cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Paley
Kõige tuntum on tema loomulik teoloogia raamatus "Natural Theology or Evidences of the Existence and Attributes of the Deity", milles ta esitab kellassepaanaloogiat kasutades teleoloogilise jumalatõestuse.
Ada (Vojvodina)
Ajalugu
Piirkonnas elati juba kiviajal. Seal leidub roomlaste, hunnide ja avaaride jälgi. Viimased tõid kaasa ka slaavlased.
William Paley
Elulugu
Paley ema oli tark, agar ja kokkuhoidlik naine, isa oli Peterborough's vähetähtis kanoonik ja kooliõpetaja.
Ada (Vojvodina)
Ajalugu
Ungarlased jõudsid piirkonda 895. Keskaja lõpus hõivas kogu piirkonna Türgi. Serblased rajasid Petrina küla arvatavasti 1694. Aastal 1702 sai ta nimeks Ostrova ('saar', 1723 Ada-Hatta (Timiși maakonnas). Alates 18. sajandist kuulus piirkond Habsburgide keisririigile. Serblased asutasid oma õigeusu kooli 1703, ungarlased katoliku kooli 1760. Ada sai linnaks 1836, serbia põllutöökool (üks vanemaid tänapäeva Serbias) asutati 1885, raudtee jõudis linna 1889. Linn kuulus Bács-Bodrogi komitaati.
William Paley
Elulugu
Ta õppis Giggleswicki koolis, mille juhataja oli tema isa. Teda huvitas eriti matemaatika. Aastal 1758 läks ta stipendiaadina (sizar) Cambridge'i ülikooli Christ's College'isse anglikaani vaimulikuks õppima. Ta lõpetas 1763 parima matemaatikuna (senior wrangler).
Ada (Vojvodina)
Ajalugu
Aastal 1918 hõivasid piirkonna Serbia-Horvaatia-Sloveenia kuningriigi väed. Koos Pécsi ja teiste okupeeritud aladega kuulutati välja vabariik. Alates 1920. aastast kuuluti Serbia-Horvaatia-Sloveeniasse (1929. aastast Jugoslaaviasse). Aastal 1921 oli elanike arv 13 100 ning enamuses olid ungarlased. Aastatel 1941–1944 oli Ada Ungari okupatsiooni all.
William Paley
Elulugu
1763 sai ta ühes Greenwichi õppeasutuses abiõpetajaks.
1766 sai ta oma kolledži liikmeks (fellow) ning 1768 juhendajaks (tutor). Temast sai John Law' hea sõber. Paley pidas ka süstemaatilise kursuse moraalifilosoofiast, mis sai hiljem aluseks tema tuntud traktaadile "Principles of Moral and Political Philosophy". Ta kasutas Samuel Clarke'i raamatut "Attributes", Joseph Butleri raamatut "Analogy of Religion, Natural and Revealed" ja John Locke'i. Ta pidas ka Uue Testamendi kursust, mille käsikiri on Briti Raamatukogus.
Tol ajal oli ülikoolis käimas tüli (subscription controversy) selle üle, kas tuleb nõuda allakirjutamist anglikaani kiriku usutunnistusele (39 artiklit), ning Paley avaldas anonüümse kaitsekirja pamfletile, milles Edmund Law oli pooldanud 39 artikli kärpimist ja lihtsustamist; ent ta ei kirjutanud alla Feathersi kõrtsis koostatud Feathersi palvekirjale. Paley leidis, et 39 artiklit olid kõigest rahuartiklid, sest nad sisaldasid 240 väidet, millest paljud ei olnud omavahel kooskõlas.
Paley toetas Iseseisvussõja ajal Ameerika asumaid, osalt sellepärast, et ta arvas, et see viib orjanduse kaotamiseni. Ta õppis filosoofiat.
1767 pühitseti ta anglikaani preestriks. Ta sai Paley kirikuõpetajaks (rektoriks) Cumberlandi (praeguses Westmorlandi) krahvkonnas Musgrave'is. Ta lahkus sealt 1776 ning sai 1776. aasta lõpus kümniseta kirikuõpetajaks (vikaariks) Dalstonis ja Applebys. 1780 sai ta Carlisle'i prebendiks ning 1782 sai ta Carlisle'i ülemdiakoniks ja loobus kohast Applebys. 1785. aasta lõpus sai ta Carlisle'i piiskopkonna kantsleriks. 1792 esitati ta Aldinghami vikaariks ning 1793 läks ta Dalstonist üle Stanwixi.
Oma sõbra John Law' (Carlisle'i piiskopi ja Paley endise Cambridge'i kolleegi Edward Law' poja) soovitusel avaldas Paley 1785 või 1786 Londonis oma loengud parandatud ja täiendatud kujul pealkirjaga "The Principles of Moral and Political Philosophy" ("Moraali- ja poliitikafilosoofia printsiibid"). See raamat osutus väga mõjukaks: sellest sai kohe Cambridge'i ülikoolis eetikaõpik ning autori eluajal anti sellest välja 15 trükki. Raamat jäi Cambridge'is kohustuslikuks kuni 20. sajandini. Paley toetas 1789–1792 tarmukalt orjakaubanduse kaotamist ning kirjutas 1789 selle kohta artikli.
Raamatule "Principles" järgnes 1790 tema esimene teos kristluse apologeetikast "Horae Paulinae, or the Truth of the Scripture History of St Paul evinced by a Comparison of the Epistles which bear his Name with the Acts of the Apostles and with one another", mis oli Paley teostest vast kõige originaalsem ning mida on hiljem korduvalt välja antud. Sellele järgnes 1794 kuulus "A View of the Evidences of Christianity", mis oli suunatud deistide argumentide vastu.
Paley avaldas ka teose "Reasons for Contentment; addressed to the Laboring Part of the British Public" (1793).
Väidetavasti takistasid Paley vabameelsed vaated tema jõudmist kõrgetele ametikohtadele kirikus. Ent teenete eest usu kaitsmisel andis Londoni piiskop talle kooriiste ja St Pancrase prebend Londoni Saint Pauli katedraalis; Lincolni piiskop tegi ta Lincolni katedraali subdean'iks ja Durhami piiskop andis talle 1795 Bishopwearmouthi pastori (rektori) koha. Sellest ajast saadik oli tema elu jagatud Bishopwearmouthi ja Lincolni vahel. Pisut enne surma kolis ta Lincolnisse.
Aastal 1802 avaldas ta raamatu "Natural Theology: or Evidences of the Existence and Attributes of the Deity collected from the Appearances of Nature", mis oli tema viimane ja mitmeti tähtsaim ning väga mõjukas raamat. Nagu ta ütleb raamatu pühenduses Durhami piiskopile, püüdis ta selle uurimistööga heastada oma puudujääke kirikus.
