cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vitry-en-Artois
Ajalugu
Prantsuse-Preisi sõja (1870–1871) ajal rajas Prantsuse kindral Louis Faidherbe pärast Pont-Noyelles lahingut korraks oma peakorteri Vitry-en-Artois'sse (25. - 31. detsember 1870).
Esimese maailmasõja ajal varjus elanikkond linna varjupaikade ja tunnelite võrku. 12. aprillil 1917 toimunud hävingu tagajärjel hävis linn täielikult, 768 hoonet hävis ja ainult 5 jäi püsti.
23. septembril 1920 sai Vitry-en-Artois Croix de guerre.
Julia Aug
pisi|Julia Aug (2022) pisi|Julia Aug (2019)
Julia Aug (vene keeles Юлия Артуровна Ауг; sündinud 8. juunil 1970 Leningradis) on Eesti päritolu vene näitleja ja lavastaja.
Ta sündis aastal 1970 Leningradis, kuid kasvas üles ja lõpetas keskkooli Narvas. Aastal 1993 lõpetas ta näitlejana Leningradi Riikliku Teatri-, Muusika- ja Kinoinstituudi (Andrei Andrejevi õpilasena). Teise kõrghariduse sai ta aastal 2007 (kiitusega) lavastajana Venemaa Teatrikunsti Akadeemiast. Seejärel õppis ta Kõrgematel Stsenaristide ja Režissööride Kursustel.
Ta töötas aastatel 1993–2004 Peterburis Brjantsevi-nimelises Noorsooteatris Jossif Raihelhauzi (ru:Райхельгауз, Иосиф Леонидович) õpilasena.
2022. aasta kevadel kritiseeris ta avalikult Venemaa agressiooni Ukraina vastu mistõttu oli sunnitud Venemaalt lahkuma ja kolis Eestisse. Alates juulist 2022 on ta Vaba Lava Narva loovjuht.
Isiklikku
Julia Aug sai Eesti kodakondsuse naturalisatsiooni korras 1994. aastal, kuid 2011. aastal loeti tema kodakondsus kaotatuks seoses Vene Föderatsiooni kodakondsuse vastu võtmisega.
Tema tütar on näitleja Polina Aug (sündinud 1995).
Hadise
Hadise Açıkgöz (sündinud 22. oktoobril 1985 Molis) on Belgia ja Türgi laulja.
2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Türgit lauluga "Düm Tek Tek".
Can Bonomo
Can Bonomo (sündinud 16. mail 1987 İzmiris) on Türgi laulja.
2012. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Türgit lauluga "Love Me Back".
Rootsi Akadeemia
Rootsi Akadeemia (rootsi keeles Svenska Akademien) on üks Rootsi kuninglikest akadeemiatest.
Rootsi Akadeemia asutati kuningas Gustav III poolt aastal 1786 Prantsuse Akadeemia eeskujul. Akadeemia põhiülesanne on rootsi keele normeerimine. Väljaspool Skandinaaviat on see tuntud ennekõike Nobeli kirjandusauhinna võitjate valijana.
Liikmeskond
Rootsi Akadeemias on piiratud arv liikmekohti – 18 (mida on vähem kui näiteks Prantsusmaal, kus kohti on 40). Liikmestaatus on eluaegne ning akadeemiasse on valitud tuntud Rootsi kirjanikke, teadlasi ja avaliku elu tegelasi.
Akadeemia koosseis
pisi|[[Knut Ahnlundi surma tõttu vabaks jäänud akadeemia 7. toolile valitud Sara Danius oli Rootsi Akadeemia liige 2013–2019.]]
Nobeli kirjandusauhind
Rootsi Akadeemia annab alates 1901. aastast välja Nobeli kirjandusauhinda.
Aosilla
Aosilla (ka Haoselja) on endine küla Jõgevamaal. 1977. aastal liideti küla Oti külaga.
Kool
20. sajandi esimesel poolel töötas külas algkool. 1919/20. õppeaastal oli see kolmeklassiline, ülalpidajaks Laius-Tähkvere vald. Õpilaste arv oli väike ja neid võeti vastu üle aasta. 1929/30. õppeaastal töötas koolis neli klassi, 1932/33. aastast lisandus viies klass. Pärast Eesti okupeerimist töötas algkool 4-klassilisena. 1941. aastal kool enam ei töötanud.
Johannes Peter Müller
pisi|Johannes Peter Müller Johannes Peter Müller (14. juuli 1801 Koblenz – 28. aprill 1858 Berliin) oli saksa füsioloog, anatoom, ihtüoloog ja herpetoloog, Berliini ülikooli rektor (1847–1848).
Temalt ilmus publikatsioone meeleelundite füsioloogia, onkoloogia, selgroogsete embrüoloogia, protozooloogia, füsioloogilise keemia (biokeemia) jm vallas.
Mitmete tol ajal levinud elundkondade kirjeldustele ja/või nende osadele olid tal oma eelkäijate ja omaenda vaatlustele ja katsetele tuginedes omad seletused, nii ei lugenud ta kopsuvereringet "tõeliseks tsirkulatsiooniks", kuna see ei ulatu tsirkulatsiooni alguskohta südames – paremasse südamevatsakesse.
Ta kirjeldas ka mitmeid maoliike.
Sealpool mõnuprintsiipi
"Sealpool mõnuprintsiipi" ("Jenseits des Lustprinzips") on Sigmund Freudi teos, mis ilmus 1920. aastal. Eesti keeles ilmus see 2000. aastal raamatus: Sigmund Freud. ''Ahistus kultuuris. Sealpool mõnuprintsiipi'', tlk Krista Läänemets, Vagabund.
Esmatrüki andis välja Internationaler Psychoanalytischer Verlag, teine, ümbertöötatud trükk ilmus 1921, kolmas, ümbertöötatud trükk 1923.
Teos on kirjutatud aastatel 1919 ja 1920.
Johannes Peter Müller
Hariduseluga seotut
18-aastaselt (1819) astus ta Bonni ülikoolis meditsiini õppima ja omandas meditsiinidoktori kraadi.
Sealpool mõnuprintsiipi
Kordamissunni analüüsist lähtudes visandas Freud väljatõrjumise ja tungi kontseptsiooni. Seda teost peetakse pöördeliseks Freudi teooria arengus.
Johannes Peter Müller
Hariduseluga seotut
Seejärel õppis ta Berliini Humboldti Ülikoolis. Arvatakse, et teda mõjutasid Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Karl Rudolphi ja Johann Wolfgang von Goethe. 1830. aastast töötas ta professorina Bonni ülikoolis ja 1833. aastast Berliini ülikoolis, kus töötas surmani (surma põhjus teadmata). Aastatel 1847–1848 oli Müller Berliini ülikooli rektor.
Sealpool mõnuprintsiipi
Töös on kolm teoreetilist uuendust:
Johannes Peter Müller
Publikatsioone
Pärast J. F. Meckeli (1781–1833) surma toimetas Müller Archiv für Anatomie und Physiologie (tuntud Mülleri arhiivi nimetuse all, 1834).
