cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vana Tallinn
Vana Tallinn gala
Vana Tallinn gala on igal aastal pühendatud eri teemale. 2020. aastal oli Vana Tallinn gala pühendatud Pjotr Tšaikovski 180. sünniaastapäevale - galal astusid üles Estonia solistid metsosopran Juuli Lill, bariton Tamar Nugis, viiuldaja Mari Poll ja klarnetist Edmunds Altmanis koos bass Ain Angeri, tenor Juhan Tralla, sopran Mirjam Mesaki.
2019. aastal andis kultuuriminister Indrek Saar Livikole kultuurisõbra nimetuse toetuse eest Rahvusooper Estoniale ja eraldi Vana Tallinn Gala eest.
Eksport
Liviko ekspordis on Vana Tallinn üks edukamaid kaubamärke, Vana Tallinna tooteid müüakse ligi 30 riigis üle maailma. Liviko alustas 2018. aastal Vana Tallinna eksporti Hispaaniasse, 2019. aastal Indiasse.
Soomes valiti Vana Tallinn riigi 100. aastapäeva joogiks ning selleks puhuks villiti liköör erikujulisse kandilisse pudelisse. Ka Eesti Vabariigi 100. aastapäevaks villiti liköör juubelikujundusega pudelitesse.
Rühmoid
Rühmoid ehk grupoid on üldalgebras hulk M (rühmoidi kandja) koos sellel defineeritud üheainsa binaarse algebralise tehtega M × M → M. Tehte tulemid kuuluvad definitsiooni põhjal hulka M. Mingeid muid tingimusi tehtele ei esitata.
Tegemist on ühega kõige lihtsamini defineeritud universaalalgebrate klassidest.
Rühmoidide klassid
Tavaliselt rühmoide üldisel kujul ei uurita, vaid lisatakse tehte omadusi täpsustavaid aksioome.
Saab vaadelda ka kommutatiivseid poolrühmi ja kommutatiivseid monoide.
Mitmekordsed tehted ja sulud
Rühmoidi tehet võib sooritada mitu korda järjest. Et tehe ei ole üldjuhul assotsiatiivne, kasutatakse tehete sooritamise järjekorra näitamiseks sulgusid. Saadakse sõne, mis koosneb rühmoidi elemente tähistavatest sümbolitest ja tasakaalustavatest sulgudest. Kõikvõimalike tasakaalustavate sulgude sõnede hulka nimetatakse Dycki keeleks. Rühmoidi tehte n sooritamise järjekordade arv võrdub Catalani arvuga C_n. Näiteks C_2=2. Teiste sõnadega, (ab)c on  a(bc) ainsad rühmoidi tehte kahe sooritamise järjekorrad kolme elemendiga.
Tähistuse lihtsustamiseks ja sulgude arvu vähendamiseks kasutatakse lisakokkuleppeid. Tehte sooritamise eelisjärjekorra märkimiseks kasutatakse tehtemärgi ärajätmist. Näiteks kui rühmoidi tehe on *, siis saab avaldise (x * y) * z panna kirja lühemal kujul. Lühendamiseks saab kasutada ka tühikuid. Näiteks avaldise ((x * y) * z) * (w * v) saab kirja panna kujul xy*z * wv. Keerukamate avaldiste puhul muidugi sulgudeta läbi ei saa. Sulgude alternatiiviks on küll näiteks prefikstähistus, kuid see on raskesti jälgitav.
Rühmoidide homomorfismid
Rühmoidide homomorfism ehk rühmoidide morfism on kujutus f:M\to N rühmoidist M rühmoidi N, mis säilitab rühmoidi tehte:
kus *_M on *_N vastavalt rühmoidi M ja rühmoidi N tehe.
Vaba rühmoid
Vaba rühmoidi mittetühjal hulgal X moodustavad formaalsed avaldised, mis on saadud hulga X elementide sümbolitest, millele on rakendatud rühmoidi tehet koos sulgudega. Olgu näiteks Siis sisaldab vaba poolrühm üle X muu hulgas elemente Formaalselt võib vaba poolrühma üle mittetühja hulga X defineerida kui hulga, millesse kuuluvad kõik lõplikud binaarpuud koos iga lehe juurde kirjutatud hulga X elemendiga. Kahe puu A ja B korrutis AB  on puu, mille juurel on vasakpoolne alampuu A ja parempoolne alampuu B.
Üldistus
Pseudorühmoid on hulk koos sellel defineeritud üheainsa osalise binaarse algebralise tehtega.
Aleksandr Puškini mälestusmärk
Aleksandr Puškini mälestusmärk on mitmes maailma asulas, sh Eestis:
Tabelinus
Tabelinus (ka Tabellinus, Thabelinus, Tabelin või Tabeline; surnud umbes 1221) oli kristlasest Pudiviru vanem 13. sajandi alguse Virumaal.
Tabelinus esineb vaid Henriku Liivimaa kroonikas, kus teda on mainitud kolmel korral. Tema nime pole võimalik täpselt rekonstrueerida, sest ladinakeelse sufiksi -us äravõtmisel jääb järgi tüvi Tabelin, mille järel võis aga olla veel mõni täht, näiteks e. Seetõttu kasutatakse tavaliselt nimekuju Tabelinus.
Tabelinus valitses Läti Henriku järgi Pudivirus (Pudyviru, tõenäoliselt tähendas see Väike-Viru), kuid sellist muinaskihelkonda pole hilisemast ajast enam teada. Siin võis olla tegu Lemmu muinaskihelkonna pooliseseseisva lõunaosaga. Krooniku väitel oli temale alluvas muinaskihelkonnas 14 küla, mis kõik hiljem ristiti..
Tabelinus äratab huvi selle poolest, et Henriku teadaannete kohaselt oli ta sakslaste sissetungi ajal Virumaale (aastal 1219) juba ristitud. Seda olevat teinud Ojamaal saksa preestrid (Henrikul meie omad), kuid pole teada, mis ajal see täpselt võis toimuda. Samuti võis olla Tabelinusel isiklik kontakt kroonikakirjutajaga. Piiskop Albert saatis Soomest pärit Petrus Kaikewalde ja Ümera lätlaste preestri Henriku (Läti Henriku) Eestimaale, kus nad võeti vastu Pudivirust pärit virulaste poolt, eesotsas nende vanemga Tabelinusega.
1220. aastal Harju-, Järva-, ja Virumaal alanud sakslaste ja taanlaste vahelise võiduristimise käigus poodi Tabelinus taanlaste poolt üles, sest ta oli juba varem Riia sakslaste poolt ristitud.
Kirjanduses
Tabelinust on ilukirjanduslikult kujutanud Ain Kalmus oma romaanitriloogia teostes "Jumalad lahkuvad maalt", "Toone tuuled üle maa" ja "Koju enne õhtut". Endel Nirk on kirjutanud dramaatilise lugulaulu viies jaos "Tabelinus" (Tallinn 1990, Loomingu Raamatukogu nr 47).
Albrecht (Mainz)
thumb|Albrecht [[Lucas Cranach vanema maalil]]
Albrecht von Brandenburg ehk Albrecht von Hohenzollern (28. juuni 1490 Cölln, Brandenburg – 24. september 1545 Martinsburg, Mainz) oli Mainzi peapiiskop ja kuurvürst, samaaegselt ka Magdeburgi peapiiskop (Albrecht IV), Halberstadti piiskopkonna administraator, Saksamaa priimas ja kardinal.