Kellassepametafoor ja teleoloogiline jumalatõestus
Selles loomuliku teoloogia esituses kasutab ta muuhulgas kuulsat kellassepametafoori: "kui me hakkame uurima kella, siis me märkame (...) et selle paljud osad on kujundatud ja kokku pandud kindlal otstarbel, näiteks et nad on niiviisi vormitud ja kohandatud, et nad kutsuksid esile liikumise, ja see liikumine on niiviisi korraldatud, et ta näitaks kellaaega; et kui eri osad oleksid kujundatud teistmoodi, kui nad on, või paigutatud mõnel teisel viisil või mõne teise korra kohaselt, kui nad on paigutatud, siis masinas ei oleks mingit liikumist või sellist liikumist, mis vastaks viisile, kuidas teda praegu kasutatakse. ...meie arvates vältimatu järeldus on see, et kellal pidi olema tegija – et millalgi ja mingis kohas pidi olema olemas käsitöömeister või käsitöömeistrid, kes kujundasid selle otstarbeks, millele me leiame selle tegelikult vastavat; kes sai aru selle konstruktsioonist ja plaanis selle kasutamise."
Elusorganismid on veel keerulisemad kui kellad "määral, mis ületab igasugused arvutused". Taimede ja loomade hämmastavaid kohastumusi seletab üksnes see, et need on loonud arukas Plaanija, nii nagu kella võis valmistada üksnes arukas kellassepp: "Plaani märgid on liiga tugevad, et neist mööda minna. Plaanil pidi olema plaanija. See plaanija pidi olema isik. See plaanija on JUMAL." Kui Jumal on nii hoolikalt plaaninud kõige tagasihoidlikumaidki organisme, siis kui palju enam pidi Jumal hoolitsema inimeste eest! "Kõrvahargi tiibade hinged ja tema tundlate liigendid on nii väga väljatöötatud, nagu Loojal poleks olnud midagi muud viimistleda. Me ei näe mingeid märke, et objektide rohkusega hool väheneks või et mitmekesisus tekitaks hajameelsust. Seetõttu ei ole meil mingit põhjust karta, et meid unustataks või kahe silma vahele jäetaks või meist ei hoolitaks."
Raamatus "Natural Theology" kasutas Paley argumente, mida inglastele olid juba tutvustanud John Ray (1691), William Derham (1711) ja Nieuwentyt (1730). Samu argumente kasutavad ka tänapäeva kreatsionistid. Paley ütleb: "Mina omalt poolt võtan tunnistajaks inimese anatoomia"; ja igal pool rõhutab ta, et igal konkreetsel juhul peab olema arukas plaaniv vaim, kes mõtleb välja ja määrab kindlaks vormid, mida organiseeritud kehad kannavad. Athenaeumis süüdistati Paleyt 1848. aastal ulatuslikus plagiaadis, sest Paley viitab mitu korda Nieuwentytile, kes kasutab kuulsat kellassepametafoori. Kuid seda näidet on kasutanud paljud teisedki enne Paleyt ning idee alge leidub juba Cicero raamatus "De natura deorum" (II, 34). Autori puhul, kelle põhiline teene seisneb viisis, kuidas ta olemasolevat materjali kasutab, ei ole süüdistusel plagiaadis erilist mõtet.
"Evidences of Christianity"
Raamat "Evidences of Christianity" on suurelt jaolt John Douglase teose "Criterion" ja Nathanial Lardneri teose "Credibility of the Gospel History" sisu tihendatud esitus. Ent autor on oma ülesande nii arukalt täitnud, et kristluse kasuks rääkivaid väliseid tõendeid on raske mõjuvamalt esitada. Tema arusaam ilmutusest põhineb samal mehaanilisel käsitusel Jumala suhtest maailmaga, mis on valdav raamatus "Natural Theology"; ja ta püüab näidata kristluse jumalikku päritolu, isoleerides selle inimkonna üldisest ajaloost, kuna aga hilisemad autorid on argumendina kasutanud ilmutusprotsessi järjepidevust.
Paley kinnitab kristluse tõesust kahe väite abil: 1) "on selgelt tõestatud, et apostlid ja nende järglaselt tegid läbi suurimad vaevad, selleasemel et evangeeliumist loobuda ja lakata selle käskudele allumast" ja 2) "teised imed peale evangeeliumi imede ei ole rahuldavalt tõendatud". Abiargumendid lähtuvad muu hulgas evangeeliumi moraalsusest ja Kristuse iseloomu originaalsusest.
Hinnang
Paley aegadest on maailma pale nii palju muutunud, et me kaldume tema kaheldamatuid teeneid alahindama. Tal puudub originaalsus ja sügavus, kuid tema tugev loogika ning oskus argumente selgelt liigendada ja veenvalt esitada teeb ta esmaklassiliseks apologeediks. On öeldud, et ta kuhjab oma argumente kindrali silmaga. Tema stiil on täiesti arusaadav, ning nõtkuse puudujääke korvab lihtsus.
Tema moraalifilosoofia süsteem on 18. sajandi utilitarismi parim esitus, mis öeldavasti ennetas Jeremy Benthami süsteemi. Teoloogias ja filosoofias on tema meetod kõrvale heidetud, sest ta ignoreeris silmnähtavaid raskusi. Teoloogias tõlgendas ta ortodoksseid vaateid liberaalselt ja püüdis oma õpetust ratsionaalselt tõestada.
Vaimulikku tundelisust Paley teostest ei leia. Igatahes oli Paley hea ja kohusetundlik kogudusevaimulik. Osavõtt orjakaubanduse vastasest võitlusest annab tunnistust kaugemale vaatavast kaastundest. Raamatus "Natural Theology" on tema vankumatu rõõmsameelsus peaaegu religioosne, kui arvestada seda, et ta kirjutas need hetkedel, kui piinav haigus, millesse ta lõpuks suri, järele andis.
Persephone
Müüt aastaaegade tekkest
Hades röövib Zeusi nõusolekul Persephone ja viib ta allmaailma endale naiseks. Persephone nopib kevadisel aasal lilli, kui varjudeilma must isand talle kaarikuga järele tuleb ja ta allilma sõidutab. Tema kaariku ees on neli musta hobust. Kaarik ise on samuti must.
William Paley
Mõju Darwinile
Charles Darwin, kes samuti õppis Cambridge'i ülikooli Christ's College'is, ütleb oma "Autobiograafias": "Selleks et sooritada bakalaureuseeksam, tuli ka läbi õppida Paley "Evidences of Christianity" ja tema "Moral Philosophy" ... Selle raamatu – ja võin lisada, et ka teose "Natural Theology" – loogika pakkus mulle sama palju rahuldust nagu Eukleides. Nende teoste hoolikas uurimine, püüdmata ühtegi osa pähe õppida, oli akadeemilise kursuse ainuke osa, millest – nagu ma siis tundsin ja nagu ma ikka veel usun – oli minu vaimu harimisel kas või väiksemgi kasu. Sel ajal ma ei muretsenud Paley eelduste pärast; ma võtsin neid hea usu peale, ning mind võlus ja veenis tema pikk argumentide ahel."
Persephone
Müüt aastaaegade tekkest
Kõikidest taeva ja maa olendeist kuulevad Persephone hüüdeid üksnes päikesejumal Helios ja varjudeilma maagiajumalanna Hekate.
William Paley
Mõju Darwinile
Paley lugemine tekitas Darwinis veendumuse, et organismidel on kohastumused: organismidel on kohasus keskkonnale, milles nad elavad. Loomulikul teoloogial oli raske seletada kannatusi, raiskamist ja julmust. Miks hea Plaanija laseb kassil hiirega enne tapmist mängida? Miks ta laseb parasiitidel peremeest seestpoolt süüa? Paley seletus oli see, et elus kaaluvad rõõmud mured üle. Darwin asendas hea Plaanija loodusliku valikuga.
