cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vītiņi vald
Asustus
Vallas on kuus küla. Valla keskus Vītiņi on staatusega vidējciems ja aastal 2022 oli seal 291 elanikku. Teine sama staatusega küla on Ķevele 131 elanikuga aastal 2022. Ülejäänud külad on staausega mazciems: Bungas 54 elanikuga aastal 2014, Galāti 41 elanikuga aastal 2014, Kokmuiža 24 elanikuga aastal 2014 ja Putras 56 elanikuga aastal 2014.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Tõnis Jõgiaas
Tõnis Jõgiaas (kuni 1937 Hantson; 19. veebruar 1931 – 20. detsember 1992 ) oli Eesti ehitusinsener ja vabadusvõitleja.
Jõgiaas õppis Tartu 6. Keskkoolis ning oli kooli komsomolisekretär. .
Ööl vastu 6. novembrit 1949 lasid viis Tartu noort – Tõnis Jõgiaas, Heiki Vaibla, Miia Saviauk (hiljem Jõgiaas), Ellen Rander ja Riita Vint - trotüülilaengu abil õhku Tartus Raadi pargis seisnud Punaarmee monumendi.
1950. aasta lõpul arreteeriti organisatsiooni liikmed, kokku 38 noort (teistel andmetel 37 liiget ). Kindlaks tehti ka Raadil toime pandud plahvatuse korraldajad. Kõik organisatsiooni liikmed said 10-15 aasta pikkused vanglakaristused.
Hiljem, pärast vanglat ja Siberit, abiellus Tõnis Jõgiaas Miia Saviauguga.
Christian Schmidt
pisi|Christian Schmidt 2013. Hans Christian Friedrich Schmidt (sündinud 26. augustil 1957 Obernzennis) on Saksamaa poliitik (CSU). Aastatel 1990–2021 oli ta Liidupäeva liige Fürthist, aastatel 2005–2013 parlamentaarne riigisekretär Saksamaa Liitvabariigi kaitseministeeriumis. Detsembrist 2013 kuni 17. veebruarini 2014 oli ta Saksamaa Liitvabariigi majanduskoostöö ja arengu ministeeriumi parlamentaarne riigisekretär. Aastatel 2014–2018 oli ta Saksamaa toitlustus- ja põllumajandusminister.
Alates 1. augustist 2021 on ta Kõrgeim Esindaja Bosnia ja Hertsegoviinas.
Parteiline ja ühiskondlik tegevus
Schmidt astus õpilasena 1973 Junge Unioni (JU), 1976. aastast alates kuulub CSU-sse. 1980–1982 oli ta JU Neustadt an der Aschi piirkonna esimees ja 1982–1991 JU Mittelfrankeni piirkonna esimees.
Schmidt oli 1989–1993 ja on alates 1999 CSU piirkondliku juhatuse liige. Alates 1999 on ta ka CSU Fürth-Stadti piirkonna esimees. Schmidt on CSU välis-, julgeoleku- ja Euroopa poliitika töögrupi (ASP) piirkondlik esimees ja alates maist 2010 CSU Evangeelse Töörühma (EAK) piirkondlik esimees. Mais 2011 sai temast veel CDU/CSU Evangeelse Töörühma esimees.
Alates 8. oktoobrist 2011 on Schmidt CSU aseesimees.
Ta on ka SA Saksa-Atlandi Assotsiatsiooni (Deutsch Atlantische Gesellschaft e.V.) president, Kristliku Juudi Koostöö Ühingu (Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit) liige, Saksa-Tšehhi Foorumi koordineerimisnõukogu liige ning CSU Evangeelse Töörühma Mittelfrankeni piirkonna esimees.
Schmidt on Rahvusvahelise Rahuoperatsioonide Keskuse järelevalve nõukogu (Aufsichtsrat des Zentrums für Internationale Friedenseinsätze gemeinnützige GmbH (ZIF)) liige, SED diktatuuri uurimise fondi (Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur) nõukogu liige, Saksa Rahuuuringute Fondi (Deutsche Stiftung Friedensforschung) nõukogu liige, Kaitse- ja Julgeolekupoliitika Ühingu (Gesellschaft für Wehr- und Sicherheitspolitik e.V.) kuratooriumi liige ning Ameerika Juudi Komitee (American Jewish Committee e.V.) nõuandekomisjoni liige. Ta on ka SA HELP – abi eneseabiks (HELP – Hilfe zur Selbsthilfe e.V.) juhatuse auliige.
Schmidt on Münchenis asuva Gebirgstruppe sõprade seltsi liige.
Töö
1984–1990 oli Schmidt oma kodukoha Obernzenni vallavolikogu liige ja samal ajal ka Neustadt an der Arsch – Bad Windscheimi maakonna volikogu liige. Alates 1990 on Schmidt Saksa Bundestagi liige. 2002–2005 oli ta CDU/CSU fraktsiooni kaitsetöörühma esimees ja samaaegselt fraktsiooni pressiesindaja kaitsepoliitika küsimustes. 1994–1998 oli ta Saksa-Iisraeli ja 1998–2005 Saksa-Briti parlamendirühma esimees. Saksamaa välisminister kutsus ta 1997 Saksa-Tšehhi Foorumi nõustajate hulka.
Christian Schmidt on Fürthi valimisringkonna kandidaadina alati otse Bundestagi valitud. 2009. aasta valimistel kogus ta 43,3% häältest.
Juunis 2021 teatas Schmidt, et ei kandideeri 2021. aasta septembri valimistel ja lahkub peale ametiaja lõppu aktiivpoliitikast.
Jaanuaris 2021 nimetas Saksamaa valitsus ta kõrgeimaks esindajaks Bosnia ja Hertsegoviinas. 27. mail 2021 lahkus ametist senine esindaja, austerlane Valentin Inzko, Schmidt astus ametisse 1. augustil 2021.
Hokett
Hokett (ladina keeles hoquetus, prantsuse keeles hoquet) on muusika kompositsioonitehnika, faktuuritüüp ja hiljem ka muusikažanr, mille puhul teose vähemalt kaks kiireid liikumisi sisaldavat häält viiakse läbi põhimõttel "kui ühes hääles on paus, siis teises hääles on noot". Hoketi kasutamise eesmärgiks on luua mulje virtuoossusest ja rõhutada muusika rütmilist aspekti.
Termini 'hoquetus' päritolu ei ole üheselt teada. Vana-prantsuse keeles tähendab hoquet lööki, nuuksatust, luksumist ning ladinakeelne sõna (h)occ(it)are tähendab ristumist või äestamist.
Hoketti hakati kasutama 1200ndatel Notre-Dame'i koolkonna heliloojate muusikas. Sajandi jooksul arenes sellest välja eraldi žanr ning hoketi kõrgajaks kujunes 14. sajand. Alates 15. sajandist kaotas hokett oma tähtsuse ja hakkas taas esinema alles 20. sajandi muusikas.
Li Xuezhi
Li Xuezhi (sündinud 22. aprillil 1991) on hiina laskesuusataja.
Hokett
20. sajandi muusikas on hoketti kasutanud
Li Xuezhi
2013. aasta maailmameistrivõistlustel oli 20 km individuaaldistantsil 99. ja sprindis 88.
