cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiirtejälitus
Path tracing ja light tracing
pisi|paremal|Globaalse valgustuse näide
1986. aastal avalikustatud publikatsioonis kirjeldas James Kajiya töötlemisvõrrandit, mis lõi matemaatilise aluse globaalsele valgustatusele. Ühe kiire "heledus" defineeritakse nõnda radiomeetriliselt korrektselt kui kiiretihedust. Kaijya näitas, et globaalse valgustuse jaoks peab iga pind välja saatma sekundaarseid kiiri. Lisaks näitas ta, et render-tree ei tööta piisavalt efektiivselt, kuna palju tööressurssi kulub suurtes hierarhiasügavustes arvutamise peale, ning on parem, kui välja saadetakse vaid üks kiir. Seda meetodit tuntakse tänapäeval nimetusega path tracing, kuna valguskiir otsib endale silmpunktist teed läbi stseeni. Path tracing 'ul on matemaatiliselt ja füüsikaliselt paindumatu struktuur.
Thomas Pynchon
pisi|Thomas Pynchon Ameerika Ühendriikide mereväes. Autor Albert Love Enterprises, 1955 Thomas Ruggles Pynchon Jr. (sündinud 8. mail 1937 Glen Cove'is New Yorgi osariigis ) on Ameerika Ühendriikide kirjanik. Teda peetakse üheks tunnustatuimaks postmodernistlikuks kirjanikuks. Ta on võitnud mitu kirjandusauhinda, sealhulgas National Book Award'i 1974. aastal oma romaani "Raskusjõu vikerkaar" ("Gravity's Rainbow") eest. Ta on tuntud ka oma eraklikkuse poolest – ta ei ole oma elu jooksul andnud ühtegi intervjuud ning on vältinud fotode peale jäämist.
Kiirtejälitus
Path tracing ja light tracing
pisi|vasakul|Visualiseeritud Causics Photon Map
Thomas Pynchon
Elukäik
Pynchoni erakliku eluviisi tõttu ei teata tema elukäigust kuigi palju. Ta sündis 1937. aasta 8. mail Glen Cove’i linnas New Yorgi osariigis. Tema isa Thomas Ruggles Pynchon Sr. oli tööstuses ülevaataja ja lähedalt seotud linnahaldusega. Kuueteistaastaselt lõpetas Pynchon Oyster Bay gümnaasiumi ning astus seejärel Cornelli Ülikooli tehnilise füüsika erialale. Kuigi Pynchon oli akadeemiliselt edukas, katkestas ta oma õpingud pärast esimest aastat ning ühines Ameerika Ühendriikide mereväega. Pynchoni kogemused mereväes Vahemerel ning Suessi kriisis mõjutasid tema hilisemate teoste kirjutamisel. Hiljem ta naasis Cornelli ülikooli ja lõpetas 1959. aastal inglise filoloogia eriala bakalaureusekraadiga. Umbes see aeg ilmusid tema esimesed lühijutud ning ta tegi katset kirjutada ooperilibretot. Kuulduste järgi võttis ta ülikoolis olles osa ka ühest Vladimir Nabokovi juhendatud kursusest, kuid Nabokov ise pole seda kinnitanud.
Kiirtejälitus
Path tracing ja light tracing
Kui path tracing 'u käigus difuusse pinna poolt välja saadetud sekundaarkiir tabab valgusallikat otse, ignoreeritakse selle heledusosa. Heledusastet arvutatakse hoopis varjukiirte põhjal. Alternatiivselt võidakse otsest valgustatust arvutada nii, et välja saadetakse vaid üks sekundaarkiir, ja kui see tabab valgusallikat, tagastatakse tolle valgustihedus. Kumb kahest mudelist efektiivsem on sõltub pinna lokaalsest valgusmudelist ja jälgitava objekti nurgast valgusallika suhtes. Eksisteerib ka kontseptuaalselt lihtsama path tracing 'u variant adjoint photon tracing, kus varjukiiri välja ei saadeta.
Kuigi path tracing on võimeline simuleerima globaalset valgustust, väheneb tolle efektiivsus väikeste valgusallikate puhul. Selle all kannatab eriti kaustik ja tolle peegeldused, kuna välja saadetakse väga vähe kiiri. Seetõttu kasutatakse tihti teisi, path tracing 'ul põhinevaid meetodeid või edasiarendusi.
Thomas Pynchon
Elukäik
Peale ülikooli töötas ta lühikest aega Boeingus ja elas Seattle'is, kus ta lõpetas ka oma esimese romaani “V”, mis ilmus 1963. aastal. Järgnevate aastate jooksul on ta kuulduste järgi elanud Californiaa, Mehhikos ja Oregonis. Aastal 1965 ilmus tema teine romaan “The Crying of Lot 49” ning aastal 1973 tema suurteos “Raskusjõu vikerkaar”. 1960ndate lõpu ja 1970ndate alguse loomingulise viljakuse perioodile järgnes mitmekümneaastane paus. Selle jooksul avaldas Pynchon ainult ühe teose, varasemate lühijuttude kogumiku “Slow Learner”. Kogumiku autobiograafiline sissejuhatus on ainus kord, kus Pynchon on oma elu ja mõtteid kommenteerinud. 1990ndatel ilmusid tema romaanid “Vineland” ja “Mason & Dixon”. Aastal 1996 tuvastas ajakirjanik Nancy Jo Sales Pynchoni elukoha New Yorgi linnas, kus ta elas oma naise ja pojaga. Pynchon jäi mitmele fotole ning ta üritas asjata võidelda fotode ilmumise vastu. Sellegipoolest on Pynchon ka vabatahtlikult avalikkuse ette astunud. Aastal 2004 kujutati teda animasarja "Simpsonid" kahes episoodis, kus Pynchon oma tegelaskujule peale rääkis. 2006. aastal ilmus tema teos “Against the Day”. Seejärel ilmus aastal 2009 romaan “Inherent Vice” ja aastal 2013 tema viimane teos “Bleeding Edge”.
Arbër Zeneli
Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis IF Elfsborg, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2007. aastal. Rootsi kõrgliigas debüteeris ta Elfsborgi meeskonnas 2014. aastal. 2015. aasta hooajal lõi ta Rootsi kõrgliigas kümme väravat.
Kiirtejälitus
Path tracing ja light tracing
Light ray tracing on haruldane versioon kiirtejälitusest, kus selle asemel, et valguskiiri silmast välja saata, saadetakse kiired välja valgusallikast. Pikslid, mida pilditasandil tabatakse, värvitakse vastavalt kiire omadustele. Nõnda on võimalik täpselt simuleerida kaustikaid aga teiste efektide simuleerimine kannatab ebaefektiivsuse all, kuna paljud kiired pilditasandit lihtsalt ei taba.
Thomas Pynchon
Varajased lühijutud
Pynchoni loomingu algusaeg ulatub tagasi tema keskkooliaega. Oyster Bay keskkooli ajalehes ilmus tema esimene lühijutt “Voice of the Hamster”, mis parodeeris inglise kuulsat ajaloolist poeemi “Sir Gawain and the Green Knight”. 1959.–1964. aastal kirjutas Pynchon kuus lühijuttu, mis valmisid ülikoolis käies. Need lühijutud olid “The Small Rain”, “Low-lands”, “Entropy”, “Under the Rose”, “The Secret Integration” ja “Mortality and Mercy in Vienna”. Kõik jutustused peale viimase avaldati hiljem ka tema 1984. aastal ilmunud lühijutukogumikus “Slow Learner”.