Albrecht oli Brandenburgi markkrahvi Johann Cicero seitsmes poeg. 1506. aastal asutas ta koos vendadega Oderi-äärsesse Frankfurdi ülikooli, kus ta ka ise õppis. Juba varajasest noorusest määrati talle vaimuliku elukutse. 1513. aastal sai tast Brandenburgi mõjurkonda kuuluva Magdeburgi peapiiskop, aasta hiljem lisandusid veel Mainzi peapiiskopi ja kuurvürsti ning Halberstadti administraatori tiitlid. 1518. aastal nimetati ta kardinaliks. Et talle kuulusid kõrgeimad kirikuametid Saksa-Rooma riigis, siis oli ta ka Saksamaa priimaseks. Lisaks vaimulikele ametitele oli ta ka sünnipärane Brandenburgi markkrahv ning osales ka Brandenburgi valitsemises. Albrecht oli kultuurilembene valitseja ja kunstimetseen, kelle õukonnas viibis mitmeid humaniste, sealhulgas Ulrich von Hutten.
Heinrich Sprenge
Sprenge pärines Vestfaalist Marki krahvkonnast. Et tema suguvõsal oli mitu haru, pole päris selge, kust ta täpselt pärines. Tema suguvõsa kuulus väikeaadli hulka.
Albrecht (Mainz)
Albrechtil oli suur roll ka reformatsiooni vallapääsemises, sest 1517. alustati just tema nõudel Saksamaal järjekordset indulgentsikampaaniat, millele Martin Luther reageeris oma 95 teesi kirjutamisega. Ta saatis need muuhulgas ka Albrechtile, kes neis pakutud ettepanekud ka paavstile edastas. Albrecht polnud kuigivõrd äge Lutheri vastane, kuid pidas tema ettepanekuid kirikureformiks siiski liialt radikaalseiks ja jäi seetõttu truuks katoliiklusele. 1525. aastal sõlmis ta luterlusevastase Dessau liidu, mis oli ennekõike suunatud Saksa talurahvasõja vallapäästnud radikaalsete reformaatorite ja mässajate vastu.
Heinrich Sprenge
1435. aastal oli Sprenge Maasilinnas kumpaniks ja langes Swienta lahingus poolakate kätte vangi. Sealt mõne aasta pärast vabanenult tegi ta ordus aga kiiresti karjääri, tõustes millalgi enne 1438. aastat Liivi ordu majandusülemaks (Schäffer) Riias ja 1439. aastal Dünaburgi komtuuriks. 1451. aastal on teda mainitud Narva foogtina, seejärel teated temast lõppevad.
Albrecht (Mainz)
thumb|Albrecht kardinalina [[Albrecht Düreri graafilisel lehel]]
1530. aasta Augsburgi riigipäeval püüdis Albrecht katoliiklasi ja protestante igati lepitada, et ära hoida kodusõda. Pikemas perspektiivis see siiski ei õnnestunud, kuid Albrecht jätkas rahumeelset poliitikat, andes oma alamatele Magdeburgis usuvabaduse. Ta oli siiski üks neid väheseid Põhja-Saksamaa vürste, kes jäid katoliiklusele truuks ka veel 1540. aastatel. 1541. aastal pidi ta siiski asuma jäigemale seisukohale, sest pinged keisririigis üha kasvasid ning 1544. aastal astus ta juba selgelt protestantide vastu välja.
Albrecht oli seotud ka Vana-Liivimaa asjadega, sest 1525. aasta järel, pärast seda kui Albrechti samanimeline ja samal aastalgi sündinud sugulane, Saksa ordu kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern, oli Preisimaa sekulariseerinud, lootsid Liivi ordu maameistri Wolter von Plettenbergi saadik Riia peapiiskop Johann Blankenfeld, et Albrecht aitab kõrgmeistri tiitlit Plettenbergile saada. Albrecht toetaski pigem liivimaalasi kui Saksa meistrit, sest too tahtis Preisimaad tema sugulaselt sõjalisel teel tagasi vallutada. Lõppkokkuvõttes läks kõrgmeistri tiitel siiski Saksa harule, kuid Albrecht huvitus ka jätkuvalt Liivimaa asjadest, eriti pärast seda, kui Albrecht von Hohenzollerni vend Wilhlem oli Riia peapiiskopi koadjuutoriks (1529) ning seejärel ka peapiiskopiks (1539) saanud.
Vodi
Vodi on küla Võrumaal Rõuge vallas.
Veebikoomiks
pisi|püstiVeebikoomiksid või internetikoomiksid on veebis avaldatud koomiksid. Tihti avaldatakse neid vaid isiklikel kodulehtedel, tagades lugejatele hõlpsa juurdepääsu, aga ka raamatutena või ajalehtedes, säilitades kodulehe arhiivina.
Veebikoomiksid on nagu prindis avaldatud koomiksid ehk igaüks võib selle ise avaldada. Veebis on nüüdseks üle 15 000 veebikoomiksi, traditsioonilistest koomiksitest kuni graafiliste novellideni, hõlmates paljusid žanre ja teemasid. Väga vähesed on rahanduslikult isemajandavad.
Veebikoomiksid praegu
Veebikoomiksi struktuur on aastatega arenenud järjejututaoliseks, kuid ühe lühikese jutu asemel annab autor tavaliselt välja kindla arvu lehekülgi nädalas, luues lõpuks ühe pika koomiksi. Formaat erineb ajalehejutustustest, raadio järjejuttudest ja televisiooniseriaalidest, kuna iga seeria – peatükk või jutustus – on välja antud väiksemate tükkidena ning sisu on tihti ilma vahe-redigeerija või -toimetajata, suurendades autori osakaalu.
Tavaliselt on veebikoomiksitel oma sait, kuid on ka eraldi veebikoomiksite hosting-saite, nagu Smackjeeves, DrunkDuck või Comicfury. Mõned autorid kasutavad ka selliseid saite nagu Deviantart või Tumblr, mis pole otseselt koomiksitele loodud (üks on kunstisait ja teine mõeldud blogijatele ), kuid kuhu saab peaaegu lõputult lehti üles laadida ja arhiveerida. Paljusid veebikoomikseid säilitatakse nii oma saidil kui ka tasuta saitidel. Veebikoomiksi autori Shaenon K. Garrity sõnul on veebikoomiks arenenud kunstiliselt kõrgemale tasemele kui viisteist aastat tagasi, mil tema ise alustas. Ta on oma veebikoomiksi ajaloo artiklis saidil The Comics Journal väitnud, et praegused veebikoomiksid on enamasti paremad kui paljud peavoolu koomiksid.
Veebikoomiksid Eestis
Kuigi Eesti autoritelt pärit veebikoomiksid pole Eesti ringkondades eriti tuntud, on need siiski olemas. Huvi on noorte kunstnike ja koomiksiautorite seas olemas, sest koomiks on hea viis avaldada trükimustas veidi riskantsemat materjali.
2B1 Oka
2B1 Oka (vene 2Б1 Ока) oli Nõukogude Liidus välja töötatud 420 mm liikurmiinipilduja tuumalaengute tulistamiseks. GRAU indeks 2B1.
Oka toru oli 20 m pikk. Üks miin kaalus kas 650 või 750 kg (võimalik, et oli kahesugust laskemoona). Väidetavalt oli laskekaugus 650 kg miinil 25 km ja 750 kg miinil 45 km. Miinidel oli raketimootor. Oka veermik põhines rasketankil T-10 ja oli varustatud 770 hj mootoriga. Iga 5 minuti tagant oli võimalik sooritada üks lask.
Katsetuste käigus selgus, et liikurmiinipilduja veermik kipub tohutu tagasilöögi tõttu lagunema. Tagasilöök kahjustas ajami ketirattaid, kiskus käigukasti kinnitustelt maha ja nii edasi. Katsetused lõpetati 1960. aastal ja varsti võeti Okad üldse relvastusest maha, kuna vahepeal olid kasutusele võetud taktikalised tuumaraketid, näiteks 2K6 Luna GRAU indeks 2K6. Need olid märksa odavamad, kergemad ja mobiilsemad.
