cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kutsung
Amatöörraadiojaamade kutsungid
Aeg-ajalt kasutavad raadioamatöörid ka erikutsungeid, mille puhul ülalolevad reeglid täielikult ei kehti. Nii võib numbriosa olla pikem (ES375UT – Tartu Ülikooli 375. aastapäeva auks kasutatud raadiokutsung) ja järelliites võib olla üle 4 sümboli (ES3JAMBOREE – skautide jamboree raadiojaama erikutsung).
Mikkeli linn
Mikkelis asus Teise maailmasõja ajal Soome Kaitseväe peastaap. Seetõttu on linna vapil kaks marssalikeppi ja linn sai Soome Vabadusristi.
Mikkeli linn on peaaegu täielikult soomekeelne (ainult 0,15% Mikkeli elanikest räägib emakeelena rootsi keelt).
Haldusajalugu
Mikkeli linnaga on liidetud Anttola vald ja Mikkeli vald 1. jaanuaril 2001. 1. jaanuaril 2013 liideti linnaga Suomenniemi vald ja Ristiina vald. 1. jaanuaril 2007 liideti linnaga Haukivuori vald.
Linnast
Mikkeli asub umbes 500 meetri kaugusel Saimaa järvest. Linna ümber ja linnas sees on mitmeid järvi. Linna idaosas asuvad järved kuuluvad Vuoksi jõe vesikonda. Linna idaosa ulatub Puula järveni, mis kuulub Kymijoki jõe vesikonda. Linna keskus on ehitatud ümber turuplatsi, kus turgu peetakse ka tänapäeval.
Naisvuori mäel asub vaatetorn, mida saab väikese tasuga külastada. Torn ehitati sõja ajal vaatetorniks ja seal asus ka sõjaväe raadioside saatja.
Dinosaurusteemaline lõbustuspark Visulahti asub Mikkelis.
Linna suurim tööandja on Mikkeli Rakenduskõrgkool, kus töötab umbes 1300 inimest.
Mikkeli on ka populaarne kuurort.
Ajalugu
Vanim kirjalik ülestähendus asustusest praeguses Mikkeli piirkonnas on aastast 1323, kui Nöteborgi rahulepinguga läks Savilahti kirikupiirkond Novgorodilt Rootsile. Mikkeli sai praeguse nime 16. sajandi alguses peaingel Miikaeli järgi.
Mikkeli sai linnaõigused 1838. aastal ja Mikkeli provintsivalitsus kolis 1843. aastal Heinolast Mikkelisse. 1918. aastal Soome kodusõja ajal asus Mikkelis valgete vägede staap. Mikkeli oli sel ajal põllumajanduspiirkond ja valgete poolel. Piirkonnas asunud Vene garnison pooldas punaseid. Mantyharju rongijaama juures, mis asub umbes 20 km linnast lõunas, peeti maha lahing ja valged kaitsesid linna edukalt. Kouvolast tulnud punaste jõud tõrjuti tagasi.
Talvesõjas ja Jätkusõjas paiknes linnas Soome armee peastaap. Peastaap asus kohalikus põhikoolis ja seal asub tänapäeval väike Peakorteri muuseum (Päämajamuseo). Kuna linnas asus soomlaste peastaap langes linn tugeva pommitamise alla. Linnas ei olnud ühtegi kõrghoonet ja kahjustused parandati kiiresti. Arhitektuuriliselt pole sõjaeelsest linnast midagi säilinud.
Roger Chartier
pisi|Roger Chartier, CEFRES (Centre français de recherche en sciences sociales), [[Praha, 2011.]] Roger Chartier (sündinud 9. detsembril 1945 Lyonis) on prantsuse ajaloolane, Pariisi õppe- ja teaduskeskuse École des hautes études en sciences sociales õppejõud, Annaalide koolkonna noorema põlvkonna liige.
Chartier tegeleb peamiselt varauusaegse Euroopa raamatu- ja lugemislooga, ta on Prantsusmaa kirjastamisajaloo ja Euroopa lugemisajaloo üldkäsitluste koostaja.
Ta tunneb ka suurt huvi ajalooteooria vastu, eesti keeles on ilmunud tema vaidlus Hayden White'iga ajaloolise narratiivi ja ajalooteaduse üldisema olemuse üle. Ka on eesti keeles ilmunud tema teos "Prantsuse revolutsiooni kultuurilised lätted", kus ta vaatleb lähemalt 18. sajandi prantsuse kultuurielu.
Leo Laurson
Leo Laurson VR I/3 (ka Leopold; 2. veebruar 1897 Konguta vald – 20. aprill 1972 Buenos Aires) oli Eesti sõjaväelane (kapten) ja diplomaat.
Jaan Toomla
Toomla sündis Palamusel sepa perekonnas. Lõpetas Tartu 1. Keskkooli ja õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat.
Seejärel töötas ta Tartus Eesti Kirjandusmuuseumis ja ajalehe Edasi toimetuses.
1964. aastast elas ja töötas Toomla Tallinnas. Ta oli aastatel 1964–1991 kirjastuse Eesti Raamat eesti kirjanduse toimetuse juhataja ja peatoimetaja asetäitja ning 1992. aastast Eesti Rahvusraamatukogu vanemkonsultant. Jaan Toomla oli NLKP liige aastail 1961–1991.
1992. aastast töötas ta Eesti Rahvusraamatukogus toimetajana ning osales paljude teatmetrükiste koostamisel. Toomla oli tegev 1993., 1994. ja 1995. aasta Riigikogu Teatmike koostamisel. Samuti on tema koostatud 1999. aastal ilmunud teatmik "Valitud ja valitsenud: Eesti parlamentaarsete ja muude esinduskogude ning valitsuste isikkoosseis aastatel 1917–1999".
Toomla oli Tallinna Bibliofiilide Klubi liige, klubi almanahhi "Raamat on..." toimetaja ja 2004. aastast ka koostaja. Ta koostas ka mitu Nõukogude võimu ideoloogiat toetavat koguteost.
George Windsor, St. Andrewsi krahv
George Windsor, St. Andrewsi krahv (George Philip Nicholas Windsor) (sündinud 26. juunil 1962) on Kenti krahvi ja krahvinna vanim laps ning ainus poeg.
Tiitli "St. Andrewsi krahv" päris ta isalt ning kannab seda kui Kenti krahvkonna pärija.
9. jaanuaril 1988 abiellus George Sylvana Palma Tomaselliga Edinburghis. Kuna naine on katoliiklane, eemaldati George Windsor Briti troonipärimisjärjekorrast, kuid tema tütar Amelia kuulub sinna. 2013. aasta kroonipärimisseaduse alusel taastati ka tema enda koht troonipärimisjärjekorras ja ta on seal 2022. aasta detsembri seisuga 41. kohal.
Krahvil ja krahvinnal on kolm last:
Leo Laurson
Ta sündis külakooliõpetaja 11. lapsena. Laurson õppis Vastse-Kuuste Ministeeriumikoolis ja Hugo Treffneri Gümnaasiumis.
1915. aasta kevadel saadeti ta mobilisatsiooni korras Petrogradi Tšugujevi Sõjakooli, mille lõpetamisel sama aasta oktoobris hakkas teenima Soome küttide polgus, 479. Kadnikovi jalaväepolgus ja 727. Novoseleginski jalaväepolgus. Osales I maailmasõjas 1916–1917 pataljoniülemana. 1917. aastal sai ta haavata ja viidi Petrogradi ravile.