“V”
Mereväest saadud kogemuste abil valmis Pynchoni esimene romaan “V”. Teos ilmus 1963. aastal ning suure menuga võitis Faulkner Foundationi auhinna. Teose narratiiv on jaotatud kaheks: esimese peategelane on mereväelane Benny Profane ja tegevus leiab aset 1950ndate New Yorgi boheemlaste kommuunis; teise peategelane on Herbert Stencil ja kajastatakse kriisiolukordi Euroopas ja Aafrikas 20. sajandi esimesel poolel ning tegevuspaigad vahelduvad Namiibiast Pariisini.
“The Crying of Lot 49”
Pynchoni teine romaan avaldati 1965. aastal. Teos ilmus Ameerika Ühendriikide 1960ndate paranoilises õhkkonnas ning sai samuti palju mõjutusi hipiliikumisest. Teose põhitemaatika on paranoia: peategelane Oedipa Maas avastab end võimaliku vandenõuteooria keskmes. Sealjuures ei ole kindel, kas vandenõuteooria on tegelik või peategelase hulluse kujutlus. Teos võitis Rosenthal Foundationi auhinna.
“Raskusjõu vikerkaar”
“Raskusjõu vikerkaar” ilmus 1973. aastal. Teost peetakse üheks õnnestunuimaks näiteks postmodernistlikust kirjandusest ja maksimalistlikust romaanitüübist. Tegevuse sündmustik toimub Euroopas teise maailmasõja viimastel aastatel. Peategelane Tyrone Slothrop, Ameerika sõdur Suurbritannias, otsib mõistatuslikku Saksa raketti ja põgeneb eri riikide luureorganisatsioonide eest. Teose pealkiri sümboliseerib sõjaraketi lasketelje parabooli. Teos võitis National Book Award'i ning oli ka Pulitzeri preemia peakandidaat, kuid jäi viimasel hetkel auhinnast ilma.
Hilisem looming
1990. aastal ilmus Pynchoni romaan “Vineland”. Teose sündmustiku keskmes on vananev hipi oma tütrega. Teos valmistas kriitikutele pettumust, kuna Pynchon ei olnud mitukümmend aastat uut teost avaldanud ning "Vineland" erines tema varasemast loomingust. Järgnev romaan “Mason & Dixon” ilmus 1997. aastal. Teos on ajalooline romaan 18. sajandi astronoomist Charles Masonist ja tema partnerist, maamõõtajast Jeremiah Dixonist ning nende ühisest ettevõtmisest, mille käigus tõmmati piir Ameerika Ühendriikide osariikide Maryland ja Pennsylvania vahele. 2006. aastal ilmus Pynchoni romaan “Against the Day”. Teose sündmustik toimub 1893.–1920. aastal ning käsitleb esimest maailmasõda ja sellele eelnevaid sündmusi. Tema järgmine teos “Inherent Vice” ilmus 2009. aastal. “Inherent Vice” on detektiivromaan 1960ndate hipiliikumise keskuses Californias. Pynchoni viimane romaan “Bleeding Edge” ilmus 2013. aastal. Teos käsitleb 11. septembri terrorirünnakuid Ameerika Ühendriikides ning selle mõju Ameerika ühiskonnale.
Ludmilla Nurmand
Ludmilla Nurmand (aastani 1924 Ludmilla Golubova; 23. august (vkj 11. august) 1897 Jekaterinoslav (Dnipro) – 3. märts 1980 Tartu) oli Eesti arstiteadlane, dermatoloog ja veneroloog.
Elulugu
Ludmilla Nurmand oli sõjaväearsti tütar, Leo Nurmandi ema.
1917. aastal lõpetas Nurmand Tartu Puškini-nimelise Gümnaasiumi, 1926 TÜ arstiteaduskonna, meditsiinikandidaat (1949, TÜ), väitekiri "Haigestumine veneroloogilistesse haigustesse ja võitlus nendega Eestis".
Nurmand oli 1926–37 TÜ naha- ja suguhaiguste kateedri noorem- ja vanemassistent, 1937–40 Tallinna Ühishaigekassa arst, 1940–41 Tallinna Veneroloogiadispanseri naisteosakonna juhataja, 1941–44 Tallinna Naha- ja Suguhaiguste nõuandla (dispanseri) arst, 1944–47 peaarst, 1945–47 ka tervishoiuministeeriumi peaveneroloog, 1947–66 TRÜ dermatoveneroloogia kateedri juhataja, 1966–75 dotsent, ühtlasi TRÜ raviosakonna menetluspraktika üldjuhendaja. Tal on suuri teeneid dermatoveneroloogilise ravi korraldamisel ja arstide kaadri ettevalmistamisel. Oli pikka aega Vabariikliku Dermatoveneroloogide Seltsi esimees ja Üleliidulise Dermatoveneroloogide Seltsi juhatuse liige. Üle 40 teadustrükise ja aimeartikli.
Arbër Zeneli
2015. aasta novembris liitus Hollandi kõrgliiga klubiga SC Heerenveen. 2019. aasta jaanuaris siirdus ta Reimsi, kellega sõlmis viieaastase lepingu. Väidetav üleminekusumma oli neli miljoni eurot.
2015. aastal tuli Zeneli Rootsi kuni 21-aastaste koondisega omavanuste Euroopa meistriks. 2016. aasta augustis otsustas ta hakata koondises esindama Kosovot. Debüüdi Kosovo koondises tegi ta 6. oktoobril 2016 MM-i valikmängus Horvaatia vastu. Koondisekarjääri esimesed kaks väravat lõi ta 29. mail 2018 sõprusmängus Albaania vastu.
Sindbisi viirus
pisi|Sindbisi viiruse virion Sindbisi viirus kuulub Togaviridae sugukonda alfaviiruste perekonda. Alfaviirused on geograafiliselt väga laialt levinud. Neid on leitud kõikidelt kontinentidelt. Tegemist on sääskede kaudu leviva viirusega, mis põhjustab löövet ja artriiti. Sindbisi viirus tuvastati ja isoleeriti esimesena sääskedelt Niiluse jõe deltast Egiptuses 1952. aastal. Infektsioone on tuvastatud Põhja-Euroopas, Lõuna-Aafrikas, Austraalias, Hiinas ja Soomes.
Struktuur
Sindbisi viiruse virioni ehitus on lihtne. Struktuursed teadmised viirusest põhinevad krüoelektronmikroskoopial ja röntgenkristallograafilistel analüüsidel. Virion koosneb ikosaeedrilisest nukleokapsiidist, mida ümbritseb lipiidne ümbris. Ümbris koosneb kahest viiruslikust glükoproteiinist, E1st ja E2st. E2 vastutab peamiselt viirusinfektsiooni alguses rakuretseptoritele seostumise eest. Nukleokapsiid koosneb üheahelalisest positiivselt laetud RNAst ja kapsiidivalkude koopiatest. Uuemad virioni rekonstruktsioonid näitavad, et virionil on T=4 struktuur. Genoomi pikkus on 11 703 nukleotiidi. 5` otsas on müts -5´ ja 3`otsas on polü(A)-saba. Genoom jaguneb kaheks peamiseks regiooniks: mittestruktuurseid valke (nsP1, nsP2, nsP3, nsP4) kodeeriv osa ja struktuurseid valke (E3, E2, 6K, E1 ja kapsiidivalk) kodeeriv osa. Mittestruktuursed valgud transleeritakse RNA 5`terminuse poolselt kahelt kolmandikult ja struktuursed valgud ühelt kolmandikult.
