cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuuleenergia
Tuuleenergia Eestis
Esimene abstraktsirgiat andev tuulegeneraator võimsusega 225 kW alustas elektri tootmist 2002. aastal Saare maakonnas Sääre külas. Samal aastal hakkas tööle kolmest tuulegeneraatorist koosnev Eesti esimene tuulepark – Virtsu I tuulepark võimsusega 1,8 MW.
Aastal 2004 rajati Pakri tuulepark üldvõimsusega 18,4 MW. Aastatel 2005–2014 toimus kiire ja järsk Eesti tuuleenergeetika areng, mille käigus oli rajatud umbes 25 tuuleparki koguvõimsusega üle 280 MW.
2018. aasta seisuga oli Eestis üle 20 tuulepargi, kokku 140 tuulikut üldvõimsusega 314 MW ning nendega toodeti 591 GWh elektrit, mis on 12% võrra vähem kui 2017. aastal (669 GWh). See oli vastavalt 53% taastuvelektri tootmisvõimsusest ja ligikaudu 7% elektri lõpptarbimisest.
Tuuleparkide ja tuulikute installeeritud võimsus Eestis
Paraku ei ole tuuleenergia ilma dotatsioonideta või muude abimeetmeteta (nt kohustuslik toodetud energia kokkuost erihinnaga, samuti tuulevaikuse puhuks alternatiivse reservvõimsuse pakkumise nõude puudumine) konkurentsivõimeline. Selliste energiatootmise viiside toetamiseks kehtestati Eestis taastuvenergia tasu, mida arvestatakse igalt tarbitud kilovatt-tunnilt, sõltumata selle tootmisviisist.
Tuuleenergia maailmas
GWECi (Global Wind Energy Council) 2019. aasta aprillis avaldatud aastaaruande andmeil oli maailma tuuleelektrijaamade koguvõimsus 2018. aasta lõpus 591 GW.
Tuuleparkide ja tuulikute installeeritud võimsus maailmas aastatel 2001–2018
'''10 suurimat tuuleparkide installeeritud võimsusega riiki 2018. aasta seisuga'''
Kõige rohkem tuli neid 2018. aastal juurde Hiinas (23,0 GW), USA-s (7,6 GW) ja Saksamaal (2,4 GW). Aasias kasvas elektrituulikute koguvõimsus 26,7 GW, Euroopas 11,7 GW ja Põhja-Ameerika 11,9 GW.
Mõju keskkonnale
pisi|[[Lehmade elu tuulegeneraatorid ei mõjuta ]] Tuuleenergia mõju keskkonnale on suhteliselt väike võrreldes traditsiooniliste energiatootmisallikatega. Olulisemateks mõjudeks on visuaalne ja mürareostus, samuti ulatuslike alade (sh loodusmaastike) hõivamine tehnorajatistega ning suhteliselt suur materjali ja energiakulu tuulikute rajamiseks ja hooldamiseks. Räägitud on ka negatiivsest mõjust lindudele, ainuüksi USA-s hukkub aastas tuuleparkide tõttu 20 000 – 37 000 lindu. Suurtel maismaa tuuleparkidel on täheldatud ka öist maapinna temperatuuri tõstev ja õhuniiskust muutev mõju. Tuuleenergia ei kasuta kütust ega erita õhureostust erinevalt fossiilkütustest. Energia, mis pannakse uue tuuleelektrijaama tootmisse ja transporti, võrdub energiaga, mida jaam toodab mõne kuuga. Nagu teistelgi tehisehitistel, nii on ka tuuleturbiinide puhul teatatud lindude ja nahkhiirte surmadest. Ökoloogilise mõju ulatus võib olla oluline ja võib ka mitte olla, olenevalt konkreetsest olukorrast. Tuuleturbiine paigaldades ja kasutades püütakse ennetada metsaelustiku hukkumist ja kaitsta turbarabasid. Tuuleturbiinidele väga lähedal elavatelt inimestelt saadakse kaebusi häiriva müra kohta. Tuuleturbiinide rajamise plaanid on mitmel pool tekitanud tõsist vastuseisu nii kohalike elanike kui ka kaugemal elavate kodanike seas, mistõttu on venima jäänud või suisa peatatud mitmed tuuleparkide rajamise plaanid.
Ehitus
Tuulegeneraatori teoreetilise maksimaalse võimsuse koefitsienti nimetatakse Saksa füüsiku Albert Betzi järgi (Göttingeni Aerodünaamika Instituut), kes selle 1919. aastal esimesena tuletas, Betzi limiidiks. Betzi limiidi järgi on tuuleturbiini maksimaalne kasutegur u 59,3%. See saavutatakse, kui tuulekiirus pärast rootorit on 1/3 tuulekiirusest enne rootorit. Vastavalt on tuulegeneraator kõige efektiivsem siis, kui omastab u 2/3 tuule kineetilisest energiast.
Tuuleturbiinitüübid
Horisontaaltelje tuuleturbiinidel (HAWT) on torni tipus rootorvõll ja elektrigeneraator. HAWT-sid on kahte tüüpi: upwind ja downwind. Upwind-tüüp on rohkem levinud, neil paiknevad labad vastu tuult. Downwind-tüüpi turbiinil paiknevad labad teisel pool torni, kust tuul puhub ja neil pole vaja mehhanismi, mis hoiab labasid vastu tuult.
Horisontaaltelje tuuleturbiinide hulka kuulub ka tuulelääts, mis koosneb ringstruktuurist, mis ümbritseb rootorit. See suurendab õhuvoolu läbi turbiini ja muudab turbiini vaiksemaks. Tuulelääts fokuseerib tuulejõu turbiini keskele sama moodi nagu suurendusklaas päikesekiiri.
Karlsson katuselt hiilib jälle
thumb|Karlsson koos [[Väikevend|Väikevennaga Venemaa margil (1992)]] Karlsson katuselt hiilib jälle (rootsi keeles Karlsson på taket smyger igen) on rootsi kirjaniku Astrid Lindgreni kolmest raamatust koosneva Karlssoni-triloogia kolmas raamat.
Selles osas satub Stockholmi käima Svantessonide kauge sugulane, turtsakas vanapoiss onu Julius, kelle Karlsson ristis kohe ümber Muinasjulleks. Kuna Väikevend peab taas üksi koju jääma, palutakse teda valvama jällegi preili Sokku. Karlssonile ei meeldi Juliuse suhtumine Majasokku ning ta otsustab, et vanameest tuleb "tirriteerida, figureerida ja temaga tembutada". Onu Juliuse ees avaneb "muinasmaailm" ning Majasoku ja Juliuse vahel tärkab armastus. Onu Julius teatab Väikevennale ja Karlssonile pulmaplaanidest ning kavatsusest Majasokk endaga Västergötlandi kaasa võtta.
Faas (elekter)
pisi|170px|Faasijuhi määramine [[pingeindikaatoriga]]
Tuuleenergia
Tuuleturbiinitüübid
Darrieuse tuuleturbiin on vertikaaltelje tuuleturbiin (VAWT), millel on kumerad aerodünaamilised lõiketerad. Darrieuse turbiin võib pöörelda mitu korda kiiremini kui tuul, mis tema vastu puhub, see muudab ta heaks elektri tootmisel. Darrieuse turbiinid ei ole isekäivituvad, neil on vaja väikest mootorit või kahte väikest Savoniuse rootorit. Giromill on Darrieuse turbiini alamtüüp. Sellel on sirged vertikaalsed labad, mis on kinnitatud tsentraalsele tornile. See disain on odavam ja lihtsam ehitada kui originaal Darrieus, kuid on vähem efektiivne ja tal võib olla raskusi, et hoida püsivat pöörlemiskiirust.
