cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees, lühendatult NSVL MN esimees (aastatel 1946–1991 Председатель Совета Министров СССР e Predsedatel Soveta Ministrov SSSR ja aastatel 1923–1946 NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu esimees Председатель Совета Народных Комиссаров СССР e Predsedatel Soveta Narodnõhh Komissarov SSSR) oli Nõukogude Liidu valitsusjuht ehk peaminister.
Harilik leeskputk
Nimetus
Hariliku leeskputke rahvapärased nimetused on elajahein, karurohi, külmakingaliistik, leestükid, litskijuur, lääbus ja ussirohi.
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees
NSV Liidu konstitutsiooni järgi oli NSV Liidu Ministrite Nõukogu pädev otsustama kõiki riigi poliitilisi küsimusi, kuid tegelikult sündisid need otsused Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroos. Paljudel juhtudel oli NSVL MN esimees ja NLKP peasekretär sama isik, ei see olnud alati nii.
Harilik leeskputk
Ajalugu
Selle taime paljude keelte rahvapärastes nimetustes on viide armastusele. Üheks põhjuseks võib olla taime kasutamine armuhaiguste vastu 12. sajandil Inglismaal. Lõuna-Euroopas on harilik leeskputk aiataimena tuntud alates 8. sajandist. Põhiliselt kasvatati teda kloostriaedades ning selle levitamisel mängisid tähtsat rolli benediktiini mungad. Võimalik, et taime kasutati apteekides juba antiikajal.
Levik ja kasvukoht
Taime päritolu ei ole kindlalt teada. Võimalik, et taim on omane kogu Euroopale ja Edela-Aasiale. Teiste allikate järgi on taim pärit vaid Vahemere-äärsetest piirkondadest Euroopas ja Edela-Aasias või ka ainult Edela-Aasiast (Iraani ja Afganistani aladelt). Eestis kasvab looduslikult põhiliselt läänesaartel. Aiataimena metsistub kergesti.
Ravimtaimena
Harilikku leeskputke on kasutatud ka Eesti rahvameditsiinis. Usuti, et taim aitab seahaiguste ja punetiste vastu, ning teda kasutati usside peletamiseks.
Harilikku leeskputke kasutatakse põhiliselt uriinierituse ergutamiseks ning söögiisu ja seedimise soodustamiseks. Samuti kasutatakse kõhupuhituse, menstruatsioonihäirete, sapi- ja neerukivide korral, sapi erituse soodustamiseks ning köha ja bronhiidi korral röga lahtistamiseks. Hariliku leeskputke alkoholitõmmist kasutatakse alkoholismi vastu. Pikaaegne tarvitamine võib vähendada närvisüsteemi ärritatust. Kasutades nahal, soodustab haavade parenemist ning aitab eemaldada pigmendilaike. Droogi maksimaalne päevane annus ei tohiks ületada 8 grammi.
Harilik leeskputk võib põhjustada veretulva väikeses vaagnas paiknevatesse elunditesse ja seega ei sobi kasutamiseks rasedatele. Samuti tuleks ettevaatlik olla ägedate neerukoe parenhüümi haiguste ja südametegevusest või neerutalitlusest tingitud tursete korral. Hariliku leeskputke kasutamisel võib tekkida neeru ärritus.
Harilik leeskputk tekitab tihti ka nahaärritusi ja tugevaid nahapõletikke. Tundlikumad inimesed peaksid lehti ja varsi korjama hommikuti või õhtuti ning kandma kindaid. Ülitundlikel võib nahareaktsioon tekkida ka vaid taime riivamisel. Võimalik, et harilik leeskputk suurendab naha tundlikkust UV-kiirguse suhtes. Taimes leiduvad furokumariinid võivad avaldada fototoksilist, fotomutageenset ja fotokartsinogeenset toimet. Üldiselt on vesitõmmis ohutum alkoholitõmmisest.
Droog
Euroopa farmakopöa kohaselt on droogiks hariliku leeskputke peenestamata või peenestatud kuivatatud juurikad ja juured (Levistici radix). Juurt kogutakse sügisel alates taime teisest kasvuaastast. Juuri enne kuivatamist ei lõigata ega peenestata, sest sel juhul väheneks eeterlike õlide sisaldus. Peenestamata droogi õli sisaldus peaks olema vähemalt 0,4% ja peenestatud droogil 0,3%. Võõrlisandeid on lubatud kuni 3%, niiskust 12%, tuhastamisel üldtuhka võib tekkida kuni 8%.
Droogiks kasutatakse harvem ka lehti (Levistici folium). Lehti kogutakse suvel soovituslikult enne taime õitsemist ning kuivatatakse temperatuuril 35–45 kraadi.
Keemiline koostis
Juures leidub 0,35–1,7% eeterlikku õli, millest 70% moodustavad lõhna andvad alküülftaliidid. Lisaks on esindatud E- ja Z-ligustiilid, 3-butüülftaliidid, E- ja Z-butülideenftaliidid, α- ja β-pineen, β-fellandreen, tsitonellaal, pentüültsükloheksadieen, hüdroksükumariinid, furokumariinid (põhjustavad naha tundlikkust) ja polüiinid. Kuivatatud ja kuivatamata droogi koostis on mõnevõrra erinev.
Lehed sisaldavad 0,5–2,7% eeterlikku õli. Koostisse kuuluvad α-terpineool, tsineool, karvakrool, terpeenestrid, seskviterpeenlaktoonid, äädikhape, isopalderjanhape ja tema estrid, võihape, bensoehape. Samuti leidub ftaliide (70%): n-buüüftaliidi, n-butüüllidenftaliidi (annab droogile lõhna) ja lingustiidi. Värsketes lehtedes on rohkelt C-vitamiini. Toime seisukohalt on kõige olulisemad kumariinide gruppi kuuluvad psoraleen, bergapteen, kumariin, umbelliferoon.
Veel leidub taimes mõruaineid, parkaineid, fütontsiide, orgaanilisi happeid, tärklist ja sahhariide.
Kulinaarias
Hariliku leeskputke lehti kasutatakse salatites ning suppide ja puljongite maitsestamisel. Juuri süüakse ka köögiviljadena või riivituna salatites. Taime maitse sarnaneb mingil määral selleri omaga. Seemneid kasutatakse vürtsina sarnaselt apteegitilli seemnetega. Suurbritannias segatakse traditsioonilise talvejoogi saamiseks vahekorras 2:1 alkohoolset leeskputke jooki brändiga. Rumeenias on harilik leeskputk eelistatum kohalikke puljongite koostisosa kui näiteks petersell või till ning tema seemneid kasutatakse ka hapendatud kapsa ja kurkide maitsestamisel. Leeskputk on ka mõnede likööride koostises.
Metsküla raamatukogu (Lääneranna)
Metsküla raamatukogu on raamatukogu Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Metsküla külas.
Raamatukoguhoidja on Tiina Ulm.
Alates 1. septembrist 2018 on raamatukogu koos teiste Lääneranna vallas asuvate raamatukogudega Lääneranna Raamatukogu haruraamatukogu.
Jaan Poska
pisi|"Jaan Poska portree", [[Paul Raud|Paul Raua maal (1929)]] pisi|Jaan Poska maja Kadriorus pisi|Jaan Poska hauakivi on Siselinna kalmistul perekond Poska rahulas vasakult teine Jaan Poska (24. jaanuar 1866 (vkj 12. jaanuar) Kirikuküla Laiuse vald, Laiuse kihelkond – 7. märts 1920 Tallinn Eesti Vabariik) oli Eesti poliitik. VR III/1.