Viiruse valgud
Sindbisi viirus kodeerib struktuurseid ja mittestruktuurseid valke. Struktuursed valgud kuuluvad virioni koostisse, kuid mittestruktuursed ei kuulu.
Mittestruktuursed valgud
Mittestruktuurseid valke transleeritakse genoomselt RNA-lt ja neid toodetakse kahest prekursor-polüproteiinist, P123st ja P1234st. Polüproteiin P123 sisaldab nsp1-, nsP2- ja nsP3-järjestusi. P123 toodetakse, kui translatsioon termineerub mittestruktuurse avatud lugemisraami opaalkoodonis, nsP3 ja nsP4 vahel. Need polüproteiinid lõhutakse valmisproduktideks. Seda viib läbi nsP2s kodeeritud proteaas. NsP2 N-terminaalne domeen sisaldab nukleosiid-trifosfaati siduvat helikaasi motiivi. Nukleosiid-trifosfaatide hulka kuuluvad ATP ja GTP.
NsP1 on initsiatsioonifaktor RNA negatiivse ahela sünteesiks ja toimib metüültransferaasina. Metüültransferaasi toodetakse viirusega nakatunud rakus. See on vastutav müts -5´ metüleerimise eest. Müts asub mRNA 5´-otsas. See sisaldab guanosiini nukleotiidi, mis on ühendatud mRNA külge trifosfaatidega. Metüültransferaas metüleerib guanosiini. Pärast seda on võimalik saadud produkt siduda kovalentselt nsP1ga. . Lisaks on müts vajalik selleks, et takistada eksonukleaase 5´-otsa lagundamast. NsP3 on kindlasti RNA sünteesi jaoks vajalik, kuid selle täpne funktsioon pole veel teada, sest sellel puudub spetsiifiline ensümaatiline aktiivsus.
Nsp3-l on kaks selgelt eristuvat domeeni, N-terminaalne ja C-terminaalne. Neil kahel domeenil on viiruse replikatsioonis erinevaid rollid. NsP3 C-terminaalne regioon kodeerib seriine ja treoniine, mida saab viiruses fosforüüleerida. Vähenenud fosforülatsiooni korral toodetakse viiruses vähem negatiivse ahelaga RNA-d.
NsP4 on viiruse RNA-st sõltuv RNA polümeraas. Üksinda ei replitseeri nsP4 RNA-d. Arvatakse, et nsP4 sünteesib nii positiivse kui ka negatiivse ahelaga RNA-d. N-terminaalne regioon on vähe konserveerunud. N-terminaalselt lühendatud Sindbisi viiruse nsP4 evib adenüültransferaasi aktiivsust, mis võib olla seotud 3´-otsas asuva polü(A)-saba struktuuri säilitamisega.
Struktuursed valgud
Alfaviiruste struktuursed valgud transleeritakse subgenoomse RNA 26S-alamühikult. Seda töödeldakse posttranslatsiooniliselt ja kontranlatsiooniliselt ning tulemuseks saadakse viis individuaalset valku: E3, E2, 6K, E1 ja kapsiidivalk.
Kapsiidivalk on polüproteiinis N-terminaalne ja see toimib seriini proteaasina, mis osaleb iseenda autokatalüütilisel lõikamisel. Selle tulemusel vabastab kapsiidivalk iseennast vastsest polüpeptiidahelast. Pärast seda seostub kapsiidivalk lühiajaliselt ribosoomidega ja mõne minuti jooksul viiruse RNA-le ning paneb kiiresti kokku viiruspartiklid. Valgu seondumine viiruse RNA-le on oluline nukleokapsiidi moodustumise ja RNA sünteesi stimulatsiooni jaoks. Viimaks seostub nukleokapsiid E2 tsütoplasmaatilise domeeniga rakumembraanil. See viib küpsete virionide moodustumiseni.
E1 ja E2 on glükoproteiinid, mis pannakse kokku heterodimeerideks ning mida glükosüleeritakse ja transporditakse plasmamembraanile. E2 ja E1 stabiilne heterodimeer säilib pärast viiruse dissotatsiooni puutumatuna ja kolm E1-E2-heterodimeeri interakteeruvad viiruse pinnal olevate piikidega. E1 ja E2 on kovalentselt seotud palmithapetega. See on Sindbis viiruse ja SF-viiruse ainulaadne omadus alfaviiruste hulgas. Pärast viiruse ühinemist rakumembraaniga E1-E2-heterodimeer laguneb, et tõsta E2 monomeeride ja E1 homotrimeeride hulka. Piikides keerduvad kolm heterodimeeri ümber üksteise ning seejärel eralduvad. E2 on vastutav viiruse kinnitumise eest sihtmärkrakule, seondudes raku pinnaretseptorile.
P62 on prekursor, mis lõigatakse E2ks ja E3ks. P62 toodetakse viimases etapis arvatavasti selleks, et ära hoida E1 liitumist rakupinnale enne viiruse lõpliku eksporti. P62-l on kaks membraani toestavat domeeni. Esimene on ankurdomeen glükoproteiini jaoks. Teine domeen sisaldab järjestust, mis on vajalik kapsiidivalgu spetsiifiliseks äratundmiseks.
Jaan Jaakson
Jaan Jaakson (10. november 1903 Enge vald, Pärnumaa – 17. september 1944 Kavastu) oli Eesti ohvitser.
Sindbisi viirus
Struktuursed valgud
6K on membraanivalk, mis on seotud viiruse glükoproteiini töötlemisega, rakku sisenemisega ja viiruspartiklite moodustumisega. 6K on väike hüdrofoobne peptiid, mis aheldab E1 ja E2 ning mille C-terminaalne domeen käitub signaaljärjestusena E1 ümberpaiknemisel. 6K on samuti ühendatud palmithapetega. Lisaks mõjutab see lipiidide selektsioone, mis interakteeruvad glükolipiidide transmembraansete domeenidega. See omakorda mõjutab kaksikkihi deformeeritavust.
Jaan Jaakson
Päritolu
Jaan Jaakson sündis Pärnumaal Enge vallas kuuelapselise pere kolmanda lapsena ning kasvas üles Velise vallas, Nurtu külas. Tema vanem vend Juhan Jaakson oli Velise vallavanem. Peres valitses rahvuslik vaimsus.
Sindbisi viirus
Replikatsioon
Alfaviiruste replikatsioon on mitmeastmeline ja asümmeetriline protsess. Replikatsiooni reguleerivad RNA-elemendid ja juuksenõelastruktuurid. Valdav osa RNA replikatsioonist sõltub mittestruktuursetest valkudest. Replikatsiooni mõjutavate RNA-elementide hulgas on 19 konserveerunud nukleotiidise järjestusega elementi (CSE). Need konserveerunud järjestused funktsioneerivad promootorina, mis on vajalik negatiivse ahela replikatsiooni alustamiseks. Replikatsiooni alustamiseks on vajalik RNA 5´- ja 3´-otste seondumine.