Persephone
Müüt aastaaegade tekkest
Persephonest saab allmaailma valitsejanna, varjudeilma Kuninganna, kes valitseb Hadese kõrval seistes kõigi surnute üle varjuderiigis.
Ema läheb tütart otsima, ei suuda teda aga niipea leida. Ta küsib kõikidelt, keda teel kohtab, kas nad on midagi kuulnud või näinud.
Hekate ütleb, et kuulis tüdruku hüüdeid, kuid tal ei ole aimugi, kes ta ära viis. Helios soovitab Demeteril allilma vaadata. Hekate aitab Persephone ema Demeterit tütre otsingutel allmaailmas, käies oma kahe loitva tõrvikuga tema eel.
Kui ema Demeter oma tütre leiab, on varjudeisand kohe lahkelt nõus Persephone üles ema juurde tagasi saatma, kuid ta teab, et nende lahusolek ei jää kauaks kestma - Demeteri teadmata on Hadesel õnnestunud Persephone'i pihku poetada paar granaatõuna seemet, mille Persephone neist midagi mõtlemata alla neelab. Nüüd on Persephone ja Hades igaveseks seotud, sest kes kord allilma toitu on maitsnud, kuulub jäädavalt sinna ilma ja tagasipöördumine pole enam võimalik.
Demeter aga ei ole lihtsalt üks järjekordne ema, kes on oma tütrest ilma jäänud. Ta on Jumalanna, kes valitseb viljakasvu ja taimede viljumise üle kogu Maal. Tema leina mõjul kängub kogu maailmas taimestik ja puudelt varisevad lehed.
Persephone naasmine maa peale sümboliseerib looduse taasärkamist – aastaaegu.
pisi|"Demeter rõõmustab oma tütre tagasituleku üle", [[Walter Crane, 1914]]
Tammiku asum
Tammiku asum on Ahtme linnaosa asum, mida hakati ehitama 1990. aastatel, kuid mis jäi lõpuni ehitamata.
Tammiku asum paikneb Iidla asumist Jõhvi pool – planeeritava Pargitaguse ja Iidla asumi vahelisel maa-alal.
Tammiku asumisse on ehitatud 5–9-korruselisi maju.
José Clemente Orozco
José Clemente Orozco (23. november 1883 – 7. september 1949) oli Mehhiko muralist, Mehhiko monumentaalmaali viljeleja.
Elulugu
Orozco sündis ühes Mehhiko väikelinnas Zapotlán el Grandes, mis kannab tänapäeval nime Ciudad Guzmán.
Ta õppis kunsti San Carlose akadeemias.
Orozco abiellus Margarita Valladaresiga ja sai kolm last. thumb|240px|Detail Orozco freskost [[Dartmouthi Kolledž, New Hampshire]]
Temaatika ja kujutamislaad
Orozco kujutas oma loodud freskodel enda satiirilist nägemust reaalsusest ekspressiivse pintslitöö abil.
Anastassija Mõskina
Anastassija Mõskina (vene keeles Анастасия Андреевна Мыскина; sündinud 8. juulil 1981 Moskvas) on Venemaa tennisist.
Saavutused
right|222px|thumb|Anastassija Mõskina Oma senise (seisuga 6. märts 2006) karjääri jooksul on Anastassija Mõskina võitnud üksikmängus 10 WTA turniiri ja paarismängus 2 turniiri.
Suurimaks saavutuseks on suure slämmi turniiri võit Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel 2004. aastal, mil temast sai esimene venelasest selle turniiri võitja. Samuti on Anastassija Mõskina võitnud Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused, kus ta finaalis alistas kaasmaalase Jelena Dementjeva tulemusega 6:2, 6:1. Tema kõrgeim koht WTA edetabelis oli 2. koht, kuhu ta jõudis 13. septembril 2004.
Anastassija Mõskina osales ka 4. detsembril 2004 Tallinnas Saku Suurhallis toimunud tenniseüritusel "Maret Ani Tennisegala 2004", kus ta võitis Maret Ani tulemusega 6:2, 6:2.
Tema kui elukutselise tennisisti karjäär lõppes 2007. aastal.
Muud
Rahvusvaheline Tenniseliit valis Anastassija Mõskina 2004. aasta parimaks naistennisistiks.
Ülo Koit
Ülo Koit (21. märts 1925 Tartu – 14. september 1996 Läti) oli Eesti NSV ajakirjanik, ühiskonnategelane ja KGB agent. .
Päritolu
Ta oli ajakirjanik Ada Koidu (õieti Elisabeth Adelheid Koit (1902–1942)) väljaspool abielu sündinud poeg. Tema isa oli väidetavalt Oskar Loorits, kes 1924. aasta suvel kogumisretkel kohtas Rapla vallas Ada Koitu, kes tollal elas Seli külas. Isaduse sellist väidet levitasid suuliselt Hellar Grabbi ja selle kirja pannud Virkko Lepassalu, kelle sõnul on Ülo Koit ise nimetanud oma isaks Evald Tammlaant.
1925. aastal tuli Ada Koit elama Tartusse. Tahtmata olla vallasema, otsustas ta end Emajõkke uputada. Seda märkas Siegfried Aaslava, kes päästis nii ema kui ka tulevase poja elu.
Elulugu
1947–1949 töötas Koit ajalehe Valgamaalane toimetuses. 1950–1975 oli ta Eesti NSV Televisiooni- ja Raadiokomitee esimehe esimene asetäitja ehk Eesti Raadio ja Eesti Televisiooni välistoimetuste juht.
Ta oli Väliseestlastega Kultuurisidemete Arendamise Ühingu esimees 1975–1985. Tema partner Väliseestlastega Kultuurisidemete Arendamise Ühingus oli KGB major Randar Hiir. Koit ja Hiir töötasid tihedas kontaktis KGB reservohvitser Uno Lahega.
Hüpoteesid seoses Ülo Koidu surmaga
Ülo Koit suri 1996. aastal Lätis tõenäoliselt uppudes. Tema surnukeha leiti juhuslikult Jūrmala lähedalt Lielupe jõest 14. septembril.
Ülo Koit suri pool aastat enne kõnealust põlengut ja ta matused olid 12. detsembril 1996.
Õlikatk
pisi|Õliga kaetud pelikanid pisi|Pelikani õlist pesemine Õlikatk on veelindude hulgihukkumine, mida põhjustab (mere)vette sattunud nafta ja õlid.
Õli või naftaga kokku puutudes lagunevad lindude sulgede märgumist tõkestavad rasvad ja sellele järgneb linnu kehatemperatuuri ohtlik langemine. Et lind püüab oma sulestikku õlist puhastada, siis satuvad need ühendid ka tema seedeelundeisse.
Anne Frank
Elulugu
Anne sündis Otto Heinrich Franki (1889–1980) ja Edith Holländeri (1900–1945) teise tütrena. Annel oli õde Margot (1926–1945). Tema sünninimi oli Annelies Marie, kuid perekond ja sõbrad kutsusid teda lihtsalt Anneks. Isa kutsus tütart ka Anneleiniks (tõlkes "väike Anne").
