cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liège
Ajalugu
1345 mässasid linnakodanikud piiskopi Engelbert de la Marcki vastu ja võitsid teda linna lähedal toimunud lahingus. Pärast seda kujunes linnas enneolematu poliitiline süsteem. Linna juhtisid gildid, 32 gildist igaühel oli linnavalitsuses üks hääl. Omakorda igal gildi hingekirjas oleval isikul oli õigus võimu teostamises osaleda – see tähendas, et Liège'i linnavalitsus oli Madalmaades iial olnutest kõige demokraatlikum. See süsteem võeti üle ka Utrechtis ja Liège'i demokraatlik vaim püsis kogu keskaja.
1468, pärast linlaste ülestõusu Burgundia võimu vastu, piirasid Prantsusmaa kuningas Louis XI ja hertsog Charles Südi linna tükk aega, vallutasid selle üllatusrünnakuga ja tekitasid sellele suuri purustusi. Liège kuulus sel ajal endiselt Saksa-Rooma riiki. 1477 läks linn Habsburgide ja 1555 Hispaania võimu alla. Vastureformatsiooni ajal piiskopkond jagati ja pikkamööda lakkas linn olemast piirkonna keskus. 17. sajandil olid Liège'i piiskopid Wittelsbachid, kes valitsesid piiskopkonda Kölnist.
18. augustil 1789 puhkes linnas Liège'i revolutsioon. 1794 vallutas Prantsusmaa linna, ühendas kogu Belgia ala enesega ja kehtestas kirikuvastase režiimi, mille käigus hävitati Püha Lamberti katedraal. Ametlikult loeti piiskopkond lõppenuks 1801 Napoleon I ja paavsti Pius VII vahel sõlmitud lepinguga. Prantsusmaa kaotas linna 1815, mil Viini kongress andis selle Hollandile. Belgia revolutsiooniga 1830 sai Belgia iseseisvaks.
Liège'i Ülikool on asutatud 1817. aastal.
Pärast iseseisvumist hakkas Liège kiiresti arenema ja sai suureks terasetööstuse keskuseks. 1886 toimus Valloonia žakerii, tööliste ülestõus, mis levis kõigis Belgia kaevanduspiirkondades ja mida toodi maha suruma vähemalt 6000 sõdurit.
1880. aastatel projekteeris Henri Alexis Brialmont Liège'i kindlustused – 12 kindlustust, mis ümbritsesid linna igast suunast. Nende eesmärk oli takistada vaenlase edasiliikumist. Siiski olid kaitserajatised ebakvaliteetsed ja mõeldud oma projekteerimise aegsete, mitte 20. sajandi relvadega ründava vaenlase vastu sõdimiseks. Sellegipoolest, kui puhkes Esimene maailmasõda, olid nad Saksa sõjaväele suureks takistuseks. Schlieffeni plaan nägi ette kogu Belgia läbimise kiirmarsil, peaaegu vastupanu kohtamata, kuid kindlustused panid Saksamaa rünnakutele vastu 12 päeva (4.–16. augustini 1914), aidates nurjata Saksamaa välksõja plaani. Seevastu järgnenud vastupanuliikumine oli märksa lühiajalisem kui valitsuse plaanid ette nägid. Pärast sõja lõppu sai Liège Auleegioni ordeni.
Pärast Teise maailmasõja lõppu tekkis rahva seas protest kuninga Léopold III vastu, keda osa rahvast nägi kollaborandina Saksa okupatsiooni ajal. 1950. aasta juulis puhkes Liège'is üldstreik, mis viis lõpuks kuninga troonist loobumiseni oma vanima poja Baudouini kasuks.
Pärast maailmasõda käisid selles piirkonnas alla nii söe kaevandamine kui terasetööstus. See tekitas piirkonnas suure tööpuuduse ja muid sotsiaalseid pingeid. 1960. ja 1961. aasta vahetusel toimus Liège'is taas üldstreik, mille käigus sai kümneid inimesi võitluses korrakaitseorganitega vigastada.
Liège on tähtis logistikakeskus. Linnas on suur jõesadam. Liège'i lennujaam oli 2006. aastal kaubaveo mahult Euroopas 8. kohal.
Üheaastased taimed
pisi|[[Hernes (Pisum sativum) on üheaastane taim]] Üheaastased taimed (ladina herba annua (ainsus), herbae annuae (mitmus)) on taimed, mis idanevad, õitsevad ja surevad ühe vegetatsiooniperioodi jooksul.
Red Bull Racing
Red Bull Racing loodi 2004. aasta lõpus, kui Red Bull ostis alates 2000. aastast tegutsenud Jaguari meeskonna. See omakorda oli loodud 1997. aastal Jackie Stewarti asutatud ja kuni 1999. aastani Stewart Grand Prix' nime all tegutsenud meeskonna baasil.
Meeskonna juht on Christian Horner ja peainsener muu hulgas Williamsile ja McLarenile võitmatuid autosid loonud insener Adrian Newey.
Alates 2007. aastast kasutab Red Bull Renault' mootoreid.
2005. aastal oli Red Bulli liider David Coulthard, teisi sõitjaid seevastu kaks: Christian Klien, kes oli pärit Jaguarist, ja Vormel 1 debütant Vitantonio Liuzzi. Vastavalt lepingule võis kumbki osaleda vähemalt 3 etapil. Klien alustas ning sõitis välja 7. ja 8. koha. Neljandast seitsmenda etapini sõitis Liuzzi ning saavutas 8. ja 9. koha. Klieni esitusi peeti paremaks ja ta sõitis hooaja lõpuni. Hooaja kokkuvõttes oli Coulthard 24 punktiga 12., Klien 9 punktiga 15. ning Liuzzi 0 punktiga 24. ja eelviimane nendest, kes vähemalt ühe sõidu lõpetasid. Esikolmikusse ei jõutud ja Red Bull oli meeskondlikult 7.
pisi|[[David Coulthard oli 2007. aasta Suurbritannia Grand Prix'l 11]] 2007. aastal sõitis Coulthardi kõrval Mark Webber, kes oli varem sõitnud ka Red Bulli eellases Jaguaris. Ehkki Webber sai 16 etapilt 9 etapil parema tulemuse kui Coulthard, punktides see ei kajastunud. Coulthard kogus 14 punkti nagu eelmiselgi hooajal ja oli 10., Webber oli 10 punktiga 12. Kuid Euroopa Grand Prix'l Nürnburgringil saavutas Webber Red Bulli selle aasta ainsa poodiumikoha. Meeskondlikult oli Red Bull 11 meeskonna seas 24 punktiga 5. See oli Red Bulli läbi aegade kõrgeim koht ja mõlema sõitjaga pikendati lepingut.
pisi|[[Mark Webber oli 2008. aastal Euroopa Grand Prix'l 12]] 2008. aastal oli Webber Coulthardist selgelt parem, kaotades talle ainult 3 etapil. Ta oli 21 punktiga 11. Coulthard sõitis välja Red Bulli ainsa poodiumikoha, aga jäi 8 punktiga 16. kohale. Meeskondlikult oli Red Bull 29 punktiga 7. Red Bull kaotas ka oma duubelmeeskonnale Toro Rossole, kelle liider Sebastian Vettel oli 35 punktiga 8. ja oli võitnud etapigi. Hooaja lõpul teatas Coulthard oma loobumisest spordist ja Vettel edutati Red Bulli.
