cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saaremaa mäss
Uus mobilisatsioonikäsk
Kui Muhu väin oli kinni külmunud, anti 14. veebruaril käsk Hellamaa, Muhu-Suure, Uuemõisa ja Maasi valla 237 (teistel andmetel 175) kutsealusel noormehel 16. veebruaril Kuivastusse ilmuda, et nad sealt edasi Haapsallu saata. 15. veebruaril kogunes 20 neist (mõnedel andmetel ka Aleksander Koit) Hellamaa vallas Lepiku külas nõupidamisele, kus otsustati sõjaväkke mitte minna ja hakata võimudele vastu (Arnold Alliku andmetel toimus sarnaseid salakoosolekuid lisaks Muhule ka Saaremaal). Pandi paika ülestõusu läbiviimise kava. Erakorralise uurimiskomisjoni ja Eduard Kübarsepa väitel oli peaeesmärk Kuressaare oma kätte võtta, mõisnikud ära tappa ja mõisamaad rahvale jagada. Kogula valla vanemmiilitsa Ivan Lutter sõnul olevat ta kuulnud, et "punaste" lipukiri oli mõisnikud ära tappa ja valitsust uuendada, sest praegune hoidvat mõisnike poolele.
Mässu puhkemine Kuivastus
pisi|Arseni Jefimov 16. veebruari hommikul kella 10-ks kogunesid kutsealused koos nende saatjatega (Victor Neggo andmetel kokku 400–500 inimest) Kuivastusse. Ülestõusu kavandajatel olid relvad (Mihhail Õue sõnul 250 vintpüssi) regedesse peidetud ja nad hakkasid teistele oma plaane tutvustama. Osa kutsealustest polnud ideega nõus ja tahtsid omal käel üle mere Virtsu minna, kuid neile lubati selle peale „tina tagant järgi suitsetada“.
Ennelõunal saabusid Kuivastusse lipnik Arseni Jefimov, sõjaväeametnik Karl Tammel ja riigimetsavaht Aleksei Vaher, et kutsealused Haapsallu edasi toimetada. Keegi oli eelnevalt Jefimovit vastuhakuplaanist informeerinud, kuid ta ei jäänud uskuma ja hakkas mobiliseerituid nimepidi välja hüüdma. Mehed jätsid aga vastamata või tegid seda pilkavalt. Lõpuks hakkas Jefimov revolvrit välja võtma, kuid talle tungiti kallale ja lasti maha. Jefimovi tulistajaks on tavaliselt nimetatud Andrei Räime, alternatiivse versiooni kohaselt tegi seda aga tema vend Timofei Räim. Põgeneda püüdnud Tammel ja Vaher püüti kinni, lasti maha ja surnukehad lükati „tava kohaselt“ jää alla.
Pärast tapmisi võtsid mässulised Kuivastu sadama telefonikeskjaama oma kontrolli alla ja relvitustasid kolm seal viibinud kaitseliitlast. Lõigati läbi Kuivastu-Virtsu telefonikaabel ja saadeti üks mees sama tegema Haapsalu-Muhu kaabliga. Valve alla võeti Kuivastu laskemoonaladu. Suurte teede ja mere äärde pandi vahipostid, kelle ülesanne oli „mässule mitte kaasa tundvad isikud“ vahistada. Kinnipeetuid hoiti Kuivastu kõrtsis ja Hellamaa vallamajas. Sõjaväe juhiks Muhus valiti Ivan Vokk, Kuivastu komandandiks määrati Mihkel Sõrm. Muhu-Suure valla kutsealused, kes Tallinna minekuks oma vallamajja olid kogunenud ja Kuivastu sündmusest kuulsid, läksid kodudesse tagasi.
Kella 12 paiku mandrilt Kuivastusse saabunud Saksa leitnant Krupp koos abikaasaga ja Kuressaare Saksa konsulaadi ametnik Oskar Rahr lasti maha. Õhtul lasti maha Kuivastu mõisa omanik ja Saaremaa maamarssal Alexander von Buxhoeveden ja tema vend Arthur von Buxhoeveden. Gustav Ränga andmetel tapeti Kirde-Saaremaa Taaliku mõisa omanik Theodor Förster koos naise ja ühe tütrega. Mandrilt sissesõitjaid kontrollinud Vassili Saksakulmu salk pidas kinni kaks Kuressaarde teel olnud naisterahvast ja viis nad oma isatallu vangi.