Pärast Tartu ülikooli lõpetamist töötas Poska Tallinnas advokaadina. Aastatel 1913–1917 oli ta Tallinna linnapea ja 1917. aastal Venemaa Ajutise Valitsuse Autonoomse Eestimaa kubermangu komissar ning Ülevenemaalise Asutava Kogu liige.
Eestimaa Päästekomitee määras Poska Eesti välisministriks. Ta oli Eesti Asutava Kogu liige ja Vene SFNV-ga peetavate rahuläbirääkimiste Eesti delegatsiooni juht. Poska oli seotud ka Eesti Vabariigi põhiseaduse valmistamisega.
Lapsepõlv ja haridus
Jaan Poska sündis 12-lapselises peres viienda lapsena. Tema perekonna kodune keel oli vene keel. Ta kasvas üles venevaimulises õhkkonnas, sest tema vanemad käisid läbi peamiselt preestritega ja nende perekondadega, kes olid enamasti venelased. Hoolimata sellest, et Jaan Poska kõneles vene keelt nagu venelane ja tema eesti keel oli vene aktsendiga, olid tema tegevus ja mõtteviis sügavalt eestimeelsed. Isa oli õigeusu Laiuse Jumalaema Sündimise koguduse köster. Ta õppis Tuhalaane õigeusu kirikukoolis. Andeka poisina pääses ta Karksi-Nuia preestri Alliku abil Riia Vaimulikku Seminari, kus ta sai alg- ja keskhariduse. See oli õigeusu köstrile kõige kergem ja odavam tee oma poegade koolitamiseks. Vaimulik kool oli neljaklassiline progümnaasium, seminar aga keskkool, kus neljas klassis anti ilmalikku haridust, kahes viimases aga usuteadust. Kummagi juures oli ka internaat, kus õpilased elasid. Õppekeeleks oli vene keel, läti ja eesti keelt õpetati eriainena. Õppureist enamus olid lätlased, eestlasi oli tunduvalt vähem ja venelasi mõni üksik. Eriti rohkesti õpetati Riia vaimulikus seminaris filosoofiat ja loogikat.
Dorotheos
Dorotheos (ladinapäraselt Dorotheus, venepäraselt Дорофей) on kreeka mehenimi, mis tähendab "Jumala kingitust" või ka "kingitust Jumalale".
Jaan Poska
Lapsepõlv ja haridus
1882. aastal, kui Jaan Poska oli 16-aastane, suri tema isa. Ema kolis siis Tartusse, kus üks poegadest, Mihkel, õppis ülikoolis ning ka nooremad pojad ja tütred käisid koolis. Kuna üks vendadest oli läinud vaimulikku akadeemiasse ja teine hakkas preestriks, oleks Jaan Poskast saanud ka preester, kuid tema vend Mihkel määrati rahvakoolide inspektoriks ja tal oli võimalik Jaani aineliselt toetada.
Dorotheos
Seda nime kandsid antiik- ja keskajal mitmed tuntud inimesed:
Jaan Poska
Lapsepõlv ja haridus
1886. aasta kevadel sooritas Jaan eksternina küpsuseksami ja lõpetas seminari, astumata kahte viimasesse klassi. Sama aasta sügisel astus ta Tartu ülikooli arstiteaduskonda. Aasta hiljem siirdus Jaan Poska õigusteaduskonda, siis oli võimalik õppimise kõrvalt ka teenida ning õigusteaduskonna sai ka rutem lõpetada. Tartu ülikoolis peeti tol ajal loenguid õigusteaduskonnas veel saksa keeles. Ülikooli astudes oskas Poska saksa keelt vähe, kuid peagi õppis ta keele vajalikult ära. Ta suhtles enam õigeusu vaimulike ja eesti isamaalastega, kes tundsid poolehoidu vene kultuurile.
Jaan Poska side kirjandusega ajendas teda tõlkima. Ta tõlkis Aleksandr Puškini "Padaemanda" ja ühe raamatu Peeter Suurest. Need tõlked avaldas ta Jaan Karu nime all. Samuti aitas ta üliõpilasena oma venda Mihklit Eesti algkoolidele vene lugemiku väljaandmisel.
Töökäik
Aastal 1890 lõpetas Jaan Poska Tartu ülikooli. Noor advokaat hakkas Tallinnas tööle eraadvokaadina. Kolme aasta pärast sai temast vandeadvokaat. 1900. aastal asus Jaan Poska juures Tallinnas tema advokaadiabilisena tööle Konstantin Päts.
Aastal 1895 suri Jaan Poska ema. Sama aasta lõpus abiellus ta Constance Ekströmiga.
Aastal 1904 valiti Jaan Poska Tallinna linnavolinikuks. 1905. aastast valiti Jaan Poska linnavolikogu juhatajaks. Sel perioodil laienes rahvahulkade poliitiline ärkamine. Avaliku arvamuse ainsaks keskuseks olid omavalitsused. Seepärast tuli linnavolikogu päevakorda ka poliitilisi küsimusi, mida algatas tihti Poska. 1905. aasta revolutsiooni ajal Jaan Poska vangistati jaanuaris ja naasis Tallinna linnavolikogu juhataja kohale veebruari keskel 1906. aastal.
1907. aastal loodi Tallinna Majaomanikkude Selts ja Jaan Poska valiti selle esimeheks.
1913–1917 oli Jaan Poska Tallinna linnapea. Linnapeana soosis ta uuendusi: 1914–1915 korraldati ümber arstiabi, 1915 asutati naiskommertskool ja 1916 kunsttööstuskool. Jaan Poska linnapeaametiajal asutati tema algatusel Tallinnas linnade liidu osakond, mis kandis hoolt sõjaväelaste eest ja oli tähtsaks keskuseks sõja ajal. Poska täitis edukalt oma ülesandeid rasketes sõjaoludes, rinde lähemas tagalas.
18. märtsist (vkj 5. märtsist) oktoobrini 1917 oli Jaan Poska Venemaa Ajutise Valitsuse Eestimaa kubermangu komissar. Ta ülesandeks oli korra säilitamine linnas, kus oli laostuv vene sõjavägi. Tuli tagada kodanike julgeolek ja korraldada inimeste kaitse vene soldatite rüüstamiste vastu. Sel perioodil eraldati ka Lõuna-Eesti Liivimaa kubermangust ja ühendati Autonoomse Eestimaa kubermanguga. Haldusreformi läbiviimiseks moodustati Eesti Maanõukogu.
Jaan Poska vastutas kubermangukomissarina Eesti Ajutise Maanõukogu (Maapäeva) valimiste läbiviimise eest. Jaan Poska tegevus kubermangu komissarina lõppes pärast bolševike võimuhaaramist, kui Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee ja Viktor Kingissepp võttis asjaajamise üle. Eesti Maanõukogu kuulutas ennast 28. novembril kõrgeimaks võimuks Eestis.
Sügisel 1917 valiti Poska Vene Asutava Kogu liikmeks. Seal olid ülekaalus esseerid, kes kavatsesid muuta Venemaa föderatiivseks riigiks. Poska rõhutas, et Eestil tuleb koos teiste väikerahvastega maksma panna enesemääramise õigus ja et iseseisvuse saavutamiseks tuleb kasutada kõiki võimalikke teid. Asutava Kogu tegevus lõppes bolševike võimuhaaramise tõttu.
24. veebruaril 1918 määras Eesti Maanõukogu poolt moodustatud Eesti Päästekomitee Poska Eesti välisministriks. Hiljem kuulus ta Eesti Ajutisse Valitsusse peaministri asetäitja ja kohtuministrina.
1918–1919 hankis Poska Eesti välissaatkonna juhina Lääne-Euroopas Eestile diplomaatilist tunnustust ja osales Pariisi rahukonverentsil.
1919. aastal naasis Poska kodumaale, olles Eesti Asutava Kogu liige ja välisminister. Ta nimetati Nõukogude Venemaaga peetavate rahuläbirääkimiste Eesti delegatsiooni juhiks. Poska oli Eesti Rahvaerakonna liige.
15. detsembril 1919 avas ta Tartu rahulepingu läbirääkimiste esimese istungi eestikeelse kõnega. Läbirääkimised olid keerulised, sest Vene SFNV nõudmised olid algul vastuvõetamatud, eriti riigipiiride suhtes. Pärast pikki arutelusid hakkasid venelased vähehaaval järele andma. Viimaks tehti 31. detsembril vaherahu, kui oli kokku lepitud tagatistes ja piiriküsimustes. Pärisrahu saavutamiseni kestsid läbirääkimised veel kuu aega, ametlikult vormistati Tartu rahu 2. veebruaril 1920 rahulepingu allakirjutamisega. pisi|Jaan Poska surimask [[Tartu linnamuuseumis]] Pärast rahulepingule allakirjutamist ütles Jaan Poska Eesti delegatsiooni liikmetele: "Tänane päev on kõige tähtsam Eestile tema 700-aastases ajaloos: täna esimest korda Eesti määrab ise oma tuleviku saatust."
Pärast rahulepingule allakirjutamist jätkas Poska tööd advokaadina ja tegeles põhiseaduse valmistamisega. 4. märtsil 1920 juhatas ta viimast korda põhiseaduskomisjoni koosolekut.
7. märtsil 1920 Jaan Poska suri. Ta on maetud Siselinna kalmistule Tallinnas.
Isiklikku
Abiellus 1895. aastal Constance Ekströmiga (1870–1926).
Nende lapsed olid arst Ksenia Poska (1896–1964); advokaat, naisliikumise tegelane mag. jur. Vera Poska-Grünthal (1898–1986); ajakirjandusdoktor Tatjana Poska (1900–1988) (oli abielus Aleksander Arderiga ja seejärel teises abielus Eduard Laamaniga); advokaat ja Estonia nõukogu esimees Jaan Poska (1902–1941); Georg Poska (1904–1906); lasteraamatute tõlkija Anna Poska (1905–1986); advokaat Helene (Jelena) Poska-Niinemann (1907–1939); Niina (Nina) Poska-Lehes (1913–1953); jurist ja vaimulik Jüri Poska (1919–1974).
Lisaks oli Jaan Poska advokaat Gavril (Gabriel) Poska (1875–1929), (kelle tütar Katrin Välbe (1904–1981) oli näitleja) ning kooliinspektori ja hilisema Harjumaa Rapla jaoskonna talurahvaasjade komissari Mihkel Poska (1860–1892) vend, kelle poeg Mihhail Poska (12.12.1890–12.05.1920) oli 1913–1918 Tartu ülikoolis Rooma õiguse õppejõud (esimene eestlasest õigusteaduse õppejõud Tartus) ning töötas keiserliku ülikooli üleviimisel õigusteaduse õppejõuna ka Voronežis ja tütar Liidia Poska-Teis (1888–1956) zooloog, histoloog ja tsütoloog, esimene eestlannast teadusdoktor (1939), töötas 1919. aastast Tartu Ülikoolis, 1945–1956 oli Tartu Riikliku Ülikooli tsütoloogia ja geneetika kateedri professor (1956 ka kateedri juhataja), vend Nikolai Poska (1867–1915) oli preestriks Arusaare Issanda Taevaminemise koguduses, Türi Püha Kolmainu koguduses ja Kuremäe kloostris, vend Paul Poska (1871–1931) oli preestriks Väike-Lähtru Jumalasünnitaja Sündimise koguduses, Jõhvi Jumalailmumise koguduses ja abipreestriks Tallinna Issanda Muutmise koguduses.
Lastelastest on tuntumad luuletaja ja arst Ivar Grünthal, jurist ja ajakirja Triinu toimetaja Tanni Kents (Constancia Grünthal) (mõlemad Vera lapsed), baptisti vaimulik Arpad Arder ning luuletaja Ilona Laaman (mõlemad Tatjana lapsed). Lastelastelastest on tuntumad luuletaja Ott Arder ja muusik Jaan Arder (mõlemad Arpadi pojad) ning meediaärimees ja ajakirjanik Raoul Grünthal (Vera Poska-Grünthali poja Timotheuse poeg). Lastelastelastelastest on tuntuimad muusik Helin-Mari Arder (Jaan Arderi tütar).
Väimeestest
Aleksander Arder (1894–1966 Tallinn) oli eesti laulja (bariton) ja laulupedagoog.
Eduard Laaman (1888–1941) oli eesti ajakirjanik, ajaloolane ja ühiskonnategelane, üks Eesti Vabariigi välisluure rajajaid.
Timotheus Grünthal (1893–1955) oli Asutava Kogu liige, hilisem riigikohtunik.
Aleksander Lehes (10.12.1901 Valga – 22.11.1949 Rootsis) Tallinna Linnapanga ametnik aastast 1926 ja aastast 1933 välisosakonna juhataja.
Mälestuse jäädvustamine
Tema kunagises kodumajas asub Jaan Poska muuseum.
Tema järgi on nimetatud tänavad Tallinnas Kadriorus, tänav Paldiskis ja tänav Narva-Jõesuus.
2016 andis Eesti Post välja tervikasja "Riigimees Jaan Poska 150".
Jaan Poska medal asutati Välisministeeriumi eestvedamisel 2020. aastal Tartu rahu 100. aastapäevaks.
Varnja
pisi|Droonivideo Varnjast 2021. aasta suvel
Varnja on ridaküla.
Elanike arv on umbes 250. Kohalikud elanikud on rahvuselt põhiliselt venelased.
Küla nimi on seotud Peipsi järves asuva suure Varesekiviga (Voroni kiviga). Selle kiviga seostatakse Jäälahingut.
Varnjas on õigeusu Issanda Templisseviimise kirik (varemed; ehitatud 1855) ja vanausuliste koguduse palvela (valmis 1903; ehitati kohalike talupoegade jõududega; ikoonid on põhiliselt 20. sajandist). Palvela juures asub Varnja vanausuliste kalmistu. Sellest paikneb lahus Varnja kalmistu.
Varnjas asub piirivalvekordon ja raamatukogu.
Kohaliku külaseltsi eestvedamisel on loodud Kolkja vanausuliste muuseumi filiaal, milles leiab käsitlust vanausuliste elulaad. Tuntust kogub septembris toimuv iga-aastane sibula- ja jõhvikalaat.
Varnjat on esimest korda mainitud 1582 (Warnia, hiljem Waronja). Kindel asustus tekkis 18. sajandil.
Varnja vallakoolis oli 1879–1880 abiõpetajaks Jakob Liiv. Varnjas on sündinud eesti vaimulik Harald Tammur.
Juunis 2017 toimusid Varnjas sääsepüüdmise Eesti meistrivõistlused.
Grevenbroich
Ajalugu
Grevenbroichi on mainitud linnana 1311. aastal. 19. sajandil kujunes linnast raudteede sõlmpunkt.
Grevenbroich on tuntud energeetikatööstuse keskusena. Seal asub suur pruunsöe maardla. Pruunsöega köetakse soojuselektrijaama. Linnas toodetakse ka tuule- ja päikeseenergiat.
Madona rajoon
Madona rajoon oli 30. juunini 2009 Läti 1. järgu haldusüksus.
Madona rajooni keskus oli Madona linn. Rajooni territooriumile jäid ka Cesvaine, Lubāna, Ērgļi ja Varakļāni.
Rajooni territooriumile jäi Läti kõrgeim tipp Gaiziņkalns.
Stralsund
Stralsund on linn Saksamaal Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal. Asub Strelasundi väina kaldal.
Stralsund sai linnaõigused 1234. aastal ja oli Hansa Liidu liige.
Stralsundi ajalooline vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. Linnas asub okeanaarium Ozeaneum.
Stralsundis on sündinud Carl Wilhelm Scheele.
Viies meditatsioon
Viies meditatsioon on René Descartesi teose "Meditatsioonid esimesest filosoofiast" viies peatükk.
Tizian
thumb|Autoportree pisi|Tiziani hauamonument Veneetsias Tizian [t'iitsian] (õieti Tiziano Vecellio [titsi'aano vetš'ellio]; ka Vecellio (1477 või u 1490 Pieve di Cadore – 27. august 1576 Veneetsia) oli itaalia maalikunstnik, üks silmapaistvamaid kõrgrenessansi meistreid.
Elukäik
Maalimist hakkas ta õppima juba üheksa-aastaselt. Kümneaastaselt alustas õpinguid Veneetsias Sebastian Zuccato juures. Viis aastat hiljem õppis ta Giovanni Bellini juures. Tema kaasõpilaste seas olid Lorenzo Lotto, Sebastiano Luciani ja Giorgione.
1516. aastal, pärast Giovanni Bellini surma, määras Veneetsia valitsus ta ametlikuks riigikunstnikuks. Selles ametis tuli tal jäädvustada riigielu sündmusi ja juhtida kohalikku kunstielu.
1533. aastal nimetas Saksa-Rooma keiser Karl V Tiziani oma õuemaalijaks.
1545. aastal sai Tizian paavst Paulus III-lt kutse minna Rooma. Seal tutvus ta Michelangeloga.
1547. aastal sai Tizian kutse ilmuda Karl V õuemaalijana Augsburgi riigipäevale. Teist korda viibis ta Augsburgis aastatel 1550–1551.
Tizian suri 1576. aastal katku.
Looming
Tizian viljeles usu- ja mütoloogiaainelist kompositsiooni ning portreemaali. Tema portreede järgi tolleaegsetest valitsejatest ja teistest tuntud isikutest saame otsustada nende välimuse üle. Ta on jäädvustanud Karl V, Paulus III, Prantsusmaa kuninga François I ja Hispaania kuninga Felipe II.
Kohila Noortevolikogu
Kohila valla Noortevolikogu on Kohila vallavolikogu juures tegutsev noorteorganisatsioon, mis annab nõu noori puudutavatel teemadel.
Kohila Noortevolikogu asutati 2018
Kohila Noortevolikogu esimene koosseis valiti mais 2019.
Varasemad koosseisud
Märts 2020 -
Nižni Novgorodi oblast
Nižni Novgorodi oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Venemaal Volga föderaalringkonnas.
Keskseade
pisi|Protsessor (CPU) arvuti kõige üldisemas plokkskeemis: RAM – [[muutmälu, ROM – püsimälu ]] pisi|[[Inteli protsessor 80486DX2 (suurus 12×6,75 mm)]]
Nižni Novgorodi oblast
Nõukogude ajal kandis nime Gorki oblast.
Keskseade
Keskseade ehk keskprotsessor ehk kesktöötlusseade (inglise keeles central processing unit, CPU), lühidalt protsessor, on arvuti või programmeeritava kontrolleri riistvara, mis täidab programmide masinakeeles antud juhiseid ning on peamine vahend ettenähtud aritmeetika-, loogika- ja sisend-/väljundoperatsioonide teostamiseks.
Protsessor on integraallülituse kujul kasutusel alates 1960. aastatest. Sellest ajast on protsessori ehitus, arhitektuur ja teostus korduvalt muutunud, kuid põhifunktsioonid on jäänud samaks.
Nižni Novgorodi oblast
Haldusjaotus
Oblastis on 39 rajooni ja 13 rajooni õigustega linna.
Keskseade
Protsessori ehitus
Protsessori põhiosad on
Nižni Novgorodi oblast
Haldusjaotus
Rajoonid:
Keskseade
Protsessorite arhitektuur
Protsessoreid võib jagada arhitektuuri järgi nt Harvardi arhitektuuriga või Von Neumanni arhitektuuriga ja täpsemalt näiteks protsessoriperedesse. Protsessoripered on näiteks x86, SPARC, PowerPC, MIPS, ARM jpt. Protsessoriperede erinevused on alati piisavalt suured selleks, et samad masinkoodis programmid (tarkvara) ümber kompileerimata erinevatel arhitektuuridel või protsessoriperedel ei toimi. Tihtipeale pole abi lihtsast ümberseadistusest või kompileerimisest: programme tuleb vastava operatsioonisüsteemi, protsessori arhitektuuri või -pere tarbeks spetsiaalselt kohandada.
Teine, märksa selgem, tunnus arhitektuuri juures on protsessori registrite suurus. Kui räägitakse 8-, 16-, 32- jne bitistest protsessoritest, siis peetakse silmas protsessori registrite suurust. Registrite suurus määrab, milliste (kui suurte) arvudega suudab protsessor kiireid arvutusi teha. Reeglina on ka 16-bitine protsessor võimeline ka näiteks 32-bitiste arvudega arvutama, aga teeb seda tunduvalt aeglasemini kui 32-bitine protsessor. Ka 64-bitine protsessor suudab loomulikult 32-bitiste arvudega arvutada, kuid jällegi on see aeglasem kui 64-bitiste puhul.
Nižni Novgorodi oblast
Haldusjaotus
Rajooni õigustega linnad:
Keskseade
Protsessorite arhitektuur
Loomulikult vajavad näiteks 32- ja 64-bitine protsessor ka just neile mõeldud emaplaati ja mälu.
Kuid järjest arenev VLSI disain võimaldab nendest probleemidest hoolimata protsessorite arvutusjõudlust üha kasvatada.
Siinid
Info edastamiseks on protsessor siinide kaudu mäluga ühendatud. Peamised siinid on andmesiin ja aadressisiin.
Sõlm (kiirusühik)
pisi|Logi Sõlm on merenduses ja lennunduses kasutatav mittesüsteemne kiirusühik. Kiirusega 1 sõlm liikuv alus läbib tunniga ühe meremiili. 1 sõlm = 1,852 km/h = 0,51444 m/s.
Keskseade
Siinid
Aadressisiinile pannakse mäluaadress, mille poole protsessor pöördub, andmesiinile pannakse saadetav info. Lisaks on väike ühebitine siin, mis määrab, kas andmeid loetakse mälust või kirjutatakse sinna.
Registrid
Registrid on protsessorisisesed mälupesad andmete ajutiseks paigutamiseks. Sinna paigutatakse andmed vahetult enne ja pärast tehteid nendega. Registrid võimaldavad vajadusel kiiret ligipääsu nendes olevatele andmetele. Vahel kasutatakse mingeid andmeid sagedamini kui teisi ning aja kokkuhoiuks hoitakse neid registris.
Sõlm (kiirusühik)
Kiirusühik on pärit omaaegsete purjelaevade kiiruse mõõtmise viisist. Logiliini moodustas iga 47 jala ja 3 tolli (14,40 m) tagant tehtud sõlmedega köis, mille otsa kinnitati veepinnal ankruna toimiv ujuk, halg (inglise keeles log), tünn või muu sarnane objekt. Ujuk koos selle külge kinnitatud liiniotsaga visati liikuvalt aluselt vette ja loendati sõlmi, mida logi laeva tekilt 28 sekundi (standardse liivakella aeg) jooksul vette sikutas. See meetod annab sõlme definitsiooniks 20,25 tolli sekundis ehk 1,85166 km/h, mis erineb tänapäeval kasutatavast definitsioonist vähem kui 0,2‰.
Kuigi sõlm ei ole SI-süsteemi ühik, kasutatakse seda tänapäevalgi laialdaselt. Nimelt on standardsed merekaardid valmistatud Mercatori projektsioonis, millel skaala muutub koos laiuskraadiga. Näiteks Atlandi ookeanil on skaala erinevus Florida ja Gröönimaa vahel kahekordne. Sellise kaardi jaoks ei saa anda ühtset lineaarset skaalat. Küll aga on skaala muutumatu kindlal pikkuskraadil põhja või lõuna suunas sõites: meremiil on defineeritud niisugusena, et see praktiliselt võrdub pikkuskraadi kaareminutiga.
Mõnikord öeldaks kiirusühikuks ekslikult "sõlm tunnis". Selline väljend on ebakorrektne: sõlm tunnis pole kiiruse, vaid kiirenduse ühik.
Keskseade
Registrid
Registrid jagunevad üldkasutatavateks ning eriregistriteks, mis hoolitsevad süsteemi toimimise eest. Näiteks x86 protsessoril on üldkasutatavad registrid AX, BX, CX ja DX ning süsteemseteks registriteks on käsuloendur, kus hoitakse järgmise käsu mäluaadressi. Lipuregister on osa, kus on kirjas mitmesugused süsteemsed olekusignaalid ehk lipud, teiste seas näiteks eelmise võrdlustehte tulemus. x86 protsessorite registreid:
Pilt:Prose.gif
Käsudekooder
Käsudekooder (Instruction decoder) jagab protsessorile toimimiseks ülesandeid juhtsignaalide abil. Ta "tõlgib" käsukoodide registrist saadud bitid protsessori igale osale arusaadavateks juhtsignaalideks.
Juhtseade
Protsessori tööd juhib protsessorisisene juhtseade. Selle ülesanne on organiseerida, et kõik toimuks korrapäraselt – käsu ja andmete lugemine mälust, käsu dekodeerimine, ülesande teostamine ja andmete tagastamine, mälu ülekirjutamine. Juhtseade juhib ja jälgib kõiki protsessori osi.
Vahemälu
Mida suurem on protsessori vahemälu mahutavus, seda kiiremini protsessor töötab (ei pea ootama mälust andmete saamist). Kuna vahemälu on SRAM-tüüpi mälu, siis on selle ehitus üsna keeruline ja protsessori vahemälu kasvades kasvab ka protsessoris transistoride hulk märkimisväärselt. See aga tingib protsessori tunduvalt suurema toitevajaduse, eralduva soojushulga kasvu jne.
Protsessorite iseloomulikud parameetrid
Kõige olulisem protsessori omadus on tema arvutusjõudlus ehk see, kui palju masinakäske ta suudab ühe ajaühiku jooksul täita. Seega määrab jõudluse (töökiiruse) taktsagedus ja takti kestel töödeldava sõna pikkus (bittide arv masinasõnas). Sõna pikkus ja vastavalt andmesiini laius oli esialgu 32 bitti, praegusel ajal on see 64 bitti.
Taktsagedus
Taktsagedus on protsessori tööd koordineeriva ja sünkrooniva signaali – taktsignaali – sagedus. Taktsagedust antakse protsessorile taktgeneraatorist, mis paikneb emaplaadil protsessorist eraldi. Protsessorite taktsagedus jääb enamasti vahemikku 2–4 gigahertsi. Sellise sagedusega sünkroonitakse arvuti eri osade tööd. Arvuti kui terviku jõudlus sõltub peale protsessori töökiiruse loomulikult ka muudest komponentidest, eriti aga muutmälu mahust.
Taktsageduse tõstmine üle 3 gigahertsi on seotud energiatarbe ja soojaeralduse järsu kasvuga, seepärast suurendatakse jõudlust sel teel, et keskseadmesse mahutatakse mitu protsessorilülitust, nn tuuma. Need võivad paikneda ühel kiibil või eraldi kiipidel. Näiteks Apple M1 protsessoril on kaheksa tuuma, mis töötavad muutuvatel taktsagedustel 0,6–3,2 GHz.
MIPS ja FLOPS
Märksa konkreetsemalt kui taktsagedus iseloomustab töökiirust see, kui palju operatsioone suudab protsessor ajaühikus täita. Kasutusel on kaks mõõtühikut: FLOPS-e kasutatakse rohkem teadusarvutite võrdlemisel (näiteks koostatakse nende põhjal superarvutite edetabeleid), harilike personaalarvutite puhul pole see näitaja nii oluline – märksa olulisem on nende puhul MIPS-ide hulk.
CISC ja RISC
On kaks suunda protsessorite masinakäskude kodeerimiseks:
RISC tüübi protsessori jõudlus on suurem CISC tüüpi protsessorist. Arvutite algusajal ei olnud olemas veel kompilaatoreid, kõik programmid tuli kirjutada otse masinkoodi või assembleri abil ja just seetõttu oli lihtsam programme kirjutada programme CISC tüüpi protsessorile, mille puhul sai kasutada lihtsaid käske, mida oli samas palju, keerukate asjade tegemiseks. Tänapäeval on CISC ja RISC protsessorite piir ähmastunud, kuna nad on võtnud üle üksteise omadusi.
Varasemate protsessoritega ühilduv talitluslaad ehk "Real Mode"
Kõige esimesed protsessorid (Intel 8086, 80186 jne.) oskasid töötada ainult real mode 'is. Praktiliselt tähendas see seda, et korraga sai käia ainult üks programm ja kui see kinni jooksis, siis tuli arvuti taaskäivitada. Peale selle sai arvuti kasutada just nii palju mälu kui arvutil tegelikult oli (tavaliselt 640 kB). Andmete tõrjumine saalealale polnud võimalik. Selle laadi tarvis kirjutati ohtralt tarkvara ja see on saanud oluliseks protsessorite edasises arengus. Uued protsessorid pidid olema paremate omadustega kuid samas võimaldama kasutada ka vanu programme.
Kaitstud talitluslaad
Alates mikroprotsessorist Intel 80286 oli võimalik personaalarvutitel töötada kahes töörežiimis: vanas ehk varasemate protsessoritega ühilduvas (Real Mode) ja uues "kaitstud" töörežiimis (Protected Mode).
Sellistel mikroprotsessoritel sai korraga käitada mitut programmi (multitegumtöö). Sellist tööviisi toetasid varem suuremad arvutid (UNIXi laadsete operatsioonisüsteemidega).
Kui mõni programmidest jäi tsüklisse ehk "jooksis kinni" siis jäi süsteem toimivaks ning ainult mõne programmi töö oli vaja lõpetada või programm taaskäivitada.
Samuti sai programmidele jätta mulje, et arvutil on väga palju mälu – 1 GB.
Mälu mida programm tegelikult kasutada sai, määras siiski ära reaalse mälu ja saaleala summa.
Kaitstud töörežiimis (Protected Mode) tavarežiimi (Real Mode) jaoks kirjutatud programmide käivitamine väga keeruline. Ümberlülitamiseks kahe laadi vahel tuli arvutile teha taaskäivitus.
Tuleb aga märkida, et see kas süsteem töötab kaitstud töörežiimis või mitte määrab ära mitte ainult protsessor (riistvara) vaid ka kasutatav operatsioonisüsteem (tarkvara).
Virtuaalne talitluslaad
Seda laadi hakkasid toetama 80386 protsessorid lisaks Real ja Protected Mode'ile. Virtual Real laadis osutus võimalikuks käivitada Real Mode'i tarvis kirjutatud programme, ja isegi mitut samaaegselt. Ümber lülitamiseks kahe laadi vahel ei olnud enam vaja taaskäivitust. Kõigi hilisemate protsessorite (Intel i486, Pentium) loomulikuks laadiks on peetud Protected Mode'i. Virtual Real Mode'i oskavad kasutada UNIX, Linux, Windows 95, NT, OS/2, seda ei oska kasutada DOS.
Mittereaalne talitluslaad
Tegemist on versiooniga Real Mode'ist, milles üks või rohkem andmesegmendi registreid sisaldab 32-bitiseid aadresse. Kuid selles laadis ei saa opereerida kõik x86 ja x86-64 tüüpi protsessorid. Seda kasutavad 386 ja hilisemad protsessorid. Aastatel 1990–1995 kasutasid Unreal Mode'i paljud DOS-i arvutimängud, kuna laad võimaldas DOS operatsioonisüsteemi kasutades hõivata suurema hulga mälust, kui Real Mode seda lubas. Protected Mode'i ei saanud kasutada, kuna DOS selles ei töötanud.
Süsteemijuhtimislaad (SMM)
Laad tuli esmakordselt kasutusele Intel i386SL protsessorites. See on opereerimislaad, mis tegeleb süsteemihaldustoimingutega, nagu mäluhälvete kõrvaldamine. Kasutatakse administratiivset tarkvara privilegeeritud kasutaja õigustega. Laad on kasutuses ka kõikides hilisemates x86 mikroprotsessorites.
Pikkade sõnadega talitluslaad
See laad võimaldab 64-bitistel rakendustel ja operatsioonisüsteemidel pääseda ligi 64-bitistele instruktsioonidele ja registritele. 32- ja 16-bitised Protected Mode'i programmid käivitatakse spetsiaalses ühildumiseks mõeldud all-laadis. Real Mode ja Virtual Mode seda laadi ei toeta.
Ajalugu
pisi|[[EDVAC, elektrooniline digitaalarvuti]]
ENIAC ja teised sama tüüpi arvutid nõudsid erinevate ülesannete täitmiseks pidevat kaabelduse uuendamist. Seetõttu nimetati neid fikseeritavate programmidega arvutiteks. Et aga protsessoriks nimetatakse tarkvara ülesandeid täitvat seadet, jäävad esimesed päris protsessorid samasse aega "püsiprogramsete" arvutite kasutusevõtuga.
Idee peale sellisest arvutist, millesse on ladustatud programme, tuli juba ENIACi loojatelt Presper Eckertil ja John William Mauchlyl, kuid sel ajal jäi idee ajapuuduse tõttu teostamata. Siiski oli enne neid sellise idee peale tulnud matemaatik John von Neumann, kes skitseeris 1945. aastal EDVACi: püsiprogramse arvuti. EDVAC pidi olema võimeline täitma teatud hulga erinevaid ülesanded, mida kombineerides sai luua programme. Eelis ENIACi ees oli aga see, et neid programme ei pidanud alati käsitsi seadistama, vaid need sai ladustada arvuti mällu. Tänu sellele sai programme lihtsamalt ka muuta, uuendades mälu sisu.
Kuigi von Neumanni peetakse tänu EDVACi väljatöötamisele programmidega ladustatud arvutite loojaks, on siiski juba enne teda selliste ideede peale tuldud ning neid ka rakendatud. Näiteks Harvardi ülikoolis väljatöötatud elektromehaaniline arvuti Harvard Mark I, mis rakendas püsiprogramsuse ideed kasutades perfolinte. Peamine erinevus von Neumanni disaini ja Harvardi arhitektuuri vahel on see, et viimane eraldab protsessori tegutsemises juhised ja andmed, kui esimene kasutab mõlema jaoks sama mälu. Tänapäevased protsessorid on põhiliselt tehtud von Neumanni idee põhjal, kuid neil on ka Harvardi masinale omaseid tunnuseid.
Oru raamatukogu (Harju maakond)
Oru raamatukogu on raamatukogu Harju maakonnas Kose vallas Oru asulas. Oru raamatukogu on Kose raamatukogu haruraamatukogu.
Ajalugu
1919. aastal asutati Gustav Sagrisa eestvedamisel Tuhala Noorteühing "Laine", mis avas ka avaliku raamatukogu. 1925. aastal avas Tuhala vallavolikogu vallas veel teisegi avaliku raamatukogu, mille asukohaks sai Oru mõisa peahoone, kus tegutsesid juba Tuhala vallavalitsus ja kool. Kui 1930. aastal noorteühing tegevuse lõpetas, siis anti sellele kuulunud raamatud üle Tuhala Vallaraamatukogule.
Aastail 1950–1959 allus Tuhala raamatukogu Kose Rajooni Raamatukogule ja 1971–1975 Harju Rajooni Keskraamatukogule.
1987. aastal kolis raamatukogu kortermajja Männimäel.
Kose valla moodustamise järel 1991. aastal allus raamatukogu taas Kose raamatukogule.
1993. aastal koliti Oru põhikooli ruumidesse ja 1994. aastal Oru mõisa.
Alates 1995. aastast kannab Tuhala raamatukogu Oru raamatukogu nime.
Raamatukoguprogramm URRAM on kasutusel alates 2003. aastast.
Kose vallavolikogu otsusega ühendati 2005. aastal külaraamatukogu ja põhikooli raamatukogu ning asutus sai ruumid värskelt avatud Oru külakeskusse.
2013. aastal liideti Oru raamatukogu ja teised Kose valla raamatukogud Kose raamatukogu haruraamatukogudeks.
Reini provints
Reini provints (saksa: Rheinprovinz), ka Reini Preisimaa (Rheinpreußen) või Reinimaa (Rheinland), oli aastatel 1822 kuni 1946 Preisimaa kuningriigi ja Preisimaa Vaba Riigi läänepoolseim provints Saksa Riigis. See loodi Alam-Reini ja Jülich-Kleve-Bergi provintsidest. Selle pealinn oli Koblenz ja aastal 1939 elas seal 8 miljonit inimest. Hohenzollerni provints oli sõjaliselt Reini provintsi ülempresidendi (Oberpräsident) alluvuses.
Reini provints piirnes põhjas Hollandi, idas Preisimaa provintside Vestfaali ja Hessen-Nassau ning Hessen-Darmstadti suurhertsogkonnaga, kagus Pfalziga (Baieri kuningriigi ringkond), lõunas ja edelas Lorraine'iga ning läänes Luksemburgi, Belgia ja Hollandiga.
Väike eksklaav Wetzlar Hessen-Nassau ja Hessen-Darmstadti suurhertsogkondade vahel oli samuti Reini provintsi osa. Birkenfeldi vürstkond, teisest küljest, oli Oldenburgi suurhertsogkonna enklaav.
Aastal 1911 oli provintsi suurus 10 423 km2; ulatus põhjast lõunasse oli ligi 200 km ja suurim laius oli veidi alla 90 km. See sisaldas umbes 200 km Reini jõest, mis moodustas provintsi idapiiri Bingenist Koblenzini ja voolab siis põhja-loode suunas läbi provintsi, järgides ligikaudu selle idapiiri.
thumb|350px|Reini provints, 1905
Weymarn
Päritolu ja varasem ajalugu
Perekondliku traditsiooni kohaselt põlvnesid Weymarnid Frankimaalt pärit Weimarni põlisaadlisuguvõsast, kuid tõendid selle kohta puuduvad. Allikaliselt esimene tõendatud isik oli Anton(ius) Weimar (suri enne 1629), keda on Lübecki kaupmehena nimetatud 1598. aastal. Ta siirdus Kuramaale Miitavisse ja temast sai hertsog Wilhelmi rentmeister; hiljem elas Haapsalus ja Pärnus. Tema poeg Jürgen Johann Weimar asus enne 1646. aastat elama Saaremaale Kuressaarde, kus temast sai linnakodanik ja kaupmees. Tema pojad Jobst von Weymarn (1641−1697) ja Anton von Weymarn (mõrvati 1703) tõsteti 1693. aastal Rootsi kuninga Karl XI poolt aadliseisusse ja said perekonnanimeks von Weymarn; Rootsi rüütelkonda neid siiski ei introdutseeritud. Saaremaa pealiin jätkus vanema vennaga, noorem rajas Ariste liini.
Saaremaa pealiin
Kuressaare kaupmees ja raehärra Jobst von Weymarn (1641−1697) jätkas suguvõsa Saaremaa pealiini. Tema järeltulijad omandasid saarel mõisavaldusi ja võtsid rendile mitmeid riigimõisaid. 1741. aastal immatrikuleeriti suguvõsa Saaremaa rüütelkonna matriklisse. Selle liini vanem haru jäi Saaremaaga seotuks XVIII sajandi lõpuni, seejärel asusid nad elama Venemaale ja Soome. Noorema haru rajas Saaremaa maakohtu assessor Jobst (Jodocus) von Weymarn (1684−1731). Tema poeg Hermann Gustav (1717−1771) valiti Saaremaa maanõunikuks ja oli aastatel 1760−1765 Saaremaa maamarssal; tema kaks poega olid Venemaa ja Eestimaal immatrikuleeritud liini rajajad. Maamarssali noorem vend Hans Heinrich von Weymarn (1718−1792) tegi hiilgavat karjääri Venemaa sõjaväes ja tõusis 1790. aastal kindral en chefi aukraadini. Ta sai 1765. aastal eluajaks tasuta rendile Kõo riigimõisa, mille ta lasi kroonumõisatele ebatüüpiliselt − need oli rendil ajutiselt − esinduslikult välja ehitada. Kolmas vend Matthias Christoph von Weymarn (1724−1790) oli senatisekretär. Ta omandas 1762. aastal Eestimaal Rahula mõisa, kuid tema abikaasa müüs selle juba 1775. aastal.
Venemaa-Soome liin
Saaremaal sündinud alampolkovnik Gustav Friedrich von Weymarniga (1777−1848) sai alguse Venemaa-Soome liin. Tema poeg Alexander Adolf von Weymarn (1810−1897) tegi karjääri Venemaa mereväes ja tõusis viitseadmiraliks. Mereväega olid seotud ka mitmed tema järeltulijad. See liin jagunes hiljem mitmeks haruks. Mõlemad Venemaal elanud harud kustusid ilmselt XX sajandil. Viitseadmirali poja kapten Wilhelm Adolf von Weymarniga (1851−1919) alguse saanud Soome haru on siiani alles ja selle esindajad elavad seal tänapäevani.
Käesla liin
Saaremaa pealiinist pärit Georg Friedrich Magnus von Weymarn (1706−1779) rajas Käesla liini. Ta oli selle mõisa ostnud isa käest 1759. aastal ja see jäi tema järeltulijate majandada XIX sajandi alguseni. Liin suri meesliinis välja 1808. aastal.
Krahvid Lüders-Weymarnid
1863. aastal sai Alexander von Weymarn (1827−1888) krahvitiitli ja õiguse kasutada perekonnanime Lüders-Weymarn. Ta oli abielus krahv Alexander von Lüdersi (1790−1874) tütre Nadeždaga (1838−1895). Kuna krahv Lüdersil meessoost pärijad puudusid, pärandus tiitel tema väimehele. Viimase poeg tõeline riiginõunik krahv Aleksandr Aleksandrovitš von Lüders-Weymarn (1856−1914) oli aastatel 1899−1902 Piotrokówi viitsekuberner. Tema noorem vend krahv Fjodor Aleksandrovitš von Lüders-Weymarn (1859−1927) tegi karjääri Venemaa sõjaväeteenistuses ja läks erru suurtükiväekindrali auastmes. Liin kustus ilmselt aastal 1947.
Vürstid Barclay de Tolly-Weymarnid
Alexander Magnus Friedrich von Weymarn (1824−1905), kes oli vürst Michael Andreas Barclay de Tolly õe lapselaps, sai 1872. aastal pärast viimase vürst Barclay de Tolly surma õiguse kanda vürstitiitlit ja perekonnanime Barclay de Tolly-Weymarn; samal aastal laiendati seda õigust nii mees- kui naisliinile. Tema poeg vürst Ludwig (Louis) Alexander Michael von Barclay de Tolly-Weymarn (1859−1903) teenis Venemaa sõjaväes ja tõusis polkovnikuks; ta oli ka Peterhofi maakonna aadli peamees. Liin kustus tema noorima poja staabirittmeister vürst Nikolai von Barclay de Tolly-Weymarni (1892−1964) surmaga.
Harku liin
Jalaväekindral Friedrich Wilhelm Magnus von Weymarn (1831−1913) omandas 1892. aastal Harku mõisa ja rajas suguvõsa Harku liini; mõis jäi tema majandada aastani 1903, mil ta selle ära müüs. Tema järeltulijad elavad tänapäeval Saksamaal.
Weymarnid rüütelkonna matriklis
Venemaa keisririigi ajal oli suguvõsa kantud Saaremaa (1741), Eestimaa (1839) ja Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse (1863). Lisaks sellele võeti nad Peterburi kubermangu aadliraamatusse.
Tarbimisharjumuste muutmine
Jätkusuutliku arengu põhimõtetega seoses on üha enam teadvustatud üksikisikute tarbimisharjumuste mõju keskkonnale ning sellega seoses vajadust tarbimisharjumuse muutmise järele.
Neste
right|200px thumb|Neste [[automaattankla Tallinnas]] Neste on Soome kütuseettevõte, mis loodi praegusel kujul 2004. aastal. Ettevõtte nimi oli 1948. aastast Neste, seejärel Fortum Oil ja Neste Oil.
Neste peakorter asub Espoos. Ettevõtte aktsiad on noteeritud Helsingi börsil.
Neste rajati 1948 Soome riikliku naftatöötlusettevõttena, et tagada kütuse kättesaadavus Soomes. Ettevõte töötas välja nafta rafineerimise tehaste võrgu ja vastava tehnoloogia. Nestele kuulus kütusemonopol Soomes kuni turu avamiseni 1990. aastatel. Neste oli esimene, kes hakkas Soomes naftat töötlema, plasti tootma ja maagaasi müüma. Tänapäeval omab Soome riik 50,1% Neste Oilist.
1998 ühines Neste elektrijaamaga Imatran Voima Oy ettevõtteks Fortum Oy. 2005. aastal eraldati sellest naftat töötlev osa ja selle põhjal taasloodi Neste.
Nestel on umbes 900 teenindusjaama Soomes ning kokku 270 Eestis, Lätis, Leedus, Poolas ja Venemaal. Jaanuaris 2009 oli Eestis 43 tanklat, neist 24 Tallinnas.
Neste on moodustanud suuri ühis- ja tütarettevõtteid. 1994 moodustas ta maagaasi importiva ja müüva ettevõtte Gasum Oy, kus 25% aktsiate omanik on Gazprom. Samal aastal eraldas ta enda polüolefiini tootva osa ning moodustas selle põhjal peamiselt polüetüleeni ja polüpropüleeni tootva ettevõtte Borealis, mis on ühisettevõte Norra naftatootja Statoiliga, kuigi selle peakorter asub Viinis. 2004 moodustas ta USA ettevõttega Jacobs Engineering ühisettevõtte Neste Jacobs.
Ettevõtte käive oli 2005. aastal 8,2 miljardit eurot ja kasum 546 miljonit eurot. 2006. aastal olid vastavad näitajad 12,7 miljardit ja 854 miljonit.
Neste Oili Eesti tütarettevõte
Eestis alustas Neste Oil tegevust 1989. aastal. Eestis on ta kandnud nime Neste Eesti AS (sageli kasutatud lühikuju: Neste).
2011. aastal müüs Neste 93,85-protsendilise osaluse oma Eesti tütarettevõttes Reola Gaas Alexela Grupile.
Sofi Oksanen
Romaani "Puhdistus" ("Puhastus") eest sai ta 2008. aastal Finlandia kirjandusauhinna, 2009. aastal Runebergi kirjandusauhinna ning 2010. aastal Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna. 2013. aastal pälvis ta kogu senise loomingu eest Rootsi Akadeemia Põhjamaade kirjandusauhinna.
Sofi Oksanen on õppinud Helsingi Ülikoolis kirjandusteadust ja Helsingi teatrikõrgkoolis dramaturgiat. Nii tema esimene romaan "Stalini lehmad" kui ka kõigepealt näidendi ja hiljem romaanina ilmunud "Puhastus" ning nende järg "Kui tuvid kadusid" räägivad Eestist ja eestlastest. Ta on lubanud samal teemal kirjutamist jätkata.
"Puhastuse" vastuvõtt Eestis on olnud vastuoluline. Ühelt poolt on Oksaneni tunnustatud Eesti ajaloo valusate teemade käsitlemise ning nende rahvusvahelisele üldsusele tutvustamise eest (Maimu Berg ja Vilja Kiisler). Teiselt poolt on teda süüdistatud Nõukogude-aegse Eesti elu ühekülgses kujutamises, vägivalla trivialiseerimises ja klišeelisuses (Piret Tali, Jaan Kaplinski, Rein Raud, Rein Veidemann ja Kaarel Tarand).
Kriitikale vaatamata on Oksaneni teosed osutunud menukaiks nii raamatute kui ka teatrilavastustena.
2012. aastal valmis romaani "Puhastus" järgi Soome-Eesti koostööna samanimeline mängufilm, mis jõudis vaatajate ette esilinastusel Tallinnas 30. augustil 2012. Sama aasta septembris esitati see Soome poolt Oscari filmiauhinnale, mida film aga ei võitnud.
Soome ajakirjaniku Marko Gustafssoni dokumentaalfilm "Sofi Oksanen – syntynyt kirjailijaksi" (YLE 2013; Eesti esmaeeter 5. mail 2014 ETV2-s pealkirjaga "Sofi Oksanen – kirjanikuks sündinud") portreteerib kirjanikku: koos käiakse Pariisi raamatumessil, näidendi "Puhastus" esietendusel Londonis, lapsepõlvemaadel Haapsalu lähedal ja Kullamaal, endises KGB peakorteris Tallinnas.
Oksanen on tegutsenud ka mitme ajalehe kolumnistina ning avaldanud ajakirjanduses arvamust ühiskondlikel ja poliitilistel teemadel. Ajakirjanik Leena Hietaneni ja publitsist Johan Bäckmanit, kes on väitnud, et Eesti liitus Nõukogude Liiduga vabatahtlikult, on Oksanen võrrelnud holokausti eitajatega.
Sofi Oksanen kuulub gooti subkultuuri austajate hulka.
Näidendid
Esietendus teatris Vanemuine 18. septembril 2010 ("Puhastus"; tõlkija Kalju Kruusa; lavastaja Liisa Smith). Esietendus 5-osalise sarikuuldemänguna ERR-i Raadioteatris 2011. aastal (stsenarist ja lavastaja Taago Tubin). Esietendus 2011. aastal Off-Off-Broadway teatris La MaMa New Yorgis. Alates oktoobrist 2011 on seda iseseisvalt lavastatud Oslos, Pariisis, Londonis, Lissabonis, Madridis, Stockholmis, Reykjavikis, Leedus, Saksamaal ja Ungaris.
Isiklikku
Oksanen abiellus 6. augustil 2011 Helsingis Seurasaaris IT alal töötava Juha Korhoneniga.
Varbola Jaanilinn
pisi|Linnuse rekonstrueeritud läänevärav thumb|Varbola Jaanilinn [[Ludwig August von Mellini kaardil]] pisi|Linnuseõu
Varbola Jaanilinn (ladina keeles Castrum Warbole) oli Muinas-Eesti suurim linnus Rapla–Varbola tee ääres Põlli külas Märjamaa vallas Raplamaal.
On arvatud, et Varbola linnus oli Jüriöö ülestõusu ajal üks kahest Harju ülestõusnute linnusest, kus end 1343. aasta sügisel kaitsti ja mis lõpuks vallutati.
Linnuse järgi on nime saanud Varbola kihistu.
Thomas Rowlandson
Thomas Rowlandson (13. juuli 1757 London – 12. aprill 1827 London) oli Briti karikaturist ja raamatute illustraator.
Rowlandson joonistas väga erinevaid illustratsioone ja karikatuure romaanidele, naljaraamatutele ja topograafilistele teostele. Samuti joonistas ta erootikat, mida 1840. aastatel tsenseeriti. Tema karikatuurid hõlmasid võimulolevaid inimesi nagu Devonshire'i hertsoginna Georgiana Cavendish, Suurbritannia peaminister William Pitt noorem ja Prantsusmaa valitseja Napoleon I.