ALF
ALF või Alf võib tähendada järgmist:
Hiilgekiillased
Hiilgekiillased (Corduliidae) on kiililiste seltsi kuuluv putukate sugukond.
Eestis on viis liiki:
Väinö Myllyrinne
pisi|Väinö Myllyrinne (paremal) Väinö Myllyrinne (27. veebruar 1909 Helsingi – 13. aprill 1963 Järvenpää) oli kõigi aegade pikim soomlane (247 cm).
Myllyrinnet peetakse maailma pikimaks sõduriks: ta teenis Soome kaitseväes, läbides ajateenistuse 1929. aastal Viiburi raskekahurväe rügemendis, kui ta oli 220 cm pikk. 21-aastaselt oli ta 224 cm pikk ja kaalus 141 kg. 1930. aastatel reisis ta maadleja ja tsirkuseartistina mööda Euroopat, kuni 1939. aastal tuli Soome tagasi, et teenida Talvesõjas kaitseväes.
Pärast Robert Wadlowi surma 1940. aastal sai Myllyrinne maailma pikimaks inimeseks.
Mõni aasta enne 40-aastaseks saamist hakkas Myllyrinne uuesti kasvama. 1946. aastal kolis ta Järvenpäässe, kus pidas kanafarmi.
Taani väinad
thumb|300px|Taani väinad Taani väinad on mitu väina Skandinaavia ja Jüüti poolsaare vahel. Nende hulka kuuluvad Väike-Belt (vähim laius 0,5 km), Suur-Belt (3,7 km), Sund (10,5 km), Kattegat (60 km) ja Skagerrak (110 km). Taani väinad on peamine mereveetee, mis ühendab Läänemere sadamaid maailmamere teiste sadamatega.
Ajalooliselt algab eesti meremeestel kaugesõit Taani väinadest väljumisega.
Kaelkirjak
pisi|Kolm kaelkirjakut Masai Mara rahvuspargis Kaelkirjak (Giraffa camelopardalis) on kaelkirjaklaste sugukonda kuuluv sõraline.
Kaelkirjakuga samasse sugukonda kuulub okaapi.
Kehaehitus
Kaelkirjaku kaela pikkus ulatub kuni kahe meetrini, jalad on peaaegu sama pikad. Esijalad on tagajalgadest pikemad. Pea on suhteliselt väike, silmad on suured ja pikkade ripsmetega, need kaitsevad teravate akaatsiaokaste eest.
Nahk on kollakas, pruunide laikudega. Igal kaelkirjakul on erinev nahamuster (sarnaselt inimese sõrmejäljega).
Kaelkirjaku peas on vähemalt kaks kõhrelist, hiljem luustuvat karvase nahaga kaetud sarve. Kaelkirjak on üks vähestest loomadest, kes sünnib sarvedega. Vastsündinu sarved on esialgu vastu laupa surutud, püsti tõusevad need ühe nädala jooksul.
Hoolimata suurest kasvust on kaelkirjakul sarnaselt inimesega 7 kaelalüli.
Lähenevat vaenlast on kõrge kasvu ja terava nägemise tõttu kaelkirjakul lihtne märgata.
Leviala
Kaelkirjak on levinud Aafrikas Sahara kõrbest lõunas. Kõige sagedamini võib neid kohata puude ja põõsastega (eriti akaatsiatega) kaetud savannides.
Põhja-Aafrikas elanud alamliigid on välja surnud.
Toitumine
Kaelkirjak sööb põhiliselt puude ja põõsaste võrseid, lehti ja oksi, aga on võimeline kohanema ka teistsuguse taimtoiduga. Oma kõrguse tõttu saab kaelkirjak süüa kõrgemal asuvaid puude osi.
Paljude puude, nende hulgas akaatsiate lehti, haarab ta pika, kareda keelega. Need lehed on väga mahlakad ja sisaldavad palju vett, mis lubab kaelkirjakul pikka aega ilma joomata hakkama saada.
Kaelkirjak tõmbab pika keelega toidu suhu, kus seda vajadusel segatakse süljega, et lihtsam neelata oleks.
Rohtu sööb ja vett joob kaelkirjak harva, sest selleks peab loom kas pikali laskuma või oma eesjalad ettepoole kummardamiseks laiali ajama.
Paljunemine
Suguküpsuse saavutavad emasloomad 4–5-, isasloomad 4-aastaselt.
Tiinus kestab umbes 15 kuud (453–464 päeva). Sünnituseks läheb emasloom varjulisse kohta, kuhu kogunevad ka teised emasloomad. Kaelkirjakul sünnib korraga üks poeg kõrgusega kuni 1,8 meetrit ja kaaluga kuni 80 kg. Kasvades veedab poeg kogu aja ema seltsis. Võõrutatamine toimub aasta ja kolme kuu vanuselt.
Eluviis
Kaelkirjak on seltsiv ja rahuarmastav loom, kes elab 7–70-pealistes karjades. Karjades on kindel sisehierarhia, karja juhtkoha jagavad omavahel kõige suuremad isasloomad. Karja juhtpositsioon jagatakse duellis, kus vastased jagavad teineteisele pea- ja kaelahoope, kuni üks neist taandub. Karja juht hoiab oma pea ja kaela alati hästi üleval, madalamal positsioonil olev loom aga langetab juhtkaelkirjaku juures alati pea.
Kaelkirjaku eluiga on vabas looduses 20–25 aastat, vangistuses mõnevõrra enam (kuni 28 aastat). Kaelkirjaku põhivaenlased looduses on peale inimese lõvid, leopardid ja hüäänid.
Alamliigid
Vahet tehakse üheksal üksteisega väga sarnasel alamliigil. Alamliigid erinevad üksteisest kasvu, karvastiku mustri ja leviala poolest.
Alamliigid on:
Kaloga
Kaloga on küla Võru maakonnas Rõuge vallas. Seal asub ka muistne linnusekoht Kaloga Jaanimägi.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Troilus luridus
Troilus luridus on ka Eestis leiduv kilplutiklaste sugukonda kuuluv putukaliik. Erinevalt enamikust selle sugukonna umbes 5000 liigist, kes on herbivoorid, on Troilus luridus loomtoiduline.
Välimus ja areng
Troilus luridus on vaegmoondega putukas. Emane lutikas muneb oma vaadikujulised munad korrapärase mustriga ümber männiokaste ja väikeste okste mai lõpus ja juuni alguses. Korraga munetakse umbes 20 muna, kuid mitmesse kohta, nii et kokku muneb üks emane umbes 200 muna. Aastas areneb vaid üks generatsioon.
1. arengujärgu vastsed on palju ümaramad kui valmikud. Nende pea ja rindmik on must, tagakehal ja külgedel on sama värvi laigud, mis on ümbritsetud punase ja kreemja värvusega. Järgmiste arengujärgu vastsete pea ja rindmik on juba selgelt rohelise metalse läikega ja neid esineb kahes värvitoonis – punane ja kreemjas. Valmikud on rohekaspruunid, 10–12 mm pikkused. Nende tundlate eelviimane segment on oranž või kollane nagu ka laigud keha külgedel. Valmikute eesselja ja tiibade vahele jääva kolmnurkse kilbikese (scutellum) tipp ei ole kollane. Jalad on neil pruunid.
Toitumine ja elupaik
Troilus luridus elab nii heitlehistel kui ka okaspuudel, talvitub valmikuna samblas või puukoore pragudes.