pisi|Webber saavutas [[Hiina Grand Prix'l oma senise karjääri kõrgeima, 2. koha]] 2009. aasta avaetapp oli Red Bullile pettumuseks: Webber oli 12. ja Vettel 13. Kuid teiselt etapilt Malaisiast tõi Webber juba 6. koha punktid. Kolmas etapp, Hiina Grand Prix lõppes aga hiilgavalt: Vettel võitis nii kvalifikatsiooni kui etapi, Webber oli teine. Kaksikvõit saadi ka 8. etapil Suurbritannia Grand Prix'l. 9. etapil Saksa Grand Prix' saabus ka Webberi tähetund: ta võitis kvalifikatsiooni ja kogu etapi. Tema esimene võit tuli 130. katsel ja ükski vormelipiloot pole esimese võiduni nii kaua pidanud ootama. Järgmisel etapil Ungari Grand Prix'l sõitis Webber kiireima ringi. See toimus 131. katsel ja on samuti vormelimaailma rekord. Vettel ja Webber lõpetasid hooaja kaksikvõiduga Abu Dhabi Grand Prix'l. Hooaja kokkuvõttes oli Vettel 84 punktiga teine (maailmameistriks tulnud Jenson Button kogus 95 punkti) ja Webber 69,5 punktiga neljas (vahepeal oli Rubens Barrichello 77 punktiga). Meeskondlikult oli Red Bull 153,5 punktiga Brawn GP (Button ja Barrichello) järel teine.
2010. aastal sõitsid Webber ja Vettel taas Red Bullis. Nagu eelmisel, nii ka 2010. aastal saavutasid Vettel ja Webber hooaja kolmandal etapil Malaisias kaksikvõidu. Monaco Grand Prix'l tuli teine kaksikvõit. Esimese 12 etapi järel oli kumbki, kui vaid lõpuni sõitis, alati punktidele jõudnud ning pärast 12 etappi olid Webber ja Vettel vastavalt esimene ja kolmas. Nad võitsid vastavalt 4 ja 2 etappi.
2011.aastal sõitsid nad ikka veel samas tiimis. Nad saavutasid hooaja kokkuvõttes vastavalt 1. ja 3.koha. Tiimide arvestuses sai Red Bull 1.koha.
2012.aastal oli sõitjate koosseis sama. Vettel sai 3.maailmameistritiitli, aga Webber oli alles 6. Kuid Red Bull sai ikkagi konstruktorite karika.
2013.aastal jäi sõitjad samaks. Vettel sai juba 4.maailmameistritiitli ja Webber oli kolmas. Red Bull sai jälle tiimide arvestuses esikoha.
2014.aastal nii hästi ei lähe. Webber lahkus ja tema asemele tuli Toro Rossost Daniel Ricciardo. Praegu on Vettel viies ja Riciardo kuues. Aga Reb Bull on siiski tiimide arvestuses teine.
pisi|Sebastian Vettel pisi|Daniel Ricciardo
Hartha
Hartha on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
Linnaosad
Aschershain, Diedenhain, Wallbach, Wendishain, Nauhain, Lauschka, Steina, Saalbach, samuti aastal 2004 liidetud Gersdorf osadega Langenau, Kieselbach, Neudörfchen, Schönerstädt ja Seifersdorf.
Hermann Krause
Hermann Krause (27. juuni/9. juuli 1832 Vao – 11. juuni/23. juuni 1870 Rannu) oli Eesti vaimulik.
Oli aastatel 1859–1860 Rannu Püha Martini koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1860–1870 (introdutseeriti 9. oktoobril/21. oktoobril 1860) sama koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema vend Alexander Johann Krause oli Rannu Püha Martini koguduse õpetaja, poeg Max Reinhold Krause oli Viru-Nigula koguduse õpetaja.
Peer Gynt
"Peer Gynt" on Henrik Ibseni 1867. aastal valminud näidend. Edvard Grieg kirjutas sellele muusika.
Tegelased
Allikas: The Oxford Ibsen, 3. köide, Oxford University Press 1972
Sisu kokkuvõte
Peer Gynt on kunagise rikka ja austatud mehe Jon Gynti poeg. Jon Gyntist sai aga joodik ning ta kaotas kogu oma raha, jättes Peeri ja ta ema Åse vaesusse. Peer tahab taastada selle, mis isa hävitas, kuid raiskab aja hoopis kiitlemisele ja õhulosside ehitamisele. Ta satub kaklusesse ja röövib pulmapäeval ära pruudi – Hægstad’i Ingridi. Peer kuulutatakse lindpriiks ja peab kihelkonnast põgenema. Oma teekonnal kohtab ta kolme armujanus piimaneidu, rohelisse riietatud tüdrukut, Dovre mägedes elava vanamehe tütart, kellega ta tahab abielluda, ning Bøygen’it (suur takistus).
Solveig, keda Peer Hægstad’i pulmas kohtas ning armastama hakkas, tuleb mehele tema metsamajakesse järele, et koos temaga sinna elama jääda. Ent Peer jätab ta maha, minnes oma teed. Ta on palju aastaid ära, tegeleb mitmesuguste ametitega ja mängib mitmesuguseid rolle, kaasa arvatud Maroko rannikul kahtlaste ettevõtmistega seotud ärimeest. Peer eksleb kõrbes, külastab möödaminnes Memnonit ja Sfinksi, temast saab beduiinipealik ja prohvet, ta püüab võrgutada ühe beduiini tütart Anitrat ning jõuab lõpuks Kairo hullumajja, kus külalist tervitatakse kui keisrit. Kui ta vana mehena viimaks koduteele asub, elab ta üle laevahuku. Laeva pardal on ta kohtunud ka Veidra Reisijaga, kes tahab kasutada Peeri keha selleks, et uurida välja unenägude asupaik.
Jõudnud tagasi kodukihelkonda, osaleb Peer ühe talumehe matusel ning paneb oksjonile kõik oma varasemast elust alles jäänud asjad. Ta kohtab ka nööbivalajat, kes väidab, et kui Peer ei suuda selgitada, millal ja kus oma elu jooksul on ta olnud "tema ise", peab tema hinge koos teiste defektsete asjadega üles sulatama. Seejärel tutvub Peer Kõhna Mehega, kes usub, et teda ei saa pidada tõeliseks patuseks ega põrgusse saata.
Peeri haarab veelgi suurem meeleheide. Ta pöördub tagasi Solveigi juurde, kes on teda kõik need aastad majakeses oodanud. Naine ütleb, et tema usus, lootuses ja armastuses on Peer olnud alati tema ise.
Allikas: Merete Morken Andersen, Ibsenhåndboken, Gyldendal Norsk Forlag
America Ferrera
pisi|America Ferrera.
America Georgine Ferrera (sündinud 18. aprillil 1984 Los Angeleses) on USA näitleja.
Ta mängib peaosa seriaalis "Inetu Betty".
Stepan Bandera
Stepan Andrijovõtš Bandera (ukraina Степан Андрійович Бандера; 1. jaanuar 1909 Starõi Ugrõniv, Kaluši maakond, Galiitsia – 15. oktoober 1959 München) oli ukraina rahvuslaste liider, üks Ukraina rahvuslaste organisatsiooni (OUN) juhte.
