cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linear Tape-Open
HP, IBM ja Seagate alustasid tööd ühendatud lindi algatuse 1997. aastal ja kuulutasid LTO lindi formaadi spetsifikatsioonid, tehnoloogia ja litsentsi kättesaadavuse aasta hiljem. pisi|LTO lindi kassett ja seade Seagate’i lindi äri sai nime Seagate Removable Storage Solutions 2000. aastal ja äri võttis nime Certance 2003. aastal. Quantom teavitas Certance’i ostust 2004. aastal ja ülevõtmine lõppes 2005. aastal. HP, IBM ja Quantum jätkavad LTO Ultriumi täiustamist ja edendavad LTO formaati. LTO programm nõuab, et tehnoloogiat litsentseerivad edasimüüjad läbivad iga-aastase kolmanda osapoole sobivus testid. LTO Ultrium formaadiga ühilduvad tooted tavaliselt kannavad kinnituse kaubamärke lintmäluseadmel ja andme kassettidel. Edasiminek LTO tehnoloogias on ajalooliselt haaranud mitut tegurit, kaasa arvatud materjalid, millest lint on toodetud, kasutatavad digitaalse kodeeringu ja pakkimise meetodid, füüsiline kiirus, millega lint liigub läbi seadme, lindi pikkus igas kassetis ja füüsiline andme bittide tihedus lindil. Täiendavad omadused, mis lisandusid järgnevate generatsioonidega, on write-once, read-many (WORM), andme krüpteering ja jaotamine võimaldamaks lineaarset lindi failisüsteemi (LTFS).
LTO Ultrium
Esmaselt tutvustatud 2000. aastal, LTO tehnoloogia on praegu 7. generatsioonis. LTO-7 spetsifikatsioonid toetavad pisi|LTO Ultrium lindi kasseti pakitud mahtu kuni 15 TB, rohkem kui kaks korda rohkem pakitud mahtu kui eelmine generatsioon. Lindi andmesidekiirus on kuni 750 Mbit/s või üle 2,7 terabaidi hoiustamis täitumist tunnis ühe ketta kohta. Uued generatsioonid on tulnud turule regulaarselt kõrgema mahu ja edastuskiirusega koos uute lisafunktsioonidega, selleks et üha rohkem kaitsta andmeid ja sisu. LTO spetsifikatsioonid tagavad tagasiühilduvuse nii lugemise kui kirjutamise osas eelmiste generatsioonide toodetega. Seitsmenda generatsiooni LTO kettad on võimelised lugema linte kahest eelmisest generatsioonist ja on võimelised kirjutama linte eelmisest generatsioonist.
Generatsioonid
Enamasti kasutades väljendit LTO peetakse silmas LTO Ultrium’i, olenemata esmase loomise põhimõtetest. 2015. aasta seisuga on välja antud 7 generatsiooni LTO Ultrium tehnoloogiat. Teavitatud on veel kolmest generatsioonist.
Olgugi et mahud on aastatega mitu korda kasvanud, siis müüginumbrid on langevas suunas. raam|vasakul
Ühilduvus
Võrreldes teiste linditehnoloogiatega on Ultrium kassett jäigalt defineeritud läbi kindla generatsiooni ning seda ei saa teisiti kasutada. Samas kuigi Ultrium kettad on samuti erinevad generatsioonide lõikes, siis kindlate reeglite järgi on nad tagasi ühilduvad vanade generatsioonide kassettidega. Erinevate generatsioonide kettad ja kassetid ühilduvad järgmiselt:
Valikuline tehnoloogia
Lisaks algsetele omadustele nagu andmete pakkimine on uuematel generatsioonidel lisandunud uusi tehnoloogiaid nagu write-once, read-many (WORM), krüpteering ning osadeks jaotamine.
Andmete pakkimine
Originaalne spetsifikatsioon kirjeldab andmetepakkimise meetodiks LTO-DC-d, mida samuti kutsutakse Streaming Lossless Data Compression ehk SLDC. See Ecma Standard määratleb kaduteta pakkimise algoritmi, mille eesmärk on vähendada andmete taasesitamiseks vajalike 8-bitiste baitide arvu. Ühe puhvri suurus (1024 baiti) on kindlaks määratud. Generatsioonide 1–5 pakkimise suhe on 2:1, edasistel aga 2,5:1.
WORM
Write-once, read-many (WORM) on LTO tehnoloogial alates kolmandast generatsioonist. Tehnoloogia kindlustab selle, et andmeid ei kirjutada üle ning samuti aitab vastavus määrustike osas. WORM on andme salvestustehnoloogia mehhanism, mis varundab kustutamatu ja/või mittemuudetava informatsiooni peale seda, kui see kettale kirjutatakse. Andmed salvestatakse WORM seadmetele. Need seadmekettad salvestavad andmeid taaskirjutamist mittevõimaldavas formaadis, et kasutaja poolt tundlike andmete eksikombel kustutamist või muutmist ennetada. Seda tehnoloogiat tuntakse ka kui Write Once, Run Anywhere (WORA). See tehnoloogia ennetab omavolilist muutmist ning lisab andmed WORM kasseti lõppu, kasutades ära kogu LTO lindi mahtu.
Krüpteering
LTO lindi ketta krüpteering on olemas kõigil kassettidel alates neljandast generatsioonist. Krüpteeringul on 256-sümmeetriline võti AES-GCM algoritm, mis on täide viidud ketta tasandil. Seeläbi on võimalik pakkimine enne krüpteerimist. Kogu krüpteerimise protsess ennetab andmete lekkimist.
Turu võimekus
pisi|LTO toodete müük aastate lõikes
2015. aastal saadeti klientidele veidi vähem kui 20 miljonit LTO kassetti. Võrdlusena toome välja, et 2015. aastal WD ja Seagate koos toimetasid klientidele üle 350 miljoni kettaseadme. Magnetlindikasseti turg on väiksem kui 0,00567 protsenti kettaseadmete turust toodete mõistes (ignoreerides Toshiba panust). 2008. aastast on saadetiste arv vaikselt langenud.
Samsung Galaxy S6
Samsung Galaxy S6, Galaxy S6 Edge ja Galaxy S6 Edge+ on Samsung Electronicsi toodetud Androidi operatsioonisüsteemil töötavad nutitelefonid, mis kuuluvad Samsungi Galaxy S seeria kuuendasse põlvkonda.
S6 ja S6 Edge kuulutati välja 1. märtsil 2015 Mobile World Congressil, uuem versioon S6 Edge+ aga koos Samsung Galaxy Note 5-ga sama aasta 15. augustil Samsungi enda korraldatud üritusel Samsung Unpacked 2015. S6 ja S6 Edge anti välja 10. aprillil 2015 ning suurem S6 Edge+ muutus avalikkusele kättesaadavaks 2015. aasta 21. augustil.
Telefonil on võrreldes eelkäijatega uus disain, mille puhul on loobutud plastraamidest ning kasutatakse metalli ja klaasi. Selle muutusega kadus võimalus kasutada mälumahu suurendamiseks SD-kaarte, samuti pole võimalik tavakasutajal telefoni akut vahetada. Erinevalt vanemate generatsioonide Galaxy S seeria telefonidest pole uue korpusega S6 telefonid enam veekindlad. Lisaks on rõhku pandud ekraanile, see on 2560x1440 pikslise eraldusvõimega. S6 Edge ja Edge+ versioonide ekraan on külgedelt ümar, uuendati kaameraid ning ehitati telefonidele sisse kaablita laadimise võimalus, mis toetab kahte standardit – PMA ja WPC Qi. Telefoni olulisteks lisadeks võib ka lugeda magnetkaardi emuleerimise võimalust ja sõrmejäljelugerit.