Perekond elas Frankfurdi linnaosas, kus oli nii juute kui ka teistest rahvustest elanikke. Lapsed sõbrustasid peamiselt omavanuste juutidega. Frankid olid reformimeelsed juudid, kes küll austasid kõiki judaismi traditsioone, kuid ei käitunud alati kommetele vastavalt. Otto Frank, kes oli olnud esimeses maailmasõjas Saksa ohvitser, soovis, et lapsed saaksid koolihariduse. Isal oli kodus suur raamatukogu. Nii Anne ema kui ka isa julgustasid tütreid lugema raamatuid.
13. märtsil 1933 toimusid Frankfurdis kohaliku omavalitsuse valimised, mille võitis Adolf Hitleri NSDAP. Vahetult pärast võitu hakkasid toimuma antisemiitlikud demonstratsioonid ning Frankid mõistsid, et Saksamaale ei saa enam kauaks jääda. Hiljem samal aastal kolisid Edith ja tema kaks last Aachenisse, kus elas Edithi ema Rosa Holländer, Otto jäi Frankfurti. Mõne aja pärast sai ta pakkumise luua Amsterdami oma ettevõte. Otto nõustus sellega ja organiseeris Amsterdami perele uue elupaiga.
Anne Franki päevik
Päevik, mille Anne sai oma 13. sünnipäevaks, räägib tema elust 12. juunist 1942 kuni 1. augustini 1944. Päevik on kirjutatud justkui täiskasvanud ja läbinägeliku isiku poolt, kes oma teoses jagab nii isiklikke mõtisklusi kui lahkab ka üldist elu okupatsiooniperioodil. Tänu sellele päevikule on Anne üks tuntumaid ja käsitletumaid holokaustiohvreid.
Fotokunst
pisi|[[eestlased|Eesti klarnetist ja dirigent Toomas Vavilov Foto: Kaupo Kikkas]] pisi|Foto: [[Augusto De Luca]] Fotokunst (ka kunstfotograafia ja fine art fotograafia) on kujutava kunsti liik, mis on loodud peamiselt kunstniku nägemuse väljendamiseks ja mis saavutab oma kunstilise mõjuvuse fotograafia vahenditega.
Ajalugu
Edukaid katseid fotokunsti praktiseerimisel tegid juba Victoria ajastul sellised fotokunsti pioneerid nagu Julia Margaret Cameron, Charles Lutwidge Dodgson, William Henry Fox Talbot, Robert Adamson ja Oscar Gustave Rejlander.
1860. aastal pakkus briti portreefotograaf Cornelius Jabez Hughes välja kolm võimalikku jaotust fotograafia jaoks: mehaaniline fotograafia (mechanical photography), fotokunst (art-photography) ja kõrgema klassi fotokunst (high-art photography). Nimetatutest esimesse kategooriasse oleksid kuulunud kujutavate objektide lihtsad reproduktsioonid, kus "kõik pildi osad on ühtlaselt teravad ja täiuslikud". Teise kategooriasse kuulumiseks oleks asjade käiku pidanud sekkuma kunstnik, kes looduslikku omatahtsi ümber kujundaks, et luua veelgi ilusam ja täiuslikum kujutis. Viimasesse gruppi kuulumiseks oleks aga fotod pidanud sihtima juba kõrgemaid eesmärke kui teise kategooria piltide enamik. Need fotod poleks mitte tohtinud piirduda pelgalt vaatajate lõbustamisega, vaid neid pigem "juhendama, puhastama ja õilistama".
Tamili Eelami Vabastustiigrid
pisi|Tamili Eelami Vabastustiigrite lipp Tamili Eelami Vabastustiigrid (tamili k தமிழீழ விடுதலைப் புலிகள்) (tuntud lühemalt ka nime all Tamili Tiigrid) on Sri Lanka poliitilis-sõjaline organisatsioon, mis taotleb valdavalt tamilitega asustatud Sri Lanka põhja- ja idaosa kuulutamist iseseisvaks riigiks (nimega Tamili Eelam), ja kasutab oma eesmärkide saavutamiseks relvastatud võitlust. 32 riigis on Tamili Tiigrid kuulutatud terroriorganisatsiooniks.
Organisatsiooni asutas 1976. aastal Velupillai Prabhakaran. Algul korraldas organisatsioon atentaate, 1983. aastal kasvas vastasseis valitsusega Sri Lanka kodusõjaks. Sõda lõppes 2009. aastal, mil valitsusväed hõivasid Tamili Tiigrite viimase tugipunkti.
Altamira
Altamira (hispaania keeles 'kõrge vaade') on koobas Hispaanias, kus asuvad noorema paleoliitikumi aegsed koopamaalid (Altamira koopamaalid).
Asukoht
Altamira koobas asub Hispaanias Kantaabrias Santillana del Mari vallas Kantaabria keskusest Santanderi linnast 30 km lääne pool, Kantaabria ranniku keskosas.
Santanderist pääseb autoga Altamirale kõige paremini ligi Astuuriasse viivat maanteed mööda, keerates ära Santillana del Mari peale, et sõita läbi linna, või Puente San Migueli peale. Viimane tee on pisut pikem, kuid võimaldab jõuda suurt maanteed mööda 6 km kaugusele koopast.
Altamira koobas kuulub Vispierese mäe juurde. Santillana del Mari linn asub orus, mida ääristavad laugjad lubjakivikõrgendikud, millest ühe tipus on Altamira koobas. Koopa ainus avaus on suunatud põhja poole ning on merepinnast 156 m kõrgusel, 5 km kaugusel merest (Biskaia lahest) ja pisut üle 2 km Saja jõest põhja pool, 7 km kaugusel Saja ja Besaya jõe suudmest.
Viimase jääaja kõige külmematel aegadel (umbes 18 000 aastat tagasi, mil inimesed koobast kasutama hakkasid) oli meri umbes 120 m praegusest tasemest allpool, jättes katmata 5–6 km laiuse maariba. Altamira koopa elanikud võisid seega valitseda territooriumi, mis peale maismaa ökosüsteemide hõlmas randa, jõge ja jõesuuet.
Altamira muuseumist (Museo Nacional y Centro de Investigación de Altamira) põhja pool on rohelised aasad laugjate nõlvade ja oruga, kus asub Santillana del Mari linn. Lõuna pool paistavad selge ilmaga mäetipp Picos de Europa ja Kantaabria Kordiljeerid.
Muuseumi juures on taastatud 15 000 aasta tagune taimestik. "Uue koopa" lähedal on kase- ja sarapuusalu. Teistes kohtades kasvavad männid, tammed ja saared ning kanarbik, kõrrelised ja teised rohttaimed, moodustades tolleaegset tüüpi avamaastiku.
Altamira koopamaalide avastamislugu
Peremees läks seda vaatama 1875. aastal ning leidis, et koobas on palju suurem, kui ta oli arvanud. Entomoloogiast, ajaloost, geoloogiast ja botaanikast huvitunud peremees nägi seal luid ja joonistusi. Ta oli teadlik Euroopa ajaloolaste esimestest esiajaloo-alastest töödest ning tundis Hispaania geoloogi Juan de Vilanova töid. Sautuola hakkas regulaarselt koobast külastama ning kogus kolme aasta jooksul mitmeid arheoloogilisi esemeid. 1878. aasta Pariisi maailmanäitusel nägi ta esiajalooliste esemete kollektsioone, mis innustasid teda veetma kogu vaba aja Altamiras.