1. vastsestaadiumis järglased imevad taimemahla, edaspidi toituvad juba putukatest. Vastsed toituvad näiteks sirelaste (Syrphidae) ja poilaste (Chrysomelidae) vastsetest. Valmikud toituvad erinevatest mardikalistest (Coleoptera), liblikalistest (Lepidoptera) ja nende röövikutest. Toitumine toimub eriliste pistmis-imemistüüpi suistega, mis on moondunud nokaks. Lühike, paks nokk torgatakse läbi putuka kattekudede ja imetakse nende kehavedelikku. Putukad, keda nad vaid torkavad, kuid kellest ei toitu, ikkagi hukkuvad.
Loomakaitse
Loomakaitse püüab tegelikustada loomade 5 vabadust, milleks on vabadus
Loomakaitse ajalugu Eestis
1929. aastal loodud Eesti Loomakaitseliitu kuulus 22 loomakaitseseltsi ja -ühingut. Liidu esimees oli Bernhard Methusalem. Liit andis välja häälekandjat Eesti Loomasõber ja teenetemärgina Rohelist Risti.
Loomade kaitsmise ajalugu praeguse Eesti territooriumil ulatub aastasse 1861, mil Liivimaa kubermangus asutati Loomade Piinamise Vastu Võitlemise Selts. Vanim loomakaitseselts Eesti kubermangus asutati 1869. aastal Tallinnas, järgnes Tartu Eesti Loomakaitse Ühing (1901). Edasi läks seltside loomine tõusvas joones. Paljude teiste kõrval loodi need nt 1927. aastal Haapsalus ja Petseris, 1930. aastal Nõmmel ja Pärnus, 1931. aastal Tapal ning 1933 nägi ilmavalgust Kuressaare Loomakaitse Selts. 1935. aastaks oli Eestis 22 loomakaitsega tegelevat seltsi ja ühingut, kuhu kuulus 4500 täiskasvanut ja sama palju noorliikmeid. Tõhustamaks koostööd ja parandamaks tulemuslikumalt loomade heaolu, ühines enamik loomakaitseseltse 24. juulil 1929 Eesti Loomakaitsjate Liiduks (ELL). Esimest loomakaitseseaduse kava hakkas ELL rahvusvahelisi eeskujusid järgides välja töötama 1935. aastal. Eelnõu võtsid vastu nii ELL-i juhatus kui ka 1936. aastal toimunud Tartu VIII loomakaitse kongress, misjärel see esitati riigivanemale 1937. aasta alguses. Loomakaitseorganisatsioonidesse kuuluti toona massiliselt. Seltside eestvedajeks oli enamasti kohalik võimueliit koos intelligentsi ja ärimeestega. Samuti pidasid loomakaitses osalemist vajalikuks paljud tollased riigimehed.
Loomakaitsjate põhitöö oli loomade pidamise, transportimise ja hukkamisega seotu jälgimine, vajadusel sekkumine ja koostöös politseiga loomavastaste tegude kohtusse suunamine. Loomade väärkohtlemise juhtumid päädisid suurte trahvidega, alternatiiviks pakuti reaalset vangistust. Ka tehti suures ulatuses teavitustööd. Näiteks paigaldati paljudes maakondades tee äärde nn hobusepalved: plakatid, kus paluti järskudel tõusudel hobuseid mitte liigselt sundida ja soovitati võimalusel nende koormat kergendada. Lisaks peeti loomakaitseloenguid. Esimene varjupaik koos kliinikuga kodututele koertele avati 1. jaanuaril 1904 Tallinnas ja see asus "poole vakamaa" suurusel maatükil, aadressil Riesenkampfi tänav 33A. Varjupaiga tegevust kajastavaid arve on säilinud alles aastast 1934, mil seltsi varjupaika toodi 38 leitud koera, peremehed loovutasid 202 koera ja 5 koera tuli haiguse tõttu surmata. Kuna 290 inimest soovis varjupaigast koera saada, siis pidid nad päris kaua ootama. Et vaid 5 inimest soovis kassi saada, tuli ülejäänud 107 peremeheta loomad eutaneerida.
Esimene eestikeelne loomakaitseteemaline üllitis avaldati 1891, kui Tallinna loomakaitsjad kirjastasid neljaleheküljelise vihiku "Tallinna Elajakaitse-Seltsi lennuleht Eesti rahvale". Pisut hiljem andis koolidele suunatud loomakaitse teemalise kirjutise välja õigeusu kiriku sinod. Vahepealsetest väljaannetest teated puuduvad, aga 1931–1934 ilmus Loomakaitse Liidu toimetusel ajakiri Loomakaitsja, mis alates 1935. aastast muutus Eesti Loomasõbraks. Trükis avaldatud põhimõtete järgi lähtus ajakiri Genfis asuva rahvusvahelise loomakaitse büroo sätestatud tegutsemispõhimõtetest, propageerides loomakaitse eri aspektide integratsiooni. Uudne lähenemine taunis teoloogide seniseid seisukohti, mille järgi loomadel polevat õigusi jne. Eesti Loomasõbra viis ilmumisaastat pakkusid mõttekalt struktureeritud, mitmekesist ja suhteliselt nõudlikku lugemismaterjali, mis aitas edendada loomakaitse ideede levikut, muutis loomakaitse rahvale köitvamaks ning hoiatas, et loomade väärkohtlemine ei saa sündida karistamatult. Pärast iseseisvuse kaotust lõpetas Nõukogude võim muuhulgas ka kõigi Eesti loomakaitse seltside tegevuse.
Loomakaitse ajalugu Venemaa Keisririigis
Venemaa Keisririigi esimene loomakaitseselts asutati 19. sajandil Riias.
1949. aasta Euroopa meistrivõistlused korvpallis
1949. aasta Euroopa meistrivõistlused korvpallis, ametliku nimega EuroBasket 1949, olid 6. Euroopa meistrivõistlused korvpallis. Need toimusid 15.–22. mail Egiptuses Kairos.
Jaak Aab
13. aprillist 2005 kuni 5. aprillini 2007 oli Jaak Aab Andrus Ansipi esimeses valitsuses Eesti sotsiaalminister.
Ta on olnud kolmel korral Eesti riigihalduse minister: 1) 12. juunist 2017 kuni 2. maini 2018 Jüri Ratase esimeses valitsuses; 2) 29. aprillist 2019 kuni 25. novembril 2020 Jüri Ratase teises valitsuses ja 3) 26. jaanuarist 2021 kuni 3. juunini 2022 Kaja Kallase esimeses valitsuses.
Võhma
1993. aastal kandideeris Jaak Aab nimekirjas Elujõuline Võhma Võhma linnavolikogusse. Ta kogus 33 häält 678-st, mis oli paremuselt 5. tulemus.
1996. aastal kandideeris Aab nimekirjas Kodulinn Võhma Võhma linnavolikogusse. Ta sai 75 häält 683-st, mis oli parim tulemus, ja pääses linnavolikokku.
Jaak Aabi abilinnapeaks oleku ajal läks Võhma Lihakombinaat pankrotti ja see põhjustas linnas sotsiaalkriisi. Aab püüdis soodustada uute töökohtade tekkimist ettevõtluse arengu kaudu ning hankis riigi investeeringuid.
1996. aastal ostis Võhma linnavalitsus Võhma Majandusühisuselt vana kaubamaja esimese korruse, et ehitada mahapõlenud kultuurimaja asemele uus kultuurikeskus. Vabariigi valitsuse reservfondist selleks eraldatud rahast jäi üle 357 000 krooni. See oleks tulnud seaduse järgi tagastada reservfondi, kuid linnavalitsus maksis sellega lihakombinaadi pankroti tagajärjel töötuks jäänud inimeste küttevõlgu. Et tulumaksu laekus tol aastal eelarvesse loodetust vähem, ei õnnestunudki summat reservfondi tagasi maksta. Riigikontroll avastas selle 1997. aastal. 1998. aastal eraldati see summa uue kultuurikeskuse ehituseks.