Ilja Abdurahmanov
Ilja Abramovitš Abdurahmanov (vene keeles Илья Абрамович Абдурахманов), tadžikipäraselt Ilja Abdurahmonov, ka Ilja Ben Avraam Abdurahmanov (10. november 1923 Dušanbe – 2003 Iisrael) oli juudi päritolu Tadžikistani maalikunstnik (akvarellist, monumentalist).
Faas (elekter)
Faas on vahelduvvoolu elektriahela osa, milles tekitatav elektromotoorjõud (generaatoris) või sellele ahelaosale rakendatav pinge (elektrivõrgus) on sama sagedusega kui selle elektriahela teistes osades, kuid erisuguse võnkefaasiga.
Tuuleenergia
Tuuleturbiinitüübid
Savonius on vertikaaltelje tuuleturbiin. Savoniuse turbiiniga pole vahet, kustpoolt tuul puhub, tehes nad ideaalseteks turbulentsete tuultega piirkondades nagu linnad, lisaks sellele on nad ka vaiksed. Savoniuse turbiinide efektiivsus elektri tootmisel on aga ainult 15%. Nad pole elektri tootmise seisukohalt piisavalt efektiivsed, kuna pöörlevad aeglaselt, aga suur pöördemoment muudab nad heaks vee pumpamises.
Palju õhus olevaid turbiine on arenduses: õhupalliga hõljuvad turbiinid, ringilendavad tuulelohe tüüpi turbiinid ja köiestatud autogüroskoobid. Nende eeliseks on kõrgatmosfääris olevate tugevate tuulte kasutamine ja puudub vajadus ehitada kallist torni.
Faas (elekter)
Vahelduvvoolugeneraatorites ja elektrivõrkudes on enamasti kolmefaasiline vool. Lihtsad elektritarvitid (valgustid, paljud kodumasinad ja elektririistad) on ühefaasilised.
Ilja Abdurahmanov
Abdurahmanov õppis Leningradi kõrgemas kunsttööstuskoolis, kus diplomitööna valmis tal Tadžikistani Riikliku Ooperi- ja Balletiteatri laemaalingu projekt. Aastatel 1950–1952 töötas ta õppejõuna Dušanbe kunstikoolis.
Faas (elekter)
Kuni kuuefaasilisi elektrisüsteeme kasutatakse alaldites väljuva alalisvoolu lainelisuse (pulseerimise) vähendamiseks.
Ilja Abdurahmanov
Abdurahmanov oli NSV Liidu Kunstnike Liidu liige ja valitud Tadžikistani Kunstnike Liidu juhatuse liikmeks.
Alates 1992. aastast kuni oma surmani elas ta Iisraelis.
Isiklikku
Tema vend on maalikunstnik Mihhail Abdurahmanov.
Dannar Leitmaa
pisi|Dannar Leitmaa 2015. aastal Dannar Leitmaa (sündinud 15. oktoobril 1982) on eesti ajakirjanik.
Dannar Leitmaa lõpetas aastal 2001 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja on õppinud Tartu Ülikoolis ajalugu.
Leitmaa töötas aastatel 2007–2013 Eesti Päevalehe ajakirjanikuna, seejärel asus tööle Eesti Ekspressi. Tema artikkel Eesti Ekspressis paljastas Reformierakonna sisevalimiste pettuse. Leitmaale antud intervjuus paljastasid Henri Kaselo, Tarmo Lausing ja Mart Viisitamm Keskerakonna musta rahastamise.
Dannar Leitmaa sai koos Margus Järvega 2013. aastal Bonnieri preemia.
Karlsson katuselt lendab jälle
thumb|Karlsson koos [[Väikevend|Väikevennaga Venemaa margil (1992)]] "Karlsson katuselt lendab jälle" (rootsi keeles "Karlsson på taket flyger igen") on rootsi kirjaniku Astrid Lindgreni kolmest raamatust koosneva Karlssoni-triloogia teine raamat.
Selles osas sõidab Väikevenna ema sanatooriumi, mistõttu saabub perre majapidajanna Hildur Sokk, kellele Väikevend paneb hüüdnimeks Majasokk. Poisi ja koduabilise läbisaamine on kehv ning appi tõttab Karlsson. Üheskoos hakatakse koduabilist "tirriteerima": varastatakse preili Soku kukleid, lihapalle ja pannkooke ning kollitatakse, misjärel Sokk kirjutab Rootsi Televisiooni, et pääseda "kummitistest" kõnelevasse saatesse (kuna samas saatesarjas on varem oma "tondilugudega üles astunud õde Friida", mistõttu Hildur teda väga kadestab). Ometi selgub, et kummitaja oli ainult Karlsson. Lugu ähvardab lõppeda täbarasti, kuid Hilduril avaneb võimalus osaleda hoopis televisiooni kokandussaates. Selgub ka Friida tondilugude tegelik põhjus, sest Karlsson poetab mokaotsast, et on "paar korda Frej tänavas kummitamas käinud" – Frej tänavas elab Friida.
Sotsiaaldemokraadid (Taani)
Sotsiaaldemokraadid (taani keeles Socialdemokraterne) on Taani tugevam vasaktsentristlik partei. Partei kuulub Sotsialistliku Internatsionaali ja Euroopa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse.
Ajalugu
Kaotuse põhjustas sotside juhitud Poul Nyrop Rasmusseni valitsuse maksupakett (Pinsepakken), millega tõsteti omandimaksu määrasid ja vähendati omandimaksu mahaarvamiste väärtust. Aastatel 2001–2011 oli partei opositsioonis. 2005. aasta valimistel sai partei 25,8% häältest ja 47 kohta 179-st. Sellega tuli Taani parlamendis (Folketingis) teiseks erakonnaks. 2007. aasta valimistel saadi 25,5% ja 45 kohta. 2011. aasta valimistel sai partei 24,9% häältest ja 44 kohta 179-st. Sellega jäädi endiselt teiseks erakonnaks Folketingis, kuid koos teiste vasakpoolsete ja vasaktsentristlike parteidega saadi parlamendis enamus. Viimastel, 2015. aasta valimistel sai parteist suurim parlamendierakond, kui kogus 26,3% häältest, mis andis 47 kohta Folketingis, kuid jäi opositsiooni, sest koalitsiooni moodustasid kodanlikud parteid.
Elli Riikoja
Elli Riikoja (kuni 1952 Koff, 2. september 1919 Suure-Jaani – 30. aprill 2008 Tallinn) oli eesti filoloog.
Ta oli 1951–1975 Keele ja Kirjanduse Instituudi noorem- ja 1976–1991 vanemteadur. Aastatel 1961–1968 oli ta ajakirja Keel ja Kirjandus toimetuskolleegiumi liige.
Propageerinud keelekultuuri, pidanud õigekeelsusloenguid koolides, asutustes ja ettevõtetes.
Looming
Uurimisala: eesti kirjakeele grammatika, eeskätt lauseõpetus.
Aleksander Arak
Aleksander Arak (20. jaanuar (vkj)/ 1. veebruar 1883 Veerikjärve talu, Lõve vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 2. detsember 1969) oli eesti agronoom ja haridustegelane.