1918. aastal astus ta Petrogradi Ülikooli õigusteaduskonda. Osales Vabadussõjas Tartu Kaitsepataljoni koosseisus. Sama aasta detsembrist kuni 1920. aasta juulini oli Soomes sideohvitser ja Eesti sõjaväeline esindaja. Pärast seda oli Kindralstaabi luurejaoskonna ülem kuni järgmise aasta juunini, kui arvati kaptenina reservi.
1921. aasta detsembrist kuni 1923. aasta maini oli ta Berliinis Eesti saatkonnas II sekretär. 1923. aasta novembrist 1925. aasta augustini töötas Eesti Välisministeeriumis ametnikuna erinevatel ametikohtadel. 1924. aastal oli Moskvas Eesti saatkonnas ajakirjandusatašee.
1926. aastal tegutses välismaal ajakirjanikuna. 1927–1929 töötas Tallinnas USA Informatsiooniagentuuris. 1929–1934 oli tööl Helsingis Argentina konsulaadis. 1934–1940 töötas ta Tallinnas Hispaania saatkonnas. Nõukogude võimuorganid saatsid ta 1940. aastal Helsingisse Hispaania konsulaati, kust Laurson põgenes Rootsi.
1940–1949 töötas ta Stockholmi politseis tõlgina, samal ajal oli Kuninglikus Tehnikainstituudis hispaania ja vene keele lektor.
1949. aastal läks ta Argentinasse, kus oli ajalehe Kauge Kodu toimetaja ja keeleõpetaja koolides.
Mame Madior Boye
Mame Madior Boye (sündinud 1940) on Senegali naispoliitik, peaminister 3. märtsist 2001 kuni 4. novembrini 2002.
XI Riigikogu
pisi|XI Riigikogu koosseisu lõpupilt 23. veebruaril 2011 XI Riigikogu valis Eesti kodanikkond 2007. aasta Riigikogu valimistel 4. märtsil. Riigikogu käis valimas 555 285 kodanikku 896 702 hääleõiguslikust kodanikust, mis on 61,93 protsenti.
Riigikokku kandideeris 977 inimest. 11 üles seatud erakonna nimekirjas kandideeris 970 inimest ja 7 inimest kandideeris üksikkandidaadina.
Kõige enam kogusid hääli Eesti Reformierakond, kes sai 153 068 häält (26,1%) ja sai 31 kohta ning Eesti Keskerakond, kes kogus 143 533 häält (24,6%) ja sai 29 kohta.
Riigikokku saamiseks Riigikogu valimise seadusega ettenähtud viie protsendi künnise ületasid kuus erakonda – Eesti Reformierakond, Eesti Keskerakond, Isamaa ja Res Publica Liit, Sotsiaaldemokraatlik Erakond, Erakond Eestimaa Rohelised ja Eestimaa Rahvaliit.
Künnist ei ületanud Eesti Iseseisvuspartei, Erakond Eesti Kristlikud Demokraadid, Konstitutsioonierakond, Eesti Vasakpartei ja Vene Erakond Eestis.
XI Riigikogu kogunes 2. aprillil 2007.
Valituks osutunud XI Riigikogu liikmed
Valimiskünnise ületasid kuus erakonda, ükski üksikkandidaat Riigikokku ei pääsenud.
Isamaa ja Res Publica Liit
Isamaa ja Res Publica Liidu nimekirjast valiti Riigikokku 19 liiget: Mart Laar, Taavi Veskimägi, Jaak Aaviksoo, Helir-Valdor Seeder, Tõnis Lukas, Ene Ergma, Erki Nool, Marko Pomerants, Trivimi Velliste, Juhan Parts, Tarmo Kõuts, Marko Mihkelson, Peeter Tulviste, Ken-Marti Vaher, Urmas Reinsalu, Andres Herkel, Toomas Tõniste, Mart Nutt, Kaia Iva.
Sotsiaaldemokraatlik Erakond
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjast valiti Riigikokku 10 liiget: Peeter Kreitzberg, Sven Mikser, Eiki Nestor, Ivari Padar, Heljo Pikhof, Indrek Saar, Katrin Saks, Mark Soosaar, Andres Tarand, Liina Tõnisson.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjast valiti Riigikokku 6 liiget: Mart Jüssi, Valdur Lahtvee, Aleksei Lotman, Maret Merisaar, Marek Strandberg, Toomas Trapido.
Eestimaa Rahvaliit
Eestimaa Rahvaliidu nimekirjast valiti Riigikokku 6 liiget: Jaanus Marrandi, Villu Reiljan, Karel Rüütli, Erika Salumäe, Mai Treial, Ester Tuiksoo.
Geen
pisi|Geenis asetsevad vaheldumisi kodeerivad ja mittekodeerivad lõigud, mida nimetatakse vastavalt eksoniteks ja introniteks. Pärast geeni transkribeerimist RNA-ks eemaldatakse mittekodeerivad lõigud tekkinud transkriptilt, st ainult eksonid jäetakse alles. Pildil kujutatud geen koosneb umbes 50 [[Aluspaar|aluspaarist (punased põikipulgad). Tegelikult on geenid sadu kuni tuhandeid kordi pikemad.]] Geen (kreeka keeles genos tekkimine, sünd, saamine) on DNA või RNA nukleotiidjärjestus, mille põhjal sünteesitakse kindlat RNA-d. Geeni molekulaarne järjestus on bioloogiline informatsioon, mis osaleb nii ainu- kui ka hulkraksete organismide ja viiruste ülesehitamisel ning säilitamisel.
Geeni pealt loodud pre-mRNA töödeldakse küpseks mRNA-ks, mis seejärel omakorda on lähtematerjal polüpeptiidi sünteesil. Geeni pealt bioloogilise informatsiooni avaldumine, st geeni põhjal vastava RNA loomine ja selle RNA edasist kasutamist nimetatakse geeniekspressiooniks. Geen võib olla ka rRNA ja tRNA sünteesi juhendiks.
Geneetilise definitsiooni kohaselt geen on nukleotiidjärjestus, mis kujundab ühte või mitut tunnust. Tunnused võivad olla nii silmaga nähtavad (nt pikkus, näojooned, juuksevärv) kui ka sellised, mida ei saa väliselt vaadelda (nt organismi kasvu kiirus ja arenguetapid, vererühm, haigusrisk, ravimite omastamisvõime, kognitiivsed võimed). Tihti kujunevad tunnused mitme geeni koostoimena (epistaas).
Sama liiki organismide geneetiline info ei ole identne. Ühe geeni erinevaid variante nimetatakse alleelideks. Alleelid erinevad üksteisest nukleotiidjärjestuse poolest. Geeni kõnekeelne termin ("head või halvad geenid", "silmavärvi geen" jne) viitab tavaliselt alleelile ehk ühe geeni konkreetsele alavormile. Sama liigi esindajatel on samad geenid, mis täidavad samu funktsioone, kuid nende nukleotiidsed ülesehitused erinevad isendilt isendile.
