
"Battlefield V" on FPS-videomäng, mille töötas välja EA DICE ja tõi turule Electronic Arts. "Battlefield V" on sarja 16. osa.
Mäng anti välja süsteemidele Microsoft Windows, PlayStation 4 ja Xbox One 20. novembril 2018. Eriversiooni "Deluxe Edition" ostjad said mängule ligipääsu 15. novembril 2018 ning teenuse Origin Access Premium tellijad said mängu arvutile 9. novembril 2018. "Battlefield V" tegevus toimub II maailmasõjas ning see on temaatiline järg I maailmasõjal põhinevale mängule "Battlefield 1".
Väljalaskeelsed reaktsioonid mängule olid kahetised, fännid kritiseerisid mängu treileris esinevaid ajaloolisi ebatäpsusi ning naissõdurite lisamist mängu. Pärast välja laskmist sai "Battlefield V" kriitikutelt peamiselt häid hinnanguid, kiideti head mängitavust, kuid laideti õhukest sisu ning vähest uudsust. Väljaandmisaasta lõpuks õnnestus seda müüa 7,3 miljonit eksemplari, mis valmistas turustajatele pettumuse.
Padiküla
Padiküla oli küla Harjumaal, ajalooliselt Sausti mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Kiili alevi, Sausti ja Vaela küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Jüri kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Kiili alevi, Sausti ja Vaela külaga.
Küla on mainitud juba Taani hindamisraamatus (Pattas). 1744-1765 moodustati küla alale karjamõis ja küla ise hävis. Padiküla moodustati uuesti 1920. aastatel Sausti mõisa maadest.
Eksplikatsioon
Eksplikatsioon on mitmetähenduslik sõna:
59. Veneetsia biennaal
59. Veneetsia biennaal on rahvusvaheline kaasaegse kunsti näitus, mis toimub Veneetsias 23. aprillist kuni 27. novembrini 2022. Näituse eelavamine leiab aset 20.–22. aprillini. Esialgu pidi biennaal toimuma 2021. aastal, kuid koroonapandeemia tõttu lükati üritus aasta võrra edasi (2021. aastal toimus samuti aasta võrra edasi lükatud Veneetsia arhitektuuribiennaal).
Biennaali keskse näituse kuraator on festivali kunstiline juht Cecilia Alemani. Eestit esindab biennaalil Kristina Normani ja Bita Razavi näitus "Orhideliirium. Isu külluse järele" (kuraator on Corina Apostol). Kristina Normanil on see teine kord Veneetsia biennaalil osaleda.
Jena ja Auerstedti lahing
pisi|Jena ja Auerstedti lahing
59. Veneetsia biennaal
Eesti näitus
Eesti paviljoni konkursile laekus 2020. aastal 38 kunstiprojekti, mille hulgast valiti välja idee "Orhideliirium. Isu külluse järele". Teose lähtepunktiks on kunstnik Emilie Rosalie Saali umbes 300 akvarelli ja maali troopilistest taimedest, mis on maalitud 20. sajandi alguses tollal Hollandile kuulunud Ida-India saartel.
Jena ja Auerstedti lahing
Jena ja Auerstedti (vana nimi: Auerstädt) kaksiklahing peeti 14. oktoobril 1806 platool Saale jõest läänes Napoleon I ja Friedrich Wilhelm III vägede vahel. Preisi armee otsustav kaotus allutas Preisimaa kuningriigi Prantsuse keisririigile kuni kuuenda koalitsiooni moodustamiseni aastal 1812.
59. Veneetsia biennaal
Eesti näitus
Kristina Norman ja Bita Razavi loovad näitusele uued teosed Emilie Rosalie Saali isikust ja loost lähtuvalt. Oma teostega esitavad nad nii maailmas kui ka Eestis olulisi küsimusi poliitika, ühiskonna, kultuuri, soo, rahvusidentiteedi ja globaalsete protsesside teemadel. Lisaks käsitleb näitus omavahel põimunud ajalugude, "võitjate" ja "kaotajate" suhteid ning nende mõistmise keerukust ja mitmetahulisust, hõlmates ka koloniaalajalooga seotud küsimusi.
Kui alates 1997. aastast oli Eesti paviljon tegutsenud Veneetsia linna eri paigus, siis 59. biennaaliks kutsus Hollandi paviljoni korraldaja Mondriaani Fond Eesti paviljoni külla oma ajaloolisesse paviljonihoonesse biennaaliala südames Giardini näitusealal. Hollandi näitust esitletakse 2022. aastal mujal Veneetsias.
Jena ja Auerstedti lahing
Jena-Auerstedtis osales mitu tulevast Preisi armee reformijat, näiteks Gebhard von Blücher, Carl von Clausewitz, August Neidhardt von Gneisenau, Gerhard von Scharnhorst ja Hermann von Boyen.
59. Veneetsia biennaal
Keskne näitus
59. biennaali kunstiline juht on New Yorgis High Line'i pargis asuva kunstikeskkonna High Line Art peakuraator Cecilia Alemani. Tema kureeritud keskne näitus kannab pealkirja "The Milk of Dreams" ("Unistuste piim"). Näitus on saanud pealkirja sürrealistliku kirjaniku Leonora Carringtoni samanimelisest raamatust, mis on täis maagilisi lugusid, kus kõike saab kujutlusvõime abil muuta. Näitus jälgib kolme teemat: keha kujutamist ja metamorfoosi, inimeste suhteid tehnoloogiaga ning keha ja Maa omavahelist suhet. Selle kontseptsiooni aluseks on Alemani vestlused kunstnikega ja koroonapandeemiaga seoses esile kerkinud küsimused.