IBU karikavõistlustel tegi ta esimese stardi 2013. aasta jaanuaris etapil Otepääl, kui saavutas 20 km individuaaldistantsil 81. ja sprindis 59. koha.
Hirnsdorf
Hirnsdorf oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Weizi ringkonnas. 2015. aastast on see osa Feistritztali vallast Hartberg-Fürstenfeldi ringkonnas.
thumb|Kabel Hirnsdorfis
Zalipie
Zalipie on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Dąbrowa Tarnowska maakonnas Olesno vallas. Zalipie asub umbes 13 km kaugusel Dąbrowa Tarnowskast ja Krakówist ligikaudu 68 km kaugusel.
Külas on ainulaadne rahvakunstitraditsioon: elamud, aidad, kaevud ja aiad kaunistatakse erksavärviliste lille-, looma-, geomeetriliste ja muude motiividega. Kunstnikud on tavaliselt küla naised. Traditsiooni üks tuntuim esindaja on Felicja Curyłowa, kelle kodutalust on tänaseks asutatud muuseum. 1948. aastast alates toimub igal aastal traditsiooniline konkurss "Maalitud maja".
Lehtla
pisi|Gazebo talvises Parc du Mont-Royal linnapargis [[Montréalis]] Lehtla (vanemas keeles lehtmaja ja ka laube) on väike sõrestikehitis varjualuse puhke- ja lustkohana enamasti aias või pargis. Need suvepaviljonid võivad olla ronitaimedest kaetud külgede ja laega.
Lehtlad asuvad enamasti looduskaunites paikades, kust avaneb hea vaade. Sellepärast on nad olemuselt belvedered.
Sipelgaõgilased
Sipelgaõgilased (Myrmecophagidae) on sugukond imetajaid napihambuliste seltsist. Nad toituvad termiitidest ja sipelgatest ning neil on selleks vastavad füüsilised omadused: pikk torujas koon, kleepuva keelega väike hambutu suu, suurte kõverate küünistega tugevad eeskäpad.
Sipelgaõgijad elutsevad Kesk- ja Lõuna-Ameerikas. Nende suurus varieerub märgatavalt: maapinnal elav suur-sipelgaõgija kaalub 27-50 kg ning on 180-220 cm pikk, samas kui puudel elutseva oravasuuruse kääbus-sipelgaõgija mass on 175-400 g ja tüvepikkus 16-20 cm. Sipelgaõgijate lähimad sugulased on laisiklased.
Perekonnad ja liigid
Kääbus-sipelgaõgija eraldatakse mõnikord omaette Cyclopedidae sugukonda.
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia rahvusvahelised trompetipäevad
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia rahvusvahelised trompetipäevad on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia korraldatav muusikafestival. See on Eesti suurim vaskpilli solistide ja -ansamblite festival. Festivali kunstiline juht on Aavo Ots.
2015 toimusid järjekorras 26. päevad.
Kõivu põik
Kõivu põik on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Merivälja asumis.
Kõivu põik sai nime 14. veebruaril 1958. Tänav on saanud nime Kõivu tee järgi.
Keimoes
Keimoes on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Põhja-Kapimaa provintsis ZF Mgcawu ringkonnas Kai !Garibi vallas. Linn asub Oranje jõe põhjakaldal.
Asula on rajatud 1870. aastatel, linnaõigused sai Keimoes 1949. aastal.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Keimoesi elanikest värvilisi 90,48%, valgeid 4,81%, mustanahalisi aafriklasi 3,18%, India või Aasia päritolu inimesi 1,03% ja teisi 0,52%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 96,16% inimesi, tsvana keelt 1,23%, inglise keelt 0,98%, sotho keelt 0,34% ja koosa keelt 0,29%.
Speculum. De l'autre femme
Naine, teadusele tundmatu
Kujutletavas loengus "Naiselikkus" ütleb Sigmund Freud, et mehed ei pääse mööda naiselikkuse loomuse mõistatusest, naistel aga seda probleemi ei ole, nad on ise probleem. Nii et mehed kõnelevad isekeskis naise mõistatusest, võttes naist objektina, andmata talle sõna, naine ei peaks sellest kõnelusest üldse teadmagi. Freud ütleb, et inimest nähes tehakse kõigepealt vahet, kas ta on mees või naine, ja seda ollakse harjunud tegema kõhklematu kindlusega. Freud ei maini, kuidas see käib. Tähtis tundub olevat kindlus eksimatuses.
Freud ütleb, et anatoomial on kindlus ühes punktis, nimelt selles, et mehe suguline saadus spermatosoid ja selle kandja on meessoost ning munarakk ja seda majutav organism on naissoost. Mõlemal sool on kujunenud elundid, millel on ainult suguline funktsioon. Tõenäoliselt arenesid need samast dispositsioonist kaheks vormiks. Millist dispositsiooni Freud silmas peab? Siiamaani pole kummalegi soole spetsiifilise ja mõlemale ühise juures määratletud midagi muud peale paljunemise ja produtseerimise. Funktsioon selles ökonoomias määrabki kindlalt mees- ja naissoo. Teaduslik objektiivsus saab otsustada alles pärast sugurakkude erinevuse vaatlemist mikroskoobi all. Teisi elundeid sugu küll mõjutab, kuid see mõju ei ole ühene. Naise kehas on atrofeerunud kujul meessuguelundid ja ümberpöördult. Selles objektiivses tõsiasjas oleme sunnitud nägema mõlemasoolisust. Aga siiski üks alati domineerib. Freud ütleb, et meheliku ja naiseliku proportsioon võib indiviiditi olla väga erinev. Sellepärast tuleb soo määratlemisega olla ettevaatlik. Freud ütleb, et ühel inimesel on siiski kas ainult munarakud või ainult sperma, välja arvatud väga haruldastel juhtudel. Freud teeb järelduse, et anatoomia ei ütle, mis konstitueerib mehelikkuse või naiselikkuse.
Kas selle tundmatu tunnuse võiks pakkuda psühholoogia? Mõlemasoolisusest räägitakse ka mentaalse elu puhul, öeldes, et isik käitub kord mehelikumalt, kord naiselikumalt. Freud ütleb, et see on lõivu maksmine anatoomiale ja konventsioonile. See tähendab, see eristus ei ole psühholoogiline. "Mehelikul" on Freudi järgi "aktiivse" konnotatsioon ja "naiselikul" "passiivse" konnotatsioon ning seesugune suhe on tõesti olemas, sest mehe sugurakk on aktiivselt naise oma otsiv ning naise sugurakk on liikumatu ja ootab passiivselt. Freud kinnitab, et sugurakkude käitumine on eeskuju indiviidide käitumisele suguühte ajal: mees otsib naist suguliseks ühinemiseks, hoiab teda haardes ja tungib tema sisse. Aga sellega on psühholoogiline mehelikkus Freudi järgi redutseeritud agressiivsusele. Naiselikkuse kohta ei ütle Freud siinkohal midagi. Igatahes spermatosoidile on omistatud iha. Ent Freud tuletab meelde, et mõnede loomade puhul on emased tugevamad ning mõnede liikide puhul osalevad isased lõimetishooldes või see jääbki ainult nende kanda. Kas sellest tuleb siis järeldada, et need loomad teevad meist paremini vahet sugulise funktsiooni ja vanemliku funktsiooni vahel ning nad vähemalt märkavad erinevust naiseliku seksuaalsuse ja emaduse vahel, mille võib-olla kultuur kustutas?
