cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti arhitektuur
Eesti aeg
Eesti kuulutati iseseisvaks demokraatlikuks riigiks aastal 1918. Esialgne majanduslik raskus vaibus 1930ndatel, kui suund võeti põllumajanduse edendamisele. Maareformiga tekkisid suur hulk asundustalusid. 1920ndatel korraldati veel mitmeid rahvusvahelisi arhitektuurikonkursse, sest kohalikke arhitekte ei jagunud. Ent 1930ndatest täitsid valdavalt siinseid töid juba kohalikud arhitektid. Eesti ajal tegutsenud arhitektid jagab arhitektuuriajaloolane Mart Kalm tinglikult kolmeks: riialased ehk Riias hariduse omandanud arhitektid, 1920ndatel välismaal õppinud seltskond ning kolmandaks 1918 asutatud Tallinna Tehnikumi kasvandike põlvkond. Riialased on enamjaolt 1880ndatel sündinud. Paljud neist lõpetasid Tallinna Reaalkooli, misjärel suunduti 1862. aastal asutatud Riia Polütehnilisse Instituuti. Riia oli baltisaksa kultuuri keskus ning sealne arhitektuuri eriala valdavalt Saksa mõjutustega. Õppejõududeks oli näiteks Wilhelm von Stryk, Otto Hoffmann, Eduard Kuppfer, Heinrich Pirang, Eižens Laube jt. 1905. aasta rahutuste pärast suundusid paljud neist hiljem Saksamaa tehnikaülikoolidesse, kust osad ka hiljem Riiga naasid ja kooli ära lõpetasid. Töötati ka mõnda aega teiste arhitektide käe all. Paljud riialased tulid Vabadussõja ajal kodumaale, olles valmis vabariiki üles ehitama. Selle põlvkonna kujundada jäi 1920ndate Eesti arhitektuur ning paljud olid veel 1930ndatel levinud funktsionalismi juhtfiguurideks. Riialaste seltskonda kuulusid E. Habermann, E. Kühnert, H. Johanson, E. Jacoby, A. Perna, A. Soans, K. Tarvas jt.
Riialaste saksa traditsionalism langes ajaliselt kokku venepärase ja aegunud akademismiga, mida valdas väike osa arhitekte, kes oli õppinud Venemaal (Karl Burman, Paul Mielberg, Aleksander Poleštšuk, Tõnis Mihkelson)
Hemiaspis
Hemiaspis on maoperekond.
Eesti arhitektuur
Eesti aeg
1921 asutasid 15 arhitekti Eesti Arhitektide Ühingu (EAÜ), mille esimeheks sai Eugen Habermann. Eesmärgiks seati ehitusseaduse parandamine, tellija teadlikkuse kasvatamine ja Eesti ühiskonnale arhitekti mõttekuse selgitamine; osaleti üleriigilistel näitusmessidel; kirjutati "Ehituskäsiraamat" (1932) ja "Eesti arhitektide almanak" (1934). 1925. aastal võeti vastu muinsuskaitseseadus, mis hoidis senisest enam arhitektuuripärandit.
Hemiaspis
Klassifikatsioon
Perekonda Hemiaspis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid võib kohata Austraalias Uus-Lõuna-Walesis ja Queenslandis.
Eesti arhitektuur
Eesti aeg
Funktsionalistlikke koolimaju ehitati 1930ndatel palju: Lenderi gümnaasium (Kreutzwaldi tn 25, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1933–1935), Prantsuse lütseum (Hariduse tn 3, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1935–1937), Westholmi gümnaasium (Kevade tn 8, Tallinn, arhitektid Herbert Johanson ja Arthur Jürvetson), Tehnikum Tallinnas (Pärnu mnt 57, 1938–1940, arhitekt Alar Kotli), Riiklik Kolledž (Narva mnt 25, arhitekt Alar Kotli) ning esimene paefunktsionalistlik maja oli Lasnamäe algkool (Majaka tn 2, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1932–1936).
Nõukogude Eesti aeg
1940. aastal alustati sotsialistlikke ümberkorraldusi. Uus võim soovis end kehtestada tööliste riigina, hoolitsedes eelkõige lihtrahva eluolude eest. Eestist lahkusid mitmed baltisakslased (Erich Jacoby, Ernst Kühnert, Konstantin Bölau, Robert Natus jt). Ehitati pooleli jäänud majad lõpuni, et sõjaväelastele elamispinda jaguks. thumb|Majaka tänav [[2010. aasta aprillis]] Esimene Nõukogude võimu all olev aasta toimus suur rahvakorterite ehitamise, millele andis tõuke ka vähemalt Eesti aja lõpul väikekorterite ehitamiseks valmistumine. Arhitekt Alar Kotli Ra-Ko (rahvakorterite) projekti põhjal ehitati maju näiteks Tallinnas Lõime, Nisu ja Rukki, Majaka ja Sikupilli tänavale. Need on Tallinna maja edasiarendused, milles puudusid keldri- ja katusekorterid ning ühise keldris asuva duširuumi asemel on igas korteris isiklik. Kivitrepikoda ilmestab fassaadil vaid trepikojaakent ümbritsev raamistik ning majal on lihtne rõhtlaudis ja madalakaldeline katus. Kuid isegi pärast sõda püstitati veel vanamoelisi Tallinna maju (1949 Lasnamäe Kiievi tn, prj E. Lepner). Teises maailmasõjas Eesti hõivanud Nõukogude Liit hakkas tänavaid ümber nimetama ja Eesti arhitektuuri sovetiseerima. Arhitektidele õpetati küll sotsialistliku realismi, ent vaikimisi jätkus esindustraditsionalismi raskepärane laad. Selle aja ehituslik suund oli sotsiaalne. Loodi vanadekodusid, lastekodusid, töölissööklaid ja rahvamaju.
1941–1944 toimus Saksa okupatsioon, mis möödus eesti arhitektidele üsna tegevusetult. Töid juhtis Eestisse tagasi tulnud Ernst Gustav Kühnert ning tööd leidsid ka Alar Kotli, Friedrich Wendach, Anton Lembit Soans, August Volberg, Edgar Velbri jt. Peamiselt taastati vanu maju ja pooleli jäänud tööd lõpetati. 1944. aastal edenes Nõukogude armee pealetung Eestisse. Paljud siinsed arhitektid põgenesid mujale (Herbert Johanson, Olev Siinmaa, Elmar Lohk, Ernst Kesa, Roman Koolmar, Arthur Jürvetson jpt). Sõjaga jäi Eesti arhitektide seltskond väga väikseks. Soositi neid, kes olid Punaarmees või Nõukogude Liidu tagalas viibinud. Siia toodi ka palju Venemaa eestlasi ja venelasi. Viimase seas kuulsamaks näiteks G. Šumovski, O. Ljalin, I. Raiski ja J. Russanov. 1940ndate teist poolt nimetab Mart Kalm liberaalse stalinismi perioodiks, mil arhitektuuris toetuti 1930ndate esindustraditsionistlikule kogemusele.
Hemiaspis
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Hemiaspis seisuga 27.02.2014.
