cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Troika (hobuveok)
Esimest korda troika rakendis
Esimest korda kolme hobuse rakendamisel troika rakendisse väsitatakse loogahobust natukene aega ekipaaži ees sõites. Aga priipassi hobuseid kordestatakse pool tundi, ajades neid ringi joostes traavi ja galoppi. Seda tehakse selleks, et nad poleks rakendisse paneku ajal väga tulised ja närvilised. Ja seejärel rakendatakse nad ettevaatlikult troikarakendisse. Seejärel võtab kutsar loogahobuse ja priipassi hobuste ohjad kätte. Priipassi hobuseid võivad juhtida ka kaks ekipaaži istunud abilist – kumbki juhib omapoolset priipassi hobust. Abilised, kui nad ei istu veel kutsari taga, võivad joosta priipassi hobuste kõrval, ja kui näevad et kõik on korras, istuvad ekipaaži.
Troika Eestis
1893. aasta 7. juulil ilmunud Лифляндские губернские въедомости, mille number oli 74, mainib troikat seoses sellega, et lehes avaldati vene, saksa ja eesti keeles Tartu linna voorimeestele esitatud uued nõuded. Lehe eestikeelses osas kandsid nõuded pealkirja: "Reeglid Jurjewa linna woorimeestele". Sõna "troika" esineb voorimeestele esitatud nõuete kolmandas punktis :
Baltisaksa üliõpilase Clas von Ramm`i, mälestustes meenutakse Vene keisririigi aegse Tartu Ülikooli baltisaksa tudengite talviseid troikasõite järgnevalt: „Uljaid saanisõite troikaga mööda Emajõge kihutades." Vene keisririigi ajal oli troikadega sõitmine moes, näiteks Tartu voorimees hüüdnimega "Vana Naelapea" võis korraga välja panna kuni 3 kuni 4 troikat.
1983. aastal, kui tähistati Tallinna hipodroomi 60. aastat, demonstreeriti hipodroomi juubelipidustustel kolme pruuni traavli täkuga klassikalist troikat. Kui 2006. aasta 18. juunil tähistati Tori hobusekasvanduse 150. aastapäeva, siis seal näidati ka troikat. pisi|Baltisaksa kunstniku [[Oskar Hoffmann|Oskar Georg Adolf Hoffmanni pilt "Saanisõit". Troikat juhtiva postipoisi müts on tüüpiline Venemaa Keisririigi aja postipoisi punase ülaosaga müts]]
Varia
Eesti NSV-s valmistas Liviko viina Сибирская водка (eesti keeles 'Siberi viin'). Viin oli 45% ja pudel 0,5-liitrine. Viinapudeli etikett oli venekeelne. Etiketil oli kujutatud talvist Vene troikat kihutamas majade taustal.
Eka Beselia
Eka Beselia (sündinud 6. novembril 1971) on Gruusia jurist ja poliitik.
Ta on advokaadina kaitsnud eksiili siirdunud endist kaitseministrit Irakli Okruašvilit ja spionaažis süüdistatud fotograaf Giorgi Abdaladzet ning nõustanud poliitikasse tulla soovinud miljardäri Bidzina Ivanišvilit.
Beselia oli Irakli Okruašvili opositsioonilise partei Liikumine Ühtse Gruusia Eest peasekretär. 2008. aastal valiti ta Gruusia parlamenti, kuid ta loobus mandaadist protestiks väidetava valimistulemuste võltsimise vastu. 2010. aastal lahkus ta parteist, põhjendades seda vaadete lahkuminekuga Okruašviliga poliitvangide kohtlemise ja õiglase kohtupidamise küsimustes, teatades et tema arvates on inimõiguste kaitsmine kujunenud poliitilises kliimas esmane prioriteet.
Beselia on ühenduse Solidaarsus Illegaalsete Vangidega (teistel andmetel Solidaarsus Poliitvangidega või Solidaarsus Meelsusvangidega ) juht ja tuntud vangide õiguste eest võitleja.
2008. aastal anti Beselia 15-aastane poeg Rati Milorava kohtu alla süüdistatuna poevalvuri solvamises ja grupiviisilises huligaansuses.
2009. aastal anti Beselia vend ja poeg kohtu alla süüdistatuna isiku solvamises ja füüsilises ründamises ning vastuhakkamises politseile. Beselia, kes kohtus oma poega kaitsjana esindas, avaldas arvamust, et süüdistuste tegelikuks ajendiks oli tema poliitiline tegevus.
Lužok (Tšernivtsi rajoon)
Lužok (ukraina keeles Лужок) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tšernivtsi rajoonis. Elanike arv on 417. Pindala on 1,896 km².
ICH
ICH või Ich võib tähendada järgmist:
Vanaajamaja
Vanaajamaja on Põlvamaal Moostes tegutsev mittetulundusühing, mis õpetab ja populariseerib traditsioonilisi ehitusviise.
MTÜ Vanaajamaja asutasid 1998. aastal Eesti palkehitajad Ragner Lõbu ja Andres Uus.
Alates 2009. aastast toimuvad Vanaajamaja koolituskeskuses Moostes Eesti palkehitust tutvustavad praktilised koolitused ja õppepäevad. Alates 2012. aastast korraldab Vanaajamaja rahvusvahelisi koolitusi, kuhu tulevad puusepad kogu maailmast traditsioonilist puitehitust õppima ja õpetama.
Tiina Tuulik
Tiina Tuulik (sündinud 19. aprillil 1966) on eesti maastikuarhitekt.
Hariduskäik
Ta õppis aastatel 1984–1991 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis ja Tallinna Kunstiülikoolis ning lõpetas selle arhitektina. Ta oli aastatel 1992–1994 magistriõppes Kuningliku Taani Kunstiakadeemia arhitektuurikooli maastikuarhitektuuri osakonnas, mille lõpetas magistrikraadiga.
Ta on alates 2010. aastast Eesti Kunstiakadeemia doktoriõppes tööga "Kalmistukultuur 21. sajandi Eestis. Traditsioonid ja uuendused" (juhendajad Marju Kõivupuu ja Anneli Randla).
Töökäik
Ta on töötanud arhitektuuribüroos Järve & Tuulik ning DIA Arhitektuur.
Ta on lektor Tallinna Tehnikaülikooli ehituse ja arhitektuuri instituudi arhitektuuri ja urbanistika akadeemias.
Ontika mõis
pisi|Ontika mõisa härrastemaja
Ontika mõis (saksa keeles Ontika) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jäävad kunagise mõisa valdused Toila valla territooriumile Ida-Virumaal.
Mõisa keskus asus Ontika külas.
Ajalugu
Ehkki 1621. aastal läänistas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Ontika küla Hans Kunderile ja 1624. aasta vakuraamatus on kuue võsastunud adramaaga küla rentnikuna märgitud Daniel Simonsen Falok, on mõisat ennast esmamainitud alles 17. sajandi keskel (saksa Guth Ontika). Maanimistutes oli selle suurus 3/4 ratsateenistusüksust.
1677. aastal müüs kapten Daniel Falkenklau Ontika mõisa, Valaste ja Väike-Saka küla 10 000 riigitaalri eest kapten Otto von Knorringile. Knorringite kätte jäi mõis 18. sajandi keskpaigani. 1750.–1770. aastail kuulus mõis Douglastele ja Wrangellidele. . Aastatel 1775–1778 kuulus Ontika ja Voka ning Toila mõis Šotimaalt pärit Kingstoni hertsoginnale.