Geeni struktuur
Enamikul elusolenditel on geenid kodeeritud pikkadesse DNA ahelatesse. DNA (desoksüribonukleiinhape) on kokku pandud neljast erinevast nukleotiidi subühikust, mis moodustavad lõpuks pika ahela. Iga nukleotiid omakorda on kokku pandud viiesüsinikulisest suhkrust (2-desoksüriboos), fosforhappejäägist ja ühest neljast lämmastikalusest (adeniin A, guaniin G, tsütosiin C ja tümiin T). Organismi rakus kõige levinum DNA vorm on kaksikheeliks, kus kaks DNA ahelat keerduvad teineteise ümber spiraaliks. Selles struktuuris on ahelad paardunud ehk adeniin paardub tümiiniga ja guanosiin paardub tsütosiiniga. Lämmastikaluste vahele moodustuvad vesiniksidemed – guanosiini ja tsütosiini vahele moodustub kolmekordne vesinikside ning adeniini ja tümiini vahele tekib kahekordne vesinikside. Seega ahelad peavad olema komplementaarsed ehk ühes ahelas lämmastikalus A asetub kohakuti teises ahelas oleva T-ga jne. pisi|DNA kaksikheeliksi keemiline struktuur
Polümeeris moodustuvad sidemed nukleotiidi fosforhappejääkide ja desoksüribooside 3' süsinikuaatomite vahel. Seega moodustavad fosforhappejäägid ja desoksüriboosid DNA ahela nn suhkur-fosfaat selgroo, mille küljes paiknevad glükosiidsidemetega erinevad lämmastikalused. Tänu sellisele keemilise kompositsioonile omavad DNA ahelad suunda. Ühes DNA ahela otsas on desoksüriboosilt pärinev vaba hüdroksüülrühm, mis on molekuli 3’ ots. Ahela teises otsas paikneb vaba fosfaatrühm, mis on molekuli 5’ ots. Ahel suunaga 5’→3’ on komplementaarne ahelaga, mille suund on 3’→5’. DNA suunalisus on eluliselt oluline paljudes raku protsessides, näiteks DNA replikatsioon toimib vaid teatud suunas. Kõikide nukleiinhapete süntees toimub rakus suunas 5’→3’, sest uued monomeerid lisatakse dehüdratsiooni reaktsiooniga 3’ otsale, reaktsioonimehhanism kasutab nukleofiilina 3’ hüdroksüülrühma.
Kui geen on kodeeritud DNA-s, algab nende geenide ekspressioon ehk geen transkribeeritakse DNA-st RNA-ks. RNA on väga sarnane DNA-ga, aga RNA monomeeriks on desoksüriboosi asemel lihtsalt riboos. Samuti on väike muutus lämmastikhapete koosseisus – tümiini asemel on uratsiil U. RNA molekulid on vähem stabiilsed ja tavaliselt üheahelalised (DNA on stabiilsem ja kaheahelaline). RNA-st transleeritakse valk. Valk moodustatakse järjestikustest nukleotiidikolmikute seeriatest. Kolme järjestikust nukleotiidi tuntakse koodoni nime all ja koodon vastab ühele aminohappele geneetilises koodis. Aminohapetest pannakse kokku valk. Geneetiline kood on vastavus aminohapete ja koodonite vahel. pisi|Diagramm tüüpilisest eukarüootsest valku kodeerivast geenist. Promootorid ja võimendajad määravad, kui suures mahus DNA-d transkribeeritakse pre-mRNA-ks. Pre-mRNA splaissitakse seejärel, saadakse mRNA, mis hiljem transleeritakse valguks
Eristatakse struktuur- ja regulaatorgeene. Kõikidel geenidel on ka regulatoorsed regioonid lisaks nendele regioonidele, mis kodeerivad valke või RNA-d. Põhiline regulatoorne regioon geenis on promootor. Promootoris on kindel positsioon, mille tunneb ära transkriptsioonimasin. Geenis võib olla rohkem kui üks promootor ja sel juhul saab tekkida palju erineva pikkusega RNA-sid, sõltuvalt sellest, kui kaugele nad pikenevad 5' otsas. Promootoris on kindel konsensusjärjestus, mis on kõige levinum järjestus selles positsioonis. Kuid on siiski geene, kellel esinevad "tugevamad" promootorid, mis seovad transkriptsioonimasinat hästi, ning "nõrgad" promootorid, mis seovad halvemini. Nõrgemate promootorite seondumisel esineb madalam transkriptsiooni sagedus, sest need promootorid initsieerivad transkriptsiooni madalama sagedusega. Teine regulatoorne regioon on võimendaja (enhancer), mis suudab kompenseerida nõrga promootori tööd. Eukarüootse promootori regioonid on palju keerulisemad ja raskemini identifitseeritavad kui prokarüoodi promootorid.
Paljud prokarüootide geenid on organiseeritud operonidesse. Operoni võib kuuluda ka grupp geene, mille produktidel on sarnased funktsioonid või mis on transkribeeritud ühe üksusena. Samal ajal aga transkribeeritakse eukarüootide geenid ükshaaval. Eukarüootide geenid on enamasti katkendliku struktuuriga: kodeerivate nukleotiidijärjestuste (eksonite) vahel on mittekodeerivad järjestused (intronid); geeni pidevus mRNA-s on tagatud pre-mRNA töötlusega tuumas. Introneid transkribeeritakse, aga neid pole kunagi võimalik transleerida valguks, sest enne translatsiooni nad lõigatakse välja ehk toimub intronite splaissimine. Splaissimine toimub harva ka prokatüootides.
Geneetiline kood
pisi|Diagramm üheahelalisest RNA molekulist, mis näitab kuidas 3-nukleotiidilisele koodonile vastab üks aminohape Geneetiline kood on komplekt reegleid, mille põhjal geen transleeritakse funktsionaalseks valguks. Iga geen koosneb kindlast nukleotiidide järjestusest, mis on kodeeritud DNA ahelasse (mõnedel viirustel on selleks RNA ). Nukleotiidide ja aminohapete vastavus on vajalik geenidele, et toimuks edukas funktsionaalsete valkude translatsioon. Iga kolmest nukleotiidist koosnev koodon vastab kindlale aminohappele või signaalile. Signaaliks on stoppkoodon (stoppkoodoneid on 3), mille ülesanne on uue aminohappe vastavuse asemel anda signaal translatsioonimasinale, et geeni lõpp on käes. On olemas 64 koodonit – 4 erinevat nukleotiidi on võimalik paigutada kolme erinevasse kohta koodonil ehk 43. Kuid nendest 64 koodonist vaid 20 on standardsed. Mitu koodonit võib vastata ühele ja samale aminohappele. Kõikides elusorganismides on geneetiline kood peaaegu universaalne.
RNA geenid ja genoom
Kui toimub valkude tootmine, siis kõigepealt kopeeritakse DNA lõigult RNA, mis on DNA ja valgu vahepealne produkt. RNA sünteesimine on transkriptsioon. Mõne juhtumi puhul ongi RNA molekul see lõplik funktsionaalne ühik. RNA-d (tuntud kui ribosüümid) on ensümaatilise funktsiooniga ja mikroRNA-d on regulatoorse funktsiooniga. See konkreetne DNA järjestus, millelt toimub RNA transkribeerimine, on tuntud kui RNA geen.
Mõned viirused hoiavad oma geneetilist informatsiooni ainult RNA vormis, nende genoom ei sisalda DNA-d. Nad kasutavad RNA-d, et salvestada oma geene. Tänu RNA olemasolule ei pea toimuma eraldi transkriptsiooni protsess ning seetõttu võib nende peremeesrakk kohe pärast infektsiooni sünteesida viiruse enda komponente. Kuid samas näiteks RNA retroviirusel (HIV) on teistsugune mehhanism – pöördtranskriptsioon, mis viib enne valkude tootmist läbi DNA sünteesimise RNA-st. 2006. aastal avastasid prantsuse teadlased, et päritavus hiirtes võib erandjuhul toimuda ka RNA vahendusel. Hiirtel, kellel oli mutatsiooni tagajärjel geen Kit kaotanud oma funktsiooni, oli valge saba. Teadlased avastasid, et Kit geeni mutatsioon ulatub RNA tasandile. Seega viirustes on RNA tavaline geneetilise informatsiooni ühik, kuid samal ajal on imetajates RNA pärilikkus väga vähe uuritud.