Perekond
Bandera sündis vaimuliku perekonnas, tema isa oli kreekakatoliku preester Andri Bandera ja ema vaimuliku tütar Mõroslava Bandera.
Poliitikas
Kuni 1918. aastani kuulus Bandera sünnikoht Austria-Ungari impeeriumile, seejärel läks aga Poola kätte. Bandera oli juba varajasest noorusest peale seotud rahvusliku liikumisega ja paistis 1920. aastatel silma Poola-vastase tegevusega. 1934. aastal vangistati ta seoses Poola siseministri Bronisław Pieracki mõrva planeerimisega ja mõisteti surma, kuid hiljem muudeti see karistus eluaegseks vangistuseks.
Ukraina riigi taastamise katse
Bandera valiti selle valitsuse liikmeks. Sachsenhauseni koonduslaagris koheldi teda küllaltki hästi koos teiste prominentsete sakslaste vangidega nagu Leon Blumi ja Kurt Schuschnigg. Sakslased lubasid tal kohtuda ka teiste ukraina rahvuslastega ega hävitanud OUN-i, lootes seda ära kasutada sõjas Nõukogude Liiduga.
1944. aasta septembris vabanes Bandera vangistusest ja siirdus Lääne-Euroopasse. Ta jätkas aga ukraina rahvuslike organisatsioonide juhtimist, mis küllaltki suure eduga võitlesid Teise maailmasõja järel nii Lääne-Ukrainas kui ka Ida-Poolas.
1959. aastal tappis KGB agent Bogdan Stašõnskõi Bandera tsüaniidiga. Ta maeti Münchenisse.
Vastuolulisus
Bandera tähendus on vastuoluline. Ukraina rahvuslastele on ta kangelane, kuid poolakate silmis pigem massimõrvar. Nõukogude Liidu ametliku seisukoha järgi oli tegu sakslastega koostööle läinud kurjategijaga. Seda seisukohta jagavad paljud Ukrainas elavad venelased. Tänases Ukrainas, kus on käimas konflikt venemeelsetega, kasutatakse mõnikord ukraina rahvuslaste ja Venemaa-vastaste kohta sõimusõna "bandeeralane". Krimmi annekteerimise kohta peetud kõnes nimetaski Putin Ukraina uusi juhte "Bandera järeltulijateks".
Lääne-Ukrainas, kus on tugev ukraina rahvuslus, nähakse Banderat enamasti rahvuskangelasena, eriti Lvivi, Ternopili ja Ivano-Frankivski oblastites. Samas näiteks peamiselt venemeelsemates Donbassi ja Musta mere äärsetes oblastites ning Krimmis nähakse Banderat peamiselt negatiivses valguses. 17. augustil 2014 rüüstasid tundmatud vandaalid Bandera Münchenis asuvat hauda.
Välislingid
Stepan Bandera - Perspectives for Ukrainian Revolution (audio recordings)
Senegali vapp
Panaafrika värvides vapikilbil kujutatud lõvi sümboliseerib võimu ja julgust. Kollasel väljal on Senegali rahvuspuu ahvileivapuu ja roheline lainjas joon, mis tähistab Senegali jõge. Kilbi all on Senegali kõrgeim aumärk ja prantsuskeelne deviis "Un Peuple – Un But – Une Foi" ('Üks rahvas, üks eesmärk, üks usk').
Valgud
pisi|Sea ja vaala [[müoglobiin. Iga kerake sellel joonisel tähendab ühte aminohapet.]] Valgud ehk proteiinid on biopolümeerid, mille monomeerideks on aminohappejäägid. Valgu molekul koosneb paljudest järjestikustest aminohapetest, mis on omavahel seotud peptiidsidemega. Valkudel on oluline füsioloogiline roll kõikides organismides ja viirustes:
Valke sünteesitakse ehk transleeritakse ribosoomide poolt raku tsütoplasmas. Valgu aminohappelise järjestuse määrab ära translatsioonil kasutatav mRNA nukleotiidahela järjestus.
Nimetus
Nimetus "proteiinid" (kreeka keeles protos 'esimene, tähtsaim') pärineb hollandi keemikult Gerardus Johannes Mulderilt, kes võttis selle kasutusele 1839. aastal.
Eestikeelse sõna "valk" lõi Johannes Voldemar Veski sõna "valge" põhjal.
Ülesanded
Valgud on kõige mitmekesisemad makromolekulid elusorganismides. Valkudel on organismis elutähtis roll, sest need osalevad põhimõtteliselt kõikides bioloogilistes protsessides: käituvad katalüsaatoritena, transpordivad ja hoiustavad teisi molekule (näiteks hapnikku), pakuvad mehaanilist tuge ja immuunkaitset, vastutavad rakuliikumise eest, osalevad närviimpulsside ülekandes, kontrollivad kasvu ja rakkude diferentseerumist.
Süstemaatika
pisi|[[Trüpsiini (seedeensüümi) kristallid mikroskoobi all polariseerivas valguses. Polariseeriv filter annab lihtsa võimaluse eristada valgukristalle soolakristallidest, kuna valgu kristallid on valguse suhtes enamasti anisotroopsed, soolakristallid tihti mitte]] Valgud jagunevad lihtvalkudeks ja liitvalkudeks. Liitvalkudes on lisaks lihtvalgulisele komponendile veel mittevalguline täiendav osis ehk prosteeriline rühm. Liitvalgud on näiteks fosfoproteiinid, metalloproteiinid, kromoproteiinid, proteolipiidid, glükoproteiinid jt. Lihtvalkude sekka kuuluvad näiteks albumiinid, globuliinid, histoonid, prolamiinid, gluteliinid, protamiinid ja skleroproteiinid.
Loomseid valke võib jaotada näiteks nende funktsiooni järgi järgmiselt:
Struktuur ja koostis
Suurim teadaolev inimvalk on südamelihases paiknev titin aatommassiga 3–3,7 megadaltonit (3 000 000 daltonit);
Peptiidid koosnevad aminohappejääkidest. Jääkideks kutsutakse neid seetõttu, et peptiidsideme moodustamisel on aminohape loovutanud vesinikuaatomi aminorühmast ja hüdroksüülrühma karboksüülrühmast, mis sideme tekkimisel eralduvad veemolekulina (dehüdratsioon). Ahela otsas olev vaba α-aminorühmaga jääki nimetatakse aminoterminaalseks (või N-terminaalseks), vaba karboksüülrühmaga jääki karboksüterminaalseks (või C-terminaalseks). pisi|Aminohappejääkide vahele moodustunud peptiidside (sinine)
Valgud võivad koosneda nii ühest kui ka mitmest polüpeptiidahelast. Mitmesubühikulised valgud sisaldavad kahte või enamat mittekovalentselt seotud polüpeptiidi, mis võivad olla nii identsed kui ka erinevad. Kui vähemalt kaks ahelat mitmesubühikulises valgus on identsed, on valk oligomeerne ning identsed ühikud, mis koosnevad vähemalt ühest ahelast, on protomeerid. Üksikutel erandlikel valkudel võivad ahelad olla seotud kovalentselt ning sel juhul nimetatakse polüpeptiidahelaid subühikute asemel lihtsalt ahelateks.