Eesti arhitektuur
Nõukogude Eesti aeg
1950ndatel hakkasid silma ka Tallinna Polütehnilise Instituudi lõpetanud noored arhitektid. Viiest lennust enam kui 100 arhitekti moodustasid Eesti projekteerijate kandva jõu kuni 1970ndateni. Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis avati 1951. aastal arhitektuurieriala. Arhitektuuri õpetamises suuri muutusi ei toimunud, sest paljud Instituudi õppejõud tulid sinna üle. Nõukogude ajal tekkis arhitektuuriteadus, mida riik töökohtadega soosis. thumb|[[Sompa kultuurimaja]] Sõjast kuni 1955. aastani kestnud stalinismi periood Eesti arhitektuuri väga radikaalselt ei muutnud. Nõukogude Liidus valitsenud "vormilt rahvuslik, sisult sotsialistlik" printsiip avaldus eesti arhitektuuris vaid üksikutel dekooriküllaste fassaadidega hoonetel ning klassikaliste sammasportikustega ühiskondlikel hoonetel. Stalinistlik linnakeskus kujunes täielikult välja vaid Pärnus (Pärnu oblast). Tartu kannatas sõjas palju ning jäi aastakümneteks hoonestamata. Stalinismi ajal lahendati projekte kollektiivselt, mis oli väga soositud. P. Tarvas projekteeris koos arhitektide Harald Armani ja August Volbergiga Eesti NSV paviljoni Moskvasse Üleliidulisele Rahvusmajandussaavutuste Näitusele (1949–1954). Sisearhitektuuri eest vastutasid Maimu Plees, Bruno Tomberg ja Maia Oselein-Laul. Baltimaade paviljonid asetsesid lähestikku. Eestisse naasnuna alustas Peeter Tarvas koos August Volbergiga kino Sõpruse projekti, kus abiks oli ka sisearhitekt Maia Laul. Puhta stalinistliku arhitektuuri märgiks on Mere puiesteel, 1954. aastal endise kino Grand Marina varemetele ehitatud, Tallinna Laevastiku Ohvitseride Maja, mille autoriks oli Aleksandr Kuznetsov. Eesti kõige eriilmelisem venekeelne võõrlinn on 20 000 elanikuga Sillamäe, kuhu 1990. aastani pääses vaid erilubadega.
pisi|Hruštšovka [[Pelgurannas]] Eramuehitus kui eraomandit soosiv ilming oli põhimõtteliselt vastuolus Nõukogude ideoloogiaga. Individuaalelamu jõudis Eestisse alles Nõukogude korraga. Üldilmelt traditsionalistlikuid, kuid vastuoluliselt intiimsed. Riik andis väikese krundi tasuta, tagades pikaajalise laenu. Hruštšovi-aeg (sula) tõi kaasa arhitektuuri väärtustamise langemise. Arhitektide töö paremaks ei muutunud, sest energiat kulus kooskõlastamistele ja enesekehtestamisele rohkem kui projekteerimisele. See oli aeg, mil sõjast oli kümme aastat möödunud ning asuti elamuehitiste kõrval ka avalikke hooneid püstitama.
1970.–1980. aastatel võttis kolhoosides-sovhoosides maad uute hoonete ehitamise buum. Majandid püstitasid oma keskustesse atraktiivseid haldushooneid ja kultuurimaju ning Tallinnas kerkisid 1970ndate keskpaigast alates olümpiaehitised. Tallinnas, Tartus, Pärnus, Viljandis ja Narvas asuti rajama mastaapseid paneelelamurajoone ning samal ajal püüti maal uue tööjõu ligimeelitamiseks soodustada kooperatiiv- ja individuaalehitust. 1970.–1980. aastate Nõukogude arhitektuuril oli kaks nägu, need olid demokratiseerimise kümnendid, mille ajal otsiti viise, kuidas vastata inimeste uut laadi nõudmistele ja soovidele (neil aastatel oli oluline kriitilise arhitektuuri ja avalikkuse dialoog), ja samal ajal olid need privatiseerimise ja avalikkusest eemaletõmbumise kümnendid, mille jooksul sündisid peale massilise individuaalehituse (seda toetasid eriti majandid) arvukad üksteist üle trumbata püüdvad asutuste saunad, partei ladviku ja valitsuse eliidi suvekodud ning eriprojektiga kortermajad kui omamoodi ihalusobjektid, mille puhul teadmine läänemaisest luksusest segunes kohaliku eluviisi ja asjaajamisega. 1973. aastaks olid põhiosas valminud Tallinna Mustamäe elamud ning samal aastal hakati ehitama Tartu Annelinna (projekt 1969, Mart Port, Malle Meelak, Ines Jaagus), mis tollal olid mõeldud 50 000 elanikule, ja Tallinnas peaaegu sama suurele elanikkonnale mõeldud Väike-Õismäe (projekt 1968, Mart Port, Malle Meelak, Inessa Põldma, Kalju Luts). Kümnendi keskel lisandusid Viljandi Männimäe (Mart Port, Malle Meelak, Ene Aurik), mastaapne Lasnamäe (Mart Port, Malle Meelak, Irina Raud, Oleg Žemtšugov) ja 1980. aastate alguses Pärnu Mai (nüüd Ranna) rajoon (Paul Aarmann, Maimu Palm).
pisi|Kalevi spordihall Tallinnas (1962) P. Tarvas, U. Tölpus, O. Kontšajeva, V. Lember-Bogatkina ja M. Fuks pisi|EKP Keskkomitee maa Lenini (Rävala) pst 9 Tallinnas (1964–1968) M. Port, U. Tölpus, O. Kontšajev, R. Karp (nüüd [[Välisministeeriumi hoone)]] pisi|Tallinna Linnahall (1975–1980) R. Karp, R. Altmäe
Uus Eesti aeg
1990ndate arhitektuuri mõjutas mõistagi poliitiline pööre režiimis, Eesti taasiseseisvumine ning pilkude suunamine kapitalistlikku lääne poole. Nagu kirjutab arhitektuuriteadlane Triin Ojari, siis 1990ndate arhitektuur seostub pigem ""fassaadimeistrit" vajava, sovetlikust keskkonnast kiirkorras "eurotasemel" ruumi üleskloppiva tellija kui eriala laiemas keskkonnakujundusliku potentsiaali mõistmisega". Seda kinnitab ka Mart Kalm: "1920.–30. aastatel suure tööga vaevaliselt läbisurutud professionaalsus ehitusküsimustes oli püsinud tänu survesüsteemile kogu Nõukogude aja, kuid 1980. aastate lõpust alates vohab taas diletantlik iseehitamine."
1990ndaid iseloomustab keerukas tellija ja arhitekti suhe, valdavaks oli ühiskonna leide suhtumine arhitektuuripoliitika vastu, kasutusele võetud digitaalsed projekteerimisvahendid, Arhitektide Liit kaotas riigilt toetuse saamise ning arhitektidel tuli omal käel hakkama saada. Asutati Eesti Arhitektuurimuuseum 1991. aastal. Kui majandus hakkas vaikselt tõusma, siis kasvas ka restaureerimistegevus, keldrite ja katuste väljaehitamine (loodi palju keldripoode) ning vahetati aknaid välja. 1990ndate teist poolt iseloomustab ka "särav äriarhitektuur".
Eesti arhitektuuriteoseid
Emajõe Ärikeskus - Pääsküla raamatukogu - Sakala keskus - Tallinna Linnahall - Tallinna Olümpiapurjespordikeskus - Tallinna vanalinn - Tartu Kaubahoov - Tartu Ülikooli peahoone - Tigutorn
Rudolf Saago
Rudolf Saago (30. mai 1914 Vologda, Venemaa – 6. aprill 1973 Tartu) oli eesti vabadusvõitleja ja luuraja.
Elulugu
Ta lõpetas 1933. aastal Tartu Poeglaste Gümnaasiumi. Aastatel 1933–1934 teenis ta aega Tartus 2. diviisis suurtükiväelasena. Pärast seda õppis allohvitseride koolis Petseris, saades noorem-allohvitseri aukraadi.
