cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sossolid
Saarlased
Saarlastega samastas sossolid esimesena baltisaksa ajaloolane Carl Friedrich Wilhelm Russwurm, ehkki ilma lähema põhjenduseta. Paul Johansen leidis, et sõna sossol meenutab muinasskandinaavia etnonüümi sýslur (tuletis sõnast sysla, mille üks tähendusi on "maa"), millega tähistati ennekõike saarlasi (Saaremaad nimetati Eysysla) ja Lääne-Eesti (Adalsysla) asukaid, harvem ka kogu Eesti ala elanikke. Johanseni seisukohta toetanud Herbert Ligi arvates osutab saarlastele samuti nende jõukus ja sõjaline tugevus, nagu ka sossolite vastusõjakäigu toimumine kevadel, mil nad said Jurjevi ja Pihkvani tungimiseks kasutada veeteed. Herbert Ligi arvamust on jaganud Priit Ligi ja Ivar Leimus. Samal seisukohal on olnud Marika Mägi, kes oletas, et sossolite-saarlaste vastu suunatud sõjakäik leidis aset talvel, mil oli võimalik üle jää Saaremaale tungida ja saarlased vastasid sellele, sõites kevadel oma laevadega mööda Kesk-Eestit läbivat veeteed Tartuni. Hiljem muutis Mägi oma arvamust ja on argumenteerinud Loode-Eesti variandi kasuks.
Harjulased ja/või revalased
Sossolid paigutas Loode-Eestisse esimesena Nikolai Karamzin, kes on ühtlasi varaseim teadaolev sossolite päritolu küsimuses arvamust avaldanud autor. Kuna mõnedes leetopissides on sossolite nime kõrvale lisatud etnonüüm kolõvantsõ (Kolõvan on Vene allikates Tallinna nimi), siis järeldas ta, et sossolid elasid Tallinna ümbruses. Samas on seda lisandit peetud hilisemate kroonikakirjutajate täienduseks (Kolõvan esineb leetopissides esimest korda alles 1223. aastal). Toetades sossolite määratlemist harjulaste ja/või revalastena leiavad Evald Tõnisson ja Andres Tvauri, et isegi kui see on hilisem lisandus, siis lisati ta mingil põhjusel, näiteks vähetuntud sossolite nime tähenduse lugejatele selgitamiseks. Kolõvantsõ-seosele viidates peab ka Ain Mäesalu kõige usutavamaks sossolite pärinemist Harjumaalt. Sossolite identifitseerimine harjulastena/revalastena on tõenäoline ka Mauri Kiudsoo meelest. Tvauri toob veel välja, et Harjumaa ja Revala moodustasid etniliselt ühtse ala, mille elanikke võidi tähistada ühise etnonüümiga. Samas märgib Jüri Selirand, et harjulased olid leetopissides tuntud hoopis "tšuudide" nime all.
Nii Tõnissoni kui ka Tvauri arvates räägib Loode-Eesti kasuks ka Vene valitsejate varasem huvi selle koha vastu. Leetopissid kirjeldavad kaht 1054.–1055. aasta paiku Loode-Eestisse tehtud sõjakäiku (üks neist Keava linnuse vastu). Tõnissoni ja Tvauri arvates on loogiline järeldada, et ka järgmine, sossolite vastu suunatud retk, suundus samasse Harju-Revala piirkonda. Kuna leetopissides 1054.–1055. aastasse paigutatud sõjaretkede sellist dateerimist on hinnatud ebausutavaks, peab Tvauri võimalikuks, et Keava ründamine toimus hoopis 1060. aastal ja tegemist oli sama sündmusega, millest räägib sossoleid puudutav kroonikalõik.
Mõlemad autorid jagavad ka Paul Johansoni arvamust sossolite nime seotuses muinasskandinaavia sõnaga sysla ("maa"), kuid erinevalt Johansonist leiavad nad, et see pärineb sossolitevastasest sõjakäigust osa võtnud skandinaavlastelt, kes kutsusid nii kogu Eesti ala asukaid. Tõnissoni järgi olid "maad" (mitte muinaskihelkonnad nagu traditsiooniliselt arvatakse) peamine territoriaalne üksus Eesti alal ja sossolid tähistas "maa rahvast".
Varem sossoleid Saaremaaga sidunud Marika Mägi on hiljem arvanud, et tegu oli hoopis Adalsysla ehk Loode- ja Lääne-Eesti asukatega, osutades Keava ründamisele ja "kolõvantsõ" nimele. Samas on ta endiselt seisukohal, et kevadel kui teedelagunemise ajal aset leidnud sossolite vasturetk pidi toimuma laevadega. Kõige usutavamaks peab ta liikumist mööda Narva jõge, Peipsi järve ja Emajõge Tartuni ning pärast Velikajal Pihkvani.
Sakalased
Sossoleid on sakalastena käsitlenud Ernst Bonnell, Jānis Zutis ja Igor Šaskolski. Nende arvamust jagav Jüri Selirand leiab, et Sakala oli Vene võimu Tartu tugipunktile lähim jõukas piirkond Eestis ja vürst Izjaslavil pidi olema huvi seal oma kaubanduslikke huve sõjaliselt kindlustada. Selirand seostab mõnede 11. sajandisse dateeritud Sakala ja Ugandi linnuste mahapõlemise ja teiste tugevdamise just Izjaslavi retkega sossolite vastu, millele järgnes sossolite-sakalaste vastuaktsioon, kus tema hinnangul osales tõenäoliselt ka ugalasi ja piirkonnas kaubandushuve omavaid saarlasi. Andres Tvauri, eelistades sossolite paigutamist Harjumaale-Revalasse, peab samas selle kõige veenvamaks alternatiiviks just Sakala-hüpoteesi, tuues põhjuseks Sakala läheduse Tartule (võrreldes Saaremaaga).
Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest
Videote eemaldamine näituselt
Kuna esmaspäeval ja teisipäeval oli muuseum suletud ning teosed eemaldati juba kolmapäeva pärastlõunal, jõudis kõnealuste videotega tutvuda vaid väike osa näitusekülastajatest. Seetõttu ei olnud enamik debatis osalejaid teostega tuttav või tundis neid vaid uudistes näidatud lõikude ja ümberjutustuste põhjal. Kunstnik Marge Monko: "Mis ühendab Keit Pentus-Rosimannust, Sven Mikserit ja Eesti juudi kogukonna esinaist Alla Jakobsoni? Keegi neist ei ole käinud Tartu kunstimuuseumi näitusel "Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest", aga see asjaolu pole takistanud neil hukka mõista kahe Artur Żmijewski video eksponeerimist." Politoloog Alar Kilp on ajalehes Eesti Kirik mõistnud hukka ka teoste tutvustamise uudistes.
Littegrundi vrakk
pisi|Littegrundi vrakk Littegrundi vrakk on teadmata päritolumaaga 18. sajandil ehitatud purjelaeva vrakk Tallinna lahes Littegrundi madala juures.
Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest
Videote eemaldamine näituselt
Videote eemaldamist on hinnatud erinevalt. Näiteks tõlgendas ajakirjanik Kadri Veermäe seda tsensuuri või enesetsensuurina, samas kui endine kultuuriajakirjanik Kaarel Tarand ei pidanud videote mahavõtmist näituselt tsensuuri ilminguks. Kunstnik Kiwa pidas seda kunsti kriminaliseerimiseks. Tsensuuriks nimetas videote eemaldamist ka kunstnik Marge Monko: "Ausalt öeldes ei mäleta ma varasemast ühtegi juhtumit, kus mingi huvigrupi surve oleks olnud nii suur, et selle tagajärg on tööde tsenseerimine."