Elli Riikoja
Looming
Avaldanud grammatikakäsitlusi eesti õigekeelsuse kohta, koostanud keskkooli õpikuid. KKI-s valminud ja 1951–1956 ilmunud grammatikaõpikute autoreid; 1957–1967 ilmunud kooligrammatika sõnavara- ja tuletusõpetuse osa autor. Toimetanud kogumiku "Eesti keele süntaksi küsimusi" (1963) ja akadeemik Johannes Voldemar Veski "Mälestuste raamatu" (1974). Aastast 1997 teinud keelekirjutistega kaastööd Justiitsministeeriumi väljaandele Õiguskeel.
Aleksander Arak
Ta lõpetas Lõve valla- ja kihelkonnakooli. Aastatel 1903–1907 õppis ta Soomes Orimattilas põllutöökoolis, aastatel 1907–1909 Kurkijoe ülempõllutöökoolis.
Elli Riikoja
Teoseid
Ligi 50 teaduspublikatsiooni.
Aleksander Arak
Ta õppis aastatel 1911–1914 Kopenhaagenis Taani Kuningliku Loomaarsti ja Põllumajanduskõrgkoolis (taani keeles Kongelige Veterinær- og Landbohøjskole), mille lõpetas.
Elli Riikoja
Isiklikku
Tema äi oli Heinrich Riikoja.
Aleksander Arak
Enne Taanis õppimist oli ta Lõuna-Eestis põllumajandusinstruktor ja aastatel 1914—1918 Läänemere kubermangude riigimaade valitsuse teenistuses. Oli alates 1923. aastast Kehtna kõrgema kodumajanduskooli juhataja.
Ronnie O'Sullivan
pisi Ronald Antonio O'Sullivan (ka Ronnie O'Sullivan ja The Rocket (inglise keeles "rakett"); sündinud 5. detsembril 1975) on elukutseline Inglise snuukrimängija, 2001., 2004., 2008., 2012., 2013. 2020 ja 2022. aasta maailmameister.
Elukutselise karjääri alustas ta 16-aastaselt ning oli 17-aastaselt ajaloo noorim maailmameistrivõistlustele kvalifitseerunud võistleja. Alates 2001. aastast on ta olnud sageli maailma edetabeli esikolmikus.
Ta mängib peaaegu võrdselt hästi nii parema kui ka vasaku käega ning teda on nimetatud tähelepanuväärseks loomulikuks talendiks.
O'Sullivan on karjääri jooksul võitnud vähemalt saja järjestikuse punktiga (nn sajanditega) üle 1000 freimi. Maksimumtulemuse (147 punkti) on ta saavutanud 15 korral, olles sellega esimene isik, kes on seda snuukri ajaloos saavutanud.
Briti tabloididele on rohkesti kõneainet andnud lisaks värvikale ja agressiivsele mängustiilile tema isiklik elu, väidetavad psüühikahäired ja sõltuvusprobleemid. Tal on kolm last, neist kaks praeguse elukaaslase Jo Langleyga.
Tuttdrongo
Teaduslikult kirjeldas tuttdrongot esimesena Carl von Linné aastal 1766.
Ta on levinud Madagaskaril, Mayotte'il ja Anjouani saarel Komooridel. Tuttdrongo vanalinnu sulestik on läikivmust, laubal on suletutt.
Noorlind on tume ja osaliselt valgetähniline. Nimetuse on ta saanud sellest, et tal on silme vahel suur must püstine tutt.
Tuttdrongo elab ekvatoriaalsetes ja lähisekvatoriaalsetes metsades ja savannides.
Zdeněk Mlynář
Zdeněk Mlynář (kuni 1945. aastani Zdeněk Müller; 22. juuni 1930 Vysoké Mýto – 15. aprill 1997 Viin) oli Tšehhoslovakkia ja Tšehhi poliitik.
Mlynář oli Praha kevade üks liidreid, inimnäolise sotsialismi üks ideolooge.
Aastatel 1968–1970 oli ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei sekretär. Jaanuaris 1977 kirjutas ta koos mõttekaaslastega, nende hulgas ka hilisem Tšehhi president Václav Havel, alla manifestile Harta 77. Seejärel emigreerus ta Austriasse, kus tegeles politoloogiauuringutega.
Pärast Sametrevolutsiooni 1989. aasta detsembris pöördus tagasi Tšehhoslovakkiasse, kus liitus vasakjõududega, kuid oli mõistmatuse tõttu inimnäolise sotsialismi ideedesse sunnitud taas Austriasse emigreeruma.
Ta sündis aastal 1930 Vysoké Mýtos (praeguse haldusjaotuse järgi Ústí nad Orlicí ringkonnas Pardubice maakonnas Tšehhis) ohvitseri perekonnas. Ta astus 16-aastaselt Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei liikmeks. Aastal 1955 lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Üliõpilasaastail tutvus ta Mihhail Gorbatšoviga, nad olid ühiselamus naabrid. Nad olid head sõbrad ka siis, kui Mihhail Gorbatšov oli NLKP KK peasekretär ja NSV Liidu president.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Tšehhoslovakkia Teaduste Akadeemias Riigi ja Õiguse Instituudis. 1960. aastate keskpaigas algas Tšehhoslovakkia ühiskonnas piiratud liberaliseerimine. Mlynář kui teadustöötaja lülitati Kommunistliku Partei juhtkonna referentide gruppi. Aastatel 1964–1968 juhtis ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee juures olevat õiguskomisjoni.
Genius loci
Genius loci ehk kohavaim ehk paiga vaim on mingile paigale iseloomulik vaimne atmosfäär.
Vana-Rooma mütoloogias nimetati nii koha kaitsevaimu.
Pasig
Pasig on jõgi Luzonil.
Jakob Kalju
Jakob Kalju (29. märts 1903 Järvesuu vald, Petserimaa – 20. aprill 1942 Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik, vallasekretär, Riigikogu liige, kaitseliitlane.
Pasig
Algab Bay järvest. Voolab rahulikult põhja ja loodesse. Suubub Lõuna-Hiina merre.
Jakob Kalju
Arreteeriti NKVD poolt Petseris 14. juunil 1941, mõisteti surma.
Pasig
Suudmes asub Manila.
Evald Tipner
Evald Tipner (13. märts 1906 Tallinn – 18. juuli 1947 Tallinn) oli Eesti jalgpallur.
Evald Tipner oli ja on Eesti jalgpalli suurkuju. Legendaarne väravavaht, enne sõjaaegsete noorte iidol. Ehk nagu rootslased ütlesid - "kummikätega mees". Tipner kaitses Eesti rahvuskoondise väravat kuusteist hooaega, püsis aastaid kõrgvormis, olles eeskujuks nii väljakul kui eraelus.
Ta kaitses Tallinna VS Spordi väravat aastail 1921–1941. Eesti jalgpallikoondises mängis aastatel 1924–1939, muuhulgas ka 1924. aasta suveolümpiamängudel. Oli ka tunnustatud jääpallur.
Kurgjärv
Kurgjärv on järv Võru maakonnas Rõuge vallas, Haanjast 2 km lääne pool, Haanja looduspargis.
Kurgjärv on 12,3 ha suurune ja kuni 9,1 meetri sügavune järv, mis paikneb Haanja kõrgustikul kõrgete kuplite vahel.
Evald Tipner
Tipner lõi kõigi aegade esimese omavärava MM-valikturniiril 1933. aastal Rootsi vastu.
Kurgjärv
Kurgjärv on lähtejärv, mis toitub sademetest ja allikatest. Väljavool toimub Üra oja kaudu Vagula järve.
Evald Tipner
Jalgpallis
3-kordne Balti meister (1929, 1931, 1938) pisi|Eesti vs Soome 1934 8-kordne Eesti meister (1922, 1924, 1925, 1927, 1929, 1931, 1932, 1933)
Jääpallis
7-kordne Eesti meister (1924, 1928, 1929, 1930, 1931, 1932, 1935)
Kurgjärv
Kalastiku poolest esineb järves ahvenat, haugi, särge, roosärge ja latikat.