Kui selgus, et näitus lükatakse pandeemia tõttu aasta võrra edasi, soovis Alemani kasutada seda lisa-aastat selleks, et valmistada ette uusi projekte ja kasutada festivali avamist ära ühtekuuluvustunde tähistamiseks. Alemani on esimene itaallannast biennaali kunstiline juht. Varem on ta kureerinud 57. Veneetsia biennaali (2017) Itaalia paviljoni. Tema abikaasa Massimiliano Gioni oli 55. Veneetsia biennaali (2013) kuraator.
Jena ja Auerstedti lahing
Vastaspoolte armeed
Mõlemad armeed olid osadeks jaotatud.
Preisi kuningal oli kolm väge.
Preisimaa poolel võitlesid ka Saksimaa väed.
Napoleoni põhijõud Jena all koosnesid kokku umbes 150 000 mehest.
Ülevaade
Lahing algas, kui Napoleoni eelväed kohtasid Jena lähistel Hohenlohe vägesid. Keisril oli algul ainult 48 000 meest, kuid ta kasutas ära oma hoolikalt planeeritud ja paindlikku vägede paigutust, et kiiresti üles ehitada hävitav ülekaal. Preislased olid aeglased olukorra mõistmisel ja aeglased ka reageerima. Enne, kui Rücheli 15 000 meest Weimarist väljusid, alustas Hohenlohe vägi liikumist. Siiski oli see äge lahing ja Napoleon arvas ekslikult, et on silmitsi Preisi peavägedega.
Kaugemal põhjas, Auerstedti lähistel, said nii Davout kui ka Bernadotte käsu minna Napoleonile appi. Davout püüdis liikuda Ekartsbergi kaudu, Bernadotte Dornburgi kaudu. Davout' liikumist lõunasse takistasid siiski Preisi põhijõudude 55 000 meest, sealhulgas Preisi kuningas, Braunschweigi hertsog ning välimarssalid von Möllendorff ja krahv von Kalckreuth. Järgnes metsik lahing. Kuigi jõudude vahekord oli kaks ühele preislaste kasuks, kannatas Davout' hästitreenitud ja distsiplineeritud III korpus korduvad rünnakud välja, enne kui lõpuks rünnakule asus ja preislased põgenema sundis. Kuigi lahing oli ligidal, ei astunud Bernadotte samme Davout'le appi minekuks, mille eest Napoleon ta hiljem hukka mõistis.
Tulemused
Alguses ei uskunud Napoleon, et Davout' üksik korpus lõi Preisi peaväge ilma abita, ja vastas esimesele ettekandele: "Ütelge marssalile, et ta näeb kahekordselt", vihjates Davout' kehvale nägemisele. Kui asi sai selgemaks, ei suutnud keiser kiidulaulu lõpetada. Bernadotte mõisteti tõsiselt hukka ja oli vallandamisele lähedal – vaatamata sellele, et ta oli kuuldekaugusel Auerstedtist ja rännakukaugusel Jenast, eiras ta korraldusi ega osalenud kummaski lahingus. Davout'st tehti Auerstedti hertsog. Jena kangelane Lannes nii suurt kiitust ei saanud, võib-olla sellepärast, et Napoleon tahtis seda au endale.
Preisimaa poolel sai Braunschweigi hertsog Auerstedtis surmavalt haavata ja järgnevatel päevadel ei suutnud järelejäänud väed Murat' halastamatule ratsaväerünnakule tõsist vastupanu avaldada. Erfurdi kapitulatsiooniga 16. oktoobril sattus suur hulk Preisi vägesid sõjavangi, olles vaevalt jõudnud püssi lasta. Bernadotte hävitas 17. oktoobril Halle lahingus Württembergi hertsogi Preisi reservid. Davout viis oma väsinud III korpuse 25. oktoobril Berliini. Hohenlohe vägi piirati sisse 28. oktoobril pärast Prenzlau lahingut, mis järgnes varsti pärast Pasewalki kapitulatsiooni. Blücheri ja Winningi korpused hävitati Lübecki lahingus 6. ja 7. novembril. Magdeburgi piiramine lõppes 11. novembril, kui Ney vallutas kindluse. Piiratud Preisi vastupanu jätkus, kuid Napoleoni peamine vaenlane oli nüüd Venemaa ja Eylau lahing tulemas.
Prantsusmaa kaotas langenute ja haavatutena 14 920 meest. Preisimaa kaotas langenute, haavatute ja vangistatutena 33 000.
Mõju
pisi|[[Pont d'Iéna ('Jena sild') Pariisis ehitati Jena lahingu mälestuseks]] Lahing osutus mõjusaks, demonstreerides vajadust liberaalsete reformide järele siiani veel väga feodaalses Preisi riigis ja armees. Kuulsad Preisi reformijad, nagu Scharnhorst, Gneisenau ja Clausewitz, võtsid lahingust osa. Nende reformid koos järgnevatel aastatel algatatud riigireformidega aitasid muuta Preisimaa moodsaks riigiks, mis viis eeskätt Prantsusmaa väljaajamiseni Saksamaalt ja andis lõpuks liidrikoha kontinendil.