Makurapi keel
Makurapi keel on tupii-guaranii keelkonda kuuluv keel, mida räägivad tänapäeva Brasiilia lääneosas Rondônia osariigis elavad makurapid.
Ontika mõis
Ajalugu
1780. aastal müüs paruniproua Anna Helena von Wrangell mõisa oma poja Wilhelm Berend von Wrangelli võlgade katteks 30 500 rubla eest kindralleitnant Johann Clapier de Colongue'ile. Clapier de Colongue'id olid Ontika omanikud 1919. aastani. mõisa viimane omanik oli Konstantin von Clapier de Colongue. 1919. aasta maaseaduse alusel võõrandati osa maid ja endine Venemaa keisririigi admiral pidas majapidamist mõisa hoonetes 66 ha maaga.
Makurapi keel
Makurapi keel on tõsiselt ohustatud. 2006. aastal hinnati keele kõnelejate arvuks 50.
Ontika mõis
Ajalugu
Ontika mõisa järgi on nimetatud Ontika pankrannik, mille serval see paikneb.
Mõisakompleks
Mõisa praegune hilisklassitsistlik eklektiliste detailidega peahoone pärineb 1855. aastast. Kahekorruselist maja katab lame viilkatus, mille harjade ristmikus paikneb väike lameda katusega ning kaarakendega vaatetorn. Väljakut selle ees piiravad valitsejamaja ning sammastikuga ait ja tall-tõllakuur.
Ontika mõisakompleks on muinsuskaitse all. 1997. aastal kuulutati see kultuuriministri käskkirjaga kultuurimälestiseks.
Eesti taasiseseisvumise järel on Ontika mõisasüda korduvalt omanikke vahetanud. 2003. aastal mõisteti senine omanik AS Ontika Arendus- ja Koolituskeskus sundlikvideerimisele aktsiate väärtpaberite keskregistrisse registreerimata jätmise tõttu.
2004. aastal pani pankrotihaldur Tiia Kalaus mõisakeskuse müüki 3 miljoni krooni suuruse alghinnaga tingimusel, et kompleks säilib tervikuna. Enampakkumisele pandi 12 hektari suurune kinnistu, härrastemaja ja teenijatemaja, ait ja tõllakuuri varemed. Ostusoove ei laekunud ning enampakkumine kuulutati nurjunuks.
2005.–2006. aastal koostas Ida-Virumaa ettevõtluskeskuse projektijuht Mihkel Laan Ontika mõisa arenduskava, mis nägi ette turismiarenduse ja ekspositsiooni Soome-suunalise salakaubanduse teemal. Arenduskava teoks ei saanud.
2011. aasta juunis ostis kolm aastat müügis olnud kompleksi Soome endine mäesuusataja Kalle Palander.
Peetla raba
Peetla rabast läänes asub Emumägi, mille muistendi järgi olevat teinud Kalevipoja hobune Peetla rabast kraabitud mullast.
Reas
Rease järgi on nimetatud Eesti esimene muinaseesti võitlusselts Reas (vt ajaloo taaskehastamine).
Eesti mereväe staap
Mereväe staap, varem ka Merejõudude Staap, on Eesti mereväe (varem Eesti merejõud) ülema juhtimisorgan-staap.
Ajalugu
Merejõudude Staap asutati Vabadussõja ajal 1. veebruaril 1919 ja likvideeriti seoses Eesti okupeerimisega 1940 aastal.
Mereväe staap taasasutati 13. aprillil 1994 ja likvideeriti 2014. aastal seoses Kaitseväe struktuurireformiga, mille üheks eesmärgiks oli ka staapide arvu vähendamine. Mereväe staabi asendamiseks loodi tegelikult Laevastiku alluvuses eraldi operatiivstaap ja lisaks teatud tugiosakonnad Mereväebaasi koosseisus.
Võru-Petseri Sõjaväeringkond
Võru-Petseri Sõjaväeringkond (kuni 1937. aastani Võru-Petseri Kaitseringkond) asus Võru- ja Petserimaal.
Võru-Petseri Kaitseringkonna eellasteks olid Võru kaitseväe asutis (asutatud 21. november, Petseri kaitseväe asutis (asutatud 8. veebruar)/Petseri Kaitseväeringkond.
Juhid
Riigivanema otsusega 1940. aastast jagati alates 1. veebruarist Eesti Vabariigi territoorium neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
Elmar Arula
Elmar Arula (kuni 25. märtsini 1935 Elmar Altermann; 11. märts 1917 Mariküla, Paasvere vald, Simuna kihelkond, Virumaa – 21. jaanuar 2000 Rakvere) oli eesti agronoom, Eesti NSV teeneline agronoom (1964).
Elmar Arula oli üks Eesti NSV juhtivaid agronoome. Ta oli Rakvere rajooni Vinni näidissovhoostehnikumi peaagronoom aastatel 1956–1981. Oma eeskujuliku suhtumise eest töösse ja inimlikult tähelepaneliku suhtumise eest kolleegidesse, pälvis ta oma kaastöötajatelt "Leivaisa" austava nimetuse.
Elulugu
Elmar Arula sündis 11. märtsil 1917 Virumaal Simuna kihelkonnas Paasvere vallas Venevere lähedal Marikülas Tõnupere talus, talupidaja-mõisarentniku perekonnas.
Eesti Vabariigis
pisi|[[Jäneda mõisa härrastemaja, kus tegutsevas Jäneda Põllunduskeskkoolis omandas aastatel 1936–1939 agronoomi eriala ka Elmar Arula]] Alghariduse omandas Venevere 6-klassilises algkoolis, mille lõpetas 1930. aastal. Õppis seejärel 1930–1932 Virumaa Täienduskoolis Rakveres. Ja 1936–1939 Jäneda Põllunduskeskkoolis (nelja aastane programm kolme aastaga, ilma suvevaheaegadeta), kus omandas agronoomi eriala.
Teise maailmasõja aegses okupeeritud Eestis
Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahelise sõja puhkemisele järgnenud üldmobilisatsioonist Punaarmeesse 20. juulil 1941 õnnestus tal aga pääseda tänu ühe tuttava arsti antud vastavasisulisele tervisetõendile.
Ja kui 1941. aasta suvesõja käigus Eestisse jõudnud Saksa väed vabastasid augustis 1941 Rakvere ja ülejäänud Virumaa, siis pani ta ennast vabatahtlikuna kirja Rakveres formeeritavasse 184. Eesti julgestusgruppi, kuid rongi väljumisele eelnenud õhtul otsustas veel Rakverest korra jalgrattaga kodus Marikülas ära käia, ning hommikul tagasi Rakverre jõudes oli rong väeosaga juba läinud.
Töötas Saksa okupatsiooni ajal alates 1942. aasta veebruarist Virumaa Põllumajandusameti Lüganuse agrojaoskonna noorem agronoomina. Ning 1943. aasta juulist Rakveres, Virumaa Põllumajandusameti agronoomi ametikohal.
Samal ajal käis aga jätkuvalt Teine maailmasõda. Ja kuna rinne oli 1944. aasta alguseks juba Eesti piirini jõudnud, siis kuulutasid sakslased 30. jaanuaril 1944 Eestis välja sunniviisilise üldmobilisatsiooni.