Evald Tipner
Lapsepõlv
Evald Tipner sündis Tallinnas lihuniku pojana. Tulevase jalgpallikuulsuse ema Julie Ehrenpreis (neiupõlvenimi) oli sajandivahetusel Narva iluduskuninganna. Pärast abikaasa surma 1904. aastal abiellus Julie Tallinnas lihunik Hans Tipneriga ning 1906. aasta kevadel sündis peres poeg. Hiljem sündis veel üks poeg, kes aga paari aasta vanuselt suri.
Tipnerite perekonnaviga olid nõrgad kopsud ning selle tõttu surid nende pere liikmed enamasti neljakümnendates aastates. Evaldi ema Julie suri 1915. aastal, kui Evald oli üheksa-aastane. Kui ema suri, jäi Evald oma õe Heli kasvatada. Õdegi oli sportlike kalduvustega, olles aastaid Estonia teatris balletitantsija ja "Kalevi" tenniseklubi tugevamaid mängijaid.
Pärast Esimest maailmasõja lõppu asus pere Narvast taas Tallinna, kus isa abiellus uuesti. 1919. aastal võeti Tipner vastu Falkpargi poiste jalgpallimeeskonda.
Kurgjärv
Kurgjärvest 200 meetrit kagu pool asub Väikjärv.
Evald Tipner
Lapsepõlv
Tasapisi võttis Evald pikkust juurde ning 15-aastaselt oli ta Falkpargi poiste hulgas üks pikemaid.
Tallinna VS Sport
1922. aasta Eesti Meistrivõistlustel mängis Tipner finaalis Tallinna ESS Kalevi vastu, mis võideti kaotusseisust 4:2. Selle võiduga tõusis Tipner "Spordi" esiväravavahiks ja jäigi selleks.
Legendi lõpp
21. juulil ilmus siiski ajalehes Noorte Hääl järelehüüe.
"Pika ja raske haiguse tagajärjel suri reedel Tallinnas meie vanema põlve populaarsemaid sportlasi Evald Tipner. /.../ Evald Tipneri kuulsus ei piirdunud kodumaaga. Tema harukordseid võimeid imetleti Pariisis, Stockholmis ja paljudes teistes Euroopa keskustes. Eestis tunti Tipnerit ka seal, kus puudus vähemgi huvi spordi vastu. Kui 1931. aastal külastas Tallinna kuulus Viini jalgpallimeeskond WAC, siis selle meeskonna väravavaht, tol ajal maailma parimaks peetud Hiden ütles pärast mängu Tipneri kohta: "Nii fenomenaalselt kui Tipner võib inimene elus mängida vaid korra." See polnud õige. Tipner esines alati hiilgavalt - nii kodus kui väljaspool. /.../"
Tipneri mängud arvudes
Ametlikult mängis Tipner 437 maamängus, neist:
Sõjaeelsete aastate mängukalendrit vaadates on see arv. Tipneri kui väljakumängija arvele kanti 37 väravat. Evald Tipner ise mängis kümnes välisriigis, tema vastu mängisid aga 18 riigi jalgpallurid.
Evald Tipneri mängud Tallinna VS Spordis
Suurimad võidud Eesti klubid üle:
Suurimad võidud välisklubide üle:
Suurimad kaotused Eesti klubidele:
Suurimad kaotused välisklubidele:
Säravamad mängud välismaa profiklubidega:
Evald Tipneri mängud rahvuskoondises
Evald Tipneri nullimängud koondises:
Viited
2. Tiit Lääne. "Eesti spordi taskuentsüklopeedia '' 2010. Lk 284.
Neuromant
"Neuromant" (originaalpealkirjaga Neuromancer) on William Gibsoni 1984. aastal ilmunud küberpunkromaan. Selle põhjal on valminud ka 1988. aastal samanimeline videomäng.
Hõreda mõis
pisi|Kunagise Hõreda mõisa peahoone pisi|Peahoone tagantvaates
Neuromant
Sisu
Henry Dorsett Case on üks mees Jaapanis Chiba linna düstoopilises allmaailmas. Kui ta oli kord andekas arvutihäkker, siis ta tabati oma tööandjalt varastamise eest. Karistuseks vigastas Case'i tööandja tema kesknärvisüsteemi mükotoksiiniga, jättes ta võimetuks kasutada oma aju-arvuti kasutajaliidest, et pääseda küberruumi ülemaailmsesse arvutisüsteemi. Töölevõtmiseks sobimatu, narkomaan ja enesetappu plaanitsev, läheb Case Chiba "musta kliinikusse" imeravile. Ta päästetakse tänavasamurai Molly Millionsi ja saab palgasõduriks varjulise endise sõjaväeohvitser Armitage'i poolt, kes pakub Case'i ravima, kui Case töötab talle arvutihäkkerina...
Hõreda mõis
Hõreda mõis (saksa keeles Hoerdel) oli rüütlimõis Juuru kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Rapla valda Rapla maakonnas.
Ajalugu
Mõisa tekkimist on mainitud 1627. aastal, kui Sikeldi ja Lellapere mõisast eraldatud Hõreda müüs 1626. aastal Kaarli mõisa omanik Karl Hastfer Hõreda küla maanõunikule ja Eestimaa rüütelkonna peamees vabahärra Berend Taubele 3000 taalri ja 1 loe rukki eest. 1664. aastal pärandas Berend Taube Hõreda küla koos mõisaga oma pojale Heinrich Johann Taubele. 17. sajandi lõpul Rootsi krooni poolt läbi viidud Mõisate reduktsiooni ajal, 1687. aastal vabastati mõis reduktsiooni alt, sellest ajast tuntakse mõisa Hordel`i (või Hördell) nime all.
1710. aastal müüs Berend Taube poeg Magnus Taube mõisa Heinrich Johann von Fockile, kes Põhjasõja lõpuks 1722. aastaks siirdus Rootsi ja mõisa valitses Heinrich Johanni vend leitnant Hans Ludwig von Fock, kuid kes oli sunnitud mõisast loobuma kreeditori kapten Gotthard Wilhelm Essenile.
25. veebruaril 1722 tagastati Hõreda mõis vastavalt Venemaa keisririigi Valitseva Senati korraldusele Heinrich Johann von Focki pojale kapten Hans Hinrich Fockile, kes 1723. aastal müüs mõisa edasi oma onule Hans Ludwig von Fockile.
1729. aastal omandas mõisa assessor Christian Wilhelm Toll, kes 1755. aastal andis omandiõiguse Hõreda mõisa üle edasi oma väimehele meeskohtunik Fredrich Wilhelm Baggehufwudtile, kes omakorda müüs mõisa Karl Fredirich Johann Staalile (1681–1767) 10 000 rubla, 200 loe hõbeda pluss 50 rubla ja ühe hobuse eest. K.F.J. von Staalile kuulusid ka Ingliste, Pae, Keava ja Järvakandi mõis.
