cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ingeri ajalugu
Ingeri Eesti vabadussõjas ja Venemaa kodusõjas
Kevadest 1918 sügiseni 1919 oli Ingerimaal Eesti vabadussõja ja Venemaa kodusõja käigus relvastatud kokkupõrkeid. 1918. aasta suvel algas relvastatud vastuhakk Lääne-Ingeris Jaama kihelkonnas, Moloskovitsas ja Volossovos. Sügisel olid rahutused Peterburi lähedal, Tuutari venelaste asulas Pulkovos, Gattšinas ja Kolppana lähistel. Eesti valitsus ja Soomes moodustatud Ingeri Ajutine Valitsuskomitee sõlmisid 26. märtsil 1919 lepingu, mille kohaselt formeeriti Eesti ülemjuhatuse alluvuses Ingerimaa vabastamiseks enamlaste võimu alt ingerlaste pataljon. 1919. aastal Põhja-Ingeris peetud lahingute tõttu põgenes Soome piiri lähedal olevatelt Ingeri aladelt üle 6000 inimese Soome. Aastatel 1919–1920 oli osa maast iseseisvuslaste käes (ingerlaste mäss).
27. mail 1919 Põhja-Ingeri polk polkovnik Georg Elfvengreni juhtimisel (580 võitlejat) vallutas Kirjasalo,, Lembolovo ja Vaskelovo küla ning ligines külale ja  jaamale. Põhja-Ingeri mitme küla alal moodustati Kirjasalo vabariik pealinnaga Kirjasalos. Täieliku võimu võttis endale Põhja-Ingeri komisjon. Põhja-Ingeri Vabariigi ajutine valitsus laskis välja isegi postmarke, mis on filatelistide seas praegu väga hinnas. Põhja-Ingeri rügement lõpetas tegevuse 5. detsembril 1920 ning Karjasalo loovutati Nõukogude Venemaale.
Ingerimaal toimusid Vene valgekaartlaste Loodearmee I ja II pealetung Petrogradile.
Lääne-Ingeris põgenes sõja jalus Eestisse umbes 2000 ingerlast, kellest osa liikus edasi Soome. Põhja-Ingeri kaudu põgenes 1920. aasta alguseks Soome üle 8300 põgeniku. Olukorra rahunedes läks enamik põgenikke tagasi kodumaale.
Viru Ingeri
Eesti ja Nõukogude Venemaa vahelise Tartu rahulepinguga 1920 läks Ingerimaa äärmine lääneosa Eestile. Samal aastal sõlmitud Tartu rahulepinguga Soome ja Nõukogude Venemaa vahel jäi ülejäänud osa Ingerimaast Venemaale. Leping nägi Ingerimaale ette usuvabaduse ja kultuuriautonoomia, kuid neid lepingusätteid ei täidetud.
Mitteametlikel andmetel elas Eesti Ingeris 1935. aastal isureid 920 (49%), soomlasi 594 (31,6%), venelasi 216 (11,5%), eestlasi 137 (7,2%) ja vadjalasi 14 (0,07%). Kogu rahvaarv oli 1881 inimest.
Teise maailmasõja ajal oli Viru Ingeri 1941–1944 Saksa okupatsiooni all. 1943 evakueeriti sõjategevuse tõttu kõik sealsed elanikud. 1945. aastal liideti inimtühi ala Leningradi oblastiga.
Repressioonid
Aastal 1928 alustati Ingeris kolhooside moodustamist ja vana talusüsteemi likvideerimist. Sellega kaasnesid repressioonid. Aastail 1929–1931 küüditati Ingerimaalt Ida-Karjalasse, Hibiinidesse, Kasahstani ja Kesk-Aasiasse umbes 18 000 inimest.
1935–1936 puhastati peamiselt Põhja- ja Lääne-Ingeri piirialasid "ebausaldatavast elemendist". See tabas 27 000 inimest. Repressioonid saavutasid haripunkti 1937–1938. Aastate 1929–1938 tagakiusamiste ajal vangistati ja küüditati Ingeri soomlastest 40–45%, umbes 40 000 – 50 000 inimest. Löögi all olid eriti jõukamad ja haritumad inimesed.
1930. aastatel õnnestus sadadel ingerisoomlastel Soome põgeneda. Seal said nad pagulase staatuse. Aastaks 1943 oli Soomes 1672 kodakondsuseta ingerisoomlast.
1920. aastatel hakati ka luteri kirikut ja kirikuõpetajaid taga kiusama. Vaimulikke vangistati ja saadeti asumisele. 1930. aastatel kirikud suleti. Aastal 1937 mindi ingerisoome koolides üle vene keelele, kuigi õpilased seda ei osanud. Soomekeelsed õpikud hävitati ja soome keele kõnelemist karistati.
1928. aastal alanud repressioonide tagajärjel vähenes Ingeri soome elanikkond ligikaudu 50 000 inimese võrra, kusjuures veerand nendest kaotas elu.
Teine maailmasõda
pisi|Leningradi blokaadirõnga kujundanud Ingerimaal Saksa vägede paiknemine 1942. aasta maist 1943. aasta jaanuarini
Teine maailmasõda halvendas ingerlaste eluolu veelgi, kuni selleni, et ajalooline Ingerimaa koos oma traditsioonilise ingerisoomlastest elanikkonnaga lakkas eksisteerimast. Suur osa Ingerimaast muutus pikaks ajaks lahingutegevuse eesliiniks. Paljud külad hävisid, tsiviilelanikkond oli sunnitud varju otsima alguses sugulaste juures, hiljem sõjapõgenike laagrites Eestis ja Soomes. Suurem osa Ingerimaa ingerisoome elanikkonnast ei näinud enam kunagi oma kodu vaid oli sunnitud alustama uut elu võõrsil.
Sõja algus
1939. aasta 1. septembril algas teine maailmasõda. 30. novembril ründas Nõukogude Liit Soome vabariiki, algas Talvesõda, mille tagajärjel loovutas Soome Nõukogude Liidule enamikust Soome Karjalast koos Viiburiga ja kogu Laadoga järve läänekalda.
Saksamaa ründas Nõukogude liitu 22. juunil 1941. Septembri alguseks oli suurem osa Lääne- ja Kesk-Ingerimaast Saksa vägede poolt okupeeritud, Põhja-Ingerimaa koos Leningradiga sattus Saksa, Soome ja Hispaania vägede poolt piiratud blokaadirõngasse. Blokaadi jäänud 25 000 – 30 000 ingerisoomlast küüditati 1942. aasta alguses Ladoga kaudu Siberisse. Umbes 2000 soomlast ja 4000 isurit jäid blokaadi lõpuni nn Oranienbaumi kotti (Saksa vägede poolt blokeeritud Peterhofi ja Kaprio lahe vaheline rannikuvöönd), kellest paljud surid nälga. Saksa Wehrmachti väegrupi Nord 18. armee poolt vallutatud Lääne- ja Kesk-Ingerimaa aladele jäi ligikaudu 76 342 ingerlast, kellest 66 946 olid soomlased, 8729 isurid ja 667 vadjalased, kelle olukord muutus samuti kiiresti kriitiliseks. Sõjategevuse ja varajase talve tõttu hävis pea kogu vilja- ja kartulisaak. Juba kogutud saak tuli aga loovutada saksa sõjaväelastele. Vähestes majapidamistes oli lehm või kits, kuid ka need tuli sageli loovutada Saksa sõjaväelastele. Selle tagajärjeks oli üldise näljahäda puhkemine. Aktuaalseks muutus ingerisoomlaste evakuatsioon Soome.