Mobiliseeriti märtsis 1944 Saksa sõjaväkke – 20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviisi järelveo kompaniisse – ning saadeti sellega 1944. aasta augusti alguses Sinimägede poole teele. Jõudis olla lühikest aega Utria all ja taganes siis koos teistega Jõhvist Avinurme peale, kus varjas end mõnda aega kodu lähedal metsas.
Nõukogude Eestis
1944. aasta oktoobrist õnnestus tal tööd saada Kadrinas – Virumaa Täitevkomitee Põllumajandusosakonna Kadrina rajooni vanemagronoomina.
Kust septembris 1945 viidi ta üle Rakveresse – Virumaa Täitevkomitee Põllumajandusosakonna keskaparaati, kus töötas kuni 1949. aasta märtsiküüditamiseni algul vanemagronoomina ja hiljem peaagronoomi kohusetäitjana.
Siberis
pisi|Siin, [[Tõva piiri ääres – Krasnojarski krai kõige lõunapoolsemas (Ussinski) rajoonis – elas Elmar Arula Siberis asumisel olles aastatel 1949–1956]] Saadeti 25. märtsil 1949 Rakverest koos perega asumisele – NSV Liidu Krasnojarski krai Ussinski (alates 1956. aastast Jermakovski) rajooni, kus elas järgnevad seitse ja pool aastat vaheldumisi Leninski ja Talovka külas ja töötas kohalikus Vorošilovi-nimelises kolhoosis.
Aastatel 1949–1953 töötas ta lihttöölisena Vorošilovi-nimelise kolhoosi traktori-põllumajandusbrigaadis. Edasi töötas 1953. aasta detsembrist kuni 1956. aasta oktoobrini sama kolhoosi hõberebaste farmi juhatajana.
Vabanes Eesti NSV Ülemkohtu otsusega 27. septembril 1956 ja jõudis koos perega asumiselt tagasi Eestisse 1956. aasta novembris.
Vinnis
left|pisi|Elmar Arula [[Vinnis pereliikmete keskel koduses miljöös (u 1967)]]
Asus 1956. aasta detsembrist peaagronoomina tööle Rakvere rajooni Vinni sovhoosi (alates 1961. aastast Vinni näidiskatsesovhoos ja alates 1964. aastast Vinni näidissovhoostehnikum).
Töötas aastatel 1956–1990 Vinni näidissovhoostehnikumis, millest 1956–1981 peaagronoomina ja 1981–1990 põllumajandusbrigadiri ja rohumaade agronoomina.
Pälvis oma kolleegidelt ja kaastöötajatelt Vinni näidissovhoostehnikumis lugupidamise ja tunnustuse märgiks "Leivaisa" austava nimetuse.
Tieschen
Tieschen on vald (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Kagu-Steiermargi ringkonnas.
pisi|Tiescheni kihelkonnakirik
Robert R. Gilruth
Robert Rowe Gilruth (8. oktoober 1913 – 17. august 2000) oli Kosmose rakkerühma juht ja Lyndon B. Johnsoni Kosmosekeskuse esimene direktor.
Haridus
Gilruth sündis 8. oktoobril 1913 Minnesota osariigis Nashwaukis. 1931. aastal lõpetas ta Duluthi keskkooli ja 1935. aastal sai ta Minnesota Ülikoolist bakalaureusekraadi aeronautikainsenerinduses. 1936. aastal sai ta samal erialal magistrikraadi.
NASA karjäär
Kui 1958. aastal loodi NASA, määrati Gilruth Kosmose rakkerühma juhiks ja ta rühm sai ülesandeks saata inimene kosmosesse enne Nõukogude Liitu. See ülesanne ebaõnnestus ja Alan Shepard jõudis kosmosesse kolm nädalat peale Juri Gagarinit. Gilruth soovitas seejärel, et Ameerika Ühendriigid peaks seadma suurema eesmärgi nagu näiteks mehitatud lend Kuule. Kennedy nõustus sellega ja kuulutas varsti peale Mercury programmi esimest lendu välja Apollo programmi. Kosmose rakkerühmast sai mehitatud kosmoselendude keskus ja Gilruth sai selle esimeseks direktoriks. Gilruthi ametiajal toimus 25 missiooni, millest esimene oli Mercury-Redstone 3 ja viimane Apollo 15.
Vlassihha
pisi|Vlassihha peaväljak Vlassihha (varem ka Odintsovo-10, ametlikult Kinnine sõjaväelinnak Nr 22/1 ) on sõjaväelinnak ja kinnine asula (töölisalev) Venemaal Moskva oblastis Odintsovo rajoonis. Asub Odintsovost 2,5 km loodes.
Vlasihha eraldati Odintsovo linnast ja moodustati kinnine asula 19. jaanuarist 2009. Vlassihhaga liideti ka Judino aleviku Školnõi mikrorajoon.
Vlassihhas asub Venemaa strateegiliste raketivägede staap ja Venemaa strateegiliste tuumarakettide keskkomandopunkt.
Avanduse soo
Avanduse raba (ka Katku raba) on soo Lääne-Viru maakonnas Simunast kagus; osa Peetla soostikust.
Rannikutramm
Rannikutramm (hollandi keeles De Kusttram) on Belgias populaarne tramm, mis sõidab piki riigi rannikut Lääne-Flandria provintsis kulgeval liinil, ühendades omavahel sealsed linnad ja asulad Prantsuse piiri äärse De Panne ja Hollandi piiri lähedal asetseva Knokke-Heisti vahelisel alal.
Avanduse soo
Läbi Avanduse soo voolab Simuna allikast alguse saava Pedja jõe esimesed 4 km.
Rannikutramm
Trammiliini kogupikkus on 67 km, ühtlasi on see kõige pikem trammiliin kogu maailmas ja üks vähestest siiani toimivatest linnadevahelistest trammiliinidest maailmas. Sõit liini ühest otsast teise võtab aega 2 tundi ja 21 minutit. Trammiliin on kogu ulatuses elektrifitseeritud ja trammid töötavad 600 V alalispingel. Rööbastee laius on 1000 mm (3 jalga ja 3 3⁄8 tolli).
Ajalugu
pisi|Tramm liinilõigul La Panne – Adinkerke (1930)
Trammiliini esimene lõik Oostende ja Nieuwpoorti vahel võeti kasutusele 1885. Tolleaegne trammitee kulges praegusega võrreldes kaugemal sisemaal, kuid lühike liinilõik Oostende ja Nieuwpoorti kesklinna vahel on kasutusel tänapäevani. Kogu trammiliini väljaehitamine käis järk-järgult. Algselt korraldas trammiliiklust firma NBVD (National Neighbourhood Railway Company). 1991. aastal jagunes trammiliiklust opereerinud transpordifirma NMVB/SNCV kaheks regionaalseks – Valloonia ja Flandria firmaks ning praegu teenindab seda liini Flandria transpordifirma De Lijn.