Pärast K.F.J. von Staali surma sai mõisaomanikuks tema poeg, tõeline riiginõunik, maanõunik, brigaadikomandör Friedrich von Staal (1733–1801). 1808. aastal sai mõisa uueks omanikuks F. von Staali üks (üheksast) pojast Venemaa sõjaväe kapten Gideon von Staal (1776 –1843). 1812. aastal valmis Gideon von Staali rajatud mõisa esinduslik, Põhja-Eesti üks kaunim ja suursugusem varaklassitsistlik härrastemaja. Kuna mõisa rajamine läks väga kulukaks, oli Stahl sunnitud 1819. aastal mõisa võlgade katteks panti panema ja väiksema Pirgu mõisa asemele ostma.
pisi|Hõreda mõisa viinaait 1819. aastal pantis Gideon von Staal Hõreda mõisa Alexander Magnus von Baumgartenile, kes 1821. aastal mõisa ka lõplikult omandas. 1831. aastal ostis mõisa endine Mahtra mõisnik parun Robert von Rosen. 1836. aastal aga panditi mõis kolmeks aastaks kindraliproua Magdalena von Kalmile (sündinud von Krusenstern), mõisa aga valitses mõisavalitseja Kimmel. 1839. aastal, pärast omaniku surma, renditi Hõreda mõis koos Pae mõisaga Carl Pilar von Pilchaule.
1842. aastal omandas Järvamaalt Norra mõisas Georg Wolter von Stackelberg (1808–1863) Hõreda ja Pae mõisad avalikul müügil 20 000 hõberubla eest, Stackelbergidele jäi mõis kuni võõrandamiseni 1919. aastal. 1887. aastal, pärast isa surma päris mõisa poeg Georg Wolter von Stackelberg, kellelt 1909. aastal pärandus mõis ta lesele Marie von Stackelbergile (sündinud von Toll), kuid põhiliseks mõisa asjaajajaks jäi neist Leipzigis põllumajandust õppinud Patrick von Stackelberg.
1905. aasta revolutsiooni ajal ei kandnud mõis märkimisväärseid kahjusid. 13. detsembril Juurust Hõredale jõudnud töölissalga tegevus piirdus ainult rüüstamisega. „Hõredale jõudnud salk oli umbes 30 meest suur. Mõisa sõideti ühe tõllaga, ratsa, vankritel ja jala, üks olnud ka jalgrattaga. Suurte lattidega hakati kohe mõisa aknaid puruks peksma, mängiti klaverit ja löödi siis puruks, nagu kõik mööbelgi, kui salk lahkus, ei olnud ükski asi saalis terve. Ka Hõreda mõisa küün põletati.“
1917. aasta oktoobrirevolutsioonile järgnenud mõisate natsionaliseerimisel 17. detsembril 1917 võttis Eesti Töörahva ja Sõjaväelaste Nõukogu Täidesaatev Komitee Stackelbergidelt Hõreda mõisa rahumeelselt üle. Pärast mõisa ülevõtmist anti Hõreda mõis ühes inventariga sama mõisa Tööliste Vanemate Nõukogu alluvusse, ülevõetud vara oli 25 hoonet, neist 1 härrastemaja; 1 valitsejamaja, 22 töölistemaja; 1 triiphoone; viinavabrik; turblegarnituur; saeveski; auru-jahuveski. Loomi: 40 tööhobust; 1 sõiduhobune; 3 sugutäkku; 4 sugumära; 3 täkksälgu; 5 märasälgu; 8 täkkvarssa; 5 märavarssa; 55 lüpsilehma; 18 tiinet ja ahtrat mullikat; 2 sugupulli; 26 lehmamullikat; 15 lehmvasikat; 1 pullvasikas, 35 suguemist; 2 sugukulti; 50 põrsast; 7 orikat ja 38 kana.
1919. aasta maareformiga võõrandati suurmaaomandis, kuid Vabadussõja ajal ja kuni mõisa lõpliku võõrandamiseni 1922. aastal jäi mõisavara hooldama senine omanik Patrick Stackelberg. Pärast lõplikku võõrandamist määrati Hõreda mõisa südamik Vabadussõjas 4. jalaväepolgu polguülemana ja 1. diviisi staabiülemana teeninud Viktor Liivakule. Viimastel mõisnikel Marie ja Patrick Stackelbergil võimaldati osta enamsoodustustega uued talukohad mõisasüdame lähedal ja osa neist välja rentida. Kaks Stackelbergide venda, Julius Helmuth Arnold Ernst ja Patrick võitlesid Vabadussõjas Balti pataljonis. Julius Helmuth Arnold Ernst von Stackelberg langes 6. aprillil 1919 ja on maetud Juuru kirikuaeda. Hukkunud poja teenete eest kingiti tema emale Mariele Hõredal asundustalu, samuti sai sõjast osavõtu eest talu Patrick Stackelberg. 1939. aastal lahkus Hõreda viimane mõisnikupere Eestist umsiedlung 'i käigus.
1925. aastal läks Hõreda mõisa elus ja elutu põllumajandusinventar üle Põllutööministeeriumile, mis korraldas poole aasta jooksul selle müügi kohalikele elanikele, sealjuures suure osa varast ostis tagasi endine omanik Patrick Stackelberg.
Hõreda mõisas tegutses enne Teist maailmasõda Hõreda piiritustehas.
Tänapäeval kuulub mõisasüda eravaldusse.
Mõisa peahoone
pisi|Mõisa peahoone 1812. aastal valminud klassitsistlik peahoone kuulub eesti mõisaarhitektuuri väljapaistvamate esindajate hulka.
Suure kahekorruselise kivihoone keskosas asub kolmekorruseline kuppelehitis. Fassaadi otstes paiknevatel eenduvatel tiibehitistel asuvad nelja samba ja kolmnurkfrontooniga portikused.
Härrastemaja keskosas paikneb kuppelsaal, millega on siseportaali kaudu ühendatud tagumine saal. Kuppelsaali kaunistas 1811. aastal maalitud triumfiteemaline friis, mis lähtus antiikeeskujudest. Ruumi kuppellage ilmestasid kassettmaalingud. Taoline maalitud friis asus ka teises saalis, mis oli kasutusel maaligaleriina.
Härrastemaja esise auringi keskel paiknes tiik. Suurem hulk kõrvalhooneid paiknes peahoonest lõuna ja lääne pool.
1980. aastatel pandi hoonele uus katus, mis jäi puudu vaid kupli kohalt. Selle tõttu hävisid järgnenud aastatel kuppelsaali interjöör ja maalingud.
1990. aastate keskpaigaks oli hoonest järel praktiliselt vaid majakarp.
Praegu on hoone eraomanduses, rajatud on uus katus ja tühjad aknaavad on suletud.
Sündinud 29. augustil
''Siin loetletakse 29. augustil sündinud tuntud inimesi.
Budogoštš
Budogoštš on alev Venemaal Leningradi oblastis Kiriši rajoonis, Budogoštši valla keskus. Asub Ptševža jõe ääres.
Tekkis 1914 seoses Mgad Rõbinskiga ühendava Mga-Rõbinski raudtee ehitusega. Aleviks sai 1930. aastal.
Johannes Kurvits
Johannes Kurvits (5. mai 1894 Kirepi vald, Tartumaa – 4. detsember 1941 Turinsk, Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik, I Riiginõukogu liige.
Õppis Kirepi valla- ja Tartu linnakoolis.
1910. aastast trükiladuja "Postimehe" trükikojas. 1920–1924 töötas ladujana Tallinna sõjaväetrükikojas. 1924–1941 laduja ja töölisvanem Riigi Trükikojas.
Spordiseltside "Aberg" ja "Kalev" liige. 1914 Venemaa meister maadluses kergekaalus. 1923. aastal Eesti meister kreeka-rooma maadluses (kuni 58 kg). Oli võimlemisrühma liige 1931–1933.
1915–1920 osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas telefonistina.
Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei liige. 1928. aastast Trükitööliste Liidu sekretär, Tallinna Trükitööliste Ühingu juhatuse liige, Eestimaa Töölisühingute Keskliidu juhatuse liige.
1936–1940 Tööliskoja esimees. 1938–1941 I Riiginõukogu liige.
Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Tallinnas. Suri eeluurimisel GULAG-i vangilaagris Sverdlovski oblastis Venemaal.
Isiklikku
1938 abiellus Vilhelmine Vestenbergiga (1908–1992), 1939. aastal sündis tütar Kaia.
Grace Kelly
thumb|Grace Kelly 1981. aastal pisi|Grace Kelly u 1954 Grace Patricia Kelly (12. november 1929 Philadelphia – 14. september 1982 Monaco) oli USA filminäitleja.
Pärast Rainier III-ga abiellumist 1956. aastal sai temast Monaco vürstinna.
Neil oli kolm last:
Carl Van Vechten
thumb|right|Carl Van Vechten Carl Van Vechten (17. juuni 1880 – 21. detsember 1964) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik ja fotograaf.
Hoiuala
Hoiuala on Eesti looduskaitseseaduse järgi kaitstav loodusobjekt, kus kaitstakse Natura-liikide (looma-, taime- ja seeneliigid) elupaiku väljaspool kaitsealasid, tagamaks nende soodsat seisundit.
Eestis oli 2019. aasta lõpu seisuga 319 hoiuala.
Püsielupaik
Püsielupaik on looduskaitses mingi kaitsealuse liigi elupaik.
Püsielupaik on kaitstav loodusobjekt, mille kaitse kaudu kaitstakse liiki väljaspool kaitsealasid.
"Püsielupaik" on Eesti looduskaitseterminoloogias suhteliselt uus mõiste. Looduskaitseseaduse järgi on püsielupaik kaitsealuse looma sigimisala ja/või selle perioodilise koondumise paik (sh pruunkaru talvitumispaik, jõevähi looduslik elupaik, mägra rohkem kui kümne suudmega urulinnak), kaitsealuste kalade (sh lõhe ja jõesilmu) koelmu ning kaitsealuse taime või seene looduslik kasvukoht.
Püsielupaigad on seaduse järgi automaatselt ka:
Sisekaitseakadeemia
Sisekaitseakadeemia (SKA; varem Eesti Sisekaitse Akadeemia, Eesti Riigikaitse Akadeemia; inglise keeles Estonian Academy of Security Sciences) on Siseministeeriumi haldusalas olev rakenduskõrgkool, mis valmistab kutse-, kõrg- ja magistrihariduse tasemel ette spetsialiste laiale ringile sisejulgeolekuasutustele (sh politseile, piirivalvele, päästealale, samuti justiitsvaldkonnale ning maksu- ja tollisüsteemile).
Sisekaitseakadeemia missioon on aidata sisejulgeolekualase õppe-, teadus- ja arendustegevusega ning ausate ja pädevate riigiametnike koolitamisega kaasa stabiilsuse ja turvalisuse suurendamisele riigis. Kooli visioon on olla 2025. aastaks innovatiivne rahvusvaheliselt tunnustatud sisejulgeolekualane õpi-, teadus- ja arenduskeskus.
Akadeemia põhiväärtused, millest kõik kooli töötajad ja kadetid oma tegevustes peaksid lähtuma, on "5 A-d": ausus, austus, asjatundlikkus, avatus ja areng.
Sisekaitseakadeemia ajalugu
Eesti riigi taasiseseisvudes ei olnud noorel riigil ühtegi kõrgharidusasutust, mis koolitanuks spetsialiste sisekaitseteenistusele ja kaitseväele. Eesti Vabariigi Valitsuse 14. jaanuari 1991. a. määrusega nr. 6, 1. märtsist 1991 moodustati «Eesti Vabariigi Riikliku Politseiameti Politseiakadeemia». Eesti Vabariigi Siseministeeriumi Politseiakadeemia valmistas ette kõrg- ja keskeriharidusega politseiametnikke ning korraldas nende täienduskoolitust ja ümberõpet. 1991. aastal sõnastas toonane Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi kantselei nõunik Eduard Raska Sisekaitseakadeemia loomise kontseptsiooni, mille Eesti Vabariigi Valitsus 1991. aasta juulis põhimõtteliselt heaks kiitis. 24. detsembril 1991. aastal võttis Eesti Vabariigi Valitsus vastu määruse "Tallinna Ehitusvägede Kõrgema Poliitilise Sõjakooli ülevõtmise kohta". 1992. aasta jaanuaris alustas Siseministeeriumi juures tööd akadeemia asutamistoimkond, mida juhtis Eduard Raska. Toimkonna ülesandeks oli loodava kooli ajutise põhikirja eelnõu koostamine.
Sisekaitseakadeemia loomine
Õppetöö ühe kursuse ehk 180 kadetiga algas 12. oktoobril 1992, s.o 2,5 kuud pärast Nõukogude armee lahkumist akadeemia territooriumilt. Esialgsesse struktuuri kuulusid kaitseväekolledž (piirivalve ja kaitseväe suunaga), politseikolledž, korrektsioonikolledž ja tollikolledž (tolli ja kohtueelse uurimise õppesuunaga). 1993. aastal alustas tööd päästekolledž. Akadeemia algusaastad olid väga keerulised. Ühelt poolt oli küsimuse all kooli staatuse erinev tõlgendamine Kultuuri- ja Haridusministeeriumi ja kooli enda poolt – algse põhimääruse kohaselt oli tegu ülikooli tasemele vastava õppeasutusega, kuid ministeerium nägi akadeemias eelkõige rakenduskõrgkooli. Samuti tekitas ohtralt ebakõlasid sõjaväelaste ja tsiviilisikute koos koolitamine. 1993. aasta 7. juulil nimetati õppeasutus ümber Eesti Riigikaitse Akadeemiaks, kuna oli selge, et algse nimetusega Eesti Sisekaitse Akadeemias ei sobi koolitada kaitseväelasi ning kaitseväekolledži uueks nimeks sai Kaitsejõudude Ühendatud Õppeasutused. Akadeemia koosseisu kuulusid politseikolledž, korrektsioonikolledž, päästekolledž, tollikolledž ja kaitsejõudude (hilisema kaitseväe) ühendatud õppeasutused.
1. juulist 1995. aastal nimetati Eesti Riigikaitse Akadeemia ümber Eesti Sisekaitse Akadeemiaks, kui kaitsejõudude ühendatud õppeasutuste ja Kaitseväe Väljaõppekeskuse liitmisel moodustati Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused ning kaitsejõudude ühendatud õppeasutuste baasil moodustati rakenduslik kõrgkooli staatuses Eesti Kaitseväe Akadeemia Kaitseministeeriumi valitsemisalas.
Akadeemia nimetati pärast, 1998. aastal valitsuse määrusega Sisekaitseakadeemiaks. Uues põhimääruses sätestati ka, et tegemist on riigi rakenduskõrgkooliga, kus haridust on võimalik omandada diplomiõppe õppekava alusel.