Kromosoomid
Organismi kõik geenid annavad kokku genoomi. Genoom on ühes kromosoomikomplektis (haploidne kromosoomistik) sisalduv geneetiline materjal. Populatsioonigeneetikas kasutatakse "geeni" sünonüümina sageli ka mõistet lookus. Lookus on kromosoomi kindel regioon, kus asub mingi spetsiifiline geen. Kromosoom sisaldab üksikut väga pikka DNA heeliksit, kus tuhanded geenid on kodeeritud. Prokarüoodid – bakterid ja arhed – tavaliselt hoiavad oma geene ühes suures tsirkulaarses kromosoomis. Mõnikord täiendavad neid ka plasmiidid – väikesed tsirkulaarsed DNA ahelad, mis kodeerivad ainult mõnda geeni ja mis on kergesti ülekantavad ühelt organismilt teisele. Näiteks antibiootikumiresistentsed geenid kodeeritakse tavaliselt bakterite plasmiidides ja antakse edasi rakult rakule ning seda isegi erinevate organismide vahel ehk toimub horisontaalne geeni ülekanne. Kuigi mõned lihtsamad eukarüoodid omavad samuti mõne geeniga plasmiide, on siiski enamikul eukarüootidel geenide talletamiseks olemas lineaarsed kromosoomid. Kromosoomid on pakitud tuuma, kus DNA on komplektis histoonidega. DNA pakkimine histoonidega viiakse läbi regulatoorsete mehhanismidega. Eukrüootsete kromosoomide lõpud on kapeeritud pikkade kordusjärjestuste poolt, milleks on telomeerid. Telomeerid ei kodeeri ühtki geeni produkti, nad on vajalikud degradatsiooni ennetamiseks. Degradeeruda võivad kodeerivad ja regulatoorsed regioonid DNA replikatsiooni käigus ning telomeeri ülesanne on seda ära hoida. Telomeeri pikkus väheneb iga kord, kui genoom on replitseeritud. Telomeeride lühenemisega kaasneb rakuline vananemine ja lõpuks kaob rakkude võime jaguneda või need lähevad apoptoosi.
Prokarüootide kromosoomides on geenid kondenseerunud. Aga samal ajal eukarüootide geenid võivad sageli sisaldada "rämps-DNA-d" ehk DNA regiooni, millel puudub ilmne funktsioon. Lihtsatel üherakulistel eukarüootidel esineb vähe rämps-DNA-d, kuid komplekssetel mitmerakulistel organismidel (ka inimene) on enamikul DNA järjestusest identifitseerimata funktsioon. Kuigi valke kodeeriv ala DNA-st on ainult 2%, on siiski umbes 80% genoomist ekspresseeritud, seega võib olla termin "rämps-DNA" valesti tõlgendatud.
Transkriptsioon
Transkriptsiooni käigus sünteesitakse üheahelaline RNA molekul, mis on tuntud kui informatsiooni-RNA ehk mRNA. Viimase järjestus on komplementaarne DNA järjestusega, millelt see transkribeeriti. Üks DNA ahel, mille järjestus vastab kodeeritud RNA-le, on kodeeriv ahel, ja teine DNA ahel, millelt RNA sünteesiti, on matriitsahel. Transkriptsiooni viib läbi ensüüm RNA polümeraas, mis loeb maatritsahelat suunaga 3’→5’ ja sünteesib RNA ahela suunaga 5’→3’. Transkriptsiooni indutseerimiseks seondub RNA polümeraas kõigepealt promootoriga. Põhiliseks geeni regulatsiooni mehhanismiks on promootori regiooni blokeerimine – selleks seondub ahelaga repressori molekul, mis füüsiliselt blokeerib polümeraasi töö või siis toimub DNA ümberorganiseerimine, mille tulemusena promootori regioon muutub ligipääsmatuks.
Prokatüootide transkriptsioon toimub tsütoplasmas. Väga pikkade transkriptide puhul algab translatsioon RNA 5’ otsast, samal ajal kui 3’ otsas toimub alles transkriptsioon. Eukarüootides toimub transkriptsioon üldiselt tuumas, kus tuumamembraan eraldab DNA ülejäänud raku sisust. Polümeraasi sünteesitud RNA molekul on tuntud kui primaarne transkript ja pärast sünteesi tehakse sellele transkriptile post-transkriptsionaalsed modifikatsioonid. Alles pärast modifikatsioone eksporditakse RNA tsütoplasmasse, kus toimub translatsioon. Modifikatsiooniks on intronite splaissimine, mis on eukarüootides unikaalne protsess. Põhiliseks regulatsiooniks eukarüootsetes rakkudes on alternatiivne splaissimine. Selle tulemusena saadakse samast transkriptist (samast geenist) erineva pikkusega järjestused ja sellest tulenevalt ka erinevad valgud.
DNA replikatsioon ja pärilikkus
Organismi kasv, areng ja reproduktsioon põhinevad raku jagunemisel. Raku jagunemine on protsess, mille käigus üks rakk jaguneb kaheks tavaliselt identseks tütarrakuks. Selleks on vajalik kõigepealt genoomi igast geenist paljundada koopia – DNA replikatsioon. Koopiaid valmistavad spetsiaalsed ensüümid – DNA polümeraasid, mis loevad kaksikheeliksi ühte ahelat (matriitsahelat) ja sünteesivad sellele komplementaarse ahela. Tänu sellele, et DNA kaksikheeliksi kahte ahelat hoiab koos aluste paardumine, määratleb üks järjestus täpselt oma komplementaarse järjestuse ning sellest tulenevalt peab DNA polümeraas lugema vaid ühte ahelat, et sünteesida täielik koopia. DNA replikatsioon on semikonservatiivne ehk iga tütarraku päritud genoomi koopia sisaldab ühte DNA ahela originaalkoopiat ja ühte uuesti sünteesitud ahelat.
Pärast DNA replikatsiooni toimub rakkude jagunemine. Raku genoom peab füüsiliselt eralduma kaheks genoomi koopiaks ning seejärel peab jagunema kahte membraaniga ümbritsetud rakku. Prokarüootides on see lihtne protsess, iga tsirkulaarne genoom kinnitub raku membraanile ja eraldub tütarrakku. Eukarüootne raku jagunemine on komplekssem protsess ehk raku jagunemistsükkel, mis jaguneb faasideks. DNA replikatsioon toimub S-faasis ning kromosoomide segregatsioon ja tsütoplasma jagunemine toimuvad M-faasis.
Geneetilise materjali duplikatsioon ja ülekanne ühe generatsiooni rakkudelt teisele on molekulaarse pärilikkuse alus. Organismid pärivad oma vanematelt tunnusjooni sellepärast, et järeltulijate rakud sisaldavad vanemate rakkude geenide koopiaid. Aseksuaalse paljunemisega organismide järeltulija on vanemorganismi täpne koopia või kloon. Sugulises paljunemises on aga spetsiaalne rakujagunemine ehk meioos, mille tagajärjel tekivad gameedid ehk sugurakud, mis on haploidsed, sisaldavad iga geeni ainult ühte koopiat. Emasorganismi gameet on munarakk ja isase gameet on sperm. Kaks gameeti sulavad kokku ja tekib viljastatud munarakk, millel on diploidne arv geene – üks komplekt emalt, teine isalt. Meioosi protsessis toimub geneetiline rekombinatsioon, kus ühe kromatiidi DNA lõik vahetab koha vastava õdekromatiidi DNA lõiguga.
Lõuna-Sudaani lipp
Lõuna-Sudaani lipuks võeti 9. juulil 2005 Sudaani Rahvavabastusliikumise lipp. See sarnaneb Keenia lipuga (must, valge, punane, valge, roheline). Vardapoolsele küljele on lisatud sinine kolmnurk kollase viisnurkse tähega.