Mässajate mobilisatsioon
Oma väe suurendamiseks andsid mässulised välja mobilisatsioonikäsud, millega kohustati kõiki mehi vanuses 18–45 (teistel andmetel 18–40 või 17–45) mehi relvastatult vallamajadesse ilmuma. Kõrvalehoidjaid ähvardati surmanuhtluse või sõjakohtuga. Saaremaa Uuemõisa ja Maasi valla meestel kästi minna oma vallamaju üle võtma, mõisnikke vahistama ja mobilisatsiooni välja kuulutama. Mässajate korraldatud mobilisatsioonid jõudsid päev-päevalt aina uutesse valdadesse ja haarasid mässu lõpuks enamiku maakonnast. Mässu jooksul välja antud mobilisatsioonikäsud erinesid vallast valda. Neid anti välja nii vallavalitsuse, „töörahva“, „Saaremaa Sotsialistliku Töörahva Liidu“ (maavalitsuse liikmete poolt luua tahetud vasakpoolne erakond Asutava Kogu valimiste jaoks), „Saaremaa maarahva liidu“, „Töörahva Sõjaväe“, „Saare-, Hiiu- ja Muhumaa tööliste liidu“, „kohaliku sõjaväe organisatsiooni“ jt nimede all. Vallavanemaid ja -sekretäre sunniti käske allkirjastama, mõned käsud olid aga ilma allkirjata. Ametiasutuste ja organisatsioonide nimesid kasutades anti korraldustele ametlikum ja mõjusam iseloom, mis viis osa rahvast ekslikule arusaamale, et selle taga on valitsus.
Ülestõusnute mobilisatsioon õnnestus vaid osaliselt: paljud jäid vaatamata käsule koju, varjasid end kuskil või lahkusid pärast olukorraga lähemalt tutvumist. Mässu uurimise erakorralise komisjoni hinnangul tegid mässuga liitujad seda enamasti vabatahtlikult ja vaatamata surmanuhtlusega ähvardamisele oli meestel tegelikult võimalik koju jääda või algselt kaasaminejatel hiljem lahkuda.
Päeva jooksul haarasid mässulised oma kontrolli alla kogu Muhu saare. Hilisõhtuks levis ülestõus ka Saaremaale, kus relvastatud mässulised võtsid üle Orissaare posti- ja telegraafijaama. Sealt läkitati osa mehi Maasi ja Uuemõisa valdadesse ülestõusu organiseerima.
Valitsuse esimesed vastusammud
pisi|Gustav Jõgi, mässajate poole üle läinud kaitseliitlane Kuressaares viibinud Saare maakonna Kaitseliidu ülema kohusetäitja Karl Tamme aruande kohaselt sai ta mobiliseeritute vastuhakust ja nende ärasaatjate tapmisest teada hommikul kell 11 Muhu Kaitseliidu ülema Vassili Kase telefonikõne kaudu. Õhtul sai Karl Tamm Orissaarest teate, et vastuhaku ässitajad on Saaremaale jõudnud, kavatsevad Kuressaare vallutada, valitsuse kukutada ning mõisnikud ja "buršuid" ära tappa. Tamm saatis info Tallinna edasi ja palus abi saata. Seal alustatigi ettevalmistusi karistussalga moodustamiseks. Sisekaitse ülem Ernst Põdder andis käsu mandri läänerannik ja Hiiumaa lõunarannik valve alla võtta.