Asukoht
Asutamismäärusega 1992. aastal sai kool endale Tallinnas Pirita-Kosel (aadressiga Kase 61) asuva 14 hektari suuruse krundi koos seal asuvate endise Nõukogude armee Tallinna Kõrgema Poliitilise Ehitussõjakooli hoonete ja varadega. Tegelikult sai akadeemia asutamistoimkond esialgu enda käsutusse vaid kaks tuba. Ülejäänud hoonetes paiknes endise Nõukogude Armee sõjakooli personal. Ülevõtmise ajal asusid territooriumil ka Loode Väegrupi Ehitusvalitsuse 1382. sõjaväeehitussalk (s/o 69727), mis loodi sõjakooli ehitamiseks, ent tegi ka muid üldehitustöid maaväe, õhukaitse ja lennuväe objektidel ning Tallinna mereväebaasi raadiotehnilise jaoskonna 74. vaatlusrajooni (s/o 63840), raadiolokatsioonluure pataljon. Väeosale allusid Eesti saartel ja poolsaartel asunud raadiotehnilised rühmad. Läbirääkimiste tulemusena läksid hooned ja varad järk-järgult akadeemiale. 22. veebruaril 2019 avati Sisekaitseakadeemia uus õppehoone Tallinnas Maarjamäe ja Pirita-Kose piiril, aadressil Kase 61. Uues hoones on ca 11 000 ruutmeetrit kasulikku pinda. Auditooriumite ja administratiivruumide kõrval on hoones spetsiifilised ruumid siseturvalisuseks vajaliku õppe läbiviimiseks, virtuaalsimulatsioonivahendite kasutamiseks, tuleohutus- jm laboratooriumid, vangla õppekambrid, spordisaalid, siselasketiir jne. Sisekaitseakadeemia õppekeskused asuvad Tallinnas, Paikusel, Väike-Maarjas ja Narvas, kus kõikjal on ühel territooriumil koos nii kool kui ka ühiselamud ja spordirajatised. Õppekeskustes on loodud kõik tingimused nii sportimiseks, puhkamiseks kui ka õppetööks.
Traditsioonid
Sisekaitseakadeemia sümboolika ja selle statuut on loodud Priit Herodese juhtimisel ning see on kinnitatud 1992. aastal. Sisekaitseakadeemia logol on kujutatud must sildrist kolme kuldse kiirega igal risti harul. Must värv sümboliseerib teadmisi, kolm kuldset kiirt valgust, haridust ja haritust. Risti keskel on kujutatud Eesti väike riigivapp. Risti taga on kaks ristuvat hõbedast mõõka, mis sümboliseerivad nii riigi kui ka ristil kujutatud aadete kaitset. Seega tähendab deviis embleemil kujutatud aadete – Eesti riigi, valguse, teadmiste, hariduse ja harituse – kaitsmist sõna või teoga. Akadeemia logo kinnitati Riigikantselei riigisümboolika osakonnas 20. juulil 1992.
Sisekaitseakadeemia deviis on "Verbis aut Re" (ladina keeles 'sõna või teoga'). Sama nime kannab ka kooli ajakiri.
"Siim" on Sisekaitseakadeemia A-korpuses asuv patenteeritud kipskuju, mille lõi skulptor Jaak Soans 1993. aastal Põltsamaa Vabadussõja mälestussamba alusel. Nime Siim andsid kujule toonased kadetid ning praegu toimuvad tema juures mitmed akadeemiale olulised üritused.
Alates 2011. aastast on Sisekaitseakadeemia maskott Kadett Kotkas.
Sisekaitseakadeemia struktuur
Sisekaitseakadeemia töö toimub neljas õppekeskuses:
Lisaks sellele on Sisekaitseakadeemias järgmised üksused:
Rändevõrgustiku kontaktpunkt Eestis (EMN Eesti) asub alates 1. jaanuarist 2020 Sisekaitseakadeemia Sisejulgeoleku Instituudis.
Kolledžid
pisi|Sisekaitseakadeemia lippurid Vabariigi aastapäeva paraadil Narvas, 2015 Sisekaitseakadeemia valmistab ette spetsialiste sisejulgeolekuasutustele nii kutse-, kõrg- kui ka magistrihariduse tasemel. Sisekaitseakadeemias on kolledžite juures olnud mitmeid erinevaid õppesuundi (näiteks 1996. aastal alustati rahvastikukorralduse õppesuunaga).
2021. aasta seisuga on Sisekaitseakadeemias järgmised kolledžid:
2009. aastast on Sisekaitseakadeemias sisejulgeolekualane magistriõpe.
Üliõpilaselu ja õppetegevus
Sisekaitseakadeemia eripäraks on sidusus kooli ja tööandjate vahel, kus tulevad tööandjad osalevad aktiivselt õppeprotsessi korraldamises (näiteks avanud organisatsioonid praktika- ja õppekeskustena).
Kuna Eesti Sisekaitse Akadeemias õpetati alguses nii tsiviilerialade kui ka sõjaväeliste erialade õpilasi, siis kehtis kuni 1998. aastani koolis üsna sõjaväestatud kodukord. Sellel ajal olid üliõpilaste õppeplaanis ettenähtud 5 päeva õppimiseks ning laupäeviti toimus reservohvitseriõpe. Samuti tuli osaleda graafiku järgi akadeemia valveteenistuses ja olla päevnik ühiselamus, ei lubatud ilma loata akadeemia territooriumilt lahkuda ning vormi kandvate teenistuste erialade üliõpilastele oli vormi kandmine kohustuslik. Sellele ajaperioodil loeti Eesti Sisekaitse Akadeemia üliõpilaste õppeaeg ja ohvitseri koosseisulisel kohal teenimise aeg võrdseks tegevteenistusega Eesti kaitseväes ning akadeemia kooliperet Eesti kaitsejõudude reserviks.
Sisekaitseakadeemias õpib igal aastal aasta ligi 1000 üliõpilast ja nüüdseks möödub Sisekaitseakadeemia üliõpilaste õpiaeg nagu teisteski Eesti kõrgkoolides. Kaugemalt pärit üliõpilaste päralt on ühiselamud. Lisaks õppekavadele pannakse õppetöös suurt rõhku võõrkeeltele ja kasutama innustatakse spordikeskust. Samuti on võimalik külastada akadeemia raamatukogu, mis on heal tasemel erialaraamatukogu. Kooli õppurite huve esindab aga aktiivselt üliõpilasesindus.
Koostöö Eesti partneritega
Juba akadeemia loomisest peale on akadeemial olnud väga palju Eesti siseseid koostööpartnereid: ministeeriumid (näiteks Siseministeerium ja Justiitsministeerium), mitmesugused ametid ja asutused (näiteks Päästeamet, Siseministeeriumi infotehnoloogia- ja arenduskeskus), maavalitsused, mitu rakenduskõrgkooli (näiteks Eesti Mereakadeemia) ning Eesti Politsei Naisühendus. 2001. aastal avati koostöös Tallinna Tehnikaülikooliga haldusjuhtimise magistriõpe, mis kestis kuni 2009. aastani. 2003–2005 loodi koostöös Tartu Ülikooliga magistri- ja doktoriõppe programm finantskolledži lõpetajatele, koos Tallinna Tehnikaülikooliga magistriprogramm päästekolledži lõpetajatele ning üldine magistriprogramm ka Tallinna Ülikooliga.
Välissuhted
Sisekaitseakadeemia välissuhete loomisega tegi akadeemia esimene rektor Eduard Raska algust juba enne akadeemia rajamist. 1991. aastal reisis ta USA-sse, leidmaks Eesti päritolu sisejulgeoleku asjatundjaid. Praeguseks on koolil häid partnereid peaaegu kõigis Euroopa riikides, näiteks Saksamaal, Norras, Poolas, Ungaris, Suurbritannias, Lätis, Venemaal jne. Sisekaitseakadeemia õppejõud on lugenud partnerkoolides loenguid ja välismaised lektorid on õpetanud Sisekaitseakadeemias. Samuti on akadeemia üliõpilased käinud välismaal (Soomes ja Rootsis) praktikal.