Littegrundi vrakk
Laevavraki leidsid 1983 allveearheoloogiaklubi Viikar sukeldujad.
Laevavrakk on arvele võetud kultuurimälestisena (Eesti territoriaalmeres asuv kultuurimälestis).
Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest
Videote eemaldamine näituselt
Teoste eemaldamise järel otsustas muuseum dokumenteerida sotsiaalmeedia ja ajakirjanduse vastukaja ning koostada selle põhjal samasse tuppa uus, tsensuuri ja enesetsensuuri kajastav ekspositsioon. ETV saates "Terevisioon" kommenteeris seda Adamson-Ericu muuseumi direktor Ülle Kruus: "Me peame ... selles protsessis teadvustama seda, et kui meil on need asjad nii valulised, mis mujal on isegi avalikult nähtaval, siis järelikult on meil töö publikuga veel siin selline, millega muuseumid peavad kõvasti tegelema." Vajadust näituse kajastust dokumenteerida rõhutas ka saatejuht Urmas Vaino: "Selles mõttes mul on Rael Arteli üle väga hea meel, et ta selle asja tegi, ja et me nägime nagu seda protsessi, et me saame seda mingi hetke pärast hakata eemalt vaatama, kuidas ühest näitusest hakkasid rääkima kõik, kes seda näinud ei olnud, ja kuidas sündis arvamus ja kuidas need lumepallidena nagu kukkusid veerema."
Vastukaja
Avamispäeval külastas näitust "Minu Poola" ETV saate "Aktuaalse kaamera" tegijate palvel Tartu juudi kogukonna esinaine Ilona Smuškina, kelle hinnangul oli see emotsionaalselt väga ebameeldiv: "Ma ei saanud vaadata rohkem kui 3 sekundit seda videot, kus näidati seda gaasikambrit. Aga see vaene vanamees, keda piinati Auschwitzis, praegu piinab teda see sama noormees, kes tegi selle kunstiteose." Seejärel võttis ajakirjanduses sõna Eesti Juudi Kogukonna esinaine jurist Alla Jakobson, kes teatas, et tunneb ennast solvatuna, ei pea näitusel esitletud Artur Żmijewski videoid kunstiks ning nõuab nende eemaldamist näituselt: "Selliste eksponaatide esitamine holokausti temaatika näitusel on kohatu ja vastuvõtmatu." 10. veebruaril edastas Eesti Juudi Kogukond Eesti riigijuhtidele avaliku pöördumise, milles kirjutas: "Ilmselt oleks mõeldamatu küüditamisele pühendatud näitusel näidata selleteemalist alastiolekuga videot. Miks holokausti suhtes tehakse erand, mida õigustatakse kunstivabadusega?" Näituse avamise järgset avaldust toetasid järgnevatel päevadel mitmed organisatsioonid ja poliitikud, kuid ka kultuuritegelased: Eesti eurosaadik Urmas Paet, välisminister Keit Pentus-Rosimannus, kultuuriminister Urve Tiidus , kaitseminister Sven Mikser , endine regionaalminister Vallo Reimaa, Riigikogu esimees Eiki Nestor , endine kultuuriminister Laine Randjärv , endine Tallinna linnapea Jüri Ratas , Eesti Islami Kogudus , Tartu linnavolikogu kultuurikomisjon , Krista Piirimäe jt. "Minu Poola" vastu suunatud kriitika pälvis kiirelt kajastust ja kordamist ka rahvusvahelises ajakirjanduses, eriti Venemaal ja Iisraelis. Teiste seas on näitust nägemata seda kritiseerinud Wiesenthali keskuse juht Efraim Zuroff, kelle hinnangul ei piisa kahe video eemaldamisest ning sulgeda tulnuks terve näitus.
Peamiste kriitiliste argumentidena on nimetatud holokausti teemal naljatamist või ironiseerimist, kunstnike ja näituse koostaja vähest empaatiavõimet ning vajadust selgitada välja lubatavuse piirid kunstis. "Leian, et sõna- ja kunstiväljendusvabadusel võiks olla eetiline piir, mis ei pea olema seadusega ette kirjutatud, vaid lihtsalt olema olemas inimeste südametes," ütles Laine Randjärv. "Näituse korraldajad on eiranud hea tava ja teistest inimestest ning rahvastest lugupidamise põhimõtteid," leidis Jüri Ratas. "Näituse sünnitatud reaktsioon ja vallandunud debatt ühiskonnas suunavad meid taas ja taas küsima, kus on kunstis kunsti piirid," teatas Urve Tiidus.
Kriitika vastased on rõhutanud, et näitusel eksponeeritud kunstiteostes ei ole tegu naljaga, samuti mitte empaatiapuudusega. Rõhutatud on Tartu Kunstimuuseumit kritiseerinute valmidust mõista näitus hukka seda nägemata. Kunstnik Marge Monko on osutanud kritiseerijate eelhäälestusele: "Minus ei tekita hämmastust niivõrd töö üks ühele tõlgendamine, vaid eeldus, et kunstnik ja kuraator ei ole empaatiavõimelised inimesed ning nende eesmärk on olnud a priori hukatute kannatuste üle irvitamine. Kas tõesti saaksid rahvusvaheliselt tunnustatud kunstnik ja kunstimuuseumi direktor endale sellist suhtumist lubada? Miks peaks üldse keegi tahtma korraldada näitust holokausti mälestamiseks, kui tal puudub kõnealuse teema vastu empaatia?"
Mõni päev hiljem hakkasid ilmuma ka esimesed vastureaktsioonid kultuuri- ja kunstitegelastelt, kes avaldasid kunstimuuseumile ja kuraatorile toetust. Kriitikat vaidlustas ka enim kritiseeritud videote autor Artur Żmijewski Eesti Televisioonile antud intervjuus, öeldes: "Me mälestame mineviku sündmusi ja see ei ole passiivne mälestamine, vaid selle aktiivne vorm. Eesmärk ei ole kedagi provotseerida. Alati on neid, kes tunnevad, et neid provotseeritakse, kuid see ei olnud minu eesmärk." Näituse toetajate ning videote eemaldamise vastastena on sõna võtnud näiteks Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi juhatuse liige Anders Härm, kunstnik Kiwa, kunstnik Jaan Elken, näitusel teosega esindatud kunstnik Marko Mäetamm, semiootik Mihhail Lotman, endine kultuuriminister Rein Lang, ajakirjanik Kadri Veermäe jpt. Katseid diskussiooni lämmatada kritiseeris kunstnik Marge Monko: "Kunst, sealhulgas Żmijewski tööd ja Arteli kureeritud näitus tervikuna, on enamasti kriitikale avatud. Ometi otsustasid poliitikud diskussiooni kiiresti lämmatada, tõenäoliselt vältimaks rahvusvahelist skandaali ja lootes tüütu teemaga kiiresti ühele poole saada." Aastast kokkuvõtet tehes kirjutas lavastaja Mart Koldits: "Kõige õudsem näide minu jaoks oli Tartu kunstimuuseumi lugu. Seal esitati eeskujulikke kaasaegse kunsti videoid ja järsku tekib selline hüsteeria, et need sisuliselt keelatakse ära. Aastal 2015 on meil kaasaegse kunsti näitusel kunstitsensuur. Need teosed on Euroopas ringi rännanud ja midagi pole juhtunud."