Lihtsama struktuuriga valgu aminohappejääkide arvu saab umbkaudselt arvutada jagades molekulmassi 110-ga. Kuigi 20 tavalisema aminohappe keskmine molekulmass on 138 ühikut, esinevad valkudes enamasti väiksemad aminohapped, mille osakaale arvestades on valkude keskmise aminohappe molekulmass 128 ühikut, ning kuna peptiidsideme moodustumisel eraldub veemolekul (M=18 g/mol), taandub keskmine aminohappe molekulmass 110-le.
Valkude aminohappeline koostis on valgule iseloomulik suurus. Samas ei ole valgu täielik hüdrolüüs aminohapeteks valgu aminohappelise koostise määramiseks piisav, sest hüdrolüüsi käigus võivad esineda kõrvalreaktsioonid, näiteks teiseks aminohappeks üleminek või aminohappe täielik lagunemine. Täpse aminohappelise koostise määramiseks kasutatakse vajadusel lisaprotseduure, et hüdrolüüsiga kaasnevaid ebaselgusi lahendada.
Osa valke sisaldavad lisaks aminohapetele ka püsivalt assotsieerunud keemilisi komponente. Selliseid valke kutsutakse konjugeeritud valkudeks ja mitteaminohappelist osa prosteetiliseks rühmaks (lisarühmaks). Konjugeeritud valke liigitatakse prosteetiliste rühmade järgi (näiteks lipoproteiidid sisaldavad lipiide, glükoproteiinid sahhariidrühmi, metalloproteiidid spetsiifilisi metalle).
Valkude struktuuritasemed
pisi|Punasega on pildil kujutatud alfaheeliksid, kollasega beetalehed pisi|Alfaheeliks – ühe täispöörde kohta on 3,6 aminohappejääki
pisi|Beetaleht – punase punktiirina on kujutatud vesiniksidemed
Christian Anfinsen kirjeldas 1950ndatel aminohappejärjestuse ja valgukonformatsiooni vahelist seost ensüümi ribonukleaas põhjal.
Funktsioonid
Valgu funktsioon on otseselt seotud tema kolmemõõtmelise struktuuriga. Seega kujutab valk endast ülekannet ühedimensioonilisest järjestusest kolmedimensiooniliste molekulideni, mis on võimelised mitmekülgseks aktiivsuseks. Kui valk kaotab struktuurimuutuste järel oma ensümaatilise aktiivsuse, on tegemist valgu denatureerumisega.
Paljude valkude funktsiooniks on teiste molekulide sidumine. Seotavat molekuli kutsutakse ligandiks. Ligandiks võib olla igat tüüpi molekul, ka valk. Ligandide mööduv seondumine on elusorganismis äärmiselt oluline, sest lubab organismil reageerida keskkonnamuutuste ja metabolismiseisunditele kiiresti ja pöörduvalt. Ligandi seostumise kohta valgus kutsutakse sidumiskohaks, mis on ligandi suuruse, kuju, laengu ja hüdrofiilsete või -foobsete omadustega komplementaarne. Ligandi seostumine on spetsiifiline, sest iga sidumiskoht saab interakteeruda vaid ühe või mõne ligandiga. See on väga tähtis elusorganismide kõrge organiseerituse säilitamiseks.
Ensüümid
Valkude struktuur on liikuv. Konformatsioonimuutused võivad olla alates aminohappejääkide molekulaarsetest vibratsioonidest kuni mitmenanomeetriliste muutusteni segmentide liikumisel. Spetsiifilised konformatsioonilised muutused on sageli valgu funktsiooni jaoks vajalikud. Valgu ja ligandi seondumisega kaasneb enamasti ka konformatsioonimuutus, mis teeb sidumiskoha ligandi jaoks komplementaarsemaks, mis viib selle tugevama seondumiseni. Multisubühikulistes valkudes mõjutab ühe subühiku konformatsioonimuutus ka teiste subühikute kuju. Ensüümid on erilise funktsiooniga valgud, sest seondavad ja muudavad keemiliselt teisi molekule – katalüüsivad reaktsioone. Ensüümidega seonduvaid molekule kutsutakse ligandide asemel substraadiks ning ligandi seostumise kohta kutsutakse aktiivtsentriks. Ensümaatiline katalüüs on elusorganismidele hädavajalik, sest bioloogiliselt vajalikes tingimustes on mittekatalüseeritud reaktsioonid enamasti aeglased, sest enamik bioloogilisi molekule on rakkudes oleva neutraalse pH, mõõduka temperatuuri juures ja veekeskkonnas üsna stabiilsed. Lisaks sellele ei ole mitmete vajalike biokeemiliste reaktsioonide toimumine soodustatud või on ebatõenäoline.
Ensüümid on äärmisel efektiivsed katalüsaatorid. Nad muudavad madalamaks reaktsiooni aktivatsioonienergia ning suurendavad sellega reaktsiooni kiirust (106 pealt 1017-ni). Ensüümkatalüüsitud reaktsioonidele on iseloomulikuks substraadi ja ensüümi vahel tekkiv kompleks. Ensüüm ei mõjuta reaktsiooni tasakaalu. Seostumisenergiat saab kasutada substraadi entroopia madaldamiseks või ensüümis konformatsioonilise muutuse esilekutsumiseks. Seostumisenergia seletab ka ensüümide väga suure täpsuse substraatide suhtes.
Oluline osa ensümaatilise kiiruse suurendamiseks vajalikust energiast saadakse substraadi ja ensüümi vahel olevatest nõrkadest interaktsioonidest (vesiniksidemed ning hübrofoobsed ja ioonilised interaktsioonid). Ensüümi sidumiskoht on struktureeritud nii, et mõned nendest nõrkadest interaktsioonidest esinevad eelistatult reaktsiooni üleminekuolekutes, et neid stabiliseerida. Paljude interaktsioonide vajalikkus põhjustab ka selle, et ensüümid on suurte mõõtmetega.
Teised ensüümide kasutatavad katalüütilised mehhanismid on näiteks happe-aluse katalüüs, kovalentne katalüüs ja metalliiooni katalüüs. Katalüüs sisaldab mööduvaid kovalentseid interaktsioone substraadi ja ensüümi vahel või funktsionaalsete rühmade üleminekuid ensüümile või selle küljest.
Valgusüntees
Valgusüntees on mitmeastmeline protsess, milles rakud taastoodavad valke. See algab aminohappe sünteesist ja tuumast pärineva DNA transkriptsioonist mRNA-ks, mis on hiljem translatsiooni alginformatsiooniks ning määrab valgu aminohappelise järjestuse. Translatsiooni viivad läbi ribosoomid, mis koosnevad rRNAst ja valkudest. Selle käigus kinnitub ribosoom mRNA otsale ning liigub piki ahelat edasi, püüdes aminohapetega seondunud tRNA-sid ja lubades mRNA koodonitel paarduda sobivate tRNA antikoodonitega. tRNA küljes ribosoomi kantud aminohapejäägid liidetakse kokku peptiidsidemete abil ning vabad tRNA-d vabastatakse protsessist. Pärast võib aset leida veel valgu keemiline modifitseerimine, mida nimetatakse posttranslatsiooniliseks modifikatsiooniks, ja valgu voltumine.
Prokarüootide ja eukarüootide valgusüntees on erinev. Prokarüootides toimub translatsioon tsütoplasmas, eukarüootide puhul endoplasmaatilises retiikulumis.