Marsruudi kirjeldus
Rannikutramm sõidab valdavalt piki rannajoont, pakkudes kauneid vaateid Põhjamerele ja siin-seal esinevale luitemaastikule. Tramm teeb 67 km pikkusel marsruudil 67 peatust. Trammide sõiduintervall suvisel turismi kõrghooajal, mil rannikutrammi kasutab üle 15 miljoni reisija, on 10 minutit. Talvekuudel on sõiduintervall 20 minutit. Trammisõit on tehtud reisijaile järjest mugavamaks, sest trammide keskmises osas on kasutusel madalapõhjaline vagun. Ka on firma juurde ostnud ja liinile pannud uusi madalapõhjalisi tramme. Kuna enamikus vanades trammides asub mootor ja trammijuhi kabiin vaid ühes otsavagunis, siis tuleb trammijuhil lõpp-peatusse jõudes tramm ringikujulisel teel ümber pöörata. Seevastu uutel trammidel on mootor ja juhtimisseade kummaski otsavagunis ning uksed avanevad ja sulguvad vaguni mõlemal küljel.
Kanalite lüüside juures Oostendes ja Zeebrugges hargneb trammitee kaheks, võimaldades teha vajadusel ümbersõitu. See väldib viivitusi trammiliikluse sõiduplaanis juhul, kui maanteesild, mida mööda trammiliin kulgeb, on parasjagu laevade läbisõiduajaks üles tõstetud.
Stilo neem
pisi|300px|Punta Stilo majakas Stilo neem (itaalia keeles Punta Stilo, Capo Stilo), Magna Graecia ajal tuntud kui Cocintum, on neem Lõuna-Itaalias Calabria maakonnas Monasteraces, umbes 10 kilomeetri kaugusel Stilost.
Joonia mere Squillace lahe lõunapiiriks olevale Stilo neemele püstitati 1887. aastal Stilo neeme tuletorn (Faro di Punta Stilo).
Antiikajal asus Cocintumis Kauloni linn ja seejärel Stilo asula (Stilida nime all).
Teise maailmasõja ajal, 9. juulil 1940, toimus Stilo neeme lähedal Itaalia ja Ühendkuningriigi merevägede vahel Calabria merelahing (tuntud ka kui Punta Stilo lahing).
August Wilhelm Schlegel
August Wilhelm (hiljem von) Schlegel (8. september 1767 Hannover – 12. mai 1845 Bonn) oli saksa kirjandusteadlane, tõlkija, kirjanik, indoloog ja filosoof.
Koos vend Friedrich Schlegeliga peetakse teda Jena vararomantikute ringi kuuluvaks kirjanikuks ja saksa romantismile alusepanijaks.
Ta tõlkis saksa keelde William Shakespeare teoseid. Samuti tõlkis ta saksa keelde Bhagavadgītā, mis on üks hinduismi pühadest tekstidest.
Liigend
Liigend ehk šarniir (pr sõnast charnière, mis ld sõnast cardo 'uksehing') on liikuv liide, mis võimaldab detailide pöörlemist ainult ümber ühise telje või punkti.
August Wilhelm Schlegel
Pere
Tema vend oli luuletaja ja filosoof Friedrich Schlegel (1772–1829).
Vändra kurttummade kool
Vändra kurttummade kool oli erikool, mis tegutses aastatel 1866–1924 Vändras. 1924. aastal viidi kool Vändrast Porkuni mõisasse, kus 5. jaanuaril 1925 alustas tööd Riigi Kurttummade Kool.
Vändra kurttummade kool oli esimene kurttummade õppeasutus Eestis. See asutati 1866. aastal Vändra Martini koguduse pastori Ernst Sokolowsky eestvõttel. Algkapital koolimaja ehitamiseks ja kooli rajamiseks saadi parun Gotthard Krüdeneri 1000-rublasest pärandusest ja koguduse korjandusest. Seetõttu kandis kool pikka aega ka Gotthardi nime (Gotthardi kool Eesti kurttummadele lastele).
Kooli avamise järel tuli sinna üheksa õpilast, koolikursus kestis seitse aastat. Õpetajana asus koolis tööle Johannes Eglon, kes töötas koolis kuni 1899. aastani, olles aastatel 1891–1894 ka kooli juhataja. Kooli haldamine jäi täielikult Johannes Egloni õlule siis, kui Sokolowsky 1891. aastal Liivimaalt välja saadeti. Ametlikult oli kool kuni 1894. aastani kuratooriumi üldjuhtimise all.
Õppetöö aluseks oli nn saksa meetod ehk kurttummadele kõnekeele õpetamine. Õppeainetest oli esimene usuõpetus. Õpetati veel aritmeetikat, grammatikat, geograafiat, loodusõpetust, joonistamist ja tööõpetust. Kuna usuõpetusel oli koolis tähtis koht, siis lõppes ka koolikursus leeriga.
1870. aastal moodustati kooli haldamiseks ümbruskonna kirikuõpetajatest koosnev kuratoorium, mille tegevus küll 1870. aastate lõpul hääbus.
1879. aastal avati koolis teine klass ja 1885/1886. õ-a õppis koolis juba 20 õpilast.
9. detsembril 1882 kinnitati kooli ülalpidamiseks Pärnu kurttummade koolitamise seltsi "Ehwata" põhikiri. "Kurttummade eest hoolitsemiseks” oli rajatud “Ehwata” selts juba 1865. aastal Tartus. Hiljem rajati "Ehwata" selts ka Viljandis (1890), Hallistes (1890) jm. 1889. aastal tehti koolimajale juurdeehitus ja seetõttu oli võimalik avada ka kolmas klass. Sokolowski kutsus õpetajaks senise Vana-Vändra rahvakooli õpetaja Volmer Univeri.
1893. aastal avati koolis neljas klass. 15. augustil 1894 sai kooli juhatajaks kurttummade kasvatamises ja õpetamises end täiendanud Vändra pastor Constantin August von Hoerschelmann, kes juhatas kooli kuni 1907. aastani.
Alates 1898. aastast oli kool keisrinna Aleksandra Fjodorovna kaitse all. Kooli toetasid rahaliselt ka Liivimaa ja Eestimaa rüütelkond ning Tallinna linn.
Alates 1900. aastast oli koolis kaheksa klassi. Õppekavas olid hääleharjutused, keeleõpetus, arvutamine, usuõpetus, maateadus, loodusõpetus, joonestamine, võimlemine ja käsitöö. Õpe oli tasuline.
1906. aasta teisel poolel teatas Hörschelmann, et majandusraskuste tõttu on kooli püsimine muutunud küsitavaks. Seni õpetajana töötanud Volmer Univer suundus 1. jaanuarist 1907 tööle Venemaale Samara kurttummade kooli. Vändra kurttummade kool tegutses siiski edasi. Aastatel 1907–1916 töötas selle juhatajana Peeter Kenkmann ja aastatel 1916–1917 Margarethe Kenkmann. 1917. aastal oli Vändra kurttummade koolil jälle nii juhataja kui ka rahakriis. "Ehwata" selts kutsus kriisi lahendama Volmer Univeri, kellest sai kooli uus juhataja ja kes oli selles ametis kuni 1932. aastani (alates 1924. aastast Porkuni Riigi Kurttummade Kooli juhataja).
Pärast Eesti Vabariigi loomist 1918. aastal esitasid kooli juhataja Volmer Univer ja "Ehwata" seltsi direktoorium vabariigi haridusministeeriumile palve kool riigi alluvusse üle võtta. Järgneski ametlik teade, et Eesti Vabariigi valitsus on otsustanud võtta alates 1. jaanuarist 1920 Vändra kurttummade kooli riigikoolide nimekirja. Seega lõppes 31. detsembril 1919 Vändra kurttummade kooli sõltuvus "Ehwata" seltsist ja kool ei olnud enam erakool. 15. mail 1924 kolis Vändra kurttummade kool Porkunisse.