Üldiselt sai Samsung oma uute telefonidega positiivse vastuvõtu, kus kiideti telefonide uut disaini, võimekust ja uusi lisasid, kuid paljudele valmistas pahameelt see, et salvestusruumi pole võimalik suurendada ning samuti leiti, et S6 Edge ei kasuta oma eripärana välja toodud ümarat ekraani piisavalt palju ära ning seetõttu töötatigi välja suurem S6 Edge+.
Riistvara
Oluliseks uuenduseks Galaxy S6 telefonides on Exynos 7420 süsteemikiip – see on esimene omataoline kiip, mis on ehitatud kasutades Samsungi 14 nm FinFET transistore. See on 31% väiksem nende eelmisest Exynos 5433st ning kuna varasemad Exynos kiibid olid niigi konkurentidest võimsamad, siis antud ruumikokkuhoid on suunatud energiasäästlikkusele, mitte võimsusele, mis omakorda tähendab, et uus kiip tarbib samadel sagedustel enda eelkäijast 35–45% vähem voolu. Lisaks kasutab S6 süsteemikiip Mali-T760 MP8 graafikaprotsessorit, mis on 4 korda efektiivsem kui ARM-i varem toodetud ja laialdaselt levinud Mali-T602. T760 kasutab ARM Frame Buffer Compressioni tehnoloogiat, mis tähendab seda, et andmed pakitakse kokku, enne kui nad ühest kiibi osast teise saadetakse ja lisaks on rakendatud ka Smart Composition tehnoloogiat, mis töötleb ainult neid kaadriosi, mis on muutunud. Nii hoitakse kokku palju voolu nende kaadri osade pealt, mis on staatilised. Viimaseks oluliseks komponendiks Exynos 7420-l on LPDDR4-mälu kasutamine, mis on jõudlustestides LPDDR3-st ligi 20% võimsam. Kokku annavad need omadused S6-le jõudluse, mis on teistest süsteemikiipidest pea jagu üle.
pisi|vasakul|180px|Samsung Galaxy S6 Edge+ Samsung Galaxy S6 väljatöötamisel pandi suurt rõhku heale kaamerale. Nii eesmine kui tagumine kaamera kasutavad f/1.9 objektiivi, mis võimaldab rohkem valgust töötlusse saata ning see muudab pildid tunduvalt teravamaks, vähendab müra ning parandab pildikvaliteeti hämaras keskkonnas. Lisaks on kaamerasse sisse ehitatud infrapunasensor, mis aitab kaameral paremini valgustasakaalu leida. Kasutusel on ka optiline pildistabilisaator, reaalaja HDR ja objekti jälitav automaatteravustamine. Tagakaamera on võimeline tegema pilte 16-megapikslise lahutusvõimega ja esikaamera 5-megapikslise lahutusvõimega.
Galaxy S6 sees on kasutusel 2550 MAh aku ning S6 Edge'is on 2600 MAh aku. Kõik S6 telefonid toetavad Qi ja Power Matters Alliance juhtmeta laadimise standardeid. S6 telefone on võimalik soetada 32, 64 või 128 GB suuruse salvestusruumiga. S6-l ja S6 Edge'il on 5,1-tolline ja S6 Edge+'il 5,7-tolline 1440p Super AMOLED ekraan. S6 Edge ja S6 Edge+ puhul on ekraanid telefoni äärel ümarad.
Tarkvara
Nii S6 kui ka S6 Edge anti käiku Android 5.0.2 Lollipopi versiooniga ning S6 Edge+ 5.1.1 Lollipopi versiooniga. Kõikidel on kasutusel Samsungi välja töötatud TouchWizi tarkvaralahendus, mis on uutes telefonides vähemate rakenduste ja uue disainiga. Telefonidesse on eelinstallitud ka Microsofti rakendused OneDrive, OneNote ja Skype. Edge ja Edge+'il on kasutajatel võimalik kontakte kumera ääre peale kiirvalikutesse määrata ning oma kontakte värvidega kodeerida. Kui telefon on ekraaniga allapoole, siis kõne saabudes helendavad telefoni ääred vastava kontakti värvides. Telefoni tagaküljel asuvat pulsiandurit on võimalik kasutada nupuna, et kõnedest keelduda mallsõnumite abil.
Uute telefonide tarbeks on kasutusele võetud ApplePayga sarnane süsteem Samsung Pay. Tehnoloogia põhineb magnetülekandel ning saadab poe maksuterminali sama signaali, mille saadaks pangakaardi magnetriba – nii saab poes ostude eest tasuda telefoni abil. Ülekande tegemiseks tuleb lasta sõrmejäljelugeri abil oma isikut tõendada. Samsungi sõnul on tehnoloogiat võimalik juba 90% Ameerika poodides kasutada.
Samsung Gear VR
pisi|vasakul|220px|Samsung Gear VR
Samsung Gear VR on virtuaalreaalsuse jaoks kasutatav peakomplekt, mille on välja töötanud Samsung Electronics koostöös Oculusega. See kasutab ekraani ning protsessorina Samsung Galaxy S6, S6 Edge, S6 Edge+, Note 5, S7 või S7 Edge'i telefoni. Seade ise toimib kontrollerina, kuhu on sisse ehitatud liikumisandurid ja puuteplaat. Infovahetus seadmetega käib micro USB ühenduse kaudu. Telefonis peab olema installitud Oculuse rakendus, kuhu on sisse ehitatud pood ja mille kaudu saab kasutada ka muid eriotstarbelisi rakendusi.
Vastuvõtt
Samsung Galaxy S6 sai palju positiivseid arvustusi, kus kiideti telefoni uut disaini ja kaamerat. CNET leidis, et uus sõrmejäljeluger on palju kiirem ja efektiivsem kui Samsung Galaxy S5'el ning samuti meeldis väljaandele väga kõrge kvaliteediga ekraan. . Androidcentral tõdes enda arvustuses, et kuigi telefoni uus metallist ja klaasist kest näeb hea välja, pole see kuigi praktiline, kuna ühe kergesti puruneva klaasi asemel on nüüd vaja kahe pärast muretseda ning samuti libiseb telefon paljudelt juhtmevabadelt laadijatelt oma klaasist tagaküje pärast maha.
Hõljuk
Kirjeldus
Hõljukid jagunevad:
Hõljuki eelis on väike süvis ja elastse seeliku puhul ka amfiibsus, sealhulgas veekogu jääl liikumiseks. Miinuseks on kaldal seismise tingimuste vajadus ja ekspluatatsiooni kulukus. Hõljuki kere alla õhkpadja tekitamiseks kasutatakse vastavaid puhureid või kompressoreid. Hõljuk peab kandma sõites ühtlasi plinkivat navigatsioonituld.
Vologda oblast
Vologda oblast on oblast Venemaal Loode föderaalringkonnas. Piirneb Arhangelski oblastiga põhjas, Kirovi oblastiga idas, Kostroma ja Jaroslavli oblastiga lõunas, Tveri ja Novgorodi oblastiga edelas, Leningradi oblastiga läänes ja Karjala Vabariigiga loodes.
Loodus
Oblastis asuvad Valgjärv, Kubena järv ning Rõbinski ja Šeksna veehoidla.