Sealpool mõnuprintsiipi
Ülevaade
Varasemates töödes oli Freud olnud seisukohal, et psüühilisi protsesse reguleerivad mõnuprintsiip ja reaalsusprintsiip. Mõnuprintsiip seisneb mõnu poole püüdlemises ja noru vältimises, kusjuures mõnutunne seisneb Freudi järgi pinge vähenemises energia äraandmise tõttu. Mina enesesäilitamistungi mõjul asendub mõnuprintsiip reaalsusprintsiibiga. Ka viimase eesmärk on mõnurahuldus, kuid ta lepib norukate kaudteedega – reaalsusprintsiip on mõnuprintsiibi modifikatsioon. (Osa I)
Johannes Peter Müller
Eraelulist
1827. aasta aprillis abiellus Nanny Zeilleriga, hiljem sündisid tütar Maria ja poeg Max.
Sealpool mõnuprintsiipi
Ülevaade
Mängu tuleb aga kordamissund: teatud norukogemusi korratakse kangekaelselt. Siia kuuluvad nii traumaatilise neuroosiga inimeste õnnetusunenäod kui ka laste mängud, milles taaslavastatakse lahusolekukogemusi. Kas need on mõnuprintsiibiga vastuolus? Vähemalt laste kordamismänge saab tõlgendada täiesti mõnuprintsiibi raames: vallutamistungi rahuldamisena passiivselt kogetud elamusega aktiivse toimetulekuna või kättemaksuaje rahuldamisena. Suurem osa sellest, mida kordamissund sel juhtumil taaselustab, toob minale küll norgu, kuid see norg ei ole mõnuprintsiibiga vastuolus: see on mina jaoks norg, aga mitteteadvuse jaoks mõnu. (Osa II)
Johannes Peter Müller
Eraelulist
Mülleri tervislikku seisundit võisid mõjutada aastaid kestnud unetus ja tihedate loomeperioodide vaheldumine madalseisuperioodidega, kus ta ei olnud kuude kaupa töövõimeline – esimene depressiooniperiood sai alguse 1827 aasta suvel.
Kamõzjak
Kamõzjak (vene keeles Камызяк) on linn Venemaal Astrahani oblastis, Kamõzjaki rajooni halduskeskus. Linn asub oblasti lõunaosas Volga deltas Kamõzjaki jõe ääres, Astrahanist ligikaudu 27 km lõunas.
Sealpool mõnuprintsiipi
Ülevaade
Ent psühhoanalüütilises teraapias tuleb ette kordamistungi vorme, mis mõnuprintsiibile ei allu. Olulisi valulisi lapsepõlvemälestusi, näiteks vanematepoolse tagasilükkamise kogemust, ei meenutata, vaid korratakse, nimelt suhtumises arstisse, ülekandena. Sarnast nähtust võib kohata mitteneurootiliste isikute puhul, kellel on "saatuse sund", st sund luua ikka ja jälle suhteid, mis lõpevad ühtemoodi valuliselt, näiteks sellega, et sõber neid reedab. Teraapial on patsiendil kordamise sihiks ravi katkestamine. Nõnda aitab kordamine minal vastu panna väljatõrjutu päevavalgele toomisele. Selle vastupanu motiivid on mitteteadvuslikud. Seega on mina tuum mitteteadvuslik. (Osa III)
Kamõzjak
Kamõzjak asutati 17. sajandil kalurikülana. Linnaks sai Kamõzjak 1973. aastal.
Sealpool mõnuprintsiipi
Ülevaade
Kordamissunnil, mis mõnuprintsiibile ei allu, on kaks allikat – väljastpoolt tulevad ärritid ja seestpoolt, eelkõige tungidest, pärinevad ärritid. Et seletada kordamissundi, mis tekiv välisärritite mõjul, kasutab Freud "psüühilise aparaadi" mudelit. Aparaadis leiduvaid ärritusi tekitavad energiad, mis esinevad kahel kujul, "vabade energiatena" ja "seotud energiatena": Aparaati kaitseb liiga suure koguse väljastpoolt tulevate energiate eest ärritikaitse, eelkõige ärevusvalmiduse kujul. Aparaat ujutatakse liiga suure ärritite hulgaga üle siis, kui indiviid on ettevalmistamata ja kannatab hirmu all, st kui ärritikaitse jääb ära ja ärevusvalmidust ei kujune. Psüühilisel aparaadil tuleb siis sissetunginud ärritite hulgaga toime tulla: seda siduda, üle viia seotud energiaks. Selleks mõnuprintsiip ajutiselt tühistatakse; norgu, näiteks ärevuse kujul, aktsepteeritakse. See seletab õnnetusunenägude kordamist. Nende unenägude abil püütakse õnnetuse tõttu sissetunginud ärritite hulgaga toime tulla, sidudes kordamist tagantjärele ärevusvalmidusega, mida esialgu ei olnud. (Osa IV)
Ent kordamistung põhineb ka ärrititel, mis pärinevad psüühilise aparaadi seest, nimelt tungidel. Et seletada seesmise põhjusega kordamissundi, visandab Freud oma tungiteooria uue versiooni. Tema põhiteesid on: kõik tungid püüdlevad kordamise poole; tungid jagunevad elutungideks ja surmatungideks.
Freud ei näe võimalust anda oma teesidele kahe tungide rühma kohta teaduslikku põhjendust. Need näivad leidvat kinnitust August Weismanni eristuses keha sureliku osa (sooma) ning surematute sugurakkude vahel. Ent Weismanni järgi on surm evolutsiooni hiline leiutis, ta ei näe selles kõiges elusas algusest peale toimivat jõudu. Kas kinnituseks võiks olla Ewald Heringi teooria, mille järgi elusaines toimuvad assimilatoorsed (ülesehitavad) ja dissimilatoorsed protsessid? Freud jätab selle küsimuse lahtiseks. Ta leiab oma spekulatsioonile tuge ainult filosoofidelt: surmatungidele Arthur Schopenhauerilt ja elutungidele Platonilt. Ent väide, et tungid on regressiivsed, põhineb vaatlustel kordamissunni kohta. (Osa VI)
I
Psühhoanalüüsi teooriad eeldavad mõtlematult, et psüühilisi protsesse reguleerib alati mõnuprintsiip, st neid ajendab alati norupinge ning need suunduvad oleku poole, kus pinge on kaotatud, nii et mõnuprintsiip langeb kokku noru vältimisega ja mõnu tekitamisega. Selle arvestamine toob psühhoanalüüsi ökonoomilise vaatekoha. Arvatakse, et toopilise, dünaamilise ja ökonoomilise momendi kombineerimine annab kõige täielikuma kirjelduse ning seda võibki nimetada metapsühholoogiliseks. Pole tähtis, kui lähedal viib mõnuprintsiibi postuleerimine mõnele teadaolevale filosoofilisele süsteemile. Sellistele spekulatiivsetele oletustele jõutakse fakte seletada püüdes. Prioriteet ja originaalsus pole olulised, ja muljed, millel see printsiip põhineb, on ilmsed. Oleks aga tänuväärt, kui mõni filosoofiline või psühholoogiline teooria selgitaks mõnu- ja norutunde tähendust, kuid midagi pole võtta. See on psüühika hämaraim ala, ja kuna sellest ei pääse mööda, siis on Freudi arvates kõige vabam oletus kõige parem. Psühhoanalüütikute järgi norg suurendab ja mõnu vähendab mitteseotud energia hulka psüühikas. Nagu psühhofüsioloogia näitab, ei ole aistingute tugevus ja vastavate muutuste ulatus proportsionaalsed; võib-olla vastab aistingu tugevusele muutuse kiirus. Seda saaks ehk katseliselt kindlaks teha; psühhoanalüütikuid nende asjadega ei tegele, kuni neil sellekohaseid vaatlusi ei ole. Küll aga pakub huvi see, et Gustav Fechneril ("Einige Ideen zur Schöpfungs- und Entwicklungsgeschichte der Organismen") oli mõnu ja noru kohta sarnane hüpotees nagu psühhoanalüütikutel: iga teadvustatud psühhofüüsiline liikumine on mõnuline, kui see jõuab küllalt lähedale täielikule stabiilsusele, ja noruline, kui see stabiilsusest küllalt palju hälbib, ja nende vahele jääb neutraalne ala. Mõnuprintsiip on siis psüühikaaparaadi püüdlus hoida erutustaset võimalikult madalal või vähemalt konstantsena. Seda, mis võib erutust suurendada, aistitakse norulisena. Mõnuprintsiip tuleneb konstantsusprintsiibist, aga viimaseni viisid samad faktid mis mõnuprintsiibinigi.