Talvel 1941–1942 suri hinnanguliselt 6000 ingerlast nälga ja haigustesse.
1941. aasta detsembris algas Saksa Julgeolekupolitsei korraldusel suuremahuline operatsioon Leningradi oblastis elavate rahvusvähemuste (enamasti eestlaste, soomlaste, lätlaste ja leedulaste) registreerimiseks ja seisukorra väljaselgitamiseks. Registreerimist viisid enamasti läbi eestlased kohalike seast värvatud ingerisoomlastest ametnike kaasabil. Ingerisoomlaste arvukuseks saadi 62 821 inimest.
1942. aasta märtsis algas soomlaste värbamine Saksa sõjaväkke. Kokku värvati umbes 800 soomlast, kellest moodustati Sicherungsabteilung 187 (hiljem nimetati ümber Ostbataillon 664) väeosa. 1943 detsembris viidi väeosa Soome ning selle baasil moodustati 6. Eripataljon (Erillinen Pataljoona).
Ingerisoomlaste evakuatsioon
Lisaks Eestile asusid paljud Ingeri soomlased vabatahtlikult ümber Saksamaale, põhiliselt Danzigi, Alam-Sileesiasse ja Schleswig-Holsteini, kuhu asus ligi 3000 soomlast, kellest ligi 80% olid naised.
Saksa ja Soome vahelise lepingu alusel algas 1943. aasta kevadel ingerisoomlaste vabatahtlik ümberasumine Soome. Samal ajal jätkus põgenike vastuvõtmine Klooga laagritesse. Saksa vägede ettevalmistused Leningradi positsioonidelt taganemiseks tõi kaasa üldevakuatsiooni 1943. aasta lõpus. Lühikese aja jooksul evakueeriti Eestisse kogu ülejäänud ingerisoomlastest tsiviilelanikkond. Tipphetkedel saabus Klooga laagritesse 4-6 vagunitäit sõjapõgenikke päevas, mistõttu muutusid laagrid kiiresti ülerahvastatuks. Raskete olude ja haiguste tõttu suri ligi tuhatkond inimest, kes maeti laagrite lähistele ühishaudadesse.
Kuni juulini 1944 siirdus Paldiski kaudu Soome kokku 61 163 soomlast, Saksamaalt siirdus Soome omakorda veel 2042 ingerisoomlast ning Soome siirdunute koguarv ulatus 63 205 inimeseni. Nad asusid elama peamiselt Häme, Turu ja Pori, Uusimaa, Vaasa, Kuopio ja Mikkeli läänidesse. Nad said seal tööd tööstuses ja põllumajanduses ning sulandusid kiiresti Soome ühiskonda.
Osa soomlastest, umbes 3000 inimest, jäi elama Eestisse ja umbes 4000 inimest Ingerisse.
Sõja lõpp
19. septembril 1944 sõlmis Soome Nõukogude Liiduga vaherahu, millega ta kohustus tagastama sõja ajal interneeritud Nõukogude Liidu kodanikud, sealhulgas ingerisoomlased. Viimastele lubati kodukohta tagasi pääsemist. 1944. aasta lõpus ja 1945. aasta alguses transporditigi 55 773 ingerisoomlast tagasi, kuid kedagi neist ei lubatud tagasi koju Ingerisse. Nad viidi väljasaatmiskohtadesse, peamiselt Kesk-Venemaale, Kalinini, Vladimiri ja Vologda oblastisse.
Umbes 8000 ingerisoomlast jäi end varjates Soome. Soome ja Nõukogude Liidu surve alt põgenesid pooled neist edasi Rootsi, enamasti Gäteborgi piirkonda.
Pärast Ingerimaa hõivamist jagati Ingerimaa Leningradi oblasti rajoonide vahel.
Maailmasõja järgne periood
Teise maailmasõja tulemusena olid ingerisoomlased jaotatud laiali põhiliselt nelja riigi – Soome, Rootsi, Eesti ja Venemaa – vahel. Kuna ühtne kultuuriruum oli hävinud, assimileerusid ingerisoomlased nii keeleliselt kui ka kultuuriliselt kiiresti oma uute koduriikide rahvastiku sekka, mistõttu sai ingerisoomlaste rahvuslik identiteet tugevalt kannatada.
Kohe pärast sõda hakkasid paljud Sise-Venemaale deporteeritud soomlased rändama Eestisse, mis oli ahvatlev majandusliku paremuse ning religiooni, kultuuri ja keele sarnasuse tõttu. 1947–1950 saatsid Nõukogude võimud ingerlastest enamuse välja, aga 1950. aastate teisel poolel hakkasid nad uuesti tagasi pöörduma.
Samal ajal avanes võimalus Ingerisse tagasi minna, aga seal ootasid ees konfliktid mujalt tulnud uusasukatega ning sõja ajal hävinud kodud. 1959. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid ingerisoomlased Eestis suuruselt teise rahvusvähemuse: 16 699 inimest.
1990. aastatel nad rehabiliteeriti ning neile anti luba Soome emigreeruda. Selleks ajaks oli Ingerisse alles jäänud 20 000 soomlast. Nad olid oma kodumaal vähemusse jäänud, muuhulgas venelaste massilise sisserände tõttu. 18 000 soomlast elas Ida-Karjalas ja umbes 17 000 Eestis. Tuhandeid oli veel Siberis, Kesk-Aasias ja mujal.
Nõukogude aja lõpul hakkasid ingerisoomlased kultuurielu edendama. Ingerlased asutasid kultuuriseltse 1988. aasta oktoobris nii Eestis kui ka Peterburis.
DAR 10
DAR 10 oli Bulgaaria luurelennuk ja kergepommitaja.
Lennujaam
pisi|Rahvusvaheline [[Atatürk|Atatürgi-nimeline lennujaam İstanbulis]] pisi|Registreerimine [[Soomes Kuopios Rissala lennuväljal]] pisi|Lennujaam Lennujaam on avalik rajatis, kuhu maanduvad ja kust tõusevad õhku õhusõidukid. Lennujaam koosneb mitmest osast (lennurajast, ruleerimisteest jne). Tavaliselt kuulub lennujaam riigi valitsusele. Lennujaam on õhusõidukite regulaarseks vastuvõtuks, hooldamiseks ja väljasaatmiseks, reisijate teenindamiseks, lasti- ja postiveo korraldamiseks ning lennuliikluse tagamiseks tarvilike ehitiste kogum.
Lennujaama osad
Tegevus toimub lennujaamas mitmes osas.
Terminalihoone
Terminalihoone (ingl airport terminal) on koht, kus toimub lennujaama administreerimine. Selles hoones kontrollitakse reisijaid reisi eel ja järel. Reisijatele on ette nähtud salongid, kohvikud jms. pisi|Terminalihoone
Ruleerimisrada
Ruleerimisrada (ingl taxiway) on rada lennujaamas, mis ühendab lennurada perroonide ja angaaridega, millelt õhusõiduk saab õhku tõusta ja maanduda. Need on kaetud asfaldiga või betooniga nagu lennurada. pisi|Lennurada ja ruleerimisrada
Lennurada
Lennurada (ingl runway) on maariba lennujaamas, kuhu õhusõiduk saab maanduda ja kust õhku tõusta. Rajale tehakse erimärgistusi, et see erineks tavalistest maanteedest. Samuti aidatakse pärast päikseseloojangut lennukitel ohutuks maandumiseks spetsiaalselt varustatud valgustitega.