Jaan Jaakson
Päritolu
Jaan Jaakson ja tema hilisem võitluskaaslane Richard Ottomar Saaliste olid üheküla mehed ning head sõbrad.
Sindbisi viirus
Replikatsioon
Replikatsioon toimub kahes etapis. Esialgu kasutatakse viiruse RNA-d negatiivse ahela vaheprodukti sünteesi alusena. NsP4 ja P123 koos produtseerivad genoomse RNA negatiivse ahela koopia. Pärast seda funktsioneerib negatiivse ahela vaheprodukt positiivse ahela ja subgenoomse RNA produktsiooni alusena. Edaspidi sünteesitakse vaid positiivse ahelaga RNA-d, mis sisaldab nii genoomset kui ka subgenoomset RNA-d.
Peremeesraku valgud on RNA replikatsioonil samuti olulised. On leitud, et nsP2, nsP3 ja nsP4 seonduvad peremeesraku valkudega. NsP4ga on ühenduses arginiini metüültransferaas, adeniini nukleotiidi translokaator ja kuumašoki valk 90. Ka struktuursed valgud on replikatsioonil vajalikud. On teada, et kapsiidivalk seondub spetsiifiliselt viiruse RNA-ga. See võib soodustada RNA replikatsiooni.
Haiguslikud sümptomid ja ravi
Sindbisi viirus nakatab inimesi, sääski ja linde. Pole ühtegi tõendit selle kohta, et viirus oleks nakatanud teisi imetajaid peale inimeste. Viirus kuulub arboviiruste hulka, mis tähendab, et viirust kantakse üle lülijalgsetega, Sindbisi viiruse puhul sääskedega. Tegemist on kõige laiemalt levinud arboviirusega.
Jaan Jaakson
Haridus
Jaan Jaakson käis algkoolis Velise vallas. Seejärel läks ta Pärnu Ühiskaubanduskooli, kus õppis kaks aastat. Selle järel jätkas Jaan Jaakson õpinguid Tallinna Poeglaste Reaalgümnaasiumis (Tallinna Reaalkool), mille lõpetas cum laude 1924. aastal.
Sindbisi viirus
Haiguslikud sümptomid ja ravi
Inimestel on Sindbisi viirushaigus sageli isemööduv ja märkamatu. Infektsioon algab palaviku, kõhu- ja peavaluga. Akuutse faasi ajal on tüüpilisteks sümptomiteks artriit, sügelev lööve, väsimus, kõrge palavik, lihas- ja peavalu. Lööve esineb kogu kehal ja jalgadel. Tekivad villid surve all olevatel kehaosadel, nagu jalatallad ja peopesad. Artriit tekib jäsemete liigestes. Mõnel inimesel võib viirus kulgeda krooniliselt. Sindbisi viirushaigust kutsutakse Rootsis Ockelbo haiguseks, Soomes Pogosta haiguseks ja Venemaal Karjala palavikuks.
Jaan Jaakson
Haridus
1924. aastal siirdus õppima Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Tondi Sõjakooli tehnilisväe osakonda, spetsialiseerudes side erialale, mille lõpetas 1927. aastal, saades nooremleitnandi auastme.
Sindbisi viirus
Haiguslikud sümptomid ja ravi
Esimesena kirjeldati Sindbisi viirushaiguse sümptomeid Ugandas 1961. aastal. Sel ajal polnud Euroopas, Aafrikas, Aasias ega Austraalias veel ühtegi teadaolevat Sindbisi viirusega nakatumise juhtumit. Euroopas isoleeriti Sindbisi viirus esimesena Itaalias 1975. aastal.
Jaan Jaakson
Teenistuskäik
15. septembril 1929 arvati Jaan Jaakson enda palvel reservi (1. Sidepataljoni käskkiri nr 157 paragrahv 4).
Sindbisi viirus
Haiguslikud sümptomid ja ravi
Sindbisi viiruse diagnoosimiseks kasutatakse IgM-antikehade analüüsi. IgM-antikehad on veres leitavad esimese kaheksa päeva jooksul alates haigestumisest. Spetsiifilist ravimit pole, kuid on leitud aineid, mis inhibeerivad infektsiooni. Esimesena neist avastati klorokviin. Väikesed RNA-molekulid takistavad viiruse replikatsiooni. NsP1 on hea sihtmärk antiviraalsele teraapiale. Samuti on nsP3 hea sihtmärk viirusevastastele ühenditele.
Jaan Jaakson
Teenistuskäik
Reservis olles valiti Järva-Jaani Kaitseliidu juhiks aastatel 1931–1932. Pidas aastatel 1929–1938 loenguid tsiviilkaitsest gaasirünnakute korral ning osales Eesti Kaitseväe korraldatud ühisõppustel.
Teine maailmasõda
Saksa okupatsiooni alguses 1940. aastal ei liitunud Jaan Jaakson Saksa vägedega vaid ERNA II rühmaga. ERNA II rühm osales Eesti vabastuslahingutes liikudes Kautla rabast Tallinna peale. Suurimaid võidukaid lahinguid toimus 27. augustil Tallinna külje all Ülemiste rabas Nõukogude mereväe madruste vastu, kelle väeosa purustati täielikult.
Saksa okupatsiooni ajal Jaan Jaakson arreteeriti ning paigutati Rakvere vanglasse. Tõenäoliseks põhjuseks oli majanduslikest erimeelsustest provotseeritud tüli.
Pärast vangistusest vabanemist liitus Jaan Jaakson 1944. aastal Eesti sõjaväelaste baasil formeeritud 1. Piirikaitserügemendiga ning nimetati selle 3. pataljoni 10. kompanii ülemaks. Samas kompaniis teenis reamehena tema kasupoeg Kaljo Vehnik (sündinud 17. septembril 1927 Järva-Jaanis – langenud lahingus 17. septembril 1944 Luunja vallas).
Jaan Jaakson langes Emajõe forsseerimise kaitselahingutes 17. september 1944 Kavastu küla juures Tartumaal Luunja vallas, kui nende staabi punker sai Nõukogude vägede ettevalmistavas kahuritules otsetabamuse.
Viires
Viires (Chlidonias) on perekond linde tiirlaste sugukonnast.
Willi Stoph
pisi|Willi Stoph (1976) pisi|Willi Stoph esinemas televisioonis uusaastakõnega (1974) Willi Stoph (hääldus: [štoof]; 9. juuli 1914 Berliin – 13. aprill 1999 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Elulugu
Willi Stoph oli pärit töölisperekonnast. Põhikooli lõpetamise järel asus ta õppima müürsepa ametit. 1928. aastal astus Willi Stoph Saksamaa Kommunistlikku Noorsooühingusse ja 1931 Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1935–1937 teenis ta aega Wehrmachtis. Seejärel töötas ta Berliinis ühes arhitektibüroos. 1940. aastal mobiliseeriti Stoph Wehrmachti. Ta võttis osa sõjategevusest idarindel, 1942. aastal sai ta haavata ning teda autasustati Raudristiga. 1945. aasta aprillis langes ta Punaarmee kätte sõjavangi.