Sinine tähistab Niilust, täht aga sümboliseerib Lõuna-Sudaani rahva tulevikulootusi. Punane kujutab valatud verd ja roheline regiooni põllumajandust.
Tiivad varvaste vahel
"Tiivad varvaste vahel" on soome kirjaniku Tuija Lehtineni romaan, mis ilmus 2005. aastal.
Sisukirjeldus
See raamat jutustab Timo-nimelisest poisist.
Timol on pruunid silmad ja tumedad juuksed. Timo on ainus poisslaps oma suguvõsas. Ta elab koos oma ema ja vanatädi Signega. Timole ei meeldinud vanatädi. Pärast vanatädi surma vabanesid ema ja Timo tema meelevalla alt. Nad kolisid Helsingisse. Helsingis tekkis emal uus mees Mauri. Timo peab end kehtestama kambas. Tal tekib nii sõpru kui ka vaenlasi. Timo leiab Helsingist oma esimese armastuse – kambajuhi õe Muska. Muska endalesaamine ei ole sugugi lihtne, sest Kümnevõistlejal olid samuti tunded Muska vastu. Teoses on ka juttu alkoholist, narkootikumidest, esimesest seksist, naiivsusest, enesetapust jne. Kõigi nende katsumustega kohtudes tunneb poiss end sageli tuvina, kellel on tiivad varvaste vahel, nii et lendutõusmise asemel on ta sunnitud abitult ukerdama.
Munhwa Broadcasting Corporation
pisi|MBC logo Munhwa Broadcasting Corporation (MBC) on Lõuna-Korea juhtiv raadio- ja televisioonivõrk. Munhwa on koreakeelne sõna "kultuur". Selle lipulaeva maapealne telejaam MBC TV on kanal 11 digitaalseks kanaliks.
MBC on 2. detsembril 1961 asutatud Korea maapealne ringhäälinguorganisatsioon, millel on üleriigiline 17 piirkondliku jaama võrk. Ehkki MBC tegutseb reklaamimise alal, on see avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon, kuna selle suurim aktsionär on avalik-õiguslik organisatsioon The Foundation of Broadcast Culture. Täna on see multimeediumigrupp, millel on üks maapealne telekanal, kolm raadiokanalit, viis kaabelkanalit, viis satelliitkanalit ja neli digitaalset multimeedia ringhäälingukanalit.
Imre Erik
Imre Erik (sündinud 17. märtsil 1976) on Tallinna Käsipallikooli mängija ja treener.
Vettehüpped 1968. aasta suveolümpiamängudel
Vettehüpped 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 17.–26. oktoobril.
Hoolauahüpped
Olümpiavõitja 1964: K. Sitzberger (USA) 159,9. 28 võistlejat.
Arvo Leibur
Arvo Leibur (sündinud 17. oktoobril 1964) on eesti viiuldaja.
Ta on õppinud Tartu lastemuusikakoolis, Tallinna Muusikakeskkoolis ja Moskva Konservatooriumis, ning töötanud Kuopio Konservatooriumis ja kammerorkestris New Sinfonietta Amsterdam.
Aastast 1995 on ta orkestri Holland Symfonia ning aastast 2001 ERSO kontsertmeister. Alates 2011. aastast on ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud.
Takayama põhiliin
pisi pisi|Rong Takayama põhiliinil Takayama põhiliin (jaapani 高山本線, Takayama-honsen) on raudtee Jaapanis mis ühendab Gifut Gifu prefektuuris Toyamaga Toyama prefektuuris. Raudtee pikkus on 225,8 km ja rööpalaius 1067 mm. Raudteel on 46 jaama.
Esimene lõik valmis 1920 ja kogu raudtee 1934. aastal.
Liinil opereerivad Kesk-Jaapani Raudteekompanii (JR Tōkai) ja Lääne-Jaapani Raudteekompanii (JR Nishi-Nihon).
Vladimiri-Suzdali vürstiriik
Vladimiri-Suzdali vürstiriik ehk Vladimiri-Suzdali vürstkond (vene keeles Владимиро-Суздальское княжество) oli riik tänapäeva Venemaa territooriumil aastatel 1168–1389, mongolite ja Kuldhordi sõjaretkede tulemusel (1237–1240) Kuldhordi vasallriik.
Vürstiriigi moodustamine
882. aastal vallutas Novgorodi vürstiriigi valitseja Oleg Smolenski ja Ljubegi linnad ja Kiievi vürstiriigi, liitis need alad vanima slaavlaste riigi Novgorodi vürstiriigiga ning viis riigi pealinna üle Kiievisse, kus ta moodustas põhjaslaavlasi ja osa lõunaslaavlasi ühendava Kiievi-Vene riigi. Oleg sai ka esimeseks Kiievi suurvürstiks.
Rostovi-Suzdali vürstiriik
Kiievi-Vene riigi tuumiku moodustasid Kiievi, Smolenski, Tšernigovi, Galiitsia ja Perejaslavli vürstiriik. Kiievi vürsti ülemuslikkust tunnistasid Rjurikovitšite dünastia teistesse harudesse kuulunud vürstid. Kiievi suurvürsti Vladimir Monomahhi (valitses 1113–1125) surma järel algas võimuvõitlus Rjurikovitšite dünastiaharude vahel. Sõdisid Romanovitšid Galiitsia-Volõõniast, Olegovitšid Tšernigovist ja Vsevolodovitšid Rostovi-Suzdali vürstiriigist.
Rostovi alad olid algselt osa Rostovi-Suzdali osastisvürst (1151–1157) Juri Dolgoruki aladest, Juri Dolgoruki viis pealinna Suzdali, millest ka vürstkonna kaksiknimi.
Vladimiri-Suzdali vürstiriik
1155. aastal asus Kiievi suurvürsti (1155–1157) Juri Dolgoruki poeg Andrei Jurjevitš oma isa tahte vastaselt Vladimirisse. Pärast isa surma 1157 valis bojaaride ja kaupmeeste kogu Rostovi-Suzdali vürstkonnas Andrei Vladimiri, Rostovi ja Suzdali vürstiks. Andrei Bogoljubski püüdis ühendada Vene maad oma võimu alla. Alates 1159. aastast püüdis ta allutada Novgorodi oma võimu alla ning mängis Lõuna-Venemaal keerulist sõjalist ja diplomaatilist mängu. Kuigi Juri Dolgoruki oli võtnud võimu Kiievis, kaotas Andrei ruttu jälle huvi tolleks ajaks üsna tähtsusetuks muutunud linna vastu. Kuigi ta säilitas suurvürsti tiitli, ei olnud ta Kiievis peaaegu kunagi kohal ning keskendas "kogu Suzdali valitseja" oma võimu oma Rostov-Suzdali vürstkonnale, eelkõige oma uuele pealinnale Vladimirile. Vladimirist sai Kiievi-Vene uus keskus, Kiiev aga muutus tähtsusetuks. Andrei Bogoljubski valitsemise ajal omandas Vladimiri-Suzdali vürstiriik märkimisväärse võimu ning oli Vene vürstiriikide seas tugevaim. Andrei Bogoljubski laskis Vladimiri linna esinduslikult välja ehitada. Vladimiri tähtsuse tõstmiseks taotles Andrei 1160 sinna uue metropoliidi residentsi loomist, mis oleks tähendanud Vene õigeusu kiriku jaotamist kaheks metropooliaks.