Valkude eraldamise meetodid
pisi|Valkude sisalduse mõõtmine [[Bradford'i meetod|Bradfordi meetodil. Bradfordi reagent annab valkudega reageerides sinise värvuse. Värvuse intensiivsus peegeldab valkude sisaldust ja seda saab mõõta spektrofotomeetriga]]
Konkreetsete valkude eraldamiseks valkude segust on erinevaid meetodeid:
Santa Isabel
Santa Isabel on mitme koha nimi:
Armas Luige
Armas Luige (8. juulil 1910 Peterburi – 19. aprillil 1991 Tallinn) oli eesti ehitusinsener.
Luige lõpetas 1936. aastal Tallinna Tehnikumi ja 1953. aastal TPI (tööstus ja tsiviilehituse erialal).
Ta projekteeris ja ehitas Veeteede Valitsuses ja Balti Laevastiku hüdrograafia talituses 1927–1930 ja 1932–1941 tuletorne, raudteid, maanteid, sildu ja sadamaid. Eesti rannikul on kokku 30 tuletorni, mille projekteerimisel ja ehitusel Luige osales. Esimene nendest oli Kiipsaare tuletorn Saaremaa läänerannikul, mis rajati 1933. aastal. 1946–1971 töötas Luige Ehituskomitees ja "Kommunaalprojektis".
Luige oli ka silmapaistev ehitus- ja mereajaloo uurija. Avaldanud raamatu "Eesti tuletornid" (1974,1982), kirjutanud monograafia mitme Tallinna ehitus- ja projekteerimisasutuse kohta, on kogumiku "Ehitusinsenerid TPI-st" koostajaid ja mitmete populaarteaduslike artiklite autor.
Vihi
Vihi on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külas asub Vihi Sillaotsa järv. Külast voolab läbi Navesti jõgi, samuti voolavad külas Lõhavere oja ja Maltssaare oja, mis küla edelaosas suubuvad Navesti jõkke. Küla lähistel voolab Vihiküla peakraav.
Plaatinaplaat
Plaatinaplaat on tiitel, mis antakse muusikaalbumile või muule sarnasele teosele (singel, muusikavideo), mida on müüdud kindlaksmääratud arvust rohkem eksemplare. See arv võib sõltuvalt riigist varieeruda, näiteks USA-s saab plaatinaplaadi tiitli üle miljoni eksemplari müüdud muusikaalbum, Ühendkuningriigis üle 300 000.
Heini Hediger
Heini Hediger (30. november 1908 Basel – 29. august 1992 Bern) oli Šveitsi zooloog ja zoosemiootik.
Ta juhatas pikka aega (1954–1973) Zürichi loomaaeda, enne seda ka Berni (1938–1943) ja Baseli loomaaeda (1944–1953).
Ta tegeles loomade käitumise uurimisega, eriti nende ruumitaju ja ruumisuhete ehk prokseemikaga. Selle tulemusena uuendas ta loomade hoidmisviise ja puuride ning aedikute ehitust loomadele oluliselt sobivamaks. Tema uuendused loomade pidamisel võeti kasutusele paljudes maailma loomaaedades.
Leisnig
Leisnig on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis Freiberger Mulde jõe ääres.
Arne Merilai
Arne Merilai (sündinud 27. aprillil 1961 Kohtla-Järvel) on eesti kirjandusteadlane ja kirjanik, Tartu Ülikooli rahvusteaduste professor.
Leisnig
Linnaosad
Brösen, Fischendorf, Gorschmitz, Klosterbuch, Meinitz, Minkwitz, Queckhain, Paudritzsch, Röda, Scheergrund, Tautendorf ja Tragnitz.
Arne Merilai
Elulugu
Merilai töötas Keele ja Kirjanduse Instituudis nooremteadurina, hiljem Tartu Ülikoolis vanemõpetaja, dotsendi ja vanemteadurina. 2001–2002. aastal oli ta J. William Fulbrighti stipendiaat keelefilosoofias California Ülikoolis Berkeleys. Aastail 2006–2010 oli ta Tartu Ülikooli kirjandusteooria dotsent. Alates 2011. aastast on ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna kultuuriteaduste ja kunstide instituudi eesti kirjanduse professor. Kirjandusteadusliku sarja "Studia litteraria Estonica" peatoimetaja. Eesti Kirjanike Liidu liige.
Arne Merilai on tegelnud mitme humanitaarteadusega. Ta enese kirjelduse järgi juhtis huvi kirjanduse olemuse vastu ta "rada üle filoloogia, fenomenoloogia ja analüütilise keelefilosoofia isiklikuvõitu pragmapoeetikani". Seda viimast määratles Merilai oma inauguratsiooniloengus järgnevalt: "Pragmapoeetika on kujundliku keelekasutuse filosoofia, mida ma pean kirjandusteaduse alusdistsipliiniks, mis on minu õpetuse tuum, mille ümber kõik muu kallerdub ja selekteerub."
Ta kandideeris 2023. aasta Riigikogu valimistel Erakond Parempoolsed nimekirjas, kus kogus valimisringkonnas nr 10 (Tartu linn) 114 häält ning ei osutunud valituks.
Looming
Arne Merilai on käsitlenud kirjandust, filosoofiat ja teatrit. Tema peamised uurimisteemad on olnud eesti luule, poeetika ja pragmapoeetika ning kirjandusfilosoofia. Silmapaistev on Merilai töö ballaadiuuringute vallas, sh eesti ballaadiantoloogiate koostaja ning toimetajana. Ta on avaldanud kaks luulekogu ("Merlini aare: Luulemärss 1994–1998", 1998; "Tolmutort", 2001), ühe romaani ("Türann Oidipus", 2009) ja kirjutanud ka näidendeid.
Kaevamishark
thumb|Kaevamishargid Kaevamishark ehk aiahark on hark, mis on mõeldud mulla kaevamiseks peenramaal (aiamaal). Kaevamishark kobestab kaevamisel mulda paremini kui labidas.
Aiahargil on tavalistelt 4–5 lehtjat, otsast teritatud haara. Haara laius 10–20 mm.
Hanguvars on umbes meetri pikkune alt hangu juurest sirge või kerge kumerusega paremaks haaramiseks. Hanguvars lõpeb kas käepidemega või ilma.
Mehega II Planeedilt
"Mehega II Planeedilt" on ansambel The Belka teine album. 2005. aasta plaat ilmus CD-l.
Rahvusvahelised suhted
Rahvusvahelised suhted on suhted rahvusvahelises süsteemis peamiselt riikide vahel, aga ka rahvusvaheliste organisatsioonide ning hargmaiste ettevõtete (multinatsionaalsete korporatsioonide) vahel.
Akadeemilise distsipliinina on rahvusvahelised suhted politoloogia haru, mis uurib rahvusvahelisi suhteid. Rahvusvahelisi suhteid uuritakse nii positiivselt (rahvusvahelisi suhteid analüüsides) kui normatiivselt (välispoliitilisi eesmärke ette kirjutades).
Rahvusvaheliste suhete teooriad
Seletamaks rahvusvahelises süsteemis toimivaid mudeleid ja mehhanisme on loodud mitmeid rahvusvaheliste suhete teooriaid. Rahvusvahelistes suhetes toimuva selgitamisel on teadlased lahkarvamustel, mis tuleneb sellest, et fakte tõlgendatakse erinevalt. Teooriad erinevad ennekõike selle poolest, keda või mida peetakse keskseks: mõnikord peetakse selleks toimijaid, teistel juhtudel süsteemi struktuuri ja piiranguid, mida toimijatele peale surutakse.
