cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Väävel
Kasutusalad
Väävlit kasutatakse põhiliselt väävelhappe tootmiseks, mida omakorda kasutatakse põhiliselt akudes. Väävelhappe tootmiseks kulub üle poole kogu maailma väävlitoodangust, USA-s isegi 88%. Peale väävelhappe on väävel ka mineraalväetiste tooraineks. Väävlit kasutatakse ka kautšuki vulkaniseerimisel, lõhkeainete, tuletikkude, värvide ja muude kemikaalide tootmisel.
Väävli maailmaturuhind on umbes 30 USD/tonn.
Janusz Krężelok
Janusz Adam Krężelok (sündinud 18. detsembril 1974) on Poola murdmaasuusataja.
Kontiolahti laskesuusatamiskeskus
Seal korraldatakse laskesuusatamise maailmameistrivõistlusi ja maailma karikasarja etappe.
Cumbria
Cumbria on tseremoniaalkrahvkond Inglismaa põhjaosas.
Piirneb läänes Iiri merega ja põhjas Šotimaaga. Kirdes asub Northumberland, idas County Durham, kagus North Yorkshire ja lõunas Lancashire.
Krahvkonnas asub Lake Districti rahvuspark. Maastik on kohati mägine, 978-meetrine Scafell Pike on kogu Inglismaa kõrgeim tipp.
Cumbria jaguneb Cumberlandi ja Westmorland and Furnessi tervikomavalitsuseks. Aastatel 1974–2023 oli Cumbria mittelinnakrahvkond, mis jagunes kuueks ringkonnaks: Allerdale, Barrow-in-Furness, City of Carlisle, Copeland, Eden ja South Lakeland.
Margus Mägi
Margus Mägi (sündinud 30. jaanuaril 1959 Harjumaal Kose vallas) on eesti filosoof.
On õppinud Kose Keskkoolis, Tallinna Spordigümnaasiumis, Moskva Riiklikus Ülikoolis ja Marburgi Ülikoolis.
Ta on töötanud Tallinna Tehnikaülikoolis ning Eesti Humanitaarinstituudi ja Tallinna Tehnikakõrgkooli õppejõuna.
Nino Ananiašvili
thumb|Nina Ananiašvili esinemas 26. juulil 2013 Kuressaare Arensburgi ooperikohvikus Nino Ananiašvili (ka Nina Ananiašvili, gruusia ნინო ანანიაშვილი; sündinud 28. märtsil 1963 Thbilisis) on gruusia baleriin.
Ta alustas balletiõpinguid 1969. aastal Thbilisis (olles tegelenud iluuisutamisega, tuli 1973. aastal Gruusia noorte meistriks). 1976. aastal astus Moskva balletikooli, kus tema õpetajaks oli Natalja Zolotova. 1980. aastal oli tal lavadebüüt koolilavastuses "Coppelia". 1981. aastast kuulus ta Suure Teatri balletitruppi.
2004. aastal naasis Mihheil Saakašvili kutsel Gruusiasse ja sai Gruusia Phaliašvili-nimelise ooperi- ja balletiteatri kunstiliseks juhiks.
Isiklikku
1998. aastast on ta abielus Gruusia diplomaadi ja poliitiku Grigol Vašadzega. Neil on kaks last. Ta on 2006. aastast Gruusia presidendi Mihheil Saakašvili poja ristiema.
Soojushulk
Soojushulk on füüsikaline suurus, mis iseloomustab termilise energia kandumist ühelt termodünaamiliselt süsteemilt teisele.
Kassatsioon
Kassatsioon on jõustumata kohtuotsuse peale edasikaebamine õigusküsimustes ning selle läbivaatamine kõrgema astme kohtus ilma faktiküsimuste ümberhindamiseta. Termin pärineb prantsuse kohtusüsteemist.
Eesti
Eestis vaadatakse asju kassatsiooni korras läbi Riigikohtus.
Kriminaalasjades sätestab KrMS § 364 lõige 5, et Riigikohus ei või tuvastada faktilisi asjaolusid. Siiski on Riigikohus asunud seisukohale, et see keeld ei tähenda, et olemasolevaid tõendeid ei võiks üldse hinnata (Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 10. oktoobri 2000. a otsus asjas nr 3-1-1-85-00).
Tsiviilasjades arvestab Riigikohus kassatsiooninõude põhjendatuse kontrollimisel vaid faktilisi asjaolusid, mis on tuvastatud alama astme kohtu otsusega (TsMS § 687 lõige 3 lause 1). Tsiviilasjas 3-2-1-148-05 märkis Riigikohus, et ainuke põhjus Riigikohtus tõendeid uurida on ringkonnakohtu poolt menetlusõiguse rikkumise tuvastamine.
Haldusasjades sätestab kehtiva HKMS § 64 lõige 2, et Riigikohtu otsus põhineb alama astme kohtu otsusega tuvastatud faktilistel asjaoludel. Riigikohus ei tuvasta kaebuse aluseks olevaid faktilisi asjaolusid. Alates 1. jaanuarist 2012 jõustunud HKMS kassatsioonimenetluse sätted (§§ 229 jj) on sõnastuselt analoogilised kehtiva TsMS sätetega. Riigikohus on siiski pidanud võimalikuks erandina arvestada faktilisi asjaolusid, mida pole tuvastatud alama astme kohtu otsusega, juhul kui asja lahendatakse lihtmenetluses (Riigikohtu halduskolleegiumi 27. juuni 2018. a otsus nr 3-18-306/41).
Modaalsus
Modaalsus on filosoofias laad ja viis, kuidas miski on, näib või kuidas sellest mõeldakse.
Kitsamas klassikalises tähenduses on modaalsus aleetiline modaalsus: modaalsus on ontoloogias asjaolu olemise laad ja viis või loogikas propositsiooni tõesus. Lisaks lihtsale (faktilisele) tõesusele on olemas paratamatus (Notwendigkeit), võimalikkus (Möglichkeit), võimatus (Unmöglichkeit) ja kontingentsus (Kontingenz). Aleetilise modaalsuse mõiste esineb juba Aristotelese kommentaatoritel.
Immanuel Kanti järgi on modaalsuse kategooriad võimalikkus (Möglichkeit), tegelikkus (Wirklichkeit) ja paratamatus (Notwendigkeit), mis vastavad otsustuste modaalsusele (problemaatilisele (võimalikule), assertoorilisele (tegelikule) (assertorische (wirkliche)), apodiktilisele (paratamatule) (apodiktische (notwendige))).
Leibnitz eristab nelja propositsioonitüüpide kategooriat: asjaolu võib olla paratamatu, võimalik, võimatu ja kontingentselt tõene (aktuaalne).
Laiemas, aleetilisest tulenevas tähenduses mõistetakse modaalsuse all laadi ja viisi, kuidas propositsioon on tõene suhtes väljaütleja teadmiste, väljaütlemise aja või kohustusega. Nende hulka kuuluvad doksastilised (episteemilised) (doxastische (epistemische)), ajalised (temporale) või deontilised (deontische) modaalsused.
Nominatiivne modaalsus ehk modaalsus kitsamas mõttes on situatsiooni hinnang: Ta loeb. (reaalne) Ta loeks. (irreaalne) Ta võib lugeda. (lubatud) Ta vist loeb. (tõenäoline) Ta loeb tõepoolest. (tõsikindel) Hea, et ta loeb. (positiivne) Halb, et ta ei loe (negatiivne)
Modaalsushinnang toimib operaatorina, mille mõjualaks on kas lause tervikuna või lause fokuseeritud osa. Näiteks:
Blåsjø
Blåsjø on järv (veehoidla) Norras Rogalandi maakonna Hjelmelandi ja Suldali valla ning Agderi maakonna Bykle valla territooriumil.
Järve pindala on 80,53 km². Ta on Norra järvede seas pindalalt üheksandal kohal. Rannajoone pikkus on 200,41 km.
Blåsjø veepind asetseb 1055 m (kõrgeim reguleeritud veetase) kõrgusel merepinnast. Järv on kasutusel veehoidlana Ulla–Førre hüdroelektrijaama jaoks.
Kasulik maht on 3105 miljonit m³. See vastab Norra suurimale talletatud energiahulgale (7777 TWh).
Blåsjø on moodustunud Hjelmelandi ja Hykle piiril paiknenud väikeste järvede ülespaisutamise tagajärjel.
Et veemasse paigal hoida ning loomulikku väljavoolu takistada, on ehitatud mitu tammi, millest suuremad on Storvassdemningen ja Oddatjørndemningen.
Detsember 2003
Detsember 2003, sündmuste kroonika
Sulamistemperatuur
Sulamistemperatuur ehk sulamispunkt (ka sulamistäpp) on aine temperatuur, mille saavutades hakkab aine sulama või tahkuma.
Kui aine on tahkes olekus, algab sulamine, kui aine on vedelas olekus, algab tahkumine.
Temperatuuri langedes võib siiski esineda allajahtumine, tahked ained aga üle ei kuumene.
Lahused külmuvad alati madalamal temperatuuril kui vastavad puhtad ained. Näiteks soolase merevee külmumispunkt on madalam kui 0 °C.
Kõigil ainetel ei ole kindlat sulamistemperatuuri. Amorfsed ained pehmenevad kuumutamisel. Nende täpset sulamispunkti pole kristallstruktuuri puudumise tõttu võimalik määrata.
Sulamise või tahkumise käigus aine temperatuur ei muutu. Energia kulub kas olemasolevate sidemete lõhkumisele või vabaneb uute tekkimisel. Soojust, mis faasimuutuse käigus eraldub või neeldub, nimetatakse latentseks soojuseks.
Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maantee
thumb|Väikese väina tamm Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maantee (põhimaantee nr 10) on üks Eesti põhimaanteid.
See saab alguse Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee 41. kilomeetril. Tee pikkus on 143,7 km, kaasa arvatud 2,3 km pikkune lõik Kuressaare linnas ja kokku 0,7 km pikkused lõigud Virtsu ja Kuivastu sadamates. Sadamate vahel Suures väinas toimub praamiühendus (u 6,6 km). 85. ja 90. km vahel kulgeb tee Väikese väina tammil. Tee lõpeb Kuressaare linnas.
Sillad Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maanteel
Sildade nimistu pärineb Teeregistri andmebaasist
AK 4
AK 4 (rootsi keeles Automatkarbin 4) on 7,62 mm automaatkarabiin, mida valmistati Rootsis 1985. aastani, Heckleri & Kochi automaatrelva G3 variant.
Tehnilised andmed
pisi|120px| 7,62x51 mm ja 9x19 mm
Relvaosad
thumb|G3 – AK4 identne eeskuju pisi| AK4B pisi| AK 4 Hensoldt 4×24 M1 pisi| 7,62×51 mm NATO Peamised relvaosad jaotatakse nelja gruppi: kaba grupp, lukukoja grupp, püstolikäepideme grupp, vintraua-laesääre grupp
Kirjeldus
Relva on lihtne käsitseda ning laskmise ajal on see stabiilne ja täpne. Kuna kasutatakse NATO 7,62 × 51 mm padruneid, on kuul tugeva läbistusvõimega ka pikematel distantsidel ega kaldu kõrvale peenikeste okste ja lehtedega kokku puutudes. Relva puudusteks on tihtipeale toodud salve väike mahutavus ning relva võrdlemisi suur mass ja pikkus, mis muudab relva käsitsemise kitsastes oludes või lühemakasvulisele võitlejale ebamugavaks. AK 4 eripära on vinnastushoova asukoht relva raua peal asuva vinnastushoova koja vasakul küljel. Enamikku relvi saab vinnastada paremalt lukukoja küljelt. Relv on varustatud dioptersihikuga, mis hõlbustab sihtimist.
AK 4 on kasutusel Rootsi ja Eesti sõjaväes. Varem kasutati AK 4 ka Läti ja Leedu sõjaväes, praeguseks on mõlemad AK 4 välja vahetanud 5,56 mm Heckler & Koch G36K vastu.
Sündinud 2. juunil
''Siin loetletakse 2. juunil sündinud tuntud inimesi.
Øyeren
Øyeren on järv Norras Vikeni maakonna Lillestrømi, Rælingeni, Enebakki, Indre Østfoldi valla territooriumil Lillestrømist kagust.
Järve pindala on 73,27 km². Ta on pindalalt Norra järvede seas 13. kohal. Fetsundist läände jääva Svelletiga kokku on järv Norras pindalalt (84 km²) üheksas.
Suurim sügavus on 75,5 m.
Järv on üles paisutatud. Reguleeritav veepind asetseb 100,25...102,65 m kõrgusel merepinnast.
Järve kirdeossa suubub Glåma, moodustades Norra suurima järvedelta, milles on suured liivasaared. Delta saared eraldavad Øyereni põhjapoolsest madalast Svelletist, mida arvatakse mõnikord ka Øyeren osaks. Sinna suubuvad Nitelva ja Leira.
Kuni 1985. aastani parvetati järvel palke.
Et väljavool järvest on vähene ja järvest põhja pool on madalad tasased alad, on Glåma kõrge veeseisu ajal korduvalt olnud üleujutusi. Viimane üleujutus oli 1995.
Üleujutuste vältimiseks on rajatud väljavoolutunnel, mis viib vee Solbergfossi, kus on kõige kõrgemal asetsev elektrijaam järvest allavoolu.
Jõesuudmes on Fetsund Lenser, kus varem sorteeriti parvetatavaid palke. Praegu on seal Akershusi populaarseim muuseum.
Järve nimi vanapõhjakeelne nimi Øyir on tuletatud sõnast øy ('saar'). Nimi on viitab saartele Glåma deltas.
Rakvere linnavolinike loend 1939
5. detsembril 1939 valis linnavolikogu 16 poolt- ja 2 vastuhäälega Heinrich Aviksoo tagasi Rakvere linnapeaks.
Individualistlik anarhism
Individualistlik anarhism (ka anarhoindividualism) on eraomandit ja sotsiaalse turumajanduse põhimõtteid tunnustav anarhistlik ideoloogia, milles rõhutatakse üksikisiku (isiksusliku arengutaseme saavutanud indiviidi) tahte ülimuslikkust eneseteostusel. See on individualismiga seotud anarhismi alaliik, mis majandussuhetes põhineb mutualismil.
Individualistlik anarhistlikule maailmavaatele panid aluse Euroopa valgustusaja haritlased 17. sajandil ning neid hakati nimetama libertiinideks (pr les libertins erudit ’õppinud libertiinid’). Nad moodustasid poliitilisi ja sotsiaalseid rühmitusi, mis praktiseerisid filosoofilist vabamõtlemist. Libertiinid ei tegutsenud avalikult ega üritanud muuta ühiskonda, sest tol ajal oleks see olnud eluohtlik. Oma teostes kritiseerisid nad valitsevaid ühiskonnakorraldusi, autoriteete ja usku varjatult, kasutades kahemõttelisi tekste. Kuigi nende kriitika keskendus esmajoones ebausu ja okultismi olemuse paljastamisele, sisaldus selles ka üha suureneval määral isikut piirava katoliikliku kiriku arvustamist.
Teoreetiline käsitlus
pisi|William Godwin William Godwin (1756–1836) oli esimese 1793. aastal avaldatud anarhistliku traktaadi „Uurimus poliitilise õiglusest ning selle mõjust voorusele ja õnnele“ (An Enquiry Concerning Political Justice, and Its Influence on General Virtue and Happiness) autor, milles ta esitas oma nägemuse vabast ühiskonnast, uuris õiglase ühiskonnakorralduse loomise võimalusi ning kritiseeris valitsevat poliitilist korda, mis takistas inimestel ise otsustamast, mis on neile kõige kasulikum. Kuigi ta vastustas valitsuse sunnivõimu, tunnistas ta siiski „minimaalse riigi“ olemasolu vajalikkust. Ta pooldas eraomandit ja vastustas ühisomandit, kuid leidis siiski et inimesed peaksid kinkima ära kõik need asjad, mida neil enam vaja polnud. Sellest traktaadist sai „radikaalide piibel“ ning alus riiklikku institutsiooni ja hierarhlise klassiühiskonna vajalikust eitavale maailmanägemusele, kuigi ta ise ei kasutanud oma teoses kordagi anarhia mõistet.
Josiah Warren (1798–1874), ameerika ettevõtja, osales aastatel 1825–1827 Robert Oweni algatatud New Harmony kogukondliku elukorralduse projektis, kuid pettus selle tulemustes ning hakkas saadud kogemusest lähtudes nõudma ühiskondliku elukorralduse täielikku individualiseerimist. Seejärel avas ta kaupluse Cincinnati Time Store ('Cincinnati ajakauplus'). Seal võttis ta kasutusele alternatiivraha, mis põhines töötunni väärtusel (labor-for-labor note). Poes müüdi kõiki tooteid sisseostuhinnaga, millele oli lisatud 4–7% kaupluse tegevuskulude katmiseks. Pood oli oma tegevuses väga edukas, kuid Warren sulges selle 1830. aastal. 1851. aastal ostis ta väheviljaka maa tänapäevase haldusjaotuse järgi New Yorgi osariigi Long Islandi Brentwoodi alal ning algatas seal „Modernse kogukonna“ (Community of Modern Times) projekti, milles elukorraldus oli organiseeritud üksikisiku täieliku vabaduse ja õiglase kaubanduse põhimõttel. 1846. aastal avaldas ta teose „Õiglane kaubandus“ (Equitable Commerce) ja 1852. selle täienduse „Praktilised juhendid õiglaseks kaubanduseks“ (Practical Details in Equitable Commerce). Nendes propageeris ta mutualismi, s.t majandusmudelit milles toote hind tulenes selle valmistamiseks tehtud töö väärtusest. Lisaväärtuse küsimine selle edasimüügist, laenust, investeeringust ja rendist oli keelatud. Maa pidi jääma kogukonna ühisomandiks, kuid selle kasutamisest saadud viljad olid eraomand. Warren sõnastas õiglase vahetuse väärtusteooria ning pani aluse individualistlikule anarhismile Ameerikas. Tema tööd jätkasid Lysander Spooner ja Benjamin Tucker, kes muuhulgas tõlkisid inglise keelde ka Proudhini teose.
Lysander Spooner (1808–1887), ameerika õigusteadlane ja praktiseeriv jurist, avaldas raamatud „Orjuse põhiseadusevastasus“ (The Unconstitutionality of Slavery, 1845) ja „Ei mingit riigireetmist: õigusetu põhiseadus“ (No Treason: The Constitution of No Authority, 1870), millistes ta tõstatas orjanduse põhiseaduse vastasuse küsimuse. Loomuõiguse esindajana läks ta konflikti riigi kaitse all olevate monopolidega, kuna asutas American Letter Mail Company, mis konkureeris riikliku postiameti monopoliga, kuid selle tegevus lõpetati kohtuotsusega. Samuti tõstatas ta valikult intellektuaalomandi küsimuse. Max Stirner, tegelikult Johann Kaspar Schmidt (1806–1856), saksa anarhistlik filosoof, kes pani oma töödega aluse nihilismile, eksistentsialismile, postmodernismile ning keda peetakse anarhoindividualismi loojaks Saksamaal. Tema tuntuim teos on „Ego ja tema ise“ (Der Einzige und sein Eigentum), mille esmatrükk ilmus 1844. aastal Leipzigis.
Pierre-Joseph Proudhon (1809–1865), prantsuse filosoof ja poliitik, ei tunnistanud sotsialistlikku riigikorda, milles partei või riigiametnikud juhivad ühisomandit plaanimajanduse põhimõttel. Oma töödes idealiseeris ta spontaanseid turumajanduslikke suhteid, mis põhinevad vabal tahtel ja vastastikusel kasul. Tema suhtumine omandisse oli kahetine ja see väljendus meemis: Omand on vargus, Omand on vabadus, Omand on võimatu. Näiliselt vastuoluliselt eristas ta siiski kahte omandi vormi:
Proudhon leidis, et turumajandus põhineb toodete vahetamisel lihtsa väärtusseaduse põhimõttel, milles osapooltel on võrdne vabadus tehinguga nõustuda või sellest keelduda. Ta propageeris ühistulist ettevõtlusvormi (sh panganduses) ja rahasüsteemi, milles tootjatel on võimalik saada krediiti tootmisvahendite hankimiseks, kusjuures intressimäär oleks 0,25–0,5% (halduskulude katteks). Samuti propageeris ta vastastikusel põhimõttel toimivat kindlustussüsteemi. Suurettevõtetes töötavatele palgatöölistele soovitas ta sõlmida tööandjatega vastastikusel kokkuleppel põhinevaid kollektiivlepinguid. Riigikorralduses pooldas ta konföderalismi, subsidiaarsusprintsiipi ja võimude lahusust ning sõltumatut kohtuinstitutsiooni. Tema maksiim „Anarhia on kord“ inspireerituna sündis anarhismi tunnus: ringjoonega ümbritsetud A-täht.
Henry David Thoreau (1817–1862), ameerika filosoof, avaldas palju raamatuid, mis õhutasid kodanikuallumatust ning soovi pöörduda tagasi metsa, s.t loodusliku eluviisi juurde, pannes seega aluse tänapäeva ökoloogilisele mõtlemisviisile. See oli tema viis vastata valitsuse ebaõiglust süvendavale poliitikale. Oma mõtteavalduses suhtus ta kriitiliselt tehnoloogilisse progressi ja industrialiseerumisse ning propageeris tagasipöördumist loodusliku eluviisi juurde.
Koos luuletaja Ralph Waldo Emersoniga panid nad aluse transtsendentalismi mõttevoolule, mis ühendas romantika innovaatilisega ning milles rõhk oli indiviidil, tema tunnetel ja loodusel. pisi|Benjamin Tuckeri välja antud ajakiri Benjamin Tucker (1854–1939), ameerika kirjastaja, tõlkis ja publitseeris anarhistlikku kirjandust ning propageeris individualistliku anarhismi ideed ning vastustas ebaõiglust süvendavat riigikorraldust. Ta pooldas loomuõiguse kontseptsionist lähtudes avalikku omandit ja majanduslikku ühistegevust. Ta tugines Max Stirneri filosoofiale.
Albert Libertad (1875–1908), prantsuse kirjanik ja kirjastaja, asutas 1905. aastal mõjuka ajakirja L'Anarchie, mida anti välja 284 numbrit ja mis ilmus aastani 1914. Ajakiri propageeris anarhistlikku elukorraldust ja vaba armastuse ideed, korraldas pidusid ja muid elurõõmu pakkuvaid üritusi. Kuid selles oli ka artikleid, mis kutsusid üles kodanikuallumatusele, s.h kodanikutunnistuste põletamisele ja sõjaväekohustusest keeldumisele. pisi|Albert Libertadi väljaanne aastast 1907 John Rawls (1921–2002), ameerika moraalifilosoofi tuntuim teos on 1971. aastal ilmunud „Õigluse teooria“ (A Theory of Justice), milles ta pakkus välja üksikisiku täieliku vabaduse ja ressursside õiglasema jaotuse lahendi. Tema arvates tuleb igaühele jätta eneseteostuse vabadus ning õigus ise otsustada, mida ta oma eluga korda tahab saata. Kuid see vabadus on kasutatav vaid siis, kui on tagatud sotsiaalselt õiglane kaupade ja hüvede jaotus. Ta leidis, et erinevus materiaalses rikkuses on aktsepteeritav, kui üldisest majanduse ja rikkuse kasvust saavad kasu ka kõige vaesemad. Ta leidis samuti, et inimesed peavad kokku leppima kokku moraali normides teadmata, milline saab olema nende enda positsioon ühiskonnas ning tänu sellele teadmatusele saadakse parim lõpptulemus. Rawlsi käsitlus lähtus Kanti ühiskondliku lepingu kontseptsioonist, mille järgi kodanikud lepivad kokku õigustes ja kohustustes ning fikseerivad riigi rolli ning tema ülesanded. Sellega antakse igaühele küll võimalus, kuid selle kasutamine jääb inimese enda otsustada.
Kevin A. Carson (s 1963), ameerika politoloog, uuris mutualismi arengut ja andis 2007. aastal välja raamatu „Studies in Mutualist Political Economy“. Selles kritiseeris ta marginalistide töö väärtuse teooriat ning väitis, et paljud mutualistid on loobunud töö väärtuse teooria algupärase põhimõtte järgmisest ja väldivad sotsiaalse mõiste kasutamist. Tema eesmärgiks oli taastada anarhoindividualismi majandusõpetuse aluseks olev mutualistlik poliitökonoomia, lisades sellele viimase saja aasta kasulikud kogemused ja vormistada sellest õpetus, mida rakendades saame me lahendada 21. sajandi majandusprobleemid. Oma töös esitab ta ka väite, et praegune kapitalistlik majandusmudel on võimalik vaid tänu feodalistlikele traditsioonidele ja riigibürokraatia sekkumisel majandusprotsessidesse ning just see sekkumine välistab vabaturu arengu. Carson leiab, et rikkuse ebaproportsionaalne kontsentreerumine on võimalik vaid seetõttu, et riik on andnud valitud isikutele raha emiteerimise monopoli, piiranud teiste vabadusi patendi-, litsentsi- ja fiskaalpoliitiliste meetmete rakendamisega ning keelanud töötajatel ja tarbijatel ühineda oma huvide kaitseks.
Viited
<references group="" responsive="1">
Räätsad
pisi| Räätsad ehk rajad on jalanõude külge kinnitatavad vahendid pehmel pinnal (lumel, soos) kõndimiseks.
Varem valmistati räätsad nahast või punuti vitstest. Neid on kasutatud nii inimeste kui ka hobuste liikumise kergendamiseks.
Räätsadega ei vaju läbi pehme ja märja rabapinnase, talvel hoiavad räätsad pehme lumekihi eest. Räätsasid on võimalik kiirelt jalga panna ja ära võtta. Jalgade kuivana hoidmiseks kasutatakse sääriseid ja lastele on lasteräätsad.
Räätsade ajalugu ja tänapäev
Räätsad on umbes 6000 aastat vanad, kuid arvatakse, et räätsad olid olemas juba enne suuski, mille vanuseks loetakse 8000 aastat. Arvatavasti oli suusa ja räätsa eelkäija midagi vahepealset – lauajupid seoti toornaharibade abil jalgade külge, et paremini suure lume peal püsida. Räätsad olid algselt abivahendiks jahipidamisel ning vahemaade läbimiseks, et uusi alasid avastada või lihtsalt ühest asulast teise saada. Räätsade esimesed kasutajad olid Kesk-Aasia, kust lumeräätsad liikusid Siberi kaudu Skandinaaviasse ja Beringi väina kaudu Põhja-Ameerikasse. Kõik toimus vahemikus 30 000- 5000 aastat e.m.a. Euroopas räätsad unustati mõneks ajaks, kuni 15.sajandini, kui avastati taas Ameerika. Prantsuse kolonialistid nimetasid indiaanlaste varustuse hulka kuuluvaid lume peal käimiseks mõeldud puuraame ja punutud põhjaga vahendeid tennisereketiteks. Hiljem kasutasid nad neid ise ka ja Kanada armee varustusse kuuluvad räätsad tänapäevani.
Räätsade valmistus
Räätsad on 30 aasta jooksul teinud revolutsioonilise muutuse. On muudetud räätsade materjali ja kinnitusi. Tänapäeva räätsad on puust raamiga ning vastupidavad. Nende valmistamisel kasutatakse alumiiniumi, plastikut, Hypaloni; sidemed on tehtud reguleeritavateks ja kand liikuvaks; räätsa alla on kinnitatud libisemisvastaseid hambaid ning vajadusel saab juurde monteerida lumel püsivust parandavaid sabasid; eraldi räätsasid valmistatakse nii meestele, naistele kui ka lastele, arvestades nende kehakaalu ja pikkust. Räätsad on kõndimiseks ja jooksmiseks.
Eestlaste räätsad
Vanad eestlased kutsusid räätsi rajadeks ehk soorajadeks, soo-rätsideks. Räätsad tehti metsa või raba ääres puuokstest, -juurtest ja -koorest ning seoti jala otsa. Kui lauajupp saadi jala külge kinni seotud, võis minna metsa jahile, puid varuma, sood ületama, suvel märjal heinamaal heina tegema või vastu kevadet külmunud lumekoorikul kõndima. Vihmastel suvedel kinnitati räätsad ka hobustele kapjade külge, et hein lohistiga kuivale vedada. Talvel kasutasid räätsasid jahimehed. Kartmata läbivajumist sai nõnda hõlpsasti üle lumehangede ja jõgede, kus jää oli õhuke.
Guatemala
Guatemala on riik Kesk-Ameerikas. Riik piirneb Mehhiko, Belize'i, El Salvadori ja Hondurasega. Riigil on väljapääs Vaiksele ookeanile ja Atlandi ookeanile. Riigi pindala on 108 889 km².
2002. aastal elas riigis 11,2 miljonit inimest ja 2018. aastal arvati elanikke olevat 17,3 miljonit.
Loodus
Guatemalas esineb pidevalt nii maavärinaid kui ka vulkaanipurskeid. Seal kasvab ka Kesk-Ameerika ulatuslikum puutumata vihmametsa massiiv.
Mäed
Peaaegu kaks kolmandikku Guatemalast on kaetud mägedega. Riiki läbib kaks suuremat mäeahelikku. Kuigi põhjapoolne ahelik on vana ja tugevasti kulunud, kõrguvad mõned sealsed mäetipud ikkagi üle 3000 m. Lõunapoolne ahelik on noorem ja seal on rohkem kui 30 vulkaani, millest kolm on aktiivsed. Mäekülgi mööda alla uhutud vulkaaniline tuhk on Guatemala Vaikse ookeani äärsel kitsal rannikumadalikul segunenud mullaga, selle tagajärjel on mullad väga viljakad.
Veekogud
pisi|[[Atitláni järv]] Suuri jõgesid Guatemalas pole, tähtsaimad on Usumacinta, Motagua, Chixoy ja Sarstún. Küll aga võib nii mägismaal kui ka ürgmetsas imetleda selliseid uhkeid järvi nagu Petén Itzá ja Atitlán.
Kliima
Kuigi riik asub troopikavööndis, muudavad jahedad hoovused ja kõrgusvööndilisus Guatemala klimaatilised tingimused väga mitmekesisteks. Vaikse ookeani rannikul võib keskmine temperatuur olla üle 30 °C, samas kui 1800 m kõrgematel mägismaadel jääb see pigem 10 °C ja 16 °C vahele.
Taimestik
Taimestik on lopsakas ja vaheldusrikas. Madalamates ja niiskemates paikades kasvab väärispuudega troopiline vihmamets, silma rõõmustavad orhideed ja paljud muud erksavärvilised lilled. Mägismaadel asuvad tamme ja männi segametsad. Guatemala põhjaosas Peténi nõos asub tihe ja soe džungel.
Loomastik
Hirved, pekaarid, jaaguarid, tapiirid, tsikaadid, mitut liiki ahve, sealhulgas möiraahve, ja ohtralt eksootilisi linde, nende hulgas ka rahvuslind ketsal.
Riik
Pärast aastakümneid väldanud diktatuure ja veriseid kodusõdasid valitseb Guatemalas praegu rahu, ent riigis on suuri probleeme tervishoiu ja hariduse vallas. Näiteks 39% täiskasvanud naistest ei oska lugeda ega kirjutada.
Haldusjaotus
Guatemala on jaotatud 22 departemanguks. Nende koosseisus on 335 valda.
pisi|Guatemala departemangud
Rahvastik
Guatemala ala oli 300–900 pKr õitsenud klassikalise maiade tsivilisatsiooni keskus.
1990. aasta seisuga moodustavad 55% Guatemala elanikkonnast indiaanlased, kellest enamik on maiad, ja 44% mestiitsid.
Riigis kõneldakse pärismaiselt 22 maia keelkonda kuuluvat keelt ning aravaki keelkonda kuuluvat garifuna keelt. 20. sajandi lõpus suri välja klassifitseerimata šinka keel.
pisi|Turg [[Zunilis]]
Esivanemate kombeid peetakse au sees, eriti maaelanike hulgas.
Majandus
40% tööealisest elanikkonnast on leidnud rakendust põllumajanduses. Kohaliku turu tarbeks kasvatatakse tera- ja puuvilju ning peamiseks ekspordiartikliks on kohv. Guatemala on üks maailma suuremaid kardemonitootjaid. Igal aastal raiutakse puidu ja põllumaade rajamise eesmärgil maha ligikaudu 1,7% Guatemala ülimalt liigirikastest vihmametsadest.
Christof Innerhofer
Christof Innerhofer (sündinud 17. detsembril 1984 Brunicos, Bolzano provintsis) on Itaalia mäesuusataja.
2002. aastal ei läinud Itaalia juunioride meistrivõistlustel Lizzolas nii hästi. Innerhofer osales 8. märtsil slaalomis ja 9. märtsil suurslaalomis ja diskvalifitseeriti mõlemas teises laskumises. See-eest suutis ta lõpetada Itaalia täiskasvanute meistrivõistlustel Piancavallos nii 20. märtsil ülisuurslaalomi kui 22. märtsil suurslaalomi, kuigi sai neil aladel vastavalt 59. ja 67. koha.
2003. aasta oli eelmistest märksa parem. Itaalia juunioride meistrivõistlustel saavutas ta 21. jaanuaril Cortina d'Ampezzos kiirlaskumises 16. koha, 13. märtsil Reinswald-Samtalis ülisuurslaalomis 4. koha, 18. märtsil Madesimos suurslaalomis 22. koha ja järgmisel päeval samas slaalomis 13. koha. Itaalia meistrivõistlused toimusid Pontedilegnos-Tonales ning nendel sai Innerhofer 25. märtsil kiirlaskumises 20. koha, 26. märtsil ülisuurslaalomis 30. koha, 28. märtsil slaalomis 41. koha ja üksnes viimasel alal suurslaalomis jäi ta 29. märtsil 71. kohale, eksides rängalt esimeses sõidus.
2004. aastal märkimisväärset edenemist ei toimunud. Itaalia juunioride meistrivõistlustel Cortina d'Ampezzos tuli ta 20. jaanuaril kiirlaskumises 9. ja 22. jaanuaril ülisuurslaalomis 18. kohale. Järgnesid Itaalia meistrivõistlused. Caspoggios tuli Innerhofer 23. märtsil kiirlaskumises 33. ja 24. märtsil ülisuurslaalomis 21. kohale ning Chiesa Valmalencos 26. märtsil suurslaalomis 34. kohale ja 27. märtsil katkestas slaalomi esimese laskumise. Siis toimusid Courmayeuris ülejäänud Itaalia juunioride meistrivõistluste distantsid, kus Innerhoferile jäi 1. aprillil suurslaalomis 21. ja 4. aprillil slaalomis 27. kohale.
2005. aastal osales Innerhofer viimast korda Itaalia juunioride meistrivõistlustel, tulles San Sicarios 2. märtsil kiirlaskumises 9. ja järgmisel päeval ülisuurslaalomis 6. kohale, mis jäidki tema parimateks sel tasemel. Itaalia täiskasvanute meistrivõistlused palju halvemini ei läinudki. Ta saavutas 15. märtsil Monte Poras slaalomis 15. koha, 16. märtsil Spiazzi di Gromos suurslaalomis 28. koha, 18. märtsil Coleres kiirlaskumises 12. koha ja 19. märtsil samas ülisuurslaalomis 7. koha.
2006. aasta Itaalia meistrivõistlused toimusid Santa Caterinas. Innerhofer saavutas 21. märtsil kiirlaskumises 5., 23. märtsil ülisuurslaalomis 3., 24. märtsil suurslaalomis 14. ja 25. märtsil slaalomis 19. koha.
Järgmisel hooajal parandas Innerhofer palju kordi oma senist parimat kohta MK-etapil. 25. novembril 2007 oli ta Kanadas Lake Louise'is ülisuurslaalomis 11., 29. detsembril kodumaal Bormios kiirlaskumises 9., 18. jaanuaril Austrias Kitzbühelis ülisuurslaalomis 8., 27. jaanuaril Prantsusmaal Chamonix's auures Alpi kahevõistluses 7. ja 29. veebruaril Norras Kvitfjellis kiirlaskumises samuti 7. Samal hooajal toimusid Itaalia meistrivõistlused Bardonecchias ja Innerhofer jäi napilt medalita. 26. märtsil diskvalifitseeriti ta ülisuurslaalomi avalaskumises, 28. märtsil tuli ta kiirlaskumises 4. kohale (medalist jäi puudu 0,03 sekundit) ja 29. märtsil suurslaalomis samuti 4. kohale (medalist jäi puudu 0,26 sekundit).
Olümpiaeelsel hooajal jätkus Innerhoferi areng. 29. novembril saavutas ta Lake Louise'is kiirlaskumises juba 6. koha, 6. detsembril tuli USA-s Beaver Creekis ülisuurslaalomis 4. kohale ja 28. detsembril võitis Bormios MK-etapi kiirlaskumises suure ülekaaluga: kolmandaks jäänud austerlane Michael Walchhofer kaotas 0,95 sekundit ja neljandaks jäänud ameeriklane Bode Miller juba 1,15 sekundit. 2009. aasta MM-il Prantsusmaal Val-d'Isère'is oli ta 4. veebruaril ülisuurslaalomis 4., jäädes medalist ilma viie sajandiksekundiga. Kiirlaskumises oli ta 7. veebruaril 10. Suures Alpi kahevõistluses oli ta 9. veebruaril kiirlaskumise järel 5., aga langes ülisuurslaalomiga 15. kohale.
Olümpiahooajal ei tulnud Innerhofer kordagi MK-etapil esikolmikusse. Enne olümpiat ei suutnud ta esikümnessegi sõita, pärast tuli korra 9. kohale. Seda arvestades tegi ta hooaja parimad stardid just 2010. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Vancouveris. Ta saavutas 15. veebruaril kiirlaskumises 19., 19. veebruaril ülisuurslaalomis 6. (hõbemedalist jäi lahutama 0,11 sekundit) ja 21. veebruaril suures Alpi kahevõistluses 8. koha, kusjuures pärast kiirlaskumist oli ta 6.
Järgmisel hooajal sõitis Innerhofer stabiilselt hästi. Enne MM-i toimunud 19 etapist sõitis ta pooltel esikümnesse, kuigi parimaks jäi 3. koht Bormio kiirlaskumises 29. detsembril. 2011. aasta MM-il Saksamaal Garmisch-Partenkirchenis osales ta kolmel distantsil ja jälle suutis ta just suurvõistlusel parimad tulemused teha. 9. veebruaril tuli ta ülisuurslaalomis maailmameistriks, edestades hõbedale tulnud austerlast Hannes Reicheltit 0,60 sekundiga. 12. veebruaril võitis ta kiirlaskumises pronksmedali ja 14. veebruaril suures Alpi kahevõistluses norralase Aksel Lund Svindali järel hõbemedali, aga vahe Svindaliga oli juba üle sekundi. Pärast MM-i, 26. veebruaril võitis Innerhofer Bulgaarias Banskos suures Alpi kahevõistluses oma elu teise MK-etapi, kuigi kõigest 0,01 sekundiga sakslase Felix Neureutheri ees.
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis võitis ta kiirlaskumises hõbemedali ja Alpi kahevõistluses pronksmedali.
Maailma karikavõistluste etapivõidud
Christof Innerhofer on osalenud (<small style="color:PURPLE;">seisuga 23. jaanuar 2015 ) 194 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 12 korral, neist 6 etappi on ta võitnud.
Daniel Bernoulli
pisi|Daniel Bernoulli Daniel Bernoulli (8. veebruar 1700 Groningen – 17. märts 1782 Basel) oli Hollandis sündinud Šveitsi matemaatik. Ta oli Bernoullide suguvõsa liige.
Aastatel 1725–1733 töötas ta Peterburi Teaduste Akadeemias. Pärast seda elas ja töötas Baselis. Bernoulli oli üks esimesi hüdrodünaamika ja gaaside kineetilise teooria sõnastajaist, samuti arendas ta tõenäosusteooriat ja statistikat. Ta sõnastas Bernoulli võrrandi.
Bernoulli üks tähtsamaid töid oli 1738. aastal publitseeritud "Hüdrodünaamika" ("Hydrodynamica").
Andreas Reinberg
Andreas Reinberg (sündinud 2. juulil 1967 Tallinnas) on Eesti riigiteenistuja.
Ta töötab tuletõrjuja-päästjana. Reinberg on alates 2008. aastast päästjate usaldusisik. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina ja sai 1413 häält, millest ei piisanud Riigikokku pääsemiseks.
Ludwig Boltzmann
Boltzmann arendas edasi Maxwelli elektromagnetväljateooriat ja aitas seda populariseerida. Ta kaitses kirglikult molekulaarkineetilist teooriat ning kandis peamist koormat võitluses molekulide olemasolu eitavate teadlaste seisukohtadega.
Ray Bradbury
thumb|Ray Bradbury 1975. aastal Ray Douglas Bradbury (kodanikunimega Raymond Douglas Bradbury; 22. august 1920 Waukegan, Illinois – 5. juuni 2012 Los Angeles, California) oli USA kirjanik.
Ludwig Boltzmann
Tema auks on nimetatud Boltzmanni konstant.
Ray Bradbury
Esimesed professionaalsed tekstid avaldas Bradbury ulmeajakirjades ulme kõrgajal, 1940. aastate algul.
Ray Bradbury oli üks 20. sajandi tähtsamaid ulmeklassikuid, kes kirjutas peamiselt teaduslikku fantastikat nagu "Marsi kroonikad" (1950, "The Martian Chronicles") ja "451⁰ Fahrenheiti" (1953, "Fahrenheit 451"). Samas lõi ta ka imeulmesse kalduvaid - näiteks "Vist on kuri tulekul" (1962, "Something Wicked This Way Comes") - ja läbinisti realistliku koega lüürilisi teoseid nagu "Võilillevein" (1957, "Dandelion Wine"). Ta oli tuntud poeetilise, lüürilise proosa poolest.
Tema teoste järgi on valminud filme, esimesena Prantsuse lavastaja Francois Truffaut' versioon romaanist "451⁰ Fahrenheiti" 1966. aastal. Bradbury võitis ka arvukalt kirjandusauhindu.
Tõlked eesti keeles
Eesti keeles avaldati esimene Ray Bradbury raamat 1959. aastal, see oli Loomingu Raamatukogu sarjas ilmunud antiutoopia "451⁰ Fahrenheiti" (tõlkinud Hans Luik). Esimesest tõlkest on ilmunud kordustrükid 1992 (kirjastus Kupar), 2005 (Tänapäev) ja 2019 (Hea Lugu). Nõukogude ajal ilmus ka Marsi koloniseerimist kujutav jutukogu "Marsi kroonikad" (1974, Eesti Raamat; tõlkinud Linda Ariva), mis muuhulgas peegeldab Ameerika Ühendriikide asustamise lugu.
1994. aastal jõudis eesti keelde kaks Bradbury-tõlget: Elmatari kirjastatud kogumikus "Kärbes" jutt "Kogu linn magab" ning Eesti Raamatus ilmunud autobiograafiliste sugemetega romaan "Võilillevein" (tõlkinud Laine Hone, värsitõlked Helve Võsamäe; kordustrükk 2018, kirjastus Paradiis). 1999 avaldati romaan "Vist on kuri tulekul" (Elmatar; tõlkinud Jaana Peetersoo), 2000. aastal jutukogu "Kaleidoskoop" (Varrak, tõlkinud Mario Kivistik) ja 2015. aastal romaan "Põrmust tõusnud" ("From the dust returned"; kirjastus Fantaasia, tõlkinud Eva Luts ja Liisi Ojamaa, järelsõna Raul Sulbi).
Bradbury teoseid on ilmunud ka kogumikes ning järjejuttudena ajakirjades.
Phoenix (kosmosesond)
Phoenix oli NASA kosmoseaparaat, mis laskus Marsile 25. mail 2008. Teadlased otsisid Phoenixi seadmetega mikroobidele sobilikke keskkondi ja uurisid Marsi vee ajalugu. Projekt maksis 386 miljonit USA dollarit.
Phoenix oli kuues NASA jaam, mis sooritas eduka maandumise Marsi pinnale ja esimene, mis maandus Marsi polaaralale. Maandur täitis oma missiooni eesmärgid augustis 2008 ja insenerid said sellega viimast korda ühendust sama aasta 2. novembril, kui seadme päikesepaneelide efektiivsus oli algava Marsi talve tõttu langemas. Kui piirkonnas algas taas suvi, proovisid insenerid seadmega uuesti ühendust võtta, kuid see ei õnnestunud. NASA kuulutas missiooni lõppenuks 12. mail 2010 ja luges selle edukaks, sest kõik plaanitud eesmärgid olid täidetud.
Ülevaade
Phoenixi põhimissioon pidi kestma 90 soli ehk umbes 92 päeva, kuid maandur suutis oma planeeritud eluiga ületada umbes kahe kuu võrra, enne kui see lõpetas algava Marsi talve tõttu töö. Teadlased lootsid, et Phoenix suudab Marsi talve osaliselt üle elada, et jälgida piirkonnas polaarjää tekkimist, kuid isegi siis poleks maandur madala temperatuuri ja jääga kattumise tõttu kevadeni vastu pidanud.
NASA otsustas Marsi polaaralale kulguri asemel saata sondi, sest:
Missiooni ajalugu
pisi|Phoenix 2006. aastal 2002. aastal leidis 2001 Mars Odyssey mõnedest Marsi piirkondadest vesinikku ning ainus usutav selgitus sellele oli jää leidumine pealispinna all. Seetõttu eeldati missiooni rahastamisel, et see leiab Marsi polaaralalt jääd. Augustis 2003 valis NASA ettepanekute seast välja Arizona Ülikooli väljapakutud Phoenixi missiooni ning määras selle stardi 2007. aastale. NASA rahastas Phoenixi ehitust 325 miljoni dollariga ning see on Arizona Ülikooli ajaloo suurima eelarvega teadusprojekt.
Missioon sai nime mütoloogilise linnu fööniksi järgi, kes taassünnib oma tuhast. Phoenix sisaldas mitmeid varasemate missioonide jaoks ehitatud seadmeid ja näiteks maandur oli algselt ehitatud Mars Surveyor 2001 Landeri missiooni jaoks, mis tühistati 2000. aastal. Mitmed seadmed pärinesid nii Mars Surveyor 2001 Lander missioonilt, aga ka Marsile maandumise ajal kadunuks jäänud Mars Polar Landeri tarbeks ehitatute hulgast.
NASA andis Phoenixi missioonile lõpliku heakskiidu 2. juunil 2005.
Start
Phoenix startis 4. augustil 2007 Cape Canaveralilt ning selle viis kosmosesse kanderakett Delta II. Stardil probleeme ei tekkinud. Kuna Marsile lennuks sobiv stardiaken oli avatud 3. augustist kuni 24. augustini, tuli NASA-l lükata edasi teise missiooni, Dawni, start ja see startis septembris 2007, pärast Phoenixi starti.
Marsile saabumine
pisi|300px|Phoenixi maandumispaik asub Marsi põhjapooluse jääkilbi lähedal pisi|300px|HiRISE-i foto maanduvast Phoenixist Jet Propulsion Laboratory ja Euroopa Kosmoseagentuur muutsid enne Phoenixi Marsile saabumist Mars Reconnaissance Orbiteri (MRO), 2001 Mars Odyssey ja Mars Expressi orbiite, et need saaksid jälgida Phoenixi maandumist ajal mil see sisenes atmosfääri ja maandus Marsi pinnale. Sondide kogutud informatsiooni kasutavad insenerid tulevikumissioonide täiustamisel.
Phoenix sisenes Marsi atmosfääri kiirusel 21 000 km/h ja seitsme minutiga aeglustus selle kiirus 8 kilomeetrini tunnis. NASA sai maandurilt kinnituse atmosfääri sisenemise kohta 4:46 (PDT) ja kell 4:53 sai NASA kinnituse, et Phoenix oli atmosfääri sisenemise üle elanud ja edukalt maandunud.
Hilisemal maandumisandmete uurimisel avastati, et Phoenixi langevari avanes planeeritust 7 sekundit hiljem ning seetõttu asub maandumispaik planeeritust 25–28 km idas. Mars Reconnaissance Orbiteri (MRO) HiRISE kaameral õnnestus Phoenixit maandumise ajal pildistada ja see on esimene kord, mil kosmosesond pildistas maanduvat missiooni. HiRISE pildistas Phoenixit ka pärast maandumist ning fotod olid sedavõrd hea kvaliteediga, et nendelt olid eristatavad Phoenix ja selle päikesepaneelid.
Phoenix maandus Vastitas Borealise tasandikule 25. mail 2008, mil piirkonnas oli hiliskevad. Põhjapoolusel paistis Päike terve Marsi päeva vältel ning suvisel pööripäeval (25. juunil 2008) paistis Päike maksimaalse, 47-kraadise nurga all. Missiooni esimene päikeseloojang oli septembri alguses. Phoenix maandus väga tasasele pinnale ning maandur mõõtis kaldeks ainult 0,3 kraadi. Vahetult enne maandumist pööras maandur päikesepaneelide tootlikkuse maksimeerimiseks end nii, et selle päikesepaneelid paiknesid ida-läänesuunaliselt. Pärast maandumist ootas Phoenix 15 minutit tolmu hajumist ning avas seejärel päikesepaneelid. Esimesed maandumispaiga pildid saabusid Maale 26. mail kell 2:00 (UTC).
Sideprobleem
Phoenixi robotkäe esmakordne kasutamine tuli lükata edasi 27. maile 2008, kui Phoenix ei saanud Maalt saadud korraldusi kätte. NASA tegi kindlaks, et sidejaamana kasutatud MRO sai Phoenixi korraldused kätte, kuid selle Electra UHF raadiosüsteem, mis pidi korraldused Phoenixile edastama, lülitus ajutiselt välja. Kuna Phoenix polnud pärast maandumist uusi juhiseid saanud, asus see täitma tagavarakorraldusi ning 27. mail edastas Mars Reconnaissance Orbiter Phoenixi fotod ja muu informatsiooni Maale.
Maanduri robotkäsi sooritas esimesed kaevetööd 31. mail (6. solil) ja alustas pärast mitu päeva kestnud süsteemide testimist, proovide analüüsimist.
Jää leidmine
pisi|Phoenixi märgatud täringusuurused tükid (vasakpoolsel pildil vasakul all nurgas) aurustusid nelja päeva jooksul Marsi tehiskaaslased olid varem vaadelnud maandumispaigas asuvat polügonaalpinnast, mis on sarnane Maa poolustel ja kõrgmäestikus leiduva polügonaalpinnasega. Phoenix pildistas 5. solil enda all olevat pinnast ja teadlased märkasid, et maanduri retroraketid olid maandumise ajal paljastanud heledat pinnast, mis hilisemal uurimisel osutus jääks.
31. juulil 2008 teatas NASA, et Phoenix kinnitas vee olemasolu Marsil, millele oli viidanud 2002. aastal 2001 Mars Odyssey sooritatud vaatlused. Phoenix tõestas vee olemasolu, kui kuumutas võetud proovi ning kui temperatuur jõudis 0 °C, tuvastas spektromeeter veeauru.
Kuna Phoenixi töö tulemused olid head, teatas NASA, et missiooni rahastatakse plaanitust kauem ja missiooni teadlased asusid uurima, kas leitud vett saaksid kasutada elusolendid ning kas vees leidub elule viitavaid keemilisi ühendeid.
Missiooni lõpp
Phoenixi põhimissioon kestis kolm kuud ja maandur töötas pärast seda veel kaks kuud. 28. oktoobril 2008 (152. solil) lülitus Phoenix turvarežiimile, sest päikesepaneelid ei tootnud ootuspäraselt enam piisavalt elektrit. Insenerid lülitasid Phoenixi tavapärase töö taastamiseks välja robotkäe, ühe teadusseadme ja kaks neljast radiaatorist.
10. novembril teatas NASA, et Phoenix ei vasta enam kutsungitele ja viimane sideseanss oli toimunud 2. novembril. Maanduri päikesepaneelide tootlikkus oli Marsi algava talve tõttu madal ja kuigi teadlased lootsid, et Phoenix peab novembri lõpuni vastu, jäi Phoenix ootamatult tolmutormi kätte, mis vähendas niigi madalat päikesepaneelide tootlikkust sedavõrd, et maandur lõpetas töö.
Maastik
Erinevalt Vikingite ja Pathfinderi maandumispaikadest on kõik Phoenixi ümbruses olevad kivid väikesed ja seal pole ka liivadüüne. Phoenixi piltidelt on näha, et maapind on tasane, kuid jaotunud 2-3-meetrise diameetriga polügoonideks, mille äärtes on 20–50 cm sügavad süvendid. Need on tekitanud pinnases olev jää, mida mõjutavad suured temperatuurikõikumised. Maandumispaiga pinnases on mõne tolli sügavusel jääd ja polügoonide äärtes olevate süvendite juures on jää paksus vähemalt 8 tolli. Jää sublimeerus aeglaselt, kui see paljastati Marsi atmosfäärile. Maandumispaigas märgati ka mõnesid tolmukuradeid.
pisi|keskel|600px|Panoraamfoto Phoenixi ümber olevast maastikust
Ilm
Missiooni ajal vaatles Phoenix lumesadu. Pilved moodustusid kõrgusel, kus temperatuur on umbes −65 °C, mis tähendab, et need pidid koosnema veejääst, sest kuiv jää tekib tunduvalt madalamal temperatuuril, umbes −120 °C juures. Teadlased järeldasid sellest, et lumi tekib Phoenixi maandumispaigas arvatust tunduvalt hiljem. Tuule kiirus missiooni ajal oli 11 kuni 58 km/h ja keskmine tuulekiirus oli 36 km/h. Kõrgeim missiooni ajal mõõdetud temperatuur oli −19,6 °C ja madalaim −97,7 °C.
Pinnase keemia
Pinnase keemilised uuringud näitasid, et see on mõõdukalt aluseline ja selle pH oli 7,7 ±0,5. Üldine soolasuse tase on mõõdukas. Proovide uurimisel leiti neist vesinikkarbonaadi, magneesiumi, naatriumi, kaaliumi, kaltsiumi ja sulfaate.
Uuringute kohaselt pole pinnasest leitud kaltsiumperkloraat umbes kuni 600 miljonit aastat vedela veega kokku puutunud.
Perkloraat
1. augustil 2008 hakati meedias spekuleerima, et NASA on leidnud Marsilt tõendeid kunagise või praeguse elu kohta. Spekulatsioonide lõpetamiseks avaldas NASA planeeritust varem esialgsed uurimistulemused, mille kohaselt sisaldab Marsi pinnas perkloraati ja seega ei pruugi olla nii eluks sobiv kui varem arvati. Juulis 2017 tõestati laboris tehtud katsetega, et perkloraat muutub Marsil oleva UV-kiirguse foonil bakteritele surmavaks.
César Pelli
César Pelli (12. oktoober 1926 Tucumán Argentina – 19. juuli 2019) oli Argentina päritolu ameerika arhitekt, kõrgete pilvelõhkujate projekteerija.
Isobaar (termodünaamika)
Isobaar on joon, mis kujutab jääval rõhul toimuvat protsessi rõhu-ruumala diagrammil.
César Pelli
Tema tööde hulka kuuluvad Kuala Lumpuri Petronas Towersi kompleks, One Canada Square Londonis ja Nippon Telegraph and Telephone'i peakorter Tōkyōs. Tema büroo peakorter asus USA Connecticuti osariigis New Havenis.
Pelli alustas arhitektuuriõpinguid Tucumáni Riiklikus Ülikoolis Argentinas, kuid lõpetas Illinoisi ülikooli USAs, kuhu ta kolis 1952. aastal. Ta sai USA kodakondsuse 1964. aastal. Ta alustas arhitektikarjääri Eero Saarineni büroos. 1977. aastal asutas ta arhitektibüroo César Pelli & Associates Architects.
1977–1984 töötas Pelli Yale'i ülikooli arhitektuuriteaduskonna dekaanina. 26. mail 2008 nimetas Yale'i ülikool ta audoktoriks.
1991. aastal nimetas Ameerika Arhitektide Instituut ta kümne kõige mõjukama elusoleva arhitekti hulka. 1995. aastal andis Ameerika Arhitektide Instituut talle kuldmedali kestva mõju eest arhitektuuri teooriale ja praktikale.
Ta oli abielus maastikuarhitekti ja linnadisaineri Diana Balmoriga. Neil on kaks last: poeg Denis on neurobioloog ja tütar Rachel on samuti arhitekt.
Arequipa
Arequipa on linn Peruus, Arequipa piirkonna ja Arequipa provintsi halduskeskus. Ta on Peruu rahvaarvult teine linn pealinna Lima järel.
Arequipa asub 2380 m kõrgusel merepinnast igijääga kaetud Misti vulkaani jalamil, mis kerkib 5822 m kõrgusele.
Linna hüüdnimi on Valge linn (La Ciudad Blanca), sest linnas on palju pärlvalgest vulkaanilisest kivist ehitatud hooneid.
Arequipa kesklinnas on palju Hispaania kolonialismi aegseid hooneid ja sellepärast kuulub Arequipa vanalinn alates 2000. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajalugu
Väljakaevamiste andmetel on viljakas ala, millel Arequipa asub, olnud asustatud juba 6. aastatuhandel eKr.
Tõenäoliselt tuleb linna nimi aimara keelest, kus "ari" tähendab tippu ja "kipa" kohta. Linna nime on seostatud ka ketšuakeelse fraasiga "Ari, quepay", mis tähendab 'Jah, siin'.
15. sajandil vallutasid inkad Arequipa ala seal elanud aimarade käest. See piirkond oli inkade tähtis põllumajandustoodetega varustaja.
Tänapäeva linna asutas 15. augustil 1540 hispaania konkistadoor Garcí Manuel de Carbajal, kes oli Francisco Pizarro esindaja. Juba järgmisel aastal andis Karl V Arequipale linna õigused ja vapi, mida siiamaale kasutatakse. Esimene linnapea oli Juan de la Torre y Díaz Chacón, kellel on Peruu euroopastamises suur roll.
Arequipa jäi võrdlemisi isoleeritud linnaks kuni 1870. aastani, mil linna saabus raudteeühendus lähedalasuva sadamalinna Mollendoga. 1930. aastatel valmis Panameerika maantee, mis võimaldas veelgi ulatuslikumat kaubavahetust.