1879. aastal leidis koopasse kaasavõetud tütar María Justina koopamaalid. Ta oli avastanud kõrvalkäigu, mis laienes väikseks ruumiks, niinimetatud Polükroomide saaliks. Sautuola kirjeldas 1880. aastal oma töös "Breves apuntes sobre algunos objetos prehistóricos de la provincia de Santander" ("Lühikesed märkmed mõningatest eelajaloolistest objektidest Santanderi provintsis") koopamaale ning esitas argumente nende esiajaloolise päritolu kasuks. Muuhulgas sarnanesid need maalid paleoliitilistel väikevormidel (art mobilier) kujutatud piisonitega. Sautuolal ei olnud kahtlust, et maalid kuuluvad paleoliitikumi, kuid enamik juhtivaid arheolooge pidas maale võltsinguks. Võltsingute eesmärgiks peeti esiajaloo uurimise naeruvääristamist. Prantsuse arheoloogiaseltsi president kirjutas oma sõbrale Émile Cartailhacile: "See on Hispaania jesuiitide hookus-pookus. Nad tahavad esiaja uurijaid kompromiteerida." Paljud arheoloogid ja antropoloogid polnud nõus koopamaale vaatamagi minema. 1881. aastal käis Prantsusmaalt kaks korda kohal ekspert, insener Edouard Harlé, kes kinnitas, et tegemist ei ole esiajalooliste maalidega. Tema meelest olid maalid tehtud ajavahemikul 1875–1879. Tolle aja kujutelmad esiajaloolistest inimestest (neid peeti poolahvideks) välistasid, et nad oleksid võinud olla nende maalide autorid. Arvati, et kiviaja inimene, kes tundis ainult algelisi tööriistu, ei saanud (darvinismi seisukohast) sihitult maalida kuskil koopas, ja veel niisugusel kunstilisel tasemel, mis ei jää alla tänapäeva omale. See tundus imena, mis kinnitas inimese mitteevolutsioonilist päritolu. Kahtlust äratas ka see, et maalid olid väga hästi säilinud. Cartailhac ja Gabriel de Mortillet tunnistasid küll koopast leitud esemete, kuid mitte maalide paleoliitilist päritolu. Ka hispaanlaste hulgas oli koopamaalide esiajaloolisuse oponente. Eugenio Lemus pidas neid võltsinguks. Loodusloo Seltsi koosolekul 3. novembril 1886 ütles ta: «(...) ma tundsin rohkem kui pettumust, kui nägin neid maale, mida ta pidas esiajaloolisteks. End petetuna tundva inimese tuimus oli tunne, mida ma neid nähes tundsin." Pärast jutustas ta, et koopast väljudes ja kohtudes ühe sõbraga, kes saatis Vilanovat tema visiidil Altamirasse, tekkis tal kahtlus, kui ta sellelt teejuhilt küsis, kas ta mäletab, et koopa avastamise ajal oli sealkandis üks tumm maalikunstnik, mille peale too kinnitas, et kunstnik viibis teatava aja Sautuola lossis Puente San Miguelis. See oli prantsuse kunstnik, kellele omistati maalide reprodutseerimine Sautuola raamatu kolmandale tahvlile. Lemus arvas siis, et Ratier pidi maalima ka koopa laemaalid. See arvamus levis.
Sautuola teooriat ja tema ausust kaitses mitmel rahvusvahelisel kongressil kuni 1889. aastani geoloogiaprofessor Juan de Vilanova. Kuningliku Ajalooakadeemia avakõnes ütles ta: «Tõepoolest, tahumatutel kujutistel ning ookriga tehtud maalidel, mida seal näha saab ja mida ma olen uurinud rohkem kui üks ja kümme korda, on samad tunnused nagu neil, mis on leitud elevandiluutükkidel ja hirvesarvedel mitmetes Prantsusmaa koobastes...». Sautuolat toetas ka bioloogiaprofessor Augusto González de Linares. Koobast külastas ka kuningas Alfonso XII.
Sautuola suri 1888. aastal 57-aastaselt. Pärast koopamaalide avastamist Prantsusmaal (Pair-non-Pair, Font de Gaume, Les Combarelles; neid oli hõlpsam dateerida, sest nad olid kultuurkihiga kaetud) tekkis jälle huvi Altamira maalide vastu ning 1902. aastal tunnistati nende esiajaloolisust. Kirjutises "Les cavernes ornées de dessins, la Grotte d'Altamira (Espagne): Mea-culpa d'un sceptique" ('Joonistustega kaunistatud koopad, Altamira grott Hispaanias: Ühe skeptiku mea culpa ' ) tunnistas Émile Cartailhac oma 20 aasta tagust viga ja ebaõiglust Sautuola vastu. Ka Edouard Harlé tunnistas oma viga. Hiljem kirjutasid Cartailhac ja Henri Breuil Sautuola kohta: «Võimatu on jätta avaldamata austust hispaania uurijale: ta toimis metoodiliselt, arukalt ja kogu vajaliku rahuga; ta oli asjadega väga kursis ja tema töös ei ole ühtki viga.»
Tekkis koopamaalide avastamise ja uurimise buum, algul üksikisikute seas (Hermilio Alcalde del Río, Lorenzo Sierra, Henri Breuil ja Cartailhac ise), hiljem organisatsioonides (Institut de Paléontologie Humaine, Comisión de Investigaciones Paleontológicas y Prehistóricas). Praeguseks on Kantaabrias leitud ligi 100 maalidega koobast.
1906. aastal ilmus Cartailhaci ja Henri Breuil' (kes tegi maalidest koopiaid) töö La caverne d'Altamira, a Santillane, prés Santander (Espagne) ('Altamira koobas Santillanas, Santanderi lähedal (Hispaanias)'). Aastal 1935 ilmus Hispanic Society ja Junta de las Cuevas Altamira väljaandel hispaania ja inglise keeles Henri Breuil' ja Hugo Obermaieri töö La Cueva de Altamira, en Santillana del Mar, España (The Cave of Altamira at Santillana del Mar, Spain; 'Altamira koobas Santillana del Maris Hispaanias'). Paljud hilisemad käsitlused põhinevad ainult nendel töödel, lisamata olulist informatsiooni.
Koopa vestibüüli arheoloogiat uurisid algul Sautuola (1876–1880) ja Edouard Harlé (1881). Hiljem toimusid väljakaevamised Herminio Alcalde del Río (1904) ja Hugo Obermaieri (1924 ja 1925) juhtimisel. Esiajaloolist asustust hakati uuesti uurima alles aastatel 1980–l981 Joaquín González Echegaray ja L. G. Freemani juhtimisel. On leitud kaks asustuskihti, mis kuuluvad vanemasse Solutré ajastusse ja nooremasse Madeleine'i ajastusse.
Koobas
Koobas on kokku 270 m pikk. Peakoridori kõrgus varieerub 2–12 meetrini, laius 6–20 meetrini. Keskmine vahemaa laest maapinnani koopa kogu pikkuse ulatuses on ligikaudu 11 meetrit.
Koobas on paleoliitilise asustuse ajast muutunud nii looduslike protsesside kui ka inimtegevuse tagajärjel: koopasuu on sisse varisenud ja sulgunud, mitmes galeriis on olnud varinguid, on ehitatud eraldus- ja kindlustusseinu ning tehtud väljakaevamisi.