Nikola Popovski
Nikola Popovski (makedoonia keeles Никола Поповски; sündinud 24. mail 1962 Skopjes) on Põhja-Makedoonia poliitik, ta kuulub erakonda Makedoonia Sotsiaaldemokraatlik Liit. Ta oli aastatel 2002–2003 Makedoonia parlamendi spiiker. Aastatel 2003–2006 oli ta Makedoonia rahandusminister.
Ta lõpetas Pühade Kirilluse ja Metoodiuse nimelise Skopje Ülikooli majandusteaduskonna magistrikraadiga.
Ta oli aastatel 1992–2003 Makedoonia parlamendi liige ja samas 1998–2003 Makedoonia Sotsiaaldemokraatliku Liidu fraktsiooni juht; lisaks oli ta aastatel 1993–2002 Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee liige, kuuludes Strasbourgis mitmesse komisjoni. 3. oktoobrist 2002 kuni 7. novembrini 2003 oli ta Makedoonia parlamendi spiiker. 7. novembrist 2003 kuni 28. augustini 2006 oli ta Makedoonia rahandusminister. Seejärel oli ta 2008. aastani Makedoonia parlamendi liige. Veebruarist 2009 on ta Skopje Euroülikooli õppejõud.
Isiklikku
Nikola Popovski on abielus ja tal on poeg.
Palvere külakeskus
Palvere külakeskus on kultuurikeskus Harju maakonnas Kose vallas Palvere külas.
Keskuse juhendaja on Jana Kruusement.
Külakeskus koos noortetoaga avati jaanuaris 2007.
Tolueen
Tolueen (varasem nimetus toluool, IUPACi süstemaatiline nimetus metüülbenseen) on aromaatsete ühendite klassi kuuluv süsivesinik keemilise valemiga CH3C6H5.
Tolueen on areenidele omase terava lõhnaga veega mittesegunev värvitu vedelik. Seda sisaldub mõnede leiukohtade naftas ning kivisöe, nafta ja põlevkivi pürolüüsi produktides. Tolueen saadakse põhiliselt nafta kergemate fraktsioonide töötlemisel.
Seda kasutatakse laialdaselt lahustina (plastid, lakid, vaigud), lähteainena keemiatööstuses ja bensiini lisandina oktaanarvu suurendamiseks. Enne 1920. aastaid kasutati põhilise aromaatse lahustina benseeni. Kui selgus benseeni toksilisus ja kantserogeensus, siis võeti selle asemel suuresti kasutusele tolueen.
Tolueeni aromaatne tsükkel astub paljudesse elektrofiilse asenduse reaktsioonidesse, olles seejuures umbes 25 korda aktiivsem kui benseen. Metüülrühma vesinikuaatomid on vabaradikaalse reaktsiooni tingimustes asendatavad halogeeniaatomitega. Samuti allub metüülrühm oksüdeerivate reagentide toimele.
Mitmed seened nagu Cladophialophora, Exophiala, Leptodontium, Pseudeurotium zonatum ja Cladosporium sphaerospermum ning bakterid suudavad tolueeni lagundada, kasutades seda süsiniku- ja energiaallikana. Bakteritel on tolueeni lagundamiseks TOL-plasmiid, mis vahendab ka m- ja p-toluaadi ning m- ja p-ksüleeni lagundamist atseetaldehüüdiks ja püruvaadiks.
Vaenukõne
pisi|SIM-kaart Poolas vaenukõnevastase kampaania loosungiga "Sõnadel on jõud, kasutage neid targalt"
Vaenukõne ehk vihakõne ehk vaenu õhutamine (inglise keeles hate speech) on isiku või isikute grupi vastu suunatud halvustamine või vihkamine ühiskonnagruppi kuuluvuse alusel.
Määratlus
Ühtne vaenukõne määratlus puudub. Ühe enam levinud definitsiooni järgi on vaenukõne avalik suuline või kirjalik arvamusavaldus, millega isikute gruppi ähvardatakse, solvatakse või alandatakse tulenevalt nende rassist, nahavärvist, rahvuslikust või etnilisest päritolust, usust, puudest või seksuaalsest sättumusest. Vaenukõne võib olla suunatud ka üksikisiku vastu. Vaenukõne ei lähtu indiviidi isikuomadustest, vaid kuulumisest teatud gruppi.
Kriminaalõiguse professori Jaan Sootaki meelest on võimalik vihakõne ja vaenukõne mõistet eristada, sest tema käsitluses on vihakõne vaid "vihkamise üks konkretiseeritud avaldumisvorm, mitte vihkamise kogusisu". Kui vihakõnet karistusseadustiku raamides määratleda, on eelistatum rääkida pigem vaenust, mis kujutab enesest püsivamat laadi hoiakut, mis on seostatav muude karistusseadustikus esinevate kuriteokoosseisudega.
Kriminaliseerimine
Rahvusliku või rassilise vaenu õhutamine on Eestis kriminaliseeritud 1961. aastast.
Kui Eesti NSV kriminaalkoodeksis oli vaenu õhutamise keeld seotud agitatsiooni ja propagandaga, siis 1992. aastal eemaldati need terminid koosseisust ning lisati vaenu õhutamise liikide hulka usuline vaen, hiljem täpsustus nimekiri veel poliitilisel, ühiskondlikul ja varalisel alusel diskrimineerimisele või vägivallale üles kutsumisega.
Aastatel 2004 ja 2006 tehtud muudatustega kitsendati vaenu õhutamise koosseisu ning muudeti see väärteona karistatavaks üksnes juhul, kui sellega on põhjustatud oht isiku elule, tervisele või varale. Nende muudatuse tulemusel sai vaenu õhutamine kriminaalkorras karistatavaks ainult siis, kui sellega on põhjustatud inimese surm või tekitatud tervisekahjustus või muu raske tagajärg või see on toime pandud isiku poolt, keda on varem vaenu õhutamise eest karistatud.
Euroopa Liidu õiguses käsitleb grupikuuluvusel põhinevale vihkamisele kihutamist Euroopa Liidu Nõukogu raamotsus 2008/913/JSK. Raamotsusest tulenevalt on liidu liikmesriikidel kohustus muuta vaenule kihutamine karistatavaks. Samuti tegi vihakõne kriminaliseerimise ettepaneku 2008 Euroopa Nõukogu ministrite komitee.
Vihakõne kriminaliseerimist on õigustatud muu hulgas sellega, et inimene ei ole "süüdi" mingisse rassi või rahvusse kuulumises või muude tunnuste, näiteks seksuaalse sättumuse või puude olemasolus. Grupi diskrimineerival alusel vihkamine, ähvardamine, solvamine ja alandamine võib samuti olla suuremõõtmeliste vastasseisude, konfliktide ja vägivalla põhjuseks.