Perroon
Perroon (ingl apron) on ala lennujaamas, kus õhusõiduk on pargitud, seda laaditakse, tangitakse kütust või lastakse inimesi pardale. Perrooni suurus on ette nähtud tavaliselt oodatavate külastatavate õhusõidukite arvu järgi. Nõuetekohaselt tuleb perroonid varustada sobiva teekattega. pisi|Perroon
Angaar ehk lennukikuur
Angaar ehk lennukikuur (ingl hanger) on kaitstud suletud ala õhusõidukite hoiuks. Angaaris remondivad ja hooldavad mehaanikud õhusõidukeid. Ruleerimistee ühendab angaari nii, et hooldamisele tulev lennuk saab lihtsalt liigutada ja tulla angaari. pisi|Angaar
Lennujuhtimistorn
Lennujuhtimistorn (ingl control tower) on koht, kus lennujuhid kontrollivad õhusõidukeid, olenemata kas need on õhus või maa peal. Piloot ja lennujuht vahetavad infot raadio teel. Lennujuht informeerib piloote lennujaama liiklusest, ilmastikust ja lennuraja tähelepanekutest, mille põhjal piloot otsustab ja proovib turvalist maandumist. pisi|Lennujuhtimistorn
Parkla
Parkla (ingl parking lot) on ette nähtud koht sõidukite parkimiseks nii lennujaama personalile kui ka reisijatele. pisi|Parkla
Münsteri piiskopkond
Münster külgnes Ühendatud Provintsidega läänes, Kleve, Vest Recklinghauseni ja Markiga lõunas, Paderborni ja Osnabrückiga idas. Põhjas ja kirdes piirnes see Ida-Friisimaa, Oldenburgi ja Hannoveriga (loodud aastal 1692).
thumb|Münster ja ümbritsevad alad Prantsuse revolutsiooni eelõhtul
Nagu kõigi kiriklike vürstkondade puhul Saksa-Rooma riigis, on tähtis eristada vürstlikku Münsteri piiskopkonda ja kiriklikku Münsteri piiskopkonda, kuigi mõlemat üksust valitses sama isik. Kiriklikud piiskopkonnad olid üldiselt suuremad kui vastavad vürstlikud piiskopkonnad, ja osades, mis jäid vürstlikust piiskopkonnast väljapoole, oli piiskopi võim piiratud rangelt kirikliku võimuga.
Ajalugu
thumb|Piiskopipalee [[Münsteris]]
Münsteri piiskopkond asutati Karl Suure poolt Saksi sõdade lõpu poole umbes aastal 795 kui Kölni abipiiskopkond.
Esimene piiskop oli Liudger, kes oli aastast 787 kirglikul misjonil viies Friisi "sadakonnas", või ringkonnas. Münsteri piiskopkonna territooriumi ümbritsesid läänest, lõunast ja loodest Kölni ja Utrechti, idast ja kirdest Osnabrücki piiskopkonnad. Piiskopkonda kuulusid ka põhiterritooriumist eemal asuvad ringkonnad, nimeliselt viis Friisi sadakonda Emsi alamjooksul (Hugmerki, Hunusgau, Fivelgau, Federitgau ja Emsgau).
Territoriaalne kasv
Enamus territooriumist, mille üle piiskop lõpuks suveräänseid õigusi teostas, asusid Lippe jõest põhjas, ulatudes Emsi ülemjooksuni ja Teutoburgi metsani. Kõige tähtsam lisandumine oli aastal 1252, kui piiskop ostis Vechta krahvkonna ja Meppeni ringkonna. Maa nende uute ringkondade vahel omandati hiljem: aastal 1403 omandati ringkond Cloppenburgi ja Oyte ümbruses, aastal 1406 omandati Ahausi mõisavaldus ja Strombergi loss koos haldusalaga; ja aastal 1429 saadi Wildeshausen Bremeni peapiiskopkonnalt pandiks, lepingut uuendati selle järglase, Rootsi Bremen-Verdeniga Nijmegeni rahuga 19. märtsist 1679. Vastavalt hilisemale piiskopile, Fürstenbergi parunile Ferdinand II anti Rootsile laenu 100 000 riigitaalri ulatuses vastutasuks uuendatud pandi eest. See viimane lisandus tekitas uue territooriumi, mis oli täiesti eraldi piiskopkonna lõunaosast, kompaktne ala, mida seejärel tunti "alampiiskopkonnana"; see jäi Münsteri piiskopkonna jagamatuks osaks kuni reformatsioonini, mis mõnevõrra vähendas selle suurust; mis järele jäi, säilis kuni ilmalikustamiseni.
Piiskopist vürst-piiskopini
12. sajandit tähistas piiskoppide ilmaliku võimu märgatav kasv. Piiskop, Tecklenburgi krahv Ludwig I (1169–1173) taastas piiskopitoolile ajutise halduse valduste üle, mida varem kasutasid Tecklenburgi krahvid. Hermann II, nagu tema vahetud eelkäijad, Are krahv Friedrich II (1152–1168) ja Ludwig I, oli Friedrich I Barbarossa pooldaja. Saksimaa hertsogi Heinrich Lõvi kukutamisega eemaldati viimane takistus piiskoppide täieliku suveräniteedi teelt ja Hermannist sai keisririigi suurvasall. Tema teiseks järgmise järeltulija, Isenberg-Altena Dietrich III piiskopiajal (1218–1226) tunnistati aastal 1220 Friedrich II poolt ametlikult piiskopi kui keisririigi vürsti seisundit. Hermann II oli viimane piiskop, kes nimetati otse keisri poolt. Erimeelsused tekkisid tema järglase, Oldenburgi krahvi Otto I (1204–1218) valimisel ja keiser Otto IV otsustas, et siitpeale peab piiskopi valima toomkapiitel. Kölni piiskopitool jättis endale kinnitamise õiguse ja keiser ametissemääramise õiguse. Piiskopi ilmalikku võimu piirati oluliste küsimustega; eriti maksustamisel oli vajalik alamate esinduskogu nõusolek. Neist toomkapiitel tekkis 13. sajandi alguses; hiljem lisandus alamaadel ja viimaks Münsteri linn. Aja jooksul laiendas toomkapiitel oma õigusi teha kokkuleppeid piiskoppidega enne nende valimist.
Piiskopitooli ilmalik võim kasvas suuresti piiskopi, Lippe krahvi Otto II (1247–1259) valitsusajal. Samal ajal võitles linn end piiskopist sõltumatuks, kuid ei olnud täiesti edukas, vaatamata liidule toomkapiitliga. Juba 11. sajandil kuulusid kõik piiskopid aadliperedesse, üldiselt nendesse, kes naabruses maid omasid; liigagi sageli hallati piiskopkonda pigem piiskopi perekonna kui kiriku kasuks. Piiskopid olid järelikult sageli aadlitülidega seotud; kirikuasjad jäeti unarusse ja vürstliku piiskopkonna asukate heaolu kannatas. Olukord oli kõige hullem Münsteri piiskopivaenuse ajal (1450–1457). Piiskop Heinrich II (1424–1450) meelevaldne käitumine tekitas linnas väga kibeda tunde. Pärast tema surma valis toomkapiitli enamus Heinrichi venna ja ka Kölni peapiiskopi Walrami, samas linn ja toomkapiitli vähemus nõudis krahv Johann V venna Erich von Hoya valimist. Kuigi Walrami valimise kinnitas paavst, puhkes avalik sõda piiskopitooli pärast, ja Walram ei suutnud saada oma valdusse Münsteri linna. Aastal 1457, pärast tema surma, tehti kokkulepe, millega Erich von Hoya sai eluks ajaks ülalpidamise ja kinnitati linna eesõigused, samas tunnistasid mõlemad pooled uue piiskopina paavsti poolt nimetatud Pfalz-Simmerni krahvi Johann II (1457–1466).