Koolihoone
Koolimaja asukohaks valiti 1865. aastal maa-ala Paide ja Viljandi maantee vahel. See kuulus mõisnik Carl von Ditmarile ja seda tuli temalt rentida. 1877. aastal osteti maa (Kingisepa talu) Vana-Vändra mõisalt koolile.
Õpilaste arvu pidev suurenemine nõudis koolimajale järjest uute juurdeehituste tegemist. 1889. aastal tehti vanale koolimajale juurdeehitus, mis võimaldas avada kolmanda klassikomplekti. Uus, avaram koolimaja ehitati 1893. aastaks ja see avati pidulikult üheksa kirikuõpetaja õnnistamisel 22. oktoobril 1893. Seda maja on nimetatud ka Baltimaade suurimaks puithooneks, kuid alates 1990. aastatest on hoone seisnud kasutuseta ja on osaliselt lammutatud. Tänapäeval on Eesti suurim säilinud puithoone Tartus aadressil Staadioni 48 asuv hoone, kus oli psühhiaatriahaigla.
Abonentnogo Jaštšika 001
Abonentnogo Jaštšika 001 (vene keeles Посёлок абоне́нтного ящика 001) on alev Moskva oblastis Odintsovo rajoonis Odintsovo linnaasunduses. Asub Odintsovo linnast kirdes 500 m Lohhino külast lääne pool.
2006. aastal oli asulas 19 elanikku.
Lisanärv
Imetajatel
Koduloomadel algab lisanärv lisanärvi motoorsete tuumadega. Lisanärvi motoorseid tuumasid on kaks: piklikajus asuv motoorne tuum algab koljujuurtega (radices craniales) ja seljaaju motoorne tuum algab seljaajujuurtega (radices spinales).
Inimestel väljub lisanärv koljuõõnest kägimulgu kaudu kaelale. XI peaajunärvi kiud lähtuvad piklikajus paiknevate tuumade neuronitest. Lisanärvi kiud paiknevad ka seljaaju ülemistes ja kesksetes segmentides. Motoorsed harud innerveerivad aga rinnaku-rangluunibujätke lihast ja trapetslihast. Tundeharud kulgevad koos uitnärviga pehmesse suulakke, neelu ja kõrisse.
Cisownica
Cisownica (tšehhi keeles Tisovnice, saksa keeles Koniakau) on küla Poolas Sileesia vojevoodkonnas Cieszyni maakonnas Goleszówi vallas. Cisownica asub Tšehhi piirist natuke rohkem kui 4 km kaugusel.
Lisanärv
Imetajatel
Lisanärvi areng, anatoomia, morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Džengiši idatipp
Džengiši idatipp (varem Pobeda idatipp) on Tian Shanis Toxgan Tau mäeahelikus asuva Džengiši mäemassiivi idapoolseim tipp.
Asukoht ja kõrgus
Territoriaalselt jääb mäetipp Kõrgõzstani ja Hiina piirile.
Džengiši idatipust 6,0 km lääne suunas jääb Džengiši peatipp (7439 m), vastassuunas – 4,65 km kirde suunas asub Pik Vojennõh Topografov (6873 m).
Džengiši idatipu kõrgus on 7079 m
Alpinism
Kaks aastat pärast Pobeda peatipu esmavallutust (1956) juhtis Igor Jerohhin Moskva alpinistide ekspeditsiooni Pobedale, mille käigus 44 alpinisti tõusid Pobeda idatipule (vene keeles "вершинa Восточная Победа") ja 7 neist liikusid mäeharjapidi edasi peatipule. Ajakirjandusele teatas Jerohhin, et seitsmetuhandelisele tõusid korraga 44 inimest, andes mõista, et tema juhtimisel püstitati uus massilisuse rekord tipputõusudel seitsmetuhandelistele (1956. aastal käis Muztagata tipus 31 alpinisti). Tegelikult tõusti idatippu kahe rühmaga päevase vahega: 9. augustil käis tipus 28 ja 10. augustil 1958 16 inimest.
Lhasa apso
Lhasa apso on Tiibetist pärinev koeratõug.
Arvatavalt ilmusid esimesed lhasa apsod Tiibeti aladele tuhandeid aastaid tagasi.
Koer täitis kloostrites valvuri ülesandeid. Lhasa on Tiibeti keskus, apso tähendus tiibeti keeles on "habetunud" ("pikakarvaline lhasa koer"). Mõne autori arvates võib apso olla tuletatud sõnast rapso ("kitsesarnane"). pisi|left|170px|Lhasa apso<br style="clear:left" />
Jevgeni Kunin
pisi| Jevgeni Kunin (2013) Jevgeni Kunin (vene keeles Евгений Викторович Кунин Jevgeni Viktorovitš Kunin‎‎, inglise keeles Eugene Koonin; sündinud 26. oktoobril 1956) on vene päritolu USA bioloog.
Ta töötab USA Biotehnoloogia Rahvuslikus Infokeskuses uurimisrühma juhina. Tema peamised uurimisalad on võrdlev genoomika, arvutuslik bioloogia ja evolutsioonibioloogia. Ta on vene päritolu bioloogidest enim tsiteeritud teadlane.
Haridustee ja töökäik
Ta lõpetas 1978. aastal Moskva Riikliku Ülikooli bioloogiateaduskonna viroloogia erialal. Ta kaitses 1983. aastal MRÜ-s bioloogiateaduste kandidaadi kraadi (PhD molekulaarbioloogias). Aastatel 1985–1991 juhtis ta arvutusliku bioloogia uurimisgruppe Tšumakovi-nimelise Poliomüeliidi ja Viirusliku Entsefaliidi Instituudis ja NSV Liidu Teaduste Akadeemia Vinogradski-nimelises Mikrobioloogia Instituudis. 1991. aastal siirdus ta USA-sse, kus ta töötab samast aastast USA Biotehnoloogia Rahvuslikus Infokeskuses evolutsioonilise genoomika uurimusrühma juhina.
Isiklikku
Tema isa Viktor Kunin ja ema Irina Glagoleva on filoloogid ja elavad 1990. aastast Iisraelis.
Svend Erik Hovmand
pisi|Svend Erik Hovmand (2003) Svend Erik Hovmand (sündinud 8. detsembril 1945) on Taani poliitik, Taani Liberaalse Partei liige. 9. jaanuarist 1975 kuni 2007 oli ta Folketingi liige. 2001. aastal ta oli Põhjamaade Nõukogu president.
Molübdeendisulfiid
Molübdeendisulfiid on anorgaaniline ühend, mille keemiline valem on MoS2. Molübdeendisulfiid on hõbemust tahke aine, mida leidub looduses kõige tihedamini molübdeniidi näol. Molübdeendisulfiid on suhteliselt vähereaktiivne. Lahjendatud happed ja hapnik seda praktiliselt ei mõjuta. MoS2 on paljuski võrreldav grafiidiga. Seda kasutatakse nii tahke määrdeainega kui ka lisandina mootori- ja muudes õlides selle heade hõõrdeomaduste tõttu.
Molübdeendisulfiidi tihedus on 5,06 g/cm3 ja sulamistemperatuur 1185 °C. MoS2 molaarmass on 160 g/mol. Vees on see lahustumatu.