Rahvastik
Rahvaarv oli 2002. aasta rahvaloenduse andmetel 1 269 568, kellest 96,6% olid venelased ja 1% ukrainlased. 2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 1 218 200. Oblasti põliselanikke vepslasi oli 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 412 ehk 0,03% oblasti elanikest.
Suuremad linnad on Tšerepovets (309 500), Vologda (288 400), Sokol (41 700) ja Veliki Ustjug (32 700).
Haldusjaotus
Oblast jaguneb 26 rajooniks ja 2 oblastilise alluvusega linnaks (Vologda ja Tšerepovets).
Uljanovski oblast
Haldusjaotus
Oblast jaguneb 3 linnaringkonnaks ja 21 munitsipaalrajooniks:
Teise järgu munitsipaalmoodustisi on 143, neist 31 linnalist ja 112 maa-asundust. Oblastis on 6 linna ja 33 alevit. Suuremad linnad on Uljanovsk ja Dimitrovgrad.
Rahvastik
pisi|Venelaste osakaal Uljanovski oblasti rajoonides (2002) 2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanike seas 72,65% venelasi, 12,2% tatarlasi, 8% tšuvašše ja 3,63% mordvalasi.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Uljanovski oblasti elanikest venelasi 73,6%, tatarlasi 12,2%, tšuvašše 7,7%, mordvalasi 3,2%, ukrainlasi 0,9%, asereid 0,36% ja teistest rahvustest inimesi 1,6%.
Moorion
Moorion on kvartsi musta värvi erim.
Smoky quartz
Christoph Kolumbus
thumb|right|Christoph Kolumbus Christoph Kolumbus (Genova murdes Christoffa Corombo; itaalia keeles Cristoforo Colombo, hispaania keeles Cristóbal Colón ja portugali keeles Cristóvão Colombo, ladina keeles Christophorus Columbus) (arvatavasti 1451 Genova vabariik – 20. mai 1506 Valladolid, Kastiilia kroon) oli maadeavastaja ja kaupmees, kes 1492. aastal ületas Kastiilia (Hispaania) lipu all Atlandi ookeani ja jõudis Ameerikasse.
Ta lähtus arvestusest, et Maa kerakujulisuse tõttu peab laev jõudma Euroopast Kaug-Itta ka lääne suunas liikudes. Kuigi viikingite laevad võisid jõuda Põhja-Ameerikasse ligi 500 aastat enne Kolumbuse retke, tekkis Euroopal püsiv kontakt tolle Uue Maailmaga alles tänu Kolumbuse avastusele.
Kuigi Kolumbus oli palunud enda surnukeha toimetada Ameerikasse, maeti ta esialgu siiski Valladolidi kloostrisse. Kolm aastat hiljem sängitati säilmed ümber Sevillasse. Lõpuks lubati Kolumbuse poja Diego lesel Maria de Rojas y Toledol transportida koos mehe põrmuga ka äi ümbermatmiseks Santo Domingo katedraali, kuhu säilmed jõudsid 1541. aastaks.
Sinna jäid mõlemad kuni 1795. aastani, mil Hispaania loovutas Haiti saare prantslastele ning Kolumbuse jäänused kaevati taas üles ja veeti seekord Havannasse, kuhu need jäid kuni Hispaania-USA sõjani. Siis toodi need 1898 uuesti Sevillasse ja paigutati Sevilla katedraali. Ühtekokku maeti Kolumbuse luid väidetavalt ümber üheksa korda.
Meretee Aasiasse
Mongolite riigi ülemvõim Aasias võimaldas eurooplastel pikka aega turvaliselt mööda Siiditeed jõuda Indiasse ja Hiinasse, kus asusid sellised väärtuslikud kaubad nagu siid ja vürtsid. Konstantinoopoli langemine 1453. aastal Osmanite valdusse muutis Siiditee kasutamise raskemaks ja ohtlikumaks. Portugali meresõitjad püüdsid seetõttu leida mereteed Indiasse.
1470. aastal tegi Firenze astronoom Paolo dal Pozzo Toscanelli Portugali kuningale Afonso V-le ettepaneku võtta kasutusele läänesuunaline meretee, mis tema hinnangul oli lühim marsruut Vürtsisaartele ja Hiinasse. Afonso V ei võtnud ettepanekut vastu.
Portugali maadeavastajad asusid uurima mereteed ümber Aafrika. Edu saavutati aastal 1488, mil Bartolomeu Dias jõudis Hea Lootuse neemeni. Samal perioodil, 1480. aastatel, tegid Kolumbuse vennad ettepaneku järgida Toscanelli plaani jõudmaks Indiasse üle Atlandi. Siiski oli Diase avastus kasvatanud huvi kagusuunalise meretee vastu, mis kahandas oluliselt huvi Kolumbuse ettepaneku vastu leida läänesuunaline meretee.
Aastal 1476 sõitis Kolumbus Põhja Euroopasse, külastades Bristolit ja Iirimaad. Iirimaal oli tal võimalus tutvuda looga Brendani teekonnast Atlandi ookeani teisele kaldale. Aastal 1477 võis Kolumbus külastada Islandit. Kas Bristolis või Islandi retkel sai Kolumbus tutvuda ka Islandi saagadega Leifr Õnneliku retkest.
Aastail 1482–1485 sõitis Kolumbus Portugali Aafrika kolooniate vahel, jõudes välja Elminani. Seal tutvus ta passaatidega, mida kasutas ära Ameerikasse purjetamisel, sellal kui tagasi sõites kasutas ta ära Põhja-Atlandil valitsevaid läänetuuli. On teadmata, kas Kolumbus oli selle skeemi avastaja, või kuulis ta seda teistelt Portugali kaptenitelt.
1485. aastal esitas Kolumbus oma plaanid Portugali kuningale João II-le. Ta tegi ettepaneku, et kuningas varustaks kolme vastupidavat laeva ja annaks Kolumbusele aasta aega leidmaks Atlandi ookeanil marsruuti Orienti. Kolumbus soovis saada "ookeani suure admirali" auaste, oma avastatud maade kuberneriks ja ühe kümnendiku nende maade tulust. Kuningas esitas Kolumbuse ettepaneku oma ekspertidele, kes selle tagasi lükkasid. Nende arvates oli Kolumbuse arvutuslik meretee pikkus 3860 km liiga väike. Tegelik vahemaa on umbes 20 000 km, mistõttu poleks ükski 14. sajandi laev suutnud kanda kaasas piisavalt provianti ja värsket vett nii pika meretee läbimiseks. Suurem osa tolleaegsetest Euroopa navigaatoritest pidas läänepoolset mereteed Aasiasse läbimatuks.
Pärast Portugali kuninga korduvat äraütlemist sõitis Kolumbus Genovasse ja Veneetsiasse, kuid teda ei saatnud edu kummaski linnas. Ta saatis oma venna Bartholomeu ka Inglismaa kuninga Henry VII juurde, kes samuti ei soovinud Kolumbuse plaanidesse rahaliselt panustada.
Toetust leidis Kolumbus 1486. aastal Hispaania kuningakojas, kus tema otseseks toetajaks sai kuninganna Isabella I. 3. augustil 1492 alustas Kolumbus kolme ekspeditsioonilaevaga sõitu Hispaaniast läände ning jõudis 12. oktoobril 1492 Lääne-India saarestikku.