Kiievi suurvürst (1167–1169) Mstislav II ja Andrei Bogoljubski vahelises võimuvõitluses ajas Andrei Bogoljubski Mstislav II 1169. aastal Kiievist välja ja katses allutada oma võimule Novgorodi vabariik ründas Vladimiri suurvürst Andrei Bogoljubski liitlastega Novgorodi, kuid Novgorodi vürst Roman Mstislavitš kaitses linna edukalt. Andrei venna Mstislav Jurjevitši rüüsteretkel 1169. aastal vallutasid Mstislavi juhitud väed linna ning linn põletati maha, see tegi lõpu Kiievi vürstide valitsemisele. Andrei andis Kiievi osastiseks oma vennale Gleb Jurjevitšile, ise aga võttis Vladimiris endale suurvürsti tiitli. Vürstivõimu laiendamine ja konflikt väljapaistvate bojaaridega kutsus esile vandenõu, mille tulemusena ta tapeti ööl vastu 29. juunit 1174. pisi|left|Vladimiri-Suzdali vürstiriik [[1237. aastal]] Juri Dolgoruki vanima poja Rostislavi poegade ja nooremate poegade Mihhail Jurjevitši ja Vsevolod Jurjevitši vahel 1174–1177 toimunud kodusõja tulemusel jaotati Vladimiri ja Perejaslavl-Zalesski alad Mihhail Jurjevitši ja Vsevolod Jurjevitši (Vsevolod Suurpesa) vahel. Andrei Bogoljubski tapmise järel kutsusid Vladimiri-Suzdali vürstiriigi vanade keskuste Rostovi ja Suzdali esindajad vürstiks Mihhail Rostislavitši ja Jaropolk Rostislavitši, Andrei Bogoljubski poolt arendatud Vladimiri esindajad kutsusid vürstiks aga Vsevolod Jurjevitši vanema venna Mihhail Jurjevitši.
Vladimiri vürstiriik
Kiievi-Vene suurvürstiriigi lagunemise järel omandasid slaavi vürstiriikide seas suurema mõju Vladimiri-Suzdali vürstiriik ja Galiitsia-Volõõnia vürstiriik. Vladimiri-Suzdali aladel asusid järgmised linnad-asulad: Volga jõel – Nižni Novgorod (1221), Gorodets, Kostroma (1213), Jaroslavl, Mologa, Uglitš (937), Kaljazin, Ksnjatin, Belgorod, Dubna, Šoša, Tver (1135); Kljazma jõel – Vladimir (1108), Starodub, Jaropoltš, Gorohovets ning Rostov (1024), Suzdal (1024), Perejaslavl (1152), Dmitrov (1154), Jurjev, Merja Galitš, Moskva, Unža, Lopasnja, Kašin. 1238. aastal purustasid mongolite väed, väejuhi Burundai juhtimisel Vladimiri suurvürsti Juri II armee Siti lahingus ja vallutasid Toržoki ja Tveri ning teised Vsevolod Suurpesa järglase Vladimiri suurvürsti, Juri II Vsevolodovitši dünastia esindajate poolt valitsetud linnad. Suurvürst Juri II Vsevolodovitš, Jaroslavli vürst Vsevolod Konstantinovitš ja Rostovi vürst Vasilko Konstantinovitš hukkusid Siti lahingus. Vladimiri-Suzdali vürstiriik muudeti mongolite ja Kuldhordi sõjaretkede tulemusel (1237–1240) Kuldhordi khaani vasalliks.
Vana-Vene järgse Vladimiri-Suzdali vürstid polnud kogu Venemaa riigipead, kuid omasid sageli seda staatust reaalselt. Mongolite vallutuse järel tegid nood Vladimiri suurvürstist ka ametlikult Venemaa valitseja, kes pidi neile makse korjama. Mongolid võisid neile ebameeldiva suurvürsti ka võimult kõrvaldada ning anda suurvürsti võimu jarlõki teisele Venemaa vürstiriigi vürstile.
Pärast suurvürsti Jaroslav Vsevolodovitši surma 1247. aastal ning tema järglase Svjatoslav Vsevolodovitši troonilt tõukamist Andrei II Jaroslavitši poolt reisisid Andrei II Jaroslavitš ja Aleksander Jaroslavitš Karakorumi, kus nad viibisid kuni 1249. aastani, Andrei II Jaroslavitšile anti jarlõkk Vladimiri-Suzdali vürstiriigi valitsemiseks Vladimiri suurvürstina. Aleksander Jaroslavitš sai Kuldhordi valitsejalt Batu-khaanilt 1252. aastal loa tema vasallina valitseda Novgorodi vürstiriiki ja Lõuna-Venemaa Perejaslavli vürstiriiki.
1252. aastal vallutasid mongolid Vladimiri vürstiriigi, kuna Andrei II Jaroslavitš kavandas mongolivastast sõjalist liitu roomakatoliku kiriku vasallide Rootsi ja Liivimaa orduga. Andrei II Jaroslavitš põgenes Rootsi ja uue Kuldhordi khaani poolt anti jarlõkk Vladimiri vürstiriigi valitsemiseks Aleksander Jaroslavitšile. Vladimiri suurvürstina viis Aleksander Jaroslavitš ellu rahumeelset poliitikat, täites Kuldhordi nõudmisi elanike (va vaimulikud) maksustamisel ja maksude väljanõudmisel, mis hoidis ära uued sõjaretked ja laastamise talle allunud territooriumil. 1257. aastal saadeti Venemaale mongoli loendajad, kes viisid läbi maksustamiseks vajalikku elanikeloenduse Suzdali-, Rjazani- ja Muromimaal, kuid Novgorodimaal põrkusid vastupanule, mida toetas ka Novgorodis valitsenud Aleksander Jaroslavitši poeg vürst Vassili Aleksandrovitš. Aleksander Jaroslavitš pagendas Vassili Aleksandrovitši Suzdalisse ja karistas karmilt Novgorodi elanikke. Elanikeloendus Novgorodis viidi läbi Aleksander Jaroslavitši vägede kaitse all.
1281. aastal andis khaan Tuda Mengu jarlõki Vladimiri suurvürstina valitsemiseks Nižni Novgorodi vürstile Andrei Aleksandrovitšile, kes oma võimu kindlustamiseks tegi mongoli ja vene Smolenski, Starodubski, Rostovi vürstiriigi abivägedega sõjaretke senise suurvürsti (1276–1281) Dmitri Aleksandrovitši ja teda toetanud Vene vürstiriikide vastu ning laastasid Muromi, Vladimiri, Suzdali, Jurjevi, Rostovi, Toržoki, Tveri ja vallutasid ning rüüstasid Pereslavl-Zalesski.
Suurvürstiriigi lõpp
Moskva vürsti Juri Danilovitši nimetamisel Vladimiri suurvürstiks, määras ta vasalliseisundis Moskva vürstiriigi valitsejaks oma venna Ivan Kalita, 1328. aastal määrati Ivan Kalita ustavuse eest mongoli-tatari Kuldhordile Vladimiri suurvürstiks.
Uue suurvürstiriigi (Moskva suurvürstiriik) pealinnaks määras Ivan I Moskva linna, samuti sai ka Vene Õigeusu Kiriku metropoliidi asukohaks Vladimiri linna asemel Moskva.
Sturmpanzer II Bison
Sturmpanzer II Bison täisnimetusega 15cm sIG33 auf Fahrgestell PzKpfw II (Sf) on Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud liikursuurtükk, mida toodeti firmas Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH) 1941. aasta lõpust kuni 1942. aasta jaanuarini kokku 12 masinat.