Protestantlik reformatsioon
Laisa ja põhjalikult ilmaliku Friedrich III (1522–1532), Kölni peapiiskopi Hermann von Wiedi venna ajal laienes luterlus pärast 1524. aastat kiiresti, eriti linnas. Erilist vastuseisu uuendustele ei avaldanud ka järgmine piiskop Franz von Waldeck (1532–1553), kes esmalt kavatses toetada reformatsiooni oma kolmes vürstlikus piiskopkonnas: Münsteris, Mindenis ja Osnabrückis, et moodustada nendest kolmest ilmalik vürstkond iseendale. Ta pidi oma ohustatud võimu huvides tõepoolest astuma anabaptistide vastu Münsteri linnas; kuid ta tegi vähe usu taastamiseks ja ühines lõpuks Schmalkaldeni liiduga. Wilhelm Ketteler (1553–1557) oli rohkem protestant kui katoliiklane: kuigi ta pidas end vana kiriku halduriks ja andis Trento vande, keeldus ta allumast Rooma nõudmistele ja astus aastal 1557 tagasi.
Piiskop Johann Wilhelm (1574–1585) päris aastal 1575 Kleve hertsogkonna, abiellus ja loobus piiskopkonna haldusest. Katoliiklike ja protestantlike jõudude vahel tekkis pikk diplomaatiline lahing tema järglase pärast, mille ajal haldas piiskopkonda Kleve. Katoliikluse säilitamise piiskopkonnas kindlustas Ernst von Bayerni (1585–1612) võit, kes oli ka Freisingi, Hildesheimi ja Liège'i piiskop ning Kölni peapiiskop. Ta asus õhinal teostama vastureformatsiooni, kutsus endale appi jesuiidid ja julgustas asutama kloostreid vana korra järgi, kuigi ta ei saanud parandada kõiki kahjusid. Friisi ringkonna lääneosa kiriklik alluvus Münsterist anti aastal 1569 üle äsja moodustatud Groningeni ja Deventeri piiskopkondadele ning langes sellega protestantismi. Samal viisil lahkusid piiskopi kiriklikust haldusest Bentheim-Steinfurti krahvide valdused ja mõned muud kindlustatud linnad.
Christoph Bernhard von Galen (1650–1678) oli võrdselt hea nii piiskopina kui ka ilmaliku valitsejana; ta sundis vastupidava Münsteri linna pärast pikka piiramist tunnistama oma suverääni õigusi, tal õnnestus vabastada oma territoorium võõrvägedest, omandada osi Bremeni peapiiskopkonnast ja Verdeni piiskopkonnast sõjas Rootsiga (võttes osa Bremen-Verdeni kampaaniast), ta taastas kiriku distsipliini ja rajas oma territooriumil koolisüsteemi. Ta ründas Hollandi Vabariiki nii Kolmandas Inglise-Hollandi sõjas kui ka Prantsuse-Hollandi sõjas.
18. sajand ja Prantsuse revolutsioonisõjad
Piiskop Clemens August von Bayern (1719–1761) oli kergemeelne, tühine ja toretsev. Ta oli ka Kölni kuurvürst ning Paderborni, Hildesheimi ja Osnabrücki piiskop. Tema valitsusajal kannatas piiskopkond kohutavalt aastatel 1734–1735 ja Seitsmeaastase sõja ajal, olles rahaliselt peaaegu hävinud. Järgnenud piiskop, Maximilian Friedrich von Königsegg-Rothenfels (1761–1784), kes oli ka Kölni kuurvürst, oli nõrk, kuigi heatahtlik mees. Ta jättis vürstliku Münsteri piiskopkonna haldamise noorele toomkanoonikule Franz Friedrich Wilhelm von Fürstenbergile, kelle ajal saavutas kiriklik vürstkond enneolematu õitsengu. Abipiiskopi valimistel kaotas von Fürstenberg Maximilian Franz von Österreichile, kellest sai ka Kölni kuurvürst (1784–1801). Maximilian Franz oli sunnitud aastal 1794 loovutama Bonni saabunud Prantsuse vägedele, mis okupeerisid tema maid Reini läänekaldal, ja ta veetis oma ülejäänud elu Viinis, kuigi ta oli veel jäänuk-Münsteri valitseja. Pärast Maximilian Franzi surma valiti tema asemele vennapoeg Anton Viktor von Österreich, kellest sai viimane Kölni kuurvürst ja vürstlik Münsteri piiskop, kuid tema jäänukterritooriumid okupeeris aastal 1802 Preisimaa, mis oli pikka aega ihaldanud kiriku valdusi Põhja-Saksamaal.
Vürstliku Münsteri piiskopkonna lõpp
Aastal 1803 ilmalikustati u 310 000 asukaga piiskopkond Reichsdeputationshauptschluss kaudu ja jagati mitmeks osaks. Suurem idaosa anti Preisimaale, mis võttis omandi märtsis 1803. Oldenburg sai põhjaosa (Vechta ja Cloppenburg). Muud osad anti kompensatsiooniks endistele Reini läänekalda territooriumide valitsejatele: Arenberg, Loon, Salm ja Croÿ. Järgnevatel aastatel läksid kõik osad Prantsusmaale.
Aastal 1815 anti Preisimaale lõunaosa (Oberstift) ja Hannoverile enanus põhjaosast (Niederstift), Oldenburg säilitas oma.
Cleveland Abbe
Cleveland Abbe (3. detsember 1838 New York – 28. oktoober 1916 Chevy Chase) oli USA meteoroloog, USA ilmateenistuse rajaja.
Jaan Olari
Jaan Olari (sündinud 1. oktoobril 1951 Tartus) on Eesti-Soome psühhiaater, psühhoterapeut ja hüpnotisöör, omaaegne tippkorvpallur ning spordiorganisaator.
Elukäik
Ta sündis aastal 1951 Tartus kingsepp Herman Olari ja postiametnik Aino Olari pere ainsa lapsena. Jaan Olari lõpetas kiitusega Tartu 13. 8-klassilise kooli ja aastal 1970 Anton Hansen Tammsaare nimelise Tartu 1. Keskkooli (praeguse Hugo Treffneri Gümnaasiumi) ja 1976 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, millele järgnes internatuur Tartu psühhiaatriahaiglas professorite Jüri Saarma ja Elmar Karu juhendamisel.
Arstina
Pärast ülikooli lõpetamist suunati noor psühhiaater Jõgeva rajoonihaiglasse, mille polikliinikusse rajas ta psühhiaatria- ja narkoloogiakabineti. Jõgeval töötas Jaan Olari 1986. aastani. Sel perioodil oli Jaan Olari üks Eesti tunnustatumaid ja produktiivsemaid kohtupsühhiaatriaeksperte. Kohtupsühhiaatria alal oli Olari juhendaja ja mentor psühhiaater ja kirjanik dotsent Vaino Vahing. Pärast Jõgeva-perioodi töötas Jaan Olari mitmes hooldekodus.