Vihakõne ja vihane kõne
Iga viha väljendav kõne ei ole vihakõne ehk vaenu õhutamine. Vihakõnest eristatakse vihast kõnet, mis on suunatud üksikisiku isikuomaduste või tegude vastu. Vihasel kõnel puuduvad seejuures diskrimineerivad argumendid ja negatiivsed viited grupikuuluvusele. Ründav, häiriv, isegi šokeeriv ja solvav arvamusavaldus isiku vastu võib teatud kontekstis olla õigustatud. Euroopa sotsiaalses ruumis on vihane eneseväljendus Euroopa inimõiguste kohtu lahendite põhjal juba aastakümneid normiks. Ka Eestis on vihase kõne mittekriminaalse õigusliku tähendusega. Sellegipoolest, kui keegi tunneb ennast vihase kõne tõttu riivatuna, võib ta tsiviilmenetluse korras au ja hea nime, väärikuse ning reputatsiooni riive poolt tekitatud moraalse kahju üle vaielda ja kohus võib riivatud poolele välja mõista hüvitise.
Nii ühiskonnas kui ka õiguses on vihakõne ja vihase kõne mõisted tihti selgete piirideta ja kasutusel läbisegi. Ka rahvusvahelistest õigustekstidest ei leia üldtunnustatud definitsioone ning asjakohastes akadeemilistes ning populaarsetes tekstides valitseb arvamuste paljus.
Nii vihakõne kui ka vihane kõne on puutumuses arvamusvabaduse ja sõnavabadusega. Tihti on keeruline teha vahet, millal algab vihakõne ja lõpeb vihane kõne ning kas juhtum jääb arvamusvabadusega kaitstud piiridesse või ületab selle. Iga juhtum on alati kontekstuaalne ja hindamine peab olema üksikjuhtumipõhine. Vihakõne või vihase kõne piiritlemine ei saa olla formaalne, see peab alati olema kaalumise ja hindamise küsimus. Ühes kontekstis võib tegu olla vihakõnega, teises vihase kõnega või kõnega, mis on lihtsalt labane ja hea maitse või kommete piire ületav.
Kui vihakõne või vihase kõne piiritlemisel põrkuvad kaks või enam väärtust, siis üldreeglina kaitstakse eelkõige sõnavabadust. Ilma sõna- ja arvamusvabaduseta ei ole võimalik õigesti hinnata ka muid riivatud õigusi, vabadusi ja kohustusi.
Sylvi Kekkonen
thumb|right|Sylvi Kekkonen Soome iseseisvuspäeva vastuvõtul, 1957
Sylvia Salome Kekkonen (neiupõlvenimi Uino; 12. märts 1900 Pieksämäki – 2. detsember 1974 Helsingi) oli soome kirjanik ja Soome Vabariigi presidendi Urho Kaleva Kekkose abikaasa. Neil oli kaks last: kaksikud pojad Matti Kaleva (1928–2013) ja Taneli Kaleva (1928–1985).
Sylvi Uino immatrikuleeriti üliõpilaseks 1918. aastal, mil lõpetas Mikkelis segakooli ning asus õppima õigusteadust Helsingis. Kuid peagi ta katkestas õpingud ning läks palgatööle. Töötades pikemalt Soome kaitsepolitsei kontoris, tutvus ta seal ka õigusteaduse üliõpilase Urho Kekkosega. Paar abiellus 1926. aastal. Pärast kaksikutest poegade sündi jäi Sylvi Kekkonen koduseks, toetades abikaasat tema poliitikukarjääris. Sylvi Kekkonen oli suur teatri-, kunsti- ja kirjandushuviline.
Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Kirjanduslik looming
Sylvi Kekkose viimaseks lapsepõlvemälestusi peegeldavaks raamatuks jäi "Lankkuaidan suojassa" (1968),, mida peetakse tema parimaks teoseks.
1969. aastal ilmus temalt jutustus "Sitä koiraa en unohda koskaan".
Sylvi Kekkonen kujutab oma lugudes valdavalt maaelu, kodust elu ja igapäevatööd. Kirjandusprofessor Kai Laitinen on iseloomustanud Sylvi Kekkose loomingut järgmiselt: „Ta räägib lugejaga lihtsas keeles, usaldavalt ja omaselt.“
Sylvi Kekkose kirjandussalong
Poliitiku abikaasana seadis Sylvi Kekkonen 1949. aastal oma kodus sisse kirjandussalongi, korraldades kirjanduslikke vestlusõhtuid. Sinna kutsus ta Soome PEN-klubi liikmeid ja teisi kirjanikke. Vabariigi presidendi residentsis Tamminiemis elades kirjandussalongi traditsioon jätkus. Kirjanik Marja-Liisa Vartio on iseloomustanud kirjandusõhtute õhkkonda koduseks ja mõnusaks. Tema sõnade kohaselt oli Sylvi Kekkonen neil õhtutel tavaliselt mõtlik ja vaikne, kuid mõnikord ilmus ta näole naeratus, kui nägi külaliste sõnavõttudes nooruslikku tulisust ja enesekindlust. Vestlusõhtutest kujunes pikapeale foorum, kus erinevate põlvkondade kirjandusinimesed kokku said ja oma seisukohtade üle vaidlesid. Neist kirjanduslikest koosviibimistest võtsid osa mitmed hiljem kirjanikena, kirjandusteadlastena tuntuks saanud loovisiksused, näiteks Eeva Joenpelto, Kirsi Kunnas, Lassi Nummi, Kaari Utrio ja Kai Laitinen. Ka president Urho Kekkonen võttis nii mõnigi kord, kui tal aega oli, vestlusõhtutest osa.
Alates 2000. aastast korraldatakse suviti Pieksämäel Sylvi Kekkose nime kandvat kirjandusüritust "Sylvi Symposiumi".
Steinhorst (Alam-Saksi)
Steinhorst on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Gifhorni kreisis.
Valla pindala on 57,78 km². 31. detsembril 2015 elas seal 1276 inimest. Valda kuuluvad järgmised külad: Auermühle, Lüsche, Räderloh ja Steinhorst.
pisi|tühi|Luterlik Steinhorsti kirik
Parahelicops
Parahelicops on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Parahelicops klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik :
Levila
Neid madusid võib kohata Sekongi provintsis Laoses ja Kon Tumi provintsis Vietnamis.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Parahelicops annamensis seisuga 07.02.2014.
Tammiku külanõukogu
Tammiku külanõukogu oli külanõukogu Kohtla-Järve rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1954–1960 ja seejärel liideti see Jõhvi külanõukoguga. Külanõukogu halduskeskus asus Tammiku asulas.
Tang Xuezhong
Tang Xuezhong (traditsioonilises hiina kirjas 湯學忠; sündinud 31. märtsil 1969) on hiina endine maanteesõidujalgrattur.
1988. aasta suveolümpiamängudel sai ta maanteesõidus 44. koha, 1992. aasta suveolümpiamängudel 39. koha.
Ta sai 1990. aasta Aasia mängudel maanteesõidus kuldmedali nii individuaalses kui ka meeskonnavõistluses. 1994. aasta Aasia mängudel sai ta individuaalse pronksmedali ja meeskondliku hõbemedali.
2002. aastal võitis ta Tour de Korea.
Christian Coleman
Christian Coleman (sündinud 6. märtsil 1996 Atlantas Georgias) on USA kergejõustiklane (sprinter).
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis võitis ta hõbemedali 100 meetri jooksus ja 4×100 meetri teatejooksus.