Kui tootmisse läks Sturmpanzer I, otsustati Panzer II baasil välja töötada uuem ja parem versioon sellest masinast. Kuigi Panzer II oli 1941. aastaks juba suht vananenud, sobisid need moderniseerimiseks ja ümberehitusteks muude sõjamasinate tarbeks. Esimene uue liikursuurtüki prototüüp saadetigi 13. juunil 1940 Kummersdorfi polügoonile katsetustele. Oktoobris 1940 sai oma esimese prototüübi valmis ka firma Alkett, mis oli ehitatud Panzer II Ausf. B šassiile. Katsetustel selgus, et see masin ei suuda vedada talle plaanitud suurtükiraskust betoonplokki, laskekatsetused aga näitasid, et ka laskmine oli suhteliselt võimatu. 18. veebruaril võeti vastu otsus ehitada Sturmpanzer II modifitseeritud ja ilma tornita Panzer II šassiile/korpusele (pikendatud Panzer II versioon). Juulis-augustis valmis firmas Alkett esimene Sturmpanzer II Bison ning jaanuariks olid valmis kõik esimese seeriana tellitud (rohkem ei tellitudki) 12 masinat (1941. aastal ehitati 7 ja 1942. aastal 5 masinat).
150 mm jalaväesuurtüki sIG 33 L/11,4 äramahutamiseks suurendati korpuse mõõtmeid pikkuses 60 cm ja laiuses 32 cm ning veermikku lisati kuues kanderatas. Arvestades seda, et suurendati nii masina pikkust, kui ka laiust jäi Bison oma siluetilt küllaltki madalaks. Oma järglasest Wespest erines Bison selle poolest, et sellel ei olnud suurtüki ja selle meeskonna kaitsmiseks mõeldud pealt lahtist soomustorni, kaitseks jäi suurtüki enda kilp. Suurtüki laskekaugus oli 4,7 km ja selle tõstenurk oli 0 kuni +75 kraadi. Laskemoonana kasutati mürske GR39H1/A, mis kaalusid 25 kg ja mille algkiirus oli 280 m/s. Enesekaitseks oli masinal üks 7,92 mm kuulipilduja MG34
Tehniliste näitajate poolest sarnanes Bison Panzer II-ga, mille jõuallikas oli kuuesilindriline Maybach HL62TRM, kuigi osa allikaid väidab, et Bisoni mootor oli Buessing-NAG L8V. Maybachi mootori puhul olid tehnilised näitajad järgmised: kiirus maanteel 45 km/h, tegevusraadius 160 km ja mootori võimsus oli 140 hobujõudu. Masinale oli paigaldatud käigukast SSG46, mis tagas masinale 6 edasi- ja 1 tagasikäigu. Raadiosaatjana oli raadiojaam FuG 5. Meeskonda kuulus 4 meest, komandör, kaks laskurit ja juht. Bisoni kaalus 16 tonni.
Kõik masinad olid paigutatud 707. ja 708. raskesuurtükiväe roodu (sIG Kp (Sfl.)), mis veebruarist aprillini paiknes Liibüas, Põhja-Aafrikas. 2. detsembril 1942 kaotati kaheksa masinat, millest osa masinaid remonditi ning kuus masinat teenisid kuni 1943. aasta kevadeni DAK (Deutsches Afrika Korps) koosseisus, mil kaotati ka viimane masin.
Mõningad andmed väidavad, et Saksamaa lõplikul kokkuvarisemisel langes kuskil Saksamaa tehases inglaste kätte kuus töökorras Bisonit, ning ka seda, et üks masin osales Egiptuse armee koosseisus 1948. aastal sõjas Iisraeliga.
Biofüüsika
Biofüüsika on biosüsteemide ja bioloogiliste protsesside füüsikalisi seaduspärasusi uuriv teadus.
Tartu Ülikoolis on biofüüsikat õpetanud Agu Laisk.
Ararauna
Ararauna (Ara ararauna) ehk lasuuraara on linnuliik aara perekonnast papagoilaste sugukonnast papagoiliste seltsist.
Moustapha Niasse
pisi|Moustapha Niasse (2009) Moustapha Niasse (sündinud 4. novembril 1939) on Senegali poliitik, peaminister 3. aprillist 1983 kuni 29. aprillini 1983 ja 5. aprillist 2000 kuni 3. märtsini 2001.
Mamadou Lamine Loum
Mamadou Lamine Loum (sündinud 3. veebruaril 1952) on Senegali poliitik, peaminister 3. juulist 1998 kuni 5. aprillini 2000.
Bromo
pisi|Bromo on ees vasakul Bromo on tegevvulkaan Jaava saarel Indoneesias.
Bromo on moodustunud Tenggeri kaldeerasse.
Inimarengu indeks
pisi|430x430px|World map representing the inequality-adjusted Human Development Index categories (based on 2019 data, published in 2020). Inimarengu indeks (inglise keeles Human Development Index, HDI) on statistiline näitaja, mida kasutatakse riikide võrdlemisel ja mis võtab arvesse kolme tegurit: oodatav eluiga, haridust ja elatustaset. Indeks võimaldab võrrelda inimeste elukvaliteeti riigiti. Indeksi lõid majandusteadlased Mahbub ul Haq (1934–1998) ja Nobeli auhinna laureaat Amartya Sen (1933–) 1990. aastal. Madal inimarengu indeks näitab puudujääke heaolus ning tõmbab tähelepanu riikide sotsiaalmajanduslikele erinevustele ja ebavõrdsusele.
Arengu indikaator
Inimarengu indeks on üks paljudest meetoditest riikide järjestamiseks sotsiaalmajanduslike näitajate alusel. Inimarengu indeksi kõrval näitavad riikide arengutaset veel sissetuleku tase inimese kohta ja majanduskasvu määr. Kasutatakse veel ka vaesusindeksit ja soolise võrdõiguslikkuse indeksit.
Metoodika
Alates 2011. aastast arvutatakse inimarengu indeksit kolme koondnäitaja põhjal. Need on haridus, tervis ja elustandard. Hariduse näitajad on 1) keskmine kooliskäidud aastate arv täiskasvanute seas ja 2) keskmine eeldatav koolisüsteemis viibitud aastate arv kooli astuvate laste seas. Tervisetegurina mõõdetakse keskmist oodatavat eluiga. Elustandardit mõõdetakse normaalse elatustasemena, mille näitaja on rahvamajanduse kogutulu (RKT) – alaliselt riigis elavate inimeste loodud lisandväärtus isiku kohta Ameerika dollarites (USD). RKT lähtub riigi ettevõtete ja püsielanike toodetust ja võtab arvesse ka nende välismaal teenitud tulu.
Enne 2011. aastat kasutati inimarengu indeksi arvutamisel haritust, mis sisaldas täiskasvanute kirjaoskuse ja tasemehariduse määra ning eri tasemetel õppijate osakaalu vastavas vanuserühmas. Ent sellest loobuti, kuna enamikus arenenud maades on kirjaoskuse tase olnud maksimumi lähedal juba mitukümmend aastat. Elustandardi indikaatorina kasutati varem sisemajanduse kogutoodangut (SKT) ühe inimese kohta (ostujõudu arvestades). SKT iseloomustab territooriumil toodetud lõpphüvede koguväärtust (sh välisfirmade toodetut). Inimarengu indeksi kolmanda näitaja, tervise puhul kasutati sama indikaatorit, mis varasematel aastatel: oodatavat eluiga sünnihetkel.
Indeksi väärtus asub skaalal 0–1. 0 tähendab madalaimat ja 1 kõrgeimat võimalikku inimarengutaset.
Inimarengu indeksi järgi jaotati riigid kuni 2010. aastani kvartiilide kaupa:
Igal aastal väljastab ÜRO arenguprogramm inimarengu indeksi kõigi ÜRO liikmesriikide kohta. Aruanne tutvustab riikide arengut ühe aasta jooksul. Inimarengu indeks annab informatsiooni nii riigi kui ka seda ümbritseva piirkonna arengutaseme kohta.