Kumu direktor Sirje Helme kommenteeris ETV saates "Terevisioon" asja nii: "Debatt ei saa olla selles, kas see on kunstiteos või mitte. Küsimus on siin selles, kui kaugele võib kunstiteos oma vabaduses minna, et üht või teist asja puudutada väga teravalt. (...) Minu meelest on niimoodi, et demokraatlikel vabadustel tõepoolest peaaegu piire ei ole, aga on paar asja kokku lepitud, mida ei tohi puudutada, ja üks neist on kindlasti holokaust. Nii et küsimus ei ole üldse selles, kas see on hea või halb kunstiteos. Küsimus on selles, et ta on puudutanud teemat, mis on üldiselt nii Euroopas kui Ameerikas kulutatud tabuks. (...) See on poliitiline maailm, mitte kunstimaailm. See ei puuduta palju kunstimaailma minu meelest." Anders Härm vastas: "Mina arvan, et tegelikult ikkagi sellist lausreeglit ei ole. Ei ole tegelikult medialiseeritumat teemat kui Holokaust, kui me räägime Teise maailmasõja kontekstis toimunud õudustest. Tegelikult ka John Smithi teos mingis mõttes holokausti hollivudiseerumisele ka viitas. Sellest on rääkinud Jean Baudrillard esimesena, seejärel Umberto Eco, kuidas Hollywood tegelikult ei lase juutidel andeks anda ja sakslastel andeks saada seda kuritegu." Sirje Helme ütles: "Küsimus on minu meelest oluliselt must-valge. Ma jään selle juurde, et siin pole midagi tegemist kunstiga, tema esteetiliste kriteeriumidega, tema tundlikkusega. Siin on küsimus sellest, et on sakraliseeritud üks teema, mida tohivad käsitleda ainult teatud inimesed."
Tartu Kunstimuuseumi raamatukogu ja arhiivide hoidja Peeter Talvistu hinnangul näitab meediaskandaali kulg, et tegu on puhtpoliitiliste reaktsioonidega: "Kõigel sellel, mida ma eelnevalt kirjeldanud olen, pole kunsti ja sõnavabadusega mitte mingisugust pistmist. Kõik väljaütlemised ja otsused on olnud poliitilised." Poliitilise kunstiga Eestit ka rahvusvahelisel tasandil esindanud kunstniku Kristina Normani arvates ületas Artur Zmijewski videos "80064" küll eetikapiire, kuid ka kuraator ei oleks tohtinud teost näituselt eemaldada: "Mina mõistan sisimas sellise vägivalla hukka ja tunnen, et siin on eetika piirid ületatud. Sellele vaatamata on minu seisukoht, et kuraatori tsensoriotsus teos kõrvaldada ei andnud vaatajale võimalust seda teost näituse ja tegelikult ka Eesti ajaloolises ja ühiskondlikus kontekstis näha." Samuti tulnuks Normani meelest panna rohkem rõhku teoste konteksti avamisele Eesti publiku jaoks: "ma ei usu, et seda küsimust saab produktiivsel ja mõistlikul moel esitada väljaspool kunsti, olemata kursis konteksti ja traditsiooniga, kuhu asetub konkreetne teos või väljendus. Või olemata valmis seda konteksti tõsiselt võtma." Eesti üks tuntumaid juute, haridus- ja meelelahutustegelane Samuel Golomb ei pidanud näitust iseenesest häirivaks, kuid arvas, et näituse korraldajad pidanuks arvestama pahatahtliku kriitikaga: "...korraldajad oleks võinud ette aimata, et Eestis me suurema poleemikata ei pääse. Arvestades, et meil on siin ja naabruses inimesi, kes vägagi tahaksid Eestit näidata juudivaenulikuna. /---/ Ei tulnud ju kriitika näituse kohta Saksamaalt ega Ameerikast, vaid ikka Venemaalt sooviga näidata Eestit kui väikest fašistlikku riiki." Samas leidis ta, et osa kriitikast ei olnud põhjendatud: "Mis aga näituse vastulausetesse puutub, siis nutulaulu kõrval oleks pidanud enam olema asjalikku kriitikat."
Hilisemas diskussioonis võrreldi näitust selliste samal ajal poliitilise kunsti küsimusi tõstatanud teoste ja juhtumitega nagu Eesti päritolu USA helilooja Jonas Tarmi heliteose esituse ärajätmine New Yorgis, kuna selles oli tsiteeritud Natsi-Saksamaa üht muusikalist sümbolit "Horst Wessel Lied", Eesti teatri NO99 muusikal "Savisaar", samuti Kristina Normani varasema teosega "Kuldsõdur". Müürilehes tõmbas Tanel Rander paralleeli ka Kaur Kenderi tekstiga "Untitled 12" ning ajakirjale Charlie Hebdo tehtud rünnakutega, mis tõstsid vastavalt Eestis ja rahvusvaheliselt esile sõnavabaduse ja selle piiride küsimuse kunstis: "Nii Kenderi kui Charlie Hebdo ja "Minu Poola" juhtumid viitavad vaenlase või ohu olemasolule. Charlie juhtum seisnes defineeritud vaenlase alandamises, nii et vaenlane reageeris ootamatu radikaalsusega. Kenderi juhtum seisnes riigivõimu õrritamises, nii et riigivõim reageeris ootamatu ratsionaalsusega ja hulk spetsialiste (need, kes tegelevad väärkoheldud lastega) ütles, et oht on täiesti reaalne. "Minu Poola" eesmärgid ei olegi niivõrd olulised – see näitus tabas ootamatult reaalset Eesti valukohta, ja sellele järgnes ootamatult reaalne propagandarünnak. Oht realiseerus, vaenlane on olemas ja täiesti käegakatsutav." Rander tõlgendas näitusega toimunut ekstiimsuse mõiste kaudu – kui intiimsus vastandab sisemust välisele, siis Eesti identiteet on ekstiimne. "Ekstiimsus tähendab aga seda, et kõik, mis siin toimub, on ühtlasi osa välismaailmast. Kes oleks osanud arvata, et selline murrang jõuab meile pärale Tartu Kunstimuuseumi kaudu?".
Agrippina Vaganova
pisi|240px|Agrippina Vaganova (1910)
Agrippina Jakovlena Vaganova (vene keeles Агриппина Яковлевна Ваганова; 26. juuni (vkj 14. juuni) 1879 Peterburi – 5. november 1951 Leningrad) oli vene balletitantsija, balletipedagoog ja ballettmeister. Tema auks on nimetatud Vaganova Vene Balleti Akadeemia.
Pärast 1897. aastal Peterburi keiserliku teatrikooli lõpetamist sai Agrippina Vaganova Maria teatri rühmatantsijaks. 1901. aastal edutati ta korifeika’ks (klassikalises balletis soolotantsija kordeballeti ees, kes aga ei tantsi peaosi etenduses). Ta tegi kaasa Marius Petipa lavastustes. Oma lavakarjääri lõpus mais 1915 sai ta lõpuks baleriiniks. Sama aasta juunis vabastati ta balletitantsija ametist. Aastapensioniks määrati talle 1140 rubla.
Pärast lavakarjääri lõpetamist pühendas Vaganova end balletipedagoogile. Pärast revolutsiooni kutsuti ta tööle Petrogradi koreograafiakooli, kus ta kasvatas üles mitu põlvkonda baleriine. Tema õpilasteks olid näiteks Marina Semjonova ja Galina Ulanova.
Aastatel 1931–1937 oli Vaganova Kirovi-nimelise Leningradi Ooperi ja Balletiteatri balletitrupi kunstiline juht.
1934. aastal ilmus tal raamat "Основы классического танца" ('klassikalise tantsu alused'), milles ta kirjeldab oma pedagoogilisi põhimõtteid.