20. jaanuaril 2018 jooksis ta 60 meetrit 6,37-ga, kärpides 1999. aastast Maurice Greene'ile kuulunud maailmarekordit kahe sajandikuga, kuid maailmarekordina see kirja ei läinud, sest võistlustel puudusid elektroonilised stardipakud, mis oleksid tuvastanud võimaliku valestardi. Sellest hoolimata ületas ta selle tulemuse kuu aega hiljem, 18. veebruaril New Mexico osariigis Albuquerques toimunud USA sisemeistrivõistlustel, joostes 60 meetrit 7,34-ga. See tulemus läks kirja maailmarekordina.
2018. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Birminghamis võitis ta 60 meetri jooksus kuldmedali, püstitades sisemaailmameistrivõistluste rekordi 6,37.
2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas tuli Coleman 100 m jooksus maailmameistriks ajaga 9,76.
2020. aastal määrati Colemanile kaheaastane võitluskeeld 2019. aasta detsembris dopinguproovi andmata jätmise eest. Hiljem lühendati karistust 18 kuule. 2020. aasta suveolümpiamängudel Coleman võistluskeelu tõttu ei osalenud.
2022. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Belgradis oli Coleman 60 meetri jooksus Marcell Jacobsi järel teine. Maailmameistrivõistlustel Eugene'is oli ta 100 meetri jooksus kuues ning võitis 4×100 meetri teatejooksus hõbemedali.
Isiklikku
Ta õppis Tennessee Ülikoolis.
2017. aastal pälvis ta USA parima ülikoolis õppiva kergejõustiklase The Bowermani auhinna.
Barbara Juliane von Krüdener
pisi|Barbara von Krüdener poeg Pauliga (1786), autor [[Angelika Kauffmann]] Beate Barbara Juliane von Krüdener (neiupõlvenimega Vietinghoff-Scheel; 22. november 1764 Riia – 25. detsember 1824 Bilogirsk) oli baltisaksa aadlikust kirjanik ja pietist, Viitina mõisaproua.
Lapsepõlv
Lapsepõlve veetis Barbara Riias ja suviti isa mõisates Liivimaal – Marienburgis (praeguses Aluksnes) või harvem Kossi mõisas, mis hiljem hakkas Vietinhoffide järgi kandma Viitina nime. Hariduse sai Barbara kodus, kus teda õpetasid väga head koduõpetajad. Ta õppis keeli, näiteks luges Vergiliust ja teisi klassikuid originaalis. Samuti õpetati aadlidaamile vajalikke oskusi: häid kombeid, tantsimist ja muud. Silmaringi avardasid ka reisid. Esimene reis välismaale toimus 1777, kui reisiti Hamburgi, kuhu viidi kurtide kooli tema kurttumm vanem õde. Edasi mindi Pariisi, kus Vietinghoffil oli oma residents Faubourg St. Honorés. Siis populaarsesse suvituspaika Spasse, kus tutvuti ühe inglise perekonnaga. Juba 1778. aastal reisis 13-aastane hakkaja preili ilma vanemateta Inglismaale. Barbara taheti 16-aastaselt mehele panna naabermõisnikule, aga kuna ta põdes pikalt punetisi, jäi abiellumine ära.
Abielu
1782. aasta suvel abiellus preili Vietinghoff 17-aastaselt Vene riigi teenistuses töötava diplomaadist vabahärra Burchard Alexius Konstantin von Krüdeneriga, kes oli temast 20 aastat vanem ning kaks korda abielus olnud ja lahutatud. Barbarast sai von Krüdeneri esimesest abielust sündinud tütre Sophie võõrasema. Kaasavaraks sai Barbara Kosse ehk Viitina mõisa.
Esimesed abieluaastad veedeti Miitavis (Jelgavas), kus parun oli Venemaa keisririigi saadik Kuramaal. 1784. aastal sündis poeg Paul (1784–1858), kes sai nime ristiisa, troonipärija Pauli (1754–1801) järgi. Samal aastal nimetati parun von Krüdener Venemaa keisririigi saadikuks Veneetsias. Noor proua armus lõunamaasse, Veneetsia ellu maskiballide, lõunamaa ööde, inimeste ja loodusega. Veneetsias armus Barbarasse paruni erasekretär, aadliperekonnast pärit Aleksander von Stakijev. Tegemist oli platoonilise suhtega, mis on aluseks romaanile "Valérie". Ringreisil Itaalias peatuti pikemalt Roomas, Angelika Kauffmann maalis seal portree noorest emast ja tema pojast, see ripub Louvre'is.
1787. aastal määrati von Krüdener Venemaa keisririigi saadikuks Kopenhaagenisse. Samal aastal sündis tütar Julie (1787–1865). Põhjamaine elu ei meeldinud saadikuprouale ja nii suundus ta Prantsusmaale närvihaigust ravima. Raviga ta ilmselt ei tegelenud, küll aga nautis elu Pariisis. Barbara von Krüdener tutvus Barthélemy Bernardin de Saint-Pierre’iga. Luksuslikust elust Pariisis annab märku see, et lahkudes jäi ta Marie-Antoinette’i õmblejannale võlgu hiiglasliku summa – 20 000 franki. 1790–1791 peatus Barbara Montpellier’s ja Barèges' kuurordis, kus võlus seltskonda muuhulgas sallitantsuga ja tutvus tragunileitnant Frégeville’iga. Neil oli kirglik armuromaan, mistõttu Barbara soovis oma mehelt lahutust. Barbara alustas reisi Kopenhaagenisse. Ta jõudis Rödbysse, kus haigestus ilmselt kopsupõletikku. Seal külastas teda abikaasa, kes keeldus lahutusest ja andis talle korralduse sõita Riiga. 1792–1793 viibiski Barbara von Krüdener Riias, käis 1792. aasta kevadel Peterburis, kus haigestus tema isa, kes suri tema käte vahel. Neil aastatel käis Barbara von Krüdener ka Viitinas, kus edendas haridust ja lasi lastele teha rõugetevastased kaitsepookimised. 1793 määrati Burckhard A. von Krüdener saadikuks Berliini. Barbara von Krüdener järgnes talle, kuid mitte kauaks. Ta reisis Leipzigisse, Riiga, külastas Viitinat. Ta viibis ka Šveitsis, kus tema reiside ajal olid ta lapsed proua Armandi hoole all. Šveitsis elavat Prantsusmaa emigrantide seltskonda võlus tema paindlik vaim, säravad silmad, blondid lokid ja kuulus sallitants. Ta tutvus seal Madame de Staëli, Chateaubriandi ja teiste kuulsate kirjanikega. Samuti tutvus ta Šveitsis pastor Kellneriga, kes jäi tema kauaaegseks kaaslaseks. Veel kord naasis ta mehe juurde, kuid läks taas Šveitsi. 1802. aastal Burckhard A. von Krüdener suri Berliinis, kuid Barbara von Krüdeneri matustel ei olnud.
"Valérie" ja muu kirjanduslik tegevus
pisi|Dmitri Levitski (1735–1822) portreel hoiab Aleksandr von Stakijev käes "Valérie" köidet (1818) "Valérie" ilmus 1804. aastal Pariisis. See on tinglikult autobiograafiline kiriromaan, mille aluseks on Aleksander von Stakijevi armumine Barbara von Krüdeneri. Romaanis armub noor erasekretär Gustave de Linar oma ülemuse noorde abikaasasse Valériesse. Samuti nagu Barbara elus, käsitlevad ka romaani teemad lõunamaad, rasedust, platoonilist armastust. Enamik kirju on kirjutanud de Linar Itaaliast oma põhjamaal elavale sõbrale Ernestile. Mõned kirjad on ka tema sõbra vastused.