1945. aasta juulis põgenes ta Ida-Preisimaalt Nõukogude sõjavangilaagrist ja pöördus tagasi Berllini. 1949. aastal sai temast Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige ja 1950. aastal Rahvakoja (parlamendi) liige. Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liige oli ta alates 1953. aasta juulist. 1952–1955 oli ta Saksa DV siseminister ja 1956–1960 kaitseminister. 1962–1964 oli ta Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. 24. septembrist 1964 kuni 3. oktoobrini 1973 ja 29. oktoobrist 1976 kuni 7. novembrini 1989 oli ta Ministrite Nõukogu esimees (sisuliselt peaminister). Vahepeal oli ta 3. oktoobrist 1973 kuni 29. oktoobrini 1976 Riiginõukogu esimees (formaalselt riigipea).
17. oktoobril 1989 ütles Willi Stoph Poliitbüroo istungil Erich Honeckerile: "Erich, es geht nicht mehr. Du musst gehen" ("Erich, nii enam ei lähe. Sa pead lahkuma"). Järgmisel päeval astuski Honecker parteijuhi ametist tagasi.
8. novembril 1989 astus Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo täies koosseisus tagasi, sealhulgas ka Stoph. 3. detsembril 1989 heideti Willi Stoph parteist välja.
8. detsembril 1989 Willi Stoph vahistati süüdistatuna korruptsioonis ja ameti kuritarvitamises, kuid tervislikel põhjustel vabastati ta 1990. aasta veebruaris. Ta püüdis saada poliitilist asüüli Nõukogude Liidus, kuid see ei õnnestunud. 1991. aasta mais arreteeriti Stoph uuesti seoses Berliini müüri ületamise katsel mõrvatute kriminaalasjaga. Tervislikel põhjustel vabastati ta vangistusest 14. augustil 1992. 1992. aasta novembris algas Berliini Stophi ja teiste Saksa DV tippjuhtide üle kohtuprotsess. 1993. aasta augustis lõpetati kohtuasi Stophi vastu tema vastutusvõimetuks tunnistamise tõttu.
Elu lõpuperioodil elas Willi Stoph tagasitõmbunult pensionärina Berliinis.
Artjom Markelov
Artjom Markelov (vene keeles Артём Валерьевич Маркелов; sündinud 10. septembril 1994 Moskvas) on Venemaa võidusõitja.
Kardid
Moskvas sündinud Markelov alustas kardispordiga 2006. aastal ja sõitis suurema osa oma karjäärist kodumaal Venemaal, tõustes 2010. aastal juunioridest KF2 kategooriasse.
ADAC Vormel Masters
2011. aastal siirdus Markelov ühekohalistele autodele, sõites ADAC Vormel Mastersil koos Motopark Academy meeskonnaga koos Sheban Siddiqi, Kean Kristenseni ja Emil Bernstorffiga, saavutades 23 võistluse jooksul üksteist poodiumikoha, sealhulgas Red Bull Ringi võidu. Selle tulemusena lõpetas Markelov meistrivõistlused 4. kohaga.
Vormel 3
2011. aasta hooajal tegi Markelov oma Vormel 3 Eurosarjas debüüdi Motoparkiga Hockenheimi võidusõidul koos Jimmy Erikssoni ja Kimiya Satoga.
Markelov ja Motopark – nüüdseks Lotuse kaubamärgi all – sõitsid 2012. aastal Saksa Vormel 3 sarjas koos Jimmy Erikssoni, Kimiya Sato ja Sheban Siddiqiga. Ta saavutas meistrivõistluste 7. koha, kolme poodiumi ja kahe võiduga, millest üks Lausitzringi ja teine ​​Hockenheimi sprindisõidus.
Markelov jäi Saksamaa sarja veel üheks aastaks, 2013, taas Motoparkiga koos Emil Bernstorffi, Marvin Kirchhöferi ja Sheban Siddiqiga. Ta saavutas kahekümne kolmest sõidust kaheksateist poodiumit, sealhulgas Lausitzringil mõlemas sõidus kaks võitu.
GP2 Series/Vormel 2
2017. aasta hooaeg kujunes tema parimaks – koos Luca Ghiottoga saavutas 5 võitu, kokku 7 poodiumit ja meistrivõistluste teine ​​koht. 2018. aastal võitis ta kolm sõitu ja saavutas edetabelis koos Tadasuke Makinoga viienda koha. 2019. aasta hooajal esines ta põgusalt Monaco võidusõitudel koos MP Motorsport meeskonnaga, asendades vahepeal Indianapolis 500 sarjas osalenud Jordan Kingi koos Mahaveer Raghunathaniga. Mõlemas sõidus õnnestub tal punkte koguda. Nädalavahetusel Circuit de Spa-Francorchampsis pärast 2. ringi võistlusõnnetust, milles hukkus BWT Ardeni piloot Anthoine Hubert, sõlmis meeskond Markelovi lepingu, et lõpetada hooaeg Sotšis ja Abu Dhabis, kuigi auto number muutus 19-lt 22.
Aastal 2020 naasis ta kategooriasse koos HWA Racelabi meeskonnaga koos Giuliano Alesiga (Jake Hughesi ja Théo Pourchaire'i järgi). Ta saab 5 punkti ja lõpetab üldarvestuses kaheksateistkümnendana.
Vormel 1
2018. aasta hooajal sõlmis ta koos Jack Aitkeniga "development driver" Renault' poolt, kelle noorte sõitjate programmi Markelov kuulub. 1. augustil 2018 debüteeris ta Vormel 1 üheistmelisel Hungaroringi ühistestidel koos Nico Hülkenbergi ja Carlos Sainz juunioriga.
Hamina rahu
Leping lõpetas Vene-Rootsi sõja (ehk Soome sõja) ja see allkirjastati Hamina linnas (linna rootsikeelne nimi on Fredrikshamn). Venemaad esindasid rahu sõlmimisel Nikolai Rumjantsev ja David Alopaeus (Venemaa suursaadik Stockholmis) ning Rootsit jalaväekindral Kurt von Stedingk (endine Rootsi suursaadik Peterburis) ja kolonel Anders Fredrik Skjöldebrand.
Hamina rahu tähistab koos Porvoo maapäeva (1809) ja monarhi ametivandega nii suurvürstiriigi kui autonoomse haldusüksuse, kui ka selle administratsiooni ja institutsioonide, nurgakivi. Seeläbi aga ka selliste arengute algust, mis viisid hiljem soomlaste kultuuri taaselustamise, soome keele võrdse positsiooni saavutamise ja viimaks 1917. aastal Soome iseseisvumiseni.
Lepingusse lisati viide keiser Aleksander I lubadusele säilitada Soome vanad seadused ja privileegid, kuid lepinguga ei antud mingit ametlikku garantiid Soome elanike õiguslikule seisundile. Venelased keeldusid sellest ja Rootsi positsioon ei võimaldanud neil seda ka nõuda. Sellised punktid olid rahulepingutes tavapärased, kuid sageli hoiti nende täitmisest siiski kõrvale. Ent paika jäid Soome sõjaeelsed haldusorganid ja riigiusuks jäi protestantism. 90 aastat hiljem, Soomes aset leidnud venestamise ajajärgul, väitis Venemaa valitsus, et sellega rahulepingut ei rikutud. Seetõttu ei olnud ühelgi välisel osapoolel õigust asja sekkuda ja küsimus oli ainuüksi algse lubaduse andnud keisri asi.