1991. aastal asus Jaan Olari tööle Soome, olles üks esimesi Eesti arste, kes selles riigis tööle hakkas. Soomes on Jaan Olari töötanud Põhja-Karjala maakonna Paihola psühhiaatriahaiglas, ülemarstina Joensuu rehabilitatsioonikliinikus ning Joensuu ja Pieksamäe psühhiaatriapolikliinikus, Moisio psühhiaatriakliiniku vastuvõtuosakonna arstina, Helsingis Malmi A-kliinikus psühhiaater-narkoloogina, Tervalamme rehabilitatsioonikeskuse ülemarstina. Praegu on dr Olari osakonna ülemarst Helsingis Aurora kliinikus.
1980 täiendas Jaan Olari end Riias lastepsühhiaatria, 1983. aastal Moskvas professor Roznovi juures psühhoteraapia ja hüpnoosi ning Leningradis professor Issajevi juures laste ja noorukite psühhiaatria alal. Täienduskohtadeks Lääne-Euroopas on olnud Uppsala psühhiaatriahaigla Rootsi Kuningriigis.1990. aastal osales ta Tampere Ülikooli täienduskursustel, mis korraldati välismaalt saabunud arstidele. Tampere Ülikooli Täiendusinstituudis õppis Jaan Olari Martti Tenku juhendamisel hüpno- ja psühhoteraapiat. 2005. aastal lõpetas ta Soomes Ben Furmani koolituse.
Teaduse populariseerijana
Jaan Olari on olnud ühingu Teadus lektor ja töötanud lektorina Tallinna Pedagoogilises Instituudis. Ta on esinenud psühhiaatria- ja tervishoiuteemadel Vikerraadios. Tal on ilmunud üle paarisaja artikli ja intervjuu ajalehtedes Postimees, Terviseleht, Vooremaa, Videvik, Õhtuleht. Mitmes ettekandes ja kirjutises on ta propageerinud karskust, tuginedes Eesti kultuuriloo ja arstiteaduse (Friedrich Reinhold Kreutzwald, Villem Reimann, Villem Ernits, Heiti Kadastik jne) seisukohtadele.
Liikmesus
Ta kuulub Soome Arstide Liitu, Soome Psühhiaatriaühingusse, Soome Teaduslikku Hüpnoosiühingusse, Euroopa Teaduslikku Hüpnoosiühingusse, Soome Spordipsühholoogia Ühingusse, Soome Narkoloogide Ühingusse, Soome Sotsiaaltöö Teaduslike Uuringute Ühingusse, Eesti Psühhiaatrite Seltsi ja Ameerika Ühendriikide Psühhiaatrite Assotsiatsiooni.
Sportlasena
Spordis on Jaan Olaril märkimisväärseimad saavutused korvpallis. Ta on NSV Liidu Ametiühingute juuniorise meister (1969 Valgevene NSV), TRÜ meeskonna koosseisus mitmekordne Eesti juunioride ja täiskasvanute meister (1972, 1973) ja Jõgeva rajooni meister. Jõgeval on Jaan Olari tegutsenud Jõgeva rajoonis korvpalli noortevõistkonna treenerina ja Soomes mängiva treenerina, loonud kontakte Eesti ja Soome korvpallurite vahel. Kõrgushüppes püstitas Jaan Olari Tartu noorterekordi – 1.82.
Isiklikku
Jaan Olari lastest on Triinu ettevõtja Hamburgis, Henri Olari inimgeograafia magister ja Maris Laanemets arst Helsingis.
Barbara kabel
Barbara kabel (capella beate Barbara extra civitatem) oli keskaegne katoliku pühakoda Tallinna lähedal, mis asus umbkaudu nüüdse Roosikrantsi tänava ja Kaarli puiestee nurgal. Kabelit on mainitud arvatavasti juba 1341. aastal, kindlasti aga 1378. aastal. 15. sajandil nimetati seda ka kirikuks, mis tähendas, et sel võis olla oma kogudus ja preester.
Mitte segi ajada Niguliste kiriku Barbara kabeliga, mis eksisteeris umbes samal ajal ja allikate lakoonilisuse tõttu on neil raske vahet teha.
Rotherus Dyneuar seniori testamendis 26. septembrist 1341 annetatakse Barbara kabelile kaks kuhja kive ja lupja. 1363. aastal kuulus Albertus Harpele aiakrunt Barbara kabeli juures väljaspool Seppade/Harju väravat.
1378. aastal oli kabelil oma vaimulik.
1511. aastal oli kabelis köösnerite altar.
Kabel lammutati tõenäoliselt 1535. aastal (Hugo Peets, Rudolf Kenkmaa).
Kabelit juures asus hiljemalt 1379. aastast Barbara kalmistu. Praegu on endise kalmistu ja kabeli ala valdavalt hoonestatud.
Denõss Monastõrskõi
Denõss Monastõrskõi (ukraina keeles Денис Анатолійович Монастирський; 12. juuni 1980 Hmelnõtskõi – 18. jaanuar 2023 Brovarõ, Kiievi oblast) oli Ukraina jurist ja poliitik. Alates 16. juulist 2021 kuni surmani oli Monastõrskõi nii Ukraina siseminister kui ka Ukraina Rahvusliku Julgeoleku ja Kaitse Nõukogu liige.
Elulugu
Ta lõpetas Hmelnõtskõi juhtimis- ja õigusülikooli õigusteaduskonna ja oli õppinud Ukraina Rahvusliku Teaduste Akadeemia Riigi- ja Õigusinstituudi aspirantuuris. Tal oli doktorikraad õigusteaduses. Monastõrskõi oli töötanud õppejõuna Hmelnõtskõi juhtimis- ja õigusülikoolis ja seejärel paaris firmas juristina.
Ta valiti 2019. aasta Ukraina parlamendivalimistel rahvasaadikuks erakonna Rahva Teener (Слуга народа) nimekirjas. Monastõrskõi oli Ukraina Ülemraada IX koosseisu liige (29. august 2019 – 16. juuli 2021) ning Ülemraada korrakaitsekomisjoni esimees. Esitati 15. juulil 2021 siseministri kandidaadiks pärast senise ministri Arsen Avakovi tagasiastumist. Ülemraada nimetas ta siseministriks 16. juulil 2021, ametisse nimetamise poolt hääletas 271 saadikut.
Denõss Monastõrskõi hukkus 43-aastaselt helikopteriõnnetuses Brovarõ linnas.
VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee
20. veebruaril 1918 maabusid Mandri-Eestis Saksamaa Keisririigi väed ning Tallinnas ja Eestimaal bolševike mõjua all olevate Vene sõjavägede toel võimul olnud VSDT(b)P Eestimaa Komitee ja Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee otsustasid 23. veebruari evakueeruda koos Tallinnast lahkuva Balti laevastikuga läbi Soome Nõukogude Venemaale (vt. Balti laevastiku Jääretk).
Pärast 3. märtsil 1918 Brest-Litovskis Nõukogude Venemaa ja Keskriikide vahel allkirjastatud Brest-Litovski rahulepingut saatsid Petrogradi koondunud Eesti nõukogude ja parteiorganid end laiali ning eesti kommunistid koondusid Venemaal Vene SFNV Rahvusasjade Rahvakomissariaadi Eesti sektsiooni ja piirkondlikesse VK(b)P rahvussektsioonidesse. pisi|Jaan Anvelt
Keskkomitee moodustamine
19. mail 1918 moodustati Petrogradis aga alaline VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee, mille koosseisu valiti teisejärgulised eesti kommunistid (Anna Leetsmann, Daniel Plau, R. Kook jt), kuna enamik eesti kommuniste oli mobiliseeritud Vene kodusõtta.