Tartu Maarja kirik
Tartu Maarja kirik on 1842. aastal sisse õnnistatud hilisklassitsistlik kirik Tartus Pepleri ja Kuperjanovi tänava nurgal. See oli esimene eestlaste koguduse jaoks püstitatud kirik Tartus. Kiriku projekteeris Georg Friedrich Geist.
19. sajandi teisel poolel oli kirik rahvusliku ärkamisaja üheks keskuseks ning koondas Tartu eestlasi. Aastatel 1857–1885 oli Maarja kiriku pastoriks Adalbert Hugo Willigerode, kes 1869. aastal oli ka esimese üldlaulupeo korraldustoimkonna esimees. Tartu Maarja kirikus toimus 17. juunil 1869 esimese üldlaulupeo peaproov, kuhu kogunes umbes 800 lauljat.
1941. aasta juulis jäi kirik Nõukogude vägede pommitamise järel varemetesse. 1956. aastal sai Eesti Põllumajandusakadeemia varemed enda käsutusse ning hoonet hakati kasutama võimlana.
Tartu Maarja kogudus sai kiriku omandiõiguse tagasi 2008. aastal, ruumid anti kogudusele üle 2009. aastal. Praegu korraldatakse kirikuhoones jumalateenistusi ja kontserte. Tartu Maarja Kiriku Sihtasutus on korraldanud ideekonkursi kiriku taastamiseks ning kogunud annetusi ehituseks. 2019. ja 2020. aastal koguti annetusi kirikutorni taastamiseks.
Elmu Peek
Elmu Peek (4. oktoober 1936 Läänemaa – 31. august 2017) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane ning Eesti omavalitsustegelane.
Ta lõpetas 1954. aastal Haapsalu Pedagoogilise Kooli ja 1965. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomina.
Tartu Maarja kirik
Kiriku ehitamine ja sisustus
Uue Maarja kiriku (saksa k. St. Marien-Kirche) hoone projekteeris tolleaegne Tartu linnaarhitekt Georg Friedrich Geist. 1834. aastal tegi ta valmis nii klassitsistlikus kui ka uusgooti stiilis kiriku projektid. Valik langes klassitsistliku stiili kasuks. Kõik Geisti planeeritud üksikasjad rahanappuse tõttu ei teostunud. Näiteks pidi projekti järgi kirikutorni kellakorrus olema lahtine, aga tegelikult suleti torniaknad puidust luukidega. Kiriku altari ja retaabli kujundas Geist samuti ise. Altarimaali autor oli F. von Sivers ja oreli ehitas E. C. Kessler. Saalis oli kokku üle 1000 istekohta. Kirik valmis 1841. aastal ning järgmise aasta 11. jaanuaril õnnistati see sisse. Sel kuupäeval tähistatakse siiani kiriku aastapäeva.
1862. aastal tehti kirikus suurem remont, mille käigus pandi torni uued kellad ning püstitati uus kantsel. Uus altarimaal telliti 1889. aastal tuntud baltisaksa kunstniku Julie Wilhelmine Hagen-Schwarzilt. Pildi kohale oli kirjutatud piiblisalm: "Nida on Jumal ma ilma armastanu" (Johannese ev. 3:16). 1890. aastal sai kirik uue oreli, seekord Saueri orelifirma valmistatud pilli.
Esimese üldlaulupeo proov
Johann Voldemar Jannsen nimetas 1869. aastal toimunud esimese üldlaulupeo korraldustoimkonna esimeheks Tartu Maarja kiriku pastori Adalbert Hugo Willigerode. Suure rahvapeo ajaks kogunes Tartusse arvukalt lauljaid, koorijuhte ja peokülalisi nii Eestist kui ka kaugemalt. 17. juunil toimus Maarja kirikus kõigi lauljate esimene ühisproov, kus oli kokku 40 laulukoori (nende hulgas ka Maarja kiriku koor) ligi 800 lauljaga. Lisaks lauljatele osales peol ka kolm pasunakoori 48 pillimehega.
Elmu Peek
Tegevus ELKNÜ-s, NLKP-s ja muudes Nõukogude organites
1958–1990 NLKP liige, on hiljem kuulunud EKP Keskkomitee ridadesse
Tartu Maarja kirik
Esimese üldlaulupeo proov
Proov oli nii peo korraldajatele kui ka lauljatele ärevusttekitav, kuna eales polnud eestlased nii suure koosseisuga koos laulnud. Iga laulukoor oli laule iseseisvalt õppinud ning kooride tasemest polnud kellelgi selget ettekujutust. J. V. Jannsen olevat enne proovi avaldanud kartust, et pidu võib lauljate kehva taseme tõttu hoopis nurja minna. Esimese lauluna hakkas ühendkoor Aleksander Saebelmann-Kunileiu juhatamisel laulma üht üldtuntud koraali. Juba kohe laulu algusest olevat hakanud lauljate ärevus kaduma ning asendunud hoopis lootuse ja vägevusega. Kõik laulupeo kavas olnud laulud tulid proovis korraldajate ja lauljate suureks rõõmuks üle ootuste hästi välja. Sellega oli "lauljate tuleproov" läbitud ning peo õnnestumine enam kui kindel. Proov Tartu Maarja kirikus kestis kokku kolm tundi.