Läbirääkimiste käigus olid Rootsi esindajad püüdnud pääseda Ahvenamaa saarte ehk "Stockholmi eelpostide", nagu Napoleon I neid oli kutsunud, kaotusest. Ahvenamaa saared olid kultuuriliselt, etniliselt ja keeleliselt puhtalt Rootsi saared, kuid sellised tegurid ei omanud sellal mingit tähtsust. Hiljem ilmnes, et saared olid ka brittide huviorbiidis ja see viis pärast Krimmi sõda vastavalt Pariisi rahulepingule (1856) lisatud Ålandi konventsioonile saarte demilitariseerimiseni.
Hamina rahu ei rikkunud Rootsi ja Venemaa suhteid pikaks ajaks. Kuuenda koalitsiooni sõja käigus sõlmisid Venemaa ja Rootsi 1812. aasta 5. aprillil Prantsusmaa vastu suunatud liidu. Riigid kavandasid dessanti Prantsusmaa poolt vallutatud Rootsi Pommerisse ja Venemaa lubas survestada Taanit, et viimane Norra Rootsile loovutaks. Lisaks pidi lepinguga liituma ka Suurbritannia, kuid seda ei sündinud. Kuna Napoleoni väed tungisid Venemaale, ei teostunud ka teised plaanid.
Ahing
Ahing (ka västar, västraraud, kalaraud, piht) on puuvarrest ja kiskudega piidest kalapüügivahend.
Mustjas kõrbik
Mustjas kõrbik (Gloeophyllum sepiarium) on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Vana-Väina ordulinnus
Vana-Väina ordulinnus (läti Vecdaugavpils, Vecpils, Naujene, saksa Dünaburg, Alt-Dunaburg, poola Dynaburg, vene Dvinsk) oli Liivi ordu suurlinnus ja Dünaburgi komtuuri asukoht Ida-Lätis Latgales. Linnuse varemed asuvad Lätis Augšdaugava piirkonnas Naujene vallas Vecpilsi ('vanalinnus') külas, Väina (Daugava) jõe parempoolsel ehk põhjakaldal kümmekonna kilomeetri kaugusel praegusest Daugavpilsist idakirdes, Naujenes pilskalna linnamäel, Juzefova katoliku kirikust 1,5 km lõunas.
Aadress: Daugavpils novads, Naujenes pagasts, Vecpils, Vecpils 15, LV-5462.
Linnuse ehituse eellugu
Muinasajal oli piirkonnas lätlaste asustus ja praegusest linnusekohast veidi eemal Naujene künkal asus ka nende Novene maalinn, mis hoidis kontrolli all kaubaliiklust Väina veeteel. Mõnedel andmetel tõrjuti lätlased sealt hiljem leedulaste poolt välja ja künkal asus siis nende puitlinnus. Piirkond allus Jersika vürstiriigile, mis omakorda oli maksustatud Polotski vürstiriigi poolt.
1209 vallutasid Jersika linnuse Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu rüütlid ning Jersika vürstist Vissevaldist (Vsevolod) sai piiskop Alberti vasall.
1224. aastal panid ka Naujenes oma mõjuvõimu maksma saksa rüütlid, kes hakkasid järjest piki Väinat ülesvoolu looma tähtsale veeteele kindlustatud tugipunkte. Edasise mõjuvõimu kindlustamiseks abiellus pärimuse järgi piiskopi vasall Üksküla Konrad (Conradus de Meyendorpe) Vissevaldise tütrega.
1239 pärast vürst Vissevaldise surma langes Jersika pärandusena Riia piiskopile. Idapoolse osa Jersikast andis piiskop Nikolaus Mõõgavendade ordule, tingimusega, et nad aitavad asendada sealse rahva seas levima hakanud kreeka õigeusu katoliku usu vastu. Leping lubas ordul ehitada piirkonda ka linnuseid.
1264 kinnitas Rooma paavst Urbanus IV lätlaste Latgale maakonna alade eraldamise varem sealkandis valitsenud Polotski vürstiriigi võimu alt ja selle üleandmise Liivi ordule.
Linnuse ehituse algusest kuni selle väljaehitamiseni 1347
1273.–1277. aasta vahel (erinevad ajaloolased annavad erinevaid andmeid) hakkas Liivi ordu äsjaliidetud uutele ordualadele kaitseks leedulaste ja venelaste vastu uut tugipunkti rajama. Mõningatel andmetel alustas linnuse ehitust ordumeister Ernst von Ratzeburg 1275. aastal, siis on paika ka kirjalikult esmamainitud. Algne oletatav tornlinnus pidi olema enamjaolt puidust, kuna kroonika järgi valmis see vaid paari aastaga.
1277 kolis ordu Latgale komtuur oma residentsi Valkenberga linnusest üle moodsamasse, tugevamasse ja olulist Riia–Polotski veeteed kontrollivasse tähtsamasse ning 1275 meister Rasburgi asutatud Vana-Väina linnusesse. Pärast seda kaotas Valkenberga linnus oma sõjalise tähtsuse. Arvatavasti tundsid leedulased suurt rahutust sakslaste positsioonide tugevnemise suhtes Kesk-Väinal.
1277 kasutades ordumeistri eemalviibimist Riias, järgnes peatselt leedulaste rünnak vürst Traidenis Uljase juhtimisel, millele linnus suutis siiski vastu panna. Leedulased kasutasid linnuse vastu 4 suurt piiramistorni ja kiviheitemasinaid, kuid olid sunnitud kuu aja möödudes piiramise lõpetama, kuna Leedu lõunapiire ründasid galiitsia-tatari väed.
1279. aasta märtsi algul sooritasid ordumeister Ernst koos Riia Peapiiskopkonna meeste ja Tallinna Taani asehalduri Eberhardiga (Eilart Hoberg) Vana-Väinast Traidenisele purustava hoobi andmiseks vasturünnaku Leetu ja pöördusid sealt suure röövsaagiga tagasi. Leedulased kogusid ennast aga kiiresti, jälitasid sakslasi ja said nad poole tee peal Riiga kätte. 5. märtsil toimus ordule õnnetu Aizkraukle lahing, kus ordumeister langes ja orduvägi purustati (langes 71 rüütlit). Pääsesid ainult mõned taanlased.
1281 hõivasid vürst Traidenise väed Jersika ja isoleerisid Vana-Väina piirkonna ülejäänud Liivimaast. Ordu oli sunnitud Vana-Väina ajutiselt vahetuskaubana leedukatele loovutama.
1305 ründasid Vana-Väinat uuesti ja seekord edukamalt suurvürst Vytenise Leedu väed ning osaliselt purustasid linnuse. On ka versioon, et millalgi tollal lõhkusid orduvennad ise linnuse, et vabastada seal leedulaste poolt vangis hoitavat Johann Üxkülli.
1312–1313 taastas linnuse Hermann Warthberge kroonika andmeil tollane ordumeister Gerhard von Jorke.
1343–1347 täiendati linnust meister Goswin von Herike juhtimisel, ehitati ka 4 uut torni. Neist mõlemast ehitusperioodist pärinebki arvatavasti ka lõplik linnuse põhiplaan, nagu see on esitatud pärast Neumanni väljakaevamisi.
Linnus 1347. aastast kuni Liivi sõjani
1396 ründasid leedulased jälle linnust, kuid ei suutnud seda vallutada. Vana-Väina asus strateegiliselt väga tähtsas kohas, nii et Liivi ordu XIV–XV sajandil linnuse üha uuesti ülesehitamise ja pideva täiustamise pealt vahendeid kokku ei hoidnud.