Eesti viikingiaeg
Eesti viikingiaeg on Eesti ajalooperiood aastatel –1050.
Viikingiajale eelnes eelviikingiaeg ja sellele järgnes hilisrauaaeg. Viikingiaeg moodustab koos hilisrauaajaga noorema rauaaja.
Bilineaarvorm
Olgu Vn n-mõõtmeline vektorruum. \mathbb{R} olgu reaalarvude hulk. Funktsiooni ψ: Vn x Vn → \mathbb{R} nimetatakse bilineaarvormiks, kui iga \vec{x},\vec{y},\vec{z} ∈ Vn korral ning iga a,b ∈ \mathbb{R} korral kehtib: Bilineaarvormide hulka tähistatakse: Lin(VnxVn,\mathbb{R})
Eesti viikingiaeg
Ranniku-Eesti ja Sise-Eesti
Eesti ala oli juba alates pronksiajast ja kuni hilisrauaajani välja jaotunud kaheks teineteisest selgelt eristuvaks kultuurialaks: Ranniku-Eestiks ja Sise-Eestiks. Ranniku-Eesti hõlmas Lääne-Eesti saarestikku, Lääne-Eesti mandriosa kuni Pärnu jõeni lõunas ja Põhja-Eestit. Sise-Eesti hõlmas ajaloolist Tartumaad, Viljandimaad ja Võrumaad ehk Lõuna- ja Kagu-Eestit. Nende kahe piirkonna vahele jääb suur metsade ja rabadega kaetud alade vöönd, kus põllumajanduslikku püsiasustust polnud või oli see väga hõre. See vöönd algab Loksa kandist põhjarannikul ja ulatub Pärnuni. Virumaa sarnaneb kultuuriliselt rohkem Sise-Eesti aladega, kuid ka Ranniku-Eesti mõjud, mis jõudsid sinna mööda mereteed, on ilmsed. Asukoha tõttu rannikupiirkonnal loetakse Virumaa üldiselt Ranniku-Eesti alla kuuluvaks.
Elukohad ja majapidamine
Viikingiaegses Eestis elasid inimesed taludes, külades ja linnustes. Vastavalt jõukusele ja perekondlikule kuuluvusele erinesid nende elutingimused märkimisväärselt.
Marika Mägi arvates oli Eestis viikingiajal levinuimaks asustusüksuseks küla, mille kõrval leidus teatud määral ka üksiktalusid. Nende seas võis olla suuri ülikutalusid ja muinasmõisaid, kuid ka väikeseid ja vaeseid majapidamisi, kelle käsutuses oli vaid väike maalapp.
Andres Tvauri arvates aga oli viikingiajal Eestis ja ülejäänud Põhja-Euroopas põhiliseks asustusüksuseks üksiktalu. Ta usub, et kuigi vanimate ribapõldude järgi otsustades võis külade teke alata juba 7.-10. sajandil, tekkisid külad üle maa alles hilisrauaajal.
Senised andmed näitavad, et viikingiajal elati Eesti alal peamiselt 5–6 × 4–5 m suuruses ristpalkhoones. Hoonetel oli enamasti kivivundament ja savipõrand. Paekivi esinemisalal Põhja- ja Lääne-Eestis võis põrand olla ka paeplaatidest. Savipõrandaid tuli ette harva, erandiks on Rõuge linnuse savipõrandaga hooned. Hooneid köeti algelise kerisahjuga, vähesel määral savivõlviga ahjuga. Peale eluhoonete kasutati kindlasti ka mitmesuguseid kõrvalhooneid nagu aidad, suveköögid, sepikojad jne.
Osa inimesi elas viikingiajal ka linnustes. Tavaliselt arvatakse, et linnustes elas rohkem või vähem pidevalt ühiskonna eliit. Marika Mägi aga toob välja, et kuskilt linnustest pole saadud tõendeid, et seal olnuks eliidile viitavaid suuremaid või uhkemaid hooneid ja et linnuste materjal erineb asulakohtade omast vaid käsitööga seotud leidude suurema osakaalu poolest. Ta usub, et suur osa Eesti viikingiaegsetest linnustest võisid olla kaubitsemiskohad, kuid ei välista, et need võisid toimida ka poliitiliste keskustena. Tema arvates kasvas elanike hulk linnustes kaubitsemishooaegadel mitmekordseks ja ülikuperede liikmed külastasid linnuseid vaid vahetevahel, elades suurema osa ajast oma suurtaludes-muinasmõisates. Samas ei laienda ta seda teooriat kõigile linnustele, tuues välja, et eriti Sise-Eesti linnustest osa võisid endast kujutada kindlustatud talusid, kus mingi majapidamine paiknes aastaringselt. Viljelusmaade keskel ja kaubateede ristumispaigas asuvad suuremad keskused, nagu Tartu ja Otepää, toimisid tema hinnangul kahtlemata ka poliitiliste keskustena.
Iru linnus ja asulad
Põhja-Eestis asus viikingiajal terve rida linnusasulaid, mis paiknesid piki rannikut, tavaliselt mõne jõe suudmest paar kilomeetrit ülesvoolu. Need linnusasulad on selgelt seotud Idatee peamise haruga. Nii mõnegi Põhja-Eesti ranniku linnusasula kaitse all asus lisaks sadamale ka rahvusvaheliselt tuntud turukoht. Sellised linnusasulad olid näiteks Iru, Kuusalu, Pada ja Purtse linnusasulad. pisi|[[Iru linnamägi 1920. aastatel]] Iru linnus asub vahetult tänapäeva Tallinna piiril Pirita jõe ääres, looduslikult väga hästi kaitstud kohas. Asukoht oli soodne ka geopoliitilises mõttes. Tõenäoliselt juba muinasajal läks linnuse kõrvalt läbi piki klindi äärt kulgev maismaatee, samas kui Pirita jõgi ühendas Põhja-Eesti ühtesid viljakamaid põllumajanduslikke alasid merega. Linnuse rajamisajal, 6. sajandil, jäi mererand vaid 2,5–3 km kaugusele, seega võisid Pirita jõe suudmesse saabuvad ja sealt lahkuvad laevad olla linnuselt nähtavad. 6. sajandil oli Iru kompleksist asustatud vaid väike ja nõrgalt kindlustatud linnus nn Põhjaplatool, pindalaga 0,1 ha. 7. sajandil laienes inimtegevus ka nn Lõunaplatoole pindalaga 0,4 ha. Järgnevatel sajanditel toimus Irus aktiivne inimtegevus, mis toimus eri sajanditel eri linnuse osades. 700. aasta paiku põles Põhjaplatool paiknenud linnus maha. Inimtegevus jätkus Lõunaplatool ja avaasulates, millest esimene kindlustati 850. aasta paiku vallide ja puittaraga. Samal ajal püstitati uusi hooneid linnusest põhja poole jäävasse avaasulasse, samuti oli jätkuvalt kasutusel jõesadam. Iru kõrgajaks peetakse arheoloogia andmeil 9. sajandit, kuid ka 10. sajand on rohkete leidudega. Umbes aastal 900 põles Lõunaplatoo hoonestus maha, mille järel see jäeti lõplikult maha ja rajatu umbes neli korda väiksema pindalaga linnus uuesti Põhjaplatoole. Algselt olid selle kindlustused puust ja liivast, hiljem rajati massiivsed kivivallid. Lõplikult jäeti linnus maha 11. sajandi esimesel poolel, mil keskus kandus laialt levinud arvamuse kohaselt Tallinna vanalinna juurde.