Koopas on säilinud tööriistu, tulekoldeid ja toidujäänuseid. Altamira on ainuke koopamaalide koht, kus elamise märgid ulatuvad esimesse koopaosasse, kus asuvad maalid. Altamira koopa seintel ja lael puudub tahmakiht, mida leidub teistes sarnastes koobastes. See võib tähendada, et Altamiras oli pisut arenenum valgustamistehnika, mis andis vähem suitsu ja tahma kui tõrvikud ja rasvalambid, mida paleoliitikumis arvatavalt kasutati.
Vestibüülis elasid küttide ja korilaste rühmad. Asustus piirneski vestibüüliga. Koopasuu laius (umbes 15 m) võimaldas kasutada välisvalgust.
On leitud kaks asustuskihti, mis kuuluvad vanemasse Solutré ajastusse ja nooremasse Madeleine'i ajastusse.
Koopa lähedal asuvat territooriumi kasutati aastaringselt. Mõlemast ajastust on leitud tapetud hirvekarjade jäänuseid ning tõendeid, et on jahti peetud mitut liiki sõralistele (suurtele veislastele, hobusele, kitsele ja mägikitsele) ning püütud kala jõest ja jõesuudmest. Madeleine'i ajastust on jälgi ka karploomadest (liudkodalased).
Altamira Madeleine'i kultuuri asustuse kohta on saadud kaks dateeringut tavalisel C14-meetodil. Mõõdeti sütt, mis saadi 1980. aastate väljakaevamistel. Tulemuseks saadi 15 500±700 aastat tagasi ja 15 910±230 aastat tagasi. Hilisem kiirendi-massispektromeetria andis samade proovide kohta tulemused 14 520±260 aastat tagasi ja 14 480±250 aastat tagasi. Solutré kultuuri proovi (luust kunstiese) kohta andis kiirendi-massispektromeetria vanusehinnanguks 18 450±320 aastat tagasi.
Kaljukunsti ja väikeste kunstiesemete vahel on stiililisi paralleele. Mõnele emahirve abaluule on graveeritud sama looma kujutised, kelle pead on samas tehnikas ja stiilis kujutatud ka kaljujoonisel. Kiirendi-massispektroskoopia on dateerinud ühe niisuguse Madeleine'i kultuuri luugraveeringu vanuseks 14 480±250 aastat.
Koopamaalid
thumb|[[Polükroomide saali lagi]] thumb|Altamira [[piison]] Mõned uurijad nimetavad Altamira koopa Polükroomide saali (Galerii I) esiaja kunsti Sixtuse kabeliks. See on üks Pleistotseeni-aja kunsti kauneimaid näiteid. Polükroomide saal asub koopasuu lähedal, vestibüüli kõrval, moodustades õieti osa vestibüülist. Pablo Picasso on öelnud: "Mitte keegi meist ei suuda midagi niisugust maalida."
Enne kui koopa sissepääs sisse varises ja enne kui ehitati piirdeseinad, mis eraldavad vestibüüli esimesest galeriist, oli see saal elamispaiga loomulik pikendus, kuhu paistis ka välist valgust.
Lagi, kus asuvad maalid, on kergelt kaldu (10 kraadi lõuna suunas) ning madal. Galerii pikkus on 18 m ja laius on 9 m.
Tegemist on esimese koopaga, millest leiti maalid. Maalid on säilinud tänu jahedale ja niiskele koopakliimale ning tänu sellele, et koopasuu noorema paleoliitikumi lõpus kokku varises.
Polükroomide saali laes paiknevad korratult maalid jääaegsetest loomadest. Seal on kujutatud põhiliselt piisoneid, samuti hobust ja emahirvi. Piisoneid on kujutatud söövatena, jooksvatena, lamavatena ja haavatutena. Loomafiguure on umbes 20. Figuuride pikkus ulatub kahe meetrini. On ka abstraktseid märke.
See, et maaliti põhiliselt piisoneid, näitab piisoni tähtsust jahiloomana. Piisonitele peeti jahti põhiliselt toidu pärast, kuid neilt saadi ka nahka, luud ja karvu. Arvatakse, et loomi maalisid kütid, lootes jahiõnne. Nende kujutiste juures võidi läbi viia jahieelseid rituaale. On arvatud, et Altamira võis olla küttide ja korilaste rituaalne keskus.
Figuurid on maalitud eri aegadel ja eri tehnikaid kasutades. Kõige vanemad figuurid selles laes on ilmselt punased maalid, millele hiljem on lisatud mitmeid musti maale, seejärel mitmevärvilisi ja lõpuks jälle mõned mustad figuurid.
Pildid on maalitud pruuni, kollase ja punase ookriga, musta mangaanoksiidiga ja musta söega, samuti mergli ja raudkarbonaadiga, osalt ka (kivist tööriistadega) graveeritud. Värvid on säilinud, sest nad põhinevad mineraalsetel pigmentidel, mis ei lagune. Et värvid peale jääksid, segati pigmente verega, loomarasvaga, uriiniga, kalaliimiga, munavalgega või taimemahlaga.
Eriti piisonite puhul on värvidel palju toonivarjundeid, mille tõttu loomad mõjuvad hämmastavalt loomutruult, plastiliselt ja realistlikult. Seinu on ühtlasi graveeritud, radeeritud ja pestud. Lamavad piisonid on maalitud looduslikele kaljukühmudele, mistõttu nad paistavad ühtlasi reljeefidena. Mitme värvi kasutamine ja kalju reljeefi ärakasutamine annavad tunnistust Altamira maalide kõrgemast tehnilisest tasemest võrreldes enamiku teiste koopamaalidega. Tehnilistest oskustest annavad tunnistust ka kujutatud loomade õiged proportsioonid.
Koopa ülejäänud osas on veel üheksa galeriid. Keskmistes galeriides leidub mustaga maalitud või graveeritud piisoneid, kitsi, tarvaid, hobuseid, hirvi ja metssigu. Peale loomafiguuride võib mainida ristkülikukujulisi, koonusekujulisi, võtmekujulisi ja trepikujulisi märke, peopesa jäljendeid ja "makarone". Viimased kujutavad endast savisele seinale käega (viie sõrmega) veetud jooni. Need on võib-olla Altamira koopa vanimaks "kaunistuseks".
Nendes galeriides paikneb enamik maale karniisides, mis on tekkinud lubjakivikihtide äärte lahtimurdumisel.
Lagedes olevaid maale on kohati parem vaadata lamades.
Viimane galerii on tuntud "Hobusesaba" (Cola de Caballo; Galerii X) nime all. See on väga kitsas 50 meetri pikkune koridor, mille seintel ja laes on kõikvõimalikud märgid, selged mustad jooned ning graveeritud või mustaga maalitud loomad (hobused, kitsed, hirved, piisonid ja "maskid"), mis sarnanevad Castillo ja La Garma koopamaalidega.
Mõnel juhul paistab tegemist olevat kompositsiooniga, mis ühendab erinevaid "maske". "Maskide" puhul on kunstiline sekkumine toetunud looduslikele moodustistele.
Loomad on kujutatud isoleeritult, ilma maastikuta ja maapinnata.