1403 tungisid Preisi ja Liivimaa ristisõdijad Leedusse, kuid said seal lüüa. Vastuseks tungis Leedu suurvürst Vytautas (Witold) Latgalesse, rüüstas seda ja pani Vana-Väina linnuse ja linnakese põlema. Ordu taastas selle.
1413. aasta talvel reisis Flandria ja Prantsusmaa senjöör Guilbert de Lannoy (Guillebert de Lannoy) piki jäätunud Väinat Liivimaalt Leetu ja kirjeldas Vana-Väinat, kui Liivi ordumeistri linnust – ...Chastel des Seigneurs de Liuflant nommée Dimmebourg..., mis asub Leedu Kuningriigi piiril.
1418 põletas Vytautas selle uuesti maha. Ordul tuli jälle linnust taastada.
1435 ründas ordumeister Frank Kirskorf Väina linnuste kaitse alt Leedut. Kui saksa rüütlivägi pöördus tagasi Vana-Väinale, ründasid jõude kogunud leedulased neid praegusest Väinalinnast edelas asuva Sventa järve (Swienta, Sventes ezers) ääres ja andsid sakslastele raske löögi. (Teistel andmetel toimus lahing Leedus, Ukmerge lähedal Šventoj jõe ääres.) Purustati sakslaste 20 000-meheline vägi ja langes ka ordumeister.
1451 toimus ordulinnuste revisjon. Vana-Väina linnuses oli tollal aruande järgi 3 orduvenda, turviseid oli varutud kokku 65 rüütlile. Ka Räisakul oli tol aastal ainult 3 orduvenda, mis ei tähenda muidugi, et ordu Latgale piirilinnustes alati nii vähe ordumehi asus. Põhilisi suuremaid sõjajõude hoiti lihtsalt Liivi keskmaa suurlinnustes – Kuldigas, Riias, Siguldas, Võnnus, Viljandis, Paides ja Tallinnas, igaühes 20–30 ordurüütlit. Ilmselt mitte viimases järjekorras arvestades ka pidevaid pinevaid suhteid ordu ja piiskopkondade vahel.
9. augustist 1520 pärineb läänikiri, millega ordumeister Wolter von Plettenberg annab vasall Tonnies Schultele kasutada ulatuslikud maavaldused Vana-Väina kihelkonnas ja maatüki Väina jõe ääres. Tekstis on ka maavalduste piiri kirjeldus mitmete kohalike külade, jõgede ja järvede vanade nimekujudega, mida praegu identifitseerida on raske. Juttu on ka mingist linnusemäest.
1535–1554 oli Liivi ordu Latgale piirkonna pealikuks (Dünaburgi komtuur) Wilhelm von Fürstenberg, eelviimane ordumeister. Tal oli oma ametisoleku aja jooksul palju tüli ja riidu piirnevate leedulastega, kes Vana-Väina ümbruskonnas röövimas käisid. Fürstenberg korraldas ühe ulatusliku vasturüüsteretke Leetu, millega pahandas põhjalikult Poola kuningat. Viimane tuletas seda hiljem "koadjuutorivaenuse" ajal meelde ja kasutas ettekäändena intriigideks.
1543 markeerisid komtuur Fürstenberg, Sēlpilsi foogt Detlev Plate ja Aizkraukle linnusekomtuur Jürgen von Syburg ordumeistri ülesandel oma võimupiirkonnas Vana-Liivimaa lõunapiiri.
1556 juunis saadeti ordu poolt tollane Vana-Väina komtuur Gotthard Kettler Saksamaale Liivimaa jaoks sõjaväge värbama, kuna Preisi hertsogi ja Poola kuninga õõnestustegevuse tõttu siseolukord Vana-Liivimaal pingestus.
1557. aastaks oli linnuse vanast põhiplaanist tulenev rajatise asetus ja kaitseehitised juba sõjaliselt vananenud, nii et üks kirjeldus linnuse kohta ütleb: "...nit veste, ein alt verfallen haus..." – "enam mitte tugev, vaid vana, lagunev kindlus".
1558 lasi Preisimaa esimene hertsog Albrecht von Hohenzollern koostada oma erisaadikutel-spioonidel luureraporti Liivi orduväe sõjajõudude suuruse kohta. Vana-Väina komtuur võis raporti järgi 1555.–1556. aastal sõjaolukorras välja panna 250 ratsanikku.
Vana-Väina linnus Liivi sõjas 1558–1582
1559. aasta veebruari lõpus rüüstas ja põletas suur Vene vägi Liivi sõjas Vana-Väina ümbruses maha Dubena (Dobbena), Elkšni (Ellern), Jāsmuiža (Jatzen), Laucesa (Loutze), Rušona (Rassone) ja Vecborne (Born) komtuurimõisad. Linnuse kaitsjad ise panid põlema veel ühe linnuse külje all asuva ja Liksna (Listen) mõisa. Vahepeal suundusid osa venelasi eksikombel Leetu rüüstama. Vana-Väina linnust nad ei rünnanud, vaid läksid edasi Räisaku peale. 31. augustil pantis Liivi ordu Vilniuses osa oma kagupoolseid linnuseid koos piirkondadega, nagu Lutsi, Räisaku, Vana-Väina ja Sēlpils 700 000 taalri eest Poola kuningale Zygmunt II Augustile. 3. septembril kinnitati kokkulepe Krakowis.
Novembri algul määrati Vana-Väina linnust poolakatele üle andma Riia linnusekomtuur Jasper Siborg, Alulinna linnusekomtuur Goedert Tinn, litsentsiaat Tomas Horner ja tõlk Melchior Grothus.
6. jaanuaril 1560 jõudsid poolakad lõpuks 480 mehe ja sõjavarustusega Leedu peavarustusülema Johannes Chodkiewiczi juhtimisel Vana-Väina komtuurkonda ja võtsid siin linnused üle. Vana-Väina pealikuks sai Melchior Schemitz.
1563. aastast kuni Talwoszini oli linnuse kastellaaniks endine Sigulda ja Väinasuu (Daugavgriva) komtuur Georg von Brabeck (Jorgen van Brabeke). Poola kuningas Zygmunt II August kinkis sama aasta 30. septembril Brabeckile Nitaure ordulinnuse ja mõisa ning Nitaure kihelkonnast veel Moritzbergi ja Annenhofi mõisad. Brabeck oli Liivimaal veel ka 1568. aastal.
1564–1566 oli Vana-Väina staarostiks Mikołaj Talwosz, kelle kuningas Zygmunt II August saatis sellal endise ordumeistri Gotthard Kettleri juurde paavstide ja keisrite poolt annetatud vanimate Liivimaa asutamisürikute järele. Talwosz oli linnuses staarostiks ka 1582–1583.
1566 sai Vana-Väina Poola Liivimaa vojevoodkonna administratiivseks keskuseks. 1577. aastast asus lossis ka Latgale katoliku peapiiskopi residents.
1569 loobus Gotthard Kettler lõplikult õigustest Vana-Väina linnusele ja endisele komtuurkonnale. Millalgi aastatel 1551–1592 on Vana-Väina või Väinalinna pealikuks olnud ka Väinalinna lähedasest Kalkūni (Kalkuhnen) mõisast pärit hilisem Kuramaa Hertsogkonna nõunik Melchior von Foelkersahm.