Tamme sõnul oli tal esialgu kasutada 30 alalises teenistuses olevat kaitseliitlast, 35 sõjatehnikat tundvat õpilast ja 100 teise järgu kaitseliitlast, kes sõjatehnikat aga eriti ei tundnud. Valitsusmeelse väe loomiseks kuulutas ta välja 18–45-aastaste meeste sundmobilisatsiooni, mida hiljem laiendati kõigile, kes „sõjariistu kanda suutsivad“. Nii olevat kokku saadud 300 meest, kellest pooled olid Piret Hiie andmetel sakslased. Valdades meeste mobiliseerimise ideest loobuti, kuna kardeti nõnda linna endile kardetavat „elementi“ tuua. Victor Neggo tühistas mässuteate järel ka valitsuse poolt järgmiseks päevaks planeeritud mobiliseeritute kogunemised Laimjala, Kogula, Pihtla ja Kärla vallas, sest arvati, et nad võivad liituda mässajatega. Küll aga anti käsk valdades elavatele ohvitseridele koos „kõige ustavamate meestega“ linna sõita. Kõik peale mässajate leeri üle läinud Kärla Kaitseliidu ülema Gustav Jõgi ilmusid Kuressaarde.
Mässajate organiseerumine. Hukkamised
17. veebruari mässuliste koosolekul Hellamaa vallamajas pandi paika sõjaväe varustamise ja rannakaitse korraldus. Muhu sõjaväejuhtideks kinnitati Mihkel Sõrm, Ivan Enno, Georg Loorits, Mihhail Õue, Mihkel Öövel ja Ivan Sõrm. Tulevikus kokku kutsuda plaanitud Saaremaa Töörahva Nõukogu Muhu saadikuteks valiti Georgi Pruul ja Georg Vilto (Vilto enda sõnul tehti seda küll tema teadmata). Georgi Pruulile pandi ülesanne pärast Kuressaare hõivamist raadio teel ülestõusust Nõukogude vägedele teada anda ja abi kutsuda. Mässujuhid andsid käsu mõisatest toidukraami ja moona rekvireerida. Esines ka rüüstamisi, kuigi oli välja antud käsk seda mitte teha ja rüüstajaid püüti takistada.
Leisi jõudnud mässajad helistasid sealt Hiiumaale ja ähvardasid järgmise päeva hommikul Kärdlasse tulla. Mässajad katkestasid telefonside Kuressaare ja Hiiumaa vahel, kuna kartsid selle kaudu abivägede kutsumist. Kärdlast teatati Tallinna, et olukord on kriitiline ja paluti kiiresti abi saata.
Hommikul tapeti Kuivastus Karl Tulmin, kes oli parasjagu teel mandrilt Kuressaarde, et seal Saaremaa Kaitseliidu juhtimine üle võtta. Samal päeval lasti maha ka Tamse mõisa valitseja Karl Adolf Wesberg. Mässu jooksul tapeti Piret Hiie andmetel veel Undo karjamõisa omanik Hans Oll, tema kasutütar Alice Truvert ja teenija Anna Kummets, Koikla mõisa valitseja Eugen Kiinast, Rannaküla mõisa rentnik Victor Pahlen abikaasaga, Maasi valla Kareda mõisa omanik Karl Foerster abikaasaga (tapja olevat Anton Salu) ning Sassi mõisa omanik Herbert von Essen koos oma õemehe Alexander von Freyga. Nii hukkasid mässajad Piret Hiie andmetel kokku 23 inimest, neist 19 tsiviilisikut ja 4 sõjaväelast-kaitseliitlast. August Sunila on „likvideeritud“ inimeste arvuks saanud 22, Aleksander Looring 21.