Figuure ja märke on kogu koopas ligikaudu ühepalju. Figuuride seas on 66 hirve (20 emahirve ja 46 isahirve), 40 hobust, 40 piisonit, 8 tarvast, 16 kitse, 2 metssiga ja kaks mägikitse, millele lisandub vähesel määral inimfiguure ja "maske". Märkidest paistavad Polükroomide saalis silma võtmekujulised märgid, käed ja "onnid", ning teistes galeriides ristkülikukujulised ja trepikujulised märgid.
Maalide dateering
Maalide vanust on uuritud C14-meetodil ja kiirendi-massispektromeetria abil. 1991. aastal võeti pigmendiproovid kolmelt mitmevärviliselt figuurilt ning nende vanuseks saadi C14-meetodil 14 330±190 ja 13 570±190 aastat. See kinnitas, et tegemist on Madeleine'i ajastuga, kuid näitas, et need maalid pärinevad eri aegadest. Mõõtmistes leiti siiski metoodilisi küsitavusi ning 1996. aastal tehti samade proovidega kiirendi-massispektromeetria abil uued mõõtmised. Nüüd saadi tulemuseks 13 130±120, 14 800±150 ja 14 820±130 aastat tagasi.
Osutus, et suur osa kujutistest pärineb ajast 14 800 kuni 14 400 aastat tagasi, seega keskmisest Madeleine'i ajastust, kuid koopas on ka vanemaid ja nooremaid kujutisi. Koobast on "kaunistatud" Solutré ajastust kuni Madeleine'i ajastu lõpuni, mil koopasuu sisse varises.
Muinsuskaitse ja muuseum
1910. aastal moodustas Santillana del Mari linnanõukogu Altamira koopa konserveerimis- ja kaitsenõukogu ning määras 1911. aastal ametisse koopa giidi.
1924. aastal tundis Altamira koopa vastu huvi kuningas Alfonso XIII ja koobas kuulutati rahvuslikuks mälestiseks. 1925. aastal loodi Altamira koopa haldamise ja uurimise komisjon. Koopast leitud esemete eksponeerimiseks ja konserveerimiseks ehitati kohalikus stiilis hoone, mis oli ühtlasi valvuri eluase.
1940. aastal asutati koopa patronaat.
1955. aastal käis koopas umbes 50 000 külastajat. Ilmnesid esimesed märgid, et maalide värvid hakkavad tuhmuma. Kunstlik valgustus ja inimeste hingeõhk mõjusid maalidele halvasti.
Et külastajate arv kasvas, ehitati 1960. aastatel kolm uut paviljoni.
Tekkis oht, et koopa mikrokliima muutub, ja vajadus piirata külastusi. 1973. aastal ulatus külastuste arv 174 000-ni. Koopa sisetemperatuur tõusis, niiskus vähenes ja tekkis mikrobioloogiline saaste.
1977. aastal suleti koobas turistidele, sest tuhandete külastajate hingamisest oli koopaseintele tekkinud valge hallitus. Koopa endine sissepääs on kinni pandud.
1979. aastal asutas kultuuriministeerium koopa haldamiseks ja konserveerimiseks Altamira Rahvusliku Muuseumi ja Uurimiskeskuse (Museo Nacional y Centro de Investigación de Altamira). Santanderi ülikool hakkas tegema uurimistööd koopa säilitamiseks.
1982. aastal määrati kindlaks, et aastane turistide arv ei tohi ületada 8500 (päevas umbes 20). Sellest ajast peale tekkis vajadus koobast asendava imitatsiooni järele.
Koopa imitatsioon, mis asub tõelisest koopast mõnesaja meetri kaugusel, võtab aastas vastu 200 000 inimest.
Tõelise koopa külastamine
Tõelise koopa külastamiseks tuleb eelnevalt registreeruda. Ooteaeg on umbes neli aastat. Tulla tuleb täpselt ettenähtud päeval. Külastustaotlused tuleb saata kirjalikult aadressil Museo de Altamira, Santillana del Mar, 39330 Cantabria, España või Hispaania faksinumbril 942 84 01 57.
UNESCO kultuuripärand
1985. aastast kuulub Altamira koobas UNESCO kultuuripärandi nimekirja.
Ekspositsioon
Muuseumi ekspositsioon koosneb kahest osast. "Uues koopas" (Neocueva) on imiteeritud elu koopas 15 000 aastat tagasi, arheoloogilist väljakaevamist, koopamaalija töökoda, karukoobast ja koopamaale. Teises osas on ulatuslik ekspositsioon Altamira-aegsest igapäevaelust.
Polükroomide saali imitatsioon leidub ka Saksa Muuseumis (Deutsches Museum) Münchenis ja Madridi Arheoloogiamuuseumis. Mõlemas kohas on Saksa Muuseumi tehtud täpsed koopiad.
Novembris 1993 avati Altamira maalide imitatsioon Jaapanis Hispaaniale pühendatud muuseumis.
Õpikojad
Muuseumi õpikodades saab õppida odaotsa valmistamist ja harjutada piisonijahti ning õppida tule saamist puupulkade hõõrumise teel ja kivist tule välja löömist ning luuüdilambi valmistamist.
Muuseumihoone
Minimalistliku muuseumihoone on projekteerinud Juan Navarro Baldeweg.
Väljakaevamised Kantaabrias
Altamira muuseum valmistab ette uurimisprojekti "Altamira aeg" uute teadmiste kogumiseks Solutré ja Madeleine'i kultuuri kohta Kantaabrias. Et Altamira koopas konserveerimise tõttu väljakaevamisi teha ei saa, siis kaevatakse sarnase kronoloogiaga koobastes 2–5 km kaugusel Altamirast: El Linari koopas (La Busta), Las Aguase koopas (Novales) ja Cualventi koopas (Oreña), mis kõik asuvad Alfoz de Lloredo valla territooriumil.
Geograafiline vööde
Geograafiline vööde ehk maastikuvööde on geograafilise sfääri suurim tsoonalne jaotusüksus. Geograafilisele vöötmele on iseloomulikud sarnased termilised tingimused, mis johtuvad päikesekiirguse suhteliselt sarnasest intensiivsusest mingi vöötme piires.
Igal geograafilisel vöötmel on eriomane kiirgus- ja soojusbilanss, õhuringlus, aine- ja energiaringe kiirus, samuti taimede vegetatsiooniperioodi rütm, üldiste biokeemiliste protsesside kiirus ja tüübid, erinevad mullatüübid ja loomastik.
Ka maailmamere kontekstis saab eristada geograafilisi vöötmeid, kuid sageli on nende piirid ähmased. Maailmameres mängivad sõltuvalt laiuskraadist rolli lisaks eelmainitule ka hoovused, veetemperatuuri jaotus, planktoni iseloom ja tema produktiivsus. Merehoovuste ja suurte pinnavormide mõjul on geograafilise vöötme laius ebaühtlane.
Geograafiliste vöötmete liigitus
Maakera jaotatakse järgmisteks geograafilisteks vöötmeteks: ekvatoriaalne, kaks lähisekvaatorialset, kaks troopilist, kaks lähistroopilist, kaks parasvöödet, lähisarktiline ja lähisantarktiline, arktiline ja antarktiline.