Aga tegelikult ei ole õige öelda, et mõnuprintsiip psüühilisi protsesse valitseb. Muidu oleks valdav enamik psüühilisi protsesse mõnust saadetud või mõnuni viivad. Siis aga peavad mõnuprotsessidele vastu seisma mingid muud jõud. (Fechner on öelnud, et tendents eesmärgile ei tähenda veel eesmärgi saavutamist ja eesmärk on saavutatav ainult lähendustes.) Sellele, mis need takistavad jõud on, saab kogemuse põhjal vastata.
Mõnuprintsiip on sobiv psüühilise aparaadi primaarse tööviisi korral. Kui organismil tuleb välismaailma raskustele vastu panna, siis mõnuprintsiip on väga ohtlik. Mina enesesälitustungide mõjul asendub see reaalsusprintsiibiga, mis küll ei loobu sellest, et lõpuks mõnuni jõuda, kuid nõuab rahulduse edasilükkamist, loobumist mingitest rahulduse võimalustest ja noru ajutist kannatamist ning viib need nõudmised läbi. Mõnuprintsiip jääb pikaks ajaks raskete "kasvatavate" seksuaaltungide tööviisiks, ning saab ühtelugu organismi kahjuks reaalsusprintsiibist võitu.
See seletab ainult väikest osa noruelamustest, kusjuures mitte kõige intensiivsemaid. Teised tulevad konfliktidest ja lõhedest psüühilises aparaadis siis, kui mina areneb kõrgema organiseerituse poole. Peaaegu kogu energia, mis aparaati täidab, pärineb kaasatoodud tungiliigutustest, aga mitte kõiki neid ei lubata samadel arengufaasidel. Arengu käigus juhtub ühtelugu, et mõne tungi või tungiosa eesmärgid ja nõudmised osutuvad ülejäänute, minaga liitunute omadega lepitamatuteks. Siis tõrjutakse need välja ja hoitakse madalamatel arenguastmetel ning nende rahuldamine on esialgu võimatu. Kui neil siis õnnestub kaudteed pidi jõuda otsese või aseainelise rahulduseni (nagu väljatõrjutud seksuaaltungide puhul sageli juhtub), siis mina kogeb seda noruna. Selle protsessi üksikasjadest pole hästi aru saadud või ei saagi neid kirjeldada, aga kindlasti on igasugune neurootiline norg mõnu, mida ei saa mõnuna kogeda. Oluline on küllap see, et mõnu ja norg kui teadlikud aistingud on minaga seotud. Need noru allikad ei kata veel enamikku noruelamisi, aga teised nähtavasti ei ole mõnuprintsiibi valitsemisega vastuolus. Enamik norgu, mida me läbi elame on tajunorg, kas rahuldamata tungide tajumise norg või siis välistaju, mis kas tekitab kannatust või äratab norulisi ootusi, mida psüühiline aparaat võtab ohuna. Reaktsiooni nendele tunginõudmistele ja ohuähvardustele, mis väljendub psüühilise aparaadi tegevuses, saab korrektselt tuletada mõnu- või reaalsusprintsiibist. Paistab, et mõnuprintsiipi pole tarvis rohkem kitsendada, kuid just reaktsioon välisele ohule annab uut ainest ja uusi küsimuseasetusi seoses siinse probleemiga.
II
Traumaatilise neurootiku unenägudes kordub õnnetuse stseen, millest ta ehmatusega ärkab. Arvatakse, et mulje oli nii tugev, et see elamus tuleb isegi unes meelde ning haige on traumale psüühiliselt fikseeritud. Sellised fikseeringud on tuntud hüsteeria puhul. Ka sõjaneurooside puhul on motoorseid sümptomeid seletatud fikseeringuga trauma hetkele. Ainult et Freud ei tea, et traumaneurootikud ärkvel olles õnnetust palju meenutaksid, võib-olla pigem püüavad nad sellele mitte mõelda. Kui peetakse enesestmõistetavaks, et unenägu läheb tagasi haigeks tegevasse olukorda, siis saadakse unenäo loomusest valesti aru. Pigem peaks haige unes nägema terve olemise aja või paranemise pilte. Kui eeldada, et ka õnnetusneurootikud näevad unes soovide täitumist, siis tuleb järeldada, et kas ka unenägemine on neil moondunud või siis on tegu mõistatusliku masohhismiga. Lapsemängu teooriad püüavad ära arvata mängimise motiive, paigutamata mõnu saamist esiplaanile. Freudil oli juhus tegelda pooleteistaastase lapse esimese ise väljamõeldud mänguga. Laps oskas öelda vähe arusaadavaid sõnu ja tal oli mitmeid tähenduslikke häälitsusi, millest kodakondsed aru said.
Eesti Pangaliit
Eesti Pangaliit on Eesti panku ühendav katusorganisatsioon, mille peamisteks eesmärkideks on Eesti panganduse arendamine ja pankade ühiste probleemide lahendamiseks vajaliku tegevuse koordineerimine.
1992. aastal 21 kommertspanga asutatud Pangaliitu kuulub Eestis tegevuslitsentsi omavast 17 krediidiasutusest 12. 2009. aasta lõpu seisuga kuulus liikmetele laenude mahu järgi 99%-line turuosa.
Juhatus ja organisatsioon
Pangaliidu juhatuse esimehed: Pangaliidu juhatuse esimehed vahetuvad iga 2 aasta tagant rotatsiooni korras.
Eesti Pangaliidu tegevdirektor on Katrin Talihärm.
Pangaliidu tegevust juhib Pangaliigu juhatus, kus Pangaliidu 11 liikmespanka on esindatud järgnevalt:
Anhüdriidid
pisi|Anhüdriid pisi|Anhüdriidi tekkimine [[äädikhape|äädikhappest]] pisi Anhüdriid on keemiline aine, mis tekib vee formaalsel eraldumisel happest või alusest. pisi|Etaanhappeanhüdriid
Aubrey Miles
thumb|Aubrey Miles (2004) Aubrey Miles (õieti Aubrey Sandel; sündinud 16. märtsil 1982) on Filipiinide telesaatejuht, laulja, modell ja näitleja.