Aab toimetas ka koos Riina Pakasega Võhma Linnalehte.
1999. aastal kandideeris Jaak Aab Võhma linnavolikokku valimisliidu Keskerakonna ja Koonderakonna Liit kandidaadina. Ta kogus 161 häält 672-st, saades suurima arvu hääli ja pääses seega linnavolikogusse.
2002. aastal kandideeris Jaak Aab Riigikogu liikmena Eesti Keskerakonna nimekirjas Võhma linnavolikokku. Ta kogus 118 häält 729-st, mis oli parim tulemus, ning pääses linnavolikokku.
Riigikogu
1999. aastal kandideeris Jaak Aab Riigikokku Eesti Keskerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 7 (Järva- ja Viljandimaa) Peeter Kreitzbergi järel teise numbrina. Ta sai 503 häält (71 häält Järva maakonnast ja 432 häält Viljandi maakonnast). Võhma linnas sai ta 262 häält 759-st, saades enim hääli. Riigikokku ta ei pääsenud. Erakonna valimiskampaaniaks annetas ta 15 000 krooni.
IX Riigikogu
Alates 7. veebruarist 2002 kuulus ta asendusliikmena IX Riigikogusse (andis ametivande 11. veebruaril). 11. veebruaril registreeris Riigikogu juhatus ta Eesti Keskerakonna fraktsiooni liikmeks. 12. veebruaril kinnitati ta majanduskomisjoni liikmeks.
17. aprillil 2002 valiti ta Riigikogu uurimiskomisjoni AS Narva Elektrijaamad erastamisprotsessi käigu ja kulutuste otstarbekuse väljaselgitamiseks. Komisjoni esimesel istungil 22. aprillil 2002 valiti Jaak Aab selle esimeheks. Veebruaris 2003 esitas komisjon lõpparuande. Komisjon pidas ainsaks erastamisprotsessis tehtud veaks avalikkuse ebapiisavat teavitamist: "erastamise lõppfaasis ei selgitanud Vabariigi Valitsus piisavalt protsessi käiku Riigikogus esindatud poliitilistele jõududele ega Eesti elanikele, mille tulemusena kasvas ka elanikkonna vastuseis Narva elektrijaamade erastamisele". Kulutuste otstarbekust ei leitud olevat võimalik hinnata.
Jaak Aab algatas elektriohutuse seaduse muutmise eelnõu, mille riigikogu vastu võttis. Oma suurima saavutuse kohta Riigikogus ütles Aab: "Elektriohutuse seaduse muutmine vabastas kohustuslikust elektripaigaldiste kontrollist elukondlikud ruumid. Korterite ja elumajade omanikud said vältida küllaltki suuri ja põhjendamatuid kulutusi."
2003. aastal kandideeris Jaak Aab Riigikokku Eesti Keskerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 8 (Valga- ja Viljandimaa). Erakonna üldnimekirjas oli ta 21. kohal, ringkonnas Jaanus Marrandi järel 2. kohal, kuid häälte arvu poolest edestasid teda Jaanus Marrandi, Arnold Kimber ja Indrek Meelak. Firma Faktum uuringu järgi oleks ta pidanud koguma korraliku arvu hääli, sest ta oli kandidaatide seas Helir-Valdor Seederi ja Jaanus Marrandi järel populaarsuselt teine. Jaak Aab sai 972 häält (74 häält Järva maakonnast ja 898 häält Viljandi maakonnast). Võhma linnast sai ta 390 häält 785-st, mis oli suurim Võhmast saadud häälte arv. Riigikokku Jaak Aab ei pääsenud.
XI Riigikogu
Alates 5. aprillist 2007 kuni 4. aprillini 2011 oli Jaak Aab XI Riigikogu liige, 17. aprillist 2007 Riigikogu sotsiaalkomisjoni aseesimees.
XV Riigikogu
pisi|Jaak Aab 2017. aastal
Eesti Keskerakond
Eesti Keskerakonna VIII kongressil 26. jaanuaril 2002 valiti Jaak Aab 386 häälega erakonna juhatusse.
Aab on osalenud Keskerakonna haridus-, regionaal- ja kohaliku omavalitsuse poliitika väljatöötamises.
Jaak Aabi nähti erakonna võimaliku uue peasekretärina, kuid seoses Eesti Linnade Liidu tegevdirektoriks saamisega 2003. aastal see võimalus ei realiseerunud.
6. mail 2003 määrati Eesti Keskerakonna nimekirjas kandideerinud omavalitsustegelaste parteisse kaasamise kampaania üldkoordinaatoriks Jaak Aab.
Jaak Aab on võidelnud kohalike omavalitsuste tugevdamise eest.
25. septembril 2016 määras Eesti Keskerakonna juhatus pärast Oudekki Loone tagandamist peasekretäri kohalt Jaak Aabi erakonna peasekretäri kohusetäitjaks. 5. novembri 2016 kinnitas erakonna kongressil valitud uus juhatus Jaak Aabi erakonna peasekretäriks. Ta oli valitud ka juhatusse, kuid peasekretäri ameti tõttu taandas ta end juhatusest.
Isiklikku
Jaak Aabil on abielust Kaie Aabiga (sündinud 23. oktoobril 1958) tütar Karen (sündinud 14. jaanuaril 1985).
2005. aastal tutvus Jaak Aab endast 18 aastat noorema vene rahvusest õpetajaga. Alates kevadest 2008 elasid nad koos.
Harrastustena on Jaak Aab nimetanud tervisesporti, kirjandust ja mälumängu.
Ta valdab eesti, soome, vene ja inglise keelt.
Detsembri keskel 2006 sattus Aab liiklusõnnetusse, kui ta varahommikul Viljandi–Imavere maanteel tööle sõitis. Autos oli peale tema veel autojuht. Arkma teeristil ei andnud kõrvalteelt tulnud sõiduauto Aabi autole teed, vaid sõitis talle külje pealt sisse. Aabi auto käis mitu korda üle katuse, kuid tänu kinnitatud turvavööle ei saanud tema ega autojuht vigastusi.
Välislingid
Tutvustused Õpetajate Leht Muu ajakirjandus
Keskerakonna väljaanded
Kergatsi
Kergatsi on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Leonor (Astuuria printsess)
Sünd
Leonor sündis 31. oktoobril 2005 kell 01.46 Ruber International Clinicus, ta kaalus 3,5 kg ja oli 47 cm pikk. Pisike printsess tuli ilmale keisrilõikega.
Anu Tammemägi
Anu Tammemägi (sündinud 27. märtsil 1970 Tallinnas) on eesti arhitekt ja endine mäesuusataja.
Vesikiillased
Vesikiillased (Libellulidae) on kiililiste seltsi kuuluv putukate sugukond.
Anu Tammemägi
Keskhariduse omandas ta Tallinna 17. Keskkoolis aastatel 1977–1988 ning arhitektuurialase kõrghariduse Tallinna Kunstiülikooli arhitektuuriosakonnas aastatel 1988–1993.
Aastal 1990 töötas ta Rootsi arhitektuuribüroodes Flensborns Arhitektkontor ning Arhitekthuset AB. Aastatel 1992–1994 töötas ta arhitektuuribüroos Ago Pähn Projektis ning aastatel 1994–1999 Rein Murula Arhitektuuribüroos. Aastatel 1999–2000 töötas ta vabakutselise arhitektina. Alates 2000. aastast töötab ta arhitektuuribüroos AT Arhitektuur.