Väga jõuline oli romaani turunduskampaania: Barbara ise ja tema toaneitsid käisid mööda kauplusi ja nõudsid Valérie käekotte, Valérie kleite, Valérie salle. Nõudlus tekitati juba enne romaani ilmumist. Romaanist sai bestseller, kogu Euroopa luges seda, seda tõlgiti mitmesse keelde. Eesti keeles ilmus see aastal 2003.
Aleksandr Puškin on oma „Jevgeni Oneginis“ pannud Tatjana lugema just "Valéried", noore de Linari sõnu. Adam Mickiewiczi draamapoeemis "Dziady" loeb kangelanna samuti seda romaani.
Kõivu tee
Kõivu tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Merivälja asumis.
Barbara Juliane von Krüdener
"Valérie" ja muu kirjanduslik tegevus
Lisaks "Valériele" on Krüdener kirjutanud ka teosed 'Mõtted ja maksiimid' (1802), 'Aleksei ehk Vene soldati lugu' (1797), autobiograafilise jutustuse 'Algithe', kolmeks jalutuskäiguks jagatud 'Schönhoffi lossiaia kirjelduse' (1799) ja 'La Cabane des Latarniers'. Neid ei ole eesti keelde tõlgitud.
Kõivu tee
Tänav saab alguse Ranniku teelt ja suundub põhja. Tänavaga ristuvad Kõivu põik, Kesktee, Heki tee ja Lodjapuu tee.
Barbara Juliane von Krüdener
Usku pöördumine
pisi Romaani triumfi järel sõitis Barbara Riiga, kus temast sai üleöö pietist, prohvet, hernhuutlane, vaeste eest hoolitseja. See juhtus, kui ta juhuslikult läbi akna nägi ühe perekonnatuttava äkksurma ja langes sügavasse depressiooni. Samuti kohtus ta ühe vaga hernhuutlasest kingsepaga, mille tagajärjel uskus, et usk jumalasse on see, mis sisendab elujulgust, rõõmu ja rahu.
Aastail 1804–1815 oli Barbara pidevalt reisil. Ta kohtus paljude mõjukate aadlikega, aga ka teistsugusesse sotsiaalsesse kihti kuuluvate inimestega. Tema algatatud näljahädaliste abistamist ei kiidetud heaks, kardeti, et see kõigutab ühiskonda, teda sunniti korduvalt nii mõnestki kohast lahkuma.
Teel Pariisist Riiga 1817. aastal lasi Barbara endast Caroline Bardual maalida kaks portreed.
Püha Liit ja Aleksander I
1814. aastal kohtus Barbara Heilbronnis Aleksander I-ga. Tema kinnisidee oli, et Aleksander I on kristliku maailma päästja. Nad kohtusid veel mitmel korral. Arvatakse, et just Barbara oli nõuandja ja veenis kolme valitsejat – ortodoksse Vene tsaari Aleksander I, katoliiklasest Austria keisri Franz II ja luterlasest Preisimaa kuninga Friedrich Wilhelm III – 1815. aastal Pariisis sõlmitud liidule andma ülevat nimetust Püha Liit.
Pärast liidu sõlmimist Barbara ja Aleksander I suhted jahenesid järk-järgult. Oma osa selles oli teda ümbritseval suurel ja kummalisel usklike ja šarlatanide seltskonnal.
Viitina mõisaproua
1818. aastal jõudis Barbara von Krüdener Viitinasse. Juba 1792. aastal Viitinas viibimise ajal oli ta asutanud kooli ja alustanud laste vaktsineerimist. 1818. aastal naastes suhtles Barbara palju Rõuge pastori George Gottfried Marpurgiga, kes pidas temast väga lugu jumalakartlikkuse ja vagaduse tõttu. 1820. aastaks leidis Marpur, et Barbara von Krüdener on liiga katoliiklik, sest palvetab liiga sagedasti neitsi Maarja poole. Viitina mõisas peeti pühapäeviti palvetunde. Need toimusid pärast kiriklikku jumalateenistust ja enne palvetundi anti rahvale korralikult süüa. Barbara von Krüdener manitses talupoegi nii palvetele kui ka tööle, virkusele ja puhtusele, viletsalt riietatutele anti paremaid riideid. Proua korraldas ka vaimulike raamatute tõlkimist ja väljaandmist. Kui 1820. aastaks oli Rõuge kandi talupoegade innukus langenud, siis palvetas ja laulis Barbara lätlastest vennastekoguduse naistega. 1821.aastal käis Barbara Peterburis. Sealt naastes elas ta tagasitõmbunult ja askeetlikult külmas kütmata mõisakambris, mille tagajärjel haigestus.
Calberlah
Calberlah on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Gifhorni kreisis.
Barbara Juliane von Krüdener
Viitina mõisaproua
1823. aastal lahkus Barbara Viitinast, et sõita Krimmi tervist parandama. 25. detsembril 1824 suri Barbara Karasu Bazaaris (Belogorskis) ja maeti kohalikku armeenia kirikusse.
Calberlah
Valla pindala on 27,64 km². 31. detsembril 2015 elas seal 4967 inimest. Valda kuuluvad järgmised külad: Allenbüttel, Allerbüttel, Brunsbüttel, Calberlah, Edesbüttel, Jelpke ja Wettmershagen.
pisi|tühi|Luterlik kabel
Barbara Juliane von Krüdener
Viitina mõisaproua
Barbara von Krüdeneri kohta on kogutud rahvapärimust. Viitina rahva mällu on Barbara talletunud hea prouana, kes ei sundinud talupoegi laupäeviti tööle, jagas pühapäeviti nii raha kui ka leiba, karistas neid, kes ei pidanud lugu pühakirjast. Rahva mälus on säilinud lugu Tagamõtsa Jaanist, kes olla lorilaulu ridade lõppu lisanud sõna "aamen". Selle jumalasõna teotuse eest olla talle vitsu antud. Proua olla Meegomäel palvetamas käinud ja kuulnud seal taevaseid hääli. Teenijatüdrukud uskusid, et proua pisarad teevad õnnelikuks, kui neid juua. Mõisaproua sundis naisi aluspükse kandma, ta olla ise naistel seelikusaba üles tõmmanud, et kontrollida, kas püksid on jalas. Ta olla ka naistele õpetanud, kuidas neid valmistada.
Barbara von Krüdener teatrilaval
3. augustil 1996 lavastas Ain Mäeots Viitina mõisahoones Kauksi Ülle ja Sven Kivisildniku näidendi "Tandsja pühalik" ("Tantsiv pühak"), kus Barbara von Krüdeneri mängis Merle Jääger. Näidendi tekst on ilmunud Vikerkaares 1996, nr 11–12.
2010. aasta Kõrgõzstani parlamendivalimised
'''Kõrgõzstani 2010. aasta parlamendivalimised''' peeti 10. oktoobril. Valimistel osales 29 parteinimekirja.
Valimised peeti 2007. aastal vastu võetud valimisseaduse alusel. Kehtis topeltkünnis: Kõrgõzstani Ülemnõukokku pääsemiseks pidid parteid koguma vähemalt 5% valimisnimekirjadesse kantute häältest ning vähemalt 0,5% valimisnimekirjadesse kantute häältest igas regioonis.