2013. aasta aruanne
2013. aastal avaldas ÜRO arenguprogramm inimarengu aruande, mis ilmus 14. märtsil 2013. aastal. 2013. aasta indeksi tulemused põhinevad 2012. aasta andmetel. Järgnevas tabelis on toodud nimekiri inimarengu indeksi järgi kõige arenenumatest riikidest. Need on riigid, kelle inimarengu indeksi tulemus on kõrgem kui 0,79 ja mahtusid 47 riigi hulka: Märkus: Roheline nool, punane nool , sinine joon näitab muutusi võrreldes 2012. ja 2011. aasta aruande tulemustega.
<ol> <li> Norra 0,955 <li> Austraalia 0,938 <li> USA 0,937 ( 1) <li> Holland 0,921 ( 1) <li> Saksamaa 0,920 ( 4) <li> Uus-Meremaa 0,919 ( 1) <li> Iirimaa 0,916 <li> Rootsi 0,916 ( 3) <li> Šveits 0,913 ( 2) <li> Jaapan 0,912 ( 2) <li> Kanada 0,911 ( 5) <li> Lõuna-Korea 0,909 ( 3) <li> Hongkong 0,906 <li> Island 0,906 <li> Taani 0,901 ( 1) <li> Iisrael 0,900 ( 1) </ol>
<ol>
Belgia 0,897 ( 1) <li> Austria 0,895 ( 1) <li> Singapur 0,895 ( 7) <li> Prantsusmaa 0,893 <li> Soome 0,892 ( 1) <li> Sloveenia 0,892 ( 1) <li> Hispaania 0,885 <li> Lichtenstein 0,883 ( 16) <li> Itaalia 0,881 ( 1) <li> Luksemburg 0,875 ( 1) <li> Suurbritannia 0,875 ( 1) <li> Tšehhi Vabariik 0,873 ( 1) <li> Kreeka 0,860 <li> Brunei 0,855 ( 1) <li> Küpros 0,848 ( 1) <li> Malta 0,847 ( 4) </ol>
Eesti inimarengu trendid 1990–2012
Eesti inimarengu indeksi väärtus 2012. aastal oli 0,846. Seega kuulub Eesti kuuluvusele kõige kõrgema arengutasemega riikide hulka. Eesti on 187. riigi seas 33. kohal. Sama tulemuse sai ka Andorra. Aastatel 1990–2012 on Eesti inimarengu indeksi näitaja tõusnud 0,728-lt 0,846-le. See tähendab, et inimareng on Eestis kasvanud 16%. Euroopa ja Kesk-Aasia regioonide viimaste aastate keskmine on 0,77, mis paigutab Eesti regiooni keskmisest kõrgemale positsioonile. Aastatel 1990–2012 on Eesti inimarengu indeks tõusnud keskmisest kiiremini võrreldes nii väga kõrge kui ka kõrge inimarengutasemega riikidega. Eesti läheneb väga kõrge inimarengutasemega riikide keskmisele tulemusele. Eesti riigi arengutempo on võrreldav Lõuna-Korea omaga.
Haridustaseme osaindeksi järgi on Eesti riik ületanud väga kõrge inimarengutaseme, kuid selline tase on püsinud juba 2004. aastast. Tervise osaindeksi (keskmise oodatava eluea) tase on Eestis väga madal ja võrreldav Uruguay omaga. Elujärje osaindeksi areng on majanduse suure muutlikkuse tõttu olnud teiste näitajatega võrreldes hüplikum. Selle põhjuseks oli majandusbuum ja sellele järgnenud majanduskriis.
Et Eesti jõuaks maailma parimate inimarengu näitajatega riikide hulka, on oluline kasvatada rahvamajanduse tootlikkust ja edendada tervisekäitumist.
Kriitika
Ratan Lal Basu (2005) on kritiseerinud inimarengu indeksit, kuna see hindab ainult materiaalseid näitajaid, kuigi võiks hinnata ka moraalseid ja vaimseid väärtusi.
Eesti inimarengu aruanne
Eesti inimarengu aruanne (EIA) on ainulaadne kokkuvõte, milles on esitatud Eesti tippteadlaste koostatud andmestik ja kirjeldused Eesti Vabariigi sotsiaalmajanduslikust arengust. EIA on teadmuspõhine peegeldus Eesti tegelikkusest ja arenguvalikutest, mida saavad oma tegevuses aluseks võtta otsusetegijad nii poliitikas kui ka majanduses ja muudes valdkondades.
EIA metoodika põhineb rahvusvahelisel standardil, inimarengu aruannetel (Human Development Reports), mida alates 1990. aastast annab välja ÜRO arenguprogramm (UNDP). Võttes arvesse paljusid näitajaid, reastatakse igal aastal maailma riigid inimarengu indeksi alusel, mis aitab võrrelda inimeste reaalset elukvaliteeti riigiti. Viimastel aastatel on Eesti üleilmses inimarengu pingereas paiknenud kolmanda kümnendi alguses.
Habib Thiam
Habib Thiam (21. jaanuar 1933 Dakar – 26. juuni 2017) oli Senegali poliitik, peaminister 1. jaanuarist 1981 kuni 3. aprillini 1983 ja 8. aprillist 1991 kuni 3. juulini 1998.
Leverkuseni Bayer
Bayer 04 Leverkusen on Saksamaal Leverkusenis asuva kontserni Bayer AG spordiühing, mis on üks suurema liikmeskonnaga spordiühinguid Nordrhein-Westfalenis.
Ühing asutati 15. juunil 1904 vabriku spordiühinguna, mille nimi oli Turn- und Spielverein 1904 der Farbenfabrik vormals Friedrich Bayer Co. Leverkusen. Ühingu värvid on must-punane.
Ühingul on kokku 14 osakonda ning see katab laia spordispektri noorte- ja massispordist tippspordini.
Vello Jürna
Vello Jürna (1. detsember 1959 Väike-Maarja – 12. juuni 2007 Laulasmaa) oli eesti ooperilaulja, 1989. aastast Rahvusooperi Estonia solist.
Leverkuseni Bayer
Jalgpall
Kõige tuntum on jalgpallosakond, mille värvid on must-punane. Meeskond mängib alates 1979. aastast katkematult esimeses Bundesligas.
Vello Jürna
Ta sündis Väike-Maarja kooliõpetaja perekonnas. Hariduse omandas Väike-Maarja Keskkoolis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. Õpingud jätkusid aastatel 1985–1991 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis peamiselt Hendrik Krummi ja Ivo Kuuse juhendamisel. Hiljem täiendas ta end Itaalias Accademia Verdianas, kus tema juhendaja oli Carlo Bergonzi.
Leverkuseni Bayer
Jalgpall
Meeskond pidi kaua võitlema vabrikumeeskonna imidžiga, kuid viimastel aastatel on ta pidevalt kuulunud Bundesliga tugevamate hulka ning tuli aastatel 1997, 1999, 2000 ja 2002 Saksamaa meistrivõistlustel teiseks.
Juuli Lill
Juuli Lill (aastast 2002 Juuli Köster; sündinud 21. septembril 1978 Tallinnas) on eesti ooperi- ja kammerlaulja (metsosopran).
Vello Jürna
Muusikakooli aastatel hakkas Vello Jürna laulma Riiklikus Akadeemilises Meeskooris. Sinna kutsus ta esinema tema tollane õpetaja Raimond Alango. Aastast 1987 esines Jürna Estonia teatri ooperikooris ning oli alates 1989. aastast sama teatri solist.