Võivaku
Võivaku (ka: Võhma) on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külast saab alguse Viru oja. Küla läänepiiril voolab Pelda oja, millele on paisutatud Kerita järv.
Roßwein
Roßwein on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
Linnaosad
Roßwein (linn), Gleisberg, Wetterwitz, Wettersdorf, Haßlau, Niederforst, Klinge, Ossig, Naußlitz, Seifersdorf, Ullrichsberg ja Zweinig.
Marju Bormeister
Marju Bormeister sündis maalikunstnike esiklapsena ning on elanud pool oma elust Tallinna Kunstihoones.
Töötanud Teatri- ja Muusikamuuseumis, kust algas huvi fotograafia vastu. Teinud dekoraatoritööd Riiklikus Noorsooteatris, mille järel asus õppima Eesti Riiklikku Kunstiinstituuti teatridekoratsiooni, kuid siirdus maalierialale, mille täieliku kursuse ka lõpetas. Õppinud on ERKIs veel ruumikujundust ja mõnda graafikatehnikat.
2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Savisaare valimisliidu ja Tegusa Tallinna nimekirjas.
Töö
Õpetanud külalisõppejõuna maali, monotüüpiat, akvarelli ja kompositsiooni Tallinna Tehnikaülikoolis, Tartu Kõrgemas Kunstikoolis ja Tartu Ülikooli maaliosakonnas.
Looming
Maalinud dekoratsioone Fritz Matti, Aimee Undi ja Tõnu Virve kavandite järgi. Maalida meeldib talle loodust, igasuguseid pinna-struktuure loodusest. Maalib kodu-ateljees, kus naudib kõike seda läbi monotüüpia tehnika.
On osalenud erinevates projektides seoses monotüüpiatehnika tutvustamisega Eestis, Soomes, Rootsis, Saksamaal. Õpetanud seda Eestis viibinud diplomaatilise korpuse töötajatele (Inglismaa, Taani, USA, Soome, Norra).
Esinenud näitustel 1980. aastast. Eesti Maalikunstnike Liidu liige (1993), Eesti Kunstnike Liidu liige.
Galina Višnevskaja
pisi| Galina Višnevskaja (Гали́на Па́вловна Вишне́вская, sünninimi Galina Ivanova; 25. oktoober 1926 – 11. detsember 2012) oli vene ooperilauja (sopran), näitleja, lavastaja ja pedagoog. Ta oli tšellist Mstislav Rostropovitši abikaasa.
Elulugu
Galina Višnevskaja sündis 25. oktoobril 1926 Leningradis. Vanemad hülgasid Galina, kui ta oli kuue nädala vanune, ning jätsid ta isapoolse vanaema kasvatada. Galina elas oma vanemate juures ainult 1930. aasta suvel ja ei saanud nendega kunagi lähedaseks. Tema ema oli pooleldi mustlanna, kes mängis kitarri ja laulis mustlasromansse. Nähtavasti temalt sai Galina oma lauluarmastuse, ta hakkas väga väiksena külaliste ees esinema ja romansse laulma. Juba kolmeaastaselt oli tema hääl nagu täiskasvanul, kuna see oli looduse poolt paika pandud. Inimestel oli pisut kummastav kuulata väikese tüdruku suust tulevat tugevat rinnahäält.
Galina kasvas üles Kroonlinnas vanaema Darja Ivanova hoole all. Elati ühiskorteris, see oli tol ajal ainus võimalus. Korter oli viietoaline, igas toas elas eri perekond – kokku 14 inimest, kes kõik kasutasid ühist kööki, väljakäiku ja vannituba. Seda peeti veel väikese elanike arvuga korteriks, teistes oli elanikke tunduvalt rohkem.
Koolis esines Galina kõigil kontsertidel ja sai hüüdnimeks Artisti-Galka. Peamiselt tuli muidugi laulda ülistavaid laule Stalinist, Leninist ja võitmatust Punaarmeest, kuid tänu lauluõpetajale tutvus Galina ka ilusama repertuaariga. Kümnendaks sünnipäevaks kinkis ema Galinale Pjotr Tšaikovski ooperi "Jevgeni Onegin" plaadikomplekti ja grammofoni. Esimest korda elus kuulis Galina ooperit ja sattus sellest täielikku lummusesse. Ta õppis terve ooperi pähe, oskas kõiki partiisid ja koore. Kummalisel kombel sai "Jevgeni Onegini" Tatjanast hiljem Višnevskaja esimene ooperiroll Suure Teatri laval.
Kroonlinnas elas Galina üle Leningradi blokaadi. Vanaema oli näljast nii nõrk, et istus ainult ahju ääres, püüdes sooja saada. Ükskord jäi ta seal tukkuma ja riided võtsid tuld. Vanaema suri üksi haiglas näljapiinadesse ja põletushaavadesse ning Galina jäi üksi. Tema isa põgenes Leningradist mööda Eluteed üle Laadoga järve, hüljates oma tütre teist korda ja jättes ta kindlasse surma. Galina elas nagu poolunes, näljast paistes istus ta tekki mähituna üksi tühjas korteris. 1942. aasta kevadel hakati korteritest ellujäänuid otsima. Galina leiti üles ja võeti tööle kohaliku õhukaitse neljasajast naisest koosnevasse rühma. Nende ülesanne oli anda teada pommitabamustest ja tulekahjudest ning elanikkonna abistamine. Lisaks puhastasid nad linna, parandasid kanalisatsiooni ja lammutasid kütteks puumaju. Leningradi ei jäänud pärast blokaadi alles mitte ühtegi puitehitist.
Naabrusesse paigutati laevastiku väeosa, kus tegutses džässorkester. Galina läks nende juurde laulma ja temast sai kontsertidel hinnatud esineja. 1943. aastal läks ta Leningradi eesmärgiga laulmist õppida. Tal õnnestus saada kultuurimajas valgustajaks (töölise kaardiga sai 400 grammi leiba päevas) ning näha väga heade näitlejatega draamaetendusi ja Pjotr Tšaikovski ooperit "Padaemand". Sel ajal alustas linnas tööd Nikolai Rimski-Korsakovi nimeline muusikakool. Galina õppis pool aastat kooli kõige nimekama pedagoogi juures, kes paraku kasutas valesid õppemeetodeid, mistõttu kolme kuu pärast olid Galina häälest kõrged noodid kadunud, kuigi tema hääleulatus oli olnud kaks ja pool oktaavi.
1944. aasta suvel abiellus Galina noore meremehe Georgi Višnevskiga. Juba nädalapäevad hiljem sai selgeks, et see oli viga. Kaks kuud kestnud abielust jäi Galinale ainult nimi, millega ta hiljem maailmakuulsaks sai.
1944. aastal läks Galina 17-aastaselt tööle Leningradi operetiteatrisse. Massistseenides ja kooris esinedes sai alguse tema lavakarjäär. Teatritrupp sõitis mööda Venemaad ringi, esinedes sõjaväeosades, mängides jääkülmades klubides ja magades kus juhtus. Galinal oli hea mälu ja kogu repertuaar jäi talle pähe. Tänu sellele sai temast peagi solist, kes esines peamiselt subretirollides, kuna peaosa täitmiseks ei olnud tema hääles ülemisi noote. See teater oli Galinale ainsaks tõeliseks kooliks.