Keskkomitee tegevus
Keskkomitee ja büroo esmasteks ülesanneteks oli agitatsioonitöö teostamine veel Saksa vägede poolt okupeeritud Eestis ja selleks kirjanduse ja agitaatorite lähetamine Eestisse.
Juunikonverents
13.–15. juunil 1918 toimus Moskvas Venemaal asuvate eesti kommunistlike organisatsioonide esindajate konverents, kus osalesid Petrogradi, Moskva, Kroonlinna, Arhangelski, Vjatka, Permi, Sestroretski, Iževski, Samara, Novo-Nikolajevski, Omski, Oudova ja Jamburgi organisatsioonide esindajad.
Konverentsil valiti uus keskkomitee, mille koosseisu valiti: Jaan Anvelt, Johannes Heintuk, Jaan Sihver, G. Vaino ja Rudolf Vakmann.
Konverentsil võeti vastu ka 15. juunil 1918 otsus moodustada Venemaale evakueerunud kommunistlikest väeosadest Punaarmee eesti väeosad ning väeosade formeerimise, õpetamise ja vastava poliitilise selgitustöö läbiviimiseks otsustati moodustada Eesti Kütiväe Sõjaväelaste Nõukogu. Eesti Kütipolkude Revolutsioonilise Sõjanõukogu esimeheks valiti Jaan Sihver.
VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee Moskva büroo
VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee aparaat asus alaliselt Petrogradis ning 1918. aasta oktoobri alguses moodustati Moskvas Keskkomitee Moskva büroo, et omada autoriteetset parteiorganit läbikäimiseks VK(b)P Keskkomiteega ja VK(b)P KK juures tegutseva Okupeeritud Alade Kommunistlike Organisatsioonide Keskbürooga. Moskva büroosse kuulusid: Viktor Kingissepp, Hans Pöögelmann ja Max Trakmann.
Oktoobrinõupidamine
24. oktoobril toimus Petrogradis eesti bolševike nõupidamine, millel osalesid: eesti osakondade keskkomitee poolt Aleksander Jea, Jaan Sihver, Rudolf Vakmann, G. Vaino; keskkomitee Moskva bürood: Viktor Kingissepp, Hans Pöögelmann, Max Trakmann ning osalesid veel Artur Vallner, Richard Vennikas, Johannes Mägi, Jaan Ikmelt, Mihkel Koolmeister, Anna Leetsmann, August Koni, M. Laius. Puudus vaid Jaan Anvelt, kes viibis Idarindel suurtükiväeüksuse komandörina.
Nõupidamisel otsustati nõukogude võimu taaskehtestamise ettevalmistamiseks Eestis:
Keskkomitee ja Eesti Vabadussõda
15. novembril 1918 moodustas VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee Eestimaa Ajutise Revolutsioonikomitee, mille ülesandeks oli ette valmistada ja koordineerida Eesti bolševike tegevust Nõukogude Venemaal vastavate maailmarevolutsiooni levikut ettevalmistvate ametkondadega, eesmärgiga Nõukogude vägede poolt läbiviidava interventsiooni tulemusena (taas)kehtestada iseseisvunud Eestis kommunistlik riigikord.
28. novembril 1918, pärast Punaarmee väeosade poolt Narva vallutamist kuulutati Eestimaa Ajutise Revolutsioonikomitee ja VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee ühiskoosolekul välja Eesti Töörahwa Kommuuna (Eestimaa Nõukogude Vabariik) ning avaldati manifest, mis kuulutas 1917. aastal Eestis oktoobrirevolutsiooni tulemusel kehtestatud ja Saksa keisririigi vägede okupatsiooni tulemusel kukutatud nõukogude võimu taastamisest Eestis.
Keskkomitee likvideerimine
1928. aastal toimus Leningradis EKP KK laiendatud pleenum, millel reorganiseeriti EKP juhtorganid ning loodi EKP KK Poliitbüroo, mis juhendas EKP tegevust Eestis ja Kommunistliku Internatsionaali Eesti sektsiooni büroo ehk Leningradi Büroo, mis teostas sidepidamist Kominterniga ning kuhu kuulusid: Hans Saks (1928–), Friedrich Kiiser (1928–), Johannes Reesen (1928–), Johannes Käspert (1928–), Rudolf Vakmann (1928–). Samal ajal likvideeriti ka ÜK(b)P KK aparaadi koosseisus rahvussektsioonid, sh ka Eesti sektsioon.
Viduči
Viduči on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Arona vallas.
VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee
VK(b)P EOK vs EKP KK
1930. aastail kujunes VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee ja 1920. aastal moodustatud formaalselt iseseisva Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee esindajate vahel välja võimuvõitlus, , mis päädis 1937. aastal NSV Liidus toimunud poliitiliste repressioonide käigus nn fontannikute süüasjaga (vt. Eesti kommunistliku liikumise ajalugu).
Viduči
Viduči asub valla idaosas.
Aastal 2002 oli külas 7 elanikku.
Albaania mäss (1432–1436)
Albaania mäss aastatel 1432–1436 oli rida konflikte Albaania mässuliste ja Osmanite riigi vahel Osmanite võimu alguses selles piirkonnas. Ajendatuna suure osa kohaliku aadli asendamisest Osmanite maaomanikega, tsentraliseeritud valitsemisest ja Osmanite maksusüsteemist, asusid elanikkond ja aadlikud eesotsas peamiselt Gjergj Arianitiga Osmanite vastu mässama.
Mässu algfaasis tapeti või saadeti välja paljud maa (timari) valdajad. Kui see levis, naasid aadlikud, kelle valdused olid Osmanite poolt annekteerinud, et ühineda mässuga, ja algatati katseid sõlmida liite Saksa-Rooma riigiga. Kuigi mässu juhid olid edukad, võites järjestikuseid Osmanite kampaaniaid, ei õnnestunud neil vallutada Albaania sandžaki paljusid olulisi linnu. Pikaajalised piiramised, nagu sandžaki pealinna Gjirokastëri piiramine, andsid Osmanite armeele aega koguda suuri vägesid riigi teistest osadest peamise mässu alistamiseks 1436. aasta lõpuks. Osmanite väed korraldasid pärast mässu mitmeid veresaunu.
Taust
thumb|left|180px|Albaania sandžakk 1431. aastal
14. sajandi lõpus ja 15. sajandi alguses alistas Osmanite riik järk-järgult kohalikud Albaania vürstkonnad, moodustades riigi haldusüksusena Albaania sandžaki. Timarisüsteemi osana asendati kohalikud feodaalisandad suuresti Osmanitega Anatooliast. 1431.–1432. aasta katastrimõõdistus (defter) näitab, et 75–80% timareid oli antud Osmanite moslemisipahidele (feodaalratsavägi), samas kui ülejäänu ja eriti kauged piirkonnad, mis ei olnud Osmanite täieliku kontrolli all, oli antud Albaania sipahidele, nii kristlastele kui moslemitele. Olemasoleva aadli timarisüsteemiga asendamine tõi kaasa konfliktid, mille tulemusena ei olnud paljud maapiirkonnad täielikult Osmanite võimu all.
Varasema maksuseadustiku kohaselt pidid põllumehed maksma oma isandatele kümnendiku oma hooajalisest põllumajandustoodangust, 1 tukati ja 4 krossi (2/9 tukatist). Osmanite süsteem oli suunatud tulude suurendamisele, et toetada sõjalisi kulutusi, mistõttu kehtestati uued maksud ja muudeti olemasolevaid. Lisaks 1/10 põllumajandustoodangule pidid moslemiteks pöördunud pered maksma timariomanikele 22 akçe (~0,6 tukatit), samas kui mittemoslemitest pered pidid maksma 25 akçe (~0,7 tukatit). Mõlemale rühmale kohaldati täiendavaid makse, sealhulgas avarız, iga-aastane sularahamaks, mis mõjutas katastrisse registreeritud leibkondi. Mittemoslemid pidid džizja osana maksma ka 45 akçe (~1,3 tukatit) ja pidid Osmanite riiki varustama regulaarselt noorte nekrutitega vastavalt devşirmele, mis nõudis noorte meeste värbamist Osmanite armeesse ja nende islamisse pöördumist.
Sellest tulenevalt tõid muutused omandiõigustes, feodaalide ja talupoegade vahelistes suhetes, maksusüsteemis ja devşirme kehtestamisega kaasa täiendava vastupanu. Kuna nii aadlikke kui talupoegi puudutavad muudatused viidi põhiliselt ellu katastrimõõdistuses registreerimisega, püüdsid paljud pered vältida 1431.–32. aasta uuringus registreerimist ja põgenesid mägistesse piirkondadesse, samal ajal kui aadel valmistus relvakonfliktiks.
Mäss
thumb|left|200px|Gjirokastëri linnust piiras [[Depë Zenebishi, kes sai Turahan Bey käest lüüa]]
Mäss algas 1432. aastal, kui Andrea Topia II alistas Kesk-Albaanias väikese Osmanite väe. Tema võit julgustas teisi juhte ja mäss levis kogu Albaanias. Hiljem samal aastal kaotasid Osmanid kontrolli keskse meresadama Vlorë üle. Gjergj Arianiti, kes elas Osmanite õukonnas pantvangina, kutsuti mässuliste poolt tema perekonna valdustes mässu juhtima. Vastuseks põgenes ta Edirnest ja naasis Albaaniasse. 1432. aasta talvel kogus sultan Murad II u 10 000 meest Ali Bey alluvusse, kes marssis piki Via Egnatiat ja jõudis Shkumbini keskmisse orgu, kus Gjergj Arianiti juhitud väed teda varitsesid ja võitsid. Tema võit ajendas Gjirokastëri piirkonna albaanlasi kutsuma lõunas mässulisi juhtima Depë Zenebishi, kes pärast Gjirokastëri vürstkonna vallutamist Osmanite poolt oli asunud oma Korfu valdustesse. Pärast mässu levimist lähedalasuvates piirkondades, sealhulgas Këlcyrës, Zagoris ja Pogonis, piirasid tema väed ümber lõunapoolse Gjirokastëri linna, Albaania sandžaki pealinna. Lähedalasuvas Këlcyrës vallutasid mässulised linnuse, kuid samaaegne Gjirokastëri piiramine venis pikale ning Turahan Bey ründas ja alistas piirajad 1433. aasta alguses. Zenebishi võeti kinni ja hukati.
1433. aasta suvel rüüstas Rumeelia beilerbei Sinan Paşa juhitud armee Kaninë ja Ioánnina piirkondi ning liikus põhja suunas, kus alistas mässulised Gjon Kastrioti valdustes, kes alandati taas vasalliseisusse, samas tema poeg Skanderbeg, keda oli samuti kutsutud mässuga ühinema, jäi Osmanite teenistusse Anatoolias. 1433. aasta augustis kogunes Veneetsia senat olukorda hindama ja leidis, et mäss ohustab ka Veneetsia alasid piirkonnas. Oktoobri lõpuks hindasid nad aga kriisi ümber ja lükkasid sõjagaleeri Veneetsia kolooniatesse paigutamise tagasi. Põhja-Albaanias vallutas Nikollë Gjergj Dukagjini Osmanite-eelse Dukagjini vürstkonna territooriumid ning piiras ja vallutas Dagnumi. Seejärel üritas Dukagjini Veneetsiaga liituda, pakkudes vastu Veneetsia ülemvõimu ja andes neile kontrolli Dagnumi üle. Kuid Veneetsia keeldus igasugusest osalusest tema plaanis ja mässus üldiselt. Dukagjini ei teadnud, et Osmanite Dagnumi kuberner Hasan Bey oli pärast lüüasaamist palunud Veneetsia abi. Kuna Veneetsia ei tahtnud Osmanite vaenu esile kutsuda, anti Shkodëri (Scutari) kaptenile korraldus abistada Hasan Beyd Dagnumi tagasivallutamisel. Seejärel saadeti Lezhë (Alessio) garnisonile relvi ja 1435. aastaks oli kindlus tagasi Osmanite kontrolli all. Kesk-Albaanias piiras Andrea Topia II edutult Krujë linnust, samas algas Vlorë piirkonnas Kaninë kindluse piiramine. Vlorë kaotati mässulistele juba 1432. aasta mais, kuid pidi olema tagastatud 1434. aasta maiks, kuna kaasaegsed Veneetsia dokumendid mainivad seal sel ajal asunud Osmanite ametnikku (subaşi).
1434. aasta suvel koguti Manastiri veel üks Osmanite armee. Taas Sinan Paşa juhituna sai see Osmanite sõjakäik augustis Gjergj Arianitilt Lõuna-Kesk-Albaanias lüüa. Pärast tema lüüasaamist said kõik Albaaniaga piirnevate territooriumite beid käsu koondada oma jõud ja rünnata mässulisi. 1434. aasta detsembris marssis Üskübi sandžakkbei İshak Bey Lõuna-Kesk-Albaaniasse, kuid sai Gjergj Arianitilt lüüa. Kaasaegsed allikad Ragusa senatist mainivad, et paljud Osmanite sõdurid langesid vangi, aga İshak Bey põgenes väikese salgaga. 1435. aasta aprillis alistas Arianiti järjekordse Osmanite sõjakäigu ja vaenutegevus lõppes praktiliselt kuni 1436. aasta alguseni, kuna Murad II sõjalised jõupingutused olid suunatud Karamani İbrahimi vastu Anatoolias. 1435. aasta lõpus hindasid Ragusa senati aruanded olukorda rahulikuks ja märkisid, et sõdivad pooled olid taandunud oma aladele.
Mässu ajal tehti palju katseid moodustada Osmanite-vastane koalitsioon, mis hõlmaks ka Saksa-Rooma riiki. Paavst Eugenius IV taotles vägede saatmist mässu aitama ja püüdis raha koguda. 1435. aastal saatis Saksa-Rooma keiser Sigismund Bulgaaria aadliku Fružini ja 1436. aasta alguses Osmanite trooninõudleja Daudi, et pidada mässulistega läbirääkimisi koalitsiooni sõlmimise võimaluse üle. 1436. aasta keskpaigaks oli aga Turahan Bey juhtimise alla kogunenud suur jõud. Vaatamata sõjalistele võitudele tegutsesid mässuliste juhid iseseisvalt ilma keskse juhtimiseta, mille puudumine aitas suuresti kaasa nende lõplikule lüüasaamisele. Turahani väed surusid mässu lõpuks maha ja marssisid läbi Albaania, pannes toime ulatuslikke tsiviilisikute tapatalguid.