Laimjala lahing
pisi|Hermogen Hints, mässajate juht Laimjala lahingus Karl Tamm läkitas hommikul Kuressaarest 150-mehelise (teistel andmetel 116-mehelise) salga eesotsas lipnik Bernhard Johansoniga mässajatele vastu ülesandega nad Laimjalas peatada, „laiali peksta“ ja Orissaare peale marssida. Samal ajal liikusid Laimjala vallamaja poole Uuemõisa, Maasi ja Laimjala valla ülestõusnute salgad, Laimjala vanemmilitsionääri teatel ligi 300 meest. Vastamisi satuti Laimjala lähedal metsaservas, kus puhkes 3–4 tundi kestnud tulevahetus. Piret Hiie andmetel osales lahingus vaid 90 mässulist, kuna ülejäänud relvade puudumisel või muul põhjusel laiali valgusid. Lõpuks tõmbus Johansoni salk tagasi Sakla külasse, sest kardeti, et kiiresti laienev mässuliikumine võib taganemistee Kuressaarde ära lõigata. Kummalgi poolel oli üks langenu, valitsusväed võtsid 13 ja mässajad 1 vangi. Bernhard Johanson ise sai haavata. Ülestõusnute salga komandör Hermogen Hints helistas Laimjala vallamajast Muhusse Ivan Vokile ja palus lisajõude saata. Vokk saatiski Laimjala poole teele Mihhail Õue koos 12 mehega. Laimjalasse kogunenud ülestõusnute vägi (nende arvuks on pakutud 500) formeeriti peamiselt külade ja valdade kaupa roodudeks ning selle üldjuhiks valiti Martin Kirr. Juhan Riimi mälestuste järgi soovis Kirr enda asemel staabiülemaks teha Aleksander Koitu, kuid Koit ei võtnud pakkumist vastu öeldes, et tema sõjaasjandust ei tunne. Arnold Alliku hinnangul oli Koit siiski ülestõusu ideeline juht. Õhtul lahkuti Laimjalast, järgnedes Johansoni väele.
Kuressaares seati sisse ööpäevaringne patrullteenistus, suleti koolid ja kauplused, keelati rahvakogunemised, isegi paarikaupa seismine. Vangistati Aleksander Valtin, kes oli eelmisel päeval Karl Tammelt kuulnud Saaremaale saata plaanitud valitsuse karistussalga kohta ja nüüd proovis linnast lahkuda. Kahtlustati, et ta viib selle info mässajateni.
Karistussalga saabumine
Edasi minnes olevat salga pihta tulistatud „iga põõsa ja kivi tagant“. Soonda külla jõudes puhkes tulevahetus, kus Klaari salk tappis 2 mässulist ja mässulised haavasid 3 ratsanikku ja 2 hobust. Klaar otsustas Soondasse ööbima jääda. Ühe Soondas tapetud mehe ema väitis, et ta poeg polnud tegelikult mässajatega seotud ja et ta leidis surnukehalt nii kuuli-, täägi- kui põletushaavu.
Teine valitsusväe grupp vallutas sel päeval edukalt Kuivastu, mida olevat kaitsnud 50 meest, kellest 3 lahingus langes. Vangi võeti 15 meest, kellest 2 hukati. Kaitsjad olevat algul tulijaid pidanud mandril heinu ostmas käinud muhulasteks, sest karistussalklased lähenesid Kuivastule heinakoormate varjus. Mässajate poolt hukatute surnukehad lasti vangidel jää alt välja tõmmata
Mässajate jõudmine Upale
pisi|Mässajate (punane) ja valitsuse (sinine) vägede liikumine 16.–18. veebruaril Kuressaarest saadetud Johansoni salk taganes hommikul kell 7 Sakla külast Kõljala mõisani. Samal ajal lähetas Tamm uue 50-liikmelise salga Leisi teed mööda Haeska mõisani, et kindlustada Johansoni rühma seljatagust ja nendega kontakti astuda. Väljasaadetud salk langes teel rünnaku alla, kuid 1 haavatu hinnaga õnnestus pealetung tagasi lüüa. Saanud teate 150 mässaja liikumisest nende selja taha, otsustas Tamm väljasaadetud mehed linna tagasi kutsuda. Südaööseks jõudsid mõlemad salgad Kuressaarde tagasi ja asusid seal kaitsepositsioonidele.
Õhtuks jõudis Piret Hiie andmetel 400–500 mässajat (neist 300 relvastatut) Kuressaarest 5 km kaugusel asuvasse Upa külla, kus seati sisse peastaap. Staabiülemaks sai Ivan Siim, staapi kuulunud meestest on teada veel Aleksander Sepp, Aleksander Koit, Hermogen Hints ja Martin Kirr. August Sunila hinnangul oli peastaabi asukohavalik Upal ebaõnnestunud, kuna sealt ei saanud telefoni kaudu sidet pidada, vaid pidi kasutama käskjalgu.