1945. aastal abiellus Galina teatri direktori Mark Rubiniga, kes oli temast kakskümmend aastat vanem. Peagi jäi naine rasedaks, kuid jätkas endiselt tohutu töökoormusega ringreisidel osalemist. Kui jõudis kätte aeg sünnitada, ei õnnestunud Galinal saada haiglakohta ja kaks ööpäeva lamas ta valudes haigla sünnitustoas linaga kaetud laual. Sündis poeg, kes sai nimeks Ilja. Pärast sünnitust algas eklampsia ja mädane rinnanäärmepõletik. Sellegipoolest saadeti Galina koju, kus ta ei suutnud kõrge palaviku tõttu voodist tõusta ega lapse eest hoolitseda. Selles lootusetus olukorras ilmus välja Galina isa koos oma järjekordse naisega. Ta nägi oma tütre rasket olukorda, kuid jättis juba kolmandat korda tütre saatuse hooleks. Laps sai mürgistuse ja seedehäired ning kuna antibiootikume ei olnud kuskilt saada, suri kahe ja poole kuu vanusena. Kahe nädala pärast sõitis teater uuesti turneele ja Galina võeti poolsurnuna kaasa. Kui tal parem hakkas, asus ta jälle tööle nagu koormahobune. Ta oli sel ajal üheksateistaastane.
1948. aastal, kui kohustuslik Nõukogude Liidu repertuaar võimust võttis, lahkus Galina teatritrupist, valmistas ette estraadilaulude kava ja hakkas kontserte andma. Varsti tuli ka abikaasa Mark teatrist ära ja hakkas tema kontserte korraldama. Üks turnee kestis tavaliselt kaks kuud, sõideti linnast linna ja iga päev anti kontserte. Ööbida tuli räpastes lutikatest kubisevates võõrastemajades. Töö oli raske, kuid sissetulek võimaldas mingi aja Leningradis vabalt elada, kontserte ja etendusi külastada. Kui raha otsa sai, istuti jälle autosse ja mindi lisa teenima.
Kohtumine kaheksakümneaastase lauluõpetaja Vera Garinaga keeras Galina elu pea peale. Selleks ajaks pidas Galina ennast metsosopraniks, võib-olla koguni kontraaldiks ja estraadilauljaks, kuna tema hääl ei ulatunud kõrgemale teise oktaavi sol-ist. Garina sai kohe aru, et tegemist on sopraniga ja hakkas talle tunde andma. Poole aastaga sai Galina tagasi kogu oma endise hääleulatuse: kaks ja pool oktaavi.
1951. aasta suvel diagnoositi Galinal lahtine tuberkuloos. Olukord oli eluohtlik ja arstid leidsid, et ainus võimalus on tekitada õhkrind, mis oleks tähendanud lauljakarjääri lõppu. Galina oli juba operatsioonilaual, kuid hüppas viimasel hetkel püsti ja põgenes. Esmalt langes ta täielikku apaatiasse, kuid siis hakkas oma elu eest võitlema. Ta sõi rammusat toitu ja hakkas süstima streptomütsiini – see oli uus ravim, mida apteegis ei müüdud ning mida tuli pöörase raha eest mustalt turult hankida. Ametlikult oli Nõukogude Liidus arstiabi tasuta, kuid tegelikult olid paremad ja kaasaegsemad ravimoodused tavainimesele kättesaamatud. Suure vaevaga õnnestus hankida tuusik Leningradi-lähedasse tuberkuloosisanatooriumi, kus toimus täielik paranemine. Arstid pidasid juhtunut imeks.
1952. aasta mais sattus Galina juhuslikult Suure Teatri noorterühma konkursile. Ta läbis edukalt kolm vooru ja võeti teatri noorterühma vastu. Kuid konkursi läbimine oli ainult pool võitu – kõige olulisem oli täita KGB ankeet (ligi kakskümmend lehekülge). Galina isa, kes oli muidu tõeline marksist ja stalinliku võimu tubli sabarakk, oli rääkinud seltskonnas Stalini kohta anekdoodi ning seetõttu poliitilise § 58 alusel süüdi mõistetud. Sellise süüdistusega inimese sugulast Suurde Teatrisse tööle ei võetud. Seetõttu kirjutas Galina ankeeti, et isa jäi sõja ajal kadunuks. Pärast kolmekuulist ootust, lootuse kaotust ja hirmu saabus telegramm, et ta on Suurde Teatrisse vastu võetud. Galina Višnevskajast oli saanud maailma ühe parima teatri laulja.
Kui Galina isa 1956. aastal pärast Stalini surma kinnipidamiskohast tagasi tuli, läks see veendunud kommunist kõigepealt Suure Teatri kaadriosakonda kaebama, et tütar oli ankeedis valetanud. Kuid ajad olid juba veidi muutunud. Selliseid Galina isa taolisi ebardeid sünnitas Nõukogude riik, kus juba maast madalast õpetati lastele, et oma pereliikme peale kaebamine on õilis ja kangelaslik tegu, isegi kui tagajärjeks on vanemate vangistamine või hukkamine. Galina Višnevskaja toob oma elulooraamatus välja tõsiasja, et Nõukogude Liidus anti välja määrus, mis seadustas surmanuhtluse üle 12-aastastele lastele. Maailma ajaloos ei ole palju selliseid riike, kus täiskasvanud võivad seaduse alusel lapsi maha lasta.
Isegi siis, kui Višnevskaja laulis juba Suures Teatris peaosi ja valitsuse bankettidel pakuti tema esinemisi kui magustoitu, elas ta koos Markiga endiselt ühiskorteri köögitaguses kitsukeses toas. Lisaks pidid kõik Suure Teatri lauljad läbi tegema KGB värbamise. Ka Višnevskajat hakkasid ühel ajal piirama KGB töötajad, kes nõudsid oma salakavalal moel, et ta hakkaks koputajaks ja esitaks pealekaebusi kolleegide juttude ning tegude kohta. Väidetavalt pääses Galina sellest võimatust olukorrast, kuna tolleaegne NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees Nikolai Bulganin, kes oli temasse armunud, andis KGB-le korralduse Višnevskaja rahule jätta.
1955. aastal tutvus Višnevskaja tšellist Mstislav Rostropovitšiga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Teist korda kohtusid nad Galina esimesel välisreisil Prahas ja seal sündis juba otsus abielluda. Galina elas tol ajal veel koos Markiga, kuid nende abielu oli jäänud sõjaaja segaduses lõpuni vormistamata. Moskvasse jõudes teatas ta kohe Markile, et kohtas Slava Rostropovitšit ja läheb tema juurde elama. Markile oli see ränk hoop. Ta üritas Galinat kinni hoida, ähvardas teha enesetapu ja naisel tuli lõpuks salaja Slava juurde põgeneda.