Tema esinejanime perekonnanimi on võetud German Moreno laulust "Miles Away".
Vigla tänav
Vigla tänav on tänav Tallinnas Pikaliiva asumis.
Vigla tänav sai nime 25. septembril 1998. Tänav on saanud nime põllutööriista vigla järgi.
Krekenava
left|thumb|Alevi keskus Krekenava on alev Leedus Panevėžysi rajoonis, Krekenava valla ja Krekenava regionaalpargi halduskeskus. Krekenava asub Nevėžise kaldal.
Alevis on gümnaasium ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1902 valminud katoliku kirik, sünagoog aastast 1892, vana kalmistu, Rodai mausoleum ja alevi ajalooline süda. Aastal 1965 asustati Krekenava lähistele metsa piisonid.
Krekenava järgi on nime saanud Porkuni lademe Krekenava kihistu.
Ajalugu
Küla on esimest korda mainitud aastal 1372, toona kandis see nime Kralinowie. Aastal 1409 andis Vytautas küla Rodai mõisa omanikele, samal aastal mainiti esimest korda kirjalikult Krekenava mõisa. Aastast 1416 läks asula Vizgirdaste valdusse. Aastal 1419 lasi Vytautas külla püstitada esimese kiriku. Aastal 1496 rajati külla turuplats ja kõrts.
Aastal 1533 hakkas alevis tegutsema kihelkonnakool. Aastail 1548–1564 oli Krekenava Upytė maakonna (hilisem Panevėžysi maakond) keskuseks. Aastal 1550 nimetati Krekenavat esimest korda aleviks. Aastal 1565 laastas alevit katk, järgmisel aastal põles Krekenava maha. Tulekahjud laastasid alevit ka aastail 1775, 1787, 1811, 1845, 1898 ja 1918. Alevi elanikud osalesid 1863. aasta ülestõusus. Knygnešystė ajal tegutsesid alevis salakaubavedajad.
XX sajandi alguses kasutati alevi kohta nimekuju Krakinava, nimi Krekenava võeti ametlikult kasutusele aastal 1925. Samal aastal rajati alevisse kohaliku põllumeeste ühistu meierei. Hiljem rajas ühistu asulasse veel kaks veskit, klubi, kõrtsi ja poe. XX sajandi esimesel poolel alev ja küla liideti. Teise maailmasõja ajal hukkasid Saksa väed 190 Krekenava elanikku (suuremalt jaolt olid need juudid). Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Krekenava kohaliku kolhoosi keskasula. 15. augustil 2011 andis Benedictus XVI sealsele kirikule basilica minoris 'e staatuse.
Aleksandri palee
pisi|Aleksandri palee Aleksandri palee (vene keeles Александровский дворец) on endine keiserlik residents Tsarskoje Selo linna lähedal Venemaal, mis asub Peterburi südalinnast umbes 28 kilomeetrit lõuna pool. Palee tellis keisrinna Katariina II aastal 1792.
Jahipenid
pisi|Jahipenide tähtkuju kaart pisi|Jahipenid 1824. aasta täheatlases Urania's Mirror koos Karjase ja Berenike Juustega Jahipenid (ladina Canes Venatici, lühend CVn) on põhjataeva tähtkuju.
Tähtkuju moodustas 1687. aastal Johannes Hevelius, kes eraldas need Karjase tähtkujust. Nende tähtede tõlgendamine Karjase koertena tekkis keskajal tõlkevea tõttu Ptolemaiose Almagesti vanakreeka keelest araabia keelde ja araabia keelest ladina keelde tõlkimisel.
Jahipenide tähtkuju katab 465 ruutkraadi ja on ulatuselt 88 tähtkuju seas 38. kohal. Selle heledaim täht on Cor Caroli (α Canum Venaticorum) tähesuurusega 2,89m ja kaugusega 114 valgusaastat.
Tähtkujus asub kerasparv M3 ning mitmeid galaktikaid, nt spiraalgalaktika M51 ehk Veekeerise galaktika.
Metsaküla (Jõgeva)
Metsaküla oli küla Jõgevamaal, tänapäeval Jõgeva vallas. 1977. aastal liideti küla Oti külaga.
Kang (tõstmine)
pisi|Kangiga kükkiv isik pisi|Kangi keskosa kurrutus Kang on treeninguvahend, mida kasutatakse jõutreeningul, kulturismis, tõstmises ja jõutõstmises.
Kang koosneb pikast latist, mille otstele saab kinnitada kettaid (raskusi). Kangide pikkus jääb vahemikku 1,2–2,4 meetrit, kõige populaarsem on 2,2-meetrine kang. Kangi keskosa diameeter jääb 25–50 millimeetri vahele. Kang on keskelt kurrutatud, et tagada kasutajale hea haare. Kangiraskusi ehk kettaid kinnitatakse kangi otstele (selleks et raskused maha ei libiseks, kasutatakse klambreid).
Kang on pikem versioon hantlist. Kangiga saab teha mitmesuguseid harjutusi, näiteks kükkimine, jõutõmme ja rinnalt surumine.
Ajalugu
Esimeste kangide puudus oli see, et need paindusid läbi. Firma Eleiko parandas seda puudust. 1957. aastal tegi firma järelevaataja härra Hellström, kes oli ühtlasi ka tõstja, ettepaneku firma tegevdirektorile, et firma võiks tootma hakata kange – seni oli firma tootnud väikseid kodumasinaid (rösterid, vahvlimasinad jne).
1963. aastal valmis Eleiko esimene kang, mis püsis terve kogu võistluse jooksul, ilma et seda oleks pidanud välja vahetama. See oli suur saavutus tõstespordi ajaloos.
Tänapäeval on Eleiko üks tuntumaid kangide, ketaste ja muude spordivahendite tootjaid. Eleiko kangid on valmistatud spetsiaalsest karastatud terasest, millel on vahvelmustriga kurd.
Vanakuu tänav
Vanakuu tänav on tänav Tallinnas Pikaliiva asumis.
Vanakuu tänav sai nime 6. mail 2013. Vanakuu tänava nimi lähtub tänava kujust.
Konkurentsiluure
Konkurentsiluure on asutuste, ettevõtete ja organisatsioonide teabehankeprotsess, mille käigus selgitatakse välja majandustegevust soodustavad ja takistavad tegurid ning tuvastatakse efektiivsemad töömudelid ja -protsessid (Benchmarking) eesmärgiga juurutada neid oma tegevuses tegevuse efektiivistamiseks.
Konkurentsiluure erinevuseks majandus- ja tööstusspionaažist on teoorias teabehankeprotsessi seaduslikkus, mis tähendab, et infot ja teavet hangitakse avalikest allikatest ning seaduslikke piire rikkumata.
Konkurentsiluure eesmärgid:
Baltimaade keemiaolümpiaad
Baltimaade keemiaolümpiaad (lühend BChO) on alates 1993. aastast toimuv iga-aastane Eesti, Läti ja Leedu kooliõpilaste võistlus, kus lahendatakse eri keemiaharude teoreetilisi ja praktilisi probleeme. Võistlus sarnaneb rahvusvahelise keemiaolümpiaadiga. BChO toimus esmakordselt Riias, seejärel Tartus ja Vilniuses.