Kahedimensiooniline ja üksikutest kihtidest koosnev MoS2 on pooljuht.
Ajalugu
Molübdeen avastati 18. sajandi lõpus, kuid seda sisaldavat mineraali, molübdeniiti, on kasutatud juba sajandeid. Seda on leitud näiteks 14. sajandi Jaapanis valmistatud mõõkades. Esimest korda tuvastas teaduslikult molübdeeni Rootsi teadlane Carl Wilhelm Scheele 1778. aastal. 1782 sai Peter Jacob Hjelm molübdeenoksiidist kätte tumeda metalse pulbri ja nimetas selle molübdeeniks. 19. sajandi jooksul tunti molübdeeni vastu palju huvi ning sajandi lõpuks leiti, et seda saab kasutada volframi alternatiivina paljudes terassulamites, sest molübdeeni tihedus on volframi omast poole väiksem.
Molübdeendisulfiid esineb patendiraamatutes esimest korda 1927. aastal, kui arutati selle kokkusegamist talgi, grafiidi ja muude materjalidega. 1934. aastal esitati patent MoS2 kasutamiseks lisandina määrdeõlides ja rasvades. 1939. aastal esitati patent tahke määrdeaine jaoks. Kuigi molübdeensulfiidi triboloogilisi omadusi oli teatud juba aastakümneid, hakati seda kui määrdeainet uurima lähemalt alles 1940ndatel.
Struktuur
MoS2 struktuur on heksagonaalne ja kristalliline. Ta koosneb molübdeenist, mis on kahe väävlikihi vahel nõrkade Van der Waalsi jõududega seotud. Nõrk tõmbejõud kihtide vahel lubab kihte väga väikese rakendatud jõu mõjul libistada, mis annab MoS2-le head määrdeomadused.
Füüsikalised omadused
MoS2-l on väike hõõrdetegur, mis on põhjustatud peamiselt nõrkadest van der Waalsi jõududest sulfiidikihtide vahel. Niiskus ja õhk vähendavad tahke MoS2 määrdeomadusi, kuna need läbivad ainekihte ning tugevdavad tõmbejõude. MoS2 on seetõttu kasutuses just kosmosetööstuses.
Keemilised omadused
Molübdeensulfiid on suhteliselt vähereaktiivne. Kuni 350 °C õhutemperatuurideni oksüdeerub ta väga aeglaselt. Oksüdatsiooni tulemusel tekib saagisena MoO3 ja SO2. MoS2 on hügroskoopne. pisi|Molübdeniit
Saamine
Kõige sagedamini saadakse molübdeendisulfiidi mineraalist molübdeniit. Molübdeeni ennast on maakoores vähe, kuid molübdeniit on võrdlemisi levinud ning on lisaks veel kergesti töödeldav. Molübdeniidi aatomstruktuur koosneb väävlikihtide vahel olevatest molübdeenikihtidest. Molübdeensulfiidi on võimalik saada ka peaaegu kõikidest ühenditest, mis peale MoS2 sisaldab ka vesiniksulfiidi või tavalist väävlit.
Kasutamine määrdeainena
Peale MoS2 on tuntuimaks tahkeks määrdeaineks grafiit. Grafiit ja MoS2 on määrdeained, mis on küll tahkes faasis, kuid suudavad siiski vähendada hõõrdumist kahe pinna vahel. Tahke määrdeainena kasutatava MoS2 osakeste mõõtmed jäävad üldiselt 1 ja 100 mikromeetri piiresse. MoS2 suudab taluda oksüdeerivas keskkonnas väga stabiilselt kuni 350 °C temperatuure, mis on kõrgem kui õli ja vedelike baasil töötavate määrdeainete taluvustemperatuur.
Niiskuse imendumisel MoS2 nihketugevus suureneb ja grafiidi nihketugevus väheneb, seega on grafiidi määrdeomadused parimad just niisketes ning MoS2 määrdeomadused seevastu õhu- ja niiskusevaestes tingimustes.
Tahkeid määrdeaineid kasutatakse näiteks mootorites ja lukkudes.
Molübdeendisulfiid teaduses
Molübdeendisulfiidi kasutati tahke määrdeainena juba mitu sajandit tagasi. Tihti ajati seda segamini grafeeniga ainete sarnase välimuse ja füüsikaliste omaduste poolest. Tänapäeval pannakse suurt rõhku MoS2 triboloogiliste ja elektrooniliste omaduste uuringutele. MoS2 rakendusi on uuritud nii fotoelektrokeemias kui ka mikroelektroonikas.
Transistorid
MoS2 transistoreid on pakutud ka ränil põhinevate transistorite alternatiiviks. Arvutused näitavad, et MoS2 transistorid kasutaksid kuni 100 000 korda vähem energiat kui ränitransistorid 'välja lülitatud' asendis.
Kullaaatomitega rikastamine
2013. aastal avastati, et MoS2 pinnal ühenduvad väävliaatomid väärismetallidega, sealhulgas kullaga. Leiti, et kullaaatomitega rikastatud MoS2 parandab ühendi elektrilisi omadusi. See teadmine võib aidata kaasa uute ja paremate transistorite, fotodetektorite, sensorite ja soojust juhtivate kilede valmistamisele.
Biosensorid
2014. aastal leiti, et MoS2 pooljuhina töötavad mõne aatomi paksused kihid sobivad biosensoriteks osade omaduste poolest paremini kui seni kasutatud ja uuritud grafeen. See ületab grafeeni tundlikkust ja võimaldab laialdast tööstuslikku tootmist. Tähtsaks näitajaks on MoS2 keelutsooni laius, sest see määrab ära aine elektrijuhtivuse. Pooljuhtidel on keelutsooni laius nullilähedane (kuid mitte 0). MoS2-l on keelutsooni laius pooljuhi kohta suur, mis võimaldab sellel paremini enda elektrijuhtivat olekut muuta ning lisaks takistada erinevaid lekkeid.
Memristorid
2015. aastal leiti, et MoS2 võib olla sobiv materjal memristoride ehk mälutakistite kolmandaks terminaliks. Memristorid on kahekontaktilised seadmed, mille elektritakistus sõltub seda läbinud elektrivoolust ja voolu suunast ning mis voolu puudumisel säilitab oma viimase takistuse. Tavaliselt on memristorides kaks terminali, kuid kolmanda terminali lisamisel loodetakse rajada tee keerulisemate elektroonikaseadmeteni, mis suudavad paremini imiteerida inimese ajus leiduvaid neuroneid.
Fotoelemendid
Teadlased Massachusettsi Tehnoloogiainstituudist (MIT) alustasid 2013. aastal MoS2 kasutavate fotoelementide uurimist. 2015. aastal leiti, et nende katmisel hõbedast nanoosakestega on tulemuseks väga suur fotoluminestsents. See võib tulevikus viia MoS2 kasutamiseni erinevate LED-rakenduste juures.
Puikules stacija
pisi|left|Puikule raudteejaama hoone Puikules stacija ('Puikule jaam'; Nõukogude perioodil Gāršas) on küla (mazciems) Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas 13 km kaugusel Aloja linnast, 104 kilomeetri kaugusel Riiast ja 4 kilomeetri kaugusel valla keskusest Puikulest.
Külas asub Puikule raudteejaama hoone, seal on ka Puikules stacija bussipeatus.
Külas kasvav pirnipuu on looduskaitse all.
2015. aastal oli külas 70 elanikku.