I avastusretk
pisi|I avastusretk. Tänapäevased kohanimed on mustas kirjas, Kolumbuse antud nimed sinises
Kolumbuse esimesel retkel osalesid kolm laeva. Kolumbus resideeris lipulaeval, milleks oli karakk Santa Maria, veel olid laevastikus karavellid Pinta ja Niña. Pinta kapteniks oli Martín Alonso Pinzón, Niña kapteniks tema vend Vicente Yáñez Pinzón.
Karavellid pärinesid Palos de la Frontera kodanikelt; nad olid sunnitud need Hispaania käsutusse andma, tasumaks trahvi. See on suureks löögiks Martín Alonso Pinzónile, kes unistas omaenese retkest Atlandi ookeani taha, kuna sealse sadama kapten Diego te Teive oli aastal 1452 kandunud oma laevaga peaaegu üle Atlandi ookeani ja ka tema soovis need maad üles leida.
Esimese avastatud saare nimi oli kohalikus keeles Guanahani, Kolumbus nimetas selle San Salvadoriks. Saare tuvastamisega on raskusi, kuna Kolumbuse originaalkaardid on kadunud. Tõenäolisemad kandidaadid on Samana Cay ja San Salvador. Saarelt on leitud ka klaashelmeid ja XV sajandi keskpaigas münditud hispaania münte.
28. oktoobril jõudis Kolumbus Kuubale. Ajal, mil ta sealset rannikut uuris, suundus Martín Alonso Pinzón omaalgatuslikule retkele, et rohkem kulda leida. 5. detsembril jõudis Kolumbus Hispaniolale. Seal sõitis Santa Maria karile ja Kolumbus oli sunnitud osa meeskonnast maha jätma. Nende saatuse pärast ta muret ei tundnud, kuna kohalik pealik Guacanagari ei olnud vaenulik. Ekspeditsioon kohtus 6. jaanuaril taas Pintaga. 13. jaanuaril toimus neil kokkupõrge vaenuliku ciguayode suguharuga; kokkupõrge lõppes hispaanlaste taandumisega kaks päeva hiljem. Ühtlasi võtsid nad 10–25 vangivõetud vastast Hispaaniasse kaasa, neist seitse elasid mereretke ka üle.
II avastusretk
pisi|Teine avastusretk
24. septembril 1493 algas Kolumbuse teine retk. Seekord oli talle usaldatud 17 laeva juhtimine, millel oli 1700 inimest ja varustust uue koloonia rajamiseks. Osa kolonisaatoritest olid hambajäänuste järgi otsustades tõenäoliselt ka vabad mustanahalised.
3. novembril märkasid nad Dominicat, maabusid hiljem Marie-Galantel ja saabus Guadeloupe'ile. Edasine täpne teekond pole teada, kuid saared, millele Kolumbus nime pani, olid Montserrat, Antigua, Redonda, Nevis, Saint Kitts, Sint Eustatius, Saba, Saint Martin, Saint Croix. Neitsisaared, Virgin Gorda, Peter Island. Tortola nimetas ta Santa Anaks. 14. novembril toimus Kolumbuse vägede ja kohalike kariibide vahel lahing, mille käigus Kolumbus päästis paar kohalikku poissi. Kolumbus mõistis olukorda nii, et kariibid on kannibalid. Pole aga tõendeid, et kariibid tegelikult kannibalid oleks olnud ja on kindel, et hispaanlased veel kohalikke keeli ei tundnud.
22. novembril jõudis Kolumbus taas Hispaniolale, kus avastas, et esimesel reisil rajatud asundus on hävitatud ja hispaanlased maha tapetud. Kohalike tainode väidetel hukkusid need sõjas, mida kaks naabersuguharu Guacanagari suguharu vastu alustasid. Kolumbuse teekaaslased nõudsid kättemaksu, kuid Kolumbus otsustas nõustuda tainode versiooniga ja suundus edasi asundust uude kohta rajama. Uue asunduse La Isabela rajas ta ligi sada kilomeetrit ida poole.
24. veebruaril 1494 suundusid 12 laeva Antonio de Torrese juhtimisel tagasi Hispaaniasse, et need juhataks kolooniasse uute varude toimetamist. Kolumbus ise suundus aprillis edasisele retkele, jättes asunduse oma venna Diego hoolde. Uuel retkel uuris ta Kuuba lõunarannikut, proviandi lõppedes suundus aga lõunasse Jamaicale, sealt aga La Isabela kaudu tagasi Hispaaniasse.
III avastusretk
pisi|Kolmas avastusretk
Kolmanda avastusretke eesmärgiks oli avastada Hispaania valdustest lõunas olev kontinent, mille olemasolu portugallased olid järeldanud oma reisidel merelt leitud kanuudest. Merele suundus ta 30. mail 1498, asudes seekord teele kuue laevaga. Seekord sattusid ta laevad tuulevaikusse ja nende veetagavarad kulusid ära, mistõttu retk jäi lühikeseks. Ameerikani jõudes saatis Kolumbus kolm laeva kohe kolonistidele varustust viima, uurides randa üksnes kolme laevaga. Trinidadile jõudsid nad 31. juulil.
Atlandi ookeani ületades avastas Kolumbus magnetilise deklinatsiooni, mis võimaldas tal hiljem varasematele märkmetele tuginedes oma asukohta täpsemalt tuvastada.
Ameerikas uuris Kolumbus Paria lahte ja avastas Orinoco suudme. Ka märkas ta Grenadat ja Tobagot. Orinoco suuet mõistis ta õigesti kui märki uuest maailmajaost, sest selline jõgi ei saanud asuda ühelgi saarel, ent ometi ei vastanud paik ühegi teise tuntud suure jõe suudme kirjeldusele. 5. augustil astub Kolumbus esmakordselt Ameerika pinnale.
Edasi suundus Kolumbus Santo Domingosse, mis oli kujunenud uueks peamiseks kolooniaks. Seal tekkis tema ja asunike vahel konflikt, mille Kolumbus maha surus. Mässulised olid saatnud oma esindaja Hispaania valitsejate juurde, ka Kolumbus ise nõudis krooni esindajat, et see aitaks vaherahu sõlmida. Nii saadeti Hispaniolale laialdaste volitustega Francisco de Bobadilla. See eemaldas Kolumbuse ametist ja saatis ta vangina Hispaaniasse, koostades enne laimava aruande. Aastal 1500 sai temast uus Hispaniola asevalitseja.
Bobadilla ettekannet peavad paljud autorid kallutatuks, eriti arvestades asjaolu, et ka tema valitsemisel jätkusid julmused, kuid maksuvabastused ja elanikkonna orjastamine panid kolonistid toetama just teda.
Retke vastuolulised tulemused
Kuigi Kolumbus oli ise kirja pannud, et avastas uue maailma, pole kindel, mis tema tegelik arvamus oli. Ta viitab avastatud Lõuna-Ameerikale kui uuele maailmajaole ja maisele paradiisile. Samas jätkab ta ametlikes kirjades Kuuba Aasia läänerannikuks nimetamist, tehes seda veel aastal 1502.
Sellist käitumist saab seletada asjaoluga, et talle anti laialdased volitused ja õigused, et ta avastaks tee Indiasse ja ametlik tunnistus, et avastati uus maailmajagu, kaotaks automaatselt tema õigused sealt osale sealt saadavast tulust, mida teiste saarte avastajad oma avastustest said. Ajalooprofessor Stuart B. Schwartz on veendunud, et tegelikult teadsid nii kuningad kui Kolumbus, et tegemist ei olnud Indiaga, kuid teesklesid, et ei tea seda, et meresõitja saaks oma saavutuste eest tasustatud.