Elatusallikad
Viikingiajal oli Eesti ala elanike peamiseks elatusallikaks põlluharimine ja väiksemal määral loomakasvatus. Piirkonniti võis tähtsust omada ka jaht ja kalapüük. Peamiseks kultuurtaimeks oli oder, mille hulgas võis vähesel määral kasvada ka nisu. Ka rukist kasvatati kultuurtaimena alates 6. sajandist. Tõendeid on kaera, herne, põldoa ja kiutaimede lina ja kanepi kasvatamisest. Peamised koduloomad olid viikingiajal tõenäoliselt veis, lammas, siga ja hobune. Põhja-Eesti osteoloogilises materjalis on enim veiseluid, Saaremaal esineb kõige rohkem lambaluid. Kagu-Eesti linnuseid ja asulakohti iseloomustab suurem hobuseluude osakaal. Veistel oli peale lihaloomana oluline roll ka künni- ja veoloomana ning põlluväetajana. Koduloomad olid keskmiselt tunduvalt väiksemat kasvu kui tänapäeval. Põhja- ja Lääne-Eestis olid jaht ja kalastus oma tähtsuse elatusallikana viikingiajaks minetanud, kuid Kagu-Eestis oli sellel veel toidu ja elatise hankimisel oluline koht. Tähtsaim jahiloom oli kobras, keda kütiti nii liha kui naha saamiseks, tähtsuselt teine uluk oli põder. Rannikupiirkonnas kütiti ka hülgeid.
Toit
Enamiku söögist kasvatasid inimesed oma talus. Mujalt osteti soola ja mett, veekogudest eemal elavad inimesed ostsid kalu. Jõukamad inimesed said endale lubada vürtse, veini ja võimalik, et ka puuvilju. Jahilkäik ja metsaandide korjamine tõid toidulauale mitmekesisust, rannaäärsetel aladel püüti ka hülgeid. Erinevalt hilisemast ajast ei söödud viikingiajal Eestis seeni. Koduloomad olid kasvult praegusest väiksemad ja neist söödi praktiliselt kõiki, sealhulgas hobuseid. Hilissügiseti tehti lihaks kõik loomad, keda poleks suudetud ületalve pidada. Liha säilitati põhiliselt suitsutatuna või kuivatatuna, sest soolamine oli kallis. Liha ka vinnutati – kuivatati tuule ja päikese käes. Värsket liha söödi harva. Igapäevasemateks toitudeks olid viikingiajal ilmselt täisteraodrast roog, odrakört või -leem, odra- või tangupuder. Köögi- ja kaunviljadest söödi naereid, herneid, ube, läätsi ja ilmselt ka kaalikaid. Piimatoitudest tarbiti kohupiima ja võid, samuti mitmesuguseid jooke. Kindlasti söödi võimalusel ka mune. Leiba valmistati nii hapendatud kui hapendamata kujul.
Käsitöö ja tööndus
Viikingiajal tehti Eesti aladel suurem osa käsitöötoodetest iseenda tarbeks oma majapidamises. Ise tehti enamik maaharimisel ja majapidamises tarvilikest esemetest, lihtsamad tekstiilid, rõivad, nahkesemed ja lihtsamad luu- ja saviesemed. Professionaalsed käsitöölised tootsid peamiselt ehteid, kvaliteetsemaid tekstiile, keerukamaid rõivaid, jalatseid ja relvasid. Olid elukutselised sepad ja relvasepad, aga nende toodang ei levinud üldjuhul nende asustuspiirkonnast kaugemale. Tõenäoliselt tarbis elukutseliste käsitööliste toodangut peamiselt eliit.
Riietus
Eestlaste rõivastuse kohta suuremal osal viikingiajast puuduvad igasugused andmed. Kõik sellekohased oletused põhinevad naabermaade paralleelidel ja meie oma laibamatuste leiuainesel, millest enamik pole varasemad 12. sajandi lõpust.
Naiste rõivad olid tõenäoliselt piirkonniti ja eri maades väga erinevad, nagu ka hilisemal ajal. Idapoolsete soomeugrilaste juures kandsid naised ka pükse. Tuginevalt hilisematele paralleelidele ja hoolimata arvatavasti üsna lühikesest seelikust rekonstrueeritakse Eesti naiste muinasrõivastus enamasti ilma püksteta. Eestis võisid muinasajal levinud olla peploselaadsed kleidid, mida kinnitati nõeltega. Marika Mägi seda aga pigem ei usu, sest Eesti viikingiaegsest ehtekultuurist pole teada selliste kleitide kandmiseks sobivaid ovaalsõlgi ja ka ehtenõelu ei esine kaugeltki kõigis matustes. Kui peploselaadsed kleidid olid levinud, oli ilmselt tegu peoriietusega ja vaid teatud sotsiaalsele kihile kättesaadava rõivaga. Ka Skandinaavias olid õlapaeltega kleidid kõrgema sotsiaalse kihi tunnuseks. Tõenäolisemalt olid levinuimad vaesemate naiste rõivad ja igapäevasemad riided umbkuued ja vaipseelikud. Ka Skandinaavias ja liivlaste asualadel on mitmed naiste rõivajäänused rekonstrueeritud eest lahtise mantli või umbkuuena. Tuunikad ja umbkuued võisid olla pikkade varrukatega või hoopis ilma varrukateta, samuti võis varieeruda riietuseseme pikkus.
Naiste rõivastuse oluliste elementidena tuuakse tavaliselt välja põll, peakate ja sõba, mida kõiki oli tavaks kaunistada pronksspiraalikestest või rõngakestest mustriga. Soome laibamatustega kalmistute leidude põhjal võib oletada, et pronkskaunistused muutusid varasemast rikkalikumaks alates 11. sajandist, viikingiaja lõpuosast. Põll oli tolleaegse naise rõivastuses ilu-, mitte tarbeese, mida võis korraga vöö ümber olla mitu. Põlled olid ühed rikkalikumalt kaunistatud riietusesemed, mis kuulusid piduliku kostüümi juurde. Põlled ja peakatted olid seotud naiste eluetappidega ja kandsid sügavat sümboolset tähendust, mida tänapäeval pole võimalik täie täpsusega kinnitada. pisi|Rekonstrueeritud viikingiaegne riietus Stavangeri arheoloogiamuuseumis Norras. Sarnaseid riideid kandsid tõenäoliselt viikingiajal ka eestlased Meeste rõivad, nagu ka nende juurde kuuluvad aksessuaarid ja ehted, olid ilmselt rahvusvahelisema iseloomuga. Ranniku-Eesti sõdalased kandsid samasuguseid naastudega kaunistatud nahkvöösid kui Ida-Rootsi ja Ojamaa sõdalased. 9.–10. sajandi Hedebyst tänapäevasel Loode-Saksamaal on leitud nii pükse kui ka meeste kuubesid. On leitud erineva lõikega pükse, kuid üsna sageli esineb väga laiu pükse, mis olid säärte ümber kinnitatud sääremähiste ja paeladega. Kuubedest on leitud nii erineva kaeluselõikega umbkuubesid kui ka eest lahtisi lühemaid mantleid.
Ehted
Metallehete peamiseks materjaliks oli pronks, hõbeehteid on leitud palju vähem ja kuldehteid haruharva. Üksikuid ehtetüüpe, näiteks ehtenõelu ja hoburaudsõlgi, on valmistatud ka rauast. Eelviikingiaegseid ja viikingiaja alguse (9. sajandi) ehteid on teada üsna vähe. See tuleneb ilmselt selle aja muististe üldisest vähesusest. Viikingiaja algusele on omased suured rõngas- ja kolmnurkpeaga ehtenõelad, mille külge oli kinnitatud dekoratiivsete naastudega kee ning pintsett- või pintsetikujuline ripats. Sellised ehted olid kasutusel Põhja- ja Lääne-Eestis ja Soomes.