2011. aastal toimus olümpiaad Vilniuses, 2012 Riias, 2013 Eestis, 2014 Vilniuses ja 2015 Daugavpilsis, 2016 Tartus, 2017 Leedus.
Üritust korraldavad võõrustajariigi ülikoolid.
Reeglid
BChO-st võtab osa 20 õpilast, sealhulgas kuus igast riigist ja lisaks kaks toimumispaiga riigist. Tavaliselt koosneb 100 punkti vääriline ülesanne 60 punkti väärilisest kuuest teoreetilisest ülesandest (iga riik koostab kaks ülesannet) ja kahest 40 punkti väärilisest praktilisest ülesandest (koostab võõrustajariik). BChO tulemuste põhjal valib iga riik meeskonna, kes osaleb rahvusvahelisel keemiaolümpiaadil. Žürii kinnitab iga riigi esindajad.
Vireši-Tallinna gaasijuhe
Vireši-Tallinn gaasijuhe on Eesti ja Läti vaheline maagaasi juhe. Selle kogupikkus on 290,4 km, millest 202,4 km asub Eestis ja 88 km Lätis. Virešis ühendub gaasijuhe Izborsk–Inčukalns gaasijuhega, millest saab ka Eesti gaasi. Gaasijuhtmel on üks kompressorjaam Virešis ja üks mõõtejaam Karksis.
Gaas voolab Lätist Eestisse. Plaan on juhtida gaasi mõlemale poole.
Vaimu fenomenoloogia
"Vaimu fenomenoloogia" on Georg Wilhelm Friedrich Hegeli filosoofiline teos, mis ilmus 1807. aastal. Selles kirjeldatakse teadvuse arenemist dialektiliste üleminekutena. Selle kaudu tekkivat reaalsust nimetab Hegel vaimuks. "Vaimu fenomenoloogias" lõpeb üleminekute seeria absoluutses teadmises ehk vaimu teadlikuks saamises iseendast.
Eessõna
Niisugune selgitus, mis kirjatööle eessõnas harjumuspäraselt ette asetatakse – eesmärgi kohta, mille autor on selles endale püstitanud, samuti ajendite kohta ja selle kohta, millises suhtes on see tema arvates sama aine teiste varasemate või samaaegsete käsitlustega – ei paista filosoofilise kirjutise puhul mitte ainult üleliigsena, vaid asja loomuse poolest koguni kohatuna ja eesmärgiga vastuolus olevana. Seda, mida eessõnas oleks filosoofia kohta kohane öelda – näiteks tendentsi ja vaatekoha, üldise sisu ja tulemuste histoorilist äratoomist, tõese kohta siia ja sinna rääkivate kinnituste ja kindlustuste sidumist – ei saa ju pidada viisiks, kuidas filosoofilist tõde tuleb esitada. Ka sellepärast, et filosoofia olemuslikult on erilist endas kätkeva üldisuse elemendis, esineb selle puhul rohkem kui teiste teaduste puhul paistvust, just nagu eesmärgis või viimastes tulemustes oleks asi ise ning koguni oma täielikus olemuses väljendatud, millega võrreldes teostus on õieti ebaolemuslik. Seevastu ollakse veendunud, et üldises kujutluses, mis on nt anatoomia, ütleme, keha osade tundmine nende elutu olemasolu järgi vaadelduna, ei omata veel asja ennast, selle teaduse sisu, vaid on tarvis peale selle veel erilise pärast vaeva näha. – Edasi, niisuguse teadmiste agregaadi puhul, mis ei kanna õigusega teaduse nime, ei ole jutt eesmärgi ja selliste üldisuste kohta tavaliselt erinev histoorilisest ja mõistevabast viisist, kuidas räägitakse sisust endast, nendest närvidest, lihastest jne. Filosoofias seevastu tekiks mittesarnasus, mis niisugust viisi kasutab, ning ometi näidataks, et see mittesarnasus ei ole iseenesest veel võimeline tõde haarama.
Nõnda tõmmatakse juba selle suhte määratlemisega, mis filosoofilisel teosel usutakse olevat teiste püüdlustega sellesama aine kohta, sisse võõralaadne huvi, ning ähmastatakse seda, milles tõe tunnetamise puhul on asi. Kui arvamusele saab kindlaks tõese ja väära vastandlikkus, siis ta tavaliselt ootab olemasolevale filosoofilisele süsteemile kas nõustumist või vasturääkimist ning selgituses filosoofilise süsteemi kohta näeb ta tavaliselt ainult kas ühte või teist. Ta ei mõista filosoofiliste süsteemide erinevust mitte niivõrd tõe progresseeruva arenguna, kui näeb erinevuses ainult vastuolu. Pung kaob õie puhkemises, ja võiks öelda, et õis on punga kummutanud; samamoodi kuulutatakse viljaga õis taime vääraks olemasoluks, ja tema tõena astub vili õie asemele. Need vormid mitte ainult ei erine omavahel, vaid ka tõrjuvad omavahel lepitamatutena ka üksteist kõrvale. Aga nende voolav loomus teeb nad ühtlasi momentideks orgaanilises ühtsuses, milles nad mitte ainult et ei ole omavahel vastuolus, vaid üks on sama paratamatu nagu teine, ja see sama paratamatus moodustabki alles terviku elu. Aga see filosoofilisele süsteemile vasturääkimine esiteks tavaliselt ei mõista end niimoodi, teiseks ei oska käsitav teadvus tavaliselt vasturääkimist selle ühekülgsusest vabastada või vabana hoida ning vaidlevana ja endale vastu olevana paistva kujus ära tunda vastastikku paratamatuid momente.
Niisuguste selgituste nõuet, samuti nende täitmisi, peetakse kergesti olemusliku edendamiseks. Milles saaks filosoofilise kirjutise sisemus rohkem väljendust leida kui selle eesmärkides ja tulemustes, ja mille kaudu saaks seda määratletumalt tunnetada kui selle erinevuse kaudu sellest, mida ajastu muidu sellessamas vallas loob? Kui aga sellist tegevust tahetakse pidada millekski enamaks kui tunnetamise alguseks, kui seda tahetakse pidada tegelikuks tunnetamiseks, siis tuleb see tõesti arvata leiutiste hulka selleks, et asjast endast mööda minna ning ühendada tõsiduse ja asja pärast vaevanägemise näivus selle tegeliku tegematajätmisega. – Sest asi ei ole ammendatud mitte oma eesmärgis, vaid oma teostuses, ja tulemus ei ole tegelik tervik, vaid on seda koos oma saamisega; eesmärk omaette on elutu üldine, nagu tendents on paljas ajamine, millel tegelikkus on veel puudu, ja alasti tulemus on laip, mis on tendentsi selja taha jätnud. – Samamoodi on erinevus pigem asja piir; ta on seal, kus asi lakkab, ehk ta on see, mida asi ei ole. Niisugused vaevanägemised eesmärgiga või tulemustega, samuti ühe ja teise erinevuste ja nende üle otsustamisega on seega kergem töö, kui need võib-olla paistavad. Sest selle asemel, et asjaga tegelda, on niisugune tegevus alati asjast möödas; selle asemel, et asjas viibida ja ennast selles unustada, haarab niisugune teadmine alati millegi muu järele ning jääb pigem iseenda juurde, kui et on asja juures ja sellele andub. – Selle üle, millel on sisu ja ehedust, on otsustada kõige kergem, seda haarata on raskem, ja selle esitust luua, mis mõlemat ühendab, on kõige raskem.