1957. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jääpurjetamises
1957. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jääpurjetamises  toimusid  17.–24. märtsil Leningradis.
Tulemused
Võistkonnad: 1. Daugava 32 449 2. Sõja-merejõud 26 896 3. Burevestnik 26 300 4. Kalev 21 638 5. ALMAVÜ 20 407 6. Sõja-merejõud II 18 540
Genti Ülikool
pisi|Ülikooli logo Genti Ülikool (hollandi keeles Universiteit Gent, kasutatakse ka nimelühendit UGent) on ülikool, mis asub Genti linnas Belgias.
Kuni 1830. aastani jagati õpetust ladina keeles. Siis võttis selle koha üle prantsuse keel. 1906. aastal hakati andma esimest hollandikeelset õppeainet ja alates 1930. aastast on õppekeeleks hollandi keel. Genti Ülikool oli esimene hollandi õppekeelele üle läinud õppeasutus Belgias.
See on üks Flandria suuremaid ülikoole. Ülikoolis õpib 41 tuhat üliõpilast ning seal on 9000 töötajat.
Ülikooli juures on töötanud orgaanilise keemia rajajad Friedrich August Kekulé ja Adolf von Baeyer.
Ülikooli vilistlastest on Nobeli auhinna saanud Corneille Heymans ja Maurice Maeterlinck.
Esna raudteejaam
Esna naaberjaam Türi suunal oli Vodja raudteejaam ja Tamsalu suunal Järva-Jaani raudteejaam (kaardil aastast 1938 on Järva-Jaani ja Esna vahele märgitud veel Õle raudteepeatus, Vodja ja  Esna vahele aga Öötla raudteepeatus). Avamisel jäi Esna jaam Peetri kihelkonda Esna mõisa maadele. Jaam suleti 1972. aastal seoses kitsarööpmelise raudtee sulgemisega.
Pruuna raba
Pruuna raba on raba Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Rabas on toodetud turvast.
Satelliitraadio
pisi|Geostatsionaarse orbiidi korral on roheline ja pruun punkt Maa keskpunktiga alati ühel joonel pisi|Geosünkroonsel orbiidil tehiskaaslane Satelliitraadio on raadioprogrammide edastamine ühe või enama sidesatelliidi vahendusel ja vastuvõtmine selleks kohandatud seadmetega.
Signaalide edastamiseks kasutatakse geostatsionaarsel või geosünkroonsel orbiidil olevaid tehiskaaslasi.
Kasutamise põhjused
Sidesatelliitide kaudu transleeritud analoog- või digitaalne raadiosignaal hõlmab märksa suurema maa-ala kui maapealsete raadiojaamade signaal.
Mitmed FM-jaamad kasutavad Euroopas lisaks signaali maapealsele transleerimisele täiendavalt edastamist krüpteerimata signaalina satelliidi kaudu. Peale vabaleviraadioprogrammide on arvukalt abonomendipõhised digitaalpakette raadioprogrammidega, mis ei edasta saateid maapealselt; märkimisväärselt palju on neid USA-s.
Raadioprogrammide edastamine Euroopas ja Ameerikas
Euroopas kasutavad paljud FM-raadio saadete edastajad mitmest kohalikust FM-transponderist koosnevat võrgustikku, et levindada ühtainust programmi suurele, tavaliselt kogu riiki hõlmavale maa-alale. Paljud neist jaamadest edastavad täiendavalt ka satelliidisignaali, mida saab võtta vastu paljudes mandri piirkondades. USA maapealsed raadiojaamad on seevastu alati kohalikud ning igal jaamal on oma ainulaadne programm.
Suhteliselt suure rahvastiku tihedusega piirkondades on hõlpsam ja odavam jõuda elanikkonna suurema osani maapealsete saatjate vahendusel. Nõnda on Suurbritannias ja mõnes muus riigis raadioteenuste areng käesoleval ajal keskendunud satelliitraadio arendamise asemel pigem digitaalheli (DAB) Raadio edastamisele.
Edastusstandardid
pisi|Digitaalne satelliitraadio (Sony 1000ES)
Botshabelo
pisi|Kaubanduskeskus Botshabelos Botshabelo on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Mangaungi linnaringkonnas.
Botshabelo on asutatud misjonijaamana 1865. aastal. Botshabelo tähendab sotho keeles 'pelgupaik'.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Botshabelo elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,18%, värvilisi 0,33%, India või Aasia päritolu inimesi 0,20%, valgeid 0,09% ja teisi 0,20%. Sotho keelt pidas emakeeleks 84,52% inimesi, koosa keelt 7,58%, inglise keelt 1,99%, afrikaani keelt 1,56%, viipekeelt 1,50% ja tsvana keelt 1,33%.
Gāršas
Gāršas (ka Gārsas) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Ropaži piirkonna Garkalne vallas. Küla asub valla idaosas merepinnast 25 meetri kõrgusel maantee A2 ja Valga–Riia rongiliini vahel. Gāršas jääb valla keskusest Berģist 23 ja Riia keskusest 35 kilomeetri kaugusele.
Aastal 2002 oli külas 32 elanikku.
Jülich-Kleve-Bergi ühendatud hertsogkonnad
thumb|Jülich-Kleve-Bergi kaart, sealhulgas [[Gelderland provints (umbes 1540)]]
Jülich-Kleve-Berg oli kahe endise territooriumi nimi piki tänapäeva Saksa Nordrhein-Westfaleni liidumaa ja tänapäeva Hollandi Gelderlandi provintsi piiri. Aastatel 1521 kuni 1666 olid territooriumi riigid ühendatud personaaluniooni, kõik Saksa-Rooma riigi reichsfrei territooriumid. Nimi taaselustati pärast Viini kongressi Preisi kuningriigi lühiajalisele provintsile aastatel 1815 kuni 1822.
Ajalugu
Alles sajand pärast Johann III abielu hääbus ühendatud hertsogiliin, ajendades territooriumidel pärast Johann III pojapoja, hertsog Johann Wilhelmi ilma pärijateta surma pärilussõja. Samal ajal, kui hertsogitel, innustatuna Rotterdami Erasmuse humanismist, õnnestus luua "via media" reformatsioonist tulenenud usuliste vaidluste vahele, olid viimase hertsogi kahe vanema õe pärijad jagamise vastaspooltel. Olukorda raskendasid veelgi keiser Rudolf II ja Wettinitest Saksimaa hertsogite ahned soovid — esimene oli eriti muret tekitav Henri IV-le ja Hollandi Vabariigile, kes kartsid mistahes Habsburgide Madalmaade tugevnemist.
Luterlik Preisimaa Anna abiellus Brandenburgi kuurvürsti, Brandenburg-Preisimaa valitseja Johann Sigismundiga, samas katoliiklik Anna von Kleve abiellus Pfalz-Neuburgi hertsogi Philipp Ludwigiga. Seetõttu, pärast Jülichi pärilussõda (üks Kolmekümneaastase sõja ettekuulutajaid) sõlmiti Xanteni leping, millega protestantlikud territooriumid (Kleve, Mark ja Ravensburg) läksid Brandenburg-Preisimaale ning katoliiklikud maad (Jülich ja Berg) anti Pfalz-Neuburgile. Sõja-aastad hävitasid enamuse maade rikkusest, mis oli olnud Johann Wilhelmi isa, Wilhelmi ajal.