Viikingiaja teise poole (10. sajandi ja 11. sajandi alguse) ehete kohta on tunduvalt rohkem teavet. Viikingiaegse jõuka naise ehete sekka kuulusid helmestest ja ripatsitest kaelakee, üks või mitu kaelavõru, tavaliselt ka käevõrud. Uhkeim ehe oli rinnakee, mis kinnitati õlgade juures ehtenõeltega, kee küljes võidi kanda ripatseid ja kuljuseid. Sõrmustest kanti peamiselt spiraal- või prillspiraalsõrmuseid. Viikingiaegsed mehed kandsid ehtena ja rõivaste kinnitamiseks hoburaudsõlge, mis tähtsamatel meestel olid kogukad ja hõbedaga kaunistatud. Erinevalt Skandinaavia meestest kandsid eesti mehed palju sõrmuseid ja käevõrusid. Kui balti rahvastel olid spetsiaalsed sõjameeste käevõrud, siis Eestis leitakse meeste- ja naistehaudadest samu käevõrutüüpe.
Kogu viikingiaja jooksul suurenes järjekindlalt nii ehete hulk kui ka ehete endi suurus. Mõõtmetelt muutusid suuremaks näiteks sõled, ehtenõelad ja käevõrud. Suurem osa ehtetüüpidest levis üle Eesti, kuid kogu keskmise rauaaja ja viikingiaja ehtemoe põhjal joonistub Eesti alal välja kaks selge omapäraga piirkonda, mille piirid lähevad üldjoontes kokku Ranniku- ja Sise-Eesti piiridega.
Matmisviis ja usund
Eestlaste viikingiaegseid uskumusi on üritanud analüüsida paljud uurijad, kuid allikaid, mille põhjal on võimalik midagi täpsemalt oletada, on väga vähe. Teatud järeldusi söandatakse teha ainult folkloori ja üksikute kroonikate kirjapanekute põhjal.
Viikingiaegsetest põletusmatustest on lähemalt uuritud teiste seas 1956. aastal Ida-Virumaa Püssi leidu. 10. sajandisse dateeritud leiukompleksi kuulusid kolm odaotsa, kaks katki väänatud käevõru, mõõk, võitlusnoa katked, tarutuur, suitsete lüli ja kirves. Viikingiajal levisid ka põletatud paatmatused, nagu Rae ja Rebala-Presti paadimatused.
Kaua on arvatud, et eestlastel puudusid templilaadsed pühad hooned või rajatised ja et rituaalid toimusid üksnes looduslikes pühapaikades. Sellist arvamust toetas asjaolu, et hilisemas folklooris on pühaks peetud peamiselt hiisi, allikaid ja kive, seega looduslikke objekte. Arvatavasti viidi muinasaja lõpuosas kollektiivseid ja rahvarohkeid rituaale läbi hiites, kivid ja muud väiksemad pühakohad olid aga isiklikumate riituste jaoks.
Üks viimastel aastatel kaevatud eelviikingiaega ja viikingiaja algusesse kuulunud kultuslik kompleks asub Saaremaal Tõnija kalmete kõrval Saunamäel. Seal asus juba varem madal paeklibust kääbas, mis peitis pronksiaegset matust. 6.-7. sajandil ehitati hauakünka ümber massiivne, ligi inimesekõrgune müür, mille läbimõõt oli umbes 10 m. Saunamäe kultuskohast on leitud inimese pealuu tükke ja hambaid, loomaluid, savinõukilde ja terve rida savipotte toidu ja joogiga. Üheks võimalikuks seletuseks on, et Saunamäe pühapaik oli seotud esivanematekultusega ja selle pühaduse tugevdamiseks oli sinna toodud inimluid mõnest teisest kalmest-pühakojast. Kultuskoha keskel oli lõkkease, mis jäi ühe sissepääsu lähedale. Teine viikingiaja alguse templina tõlgendatav hoone asub Saunamäest vaid paarkümmend meetrit eemal Tuulingumäel. See kujutas endast umbes poole meetri kõrgust platvormi mõõtmetega 8 × 7 m, mille sees olid kividega vooderdatud augud. Tuulingumäe kultushoonest on leitud tillukesi koljutükke, viikingiaegseid pronksesemeid, näiteks hoburaudsõlg, potikilde ja loomaluid.
Ühiskond
Skandinaavias oli ühiskond hiljemalt rahvasterännuajaks jagunenud kolme sotsiaalsesse kihti: ülikusuguvõsad, vabad talupojad ja sõltlased. Andres Tvauri on oletanud, et Eesti alal moodustasid I aastatuhande teisel poolel enamuse rahvastikust vabad talupojad, kes elasid hajataludes ja elatusid põhiliselt enda talu põllumajandustoodangust. Ülikkonda kuulusid perekonnad ja suguvõsad, kes omasid põllumaad, mida nad rentisid talupoegadele, ja/või maksustasid maaomanikest talupoegi, pakkudes vastu sõjalist kaitset või "valitsemisteenust". Talupoegade maksustamisele või maa välja rentimisele viitab juba ainuüksi linnuste olemasolu, sest linnuste ehitamine ja sõjalise kaaskonna ülalpidamine eeldas rohkem kui ühe pere jõududega haritud põldude ressursse. Ülikkonna elus mängis olulist rolli sõjandus. Eliidi sõjaka identiteedi väljendusvahendiks olid eelkõige kallimad relvad – mõõgad, raudkuplaga kilbid, hõbekaunistusega odad. Sõjanduse ja relvadega oli tihedalt seotud ka jahipidamine, mis ilmselt kuulus ülikute eluviisi juurde. Arvatavasti tegeles ka rahvusvahelise kaubandusega eelkõige ülikkond.
Käsitöö oli väga vähestele ühiskonnaliikmetele põhitegevuseks ja ei saa kindlalt öelda, kas tolleaegseid elukutselisi käsitöölisi tuleks lugeda eraldi ühiskonnakihiks. Enim oli elukutseliste käsitööliste seas arvatavasti seppi, kes olid ühiskonnas kõrge staatusega ja austatud vabad mehed. Tõenäoliselt oli viikingiajal Eestis, nagu mujal Põhja-Euroopas, ka orje. Kirjalikes allikates on orje ja orjaturge mainitud nii tänapäeva Eesti kui ka Läti aladel. Orja hind viikingiaegses Põhjalas oli vähemalt 200 g hõbedat ehk ligikaudu 70 dirhemit. See on üsna kallis hind, seega sai orje endale lubada peamiselt vaid ülikkond. Marika Mägi järgi olid Eestis ka keskmise suurusega taludes mõned orjad.
Marika Mägi usub, et veel 13. sajandi algul, seega eeldatavasti ka viikingiajal, valitses osadel Baltikumi aladel matrilineaarne (emajärgne) pärilussüsteem ja matrilokaalne (pärast abiellumist kolis mees naise (pere) juurde elama) perekondlik süsteem. Ta osutab liivi-latgali õigusele, mis pandi 1212. aastal kirja liivlaste tavaõiguse alusel, kuid on säilinud mittetäielikult kümmekond aastat hilisemas variandis, mil laiendati sama õigus latgalitele. Henriku Liivimaa kroonika alusel laiendati õigus 1214. aastal ka eestlastele, kuigi sellest variandist pole täpsemalt midagi säilinud. Liivi-latgali õigus sätestab, et abiellumisel hakkab mehe vara kuuluma naisele ja lahutuse korral, kui abielust on sündinud lapsed, jääb mehe vara neile.