Muutunud on ka akadeemia välissuhete iseloom – kui varem tulid väliskülalised akadeemiasse uudishimust ja abipakkumisega, siis üha rohkem on väliskoostööpartnereilt tulnud koostöö- ja abisaamissoove. Viimastel aastatel on Sisekaitseakadeemia tähelepanu pööranud suhete arendamisele Gruusia, Ukraina, Tadžikistani ja Moldova spetsialistide täiendkoolitusele. Samuti on koolil Ameerika Ühendriikides head suhted Virginia Militaarinstituudi ja Florida St Petersburgi kolledžiga. Koostöös väliskolleegidega on osaletud rahvusvahelistes uurimisprojektides. Keelekeskusel on pikaajaline koostöökogemus Briti Nõukoguga, samuti kolleegidega Soomes, Lätis jt riikides.
2005. aastal sai Sisekaitseakadeemia Socratese Erasmuse harta liikmeks. Sisekaitseakadeemia politsei- ja piirivalvekolledž on Euroopa Politseikolledži CEPOL-i liige. Samuti tehakse koostööd teiste sisejulgeoleku valdkonnas oluliste organisatsioonidega (näiteks FRONTEX, AEPC, EFSCA).
Harju värav
pisi|Harju värav 1835. aastal pisi|Harju värav 19. sajandi I poolel pisi|Harju värav, 1863. aastal pisi|Harjuvärav, ca 1870. aastal. Fotograaf [[Charles Borchardt]] Harju värav oli keskaegse Tallinna linnamüüri kaitserajatiste osa, mis asus praeguse Rüütli, Müürivahe ja Harju tänava ristil ning Müürivahe tänava ja praeguse Vabaduse väljaku vahelisel Harju tänava lõigul. Kunagise Harjuvärava peatorni asukohal on praegu kahel pool Harju tänavat hooned Harju nr. 13 ja 6.
Harju väravakompleksi kuulusid ka värava ees asunud Harju värava eesväravate kompleks, 2-3 paari väravatorne koos neid ühendavate müüridega.
Ajalugu
Väravat on esmamainitud 1361. aastal Sepaväravana (alamsaksa Smedeporte, sest Harju tänav kandis tollal Sepa või Seppade tänava nime).
Harju värava neljakandiline peatorn oli lõplikul kujul viiekorruseline. Tema põhiplaani suurus oli 9,8×8,8 m ja kõrgus 21 m. Suur peavärav oli tavaliselt kinni, jalameeste jaoks oli väike jalakäijate värav, millest otse linnamüüride vahele ei pääsenud, vaid jalakäijate väravast sai mööda trepiastmeid torni sisse (alla) ja alles siis treppi mööda üles müüride vahele.
Väravakompleksi kuulus aja jooksul kolm väravat, kolmandal väraval, analoogselt nagu Viru värava eesväraval, olid täpselt samuti kaks ümmargust küljetorniga Harju värava eesvärava ning Harjuveski (vesiveski) ning paistiik koos hobuse jootmise kohaga. Väravatõkkeid oli kokku neli ja kaitsetorne viis.
Teine eesvärav valmis 1448–1453 toimunud ulatuslike rekonstrueerimistööde käigus.
Aastal 1535 hukati eel- ja peavärava vahel Johann von Üxküll, kes oli rikkunud oma linna põgenenud talupoega surnuks piinates räigelt linna õiguskorda. Tegu oli Tallinna linna võimu kehtestamisega aadli omavoli vastu.
Aastatel 1538–1767 oli Harjuvärav seoses Tallinna kaitse ümberkorraldamisega suletud. Kogu väravakompleksist ehitati Harjuvärava barbakaan.
Tallinna kindluse Harjuvärava tornis asuvasse vanglasse saadeti 1768. aastal Rostovi metropoliit Arsenios. Ta suri 1772. aastal samas tornis. Arvatavasti on see vangishoidmine põhjus, miks ühe 1831. aasta kaardi peal on torni nimetatud "Veretorniks".
Värav avati 1767. aastal seoses Tallinna kaitse uue ümberkorraldamisega uuesti liikluseks.
Aastal 1862 lammutati eesväravad ja 1875 peavärav, sest Harju tänav oli kujunenud linna oluliseks äritänavaks ning värav oli kasvavale liiklusele takistuseks. 1881. aastal lammutati ka vesiveski, värava ees olnud suurest vallist osa tasandati, vallikraavid täideti lõplikult pinnasega ja tekkinud platsile kujunes Heinaturg, millest kujunes aja jooksul Peetri plats. thumb|left|Väljakaevamised Vabaduse väljakul [[2008. aasta juunis]] Aastal 2008 avati lühikeseks ajaks Vabaduse väljaku ümberehituse käigus Harju värava ida- ja läänetornid. Kaevati välja endine Harju värav ja selle eesvärav ning kaitserajatised nende ees. Kõik konserveeriti ning säilitati väljaku all olevas parklas, eesvärava kaitsetorni jäänused jäeti Harju tänava otsas läbi klaasvitriini huvilistele vaadata.
Lotus
Lotus Cars on Suurbritannia sportautode ja võidusõiduautode tootja.
Ettevõtte asutasid 1952. aastal Lotus Engineering Ltd. nime all insenerid Colin Chapman ja Colin Dare, kes mõlemad lõpetasid Londoni ülikooli kolledži, kuid Lotuse alguseks loetakse 1948. aastat, kui Chapman ehitas garaažis oma esimese võidusõiduauto. Logo keskel olevad neli tähte tähistavad ettevõtte asutaja Anthony Colin Bruce Chapmani initsiaale.
Lotuse peakorter on Inglismaal Norfolkis Hethelis.
Aastatel 1958–1994 osales Lotus Team Lotuse nime all Vormel 1 sarjas. Meeskond võitis kokku 7 konstruktorite tiitlit ja 6 individuaalset meistritiitlit. Esimesed neist võitis ta 1963 ja 1965 ning mõlemal juhul oli meeskonna esisõitja Jim Clark, kes on ka ainsana Lotuse eest kaks korda maailmameistriks tulnud. Viimased maailmameistritiitlid võitis Lotus 1978, kui maailmameistriks tuli Mario Andretti.
2010. aastal naasis Team Lotus Vormel 1 sarja Malaisia lipu all, sõitjad olid Jarno Trulli ja Heikki Kovalainen, meeskonda juhtis Malaisia ärimees Tony Fernandes. Samas koosseisus sõideti ka järgmisel aastal.
Mustad kolonelid
Mustad kolonelid võib tähendada erinevaid asju:
Johannes Paulus II looming
Paavst Johannes Paulus II (Karol Józef Wojtyła) looming ja teadustööd. Lisaks kirjutised paavsti kohta.
Wojtyła osales keskkooli ajal näitlejana teatrietendustes ja ülikooli ajal Tadeusz Kudliński juhitud eksperimentaalteatri grupis Studio 39. Teise maailmasõja ajal osales ta esmalt Kudliński juhtimisel organiseeritud põrandaaluses teatritrupis ja seejärel asutas enda näitetrupi. Ta lavastas näidendeid. Augustis 1941 võttis ta enda juurde elama Rapsoodiateatri asutaja Mieczysław Kotlarczyki. Märtsis 1943 mängis ta peaosa Juliusz Słowacki näidendis "Samuel Zborowski." See oli tema ainus esinemine laval.
Wojtyła üht tuntumat näidendit "Juveelipoodi" on etendatud ka Eestis.
Stsenaarium
Johannes Paulus II kirjutas stsenaariumi Krzysztof Zanussi filmile Brat naszego Boga.