Vesikiillased
Sellesse seltsi kuulub kokku ligi 1000 liiki.
Eesti liigid
Eestis on esindajaid neljast perekonnast:
Eestis elab kokku viisteist liiki:
Islandi saar
thumb|300px|Islandi saare satelliidipilt thumb Islandi saar on suuruselt teine Euroopa saar Atlandi ookeani põhjaosas, kus paikneb peaaegu kogu Islandi Vabariigi territoorium. Saare pindala on 103 000 km2.
Eesti ohvitseride ülendamine 24. veebruaril 1934
Vabariigi Valitsuse otsusega 19. veebruarist 1934 ülendati järgmised ohvitserid (Kaitseministri käskkiri nr. 4382 – 20. veebruarist 1934):
Landesveeri sõda
Landesveeri sõda ehk Landeswehri sõda oli Eesti Vabadussõja raames 5. juunist 1919 kuni 3. juulini 1919 kestnud sõjaline konflikt Lätis paikneva Saksa väekoondisega, mille koosseisu kuulus ka baltisakslastest koosnev väekoondis Landeswehr (saksa keeles Maavägi).
Olukord Lätis Esimese maailmasõja lõpul
Kasutades ära Saksa okupatsioonivägede paiknemist Läti territooriumil, tuli 12. aprillil 1918. aastal Riias kokku Eesti-, Liivi- ja Kuramaa Maanõukogu (Landesrat), mis kuulutas välja Balti hertsogiriigi. 18. oktoobril tunnustas Balti hertsogiriiki Saksamaa ning 5. novembril kuulutas Maanõukogu end kõrgeimaks võimuks. Kui Saksamaa 11. novembril Esimeses maailmasõjas kapituleerus ja muutus seejärel vabariigiks, jäi Balti hertsogiriik ilma oma põhilisest toetajast. Samal päeval alustas Balti hertsogiriigi valitsus (Regentnõukogu) Balti maakaitseväe ehk Landeswehr 'i loomist. pisi|left|Lahingutegevus 1918-1919. aastal Eestis ja Lõunarindel Lätis Kui 18. novembril 1918 kuulutati välja Läti Vabariik, seisis see aga äärmiselt nõrgal alusel, sest kuna Läti rahvusüksused olid suuremalt jaolt ühinenud Punaarmeega, puudusid Läti Ajutisel Valitsusel lojaalsed relvajõud. Seepärast ei olnud Läti Ajutisel Valitsusel muud võimalust, kui tunnustada 7. detsembril Landeswehri Läti riigi sõjaväena. Läti Ajutise Valitsuse ja Saksa peavoliniku August Winnigi vahel sõlmitud kokkuleppe kohaselt pidi Landeswehris olema lätlaste enamus. Kuna aga lätlasi polnud kuskilt võtta, kujunes Landeswehrist peamiselt baltisakslastest koosnev armee, mis oli Läti Vabariigi suhtes vaenulikult meelestatud. Landeswehri oli kogunenud umbes 1200 baltisakslast, 400 lätlast ja 70 venelast. Lisaks võitles piirkonnas veel major Josef Bischoffi juhitud Raudbrigaad (hilisem Rauddiviis). Kriitiline olukord sundis Läti rahvusliku valitsuse, eesotsas Kārlis Ulmanisega, sõlmima 29. detsembril Winnigiga lepingu. Lepingu kohaselt liideti Balti Landeswehriga ka mittesaksa relvajõud, sealhulgas Ulmanise valitsusele allunud Läti pataljon Oskars Kalpaksi juhtimisel ja vürst Anatol Lieveni alluvuses olnud venelaste üksus. Lisaks suutis Winnig saada Läti valitsusest lubaduse, et kõik sakslastest vabatahtlikud, kes on Lätis võitlustes osalenud vähemalt neli nädalat võivad saada täieõiguslikeks Läti kodanikeks. pisi|Sõjaline olukord Lätis 1918. aastal: {{Legend|#ff9955|saksa väeosad}} {{Legend|#aa00d4|[[Eesti Rahvavägi}}]] Samal ajal liikusid Nõukogude väed Läti territooriumil kiiresti edasi. Jaanuaris 1919 langesid Nõukogude Venemaa vägede kätte Riia ja Jelgava. Läti ajutine valitsus eesotsas peaminister Kārlis Ulmanisega oli sunnitud Liepājasse siirduma.
Compiègne'i vaherahu üheks tingimuseks Saksamaale oli Baltikumi kaitsmine seni, kuni kohalikud rahvad organiseeruvad. Seda ning Läti ajutise valitsusega sõlmitud leppeid kasutades alustas Saksa väejuhatus tegutsemist: tugevdati Raudbrigaadi, mille ülemaks nimetati major Josef Bischoff. Veebruaris 1919 saabus Liepājasse kindral krahv Rüdiger von der Goltz, kes varem oli Saksa vägesid juhtinud Soomes. Temast sai kõikide Kuramaal asunud vägede, kaasaarvatud Landeswehri, ülemjuhataja, kes küll formaalselt pidi abistama Läti Ajutist valitsust, kuid kes tegelikult unistas Vene enamlusele surmahoobi andmisest. Märtsiks 1919 koondas von der Goltz Lätis relvile 13 500 meest, kellest 5000 kuulus 1. kaardiväe reservdiviisi, 4000 Rauddiviisi, ning 4500 Landeswehri. Lätlasi oli Saksa korpuses tollal umbes 1400 meest.
pisi|Sõjaline olukord Lätis 1919. aasta [[6. märtsil: {{Legend|#ff9955|sakslaste väeosade ja baltisaksa Landeswehri väeosade dislotseerumine}} {{Legend|#ff80b2|Nõukogude Läti armee}} {{Legend|#ffdd55|Läti Ajutise Valitsuse sõjajõud}} {{Legend|#aa00d4|Eesti Rahvavägi}}]] K. Ulmanise Läti Ajutine Valitsus pöördus abi saamiseks ka Eesti poole. Kaaluti ka valitsuse evakueerimist Tallinna, kuid hiljem sellest siiski loobuti. 20. jaanuaril andis Eesti valitsus loa Läti relvastatud jõudude loomiseks Eesti pinnal. Eestlaste plaaniks oli neid vägesid kasutada puhvri loomiseks lõunapiiril. 15. veebruaril andis Eesti vägede ülemjuhataja korralduse Läti väeosade loomiseks Eesti 2. diviisi alluvuses. 17. veebruaril saabus Tartusse grupp Läti ohvitsere ning töö algas. 28. veebruaril mobiliseeriti kõik Eestis elavad lätlased, hiljem ka lätlased Eesti vägede kontrolli all olevatel Põhja-Läti aladel. 31. märtsil moodustati Läti brigaad, mille ülemaks sai kindral Jorģis Zemitāns ja mille tugevuseks oli umbes 9800 meest. pisi|Sõjaline olukord Lätis 1919. aasta [[16. aprillil: {{Legend|#ff9955|sakslaste väeosade ja baltisaksa Landeswehri väeosade dislotseerumine}} {{Legend|#ff80b2|Nõukogude Läti armee}} {{Legend|#ffdd55|Läti Ajutise Valitsuse sõjajõud}} {{Legend|#aa00d4|Eesti Rahvavägi}}]] Märtsis 1919 võttis von der Goltz ette kolm piiratud ulatusega pealetungioperatsiooni, mille tulemusena võeti Punaarmeelt tagasi Tukums ja Jelgava. Punaarmee vastupealetungi katsed tõrjuti. Olukorra stabiliseerumisel rindel hakkasid K. Ulmanise suhted sakslastega halvenema. Saksa väed takistasid üldmobilisatsiooni ning viisid 16. aprillil 1919 läbi riigipöörde, mille tulemusena seati võimule Andrievs Niedra valitsus. Kuna Karlis Ulmanis ei saanud läbirääkimistel 12 ministriportfellist nõutud seitset, eelistas ta Niedra valitsuses mitte osaleda ja palus lääneliitlaste ja Eesti sekkumist.