Eesti alade roll kaubanduses
Enamus uurijaid usuvad, et muinas- ja keskaegses Põhja-Euroopas eelistati veeteid maismaateedele. Vee peal laeva või paadiga liikumine oli kiirem, kaasa sai võtta rohkem kaupu ja mööda merd reisimine oli tavaliselt ohutum kui maismaal metsade vahel liiklemine. Röövlid võisid rünnata nii merel kui maismaal. Maismaateede puhul eelistati ilmselt taliteid, kuid nii talvel kui suvel liiguti pigem piki jõgesid. Maismaateed olid üsna kitsad rajad ja neil liiguti kas jalgsi või hobusel, eeldatavasti kasutati lühemate sõitude tarvis ka vankreid. Idatee (vananorra keeles Austrvegr) oli olulisim viikingiaegne kaubatee. Eestis kulges Idatee piki maa põhjarannikut. Idateega on seotud ka teekond Saaremaa juurest läbi Väinamere ja mööda Eesti mandriosa looderannikut. Kirjalikud allikad osutavad, et suur osa Idateele suunduvaid laevu purjetas piki Skandinaavia rannikut Ölandi juurde, saare põhjatipust Ojamaale ja sealt otse üle avamere Saaremaa läänerannikule. Sealt jätkus tee mööda saare lõunakallast, läbi Väikese väina põhja suunas ja mööda Eesti looderannikut kuni Soome laheni. Soome lahelt sai edasi minna Venemaa idapoolsetele jõgedele, näiteks Volgale. Peamiselt mööda seda marsruuti jõudis viikingiajal Läänemere maadesse araabia hõbe. Oluline sihtkoht oli ka Bütsants, eriti Musta merre suubuv Dnepri jõgi, millele pääses Baltimaadest kõige paremini mööda Väina jõge.
Polydor Records
pisi|Logo (1963) Polydor Records on Suurbritannia plaadifirma, mis aastast 1999 kuulub ettevõttele Universal Music Group.
Ettevõte asutati 1924 Saksamaal.
Hellmuth Frey
Hellmuth Karl Frey (20. detsember 1901 Tori – 27. detsember 1982 Bielefeld) oli baltisakslasest Eesti ja saksa vaimulik ja teoloog.
Eesti viikingiaeg
Eesti alade roll kaubanduses
Eestlaste rolli kohta Idateel on Eesti ajaloolastel ja arheoloogidel vastanduvad arvamused. Andres Tvauri arvates oli Eesti ala Läänemere ümbrust ja Ida-Euroopat hõlmavas majandussüsteemis perifeeria, kus puudusid kohalikku tähtsust ületavad võimu-, kaubandus- ja käsitöökeskused. Marika Mägi usub, et eestlased olid teiste rahvastega tihedas läbikäimises, mis ei seisnenud vaid transiitkaubanduspiirkonnaks olemises, ja eestlaste ja teiste läänemeresoomlaste roll Põhja-Euroopas 9.-11. sajandil toimunud nähtustes, nagu kauplemine, meresõit ja rüüsteretked, oli tunduvalt suurem, kui seni arvati. Tema üheks argumendiks on Eesti ja eestlaste tihe mainimine erinevates kirjalikes allikates, millest on juttu järgmises peatükis.
Hellmuth Frey
Oli 1930–1939 Tartu Jaani koguduse diakonõpetaja, kusjuures ta oli eriti sisemisjoni alal juhtival kohal, kus ta tegutses alates aastast 1928. 1932–1939 oli ta dotsendi ametikohal Tartu Lutheri Erainstituudis. Oma õpetaja professor Alexander von Bulmerincqi hakkas ta juba Tartus kirjutama seletusi Vana Testamendi kohta, mis kirikurahvale arusaadavad pidid olema. Ilmus 11 köidet, mis ka mitmetesse keeltesse tõlgitud. Samuti on tema trükiste hulgas tähtis koht tema Ilmutusraamatu kommentaaridel "Das Ziel aller Dinge". Tema vaated Eestis olid lähedased Vennastekogudusele ja ta tegutses esmajoones alkohoolikute hooldamise alal sisemisjonitöös.
Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli 1941–1945 vaimulikuks Lissa's (praegu Leszno, Suur-Poola vojevoodkonnas). Mobiliseeriti aastal 1943 Wehrmachti. Langes Prantsusmaal sõjavangi. Aastatel 1947–1967 oli Betheli Teoloogilise Ülikooli dotsendiks Vana Testamendi alal. Läks 31. detsembril 1967 emerituuri.
Eesti viikingiaeg
Eesti alade roll kaubanduses
Mägi usub arheoloogilise ainese (põhiliselt dirhemitest – araabia päritolu müntidest – koosnevate aarete leiukohtade) põhjal, et lisaks piki rannikut kulgenud Idateele oli teiseks viikingiaegset Eestit läbinud oluliseks rahvusvaheliseks marsruudiks Pärnu-Emajõe veetee ja võib-olla ka piki samu jõgesid ja neid eraldavaid soid kulgenud talitee. Oluline oli Mägi arvates viikingiajal ka veetee, mis kulges Narva jõge mööda Peipsi ja Pihkva järvedele ja sealt piki Velikaja jõge lõuna poole, kust üle mõnede jõgede ja veelahkmete oli võimalik jõuda Mustale merele. Selle veetee olemasolu ja olulisust markeerib Pihkva linn, mis oli juba tollal oluline kaubanduskeskus. Ka Kesk-Eestit läbinud veetee jõudis Pärnu lahest välja Peipsi järve, seega võib Tartu osatähtsust siduda väljapääsuga Peipsi veeteele. pisi|Varjaagide kaubateed: punasega on märgitud kaubatee Läänemeri–Laadoga–Volga. Teised maismaa kaubateed on märgitud oranži värviga Mauri Kiudsoo arvates ei olnud Pärnu-Viljandi-Tartu veetee sugugi tihedas kasutuses kaubatee. Ta toob välja muinasaegse veetee teooria pooldajate väite, et Pärnu jõe suudmes oli rauaaja lõpupoolel tähtis sadama- ja kaubitsemiskoht, sest Pärnu ümbrus on võrreldes muu Edela-Eestiga aareterohke. Ta usub, et Pärnu ümbruse aarete suur hulk on müüt, mis põhineb nüüdseks juba vananenud ja ümberlükatud andmetele. Ta toob välja selle, et Pärnu ümbrusest leitud üksikud araabia rahadest aarded markeerivad vaid tollast rannikulähedast kaubateed, samas kui tunduvalt rohkem on aardeid avastatud Suure väina sadamakoha (Matsalu lahe) ümbruskonnast ja Kasari jõe valgala Corbe muinaskihelkonna territooriumilt.
Eesti ja naaberalade mainimine kirjalikes allikates
Vene leetopissides on paljudel kordadel mainitud tšuude, mis on Mägi arvates etnonüüm idaeestlaste kohta. 9.-10. sajandil näivad tšuudid olevat russide liitlased, hiljem aga tihtipeale vaenlased. See viitab tolleaegsete Eesti alade elanike, eriti sise-eestlaste tihedatele sidemetele Vene vürstiriikidega, iseäranis Novgorodiga. Mägi väidab saagade põhjal, et Sise-Eesti ja Virumaa alasid loeti kuuluvaks Garðaríki alla, mis hõlmas koos Ida-Lätiga põhiliselt Loode-Venemaa läänemeresoomlaste ja slaavlastega asustatud alasid ja mille keskus oli Novgorod (Hólmgarðr).