Juulis 1940 osales ta Jaan Tõnissoni organiseeritud eestimeelsete ringkondade vastaskandidaatide ülesseadmisel Riigivolikogu valimistel. Tema funktsioon oli maakondadega suhtlemine, kandidaatide leidmine, telefoniühenduse ja transpordi korraldamine.
Sügisest 1940 võttis ta osa illegaalse EÜS-i eestseisuse tööst, oli üks nn Tervishoiu Muuseumi Grupi juhtidest koos Karl Auna, Harald Tammuri, Lembit Kriisa ja teistega. Töötas alates 1941. aastast Tallinna Sanitaarhariduse Maja (Nõukogude okupatsiooni ajal reorganiseeritud Eesti Tervishoiu Muuseumi) asjaajajana. Sõja puhkedes tegeles esmaabipunktide loomise ja haldamisega, oli seetõttu armeeteenistusest vabastatud.
Sügisest 1941 kuulus ta Tervishoiu Muuseumi Grupi liikme Voldemar Randmäe organiseeritud "Suur-Soome" gruppi (Randmäe – üldjuht, asetäitjad Rudolf Saago ja Valter Vasila). Selle rühmituse eesmärk oli Eesti Vabariigi taastamine või (tagavaravariandina) Eesti ühinemine Soome Vabariigiga. Rudolf Saago tegeles relvade hankimise ja inimeste üleveo korraldamisega Soome ning oli seotud ka Tartu rahvusliku vastupanuliikumise info saatmisega Aleksander Warmale Soome. Septembris 1942 arreteerisid sakslased Saago, kuid vabastasid ta asitõendite puudumisel. Teist korda arreteeriti ta märtsis 1943, kuid tal õnnestus põgeneda Soome.
Saago astus Soome armeesse (auastmelt nooremseersant), sõdis Karjalas Vallila pataljonis. Veebruarist juunini 1944 õppis ta Soomes ohvitseride koolis ning värbas Eestist läinud poisse 200. jalaväerügementi.
Septembris 1944 ei lubanud sakslased Saagot koos teiste soomepoistega Eestisse. Ta vabastati armeeteenistusest 18. septembril 1944 ja ta läks Rootsi.
Sügisel 1946 tuli Saago luureülesannetel illegaalselt Eestisse. Ta arreteeriti 13. detsembril 1946 Saaremaal ja talle mõisteti 20 aastat vangistust.
Ta vabanes vangistusest Magadanis 1956. aastal. Tartus oli ta tagasi 1962. aastal. Rudolf Saago suri 6. aprillil 1973 Tartus pahaloomulisse kasvajasse.
Kere (tehnika)
Kere (ka korpus) on liiklusvahendi (nt laeva, auto), masina (mootori, tööpingi), aparaadi (fotoaparaadi, arvuti) vm seadme keskne osa, mille külge ja/või sisse on monteeritud muud vajalikud osad (mehhanismid, koostud, detailidid).
Hajastani Hanrajin Herustaõnkeruthjun
Armeenia Riiklik Televisioon (armeenia keeles Հայաստանի Հանրային Հեռուստաընկերություն Hajastani Hanrajin Herustaõnkeruthjun, 1TV/ARMTV/AMPTV/Armenia 1) on 1955. aastal asutatud Armeenia rahvuslik avalik-õiguslik televisioon. ARMTV liitus Euroopa Ringhäälingute Liiduga aastal 2005.
Kägi pirnipuud
Puud jäävad Matsalu rahvuspargi alale Kägi talu maadele. Kõrgeim puu on 12-meetrine.
Albert Kesner
Albert Kesner (13. august 1898 Luunja vald – 28. märts 1965 Tartu) oli Eesti maalikunstnik. Ta õppis ja tegutses kunstiühingus Pallas.
Kägi pirnipuud
Kägi pirnipuude keskkonnaregistri kood on KLO4000617.
Albert Kesner
Hariduskäik
Ta lõpetas 1917. aastal Tartu linnakooli. Aastatel 1920–1927 õppis Kunstiühingu Pallas kunstikoolis (alates 1924. aastast Kõrgem Kunstikool Pallas) Konrad Mäe ja Ado Vabbe juhendamisel maali eriala. Täiendas end aastatel 1929–1930 Eesti Kultuurkapitali Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valitsuse (KKSKV) stipendiaadina Pariisis.
Aastatel 1942–1944 töötas Võrumaa Rahvahariduse Seltsi ühisgümnaasiumi joonistusõpetajana.
Saint Mary haigla
pisi Saint Mary haigla on 1845. aastal asutatud haigla Londonis Paddingtonis.
Doktor Charles Romley Alder Wright sünteesis selles haiglas 1874. aastal heroiini. Alexander Fleming avastas penitsilliini selles haiglas töötades 1928. aastal.
Saint Mary haigla sai ülemaailmse meediakajastuse, kui 22. juulil 2013 kohaliku aja järgi kell 16.24 sündis seal Catherine Middletoni ja prints Williami pere esiklapsena 3,79-kilogrammine poeg George, Cambridge'i prints.
Haiglas on Briti troonipärijaist sündinud veel Alexander Windsor, Ulsteri krahv, Davina Lewis, Peter Phillips, Frederick Windsor, Rose Gilman, Zara Phillips, Gabriella Windsor, Henry Mountbatten-Windsor ja William, Cambridge'i hertsog.
Saint Mary haiglas on tuntud inimestest sündinud veel Elvis Costello ja Kiefer Sutherland.
Człuchów
Człuchów on linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas, Człuchówi maakonna keskus.
Elanike arv on 2016. aasta seisuga 13 936.
Sõprus- ja partnerlinnad
pisi|left|Püha Jaakobuse kirik Człuchówis
Bartninkai
left|thumb|Bartninkai tänavavaade Bartninkai on alev Leedus Vilkaviškise rajoonis, Bartninkai valla halduskeskus. Alev asub Aista jõe kaldal.
Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1790 valminud katoliku kiriku varemed (selle kõrval seisab uus puidust kirikuhoone) ja Bartninkai mõisa hoonetekompleks.
Ajalugu
Asula tekkis XVI sajandi teisel poolel. Küla on esimest korda mainitud aastal 1649. Asula nimi tuleneb ilmselt elanike vanast tegevusalast (slaavi päritolu sõna бортники tähendab mesinikke). Esimene kirik rajati sinna aastal 1663. Toona kuulus see Alytuse mõisale.
Aastal 1783 sai Bartninkaist kohaliku kihelkonna keskus. Kihelkonnakool oli seal tööd alustanud juba aastal 1781. Aastal 1790 ehitati vana kiriku asemele uus kivist kirikuhoone. Aastal 1865 lisati sellele ka torn.
Géza Ottlik
pisi|Géza Ottliku mälestusmärk [[Budapesti Krisztinavárosi linnaosas]] Géza Ottlik (9. mai 1912 – 9. oktoober 1990) oli ungari kirjanik, tõlkija, matemaatik ja bridžiteoreetik.
Elukäik
Géza Ottlik sündis 9. mail 1912 Budapestis. Ta pärines vanast aadlisuguvõsast. Oma isa, kes oli siseministeeriumi sekretär, kaotas ta juba pooleteise aasta vanuses. Isa puudumine on ka tema hilisemas loomingus korduvaks motiiviks.