IV avastusretk
pisi|Neljas avastusretk
29. juunil jõudis Kolumbus Santo Domingosse, et leida varju läheneva orkaani eest. Francisco de Bobadilla ei lubanud aga Kolumbusel maabuda, ühtlasi asus ta vaatamata Kolumbuse hoiatusele 30 laevast koosneva laevastikuga Hispaania poole teele. Laevastiku uputas orkaan peaaegu täielikult. 30 laevast jõudis Hispaaniasse vaid üks, see, mis kandis endaga Kolumbusele eraldatud osa Uue Maailma tuludest.
Edasi peatus Kolumbus lühidalt Jamaical ja suundus edasi läände, maabudes viimaks Gauanaja saarel tänapäeva Hondurases. 14. augustil maabus ta Puerto Castilla kohal Hondurase rannikul, otsustades purjetada sealt itta. Edasi uuris ta kahe kuu vältel Hondurase, Nicaragua, Costa Rica ja Panama rannikuid. Panamas kuulis ta ngäbedelt kullast ja teest Vaikse ookeanini, kuid tal tekkis konflikt nende pealiku Quibíaniga. Jaanuaris 1503 rajas Kolumbus Beléni jõe suudmesse garnisoni, mille oli hiljem sunnitud kohalike rünnaku tõttu hülgama. Ühtlasi kaotasid nad jõkke jäänud Gallega.
Hiljem uppus laevaoherditest rikutud Vizcaína. Kolumbus purjetas kahe laevaga edasi põhja poole, märgates teel 10. mail Kaimanisaari. Hiljem said tema laevad Kuuba lähistel tormis kannatada ja Kolumbus oli sunnitud need Jamaical Saint Anni lahes randa ajama.
Kolumbus ja tema meeskonnad jäid sinna ligi aastaks, sellal kui Diego Méndez sõitis kanuuga Hispaniolale abi otsima. Bobadillat tema administratiivse saamatuse pärast asendama saabunud Nicolás de Ovando keeldus aga merehädalisi päästmast ja nii päästis kapten Diego de Salcedo Kolumbuse omaalgatuslikult. 7. novembril 1504 jõudis Kolumbus tagasi Hispaaniasse.
Isiklikku
On teada, et tal oli kolm venda – Diego, Bartolomeo ja Giovanni –, õde Bianchinetta ning kaks poega – Hernando (ka Fernando) ja Diego. Samas pole seniajani üksmeelt tema täpse sünniaja ja -koha osas. Prantslased tutvustavad Kolumbuse sünnimaana Korsikat, mis tol ajal samuti kuulus Genova Vabariigi koosseisu, mille alamana Ameerika avastaja sündis.
Kolumbus kui isiksus
Kolumbust süüdistatakse ka tainode hävingus. Kubernerina seadis ta saarel sisse samasuguse pärisorjuse nagu Hispaanias, sellal kui hispaanlastest asukad üritasid saare elanikke kohelda kui orje. Teised autorid leiavad, et tainodest hukkus enamik haiguste tõttu. Ka esimese hispaanlaste koloonia asukatest suri esimesel aastal kaks kolmandikku haigustesse.
Fritjof Capra
pisi|Fritjof Capra Fritjof Capra (sündinud 1. veebruaril 1939 Viinis) on austria päritolu USA füüsik ja teaduskirjanik. Ta on kõige enam tuntud oma avalikkusele suunatud füüsikat ja metafüüsikat ühendada üritavate raamatute poolest.
Viinis sündinud Capra sai 1966. aastal Viini ülikoolist doktorikraadi teoreetilise füüsika alal. Tema teadustööd on osakeste füüsika ja süsteemiteooria alal, kuid ta on suurema osa tähelepanu pälvinud oma populaarteaduslike teostega (tuntuim "Tao of Physics"), milles väidab, et füüsika ja metafüüsika viivad samadele järeldustele. Capra seisukohtadele pole teadusüldsus tähelepanu pööranud, kuna need pole falsifitseeritavad.
Capra on nii budist kui ka katoliiklane.
Ariogala
Ariogala on linn Leedu keskosas Dubysa jõe ääres Raseiniai rajoonis. Linn on Ariogala valla halduskeskuseks, ent moodustab administratiivselt omaette valla. Linn asub Dubysa jõe kaldal merepinnast 92 meetri kõrgusel.
Haridust annavad gümnaasium ja algkool. Ariogalas on ka kultuurimaja ja raamatukogu. Tööstusettevõtetes valmistatakse raudbetoondetaile (Ariogalos gelžbetonis), tekstiili (Camira), toodetakse aknaid (Hronas) ja laevu (Skorgenes).
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ariogala elanikest leedulasi 98,88%, venelasi 0,31% ja teiste rahvaste esindajaid 0,81%.
Ajalugu
Esimest korda mainiti 1253. aastal (Eregalle). XIV sajandil rajati sinna puidust linnus, mille ristisõdijad aastal 1382 maha põletasid. Vytautase ajal rajati sinna lähedale Ariogala mõis.
Esimene kirik ehitati Ariogalasse aastal 1416. Aastal 1529 ja 1592 nimetati asulat aleviks. XVII sajandil rajati sinna turg, asula sai mitmeid kaubandusprivileege. Ariogala sai linnaõigused 1792. aastal, ent aastal 1795 need kaotati.
Aastal 1842 on mainitud sealset algkooli, aastal 1852 asutati sinna kihelkonnakool, mis tegutses aastani 1863. Aastal 1847 rajati sinna ka luteri kirik, mis tegutses aastani 1944. Tol perioodil kasutati asula kohta vene keeles nimekujusid Ерагола ja Эйрагола. Esimese maailmasõja ajal põles asula maha. Taas laastas tuli alevit aastal 1944, mil see süttis Nõukogude vägede pealetungi käigus. Aastal 1941 tapsid Saksa okupatsiooniväed ligi 700 sealset elanikku, põhiosa ohvreist olid juudid. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Taas sai Ariogalast linn aastal 1956.
Tuntud elanikke
180px|thumb|Stasys Šalkauskis
Allison Janney
thumb|right|Allison Janney Allison Brooks Janney (sündinud 19. novembril 1959 Ohio osariigis Daytonis) on Emmy auhinnaga pärjatud USA filminäitleja.
Tema tuntuim roll on C.J. Creggi osatäitmine aastatel 1999–2006 toodetud USA telesarjas "Presidendi meeskond".
Auhinnad
Emmy auhinnad
Vissarion
pisi|Vissarion Vissarion (kodanikunimega Sergei Torop; sündinud 14. jaanuaril 1961 Krasnodaris) on Vene müstik, Viimase Testamendi Kiriku juht.
Pärast sõjaväeteenistust asus ta elama Minussinskisse. Töötas liikluspolitseinikuna, kuni 1989 kaotas töö.
Aastal 1991 "sündis uuesti" Vissarionina, tagasitulnud Jeesuse Kristusena.
Vissarioni järgijad elavad Lõuna-Siberis Krasnojarski krai Kuragino rajoonis. Umbes 5000 järgijat elavad 30 külas Vissarioni residentsi Päikeselinna lähedal.
Vissarioni jüngrid järgivad rangeid reegleid. Nad on taimetoitlased. Suitsetamine ja alkoholi tarvitamine on keelatud. Raha on põlu all. Viimase Testamendi Kiriku eesmärk on ühendada kõik usundid.