1577. aasta juunis kogus Ivan IV Groznõi Pihkva all 50 000-mehelise sõjaväe ja suundus ise selle eesotsas endise Riia Peapiiskopkonna kaudu Liivimaale, vallutas juuli keskpaigas Vilaka, edasi 25. juuliks Lutsi ja 30. juuliks Räisaku, seejärel piiras Vana-Väina sisse. Linnuse kaitset juhatas poolakas vürst Sokolinski, kellel oli mehi ja varustust piisavalt. Pärast kahenädalast piiramist hakkasid venelased linnust võimsatest suurtükkidest tulistama, kasutades laskmiseks suuri, 20-puudaseid (320 kg) kuule. Need suurtükid olid valatud "Tsaar–suurtüki" autori Andrei Tšehhovi kaaslaste poolt ja nende tulele müürid enam vastu ei pidanud. Kaua ei olnud vaja venelastel pommitada – ja kui poolakatele ja sakslastele anti luba vabalt kindlusemüüride vahelt lahkuda, siis juba 11. augustil linnus alistus. Vana-Väina linnusesse rajas tsaar oma esialgse residentsi ja vägede staabi.
Sealt lahkudes suundus ta edasi Krustpilsi peale ja jättis linnusesse komandandiks major krahv Wilhelm Plateri, kes aga tegelikult oli ustav Poola kuningale. Üks Plateritest, Heinrich, oli olnud 1513–1525 ka Vana-Väina komtuur. Sama aasta detsembri paiku said poolakad kavalusega linnuse tagasi. Vene garnisonile korraldati kohalike lätlaste poolt jooming ja öösel hõivasid Poola-Leedu väed hetman Chodkiewiczi juhtimisel ning komandandi abiga linnuse. Venelased tapeti.
Venelaste andmetel käskis tsaar rajada tugevasti purustatud ja vananenud linnuse ning rüüstatud linna asemele uuetüübilise suurtükkidele mõeldud muldkindlustuse (saksa Schanze) Väina jõge mööda 19 km allavoolu, Šunica jõe suudmesse tollase Jeruusalemma asula vastu, mis jääb tänapäevase Daugavpilsi (Väinalinna) kesklinna loodeserva.
1578 olid venelased sunnitud Liivimaalt lahkuma ja linnused poolakatele jätma.
1582–1700
1582 otsustas Poola kuningas Stefan Bathory jätkata uue, kuue bastioniga tsitadelli rajamist ja andis tekkinud asulale sama aasta 26. märtsil ka Magdeburgi linnaõiguse. Vana-Väina oli ka ehituslikult vananenud ja kaotanud olulise sõjalise tähtsuse.
1582 koostas paavsti Gregorius XIII legaat Põhja-Euroopas jesuiit Antonio Possevino, kes oli juhtinud ka Poola ja Venemaa vahelise Jam Zapolski vaherahu sõlmimist, ilmselt paavsti ülesandel Liivimaa linnade ja kindluste kaardi, kus iga linnus oli kujutatud oma kordumatu silueti ja vastavalt tähtsusele ka suurusega. Vana-Väinat on kujutatud 3 torniga ja keskmisest suuremana. Nimekuju Dunenborg kõrval on kasutatud ka paralleelnime Neuegin.
1588 on Vana-Väina (ja Väinalinna) staarostiks Prokop Pieniążek.
1600–1629 toimunud Poola–Rootsi sõdades vallutasid rootslased kahel korral uue Väinalinna kindluse ja piirkonna.
1611. aasta paiku on Fabriciuse kroonikas üles tähendatud, et keskaegsetele Räisaku, Lutsi ja Vana-Väina linnustele kuulus ordule alluvas Ida-Latgales 120 järve.
1626 ajas poola Smolenski vojevood Aleksander Korwin Gosiewski 1625 Väinalinna vallutanud rootslased sealt minema ja käskis ehitada kindluse territooriumile jesuiitide jaoks suure katoliku kiriku. Staarost Łączki käskis seepeale maha lõhkuda Vana-Väina linnuse vastas oleva puidust luteri kiriku ja andis materjali jesuiitidele. Üleüldise katoliseerimise käigus rajati Vana-Väina ümbruskonda 48 katoliku kirikut.
1655. aasta juunis hõivasid üheksapäevase piiramise järel Väinalinna kindluse feldmarssal krahv Löwenhaupti juhtimisel ajutiselt rootslased. Ka Vana-Väina linnust purustasid rootslased siis tublisti.
1656. aasta juunis (31. juulil), pühakute Borissi ja Glebi päeval vallutasid pärast kolmandat tormijooksu Väinalinna bastionid vene tsaari Aleksei Mihhailovitši väed. Asula nimetati ümber Borisoglebskiks. Andrussovo rahuga 1667 anti piirkond Poolale tagasi ja nimetati nende poolt Dynaburgiks. 1677 sai Väinalinn uuesti Poola Liivimaa vojevoodkonna keskuseks ja peapiiskopi residentsiks.
1671 kavatseti vana linnust remontida ja see korda teha, kuid plaanidest suurt kaugemale ei jõutud.
Linnus Põhjasõjast tänapäevani
1700–1721 toimunud Põhjasõja ajal purustati linnus täielikult. Järelejäänud põllukivist müüre tassisid kohalikud mõisnikud ja talupojad hiljem ajapikku ka oma muude ehitiste jaoks laiali.
1772 seoses I Poola jagamisega läks piirkond Venemaale. 1795 hävis tules linnaarhiiv piirkonna varasema ajalooga, kui poolakad samal aastal vallutasid korraks kindral krahv Andrzej Ignacy Ogiński juhtimisel Väinalinna.
1810. aastal alustasid venelased Väinalinna veelkord uue kindluse ehitamist Napoleoni prantsuse vägede sõjalise interventsiooniohu vastu.
XIX sajandi alguses olid linnusevaremed S. Sapunovi andmetel ümbruskonna küngastelt veel hästi vaadeldavad, kuid linnusemüüre hakati süstemaatiliselt lammutama Väinalinna uue kindluse ehitamise tarbeks. On teada, et kohalikud talupojad müüsid Vana-Väina linnusetelliseid uue kindluse ehitusettevõtjatele. Uue kindluse ehitamisega kiirustati.
31. detsembril 1826 tuli välja tsaari korraldus säilitada kõik vanad kaitseehitised ja nende varemed, kuid vaatamata sellele müüdi lossivaremed 300 rubla eest Vitebski Riigivarade Palatile.
XIX sajandi II pooleks polnud linnusest enam midagi järele jäänud.
1842, 1863 ja 1880 viidi läbi mõningaid arheoloogilisi uurimistöid linnuse kuju ja välisilme väljaselgitamiseks, kuid edutult.
1861 müüs kubermangu riigivarade palat veel allesolevad müürijäänused ja vundamendid juba 1067 rubla eest ehitusettevõtjatele lammutamiseks.
1888 toimusid linnuse territooriumil Wilhelm Neumanni poolt läbi viidud väljakaevamised, kus leiti ka XV sajandi lõpu – XVI sajandi alguse Tallinna killingeid. Koostati ka linnuse plaan ja saadi andmeid linnuse kaitserajatiste välisilme kohta.
1981. aastast alates hakkas linnuses perioodilisi väljakaevamisi korraldama Läti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituut.