Jeffrie_Murphy
Andestus ja pahameel
Joseph Butleri järgi on andestus pahameelest lahtiütlemine, õigustamata ja vabandamata moraalse haavamise sooritanud inimesele loomupäraselt suunatud viha ja vihkamise otsustav ületamine ohvri poolt. Butler tahab õigusega eristada andestust, mis võib olla voorus ja moraalselt kästav, ja unustamist (mis võib lihtsalt juhtuda). Andestatakse mingi põhjendiga ning põhjendeid on häid ja halbu. Heade põhjendite kohta ütleb Butler kasulikke asju, kuid tema vaatekoht on Murphy meelest liiga konsekventsialistlik. Ta ütleb, et pahameelel võib olla halbu tagajärgi, eriti ühiskonnavastased teod, nagu näiteks isiklik kättemaks. Andestus on seega õigustatud peamiselt selliste ebasoovitavate tagajärgede vältimise viisina. Pahameel on küll ühiskonnale kasulik, sest ta kinnistab moraalireegleid ja provotseerib neid kaitsma, aga kui sel lubatakse olla suurem, kui selleks otstarbeks tarvis, nagu inimliku nõrkuse ja edevuse tõttu tavaliselt sünnib, muutub see kontraproduktiivseks ja ühiskonna koele tõsiselt ohtlikuks. Nii et andestamiskalduvusi tuleb toetada niivõrd, kui need aitavad liialdusi ületada või vältida. Nagu ka Butler ise mõnikord taipab, pole see kaugeltki kõik. Butler ei selgita pahameele kaitsefunktsiooni piisavalt põhjalikult. Murphy leiab, et pahameel (õiglasest vihast õiglase vihkamiseni) ei kaitse põhiliselt mitte kõiki moraaliväärtusi ja -norme, vaid teatud eneseväärtusi. Ma ei tunne pahameelt mitte väärade tegude pärast üldiselt, vaid minu vastu suunatud väärade tegude pärast. Need on kahesugused: minu õiguste otsene rikkumine (näiteks kallaletung) ja minu pingutuste ebaaus ärakasutamine (viilimine) vastastikku kasulikus koostöös. Ainult kuriteo vahetul ohvril saab olla pahameel esimeses mõttes. Vähemalt Herbert Morrise teooria ("Persons and Punishment") järgi saab kõigil seaduskuulekatel kodanikel olla teist liiki pahameel kurjategija vastu (nad on teisesed ohvrid). Murphy järgi on põhiline väärtus, mida pahameel kaitseb, eneseaustus; kohane eneseaustus on pahameelega olemuslikult seotud; inimene, kes ei tunne pahameelt enda moraalse haavamise pärast, on peaaegu paratamatult puuduliku eneseaustusega. Pahameele peamiste põhjendite hulka ei kuulu mitte üldine ühiskondlik kasulikkus, vaid põhjendid, mis on otseselt seotud indiviidi eneseaustuse või enesehinnanguga, enda väärtuse tajumisega, selle tajumisega, mida talle võlgnetakse. Murphy nõustub James Fitzjames Stepheniga, et pahameel (võib-olla isegi vihkamine) on hea asi, sest see on olemuslikult seotud eneseaustusega, mis on vaieldamatult hea asi. Pahameelel on tõesti inetu, isegi ohtlik või ebaterve aspekt. Lisaks muudele puudustele võib pahameel olla isikutevaheliste võrdsete moraalsete suhete saatuslik takistus, mistõttu ta ei saa alati olla lõplik vastus ülekohtutegijale. Andestus tervendab ja taastab, muidu takistaks pahameel paljusid suhteid, mida me väärtustame. See on kõige selgem armastuse ja sõpruse puhul. Kõige lähedasemad inimesed saavad meid kõige rohkem kahjustada, sest nende ees me ei ole valvel ja oleme haavatavad. Sel juhtumil kipub moraalne haavamine olema reetmine, mitte lihtsalt tavaline ebaõiglus. Siis võib pahameel olla sügav ja peaaegu ületamatu. Mis saaks, kui neid reetmisi kunagi andeks ei antaks? Siis oleksid armastus ja sõprus üldse võimatud. See seletab, miks andestust tavaliselt vooruseks