1922. aastal saadeti ta Kőszegi sõjaväelisse reaalkooli ja 1926. aastal jätkas ta õpinguid Budapesti reaalkeskkoolis. Sõjakoolis veedetud aeg on hiljem saanud tema tuntuima romaani "Kool piiril" (1948) eeskujuks.
Pärast keskkooli lõpetamist 1930. aastal õppis Ottlik 1931–1935 Ungari Kuninglikus Péter Pázmány Ülikoolis matemaatika ja füüsika erialal. Peale loodusteaduste huvitus ta ka bridžist, ta toimetas Budapesti Uudistelehe bridživeergu. 1930. aastatel töötas Ottlik ajakirjanikuna mitmes ajakirjandusväljaandes. Tema esimesed novellid ilmusid 1931. aastal ajakirjas Napkelet ('ida'). 1939. aastal ilmus üks tema jutustus tolleaegse Ungari tähtsaimas kirjandusajakirjas Nyugat ('lääs').
Sõja ajal teenis Ottlik õhukaitses. Budapestis viibides pakkus ta varju põgenikele, muuhulgas oma juudi päritolu sõbrale István Vasile. pisi|Géza Ottliku haud Budapestis
1945. aastal sai Ottlik Ungari PEN-klubi sekretäriks, aastatel 1945–1946 oli ta lühemat aega Ungari Raadio dramaturg ning pidas raadios loengusarja "Kahekümne viie aasta ungari kirjandus".
Tema peateosena kanoniseeritud romaani "Kool piiril" esimene versioon valmis juba 1948. aastal pealkirjaga "Továbbélők" ("Edasielajad"), kuid jäi sel ajal ilmumata, kuna Ottlik küsis romaani kirjastuselt tagasi. Algas dogmaatiline kirjanduspoliitika, mis tegi nii Ottliku kui ka palju teiste kirjanike jaoks teoste avaldamise aastatel 1948–1957 võimatuks. Koos abikaasaga elas ta 1950. aastatel Budapesti lähedal Gödöllős. Seal keskendus ta eelkõige ilukirjanduse tõlkimisele. Ta tõlkis ungari keelde muuhulgas Gottfried Kelleri ja Thomas Manni jutustusi ning Ernest Hemingway, Eugene O'Neilli ja Charles Dickensi romaane. Tema tõlketöö tunnustuseks kutsus Inglise valitsus ta 1960. aasta sügisel mõneks nädalaks Londonisse.
1950. aastate lõpus kolis Ottlik tagasi Budapesti, kus ilmus "Kool piiril" 1959. aastal selle esialgsel kujul, kolm aastat pärast Ungari nõukogudevastast revolutsiooni. Romaanis on eelkõige kirjeldatud sõjakooli karmi võimustruktuuri ja selle mahasuruvat mõju, mida võib seostada ka tolleaegse poliitilise olukorraga. Sellisena sai "Kool piiril" juba ilmumise ajal tuntuks, kuid just autori poliitika- ja ühiskonnakriitilise hoiaku tõttu jäi see ka pikaks ajaks tema ainsaks edukaks romaaniks. Alles 1980. aastatel tunnustati tema tööd, 1985. aastal sai ta Kossuthi auhinna.
Géza Ottlik suri Budapestis 9. oktoobril 1990. Tema teine romaan "Buda", millega ta jätkas sõjakooli poiste lugu, jäi lõpetamata.
Antonio Tabucchi
Antonio Tabucchi (24. september 1943 Pisa – 25. märts 2012 Lissabon) oli itaalia kirjanik, tõlkija ja filoloog.
Muu hulgas õpetas ta Siena ülikoolis portugali keelt ja kirjandust.
Tabucchi kasvas üles vanavanemate juures Vecchianos, mis asub 8 km kaugusel Pisast.
Ajal, mil ta ülikoolis õppis, reisis ta mööda Euroopat nende kirjanike jälgedel, kelle teoseid oli lugenud oma onu raamatukogus. Pariisis leidis ta ühest raamatukioskist poeemi "Tabacaria" prantsuskeelse tõlke, milles oli Alvaro de Campose autogramm, kuid de Campos oli Portugali luuletaja Fernando Pessoa üks paljudest varjunimedest. Sellest algas Tabucchi kiindumus Portugali ja Pessoa vastu.
Ta kaitses 1969. aastal väitekirja teemal "Sürrealism Portugalis". Pärast seda spetsialiseerus ta 1970-ndail Pisa Kõrgemas Normaalkoolis portugali kultuurile ning määrati 1973. aastal Bolognas portugali keele ja kirjanduse õpetajaks.
Tabucchi tavatses veeta poole igast aastast Lissabonis koos oma naisega, kes oli sellest linnast pärit, ja kahe lapsega, aga ülejäänud aja õpetas ta Siena Ülikoolis portugali kirjandust. Ta pidas end kirjanikuks üksnes selles mõttes, et kirjutas raamatuid, aga muidu eelistas ta end määratleda ülikooli professorina. Tabucchi jaoks polnud raamatute kirjutamine elukutse, "vaid midagi niisugust, mis sisaldab igatsusi, unistusi ja kujutlusvõimet".
Tabucchi tegi sageli kaastööd Itaalia ja Hispaania liberaalsetele päevalehtedele Corriere della Sera ja El Pais. 2004. aastal pälvis ta tunnustusena oma artiklite kvaliteedi eest ja sõnavabaduse kaitsmise eest Francisco de Cerecedo ajakirjandusauhinna, mida määrab Euroopa Ajakirjanike Assotsiatsioon ja mille andis üle Hispaania kroonprints Felipe.
Järvisaari
Järvisaari (soome Järvisaari; vene Ярвисари) oli asula Ingerimaal Mga jõe ääres; nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Venemaal Leningradi oblastis Lezje küla alal.
Asula tekkis enne 1500. aastat.
Asulas oli muu hulgas Püha Nikolai kirik.
Eesti suursaatkond Astanas
Eesti suursaatkond Astanas on Kasahstanis Astanas asuv Eesti suursaatkond. Suursaatkond asub aadressil Kabanbai batyr 28.
Ameerika Ühendriikide kaubandusminister
Ameerika Ühendriikide kaubandusminister (inglise keeles Secretary of Commerce) on Ameerika Ühendriikide valitsuskabineti liige, kes juhib kaubandusministeeriumit.
Praegune kaubandusminister on Gina Raimondo.
Ilkivka
Ilkivka (ukraina keeles Ільківка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Vinnõtsja rajoonis. Elanike arv on 456. Pindala on 0,378 km².
Naissoo tammik
Naissoo tammik on kaitsealune tammik Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Tammik võeti kaitse alla 1958. aastal (Naissoo tammiku kaitseala; pindala 110 ha). Praegu kaitstakse tammikut Naissoo looduskaitseala koosseisus.
Erhard Toots
Erhard Toots (26. oktoober 1927 Võrumaa – 31. detsember 2011) oli Eesti NSV partei- ja tööstustegelane, Eesti NSV Ülemnõukogu liige viimased kolm koosseisu.
Muu
Tema hobid olid male, bridž ja aiatöö.
Isiklikku
Tema vanem poeg on poliitik Jaan Toots.
Res Musica
"Res Musica" on Eesti Muusikateaduse Seltsi ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia muusikateaduse osakonna aastaraamat (ISSN 1736-8553), mille esimene number ilmus 2009. See on rahvusvahelise kolleegiumiga eelretsenseeritav väljaanne, milles avaldatakse artikleid kõigist muusika uurimisega seotud valdkondadest ja võimalikult rahvusvahelise autorkonna poolt.
Aastaraamatu peatoimetaja on Toomas Siitan, toimetusse kuuluvad veel Kerri Kotta (muusikateooria), Žanna Pärtlas (etnomusikoloogia), Jaan Ross (muusikapsühholoogia), Kristel Pappel (muusikaajalugu) ning Anu Schaper (tegevtoimetaja).
Rahvusvahelise toimetuskolleegiumi liikmed on Mimi S. Daitz, Jeffers Engelhardt, Mart Humal, Timo Leisiö, Margus Pärtlas, Johan Sundberg, Avo Sõmer ja Andreas Waczkat.
Juuni 2018
Juuni 2018 kroonika.
2018. aasta juuni algas reedel ja lõppes 30 ööpäeva pärast laupäeval.
Jalapeno
pisi|Eestis kasvanud jalapenod pisi|Jalapenotaim Eestis Jalapeno ehk Jalapa paprika (hispaania jalapeño [halap'enjo]) on hariliku paprika kibedaviljalise sordi 'Jalapeño' vili.
Päritolu ja kasvatamine
Jalapeno on pärit Mehhikost. Sordile andis nime Veracruzi osariigi linn Xalapa, kus seda traditsiooniliselt kasvatati, kuid praegu enam kaubanduslikus koguses ei viljelda. Mehhikos kasvatatakse jalapenot umbes 160 ruutkilomeetril, eelkõige Veracruzi osariigi põhjaosas Papaloapani jõe ümbruses ning Chihuahua osariigis Deliciase piirkonnas, vähem ka Jalisco, Nayariti, Sonora, Sinaloa ja Chiapase osariigis.
Mehhikos kasutatakse jalapeno kohta ka nimetusi huachinango ja chile gordo. Jalapenoga sarnaneb cuaresmeño, mille seemned on sama piprased, kuid viljaliha on mahedamaitseline.
Mehhikos kasvatatavast jalapenost umbes 60 protsenti konserveeritakse, 20 protsenti müüakse värskelt ja 20 protsenti tehakse chipotle ' ks. Suur osa saagist eksporditakse Ameerika Ühendriikidesse.
Jalapenot kasvatatakse ka Texases ja New Mexicos, kokku umbes 22 ruutkilomeetril.
Jalapeno kasvab hästi ka Eestis. Taime saab kasvatada samal viisil nagu harilikku paprikat. Viljad on suhteliselt mahedamaitselised.
Välimus ja omadused
pisi|Vilja läbilõige Jalapeno on keskmise suurusega terava piprase maitsega tšillipipar.
'Jalapeño' taim on rohttaim, mis kasvab 60–90 cm (harvem kuni 120 cm) kõrguseks. Tal on püstine puitunud vars, millest hargnevad peenemad oksad. Lehed on tumerohelised, umbes 7,5 cm pikkused ja 5 cm laiused.
Taime õied on enamasti valged, kuid on ka violetjate õitega teisendeid. Viljad on rippuvad. Vili valmib 70–80 päevaga. Vili on paljuseemneline kolmekambriline ebamari. Küps vili on 5–9 cm pikkune ja umbes 2 cm läbimõõduga. Üks taim võib anda umbes 30 vilja, väga heades tingimustes ka üle 120 vilja. Toored viljad on tavaliselt tumerohelised, kuid on ka teisendeid, mille viljad on tumevioletsed, mustad või valged. Küpsedes värvuvad viljad alati erkpunaseks. Vili on mahlane ja paksu viljalihaga. Küpsemise käigus tekivad viljadele pikisuunalised koorikusarnased triibud ja peened praod, mida peetakse Mehhikos tihti kvaliteedi märgiks. Vili on erinevalt paljudest teistest tšillipipardest ümaratipuline. Tavaliselt korjatakse viljad rohelisena, kuid mõnikord lastakse ka lõpuni valmida.
Terava maitse annab viljale kapsaitsiin, mis tekitab limaskestaga kokku puutudes põletava tunde.
Tšillipiparde kangust iseloomustava Scoville'i skaala järgi on jalapeno piprasus 3500–8000 ühikut. See tähendab, et piprasus on tuntav isegi sellises segus, millest jalapeno moodustab 1/8000. Teda peetakse küll kangeks, aga näiteks habanero-pipra teravus samal skaalal on kuni 580 000.
Kasutamine
pisi|[[Chipotle]] pisi|Täidetud ja frititud jalapeno pisi|Frititud jalapeno Kapsaitsiin on aine, mis parandab seedimist, võib hävitada sooleparasiite ning ennetada maohaavu. See suurendab ka higieritust, mis aitab kuumas kliimas kaasa termoregulatsioonile. Seda on kasutatud ka valuvaigistina, sealhulgas salvide ja plaastrite kujul. Salv leevendab psoriaasivaevusi.
Seda kasutatakse ka pihustatava enesekaitsegaasi tootmiseks.
Jalapenomahlaga on ravitud allergiaid ja veresoonkonna haigusi.
Jalapeno on tex-mex-köögis populaarne lisand. Seda süüakse toorelt, marineeritakse tervelt või viilutatuna või suitsutatakse (chipotle). Pipardest valmistatakse nii soolaseid kui ka magusaid keediseid. Et viljal on suhteliselt paks ja mahlane viljaliha, kasutatakse kuivatamist säilitusviisina harva.
Toorest jalapenost tehakse salsat, seda lisatakse kastmetele või salatitele. Seda purustatakse ka jookide hulka. Nacho ' dega võidakse süüa nii tooreid kui ka marineeritud jalapenosid.
Vilju süüakse täidetuna liha, kala või juustuga. Sageli neid paneeritakse ja frititakse.
Texases Laredos korraldatakse alates 1978. aastast jalapenofestivale. Mehhikos peetud 1986. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste maskott oli vuntside ja sombreeroga jalapeno.
Vilja koostis
100 grammi jalapeno energiasisaldus on 29 kcal. Toitainete sisaldus on järgnevas tabelis.
Sinbad
pisi|Sinbad ([[2008)]] Sinbad (õieti David Adkins; sündinud 10. novembril 1956 Benton Harboris Michigani osariigis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ivar Hans Poëll
Ivar Hans Poëll (ka Ivar Hans Pöhl; 8. august 1913 Tallinn – 17. november 1984 Saltsjöbaden) oli rannarootsi päritolu Eesti ja rootsi vaimulik ja teoloog.
Mariagerfjordi vald
Praegune vald moodustati 2007. aastal kommunaalreformi käigus Mariageri, Ardeni, Hobro ja Hadsundi vallast ning osast Aalestrupi vallast.
Ivar Hans Poëll
Ivar Poëll lõpetas 1932. aastal Tallinna poeglaste kommertsgümnaasiumi. Õppis aastatel 1934–1937 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Viljandi Pauluse koguduses. Ordineeriti õpetajaks 19. detsembril 1937 Tallinna Toomkirikus piiskop Hugo Bernhard Rahamäe poolt.
Ta oli 1937. aastal Tallinna Rootsi meremisjoni õpetaja, aastatel 1937–1938 Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse abiõpetaja, 1938–1939 Viljandi Pauluse koguduse abiõpetaja ja asetäitja õpetaja. 1939. aastal oli ta lühikest aega Noarootsi Püha Katariina koguduse asetäitja õpetaja. Aastatel 1939–1941 oli ta Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse õpetaja.
Mariagerfjordi vald
Vallakeskus ja suurim asula on Hobro. Suuremad asulad on veel Hadsund, Arden ja Mariager.
1848. aasta revolutsioonid
pisi|1848. aasta maal "[[Germania (maal)|Germania", autor Philipp Veit]]
Falck A/S
Falck A/S on Taani ettevõte, mille omanikud on Lundbeck Foundation (57,36%), KIRKBI Group (27,73%), juhtkond (10,25%), TryghedsGruppen smba (3,95%), teised (0,71%)
1848. aasta revolutsioonid
1848. aasta revolutsioonid, mõnes riigis tuntud ka kui Rahvaste kevad, Rahvaste ärkamine või Revolutsiooni aasta, oli aastal 1848 rida poliitilisi vapustusi üle kogu Euroopa. See jäi kõige laiaulatuslikumaks revolutsiooniliseks laineks Euroopa ajaloos, kuid reaktsioonilised jõud saavutasid igal juhtumil kontrolli ja revolutsioonid varisesid tavaliselt aasta jooksul kokku.
Mariagerfjordi vald
Vallavanem on Mogens Jespersen (Venstre).
Ivar Hans Poëll
1941. aastal põgenes Saksamaale, kus oli aastatel 1941–1942 Berliini Rootsi koguduse õpetaja. 1942. aastal naasis Eestisse ja oli aastatel 1942–1944 Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse õpetaja. 1944. aastal põgenes Rootsi. Oli aastatel 1944–1984 eesti koguduste külalisõpetaja Rootsis, aastatel 1955–1958 Rootsi praostkonna abipraosti kt. ja 1983–1984 E.E.L.K. Konsistooriumi assessor. Oli veel Saltsjöbadeni rootsi koguduse õpetaja.
Falck A/S
Abiteenused
Algusest peale nägi Sophus Falck kaht viisi, kuidas Pääsekorpus teenida võiks. Esimene meetod oli sõita abistamiseks kohale tulekahjude korral ning saada siis raha kindlustusseltsilt. Kohe esimesest tööpäevast oli mehel telefoni otseliin päästejaamast Kopenhaageni Tuletõrjebrigaadi. Teine võimalus oli pakkuda abi suurtele eraklientidele, näiteks tehastele, lossidele ja mõisatele. Falck osutas teenuseid ka avalikele asutustele, mitte ainult tulekahju vaid ka tormi ja veekahjustuste puhuks. Sellist abiteenust osutati iga-aastase abonenttasu alusel. Abonentsüsteemist sai Pääsekorpuse üks tähtsamaid ärimudeleid.
Ivar Hans Poëll
Ivar Poëll täiendas end süstemaatilise usuteaduse alal Lundi Ülikoolis ja Zürichi Ülikoolis. Ta sooritas theol. lic. eksami Lundi Ülikoolis eetika ja religioonifilosoofia alal 1957. aastal ning dr. theol. eksami Helsingi Ülikoolis 1963. aastal. Aastatel 1965–1983 oli ta (rootsikeelse) Turu ülikooli Åbo Akademi dotsent.
1848. aasta revolutsioonid
Revolutsioonid olid olemuselt põhiliselt demokraatlikud, eesmärgiga eemaldada vanad feodaalstruktuurid ja luua sõltumatud rahvusriigid. Revolutsiooniline laine algas veebruaris Prantsusmaal ja levis kohe üle enamuse Euroopa ja osaliselt Ladina-Ameerikasse. Üle 50 riigi olid mõjutatud, kuid eri riikide revolutsionääride vahel ei olnud koordineerimist või koopereerumist. Haaratud oli kuus tegurit: laialdane rahulolematus poliitilise juhtkonnaga; nõuded suuremale osalusele valitsuses ja demokraatias; nõuded ajakirjandusvabadusele; töötavate klasside nõuded; rahvusluse hoogustumine; ja lõpuks kuningaperel, aristokraatial, armeel, kirikul ja talupoegadel põhinevate reaktsiooniliste jõudude ümbergrupeerumine.
Ivar Hans Poëll
Isiklikku
Tema vend oli eestirootsi vaimulik Hjalmar Pöhl.
Falck A/S
Sophuse pärand
Sophus Falcki kolm poega Rudolph, William ja Harry olid isa ettevõttes tegevad juba lapsepõlvest saati. Pärast Falcki surma 1926. aastal olid nad valmis Päästekorpuse igapäevase juhtimise üle võtma. Kaks vanemat poega Rudolph ja William jagasid tippjuhi ametikohta kuni Rudolphi surmani 1933. aastal. Seejärel määrati tegevdirektoriks William, kes jäi ametisse oma surmani 1966. aastal. Kui Sophus Falck keskendus suurklientidele – avalik-õiguslikele asutustele, omavalitsustele jne –, siis pojal Rudolphil oli ettevõttest hoopis teine arusaam. Rudolph Falck nägi potentsiaali massilisel eraturul ning hakkas abiteenuseid osutama peredele, talunikele ja ettevõtetele igasugustes olukordades, millistega need ise toime ei tulnud – maanteeabi, tule- ja veekahjustuste haldamine, hädaabiteenused ja esmaabi, mis kõik põhinesid iga-aastasel abonenttasul. 1930.–1950. aastateni juurutas Falck paljunõudvat strateegiat, avamaks kogu Taanis tuletõrje- ja päästejaamu, mida rahastati nii avalik-õiguslikelt ja eraabonentidelt saadavatest tasudest kui üksikväljakutsetasudest. 1956. aastaks olid kohalikud tuletõrjejaamad asutatud juba 100 Taani paigas ning Falcki nime samastati tuletõrje- ja kiirabiteenustega kogu riigis. Falck laienes edasi, kuid 1970. aastatel tekkisid ettevõttes 1973. aasta naftakriisist tingitud Taani majanduse langusest tulenevalt rahalised raskused. Falcki eesmärk ei olnud kunagi olnud kellegi rikastumine, ettevõtte heasoovlik iseloom aga kiskus selle aeglaselt tükkideks. 1975. aasta käive oli enam kui korralik, mida ei saanud aga öelda kasumi kohta. Falcki suguvõsa kolmas ja neljas põlvkond olid suurepärased inimeste aitamises, raha tegemises vastuoksa aga mitte.
1848. aasta revolutsioonid
Ülestõuse juhtisid reformijate, keskklasside ja tööliste kõikuvad ad hoc koalitsioonid, mis ei seisnud kaua koos. Kümneid tuhandeid inimesi tapeti ja palju rohkem sunniti pagulusse. Olulisemad püsimajäänud reformid olid pärisorjuse kaotamine Austrias ja Ungaris, absoluutse monarhia lõpp Taanis, parlamentaarse demokraatia sisseviimine Madalmaades ja Kapetingide monarhia kindel lõpp Prantsusmaal. Revolutsioonid olid kõige tähtsamad Prantsusmaal, Madalmaades, Saksamaal, Poolas, Itaalias ja Austria keisririigis, kuid ei ulatunud Venemaale, Rootsi, Suurbritanniasse ja suuremasse ossa Lõuna-Euroopast (Hispaania, Serbia, Kreeka, Montenegro, Portugal, Osmanite riik).
Falck A/S
Falck vahetas omanikku
1988. aastal ostis Taani kindlustusselts Baltica ettevõtte Falcki suguvõsa neljandalt põlvkonnalt. Ilmnes, et just eraomanikku ja oskuslikku juhtimist see kuulus kuid virelev Taani ettevõte vajaski. Aastal 1991 ühendas Falck endaga Norra maanteeabiettevõtte Falken ning asus otsima sarnast ettevõtet ka Rootsis, et sisse seada kogu Skandinaaviat hõlmav maanteeabiteenistus. Falck rajas pisikese maanteeabiettevõtte Falck Rettungsdienst nime all ka endises Saksa DV-s.
Kavgolovo
Asulas elab 100 elanikku (2010).
Falck A/S
Uus Falck 2004–
Aastal 2000 ühendas Falck väed turvateenuseid osutava suurettevõttega Group 4. Uus ettevõte Group 4 Falck oli nüüd maailma suuruselt teine turvateenuste osutaja. Ühinemise eesmärgiks oli integreerida pääste- ja turvateenused, et siis teineteiselt õppida. Falcki pääste- ja ohutusteenused osutusid aga turvateenuste iseloomu ja põhiolemusega ühitamatuks. Kokkuvõtvalt väljendudes olid Falcki teenused alati tuginenud usaldusel ja inimeste abistamisel, samas kui turvalisus põhines kontrollil ja jälgimisel. 2004. aastal valiti Allan Søgaard Larsen Falcki uueks tegevdirektoriks. Larsen alustas personalijuhi ja ringkonnaülemana ning pürgis ikka kõrgemale. Koos tegevdirektori asetäitja Morten R. Pederseniga oli Larsen veendunud, et Falcki sajandipikkune kogemus, vilumus ja äritegevus on ideaalseks platvormiks rahvusvahelisele laienemisele. Koostöös tugeva finantspartneri Nordic Capitaliga alustaski Falck välismaale laienemist kus aga võimalik. Slovakkia kuulutas välja hanke kiirabiteenustele ning nüüd ongi Falck end riigis sisse töötanud kiirabiteenuste suurpakkujana. Rumeenias vajati tööstustuletõrjujaid, Poolas meditsiinikliinikuid. Falck on nüüd tegev mõlemas riigis. Nii algaski rahvusvaheline laienemine. Falck on nüüdseks tegev ka Hispaanias, Bulgaarias, Hollandis, USAs, Nigeerias, Austraalias, Singapuris, Malaisias ja mitmes muuski riigis – 2015. aasta aprilli seisuga tegutseb Falck kokku 45 riigis.
1848. aasta revolutsioonid
Juured
pisi|550px|Euroopa kaart, mis näitab 1848. ja 1849. aasta suuri sündmusi
Falck A/S
Suuremad riigid, kus Falck tegutseb
2015. aasta aprilli seisuga annab Falck USA-s avamere ohutusteenistuse ja kiirabi vallas tööd enam kui 4700 inimesele. Poolas töötab hädaabi- ja tervishoiuteenistuses 3200 inimest. Slovakkia hädaabi-personaliliikmeid on 2500. Rootsis annab Falck hädaabi-, abiteenuste ja tervishoiusektoris tööd enam kui 2000 töötajale ja Norras enam kui 400-le. Saksamaal on Falckil hädaabi- ja ohutusteenistuses töötajaid enam kui 1700. Ladina-Ameerikas, täpsemalt Colombias, Panamas, Venezuelas, Ecuadoris, Uruguays, El Salvadoris ja Brasiilias annab Falck hädaabiteenuste ja avamere-ohutusteenuste vallas tööd enam kui 3000 töötajale. Täielik loetelu riikidest, kus Falck on tegev, asub ettevõtte kodulehel.
1848. aasta revolutsioonid
Juured
Tehnoloogilised muutused tõid töötavate klasside ellu suuri muutusi. Populaarne ajakirjandus laiendas poliitilist teadlikkust ning hakkasid tekkima uued väärtused ja ideed nagu liberalism, rahvuslus ja sotsialism. Mõned ajaloolased rõhutavad tõsiseid ikaldusi, eriti 1846. aasta oma, mis tekitasid raskusi talupoegadele ja töötavatele linnavaestele.
pisi|300px|"[[Galiitsia veresaun" (poola: "Rzeź galicyjska"), autor Jan Lewicki (1795–1871). Maal kujutab Poola talupoegade poolt Poola aadlikele korraldatud veresauna Galiitsias aastal 1846]]
Järgmiseks hakkasid keskklassid agiteerima. Töölisklassi eesmärgid pigem taandusid võrreldes keskklassi omadega. Kuigi Karl Marx ja Friedrich Engels olid Brüsselis töötades kirjutanud Kommunistide liidu (organisatsioon koosnes peamiselt saksa töölistest) palvel "Kommunistliku partei manifesti" (saksa keeles avaldati 21. veebruaril 1848 Londonis), siis kui nad alustasid pärast märtsiülestõusu Berliinis Saksamaal agiteerimist, olid nende nõudmised märkimisväärselt kahanenud. Nad andsid märtsis Pariisis välja oma "Kommunistliku partei nõudmised Saksamaal"; pamflett kutsus ainult Saksamaa ühendamisele, üldisele valimisõigusele, feodaalkohustuste kaotamisele ja sarnastele keskklassi eesmärkidele.
Ryoko Uno
Ryoko Uno (jaapani keeles 宇野 涼子 Uno Ryōko; sündinud 9. novembril 1975) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
1848. aasta revolutsioonid
Juured
Seega jagasid kesk- ja töölisklass reformisoovi ja leppisid kokku paljudes konkreetsetes eesmärkides. Kuid nende osavõtud revolutsioonidest erinesid. Kui suurem tõuge tuli keskklassidest, siis enamus püssirohust tuli alamalt. Rahutused puhkesid esialgu linnades.
Ryoko Uno
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1991–1996 6 mängu.
Mihkli tammik
Mihkli tammik (ka Mihkli hiietammik, varasem nimi Keblaste tammik, Keblaste hiis ) on kaitsealune tammik Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
1848. aasta revolutsioonid
Linnatöölised
Prantsuse maapiirkondade elanikkond kasvas kiiresti, sundides paljud talupojad otsima elu linnades. Paljud kodanlased kartsid ja distantseerusid tööliskehvikutest. Paljud oskusteta töölised rügasid 12–15 tundi päevas, kui neil oli tööd, elades viletsuses, haigustest vaevatud agulites. Traditsioonilised käsitöölised tundsid industrialiseerimise survet, kaotades oma tsunftid.
Mihkli tammik
Tammik võeti kaitse alla 1957. aastal (Mihkli tammiku kaitseala; pindala 132 ha). Praegu kaitstakse tammikut Mihkli looduskaitseala koosseisus.
1848. aasta revolutsioonid
Linnatöölised
Olukord Saksa riikides oli sarnane. Preisimaa osad alustasid industrialiseerimist. 1840. aastatel tõi mehhaniseeritud tootmine tekstiilitööstuses odavad rõivad, mis lõi alla saksa rätsepate käsitöötooted. Reformid leevendasid maafeodalismi kõige ebapopulaarsemaid omadusi, kuid tööstustöölisi need ei rahuldanud ja nad nõudsid suuremaid muutusi.
Linnatöölistel polnud muud valikut, kui kulutada pool oma sissetulekust toidule, mis koosnes leivast ja kartulitest. Ikalduste tõttu toiduainete hinnad kasvasid ja nõudlus tööstuskaupadele vähenes, põhjustades töötuse kasvu. Revolutsiooni ajal organiseeriti töötuse probleemi suunamiseks ehitustööst huvitatud meestele seminarid. Ametnikud korraldasid seminare ka naistele, et need ei tunneks end kõrvalejäetutena. Käsitöölised ja töötatöölised purustasid tööstusmasinaid, kui nende sotsiaalsed nõudmised tähelepanuta jäid.
Maapiirkonnad
Maaelanikkonna kasv tõi kaasa toidunappuse, maasurve ja väljarände, nii Euroopasse kui ka väljapoole Euroopat, eriti Põhja-Ameerikasse. Aastatel 1845 ja 1846 põhjustas kartuli-lehemädanik toimetulekukriisi Põhja-Euroopas. Lehemädaniku mõju avaldus kõige rängemalt Suures Iirimaa näljahädas, kuid põhjustas näljahädasarnaseid tingimusi ka Põhja-Šoti mägismaal ja kogu Mandri-Euroopas.
Aristokraatlik rikkus (ja vastavalt võim) oli sünonüümiks põllumajandusmaa omandile ja tõhusale kontrollile talupoegade üle. Talupoegade kaebused kasvasid revolutsioonilisel 1848. aastal.
Ideede roll
Vaatamata jõulistele ja sageli vägivaldsetele jõupingutustele ja tagurlikele jõududele need maha suruda, saavutasid häirivad ideed populaarsust: demokraatia, liberalism, rahvuslus ja sotsialism.
1840. aastate keeles tähendas demokraatia üldist meeste hääleõigust. Liberalism tähendas põhimõtteliselt valitsetavate nõusolekut ning kiriku ja riigivõimu piiramist, vabariiklikku valitsust, üksikisiku ja ajakirjandusvabadust. Rahvuslus usuti ühendavat ühise keele, kultuuri, religiooni, jagatud ajaloo ja muidugi vahetu geograafiaga (mingi segu) seotud inimesi; oli ka irredentistide liikumisi. Sel ajal olid tänapäeva Saksamaa ja Itaalia väikeriikide kogumid. Sotsialism 1840. aastatel oli ühese määratluseta mõiste, tähendades eri inimestele erinevaid asju, kuid kasutati tavaliselt töölistele suurema võimu kontekstis süsteemis, mis põhineb tööliste tootmisvahendite omandil.
Sündmused riigiti või piirkonniti
pisi|Maali "[[Milano viis päeva" episood. Autor Baldassare Verazzi]]
Itaalia riigid
Kuigi sel ajal vähe märgatud, toimus esimene suur puhang Sitsiilias, alates jaanuarist 1848. Seal oli eelnevalt olnud mitu rahutust Bourbonide võimu vastu; see rahutus andis sõltumatu riigi, mis kestis vaid 16 kuud, enne kui Bourbonid tagasi tulid. Nende kuude jooksul kehtis oma aja kohta liberaal-demokraatlikus mõistes üsna edumeelne põhiseadus, nagu oli ka Itaalia riikide konföderatsiooni ettepanek. Läbikukkunud ülestõus pöördus edukaks kümneid aastaid hiljem, kui Bourbonide Mõlema Sitsiilia kuningriik aastatel 1860–1861 Risorgimento käigus kokku varises.
Prantsusmaa
Veebruarirevolutsioon Prantsusmaal süttis campagne des banquets allasurumisest. See revolutsioon oli ajendatud rahvuslikest ja vabariiklikest ideaalidest Prantsuse üldsuse seas, kes uskusid, et rahvas peab ennast ise valitsema. See lõpetas Louis-Philippe I konstitutsioonilise monarhia ja viis Prantsuse Teise vabariigi loomiseni. Seda valitsust juhtis Louis-Napoleon, kes aastal 1852, vaid nelja aasta pärast, rajas Teise Prantsuse keisririigi.
Alexis de Tocqueville märkis oma teoses "Recollections": "ühiskond oli raiutud kaheks: need, kes ei olnud midagi ühendanud tavalises kadeduses, ja need, kes olid midagi ühendanud tavalises terroris".
Saksa riigid
pisi|Rõõmustavad revolutsionäärid pärast võitlust märtsis 1848
Märtsirevolutsioon Saksa riikides leidis aset Lõuna- ja Lääne-Saksamaal, suurte rahvakoosolekute ja massidemonstratsioonidega. Juhituna haritud üliõpilastest ja intellektuaalidest, nõudsid nad Saksa rahvuslikku ühtsust, ajakirjandusvabadust ja koosolekutevabadust. Ülestõusud ei olnud hästi koordineeritud, kuid lükkasid ühiselt tagasi traditsioonilisi, autokraatseid poliitilisi struktuure 39 sõltumatus Saksa Liidu riigis. Revolutsiooni keskklassi ja töölisklassi osad eraldusid ning lõpuks konservatiivne aristokraatia võitis selle, sundides paljud liberaalid pagendusse.
Taani
Taanit valitseti absoluutse monarhia süsteemiga 17. sajandist. Kuningas Christian VIII, mõõdukas reformija, kuid siiski absolutist, suri jaanuaris 1848 talunike ja liberaalide vastuseisu tõusuperioodil. Konstitutsioonilise monarhia nõuded, eesotsas Rahvusliberaalidega, lõppesid 21. märtsil rahvamarsiga Christiansborgi. Uus kuningas Frederik VII täitis liberaalide nõudmised ja pani ametisse uue kabineti, kuhu kuulusid tuntud Rahvusliberaalse partei juhid.
Rahvusliberaalne liikumine tahtis kaotada absolutismi, kuid säilitada tugevalt tsentraliseeritud riigi. Kuningas nõustus uue põhiseadusega, nõustudes jagama võimu kahekojalise parlamendiga (Rigsdag). Kuigi armeeohvitserid olid rahulolematud, nõustusid nad uue korraga, mida erinevalt muust Euroopast reaktsionäärid ei kukutanud. Liberaalne põhiseadus ei laienenud Schleswigile, jättes Schleswig-Holsteini küsimuse vastuseta.
Schleswig
Schleswig, piirkond, kus elasid nii taanlased kui ka sakslased, oli Taani monarhia osa, kuid jäi Taani kuningriigist eraldi hertsogkonnaks. Kannustatuna pangermanistlikest tunnetest, haarasid Schleswigi sakslased relvad, et protestida Taani Rahvusliberaalse valitsuse uue poliitika vastu, mis oleks hertsogkonna täielikult Taaniga integreerinud.
Saksa rahvastik Schleswigis ja Holsteinis mässas, innustatuna protestantlikust vaimulikkonnast. Saksa riigid saatsid armee, kuid Taani võidud aastal 1849 viisid Berliini lepinguni (1850) ja Londoni protokollideni (1852). Need kinnitasid Taani kuninga suveräänsusi, kuid keelasid Taaniga ühendamise. Viimatinimetatud sätte rikkumine viis uue sõjani aastal 1863 ja Preisimaa võiduni aastal 1864.
Habsburgide monarhia
pisi|[[Serbia Vojvodina väljakuulutamine Sremski Karlovcis]]
1848. aasta märtsist 1849. aasta juulini ohustasid Habsburgide Austria keisririiki revolutsioonilised liikumised, mis olid sageli natsionalistliku iseloomuga. Viinist valitsetud keisririik sisaldas austerlasi, ungarlasi, sloveene, poolakaid, tšehhe, horvaate, slovakke, ukrainlasi/russiine, rumeenlasi, serblasi ja itaallasi, kes kõik püüdsid revolutsiooni käigus saavutada kas autonoomiat, sõltumatust või isegi hegemooniat teiste rahvuste üle. Rahvuslikku pilti muutsid veelgi keerukamaks samaaegsed sündmused Saksa riikides, mis liikusid suurema saksa rahvusliku ühtsuse suunas.
Ungari kuningriik
pisi|[[Buda lahing (1849)|Buda lahing 1849. aasta mais, maalis Mór Than]] pisi|Ungari [[husaarid lahingus Ungari revolutsiooni ajal]]