Elmu Peek
Tegevus ELKNÜ-s, NLKP-s ja muudes Nõukogude organites
Aastast 1990 töötas ta Harju Maavalitsuse kantselei juhatajana.
Isiklikku
Tema hobid on filateelia ja loodusvaatlused.
Tartu Maarja kirik
Kirik Nõukogude perioodil
pisi|left|Kiriku varemed 1941. aastal
12. juulil 1941 pommitas Punaarmee Tartu linna, milles sai muuhulgas tugevalt kannatada ka Maarja kirik. Säilisid vaid hoone välisseinad, tornikell, mis 1948. aastal Paistu kiriku torni paigutati ning mõned armulauariistad ja väiksemad esemed. Nõukogude okupatsiooni perioodil ei saanud kogudus luba kirikut kasutada ning 1956. aastal anti hoone hoopis Eesti Põllumajanduse Akadeemia (EPA) käsutusse. 1961. aastast kasutas EPA hoonet võimlana, mille tarbeks lammutati torni allesjäänud osa ning ehitati juurde väiksem kõrvalhoone harjutussaalide jaoks. Tartu Maarja kogudus tegutses sel ajal nii Jaani, Ülikooli kui ka Peetri koguduste juures.
pisi|Tartu Maarja kiriku torni taastamine 2022. aastal
Kiriku taastamine
2003. aastal asutasid kogudus ja Tartu praostkond Tartu Maarja Kiriku SA, et hakata kiriku taastamise projekti vedama. 2009. aastal tagastati kirikuhoone kogudusele ning juba 2011. aastal kuulutati välja ideekonkurss hoone taastamise projekteerimiseks. Konkursi võitsid KOKO arhitektid, kelle projekt kannab nime "Noa". Kiriku välisilme on plaanis taastada esialgsel kujul, sisemus saab aga täiesti uue ilme. Kahekorruselise põhiplaaniga kirikusse mahuvad lisaks saalile ka koguduse ruumid ja renditavad pinnad. Järk-järgult on hakatud hoonet taastama. Kirikusse on veetud vee-, kanalisatsiooni- ja küttetrassid, taastatud on peatrepp ning valmis on kandvad sisekonstruktsioonid. 2019. aastast alates on kogutud raha 1950. aastal lammutatud torni taastamiseks.
Torni müürid ehitati üles 2022. aasta alguseks ning sama aasta keskpaigaks pidi valmima ka tornikiiver. Tornikuke alune kõrgus hakkab ulatuma 54,5 meetrini maapinnast. Ehitise absoluutseks kõrguseks jääb merepinnast. Tornikiiver ja kullatud kukk jõudsid oma kohale 7. juunil. 12. juulil 2022 helisesid taas kiriku kellad.
Fleury (Pas-de-Calais)
pisi|Fleury kirik
Väike põllumajandusküla asub 47 km Arrasist loodes, tee D98 ääres.
pisi|tühi|
Valdemaras Martinkenas
Valdemaras Martinkenas (leedu Valdemaras Martinkėnas; 10. märts 1965 Alytus – 20. juuli 2004) oli leedu jalgpallur.
Ta on mänginud ka Eesti klubides, nt aastal 2000 FC Kuressaares.
Jonas Vingegaard
thumb|Vingegaard 2021 Tour de France'l Jonas Vingegaard Rasmussen (sündinud 10. detsembril 1996 Hillerslevis) on taani jalgrattur, kes sõidab tiimis Team Jumbo–Visma. 2022. ja 2023. aasta juulis krooniti ta Tour de France'i võitjaks.
VOL
VOL või Vol või vol ja muud nende tähtede variandid võivad tähendada järgmist:
Die Welt
Die Welt on Saksa kirjastuse Axel Springer SE kirjastatav saksakeelne päevaleht, mis ilmub esmaspäevast laupäevani.
Stefan Ristovski
Ta alustas klubikarjääri Makedoonia klubis FK Vardar.
2010. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Itaalia klubiga Parma. Ta mängis klubi põhimeeskonnas Itaalia kõrgliigas ainult hooaja 2014–15 esimeses pooles. Ülejäänud ajal mängis ta Parmast laenul Itaalia madalamates klubides Crotone, Frosinone, Bari ja Latina.
Die Welt
Päevalehe veebipõhine uudisteportaal WELT Online kannab septembrist 2012 samuti nime Die Welt.
Stefan Ristovski
Aastatel 2015–2017 mängis ta Horvaatia kõrgliiga klubis HNK Rijeka. Hooajal 2016–17 tuli ta klubiga Horvaatia meistriks.
2017. aasta augustis sõlmis ta lepingu Portugali kõrgliiga klubiga Lissaboni Sporting. 2021. aasta veebruaris liitus ta Zagrebi Dinamoga.
Põhja-Makedoona jalgpallikoondises debüteeris Ristovski 10. augustil 2011 sõprusmängus Aserbaidžaani vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 11. juuni 2017 MM-i valikmängus Hispaania vastu.