Totemism
Totemism on usk üleloomulikku seosesse, mis arvatakse eksisteerivat teatud rühma inimeste ja teatud rühma materiaalsete objektide (enamasti loomade) vahel. Viimaseid nimetatakse tootemiteks.
Fatamorgaana
Tavaliselt võib seda näha külmale ööle järgneval hommikul, kui palju soojust on maa- või merepinnalt kosmosesse kiirgunud.
Fatamorgaana puhul näivad horisondil olevad objektid, nagu saared, laevad, jäämäed või kaljud, kõrgemad ja pikemad.
Fatamorgaanat võib sageli näha kõrbes või merel.
thumb|none|Terendus [[Karepal]]
Siioni tarkade protokollid
"Siioni tarkade protokollid" on tekst, mis esitab väidetavalt juutide maailmavalitsemise plaane.
See avaldati esimest korda vene keeles 1903. aastal Peterburi ajalehes Znamja.
"Siioni tarkade protokollid" ilmusid eesti keeles viimati 1996. aastal. Järgnenud kohtuprotsessil langetatud otsuse kohaselt hävitati suurem osa raamatu tiraažist.
"Siioni tarkade protokolle" on kasutatud enamasti antisemitismi õhutamiseks ning seda on korduvalt välja antud ja tõlgitud paljudesse keeltesse. Raamatus on esitatud plaan, kuidas targad juudid peaksid tegutsema selleks, et saada enda kätte võim kogu maailmas.
Umbes 80 leheküljel, mis on jaotatud 24 peatükiks, näidatakse ülemaailmset vandenõu. Iga peatükk vastab ühele istungile ning on esitatud mõne juutide juhi kõnena "Siioni tarkadele". Viimased on selle raamatu põhjal leiutanud näiteks liberalismi ja demokraatia idee, imbunud sisse ajakirjandusse ning korraldanud majanduskriise, sõdu ja revolutsioone. Isegi antisemitismi olevat juudid ise valla päästnud: see olevat "meile vajalik, et oma vendi alamatest ringkondadest koos hoida". Mainitakse isegi, et juudid on Pariisi ja Londoni metrood finantseerinud üksnes selleks, et nad saaksid allmaaraudteega õõnestatud pealinnad õhku lasta, kui nende valitsused peaksid osutama vastupanu juutide maailmavalitsemisele, mis on kõigi nende aktsioonide eesmärk.
Enamiku uurijate arvates on "Siioni tarkade protokollide" näol tegemist kompilatsiooniga eri allikatest pärinevatest tekstidest. Paljud vandenõuteooriate pooldajad peavad raamatus esitatud plaane ehtsateks.
Esimesed väljaanded ja nende vastuvõtt
Teadaolevalt kõige varasem protokollide versioon trükiti ära augustis ja septembris 1903 Peterburi ajalehes Znamja, kuid lõpuks ülemaailmselt käibele läinud versioon pärineb Sergei Niluse raamatu "Suur väikeses ehk Antikristuse saabumine ja lähenev kuradi valitsemine maa peal" teisest trükist, mis ilmus 1905.
Pärast võrdlemisi suurt tähelepanu, mida "Protokollid" Venemaal äratasid (Moskvas loeti neid kirikulistele ette), huvitusid järgnevatel aastatel sellest tekstide kogumikust vaid vähesed, sest selles hakati nägema vandenõuteooriat.
Columbia
Columbia  on linn Ameerika Ühendriikides, Lõuna-Carolina osariigi pealinn ja rahvaarvult osariigi suurim. See on samuti Richlandi maakonna halduskeskus, osa linnast ulatub ka Lexingtoni maakonda.
Siioni tarkade protokollid
Pärast Oktoobrirevolutsiooni
Asi muutus pärast Oktoobrirevolutsiooni, kui valged hakkasid juhtunu mõtestamisel "Protokolle" appi võtma.
Baltisakslane Alfred Rosenberg ja teised emigrandid viisid need Lääne- ja Kesk-Euroopasse kaasa, lootes nendest abi bolševike vastu võitlemisel.
Columbia
Columbia asub osariigi keskosas kohas, kus Saluda ja Broadi jõgi moodustavad Congaree jõe.
Siioni tarkade protokollid
Suurbritannia
1920. aastal ilmus Suurbritannias "Protokollide" tõlge pealkirjaga "The Jewish Peril" ("Juudi oht"). Konservatiivne Morning Post tõi tekstide kogu ära, kuid kahtles selle ehtsuses. Ajaleht The Times avaldas algul uskumajääva retsensiooni, kuid ajalehe kauaaegne korrespondent Philip Graves avastas 1921 Konstantinoopolis Maurice Joly raamatu "Dialogue aux enfers entre Machiavel et Montesquieu" ühe originaaleksemplari, mille abil ta näitas, et "Protokollid" on võltsing.
Columbia
Columbia on elanike arvult Charlestoni järel osariigi suuruselt teine linn. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 136 632. Aastal 2010 oli elanikke 129 272. Columbia linnastus elab üle 830 000 inimese.
Siioni tarkade protokollid
Ameerika Ühendriigid
USA-s avaldas tööstur Henry Ford raamatu "The International Jew: The world's foremost problem" ("Rahvusvaheline juut: maailma tähtsaim probleem"), mis "Protokolle" propageeris. See teos tõlgiti 16 keelde. Nüüd avaldati "Protokollid" Prantsusmaal, Norras, Taanis, Poolas, Bulgaarias, Itaalias, Kreekas, Jaapanis ja Hiinas.
Columbia
Linn rajati 1786. aastal, et asenda see Charlestoni asemel Lõuna-Carolina pealinnana. Ameerika Ühendriikide kodusõja ajal oli see transpordisõlm ja paljude Konföderatsiooni organite keskus. 1865. aastal vallutasid linna Uniooni väed ja linn hävis tulekahjus peaaegu täielikult.
Siioni tarkade protokollid
Šveits
Mais 1935 tunnistas üks Berni kohus "Protokollid" plagiaadiks ja sopakirjanduseks ning määrasid väljaandjatele rahatrahvi, kuid kõrgem kohtuinstants tühistas novembris 1937 selle otsuse formaaljuriidilistel põhjustel.
Columbia
Columbias valitseb pehmete talvede ning kuumade ja niiskete suvedega niiske lähistroopiline kliima. Columbias on mõõdetud Lõuna-Carolina kõrgeim õhutemperatuur – 45 °C (30. juunil 2012). Columbias on võrreldes muude samal laiuskraadil asuvate linnadega suvel kõrgemad õhutemperatuurid selle tõttu, et linn asub madalamal kõrgusel ja liivase Sandhillsi piirkonna südames, kus liivane maapind on veevaene ja soojeneb päikese käes kiiresti. Lisaks asub linn Atlandi ookeanist võrdlemisi kaugel, mille tõttu ei jõua ookeanilt kanduv niiskus sinna. Madalaim õhutemperatuur mõõdeti Columbias 14. veebruari 1899, mil oli −19 °C külma. Aasta keskmine sademete hulk on 1133 mm. Kõige enam sajab suvekuudel (keskmiselt 120–140 mm kuus). Kõige vähem sajab aprillis (67 mm).
Coliumbia tähtsamad majandusharud on metallurgia ning kummi-, paberi-, kaabli- ja keemiatööstus.