Valimistulemus
Esialgsete tulemuste põhjal pääses Ülemnõukokku 5 parteid: Ata-Džurt (8,89% valimisnimekirjadesse kantute häältest), Kõrgõzstani Sotsiaaldemokraatlik Partei (8,04%), Ar-Namõs (7,74%), Respublika (7,24%) ja Ata Meken (5,6%). Napilt 5-protsendilise valimiskünnise alla jäi Bütün Kõrgõzstan ('Ühtne Kõrgõzstan'), mis süüdistas Keskvalimiskomisjoni valijanimekirjadesse kantute arvu kunstlikus suurendamises. Solidaarsust Butun Kõrgõzstaniga kuulutas üle künnise pääsenutest Ar-Namõs.
Keskvalimiskomisjoni esimehe Akõlbek Sarijevi sõnul ei muutunud valijate arv mitte selle pärast, et valimiskomisjonis numbreid suuremaks kirjutatakse, vaid seetõttu, et valijate üle peetakse arvet kahe nimekirja – põhilise ning lisanimekirja, alusel. Lisanimekirja alusel hääletas aga 198 000 inimest ja selle võrra kerkis viie protsendi künnis.
Lõplikud valimistulemused kuulutas keskvalimiskomisjon välja 1. novembril. Parlamenti pääsesid:
Väljajääjate tulemused:
Parlamenti mitte pääsenud parteid said kokku 19% valimisnimekirjadesse kantute häältest. Nimekirjadesse kantute üldarvuks kinnitati 3 036 703, neist 2 837 989 kuulusid valimiste eel arvele võetute hulka.
Valimistulemused mitmetes piiritagustes valimispunktides tunnistati tühiseks.
Uuskross
pisi pisi Uuskross (Neugroschen, lühend Ngr.) oli aastail 1841–1873 vermitud Saksi ja Saksi-Altenburgi peenrahaühik ja väike hõbemünt.
2010. aasta Kõrgõzstani parlamendivalimised
Valitsuse moodustamine
President Roza Otunbajeva tegi valitsuse moodustamise ülesandeks sotsiaaldemokraatidele. 30. novembril teatati, et sotsiaaldemokraadid, Respublika ja Ata Meken on jõudnud valitsuse moodustamises kokkuleppele.
Kurerehalised
Kurerehalised (Geraniaceae) on kaheiduleheliste taimede sugukond.
2010. aasta Kõrgõzstani parlamendivalimised
Valitsuse moodustamine
Kaks päeva hiljem kukkus aga napilt läbi Ata Mekeni juhi Ömürbek Tekebajevi kinnitamine parlamendi esimeheks. President andis seejärel koalitsiooni moodustamise ülesande üle Respublika juhile Ömürbek Babanovile.
Uuskross
Uuskross oli üks kolmekümnendik taalrit ja jagunes kümneks penniks.
2010. aasta Kõrgõzstani parlamendivalimised
Valitsuse moodustamine
17. detsembril kogunenud parlament kiitis heaks sotsiaaldemokraatide, Respublika ja Ata Džurti valitsuskoalitsiooni. Kokkulepe annab peaministri ametikoha sotsiaaldemokraatide juhile Almazbek Atambajevile, parlamendi esimehe koha Ata Džurti kuuluvale Ahmatbek Keldibekovile. Babanovist sai asepeminister.
Kurerehalised
Eesti taimedest kuuluvad sellesse sugukonda perekonnad
Uuskross
1. juunil 1876 kaotas uuskross kehtivuse ja asendati niklist Saksa kümnepennisega.
International MaxxPro
International M1224 MaxxPro on USA ja Iisraeli ettevõtete koostöös valminud soomusauto.
Rudolf Koivu auhind
Rudolf Koivu auhind on auhind, millega tunnustatakse parimaid Soome laste- ja noorteraamatute illustreerijaid.
Auhind on nime saanud tuntud soome illustraatori ja kunstniku Rudolf Koivu järgi ja seda antakse välja 1949. aastast.
Auhinna suurus on 10 000 eurot.
Leedri tee
Leedri tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Merivälja ja Mähe asumis.
Leedri tee sai nime 20. septembril 2000.
Vasalemma valla huvikeskus
Vasalemma valla huvikeskus on kultuurikeskus Harju maakonnas Vasalemma vallas Vasalemma asulas. Keskuse juhataja on Mari Tomp.
Keskus haldab ka Vasalemma seltsimaja.
Võhma külanõukogu
Võhma külanõukogu oli mitme Eesti NSV külanõukogu nimi:
Jacques Dubochet
Jacques Dubochet (sündinud 8. juunil 1942) on Šveitsi biofüüsik.
Ta töötab Lausanne'i Ülikoolis.
2017. aastal sai ta koos Joachim Franki ja Richard Hendersoniga krüoelektronmikroskoopia märkimisväärse edasiarendamise eest Nobeli keemiaauhinna.
Opisthotropis
Opisthotropis on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Opisthotropis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid võib kohata Aasias.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Opisthotropis seisuga 07.02.2014.
Venevere külanõukogu
Venevere külanõukogu oli külanõukogu Rakvere rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1960 ja seejärel liideti see Laekvere külanõukoguga. Külanõukogu moodustati Venevere valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus Veneveres asulas.
Otto Pukk (ettevõtja)
Isiklikku
Otto Pukk on sündinud Stockholmis Eesti pagulaste peres, kuid tema vanaisa, vanaema ja isa on pärit Saaremaalt.
Otto Puki vanaisa oli Eesti poliitik, Riigivolikogu esimees ja advokaat Otto Pukk.
Lodjapuu tee
Tänav saab alguse Ida teelt (sellest teisel pool kulgeb samas sihis Hõbekuuse tee) ja suundub itta.
Gianni Schicchi
"Gianni Schicchi" on Giacomo Puccini ooper (opera buffa) ühes vaatuses Giovacchino Forzano libretole Dante Alighieri poeemi La divina commedia (Jumalik komöödia) I osa Inferno (Põrgu) XXX laulu järgi. Esiettekanne triloogia Il trittico (III vaatus) toimus 14. detsembril 1918 New Yorgi Metropolitan Operas. Rollide esmaesitajad olid Giuseppe de Luca (Gianni Schicchi), Florence Easton (Lauretta), Giulio Crimi (Rinuccio), Kathleen Howard (Zita), Angelo Badà (Gherardo), Marie Tiffany (Nella), Marie Sundelius (La Ciesa) ja Adamo Didur (Simone). Dirigeeris Roberto Moranzoni.
Ajalugu
Puccini ainus komöödia. Meelelahutuslik lugu, mis on komponeeritud väga kõrgel tehnilisel tasemel. Gianni Schicchi osutus viimaseks Puccini lõpetatud ooperiks.
Ühevaatuseline ooperižanr muutus Itaalias üha populaarsemaks pärast 1890. aastal korraldatud parima sellise teose konkurssi, mida muusikakirjastaja Edoardo Sonzogno sponsoreeris ja mille võitis noore Pietro Mascagni Cavalleria rusticana.