Mai alguseks oli von der Goltzil armees 28 000 meest, kelle abil vallutati 22. mail Riia. Hävitavalt purustatud Punaarmee, keda ründas põhjast ka Eesti, jättis seejärel kiiresti maha kogu Läti territooriumi. Eesti väed olid 24. mail alanud pealetungi käigus 31. maiks hõivanud Limbaži-Cēsise joone.
Konflikti algus
Olgugi et Saksa väejuhatus oli von der Goltzile andnud Antanti survel korralduse, millega keelati riigisaksa vägede nihutamine Riiast kaugemale ning Landeswehri edasiliikumine üle Jugla järvede joone, andis major Alfred Fletcher 29. mail 1919 käsu pealetungi jätkamiseks Daugavast põhja poole. Landeswehri edasimarss põhja suunas algaski 31. mail kolmes kolonnis. 2. juuni õhtul jõudis kapten Walter von Medemi juhitud kolonn Jērikisse ning võttis kontakti Läti brigaadi staabiga Cēsises. Edasise tegevuse arutamiseks lepiti kokku poolte kohtumises 4. juunil. Hinnates olukorda andis Eesti vägede ülemjuhataja Johan Laidoner 3. juunil käsu võtta Eesti vägedel enda kontrolli alla Jēriki-Gulbene raudtee. Paiknemisala piiriks määrati joon Gauja jõe suudmest piki jõge Siguldani, sealt joonel Nītaure-Vecpiebalga-Jaungulbene. Samuti käskis Laidoner viivitamatult soomusrongide valve alla võtta Valga-Gulbene raudtee koos Jēriki raudteesõlmega.
Kokkulepitud ajaks Landeswehri esindaja Cēsisesse ei saabunud, küll saabus teateid Landeswehri vägede asetumisest, rünnakusihiga Eesti vägede vastu. Sellises olukorras esitas alampolkovnik Nikolai Reek Landeswehri juhatajale telegraafi teel ultimaatumi sakslaste tagasitõmbumiseks 12 tunni jooksul Eesti väejuhatuse poolt nõutud joone taha. Ultimaatumi tähtaeg möödus 5. juunil kell 12.00. 13:45 asusid Jēriki poole teele Eesti kitsarööpmelised soomusrongid, eesmärgiga kontrollida ultimaatumi täitmist. Erapooletuks vaatlejaks võeti kaasa liitlasvägede kolonelleitnant Ernest J. Dawley. Amata jõe silla lähedal ründasid Landeswehri väeüksused soomusronge. Sellega oli sõjategevus faktiliselt alanud.
6. juunil vallutasid Landeswehri väed üsna vähese vaevaga Cēsise, mida kaitses lahingukogemuseta 2. Läti Võnnu polk ja kaks Eesti soomusrongi. 8. juunil üritasid Eesti väed linna tagasi vallutada, kuid ebaõnnestunult. 8. ja 9. juunil vahistasid eestlased Narva lähedal maandunud 3 saksa lennuki piloodid, kes olid teel Vene Loodearmee poole, eesmärgiga proovida Loodearmeed kaasata Eesti vastasesse võitlusse, kuid maandusid ekslikult Eesti vägede piirkonnas.
Vaherahu
10. juunil tehti Antanti vahendusel vaherahu ning alustati läbirääkimistega. Eestit esindas kindralstaabi ülem polkovnik Jaan Rink, vastaspoolt Landeswehri juht major Alfred Fletcher. Eestilt nõuti vägede väljaviimist Põhja-Lätist (Põhja-Läti okupeerimise lõpetamist), kuid kuna Eesti väed hoidsid Ida-Lätis rinnet enamlastega, oli tagala omamine Põhja-Lätis strateegiliselt kriitilise tähtsusega. Samuti ei usaldanud Eesti väejuhatus Eesti Vabariigi okupeeritud territooriumil Landeswehri.
Alanud konflikt oli arutlusel ka Pariisi rahukonverentsil, kus Antanti ülemsõjanõukogu käskis 11. juunil sakslastel lõpetada pealetung Eesti suunal ning viia oma väed Eesti poolt nõutud joone taha. Sellest hoolimata ei taganenud sakslased oma nõudmistest, vaid koondasid piirkonda lisajõude. Nimelt toodi piirkonda riigisaksa vabatahtlikest koostatud nn Rauddiviis. Eesti poolelt asus piirkonnas 3. diviis kindralmajor Ernst Põdderi ning kapten Karl Partsi juhtimisel. 3. diviisi koosseisu kuulusid 3. (alamkapten Jaan Kruus), 6. (kapten Karl Trallo) ja 9. jalaväepolk (kapten Johannes Schmidt) ning 2. Läti Võnnu polk. Vägede rindetegevust koordineeris staabiülem alampolkovnik Nikolai Reek.
Vägede täpse suuruse ning varustuse kohta annavad allikad erinevaid andmeid. Üldtunnustatud käsitluse kohaselt oli Eestil ülekaal sõdurite arvus, tehniliselt oli paremini varustatud Landeswehr. Näiteks August Traksmaa Lühike Vabadussõja Ajalugu annab vägede suuruseks 19. juunil Teisalt on ka allikaid, mille kohaselt Eesti vägede ülekaal oli märgatavalt suurem – ligi kahekordne.
Landeswehri pealetung
Sakslaste üldpealetung kogu rindel algas 21. juuni varahommikul. Suurtükitule toetusel ründas Landeswehr Eesti ja Läti vägede positsioone Rauna jõel Cēsisest idas, samal ajal kui Rauddiviis major Keisti juhtimisel alustas rünnakut Stalbele. Hoolimata ägedast suurtüki- ja miinipildujatulest suutsid Eesti väed siiski Stalbe juures oma positsioone kaitsta, paljuski tänu kriitilisel hetkel appi saabunud soomusautodele Toonela ja Estonia. Samuti õnnestus eestlastel alla lasta üks madalalt lendav sakslaste lennuk.
Cēsise juures algas pealetung hommikul kella 1 ajal pettemanöövriga linnast loodes. Sellele järgnes ulatuslik rünnak kogu rinde idalõigus, suunaga Raunale ja Valmierale. Umbes kella 9 paiku murdus rinne peamise rünnakuraskuse alla jäänud Läti 2. Võnnu polgu kohalt laias ulatuses. See tingis ka Eesti 3. polgu väeosade ligi 10 kilomeetrise tagasitõmbumise Rauna lähedale. Rindest läbi tunginud Landeswehri väed jagunesid kaheks: üks osa suundus edasi põhja Valmiera poole, kus ta ilma suurema vastupanuta vallutas umbes kella 4 paiku pealelõunal Skangaļi ja Starti, teine osa jätkas lätlaste jälitamist Lode raudteejaama suunas. Lode jaamas paiknesid kaks Eesti laiarööpmelist soomusrongi dessantüksustega ning muidki vägesid, kellel õnnestus Landeswehri rünnak paari kilomeetri kaugusel jaamast, Liepasmuiža lähedal, seisma panna. Keskpäevaks saabus piirkonda ka lisavägesid – soomusrong ning Kuperjanovi Partisanide Pataljon, kelle abil õnnestus Landeswehr Liepasmuižast välja tõrjuda ning suruda tagasi üle Rauna jõe.