Ka ruunikividel on Eesti alasid mõnel korral mainitud. Eestit tervikuna on mainitud ruunikividel kahel korral. Frugårdenist leitud kivil mälestas keegi mees oma poega, kes tapeti i estlatum – Eestimaades. Kivi tekst on järgmine: "Gufi püstitas kivi Óláfrile, oma pojale, väga võimekale noormehele. Ta tapeti Eestimaadel. Håvard raius kivi." Teine Eestit mainiv kivi on leitud Stora Släbrost. Rootslane, kes selle kivi püstitas, kandis liignime aistfari (Eestisse-sõitja), mis võib viidata tema sagedastele viibimistele Eestis. Lisaks lihtsalt Eestile on kolmel ruunikivil juttu Virumaast (urlati, uirlanti, vananorra keeles Vírland), mis ei ole üllatav, sest seal peatus ilmselt enamik Idateele seilajaid.
Hellmuth Frey
Pühitses aastal 1962 eesti ja läti pastorite assisteerimisel Beckhofi evangeelse kiriku. Ta oli pikemat aega juhtival kohal liikumises "Kein anderes Evangelium", mis võitleb väärõpetuste ja väärmõjude vastu evangeelses kirikus.
Cambridge'i printsess Charlotte
Cambridge'i printsess Charlotte (Charlotte Elizabeth Diana; sündinud 2. mail 2015 Saint Mary haiglas Londonis) on prints Williami, Cambridge'i hertsogi ja Catherine'i, Cambridge'i hertsoginna teine laps. Tema vend on Cambridge'i prints George.
Eesti viikingiaeg
Sõjandus ja relvastus
Eestis kasutati viikingiajal naaberrahvastega sarnaseid relvi. Põhiosa relvastusest oli Skandinaavia päritolu või jäljendas sealseid relvatüüpe. Teine relvastusalaste uuenduste päritolupiirkond oli balti hõimude asuala. Erinevalt Soome asukatest ja balti hõimudest Eesti alalt lokaalseid relvatüüpe teada ei ole. Viikingiajal olid odaotsad massiivsemad kui varasematel ajastutel ja ka teised relvad muutusid üha suuremaks. Arheoloogilises aineses on näha selgelt ka relvade hulga kasv viikingiajal. Ilmselt tulenes see raua – relvade peamise valmistusmaterjali – üha odavamaks muutumisest tänu aja jooksul täiustunud tootmisele ja arenevale kaugkaubandusele.
Levinuimad relvad olid odad ja kirved, mis olid varasemaga võrreldes kvaliteetsemad ja uhkema väljanägemisega. Varem arvati, et sellised relvad toodi Eestisse sisse, kuid teiste seas Saaremaa ja Ojamaa odaotsi võrreldes on selgunud, et enamik Eesti odadest ja kirvestest olid kohapeal valmistatud. Levima hakkasid ka suured kaheteralised mõõgad, millel oli enamasti rauast või pronksist käepide ja teral meistri nimemärk. Nende järgi on teada, et enamik Eesti tolleaegsetest mõõkadest olid valmistatud Reini ääres. Mõõgatera pidas vastu kauem kui käepide, mida võidi aeg-ajalt vahetada.
Relvana kasutati ka võitlusnuge – suuremaid nuge, mis on üheteralistest mõõkadest lühemad (mõõga pikkus on vähemalt 65–70 cm) ja mille teramik on kitsam ja paksem kui mõõgal. Nooleotsi on Eesti viikingiaegsetest muististest leitud vähe. Erandiks on Salme lahingumatused, kust koguti kokku 97 nooleotsa. Eesti arheoloogilistes leidudes on nooleotsa tüüpide seas enamuses jahiks sobivad nooleotsad, mille põhjal on järeldatud, et vibu ja nooli kasutati pigem jahipidamisel kui sõjas. Kilpidest on leitud vaid nende raudosi – kuplaid, käepidemeid ja neete.
Viikingiaja ratsavarustusest on Eestis leitud vaid metallosi – sadulajaluseid, kannuseid, valjaste juurde kuulunud suitseid, pandlaid, rihmajagajaid, rihmakandu, rihmakeeli ja naaste. Kõik ratsavarustuse jäänused on leitud kalmetest, põhiliselt Lääne-Eestist. Suitsed ja muud valjaosad on Eesti rahvasterännuaja ja eelviikingiaja aineses veel üsna haruldased, kuid need on alates 10. sajandist Lääne-ja Põhja-Eesti kalmetes tavalised. Saaremaalt on leitud Eesti seni ainus teadaolev viikingiaegne sadulajaluse osa.
Viikingiretked Eestisse
Eesti alale skandinaavlased kolooniaid ei rajanud ja ilmselt ei võtnud nad ette ka suuremaid retkeid, mis oleksid mõjutanud Eesti rahvastikku või poliitilist olukorda. Skandinaavia saagades on räägitud Rootsi kuninga Erik Emundarsoni sõjaretkedest Soome, Karjalasse, Eestisse ja Kuramaale. 9. sajandi teisel ja 10. sajandi esimesel poolel valitsenud Norra kuningas Harald Kaunisjuus olevat käinud sõjaretkel Läänemaal, tema poeg Erik Verekirves olevat samuti Eestis retkel käinud. Ajavahemikul olevat Eestis röövretkel käinud Uppsala kuningas Eirik Emundipoeg. 972. aastal olla toimunud Saaremaa rannikul lahing skandinaavlaste ja eestlaste vahel. Saagas nimetatakse selles kohas eestlasi viikingiteks ja nende laeva sõjalaevaks. 11. sajandi Rootsi ruunikividel on mainitud Eestit ja Virumaad. Ühel ruunikivil esineb ka nimi Aistfari, mis tähendab tõenäoliselt Eestisse-sõitjat.
Cambridge'i printsess Charlotte
Briti troonipärimisjärjekorras on printsess neljas oma vanaisa prints Charlesi, isa prints Williami ja vanema venna prints George'i järel. Tema ametlik kõnetusviis ja tiitel on Tema Kuninglik Kõrgus Cambridge'i printsess Charlotte.
Eesti viikingiaeg
Vene vürstide sõjaretked Kagu-Eestisse
Viikingiaja lõpuosas toimusid mitmed Vana-Vene vürstide sõjaretked Eestisse, mis näivad olevat toimunud eesmärgiga Eesti alad enese võimu alla võtta. Arheoloog Ain Mäesalu on neid sündmusi nimetanud ka eestlaste esimeseks muistseks vabadusvõitluseks.
Vene kroonikate järgi toimus 1030. aasta paiku Kiievi-Vene suurvürsti Jaroslav Targa sõjaretk tšuudide vastu. Kroonika tekst kõlab eesti keelde tõlgituna järgmiselt: "Samal aastal läks Jaroslav tšuudide vastu, võitis nad ära ja asutas Jurjevi linna." Kuigi Jurjevi-nimelisi linnu oli Vana-Vene riigis mitmeid, on ajaloolased üldiselt ühisel arusaamal, et jutt käib just Tartu linna asutamisest. Etnonüüm "tšuudid" oli kasutusel läänemeresoomlaseid tähistava üldnimetusena. Seda teooriat toetavad ka arheoloogilised leiud. 11. sajandi keskpaigas asus Tartu kohal suhteliselt suure pindalaga idaslaavi asula, mille kultuurkihist on leitud münte, keraamikat ja relvi, viimaste hulgas ka skandinaaviapäraseid odaotsi, milletaolisi kasutasid Vana-Vene vürstide varjaagidest palgasõdurid.