IV Iseenesest teadlikkuse tõde
Senistes kindluse viisides on teadvusele tõene midagi muud kui ta ise. Selle tõese mõiste kaob aga kogemuses temast; nagu ese vahetult iseeneses oli, meelelise kindluse tõde, taju konkreetne asi, aru jõud, nii osutub ta pigem mitte tões olevaks, vaid see iseeneses olek osutub viisiks, kuidas ta on ainult muu jaoks; tema mõiste ületub tegelikus esemes või esimene vahetu ettekujutus kogemuses, ja kindlus läks tões kaduma. Nüüd aga on tekkinud sees, mis nendes varasemates suhetes teoks ei saanud, nimelt kindlus, mis on võrdne oma tõega; sest kindlus on iseendale oma ese, ja teadvus on ise see, mis on tõene. Selles on küll ka muuolemine; teadvus eristab nimelt, aga midagi niisugust, mis on tema jaoks ühtlasi miski mitteeristatu. Kui nimetada mõisteks teadmise liikumist, esemeks aga teadmist rahuliku ühtsusena ehk minana, siis me näeme, et mitte ainult meie jaoks, vaid teadmise enese jaoks vastab ese mõistele. – Või teisiti, kui nimetada mõisteks seda, mis ese iseeneses on, esemeks aga seda, mis ta on esemena või muu jaoks, siis selgub, et iseeneses-olemine ja muu-jaoks-olemine on üks ja seesama; sest iseeneses olemine on teadvus; ja see on aga samamoodi see, mille jaoks muu (iseeneses-olemine) on; ja selle jaoks ongi, et eseme iseeneses-olemine ja tema muu jaoks olemine on üks ja seesama; mina on vahekorra sisu ja vahekorrastamine ise; ta on tema ise muu vastu, ja ulatub ühtlasi üle selle muu, mis on tema jaoks samamoodi ainult tema ise.
Eneseteadvusega oleme niisiis nüüd astunud tõe koduriiki. On näha, kuidas eneseteadvuse kuju alguses esineb. Kui vaadelda seda uut kuju, teadmist iseenda kohta, suhtes eelnevaga, teadmisega muu kohta, siis on viimane küll kadunud; aga tema momendid on ühtlasi samamoodi alal hoitud, ja kaotus seisneb selles, et nad on siin käepärast, nagu nad iseeneses on. Arvamuse olemine, taju üksikus ja sellele vastav üldisus ning aru tühi sisemus ei ole enam olemusena, vaid eneseteadvuse momentidena, st abstraktsioonidena või erinevustena, mis on teadvuse enese jaoks ühtlasi tühised ehk mitte erinevused ja puhtalt kaduv olemus. Aga tegelikult on eneseteadvus refleksioon meelelise ja tajutava maailma olemisest ja olemuslikult tagasipöördumine muuolemisest. Ta on eneseteadvusena liikumine; aga et ta nüüd eristab endast iseennast kui iseennast, siis on tal erinevus vahetult muuolemisena ületatud; erinevus ei ole, ja ta on ainult "mina olen mina" liikumatu tautoloogia; et erinevusel ei ole ka mitte olemise kuju, ei ole ta eneseteadvus, ta on tema jaoks seega muuolemine olemisena või ka eristatud momendina, aga ta on tema jaoks ka tema enese ühtsus selle erinevusega teise eristatud momendina. Tolle esimese momendiga on eneseteadvus teadvusena ja selle jaoks meelelise maailma kogu ulatus säilinud, aga ühtlasi ainult teise momendi eneseteadvuse kui iseenesega ühtsuse teise momendi kohta käivana; ja eneseteadvus on seega tema jaoks püsimine, mis aga on ainult nähtumus või erinevus, millel aga iseeneses pole olemist. Sellel tema nähtumuse ja tema tõe vastandlikkusel on aga ainult üks tõde, nimelt eneseteadvuse ühtsus iseendaga, oma olemusega; see ühtsus peab saama talle olemuseks, st on iha üldse. Teadvusel on nüüd eneseteadvusena kahekordne ese, üks, vahetu, meelelise kindluse ja tajumise ese, mis aga on tema jaoks tähistatud negatiivsuse iseloomuga, ja teine, nimelt tema ise, mis on tõeline olemus ja on alguses käepärast ainult alles esimese vastandlikkuses. Eneseteadvus esitub selles liikumisena, milles see vastandlikkus ületatakse ning saab tal iseenda võrdsuseks iseendaga.
Ese, mis on eneseteadvuse jaoks negatiivne, on aga omalt poolt meie jaoks või iseeneses samamoodi endasse tagasi läinud nagu teadvus teiselt poolt. Selle refleksiooniga endasse on ta saanud eluks.
A. Eneseteadvuse iseseisvus ja iseseisvusetus; isandlus ja teenerlus
Eneseteadvus on iseeneses ja iseenda jaoks sellega ja seeläbi, et ta on muu jaoks iseeneses ja iseenda jaoks; st ta on ainult millegi tunnustatuna. See mõiste tema ühtsusest oma topelduses, eneseteadvuses realiseeruvast lõpmatusest, on mitmekülgne ja mitmetähenduslik ristühendus, nii et selle momente tuleb võtta ja ära tunda osalt täpselt lahus hoitutena, osalt selles eristuses ühtlasi ka mitte eristatutena või alati oma vastupidises tähenduses. Eristatu kahemõttelisus kätkeb eneseteadvuse olemuses, lõputult ja vahetult selle määratletuse vastand, milles ta on asetatud. Selle vaimse ühtsuse mõiste esitamine selle topelduses kujutab meile tunnustamise liikumist.
Eneseteadvuse jaoks on see teine teadvus; ta on jõudnud enesest välja. Sellel on kahekordne tähendus: esiteks on ta iseennast kaotanud, sest ta leiab end teise olemusena; teiseks, ta on sellega muu ületanud, sest ta ei näe ka teist olemusena, vaid iseennast teises.
Ta peab selle teisitiolemise ületama; see on esimese topelttähenduse ületamine ja sellepärast ise teine topelttähendus; esiteks peab ta teise iseseisva olemuse ületama, et sellega saavutada kindlus eneses kui olemuses; teiseks ületab ta iseenda, sest see teine on tema ise.
See oma kahetähendusliku teisitiolemise kahetähenduslik ületamine on samamoodi kahetähenduslik tagasipöördumine iseendasse, sest esiteks saab ta ületamisega iseenda tagasi, sest ta saab oma teisitiolemise ületamisega jälle endaga võrdseks; teiseks aga annab ta teise eneseteadvuse talle jälle samamoodi tagasi, sest ta oli endal teises, ta ületab selle oma olemises teises, niisiis laseb teise jälle vabaks.