peetakse. Ent andestus pole alati voorus. Liiga kiiret valmidust andestada on võib-olla õige pidada paheks, sest see võib olla märk, et pole eneseaustust. Kui inimesel pole pahameelt, Peter Strawsoni ("Freedom and Resentment") järgi reaktiivset hoiakut, kui tema õigusi rikutakse, siis ta annab emotsioonide poolest märku, et ta kas ei arva, et meil on õigused, või ta ei võta oma õigusi kuigi tõsiselt. On tõsi, et andestus saab suhteid taastada, kuid taastamise taotlemine iga hinnaga, isegi eneseväärikuse hinnaga, saab vaevalt olla voorus. Ja vaevalt, et see üldse saab olla tõeline armastus või sõprus, mis Aristotelese väitel voorusliku elu olemuslik osa. Kui me oleme valmis olema teiste inimeste uksematid, siis meil ei ole mitte armastus, vaid morbiidne sõltuvus (Karen Horney, Neurosis and Human Growth). Kui mina loen moraalselt sama palju kui kõik teised (ja nii see on), siis pahameele puudumine mulle tehtud moraalsete haavamiste pärast on mittehoolimine minus (Immanuel Kanti järgi omaette eesmärgis) kehastuvast moraalsest väärtusest, seega mittehoolimine moraalireeglitest endist (Thomas E. Hill, Jr.). Kui on kohane tunda nördimust, kui näen, et kolmandatele isikutele tehakse ülekohut, kas siis mitte pole sama kohane tunda pahameelt, kui mulle tehakse ülekohut? Moraalisse ei tule lihtsalt uskuda, moraalist tuleb hoolida. Siis tuleb muret tunda moraalse tähelepanu kohaste objektide, sealhulgas iseenda pärast. Huvitaval kombel võib kiire valmidus andestada (või isegi pahameelest keeldumine algusest peale) näidata austuse puudumist mitte ainult enda, vaid ka teiste vastu. Näiteks Friedrich Nietzsche seisukohta esitatakse mõnikord (võib-olla valesti) nii: andestust pole tarvis, sest tõeliselt tugev inimene ei tunnegi üldse pahameelt, sest ta ei ole nii nõrk, et ta arvaks, et teistel inimestel on nii palju tähtsust, et nad tema eneseaustust kuidagi mõjutaksid, isegi kui nad teda kahjustavad; meil pole pahameelt putuka vastu, kes meid nõelab (Moraali genealoogiast, I, 10). (Paul Lauritzeni järgi leidub sarnast ükskõiksust haavamiste suhtes (keeldumist näha seda tõelise haavamisena) ka mõnes kristluse voolus. Kui usutakse, et jumalariik on tulemas, siis mõtestatakse huvid ja heaolu niimoodi ümber, et maist haavamist enam kahjuks ei peeta, nii et pahameeleks pole põhjust. Sokrates ütleb näiteks "Sokratese apoloogias", et head inimest ei saa kahjustada ega haavata, nii et kui keegi peab end heaks inimeseks, siis ta on küll täis eneseaustust, kuid tal pole kunagi põhjust pahameeleks. Arvestades seda, kuidas Sokrates oma vaenlasi naeruvääristas ja neisse sarkastiliselt suhtus, pole sugugi selge, et ta oma sõnade järgi käis. Pole ka selge, et selline hoiak on soovitav, isegi ideaalina. Kas nõnda oleks võimalik olla näiteks tõeline sõber või armastaja või üldse osaleda mõttekas inimkoosluses? (Murphy, "Violence and the Socratic Theory of Legal Fidelity")). Kuigi selles seisukohas on midagi ligitõmbavat ja arutamisväärset, leiaks küllap enamik, et see on teisi inimesi ja meie moraalseid suhteid nendega liiga alavääristav. Murphy eeldab esialgu, et andestus on aktsepteeritav ainult siis, kui ta on kooskõlas eneseaustusega, austusega teiste kui vastutusvõimeliste moraalisubjektide vastu ning moraalireeglitega (ei tohi olla kaasosalust ega väära teoga leppimist; kaasosalusest räägib Aurel Kolnai ("Forgiveness")).