Eesti vägede pealetung
Eesti vägede vastupealetung algas 22. juunil. Limbaži piirkonnas alustasid 9. polgu kolm roodu liikumist oma positsioonidelt lõuna suunas, surudes Rauddiviisi üksused tagasi ning vallutasid õhtuks Bīriņi mõisa. Ülejäänud roodud liikusid kagusuunal ning hõivasid õhtuks Jugla mõisa, ähvardades nii Straupes paiknevaid Rauddiviisi jõude selja tagant. Samal ajal jätkasid Rauddiviisi üksused rünnakuid Stalbe vallutamiseks, arvestades lisajõududega, kes aga olid juba eelmisel päeval viidud Cēsisesse ja keda polnud enam võimalik appi saata. Eesti vägedest oli seevastu Stalbesse toodud 6. polgu I rügement, mistõttu sakslaste rünnakuid suudeti edukalt tõrjuda. Saades päeval teada Eesti 9. polgu edenemisest ja õhtupoolikul ka sellest, et abivägesid ei saabu, otsustas von Kleist õhtul taanduda. Eestlased said sellest teada alles järgmisel hommikul, jättes nii sakslastele võimaluse rahulikuks taganemiseks.
Ernest Bai Koroma
thumb|Ernest Bai Koroma, 2008 Ernest Bai Koroma (sündinud 2. oktoobril 1953) on Sierra Leone poliitik.
Landesveeri sõda
Eesti vägede pealetung
Cēsise alla olid samuti saabunud eestlaste lisajõud. Nimelt jõudis varahommikul Lode jaama lähedale Kalevlaste pataljon, kes suunati kohe eelmisel päeval rindest läbi tunginud Skangaļis paiknevate Landeswehri üksuste vastu. Lisaks oli Valmierast rindele saabunud 1. polgu II pataljon, kelle ülesandeks jäi koos Murmuižas paikneva soomusautoga Vanapagan tagasi vallutada Starti. Keskpäeval alanud lahingus mängis tähtsat osa just soomusauto, mille ilmumine pani Landeswehri oma positsioonidelt taganema. Õhtuks jõudis 1. polgu II pataljon Rauskasse, sakslased taganesid Jaunrauna mõisa. Need rünnakud parandasid ka Rauna all paikneva 3. polgu väeosade olukorda, kes pidasid major Böckelmanni juhitud Landeswehri rünnakuile reservide rindele toomisega vastu. Samuti aitas asjaolu, et purustatud tee tõttu ei saanud sakslased täiel määral kasutada oma kahte piirkonnas paiknenud soomusautot.
Ernest Bai Koroma
Ta juhib üht kahest Sierra Leone suurest parteist, liberaalset erakonda All People's Congress (APC).
Landesveeri sõda
Eesti vägede võit Cēsise all
Seoses Rauddiviisi taganemisega Straupest ning eestlaste eduga ka mujal rindel oli Landeswehri olukord Cēsises 22. juuni õhtuks muutunud üsna halvaks. Seetõttu otsustas major Fletcher taganeda. 23. juuni hommikul kella 7 paiku vallutasid eesti väed nii Straupe kui Cēsise, kohates vaid vähest, järelvägede poolt osutatud vastupanu. Seega olid Eesti väed Cēsise all saavutanud võidu, mida tänapäeval tähistatakse võidupühana. Nähes sakslaste kiiret taandumist, asusid Eesti väed neid jälitama. Maavägede pealetungi toetas ka Eesti merejõudude dessant Heinastesse miiniristleja Vambolalt. Suurem kokkupõrge Rauddiviisiga, mis lõppes eestlaste üsna suurte kaotustega (17 surnut, 8 teadmata kadunut, 34 haavatut), toimus Englārte mõisa juures, mida 9. polgu neli pataljoni üritasid vallutada. Kuigi sakslased suutsid eestlaste rünnaku korduvalt tagasi tõrjuda, otsustas major Bischoff oma vägedega õhtul üle Gauja Riia poole taganeda. 24. juunil sakslaste jälitamine jätkus ilma suuremate lahinguteta. 9. ja 6. polk võtsid õhtuks sisse positsioonid Gauja jõest põhja pool, soomusrongide divisjoni kaks polku vallutasid Sigulda. 25. juunil ründasid Eesti 6. polgu üksused ja Kuperjanovi pataljon Inčukalnsi, kus Saksa väed paiknesid headel positsioonidel Esimese maailmasõja kaevikutes. Lahing kestis hilise ööni, mil sakslased positsioonid maha jätsid ning taganesid.
Kilomani
Kilomani on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Ernest Bai Koroma
24. novembril 2012 toimunud presidendivalimistel valiti ta ka teiseks viieaastaseks ametiajaks presidendiks tagasi.
Landesveeri sõda
Eesti vägede võit Cēsise all
26. juuniks jõudsid Eesti väed Ropaži alla. Landeswehr püüdis vaherahu teha, kuid eestlased ei võtnud pakkumist vastu, vaid ründasid 27. juuni hommikul, surudes Landeswehri ja Rauddiviisi edasi läände, kus need õhtuks asusid headele looduslikele kaitsepositsioonidele ümber Riia.
Rauddiviis oli asunud positsioonidele Daugava jõest Salaspilsi lähedal kuni Jugla järveni, jäädes väikese, kuid kõrgete looduslike kallastega Mazā Jugla jõe läänekaldale. Landeswehr oli võtnud positsioonid Jugla järvest piki Baltezersi järvede läänekallast ja Lielais Baltezersi kanalit Gaujani, hoides jõe lõunakallast. Lisaks olid väeüksused saanud täiendust Riias ja Ogres reservis olnud vägede arvelt. Hoolimata headest positsioonidest, mida pakkusid eeskätt ideaalsed looduslikud veetakistused, oli sakslaste moraal väga madalale langenud. Kuigi ka Eesti väed said täiendusi, oli neil probleeme varustusega, kuna rinne oli väga kiiresti liikunud ning peamine varustuskanal, raudtee, oli Amata silla juures purustatud.
Auvere mõis
Auvere mõis (saksa keeles Ampfer) oli rüütlimõis, hiljem poolmõis Eestimaal Vaivara kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõisasüda Ida-Viru maakonna Narva-Jõesuu linna Auvere küla maadele.
Landesveeri sõda
Lahingud Riia ümbruses
28. ja 29. juunil ründasid Eesti väed edutult sakslaste kaitsepositsioone nii Alderi, Podnieki kui Mazā Jugla silla juures. 29. juunil saabusid kolm laiarööpmelist soomusrongi, mis seni olid pidanud ootama Amata silla parandamist. Üldine pealetung kavandati 30. juuni keskpäevaks. 30. juuni hommikul suutis 6. polk forsseerida Lielais Baltezersi kanali ning jääda selle läänekaldale püsima. Kuigi ka 9. polk tungis Ādaži juures üle Gauja, suruti ta Landeswehri poolt peagi tagasi üle jõe (8 surnut, 12 haavatut). Samal ajal üritasid sakslased järvede vahelise raudtee ja Mazā Jugla piirkonnas ise vasturünnakut alustada, toetades seda tugeva kahuritule, gaasi ja lennukitega. Rünnakud tõrjuti küll Eesti vägede poolt tagasi, kuid vasturünnakule ei suudetud asuda. Samuti ei suutnud edasi tungida 3. polk Salaspilsi piirkonnas, kes alles oli positsioonidele jõudnud. Daugava suudmesse jõudis ka Eesti mereväeeskaader, kuid taandus, saades infot 9. polgu taganemisest üle Gauja.