Tagajärjed
thumb|200px|1440. aastatel sai [[Skanderbegist Osmanite-Albaania sõdade peamise etapi juht]]
Osmanite võimu stabiliseerimiseks määras Murad II põlisalbaanlased nagu Jakup bej Muzaka ja Skanderbeg Albaania sandžakis kõrgetele kohtadele. Aadlikud, kes nõustusid Osmanite ülemvõimuga, said oma Osmanite-eelsed valdused ja piirimõisad ning teatud autonoomia, samas kui teised olid pagendatud või jätkasid sõdimist. Aastatel 1436–37 tegutsesid mässulised Gjirokastëri ja Vlorë piirkondades ning Teodor Muzaka III juhtis mässu Berati piirkonnas. Kuna paljud mässulised kasutasid Veneetsia territooriume, nagu Shkodër ja Parga, baasidena, et korraldada rüüsteretki Osmanite territooriumile, palusid Mehmed II esindajad 1436. aasta oktoobris veneetslastel nende tegevus keelata.
Kui Osmanite võim Balkanil laienes, asendati Albaania timaripidajad ja ametnikud taas Anatoolia omadega. Osmanite status quo ante bellum poliitika viis järk-järgult Lezhë liiga moodustamiseni Skanderbegi juhtimisel 1444. aastal ja uue ajastu alguseni Osmanite-Albaania sõdades.
Kiduliai vald
Kiduliai vald (leedu keeles Kidulių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šakiai rajoonis.
Valla pindala on 124 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2373 inimest. Valla keskus on Kiduliai küla. Vallamaja asub aadressil Ateities g. 1. Vallavanem on Mindaugas Mykolaitis.
Indrek Paas
Indrek Paas on A. H. Tammsaare romaanisarja "Tõde ja õigus" II–V osa peategelane, I osa peategelase Andres Paasi ja tema teise naise Mari poeg.
Fred Haise
Fred Wallace Haise, Jr. (sündinud 14. novembril 1933) on Ameerika Ühendriikide aeronautikainsener ja endine mereväelane, katselendur ja NASA astronaut.
Indrek Paas
Indrek on tüüpiline intellektuaal, kes elab pigem oma sisemiste ideaalide järgi. Ta on väga õrnahingeline ja impulsiivne ning elab sissepoole. Tema sisemised ja välimised võitlused viivad arusaamani, et oma "vere" eest pole võimalik põgeneda, mispeale teeb ta iseendaga lõpuks rahu.
Fred Haise
Haise on Apollo 13 kuumooduli piloodina üks 24st Kuule lennanud inimesest ja oli järjekorras kuues inimene, kes pidi Kuu pinnale astuma. Haise ei ole Kuu pinnale astunud, sest Kuule maandumine tuli tühistada kui kosmoselaeva hapnikutank plahvatas. Peale Apollo programmi lõppu osales ta katselendurina Space Shuttle'i väljatöötamisel. Haise lahkus NASA-st 1979. aastal.
Indrek Paas
Indrek eelistab tõele õigust, mis tähendab seda, et ta väldib teise inimese alandamist ning on valmis kellegi teise ees oma tõe hülgama, et teine inimene saaks jätta endale oma tõe. Indreku jaoks on tõde mingit laadi objekt ning õigus sünnib või sureb selliste objektide suhtes.
Deltuva vald
Deltuva vald (leedu keeles Deltuvos seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ukmergė rajooni territooriumil.
Indrek Paas
Indrek on oma käitumises mõjutatud nii Kanti absoluutsest eetikast kui ka Goethe ideedest ning on väga tolerantne. Ta aitab teisi inimesi ka siis, kui ta seetõttu halvakspanu osaliseks peaks saama.
Deltuva vald
Valla pindala on 171 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2675 inimest. Valla keskus on Deltuva alev, kus aastal 2011 oli 513 elanikku. Vallamaja asub aadressil Vytauto g. 30. Vallavanem on Gintaras Radzevičius.
Indrek Paas
Indrek kehastab justkui uustestamentlikku lunastajarolli. Ta viskab oma ema Mari kiviga, mille läbi saab temast justkui Mari kohtumõistja. Seetõttu peab ka tema Marile halastama ja lunastuse tooma ning nii jääbki Mari süü tema kanda. Kui Indreku ema jääb väga haigeks, annab poiss emale viimase palvel valuvaigistite üledoosi ning ema surma põhjustamine kasvatab tema süükoormat veelgi. Ta üritab oma süüd lunastada oma naise Karini kaudu rääkides talle kivi viskamisest ja ema surmast ning sellest saladusest saab justkui nende abielu sakraalne alus.
Deltuva vald
pisi|Vallamaja pisi|Atkočiai pisi|Jakutiškiai pisi|Jurginai pisi|Kreiviai pisi|Laibiškiai mõisa häärber pisi|Milašiūnai pisi|Šemetiškiai pisi|Viliukai
Indrek Paas
Indreku ja Karini abielu jookseb aga karile, kuna nad ei suuda teineteist mõista. Indrek tahab maailma mõistusega kontrollida, seda süstematiseerida ja analüüsida, kuid Karinit juhivad irratsionaalsed tungid (nt armastus, võimuiha, süütunne). Karin on kahtleja ja tõdedega mängija ning üritab paljastada ka kõik varjatu. Samas aga ei rahuldu ta ühegi tõega. Tihti peegeldab Karin lugejale Indreku sisemaailma. Kui Karin Indrekut provotseerib ja Indrek tema suunas tulistab, saavutab Indrek lõpuks vabanemise sisemisest paigalseisust.
Deltuva vald
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Indrek Paas
Kui "Tõe ja õiguse" esimene osa algas sellega, kuidas Indreku isa ja tema esimene naine Krõõt väljamäest üles tulid, siis romaaniköite viimases osas sammub Indrek koos Tiinaga sellest samast mäest viimast korda alla.
Filmis "Indrek" kehastas teda Harry Kõrvits.
Internetiraadio
Võimalik on kuulata nii tavaliste raadioringhäälingujaamade otsesaateid (online-raadio) ja helisalvestisi (sealhulgas tellitud saadetena taskuhäälingu kujul) kui ka tuhandeid ainuüksi internetis töötavaid raadiojaamu (inglise keeles internet broadcaster), mis edastavad valdavas osas muusikaprogramme.
Netiraadio eriomadusi
Vastuvõetavate saatjate hulk ja saadete valik on võrreldamatult suurem kui tavalise, maapealse raadioleviga vastuvõtu korral. Võimalik on vastu võtta maailma eri paigust edastatavaid saateid, kusjuures helikvaliteet ei sõltu saatja kaugusest, vaid ainult saatja poolt kasutatavast ülekandetehnikast.
Veelgi tugevamat tihendamist sama helikvaliteedi juures võimaldab signaaliedastus AAC-vormingus (Advanced Audio Coding).
Kuulamiseks kasutavad vastuvõtuseadmed meediamängijat (arvutiprogrammi), näiteks:
pisi|300px|Internetiraadio Stream202
Netiraadiovastuvõtjad
Interneti kaudu levivate raadiosaadete kuulamiseks ilma arvuti vahenduseta toodetakse alates 2000. aastast paikseid ja kaasaskantavaid raadiovastuvõtjaid. WiFi-liides annab võimaluse raadiot kuulata WiFi-võrgu leviulatuses. Niisugusel netiraadiol võib olla ka DAB-raadio ja tavalise FM-raadio vastuvõtuosa.
Netiraadio on kättesaadav ka nutitelefonis, samuti uuemates mängukonsoolides.
Esimene Eesti netiraadio
18. mail 2011 alustas üheksa kanaliga Netiraadio, esimene ainult Eesti muusikat mängiv internetiraadio.