Mees elas koos ema ja õega ühiskorteri kahes tillukeses toas, millest üks oli läbikäidav (üldse elas korteris umbes kakskümmend inimest). Hiljem sai Slava korteri NSV Liidu Heliloojate Liidu kooperatiivmajas, kuhu nad kolisid 1955. aasta lõpus. Kuid asjaolu, et korteri eest oli makstud, ei tähendanud midagi. Korterile tuli saada order ehk luba seal elamiseks. Nõukogude Liidu elamispinna ametlik norm ühe inimese kohta oli üheksa ruutmeetrit. Olukord, et neljas toas elab kaks inimest, oli võimatu. Seega nõuti, et nad vabastaksid enda raha eest muretsetud korteri ja koliksid kahetoalisse. Väidetavalt ei palunud Galina abi Bulganinilt, kuid olukorra lahendas see, et Bulganin tuli neile aastavahetusel külla. Hoovis seisid öö otsa autod ihukaitsjatega ja korteri ukse taga trepikoja põrandal istus kindral. Järgmisel päeval rääkis kõrgest külalisest terve maja ja tulemus oli, et korteriorder toodi neile "kandikul" koju kätte.
Järgnevatel aastatel tegi Višnevskaja palju tööd, käis külalisetendustel välismaal (see sai Nõukogude artistide jaoks võimalikuks alles 1950. aastatel) ja osales plaadistustel. Kõik see toimus lapseootuse ja -kasvatamise ning olmeprobleemide kõrvalt, sest 1956. aastal sündis tütar Olga ja 1958. aastal tütar Lena.
Višnevskaja ja Rostropovitš olid sõbralikes suhetes Dmitri Šostakovitšiga, keda nad väga austasid ja armastasid ning üritasid toetada olukorras, kus teda võimude poolt pidevalt taga kiusati. Nad tegutsesid aktiivselt tema teoste ettekandmise nimel ja aitasid partituure välismaale toimetada.
Pärast seda algas nende tagakiusamine. Rostropovitš aeti Suurest Teatrist minema, aegamööda tehti lõpp kõigile välisreisidele, pealinna orkestritel keelati kutsuda teda mängima või dirigeerima, Leningradis ja Moskvas ei antud soolokontsertideks saale (ta sai esineda ainult provintsis) jne. Tihti toimus kokkulepitud kontserdist äraütlemine viimasel minutil, mis mõjus eriti masendavalt, kusjuures mõlemale poolele valetati. Višnevskajale teatris töötamisel takistusi ei tehtud, kuid riigi keskajalehed temast enam ei kirjutanud, tema häält ei olnud kuulda ei raadiost ega televiisorist või kui raadiost tema häält lasti, siis ei nimetatud tema nime. Niimoodi püüdsid võimud luua nende ümber vaakumi, justkui ei oldaks neist huvitatud ja nende looming oleks tarbetu.
1974. aastal otsustasid nad, et ei kavatse rohkem alandusi taluda, ja palusid Brežnevilt luba kaheks aastaks välismaale sõita. Luba saadi, kuid ei olnud mingit tagatist, et seda ära ei muudeta. Seega tuli kiiresti tegutseda. Rostropovitš sõitis varem ära ja Višnevskaja koos tütardega järgnes kahe kuu pärast, kui Olga eksamid olid tehtud. KGB-d ja järgnevaid ebameeldivusi kartmata tuli teda lennujaama saatma palju austajaid lihtsate inimeste hulgast.
Višnevskaja ja Rostropovitš elasid edaspidi peamiselt Ameerika Ühendriikides ja Prantsusmaal. 1978. aastal võeti neilt „Nõukogude kodaniku nime teotava tegevuse tõttu“ Nõukogude Liidu kodakondsus ja riiklikud autasud. 1990. aastal, pärast mitme kultuuritegelase palvet, anti Višnevskajale ja Rostropovitšile tagasi Nõukogude Liidu kodakondsus ning tühistati otsus riiklike autasude äravõtmise kohta. Mõlemad loobusid kodakondsuse tagasi võtmisest teatades, et nad ei ole palunud seda ära võtta ega tagasi anda. Višnevskaja elas surmani Šveitsi passiga.
1990. aasta veebruaris tuli Višnevskaja tagasi Venemaale, temast sai Moskva konservatooriumi auprofessor. 1993. aastast alates tegutses ta draamanäitlejana ja tegi filmirolle. Alates 2002. aastast tegutses ta Moskvas Galina Višnevskaja Ooperilaulu Keskuse juhatajana. Abikaasa Mstislav Rostropovitš suri 2007. aastal.
Looming
Višnevskaja esimesed rollid Suures Teatris olid Tatjana Pjotr Tšaikovski ooperis "Jevgeni Onegin", Leonore Ludwig van Beethoveni ooperis "Fidelio" ja Kupava Nikolai Rimski-Korsakovi ooperis "Lumehelbeke". Kõik need osad sobisid suurepäraselt tema olemuse, avatud loomuse, nooruse ja õiglustundega ning tõid talle edu. Tol ajal oli kombeks ooperite stseene ümber teha, et need vastaksid ideoloogilistele ettekirjutustele. Lisaks lavastati palju kaasaja- või revolutsiooniteemalisi oopereid, kuhu pandi osalema teatri parimad jõud. Lauljad teenisid nende etenduste pealt suuri preemiaid, kuid publikut need saali ei toonud.
1950. aastatel valmisid suurepärased rollid: Cherubino Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis "Figaro pulm", Katharina Vissarion Šebalini ooperis "Tõrksa taltsutus", peaosad Giuseppe Verdi ooperites "Aida" ja "Traviata" ning Giacomo Puccini ooperis "Madama Butterfly", Marfa Nikolai Rimski-Korsakovi "Tsaari mõrsjas", Liza Pjotr Tšaikovski ooperis "Padaemand". Tosca rollis ei suutnud Višnevskaja ennast kaua aega ette kujutada, kuid hiljem sai sellest üks tema lemmikrolle. Suure Teatri repertuaar oli üsna piiratud, aastakümneid mängiti samu etendusi.
Višnevskaja kontsertrepertuaari hulka kuulusid Modest Mussorgski "Surma laulud ja tantsud". Selle tsükliga jõudis Višnevskaja oma lavalise ja vokaalse meisterlikkuse haripunkti. Ta oli elus palju surma näinud ja mitu korda ise surmasuus olnud. Surmast lauldes suutis ta kõiki kujundeid vaimusilmas ette kujutada ja lavalisse vormi valada. Dmitri Šostakovitš pühendas Višnevskajale "Surma laulude ja tantsude" orkestratsiooni.
Lisaks pühendas Dmitri Šostakovitš Višnevskajale Šaša Tšornõi värssidele kirjutatud vokaaltsükli "Satiirid" sopranile ja klaverile. Kuna oli oht, et seda ei lubata esitada kriitilise sõnumi tõttu Nõukogude võimu suhtes, lisati pealkirjale sõna "Minevikupildid", et ei tekiks seost kaasajaga. Ometi säilis viimse hetkeni hirm, et teos võetakse eeskavast maha. Pärast esiettekannet tõusis saalis mitte ainult kisa, vaid lausa möirgamine ja nõuti kordamist. Seda teost NSV Liidus ei avaldatud ja Višnevskaja oli kaua aega selle ainus esitaja. Alles pärast ilmumist välismaal trükiti see ära ka Nõukogude Liidus. Višnevskaja loomingulist eripära silmas pidades kirjutas Dmitri Šostakovitš veel vokaaltsükli Aleksander Bloki luuletustele ja 14. sümfoonia, mis on pühendatud Benjamin Brittenile.