Ludwig Wilhelm (Baden-Baden)
Ludwig Wilhelm Baden-Badenist (8. aprill 1655 – 4. jaanuar 1707) oli valitsev Baden-Badeni markkrahv Saksamaal ja keisriarmee ülemjuhataja. Ta oli tuntud ka kui Türkenlouis ("Türgiludwig") tema paljude võitude tõttu Türgi armeede üle. Pärast tema surma 1707. aastal tegutses tema naine Sibylla von Sachsen-Lauenburg Baden-Badeni regendina vanima poja alaealisuse tõttu, kellest sai hiljem Baden-Badeni markkrahv.
Perekond
Pariisis sündinuna oli Ludwig Ferdinand Maximilian von Baden-Badeni ja Savoia Louise'i poeg. Tema ristiisa oli Prantsusmaa kuningas Louis XIV. Tema isa oli markkrahv Wilhelmi vanem poeg, kes suri varem, jättes Ludwigi järgmiseks valitsevaks Baden-Badeni markkrahviks ja Zähringite koja katoliikliku haru peaks.
Tema ema vend oli Soissonsi krahv, tunnustatud kindrali Savoia Eugeni isa, kelle sõjaväelises varjus Ludwig elas ja võitles, kuigi nõod olid ka liidus Saksa-Rooma keisri teenistuses prantslaste vastu. Kuna tema vanemad olid võõrandunud, rööviti ta lapsena oma emakodust Pariisis ja viidi Saksamaale, kus teda kasvatas isapoolne kasuvanaema.
Sõjaväeline karjäär
thumb|left|250px|Ludwig Wilhelm, Baden-Badeni markkrahv right|thumb|Türkenlouisi portree 1691. aasta [[Medalistide nimekiri|Georg Hautschi medaljonil, mis tähistas võitu Osmanite riigi üle Slankamenis, esiküljel.]]
Ludwig Wilhelm teenis algul Raimondo Montecuccoli alluvuses vikont Turenne'i vastu ja seejärel Lorraine'i hertsogi alluvuses. Viini piiramisel türklaste poolt 1683. aastal paiskas ta oma väed linna ning saavutas hiilgava väljatungiga ühinemise Jan III Sobieski ja Lorraine'i hertsogiga, kes olid kergenduseks tulnud. 1689. aastal võitis ta türklasi Niši juures.
Ludwigit hakati kutsuma Türkenlouisiks või keisririigi kilbiks. Türklased kutsusid teda punaseks kuningaks tema punase vormikuue tõttu, mis tegi ta lahinguväljal hästi nähtavaks. Ta oli tuntud Euroopa kaitsjana türklaste vastu, nagu ka Savoia Eugen. Sõjaväeülemana Saksa-Rooma riigi teenistuses määrati ta 1689. aastal keisriarmee ülemjuhatajaks Ungaris, kus ta 1691. aastal Slankameni lahingus Osmanite üle kõlava võidu saavutas. Ludwig nägi Osijekis erakordse strateegilise tähtsusega asukohta sõjas Osmanite vastu. Ta nõudis tungivalt linnamüüride parandamist ja tegi ettepaneku ehitada uus kindlus nimega Tvrđa vastavalt Vaubani sõjatehnika põhimõtetele. Varsti pärast seda saadeti Suure alliansi sõjas Reini armeed juhtima.
1701. aastal ehitas ta Stollhofeni liinid, kaitseotstarbelise kaevikuliini, mille eesmärk oli kaitsta Põhja-Badenit prantslaste rünnaku eest. Hiljem juhtis ta keisriarmeed Hispaania pärilussõjas, kus ta lõpetas edukalt Landau piiramise 1702. aasta septembris, kuid pidi peagi taganema üle Reini ja sai Villarsi hertsogi juhitud prantslastelt Friedlingeni lahingus lüüa. 1704. aastal osales ta aga Marlborough' ja Savoia Eugeni edukas Saksamaa kampaanias. Ta paistis silma Schellenbergi lahingus ning piiras ja vallutas Ingolstadti ja Landau, tõmmates seega Baieri väed eemale otsustavast Blenheimi lahingust.
thumb|upright=1.0|Aris Kalaizise "Ludwig Wilhelmi viimased tunnid", õlimaal lõuendil, 130x190 cm, 2021 thumb|upright=1.0|Ludwig Wilhelmi epitaaf Baden-Badenis
Ludwig Wilhelm suri 1707. aastal oma poolelijäänud Rastatti lossis. Oma maalil "Ludwig Wilhelmi viimased tunnid" jäädvustas saksa-kreeka maalikunstnik Aris Kalaizis väejuhi elu lõppu. Tema naine asus nende poja Ludwig Georgi eestkostevalitsejaks. Viimane võttis valitsemise oma emalt üle 1727. aasta oktoobris.
Abielu ja lapsed
Keiser andis talle naiseks noore pärijanna Sibylla von Sachsen-Lauenburgi. Nad said järgmised lapsed:
17 aastat pärast markkrahvi surma abiellus tema tütardest ainsana lapsepõlve üle elanud Auguste kurikuulsa Prantsuse regendi poja Louis d'Orléansiga ja pulmade ajal esimesega Prantsusmaa troonipärimisjärjekorras.
Tema järeltulijaks selle abielu kaudu sai 1830. aastal Prantsusmaa kuningas Louis-Philippe I.
Pärast Ludwigi surma ehitas tema lesk oma abikaasa mälestuseks suveresidentsiks Favorite lossi. Ludwig Wilhelmi matmispaik on Baden-Badeni Stiftskirche.
Rebassidrik
Rebassidrik (Passerella iliaca) on tsiitsitajalaste sugukonda kuuluv Põhja-Ameerika lind.
Eestis vaadeldi rebassidrikut esimest korda 2012. aasta 2. detsembril Haapsalus.
Süstemaatika
Saksa loodusteadlane Blasius Merrem kirjeldas 1786. aastal Kanadas taksoni Fringilla iliaca. Rebassidrikut käsitletakse mõnikord perekonnas Zonotrichia. Eristatakse rida alamliike, mida vahel rühmitatakse mitmeks liigiks.
Välimus
Pikkus 18 cm. Olenevalt levikupiirkonnast on sulestiku üldine värvus roostepruun, tumepruun või hall.
Levik ja bioloogia
Rebassidrik on levinud Kanadas ja USAs. Ta on tavaline asukas okasmetsavööndi ja mandri lääneosa mäestike vooluveekogude kaldavõsas. Osa linde talvitab Californias tšaparralis. .
Rebassidrik ehitab pesa varjulisse kohta maapinnale või madalale selle kohale puule või põõsale. Pesa on kausjas, paksuseinaline, koosneb rohust, samblast ja lehtedest. Kurnas on tavaliselt neli või viis muna.
Toiduks on peamiselt putukad ja muud selgrootud, mida otsib maapinda jalgadega kraapides. Sööb ka seemneid ja marju.
Rūta Meilutytė
Rūta Meilutytė (sündinud 19. märtsil 1997 Kaunases) on Leedu ujuja.
2012. aasta suveolümpiamängudel võitis ta naiste 100 m rinnuliujumises kuldmedali, saades Leedu noorimaks olümpiavõitjaks. Ühtlasi sai temast esimene ujuja, kes on pärast Leedu taasiseseisvumist ujumises kuldmedali võitnud.
Ta jagab 100 meetri rinnuliujumise maailmarekordit lühirajal (1.02,36). Ta on 50 meetri rinnuliujumise (29,48) ja 100 meetri rinnuliujumise (1.04,35) endine maailmarekordiomanik.
Aastatel 2012 ja 2013 valiti ta Leedu aasta sportlaseks ning 2015. aastal aasta naissportlaseks.
Isiklik elu
Rūta Meilutytė sündis Kaunases 1997. aastal Saulius Meilutise ja Ingrida Meilutienė tütrena. 2001. aasta märtsis jäi Rūta ema ülekäigurajal auto alla ja hukkus. Laste isa Saulius teenis perele elatist USA-s töötades. Pärast õnnetust naasis ta küll kodumaale, ent parema sissetuleku nimel siirdus peagi tööle Inglismaale. 2010. aastast elab Rūta koos isaga Inglismaal.
Karjäär
Enne 2012. aasta suveolümpiamänge sai Rūta Meilutytėst noorim Leedu ujuja, kes on olümpianormi täitnud. Londoni olümpiamängudel sai ta 100 m rinnuliujumises kvalifikatsioonivõistlusel esikoha ajaga 1:05.56, mis oli ka uus Leedu rekord. 100 m rinnuliujumise poolfinaalides sai Meilutytė samuti esikoha ajaga 1:05.21, mis oli uus Euroopa ja järjekordne uus Leedu rekord. Finaalis võitis Rūta Meilutytė kuldmedali ajaga 1:05.47.
2013. aastal püstitas ta Barcelonas toimunud veealade MMil poolfinaalis 100 m rinnuliujumises maailmarekordi ajaga 1:04.35, senine maailmarekord oli kümnendiku võrra kehvem ja kuulus 2009. aastast ameeriklanna Jessica Hardyle.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel sai ta hõbemedali 100 m rinnuliujumises.
2016. aasta suveolümpiamängududel Rio de Janeiros tuli ta 100 m rinnuliujumises 1.07,32-ga seitsmendaks.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis tuli ta 100 m rinnuliujumises neljandaks. Samadel võistlustel ületas ameeriklanna Lilly King tema maailmarekordi 23 sekundisajandikuga. Meilutytė tuli neljandaks ka 50 meetri rinnuliujumises ning King purustas tema maailmarekordi ka sel distantsil.
2019. aasta mais teatas ta sportlaskarjääri lõpetamisest, kuna teda ähvardas dopinguproovide andmata jätmise eest kaheaastane võistluskeeld.
Isiklikud rekordid
Allikas
Maailmarekordid
Rūta Meilutytė püstitas pikal rajal kokku kaks maailmarekordit, millest ühe 50 m rinnuliujumises ja ühe 50 m rinnuliujumises.
Rūta Meilutytė püstitas lühirajal ühe maailmarekordi – 100 meetri rinnuliujumises.
Märkused
<references group="märkus" />
Pagavere
Pagavere oli küla Harjumaal, ajalooliselt Vääna mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Püha küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Keila kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Püha külaga.
Külast on teateid alates 1379 (Packeuore).