Philipp Ludwigi pojapoeg Philipp Wilhelm sai aastal 1685 Pfalzi kuurvürstiks ja tegi Bergi pealinna Pfalzi kuurvürsti residentsiks, kuni liin päris aastal 1777 Baieri. Aastal 1701 said Brandenburgi kuurvürstid Preisimaa kuningateks; Kleve-Mark, kui nende esimene valdus Lääne-Saksamaal, oli seemneks tulevasele Preisi Reinimaale.
Sirge tänav
Sirge tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Mustjõe asumis.
Sirge tänav algab Piibelehe tänavalt ja lõpeb Veskimetsa tänaval. Mustjõe tänav on põhjakirde–lõunaedela suunaline ja ligikaudu 190 meetri pikkune.
Sirge tänav sai nime 16. mail 1958.
Jonatan Vseviov
pisi|Jonatan Vseviov 2022. aasta Arvamusfestivalil pisi|Jonatan Vseviov (2023) Jonatan Vseviov (sündinud 14. augustil 1981) on Eesti riigiametnik ja diplomaat.
Elulugu
Ta lõpetas 2004. aastal Tartu Ülikooli politoloogia erialal ning omandas seejärel magistrikraadi kiitusega (cum laude) Georgetowni Ülikoolis julgeoleku-uuringute erialal.
Aastatel 2004–2005 töötas ta Eesti välisministeeriumi poliitika planeerimise osakonna atašeena. Lõpetanud septembris 2005 ajateenistuse, liikus ta edasi poliitikadiplomaadiks Eesti suursaatkonda Washingtonis. 2008. aasta oktoobrist asus Vseviov Eesti kaitseministeeriumi teenistusse, olles alul analüüsibüroo juhataja (oktoobrist 2008 kuni augustini 2009), seejärel poliitika planeerimise osakonna juhataja 2009–2011, misjärel 2011–2012 kaitsepoliitika asekantsleri kohusetäitja ning siis ka nõuniku ametikohal 2012–2013. Aastatel 2014–2015 oli Vseviov kaitseplaneerimise asekantsler.
pisi|Jonatan Vseviov suursaadikuna USA presidendile volikirja üle andmas (2018)
12. novembril 2015 nimetas Vabariigi Valitsus ta viieks aastaks Kaitseministeeriumi kantsleriks alates 1. jaanuarist 2016. Valitsus vabastas ta sellelt ametikohalt 16. augustist 2018 (alul 16. septembrist) ning temast sai 3. augustist Eesti suursaadik Ameerika Ühendriikides. 6. novembrist sai temast ka Eesti erakorraline ja täievoliline suursaadik Mehhiko Ühendriikides. 29. jaanuaril 2021 kutsus president Kersti Kaljulaid Jonatan Vseviovi tagasi Eesti Vabariigi erakorralise ja täievolilise suursaadiku kohalt Ameerika Ühendriikides ja Mehhiko Ühendriikides. Alates 8. veebruarist 2021 töötab ta Välisministeeriumi kantslerina.
Isiklikku
Tema isa on ajaloolane David Vseviov.
Tema abikaasa on Evelin Vseviov ja neil on kaks last.
INE
INE või Ine võib tähendada järgmist:
Korintose piiramine
"Korintose piiramine" (originaalis Le Siège de Corinthe, itaalia variandis L’Assedio di Corinto) on Gioachino Rossini ooper (tragédie lyrique) kolmes vaatuses Luigi Balocchi ja Alexandre Soumet’ libretole Cesare della Valle Rossini Maometto Secondo libreto järgi. Esmaettekanne toimus 9. oktoobril 1826 Pariisi Opéras (Salle Le Peltier). Ooperit esitatakse Calisto Bassi  tõlkes ka itaaliakeelses variandis kui L’Assedio di Corinto. Esimest korda oli see versioon ettekandmisel Parmas 26. jaanuaril 1828. aastal.
Rollide esmaesitajad
Dirigeeris François Antoine Habeneck
Ajalugu
Rossini esimene Pariisi teatrile kirjutatud ooper. See on uus redaktsioon varasemast ooperist Maometto Secondo, mis on muudetud tegevuskohaga ja tegelaskujude nimedega ning prantsuse grand opéra ülesehituse põhimõtetest lähtuva skeemiga, sealhulgas lisatud balletistseeniga. Faabula on suures plaanis sama mis Maometto Secondos, kuid hoolikalt redigeeritud ja muudetud lihtsamaks. Muusikalised muudatused pole eriti märkimisväärsed, väljendudes vaid mõnes uues loos. Sellele vaatamata käsitletakse seda ooperit kui sisuliselt täiesti uut teost. Erinevalt  Maometto Secondost algab Le siège de Corinthe avamänguga. See on õieti religioosne marss (marcia religiosa), mis on osaliselt võetud  Giovanni Simone Mayri  oratooriumist Atalia. Peale selle sisaldab avamäng ka tsitaate Rossini enda teostest, nagu Messa di Gloria ja esimesed 28 takti langevad kokku Bianca e Falliero  avamänguga.
Prantslased võtsid neile kirjutatud Itaalia maestro teose vaimustatult vastu. Viimane stseen põleva Korintose  linna taustal viis publiku erilisse ekstaasi. Pärast iga vaatust ja ooperi lõppu aplodeeris publik seistes, mida kriitikud nimetasid „äikseliseks”. Ooperi lõppedes kutsus publik Rossini enam kui poole tunni jooksul lavale kummardama ning tänu ja vaimustust vastu võtma. Järgmise etenduse järel kogunes tema akna alla rahvahulk muusikutega, kes esitasid seal II vaatuse finaali. Kolmteist aastat pärast esietendust (1839) mängiti 100. etendust. Ooperi populaarsus kestis kaua. See oli Opéra repertuaaris kuni 1844. aastani.
Juba 1827. aastal esitati ooperit saksa keeles  Maini-äärses Frankfurdis ja originaalis Brüsselis,  Mainzis  ja Roomas. Seejärel olid lavastused Barcelonas (1828), Viinis (1831), New Yorgis (1833), Londonis (1834). 1828. aasta itaaliakeelsele versioonile Genovas esitamiseks komponeeris  ühe kabaletta  lisaks Gaetano Donizetti. 1860. aastatel kadus ooper teatrite repertuaaridest unustusse enam kui 80 aastaks. Ooperi avamäng jäi aga laialt populaarseks ega lahkunud kunagi kontsertorkestri repertuaarist.
Kaasajal on ooper olnud teatrite repertuaaris nii prantsuse kui ka itaaliakeelses variandis. Esimene esitamine 20. sajandil originaalvariandis toimus 1949. aastal  Firenzes ja seejärel 1951 Roomas. 1969. aastal lavastati ooper itaalia versioonis Milano La Scalas  Rossini sajandat sünniaastapäeva tähistavas programmis. 1975. aastal kasutas  New Yorgi Metropolitan Opera oma repertuaaris ooperi La Scala versiooni. 2006. aastal kanti ooper Baltimores ette prantsuse versioonis. Itaalia versioon oli ettekandmisel ka Firenzes (1982) ja Genovas (1992) ning prantsuse versiooni esitati Pesaros Rossini festivalidel (2000, 2017).
Ooper on erinevate solistide koosseisuga helisalvestatud 1969, 1974, 1972, 1992, 2000 ja 2010. aastal.