See eneseteadvuse liikumine teise eneseteadvuse kohta käimises on aga niiviisi ette kujutatud kellegi ühe tegutsemisena; aga sellel ühe tegutsemisel on endal kahekordne tähendus, nimelt on ta nii oma tegutsemine kui ka teise tegutsemine; sest teine on samamoodi iseseisev, enesesse sulgunud, ja temas ei ole midagi, mis ei oleks tema enese läbi. Esimesel ei ole ees ese, nagu see ainult iha jaoks algul on, vaid iseenda jaoks olev iseseisev ese, üle mille ta sellepärast mitte midagi iseenese jaoks ei suuda, kui ta ei tee iseeneses seda, mida ta teeb temas. See liikumine on niisiis absoluutselt mõlema eneseteadvuse kahekordne liikumine. Kumbki näeb teist tegemas sedasama, mida ta teeb; kumbki teeb ise, mida ta teiselt nõuab, ning teeb sellepärast seda, mida ta teeb, ka ainult niivõrd, kui teine teeb sedasama; ühepoolne tegutsemine oleks kasutu; sest see, mis peab toimuma, võib teoks saada ainult kahe läbi.
Selles liikumises näeme korduvat seda protsessi, mis esitus jõudude mänguna, aga teadvuses. See, mis seal oli meie jaoks, on siin äärmuste eneste jaoks. Keskpaik on eneseteadvus, mis laguneb äärmusteks; ja kumbki äärmus on see tema määratletuse väljavahetamine ja absoluutne üleminek vastandlikku äärmusse. Teadvusena aga jõuab ta küll endast välja, ometi on ta oma endast-väljas-olemises ühtlasi endasse tagasi hoitud, iseenese jaoks, ja tema endast-väljas-olemine on tema jaoks. Ta on tema jaoks, et ta vahetult on ja ei ole teine teadvus; ja samamoodi, et teine on ainult iseenese jaoks, sest ta ületab ennast kui iseenese-jaoks-olevat ja on iseenese jaoks ainult teise iseenese-jaoks-olemises. Kumbki on teisele keskpaik, läbi mille kumbki end iseendaga vahendab ja ühendab, ja kumbki endale ja teisele vahetu iseenese jaoks olev olemus, mis on ühtlasi ainult selle vahenduse läbi niimoodi iseenda jaoks. Nad tunnustavad teineteist vastastikku teineteist tunnustavatena.
Seda puhast mõistet tunnustamisest, eneseteadvuse topeldumisest oma ühtsuses, tuleb nüüd vaadelda, kuidas tema protsess eneseteadvusele nähtub. Ta kujutab endast kõigepealt nende ebavõrdsuse külge või keskpaiga väljaastumist äärmustena, mis on äärmustena omavahel vastandlikud ja millest üks on ainult tunnustatav, teine ainult tunnustav.
Eneseteadvus on alguses lihtne iseenese-jaoks-olemine, iseenesega võrdne kõige muu enesest välistamise läbi, tema olemus ja absoluutne ese on talle mina; ja ta on selles vahetuolekus või selles oma iseenese-jaoks-olemise olemises üksik. Mis teine tema jaoks on, on ebaolemusliku, negatiivse iseloomuga tähistatud esemena. Aga teine on ka eneseteadvus; ta esineb indiviidina indiviidi vastas. Niimoodi vahetult esinevatena on nad teineteise jaoks tavaliste esemete kombel; iseseisvad kujud, elu olemisse – sest eluna on siin end määratlenud olev ese – uputatud teadvused, mis ei ole üksteise jaoks absoluutse külgetõmbe liikumist igasugust vahetut olemist hävitada ja olla ainult iseendaga võrdse teadvuse puhtnegatiivne olemine veel lõpule viinud või teineteise jaoks veel end üksteisele puhta iseenese-jaoks-olemisena, st eneseteadvusena kujutanud. Kumbki on küll iseeneses kindel, kuid mitte teises, ja sellepärast pole tema enda kindlusel endas veel tõde; sest tema tõde oleks ainult see, kui tema enda iseenese-jaoks-olemine oleks end talle kujutanud iseseisva esemena või, mis on seesama, ese oleks end kujutanud selle puhta teadvusena iseendas. See aga ei ole tunnustamise mõiste järgi muidu võimalik, kui et nagu teine tema jaoks, nii ka tema teise jaoks, kumbki iseeneses viib omaenda tegutsemise läbi ja jälle teise tegutsemise läbi selle oma iseenese-jaoks-olemise puhta abstraktsiooni lõpule.
Aga enese kujutamine eneseteadvuse puhta abstraktsioonina seisneb selles, et näidata end oma esemelise viisi puhta eitusena ehk näidata teda mitte mingi määratletud olemasoluga seotuna, olemasolu üldise üksikusega üldse mitte, eluga mitte seotuna. See kujutamine on kahekordne tegutsemine: teise tegutsemine ja tegutsemine iseenda läbi. Niivõrd kui see on teise tegutsemine, läheb niisiis kumbki teise surmale. Selles on aga käepärast ka teine, tegutsemine iseenda läbi; sest esimene kätkeb endas omaenda elu mängupanemist. Nende kahe eneseteadvuse suhe on niisiis nii määratletud, et nad tõendavad ennast ja teineteist võitluse läbi elu ja surma peale. – Nad peavad sellesse võitlusse minema, sest nad peavad oma kindluse iseendis olla iseenese jaoks tõstma tõeks teises ja neis endis. Ja ainult elu mängupanemisega tõendatakse vabadust, seda, et eneseteadvuse olemus ei ole olemine, ei ole vahetu viis, kuidas ta esineb, ei ole tema uputatus elu laialilaotamisse – vaid et temas ei ole käepärast midagi, mis ei oleks tema jaoks kaduv moment, et ta on ainult puhas iseenda-jaoks-olemine. Indiviidi, kes ei ole eluga riskinud, võib küll isikuna tunnustada; aga ta ei ole selle iseseisva eneseteadvusena tunnustatuse tõde veel saavutanud. Samamoodi peab kumbki teise surmale minema, nagu ta oma elu mängu paneb; sest teist ei pea ta enam temaks endaks; tema olemus kujutab end talle teisena, ta on endast väljas, ta peab oma endast-väljas-olemise ületama; teine on mitmekesiselt kammitsetud ja olev teadvus; ta peab kaema oma teisitiolemist puhta iseenese-jaoks-olemisena või absoluutse eitusena.
Aga see surmaga tõendamine ületab samamoodi tõe, mis sellest peaks tulenema, nagu sellega ka kindluse iseeneses üldse; sest nii nagu elu on teadvuse loomulik positsioon, iseseisvus ilma absoluutse negatiivsuseta, on surm selle loomulik eitus, eitus ilma iseseisvuseta, mis jääb niisiis ilma tunnustamise nõutud tähenduseta. Surma läbi on küll saanud kindluseks, et need kaks eluga riskisid ja elu enda ja teise juures põlgasid; aga mitte nende jaoks, kes selle võitluse läbi tegid. Nad võtavad temalt selles võõras olendis, mis on loomulik olemasolu, asetatud teadvuse või nad ületavad end ja nad ületatakse kui iseenese jaoks olla tahtvad äärmused. Sellega aga kaob vahetuse mängust olemuslik moment, lagunemine vastandlike määratletuste väärtusteks; ja keskpaik langeb kokku surnud ühtsuseks, mis on lagunenud surnud, pelgalt olevatesse, mitte vastandlikesse äärmustesse; ja need kaks ei anna ja võta teineteist vastastikku teadvuse läbi tagasi, vaid lasevad teineteist nüüd ükskõikselt, asjadena, vabaks. Nende tegu on abstraktne eitus, mitte selle teadvuse eitus, mis ületab nii, et ta hoiab ületatut alal ja säilitab seda ning elab seega oma ületatuse üle.
Selles kogemuses jõuab eneseteadvusele kohale, et elu on talle sama olemuslik nagu puhas eneseteadvus. Vahetus eneseteadvuses on lihtne mina absoluutne ese, millel aga on meie jaoks või iseeneses olemuslikuks momendiks absoluutne vahendus ja püsiv iseseisvus. Selle lihtsa ühtsuse lagunemine on esimese kogemuse tulemus; selle läbi on asetatud puhas eneseteadvus ja teadvus, mis ei ole puhas iseenese jaoks, vaid teise jaoks, st oleva teadvusena või teadvusena asisuse kujul. Mõlemad momendid on olemuslikud; – et nad on alguses ebavõrdsed ja vastandlikud ning nende refleksioon ühtsusse ei ole veel toimunud, siis on nad teadvuse kahe vastandliku kujuna; üks iseseisev, mille olemus on iseenese-jaoks-olemine, teine iseseisvusetu, mille olemus on elu või teise jaoks olemine; esimene on isand, teine teener.
Isand on iseenese jaoks olev teadvus, aga mitte enam ainult selle mõiste, vaid iseenese jaoks olev teadvus, mis on iseendaga vahendatud teise teadvusega, nimelt sellisega, mille olemusse kuulub, et ta on sünteesitud iseseisva olemisega või asisusega üldse. Isand on vahekorras nende mõlema momendiga, asjaga kui niisugusega, iha esemega, ja teadvusega, millele asisus on olemuslik; ja olles a) eneseteadvuse mõistena iseenese-jaoks-olemise vahetu vahekord, aga b) nüüd ühtlasi vahendusena või iseenese-jaoks-olemisena, mis on iseenese jaoks ainult teise läbi, on ta vahekorras a) vahetult mõlemaga ja b) vahenditult kummagagi teise läbi. Isand on vahekorras teenriga vahendatult iseseisva olemise läbi; sest just selle küljes teenrit hoitakse; see on ahel, millest ta võitluses ei saanud abstraheeruda ja sellepärast osutus iseseisvusetuks, oma iseseisvust asisuses omavaks. Isand aga on võim selle olemise üle, sest ta näitas võitluses, et ta peab seda ainult millekski negatiivseks; et tal on selle üle võim, see olemine aga on võim teise üle, siis on tal selles järelduses teine enda all. Samamoodi on isand vahendatult teenri läbi vahekorras asjaga, teener on eneseteadvusena üldse asjaga vahekorras ka negatiivselt ja ületab seda; aga ta on ühtlasi tema jaoks iseseisev, ja ta ei suuda sellepärast oma eitamise läbi hävitamiseni välja sellest jagu saada, ehk ta ainult töötleb seda. Isandale seevastu saab selle vahenduse läbi osaks vahetu vahekord kui selle puhas eitus ehk nauding; sellest, millel ihal ei õnnestunud, õnnestub tal jagu saada ning end naudingus rahuldada. Ihal ei õnnestunud see asja iseseisvuse tõttu; isand aga, kes on asja ja enda vahele lükanud teenri, ühineb seeläbi ainult asja iseseisvusetusega ja naudib seda puhtalt; iseseisvuse külje aga jätab ta teenrile, kes seda töötleb.
Neis mõlemas momendis saab isandale osaks tunnustatus teise teadvuse poolt; sest see asetab end nendes mitteolemuslikuna, kord asja töötlemises, teine kord sõltuvuses määratletud olemasolust; kummaski ei saa see saada olemise peremeheks ja jõuda absoluutse eituseni. Siin on niisiis käepärast tunnustamise moment, et teine teadvus ületab end iseenese-jaoks-olemisena ning teeb seega ise seda, mida esimene tema suhtes teeb. Samamoodi teine moment, et see teise tegutsemine on esimese oma tegutsemine; sest see, mida teener teeb, on õieti isanda tegutsemine; viimasel on ainult iseenese-jaoks-olemine, olemus; ta on puhas negatiivne võim, millele asi ei ole miski, ja niisiis puhas olemuslik tegutsemine selles suhtes; teener aga mitte puhas, vaid mitteolemuslik tegutsemine. Aga päristiseks tunnustamiseks puudub see moment, et seda, mida isand teeb teise suhtes, teeks ta ka iseenese suhtes, ja seda, mida teener teeb enese suhtes, teeks ta ka teise suhtes. Seeläbi on tekkinud ühekülgne ja ebavõrdne tunnustamine.
Mitteolemuslik teadvus on siin isanda jaoks ese, mis moodustab iseeneses kindluse tõe. Aga selgub, et see ese ei vasta oma mõistele, vaid et selles, milles isand on end teoks teinud, on talle saanud osaks hoopis midagi muud kui iseseisev teadvus. Mitte niisugune ei ole tema jaoks, vaid hoopis iseseisvusetu; ta ei ole niisiis kindel iseenese-jaoks-olemises kui tões, vaid tema tõde on hoopis tema mitteolemuslik teadvus ja mitteolemuslik tegutsemine.
Me nägime ainult, mis on teenerlus isandluse suhtes. Aga ta on eneseteadvus, ja seda, mis ta selle järgi iseeneses ja iseenda jaoks on, tuleb nüüd vaadelda. Alguses on teenerluse jaoks isand olemuseks; niisiis on iseseisev iseenese jaoks olev teadvus talle tõde, mis siiski ei ole tema jaoks veel temas. Aga tal on see puhta negatiivsuse ja iseenese-jaoks-olemise tõde tegelikult temas endas, sest ta on seda olemust temas endas kogenud. See teadvus ei ole ju kartnud mitte ühe või teise pärast ega üheks või teiseks silmapilguks, vaid kogu oma olemuse pärast; sest ta on tundnud hirmu surma, absoluutse isanda ees. See on seal seesmiselt lagunenud, on iseeneses üleni värisenud, ja kõik kindel on selles vankunud. See puhas üldine liikumine, igasuguse püsimise absoluutne voolavaks muutumine, on aga eneseteadvuse lihtne olemus, absoluutne negatiivsus, puhas iseenese-jaoks-olemine, mis selles teadvuses sellega on. See puhta iseenese-jaoks-olemise moment on ka selle jaoks, sest isandas on see talle tema ese. Edasi, see ei ole ainult see üldine lagundamine üldse, vaid teenimises viib see selle tegelikult lõpuni; see ületab selles kõigis üksikutes momentides tema truuduse loomulikule olemasolule ja töötab selle ära.
Georges Jean Franz Köhler
Georges Jean Franz Köhler (17. aprill 1946 München – 1. märts 1995 Freiburg) oli saksa bioloog, Nobeli auhinna laureaat.