Ka Puccini pidas silmas, et tuleb anda oma panus verismi koolkonda. Novembriks 1916 oli ta lõpetanudki hiljem ebaõnnestunuks peetud veristliku Il tabarro. Kuid tal mõlkus meeles, et peaks selle kõrvale komponeerima veel kaks ühevaatuselist ooperit, et need täidaksid terve teatriõhtu. Kahe ülejäänud teose jaoks puudusid tal ideed. Lõpuks andis libretist Giovacchino Forzano Puccinile tutvumiseks kaks enda tekst, millest saidki Suor Angelica ja koomiline Gianni Schicchi.
Tegelikult ei olnud Puccini alguses koomilise ooperi ideest huvitatud. Firenze kui tegevuspaik teda ka ei köitnud, sest kartis, et avalikkus ei tunne selle teema ja linna vastu suurt huvi. Siiski tekkis tal Gianni Schicci loo vastu tasapisi huvi ja ta töötas selle libreto kallal isegi samal ajal kui komponeeris Suor Angelicat. Religiooni teemaline ooper valmis 1917. aasta septembris, misjärel sai Puccini kogu oma tähelepanu pöörata Gianni Schicchile. Esimese maailmasõja sündmused ja ka 1918. aasta gripipandeemia, milles Puccini kaotas õe, tõmbasid ta tähelepanu töölt mõneks ajaks kõrvale. Esimene mustand valmis 20. aprillil 1918. Puccini jätkas selle täiustamist ja orkestreerimist kuni 1918. aasta suveni.
Triloogia lõppedes pidi Puccini otsustama esietenduskoha. Itaalias oli ettekandmine võimatu. Esimese maailmasõja ajal olid teatrid suletud ja lauljad kättesaamatud. 1918. aastal oli ka reisimine väljapoole Euroopat riskantne ja ebakindel. Puccini sai küll Buenos Airesest pakkumise seal ooperikolmik lavastada, millest ta keeldus, kuna ei soovinud, et tema äraolekul nii keerulist tööd esmakordselt välismaal esitataks. Lõpuks ta siiski nõustus, et esiettekanne võib toimuda New Yorgi Metropolitan Operas, ilma et ta oleks seal ise kohal. Dirigent sai täpsed kirjalikud juhised.
Esietendusel näitas väljamüüdud maja publik viisakat entusiasmi  Il tabarro ja Suor Angelica vastu, kuid Gianni Schicchi võeti vastu rõõmuhõisetega. Seda nimetati „õhtu pärliks". Eriti vaimustas publikut Lauretta aaria „O mio babbino caro", mida tollastele kommetele mitte korrata ooperi ettekandmise ajal üksikuid muusikalugusid, tehti publiku tugeval nõudmisel erand. Sellest aariast sai kiiresti sopranite meelispala kontsertidel esinedes. Ainus laulja, kes kõigis kolmes teoses New Yorgi esietendusel esines, oli Ameerika sopran Marie Tiffany. Ta oli Il tabarros üks armastaja, Suor Angelicas üks õdedest ja Gianni Schicchis Nella. Il tritticot etendati esietenduse solistidega kolm päeva hiljem, 17. detsembril Philadelphia ooperiteatris. Seejärel mängiti veel viis korda Metropolitanis.
New Yorgi esietenduse ajal oli Il trittico Roomas proovides. Valmistuti Itaalia esietenduseks Teatro Costanzis. Proovid kulgesid aeglaselt, kuid orkester kõlaga oli Puccini rahul. Puccini jaoks oli Itaalia esietendus olulisem, kui New Yorgi maailmaesiettekanne. Rooma esietendus toimus 11. jaanuaril 1919. Gianni Schicchi võeti taas soojalt vastu, kuid kaks Il trittico teist osa jätsid Rooma publiku ükskõikseks. Rahulolematu oli ka Puccini sõber, dirigent Arturo Toscanini, kes oli Rooma esietendusel publiku hulgas. Toscaninile oli Il tabarro verismi stiil vastuvõetamatu ja ta lahkus etenduselt pärast esimest vaatust. See põhjustas lõhe tema suhetes Pucciniga, kes teatas, et ei luba „sellel jumalal" Londoni esilinastust juhatada. Puccini keeldus ka minema ooperi lõppedes lavale kummardama, kuid ta toodi vägisi kulisside tagant lavale kuulama kõrvulukustavat aplausi.
Londoni Covent Gardeni esietendus toimus 18. juunil 1920. Taas võeti soojalt vastu ainult Gianni Schicchi. Kuningas George V ja kuninganna Mary olid kohal ning kutsusid Puccini oma looži, et talle kuninglikud õnnitlused edasi anda. Järgnesid etendused Viinis (1920), Stockholmis (1920), Hamburgis (1921), New Yorgis (1926), Berliinis (1928), Helsingis (1931) ja mujal Kõikjal tõsteti esile Gianni Schicchit.
1920. aastal avaldasid Puccinile kasvavat survet nii teatrite impressaariod, kui ka tema kirjastaja Casa Ricordi, et jaotada Il trittico osadeks, et saaks neid eraldi esitada. Ooperiteatrid soovisid esimeses järjekorras loobuda Suor Angelicast, mis oli osutunud kolmest kõige vähem edukaks. Oldi ka Il tabarro vastu. Puccini oli Londonist lahkudes veendunud, et Il trittico püsib Covent Gardeni repertuaaris tervikuna, kuid sai peagi teada, et ooperimaja direktor Henry V. Higgins eemaldas Suor Angelica, kuna see Londoni publikule ei meeldinud. Puccini vaidles häälekalt vastu, kuid tulutult. Lõpuks otsustas Higgins eemaldada ka Il tabarro ja esitada Gianni Schicchi koos vene balletiga. Puccini kapituleerus Higginsi ees, kuid andis üldsusele teada, et tema kontseptsioon „rebitakse julmalt tükkideks". Metropolitan ja mitmed teised teatrid ühinesid tükeldamisega. New Yorgis esitati Il trittico tervikuna alles 1975. aastal.
Gianni Schicchit on esitatud koos Ruggero Leoncavallo kahevaatuselise ooperiga I pagliacci, Engelbert Humperdincki Hänsel und Greteli, Bela Bartóki A kékszakállú herceg vára, Italo Montemezzi L'amore dei tre re, Aleksandr von Zemlinsky Eine florentinische Tragödie ja isegi Puccini enda La bohème’iga. Gianni Schicchi on omaette sageli olnud kaasajal esitusel paljudes Itaalia, Euroopa ja Ameerika teatrites, sealhulgas Roomas, Bolognas, Milanos, Firenzes, Edinburgi festivalil, Glyndebourne'i festivali, Los Angeleses ja 2023. aastal San Diegos.
Eestis on esitatud Estonias 1972, 1995 (Talveaed) ja 1998 ning Vanemuises 1988.
Helisalvestused on aastatest 1959, 1962, 1977, 1986, 1991 ja 1997.
Tegelased
-         Lauretta (sopran), tema tütar, 21-aastane
-         Rinuccio (tenor), Zita vennapoeg, 24-aastane
-         Simone (bass), Buoso nõbu, 70-aastane
-         Marco (Bariton), Simone poeg, 45-aastane
-         La Ciesa (metsosopran), Marco naine, 38-aastane
Karuse kalmistu
Karuse kalmistu on Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Kinksi külas asuv kalmistu.
Gianni Schicchi
Tegelased
-         Zita (metsosopran), Buoso nõbu, tuntud kui La Vecchoa, 60-aastane