Sherlock New Yorgis
Sarja peaosatäitjateks on ekstsentriline, irooniline ja tahumatu Sherlock Holmes, teda mängib Jonny Lee Miller, ja silmapaistvalt viisakas Joan Watson, keda mängib Lucy Liu. Holmes on endine Scotland Yardi nõustaja, kes kolis Suurbritanniast USA-sse, et suruda alla oma heroiinisõltuvust. Brooklyni kutsus ta New Yorgi politseikapten Thomas Gregson, keda kehastab Aidan Quinn. Sarjas töötas ta koos Sherlockiga Scotland Yardis pärast 9/11 rünnakuid. Brooklynis jagab Sherlock elamist Watsoniga, kes algselt oli tema isa rahastatud protežee ning hiljem sai temast Sherlocki õpilane ja partner, kellega koos sarjas kuritegudele lahendusi otsida, rakendades nn deduktiivset meetodit.
Osatäitjad
Krimidraamasarja "Sherlock New Yorgis" on USA-s näidatud viis hooaega. Eestis on telesarja näidanud TV3 ja Sony TV.
Ivalo
pisi|Ivalo kesklinn Ivalo (põhjasaami keeles Avvil, koltasaami keeles Âʹvvel, Inari saami keeles Avveel) on küla Soomes Lapi maakonnas Inari vallas.
2008. aastal oli külas 3998 elanikku.
Ivalo küla on saanud nime Ivalo jõe järgi (Inari on saami keeles Avveeljuuhâ, üldise arvamuse järgi on sõna avveel tähendus 'voolav').
Kiudolova
Kiudolova (ka Kiudalova, Kivdolova või Kivdoli, latgali keeles Kyudolova või Kyudoli) on küla (vidējciems) Lätis Ludza piirkonnas, Pureņi valla halduskeskus.
Kiudolova asub valla idaosas merepinnast 150 meetri kõrgusel Kivdalova järve läänekaldal.. Küla jääb piirkonna keskusest Ludzast 12,5 ning Riiast 281 kilomeetri kaugusele. Külas on raamatukogu, Strumpe postkontor ja Pureņi rahvamaja.
Küla rajati aastal 1984, et see oleks Vitkupova küla asemele külanõukogu halduskeskuseks. Aastal 1988 ehitati sinna ka põhikool.
Aastal 2008 oli külas elanikke 92, aastal 2020 aga 62.
Kaesŏng
Kaesŏng on linn Põhja-Koreas Põhja-Hwanghae maakonnas Lõuna-Korea piiri lähedal.
Pandėlys
pisi Pandėlys (poola Ponedel, vene keeles Понедѣле, Понедели, ) on linn Leedus Panevėžysi maakonnas Rokiškise rajoonis, Pandėlysi valla halduskeskus. Linn asub Apaščia ülemjooksul merepinnast 105 meetri kõrgusel Vilniusest 181 kilomeetri kaugusel.
Haridust annab gümnaasium. Linnas asub raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on sealne aastal 1801 valminud Püha Neitsi Maarja Nime kirik.
Ajalugu
Asula tekkis kaubateede ristumiskohta ja seda on esimest korda mainitud 1591. aastal (toona oli Pandėlys alev. Ühed varasematest omanikest olid Pandzevičiused, kelle järgi võis alev oma nime saada, teise versiooni kohaselt oli seal turupäevaks esmaspäev (analoogiliselt Seredžiusega (turupäevaks oli kolmapäev) ja Subačiusega (turupäevaks oli laupäev).
Esimene kirik rajati sinna aastal 1665. Alev on kuulunud Chreptowiczitele ja Kościałkowskitele. Pandėlysis on sündinud Poola poliitik Marian Zyndram-Kościałkowski.
Teise maailmasõja ajal sunniti asula juudid Rokiškisesse asuma, kus nad likvideeriti. Linnaõigused sai Pandėlys 1956. aastal. Nõukogude ajal oli linn kahe kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Elanikkond
Pandėlysis on 809 elanikku ja see on Leedu väiksemaid linnu.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pandėlysi elanikest leedulasi 95,55% ja venelasi 3,09%.
Eksplikatsioon (loogika)
Eksplikatsioon on terminile täpsema tähenduse andmine.
Näiteks defineeritakse temperatuur molekulide soojusliikumise kineetilise energia kaudu ning see on mõõdetav termomeetri abil. Enne niisuguseid täpsustusi sai temperatuurist rääkida vaid kasutades sõnu "soe", "külm" jms, mis on ilmselt väga ebamäärase tähendusega.
Künter Rothberg
Künter Rothberg (sündinud 13. märtsil 1984 Viljandis) on eesti judokas.
Ta lõpetas aastal 2004 Audentese Spordigümnaasiumi ja aastal 2005 Tallinna Ehituskooli.
Ta võitis 2006. aastal Euroopa meistrivõistlustelt kategoorias kuni 66 kg pronksmedali.
Värdkoorik
Värdkoorik (Pseudotomentella) on seente perekond lehternahkiseliste sugukonnas lehternahkiselaadsete seltsis.
Kasvades mahalangenud okste, tüvede ja vanade kändude all metsakõdus, jäävad värdkoorikud tihti vaataja eest varjule. Nende silmale nähtav osa, viljakeha, kasvab liibuvalt substraadi pinnal, kuid osa seenest on seeneniidistikuna mullas. Nad on puudega sümbiontses suhtes, moodustades ektomükoriisa, mis teeb neist olulise lüli eri metsakoosluste aineringes. Seeneperekonna vähesest tuntusest kõneleb asjaolu, et Eestis leitud seitsmest liigist vaid ühel on eestikeelne nimetus.
Morfoloogiline kirjeldus
Värdkooriku viljakeha on basidiokarp ehk basidioom, mis on kandseentele (Basidiomycota) iseloomulik spetsialiseerinud viljakeha. Sellele tekivad sugulise paljunemise lõpptulemusel eoskannad kandeostega.
Värdkooriku viljakehade (basidiokarpide) kasv on tagurpidine ehk resupinaatne ehk nad kasvavad kasvupinnal “rippudes”. Neid on võimalik kasvupinnast (substraadist) eristada ja eraldada. Resupinaatsetel seentel puudub jalg ja eristatav kübar, nad kinnituvad substraadile viljakeha tagumise ehk ülemise servaga ning kasvavad tavaliselt horisontaalselt asetseval pinnal.
Värdkooriku eoslava on pehme, mütseelipõimikuga sama värvusega või pisut heledam ja kahvatum. Steriilne, paljunemisorganiteta viljakehaserv võib esineda, kuid võib ka puududa. Eoslavakandja all asuv substraadile kinnituv viljakeha osa on koorikjas või villjas.
Seeneniitide süsteem, põhiliselt dimiitne ning harva monomiitne, esineb mütseelipõimikus ja viljakeha servades. Dimiitses seeneniitide süsteemis esinevad generatiivsed ehk paljunemishüüfid ja skeleti- ehk toesehüüfid, monomiitses esinevad ainult paljunemishüüfid.
Mütseelipõimiku hüüfid ehk mütseelipõimiku seeneniidid on lihtpooriga vaheseinaga, klamberjas vahesein võib olenevalt liigist puududa, olla hajusalt või sagedaselt. Esinevad nii õhukese kui ka paksu kestaga, hüaliinsed ehk läbipaistvad rakud, mis kokkupuutel 3% KOH (kaaliumhüdroksiidi) lahusega värvuvad pruunikaks või osaliselt rohekaks. Eoslava all asuvad seeneniidid on lihtpooriga või klamberja vaheseinaga, õhukese rakukestaga ning läbipaistvad, kokkupuutel 3% KOH lahusega värvuvad pruunikaks või osaliselt rohekaks. Tsüstiidid Värdkooriku perekonna esindajatel puuduvad.
Basiidid ehk eoskannad on koti- või paunakujulised, valmimata eostega eoskannad on enamasti nuiakujulised ehk tipust jämedamad kui jalamilt. Eoskandadel on eristatav jalg. Eoskandadega kaetud eoslava on väga sopiline. Rakkude vahel esinevad harva ristipidised vaheseinad. Eoskannad värvuvad kokkupuutel 3% KOH lahusega kas rohekaks või jäävad läbipaistvaks. Eostugesid ehk sterigmasid on neli.
Klamüdospoorid (ehk mittesugulisel paljunemisel talluseosadest tekkivad paksukestalised püsiva funktsiooniga eosed) võivad esineda, kuid võivad ka puududa.
Perekonna tüüpliik on Pseudotomentella mucidula (P. Karst).
Liigid
Maailmas on kirjeldatud 12 värdkooriku liiki, neist 7 on leitud ka Eestist :
Eestist leitud liigid on toodud paksus kaldkirjas. Sulgudes on liigi herbariseerija, sulgudeta liigi kirjeldaja(d).
Eestis esinevate värdkooriku liikide leviku kohta saab infot eElurikkuse portaalist.
DNA järjestuste põhjal identifitseeritud värdkooriku liikide kohta maailmas saab andmeid UNITE projektist.
Levik ja kasvukoht
pisi|Pseudotomentella kasvukoht Järvselja ürgmetsas
Värdkooriku perekonna esindajad kasvavad enamasti maapinna lähedal. Neid võib leida mahalangenud puutüvede ja okste alumisel, maapinnapoolsel küljel, samuti kändude, koore ja kõdu sees. Viljakeha pind on nahkjas, võib olla terviklik või katkendlik ning ta kasvab kasvupinnale liibudes. Viljakehade paksus ei ületa paari millimeetrit, seetõttu saavad nad kasvada ja eoseid levitada ka väga kitsastes tingimustes.
Värdkooriku liigid kasvavad parasvöötme ja boreaalsetes metsades, eelistades sümbiontidena okaspuid. Mõnede liikide eksemplarid on korjatud ka lehtpuude lähedusest. Värdkooriku liike esineb Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas, kuid teadaolevalt ei ole nad looduslikult lõunapoolkerale levinud. Euraasia levikukaarte vaadates võib näha, et leiukohad on Kamtšatka poolsaarest Kaug-Idas kuni Eestini, samuti mitmes teises Euroopa ja Skandinaavia riigis, kuid puuduvad Venemaa keskosas. Seda võib seletada raskesti eristatava ja vähetuntud seeneperekonda tundvate teadlaste vähesusega, samuti seeneperekonna esindajate silmatorkamatusega. Lisaks on enamik potentsiaalseid kasvukohti veel läbi uurimata.