22. septembril 2020 Vissarion vahistati ja teda kahtlustatakse psühholoogilises vägivallas.
Isiklikku
Ta isa nimi oli Anatoli, ema Nadežda. Ta kasvas ema ja võõrasisa Nikolaiga Siberis.
Moldaavia NSV
Moldaavia Nõukogude Sotsialistlik Vabariik (rumeenia keeles Republica Sovietică Socialistă Moldovenească, vene keeles Молдавская Советская Социалистическая Республика, tuntud lühendatult ka kui Moldaavia NSV või MNSV ning mõnikord ka lihtsalt Moldaavia või Moldova), oli Nõukogude Liidu liiduvabariik aastatel 1940–1991. Moldaavia NSV kuulutati välja 2. augustil 1940 umbes kuu pärast Rumeenialt territooriumi okupeerimist ja MNSV püsis Nõukogude Liidu liiduvabariigina kuni augustiputšini, pärast mida 27. augustil 1991 Moldova Vabariik oma iseseisvuse välja kuulutas.
Ametlikult oli tegemist moldovlastele mõeldud liiduvabariigiga, kuigi tegelikult toimus liiduvabariigis ka pidev venestamine. Moldaavia NSV oli üks väiksemaid liiduvabariike, olles suurem vaid Armeeniast. Idas, põhjas ja lõunas piirnes MNSV Ukraina NSV-ga ja läänes Rumeeniaga.
Eellugu
Moldova vürstiriigi ajalugu lõhenes kaheks 1812. aastal, mil Venemaa vallutas piirkonna Moldova idapoolsed alad Pruti ja Dnestri jõgede vahel. Vene võimud nimetasid allutatud ala Bessaraabiaks ning piirkond arenes väga erinevalt ülejäänud Moldovast. Kui Moldova vürstiriigi alad liitusid Valahhiaga 1861. aastal ja moodustasid Rumeenia, hakkasid endised vürstiriigi moldovlased endid pidama rumeenlasteks. Bessaraabia aladel selliseid arenguid ei toimunud, selle asemel asusid Vene võimud kubermangu koloniseerima. Vene ajal kukkus Bessaraabias rumeeniakeelsete elanike osakaal 86,9% pealt 1817. aastal 47,6% peale 1897. aastaks. Samas sagenesid kontaktid 1792. aastal Venemaaga liitetud Dnestri vasakkalda aladega, kuhu kutsusid Vene võimud samuti koloniseerimise eesmärgil moldovlasi elama.
Esimese maailmasõja ajal moodustati Bessaraabia aladel 1917. aastal pärast oktoobrirevolutsiooni ajutine Moldova maanõukogu Sfatul Țării, kus enamuses olid moldovlased. Ajutine võimuorgan kuulutas 2. detsembril 1917 välja föderatiivse Moldova rahvavabariigi Venemaa koosseisus, kuid pidi juba kuu pärast Bessaraabiast enamlaste eest pagema. Rumeenia toetusel taastas maanõukogu oma võimu Bessaraabias ja kuulutas 24. jaanuaril 1918 välja täieliku iseseisvuse, kuid nähes enamlaste edu Ukrainas, otsustas Sfatul Țării 27. märtsil 1918 liituda Rumeeniaga. Maailmasõdade vahelise perioodi oli Bessaraabia osa Rumeeniast, kuid Nõukogude Liit ei tunnustanud kogu selle perioodi jooksul Bessaraabia ja Rumeenia liitu legaalsena.
Pärast ebaõnnestunud katseid tekitada Bessaraabias sotsialistlikku ülestõusu, otsustas Nõukogude võim rajada autonoomse liiduvabariigi moldovlastele Dnestri vasakkaldal. 1924. aasta 12. oktoobril kuulutati Ukraina NSV koosseisus välja Moldaavia Autonoomne Nõukogude Sotsialistlik Vabariik. Moldaavia ANSV ametlikuks eesmärgiks oli endaga ühendada ka Bessaraabia ning liiduvabariigis asuti ehitama üles moldova kultuuri, keelt ja oma identiteeti. Siiski polnud tegu puhta moldovlaste alaga – MANSV-s moodustasid moldovlased umbes 30% rahvastikust, arvukaima rahvuse moodustasid ukrainlased. Olukorra tegi hullemaks veel piirilaiendus paar kuud hiljem, mis peamiselt lisas Moldaavia külge ukrainakeelseid alasid. Moldaavia ANSV sai aluseks Moldaavia liiduvabariigi loomisel 1940. aastal.
Teises maailmasõjas
Teise maailmasõja eel Saksamaaga sõlmitud Molotov-Ribbentropi pakt lubas Nõukogude Liidule Bessaraabia. Rumeeniale esitas NSVL ultimaatumi 26. juunil 1940, nõudes et rumeenlased loovutaks Nõukogude Liidule 24h jooksul Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina alad. 28. juunil võttis Rumeenia kuningas Carol ultimaatumi tingimused vastu ja samal päeval algas Punaarmee avalik sissetung piirkonda. Piirkonnas võimu kindlustamise järel küüditasid Nõukogude võimud mitmed endiseid Moldova märgatavad kodanikud minema, eriti sihiti Rumeenia ametnikke, väejuhte, Sfatul Ţării liikmeid, kaupmehi ja suurmaaomanikke. Juulis hukati üle üksi Chișinăus üle 400 inimese. 2. augustil 1940 loodi okupeeritud aladel Moldaavia NSV. Pärast Bessaraabia liidendamist Nõukogude Liiduga läks läänepoolne osa Moldaavia ANSV-st vastloodud Moldaavia NSV koosseisu, idapoolne taasliideti Odessa oblastiga Ukraina NSV-s. Otse enne sakslaste sissetungi korralasid Nõukogude võimud 1941. aasta keskpaigus veel ühe küüditamise.
1941. aasta 22. juunil ületas Antonescu juhtimisel Rumeenia armee Pruti jõe ning toetas Saksamaa sissetungi Nõukogude Liitu. Juuli lõpuks oli Rumeenia armee haaranud võimu kõigis 1940. aastal Nõukogude Liidu poolt hõivatud aladel ja 3. septembril 1941 taasliitis Rumeenia ametlikult Bessaraabia, Põhja-Bukovina ja Herța Rumeeniaga. Antonescu võttis vastu ka otsuse vallutada ja liitmiseks ette valmistada ka Dnestri vasakkalda alad ja hõivata territoorium Dnestri ja Bugi jõgede vahel, mida Rumeenias hakati kutsuma Transnistriaks. Seega hõivas Rumeenia kogu MNSV ja endise Moldaavia ANSV alad.
Rumeeniaga liidetud aladel käivitati juutide ja romade kiusamine. Endistel Nõukogude Liiduga liidetud aladel süüdistati juute Punaarmee toetamises piirkonna okupeerimise ajal ning neid asuti kinni pidama ja neid Transnistria aladele küüditama. Vahemikus juuli 1941 kuni aprill 1942 rajati Rumeenia võimude poolt Chişinăus juudi geto, kus peeti kinni kokku umbes 10 000 igas vanuses juuti. Geto tühjendati järk-järgult juute hävitades või Transnistriasse küüditades.
Stalini aeg
Sõja järel oli peamiselt põllumajanduslik Moldaavia rusutud, hävinenud olid nii kariloomad kui ka põllutööriistad. Kuumalained ja 1944. aastal alustatud kollektiviseerimine (mille tõttu nõuti kohalikelt toiduainete riigile andmist) viis lõpuks 1946–1947. aastate näljahädani, mille jooksul suri vähemalt 115 000 talupoega ja esines kannibalismi. Kaks suuremat küüditamist toimusid veel juulis 1949, mis oli peamiselt seotud kollektiviseerimiskampaaniaga ja suunatud kulakkide vastu, ning 1951. aasta aprillis, kus küüditati vaimulikkonda, eriti Jehoova tunnistajaid. Kokku küüditati perioodil 1941–1951 üle 16 000 Moldova pere kodumaalt minema.
Näljahäda ja 1949. aasta küüditamine tegid Nõukogude võimude jaoks lihtsamaks kollektiviseerimise, sest näljas ja hirmul inimesed proovisid vältida tulevasi repressioone riigi tahtmist tehes. 1949. aasta novembriks (mõni kuu pärast küüditamist) olid 80% Moldova talupoegadest mõne ühismajandiga liitunud. Kollektiviseerimine ei olnud ka sageli väga hästi juhitud ja kolhoosides kujunes välja kohalik parteisse või NKVD-sse kuuluv korrupeerunud juhtkond, kes kolhoosist varastas nii karjaloomi, põllusaadusi kui ka isegi maad. Võrreldes Baltimaade ja Lääne-Ukrainaga Moldovas olulist vastupanuliikumist Nõukogude võimule ei tekkinud (tõenäoliselt seoses Moldova eliidi Rumeeniasse pagemisega 1940. aastal ja allesjäänud eliidi küüditamise tõttu), kuid kollektiviseerimine tekitas vastuhakkamisi ka Moldovas, mis esines nii saagi varjamisena kui ka kollaboratistide tapmisega. Sellegipoolest tegutsesid sõja lõpust peale Moldova pinnal mitmed väiksed relvastatud vastupanurühmad, millest mitmed, sealhulgas ka suurim nimega Arcaşii lui Ştefan, olid rumeeniameelsed ja lootsid Moldova taasliita Rumeeniaga. Rumeeniameelsed organisatsioonid kõrvaldati kiiresti 1950. aastate alguses ja sellega kaasnenud näidisprotsesside tõttu hukkus veel mitmeid moldovlasi.
Hruštšovi ja Brežnevi aeg
Hruštšovi ajastul lubati küüditatutel järk-järgult tagasi pöörduda ning Bessaraabia moldaavlaste positsioonid oma liiduvabariigis paranesid ning nad jõudsid kõrgematele võimupositsioonidele. Siiski jäid Moldaavia juhtkonnas domineerima slaavi päritolu vähemus ja vasakkalda moldovlaste kooslus, sest vähestel moldovlastel oli tollal kõrgharidus ja neil oli keerulisem jõuda poliitikasse. Sellist seisu säilitas ka Moldaavia Kommunistliku Partei kõige kauem ametis olnud esimene sekretär Ivan Bodiul (1961–1980), kes ise oli venestunud moldaavlane Ukrainast ja kes kunagi ei õppinud täielikult ära ametlikku riigikeelt moldaavia keelt. Kogu tema ametisoldud aja jooksul viiest "Sotsialistliku töö kangelase" aunimetusest vaid üks läks moldovlasele.
Üleüldiselt oli Moldaavia NSV pärast Stalini surma rahulik ja stabiilne liiduvabariik, kus uus eliit oli üleüldiselt Moskvale truu ja probleeme palju ei esinenud. Olukord läks natuke pingelisemaks 1960. alguses, kui Moldaavias esines piiratud protesti venestamise vastu. Mõned Moldaavia haritlased väljedasid avalikult arvamust, et moldova keele peaks tagasi viima ladina tähestiku baasile. 1969. aastal loodi Isamaaline Rahvarinne, mille eesmärgiks oli 1940. aastal okupeeritud alad taas Rumeeniaga liita. Protestinoote aitas luua ka Rumeenia uus poliitika, mis ei olnud enam tingimusteta kuulekas Nõukogude Liidule ja nägi moldovlasi rumeenlastena. pisi|[[Leonid Brežnev|Brežnev ja Bodiul vabariigi 50. aastapäeval (1974)]] Leonid Brežnevi tõus Nõukogude Liidu kõrgeimale ametikohale 1964. aastal ei aidanud samuti Dnestri paremkalda moldovlaste elu. Kuna Brežnev oli üles ehitanud kontaktid Moldaavias 1950. aastatel tollase peamiselt vasakkaldalt pärit oleva juhtkonnaga, soosis ta omale tuttavate võimupositsiooni säilimist. Brežnevi aega iseloomustas tavalisest kõrgem korruptsioon ja Moldaavia majanduslik mahajäävus ülejäänud Nõukogude Liidust. Bodiul, kes oli võimul ligi kakskümmend aastat, sai üheks stagnatsiooniaja tuntumaks sümboliks. Rahulolematuse vastu algatas ta kampaaniaid, kus võideldi "rahvusluse" vastu, kuid sisulisi arenguid ei toimunud. Olukord ei paranenud ka Grossu võimule saamise järel. Probleeme süvendasid veel 1970. ja 1980. aastatel märkimisväärsed keskkonnaprobleemid, mis olid tekkinud laialdasest keemia- ja pestitsiiditoodete kasutamisest ning õnnetustest, mis rikkusid Moldaavia veevarusid (sh Tšernobõli avarii) ja põhjustasid tervisekahjustusi.
1. augustil 1976 külastas Moldaaviat Rumeenia diktaator Nicolae Ceaușescu koos abikaasa Elena, poja Nicu, välisminister Ștefan Andrei ja suursaadik Gheorghe Badrusega, olles esimesteks kõrge profiiliga rumeenlasteks, kes külastasid Moldaaviat peale teist maailmasõda. Iașist saabununa võttis nad vastu Bodiul, kes eskortis neid, kuni nad 2. augustil lendasid Chişinău lennujaamast edasi Krimmi. Peale visiti väitis Brežnev, et Ceausescul oli olnud võimalus näha, et moldovlased eksisteerisid eraldi keelega eraldi rahvusena, mispeale Ceausescu vastas: "Jah, ma nägin, aga nad rääkisid minuga rumeenia keeles."
Moldova iseseisvumine
Bodiuli järel Moldovas võimule saanud Semion Grossu (esimene sekretär aastatel 1980–1989) oli vasakkalda moldovlane ning esimene liiduvabariigi juht, kes oskas ka soravalt moldova keelt, kuigi eelistas avalikkuses kasutada vene keelt. Kuid tegemist oli vanameelse poliitikuga, kes keeldus kaasa minema Gorbatšovi demokraatlike algatustega. See-eest innustas Gorbatšovi glasnosti ja perestroika poliitika tegutsema moldovlasi liiduvabariigis. 1987. aastal said reformimeelsed juhitvatele kohtadele Moldova Kirjanike Liidus ning nad kasutasid ära nende kontrolli avaliku meedia üle, avaldades toetust reformidele. Järgneval aastal moodustasid mitmed reforme toetavad grupid organisatsiooni Demokraatlik Liikumine, mis toetas demokratiseerimist, mittevenelastest rahvusvähemuste õiguste kaitset ja ladina tähestikul baseeruva moldova keele kasutamist ametliku riigikeelena. Samal aastal asutati ka Alexie Mateevici kirjanduse ja muusikaklubi, mille liikmed käisid alguses koos lugemas Moldova kirjandusteoseid ja kuulamas rahvuslikke laule, kuid klubi koosolekud muutusid kiiresti populaarseteks ja poliitilisteks.
1988. aastast hakkasid ka organiseerumata moldovlased näitama rohkem oma rahulolematust, korraldades meeleavaldusi. Esimesed suuremad üliõpilaste meeleavaldused valitsuse vastu toimusid Chişinăus 1988. aasta detsembris. 1989. aasta märtsis hoidis meeleavaldajate sissetungi MKP Keskkomitee hoonesse vaid tänavale toodud Nõukogude armee. Läti toetusel avaldati Moldaavias esimest korda pärast 1940. aastaid ladina tähestikus perioodikat: ajakiri Glasul (Hääl) trükiti Lätis ja saadeti sealt salaja Moldaaviasse. Moldova opositsioonigrupid saavutasid edu ka 1989. aasta märtsivalimistel Nõukogude Liidu Rahvasaadikute Kongressi. Kongressil tegid Moldova delegaadid koostööd Baltimaade saadikutega, nõudes 1939. aasta Molotov-Ribbentropi pakti hukkamõistu, mille alusel ka Moldova okupeeriti. Augustiks 1989 kogunes meeleavaldustele juba üle 500 000 inimese.
1989. aasta mais ühinesid mõlemad 1988. aastal moodustatud suured opositsioonigrupid üheks ja moodustasid Moldova Rahvarinde. Rahvarinne propageeris Moldova suveräänsuse vastuvõtmist ja ladina tähestiku kasutusele võtmise moldova keeles. Paljud liikmed soosisid ka Moldaavia NSV liitumist Rumeeniaga. Esialgu oli Rahvarindel nii MNSV vähemusrahvuste kui ka avatumate MKP liikmete toetus, kuid kõrgenenud rahvuslikud nõudmised tekitasid vähemusrahvustes hirmu ning järk-järgult asusid vähemusrahvused Rahvarindele vastu töötama. Moldova venelased, ukrainlased ja bulgaarlased moodustasid liikumise nimega Unitate-Edinstvo (Ühtsus), mis seisis vastu kavandatud reformidele ja kaitses aktiivselt vene keele positsiooni. Dnestri vasakkaldal moodustati sellele lisaks Töökollektiivide Ühendatud Nõukogu (OSTK), mis nõudis vene keelele võrdõiguslikku taset riigikeelena. OSTK harud hakkasid levima üle Moldova ja selle eesotsas oli 1987. aastal Moldovasse tulnud Igor Smirnov, kes asus organiseerima streike ja demonstratsioone. Samuti esitas gagauusi kultuuriselts Gagauz Halki (gagauusi rahvas) autonoomiaplaani ja nõudis vene keelele moldova keelega võrdset positsiooni. Mitmed MKP liikmed nägid aga reformiliikumises võimalust vähendada Dnestri vasakkalda moldovlaste võimu ja jäid Rahvarinnet toetama. Üks esimesi reformimeelseid MKP liikmeid, kellest sai ka Rahvarinde juhtfiguure, oli Mircea Snegur.
Pinged kerkisid ülesse 31. augustil 1989, kui Moldaavia NSV Ülemnõukogu kuulutas ladina tähestikus kirjutatud moldova keele ametlikuks riigikeeles ja tunnustas moldova ja rumeenia keele ühisust. Sellele järgnenud poolteist kuud venelaste streike sundisid Ülemnõukogu oma otsust leevendama ning vene keelt soovitati ka edaspidi kasutada rahvustevahelise keelena. Sama aasta novembris pinged kerisid üles oktoobrirevolutsiooni tähistamisel, kui protesteerijad ronisid punatankide mälestusmärkidele ja neid arreteeriti. Sellele järgnes vahistatute vabastamist nõudev veelgi suurem meeleavaldus. Pingete langetamiseks eemaldas Gorbatšov võimult Grossu ja määras tema asemele esimese Moldaavia NSV juhi Bessaraabia poolelt Petru Lucinschi, ehkki ka tema oli veetnud suurema osa oma karjäärist mujal Nõukogude Liidus. Lucinschi oli oluliselt reformimeelsem ning tema ametissemääramise järel meeleavalduse raugesid.
1990. aasta valimistel võitis Moldova Rahvarinne enamuse Moldaavia NSV Ülemnõukogu kohtadest, millega oli murtud MKP ainuvõim MNSV-s. Aprillis 1990 võttis Ülemnõukogu vastu uue sini-kolla-punase lipu kotkaga. Aprilli lõpus lihtsustati piiriületus Rumeeniaga. Mais eemaldati põhiseadusest Moldaavia Kommunistliku Partei ainuõigus võimule. Samuti tehti Moldaavia peaminister Rumeeniaga ühineda soovivast Mircea Drucist, kes asus kultuuriasutusi mittemoldovlastest puhastama. 23. juunil 1990 võttis Moldova vastu suveräänsusdeklaratsiooni, kuulutades 1940. aasta Bessaraabia okupeerimise illegaalseks ja tehes oma seadused liiduvabariigis ülimaks. Samal suvel moodustasid moldovlased ja rumeenlased inimketi üle piiriks oleva Pruti jõe.
Uue Ülemnõukogu tegevus hirmutas Moldaavia rahvusvähemusi, kes tollel hetkel moodustasid 35% rahvastikust. 1990. aasta augustis kuulutasid gagauusid välja Gagauusi riigi ja rajasid 600-mehelise väesalga, mis korraldas rünnakuid Moldaavia keskvõimu all olevatele aladele. Moldova salkade vastutegevus oli piiratud peamiselt Nõukogude armee väeosade tõttu. Dnesti vasakkaldal kuulutati 1990. aasta septembris välja Dnestri-äärne Moldaavia Nõukogude Sotsialistlik Vabariik Nõukogude Liidu koosseisus, mis asus ründama vasakkaldal Moldaavia keskvõimule truuks jäänud võimuasutusi. Gorbatšov keeldus Moldaaviat aitamast, kuni nad ei tühista 1989. aasta keeleseadust. Sellest konfliktist arenes välja Transnistria sõda.
Rahvuslik koosseis
Moldaavia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi peamine nimeline rahvus olid moldovlased. MNSV loomisel elas liiduvabariigis 2,4 miljoni elanikku, kellest 68,8% olid moldovlased. Moldovlaste väljarände ja slaavlaste sisserände tõttu oli Nõukogude aja lõpuks moldovlaste protsent langenud 64,5 peale, samas kui ukrainlaste osakaal oli tõusnud 11,1% pealt 13,8% peale ja venelaste arv pea kahekordistunud 6,7% juurest 13% peale. Dnestri vasakkaldal (tänapäeva Transnistrias) olid slaavi mõjud ja slaavi vähemus suuremad – vasakkaldal moodustusid 1980. aastatel moldovlased umbes 40% elanikkonnast, ukrainlased ja venelased samas üle 50%. Siiski kolisid slaavlased igale poole Moldaavias ning 1989. aastaks elas 70% slaavlastest siiski Dnestri paremkaldal. Üleüldiselt suutis Nõukogude süsteem moldovlased edukalt integreerida, mida esindas ka Nõukogue Liidu kõrgeim rahvustevaheline abielude arv: 1970. aastal olid 16,5% moldovlastest abielus mittemoldovlasega. Keskmine eluiga oli meestel 65,5 ja naistel 72,3 eluaastat, mis oli terves liidus tagantpoolt neljas tulemus.