Samal päeval põgenesid Kuressaare vanglast detsembrikuise Kogula mässukatse järel vangistatud mehed. Osale neist olevat uue mässu puhkemise järel surmaotsus määratud ja nad nägid ainsa väljapääsuna põgenemist. Meestel õnnestus valvur kinni võtta hetkel, mil see üht ajutiselt koridori lubatud vangi kongi tagasi viis. Valvur suleti enda asemel kongi ja relvaruumist hangiti omale relvad. Teine valvur jõudis välisukse lukustada ja abi järele minna, kuid vangid murdsid ukse maha ja ronisid üle vanglamüüri. Linnas patrullsalgaga kokku sattudes ütlesid mehed, et ka nemad on patrullimas, pääsedes nii neist mööda ja Kuressaarest välja. Kokku põgenes erinevatel andmetel 17 või 14 vangi, kuid üks teistest eraldunud mees saadi hiljem linnas kätte ja viidi tagasi vanglasse.
Mässu likvideerimine Muhus
Karistussalk jätkas Muhus oma tegevust. Klaari raporti kohaselt ründas Liiva külla jõudnud väge 20 meest, kellele omakorda 20 meest kuulipildujaga vastu saadeti. Pärast kuulipilduja tule avamist mässajad põgenesid, jättes maha 2 meest surnuna ja 8 vangi langenuna. Viira külla jõudes moodustas Klaar seal sõjaväljakohtu. 25 meest saadeti Linnuse külasse Väikest väina jälgima. Päeva jooksul likvideeriti mässuliikumine kogu saarel. Klaar andis käskjalgade vahendusel käsu Muhu 18–45-aastastel meestel vallamajadesse ilmuda ja ühtlasi oma relvad ära tuua. Klaari sõnul oli selle mobilisatsiooni eesmärk „saartele näidata, et meil küllalt jõudu on nendega teha, mis me tahame“ ja aimu saada, kes "punane" on ja kes mitte. Piret Hiie arvates oli mobilisatsiooni eesmärk saata Muhust ära elavjõudu, kes muidu võiks uuesti mässuga liituda, ja suurendada enda salka. Klaar andis oma plaanist teada ka Laidonerile ja palus saata 200 meest seljataguse kindlustamiseks. Laidoner ei pidanud Lõunarindel käivate lahingute tõttu siiski võimalikuks abiväge saata. Ka mobilisatsiooniga käskis ta oodata, kuni rahutused on maha surutud.
Mõned tunnistajad on väitnud, et karistussalklased võtsid Muhus kinni ja hukkasid ilma uurimiseta mitmeid inimesi: Vassili Ööveli Raugi külast, 2 Kantsipõllu poisikest, Timofei Siimu Kantsi külast, Vassili Suurkivi. Surnukehadelt leiti kuuli ja täägihaavu ning peksmisjälgi. Karistussalka süüdistati ka vargustes. Valitsusvägede staabis Viira külas olevat vangistatud mehi vitstega pekstud.
Saaremaa mässajatel side tagalaga puudus ja karistussalgast Muhus ei teatud midagi. Valdades jätkati meeste mobiliseerimist ja Kuressaare lähedale vägede kogumist. Oodati Muhust tellitud 15 koorma laskemoona kohalejõudmist, teadmata, et see oli juba valitsusvägede kätte langenud.
Kuressaare kaitsjate väes oli Piret Hiie andmetel 327 meest,, Karl Siilivase andmetel 500 meest (200 kaitseliitlast ja 300 mobiliseeritut). Kuressaare Kaitseliidu juhi Karl Tamme sõnul sai ta algul arvestada 165 mehega ja mobilisatsioon tõi kokku 300 meest. Linna ääres organiseeritud kaitseliinile saatis ta 220 meest, ülejäänud pidasid vahti linnas sees. Bernhard Johanson saatis Loona valla vanemmilitsionääri linnast välja oma valda „usaldusväärseid mehi“ mobiliseerima, kui tema kohale jõudes selgus, et mässajad olid oma mobilisatsiooniga juba ette jõudnud.
Karistussalk Saaremaal
Klaari käsul kogunesid hommikul vallamajadesse kohalikud mehed, kes andsid ära mõned püssid ja jäeti siis ootama Haapsallu saatmist. Muhus sisse seatud sõjaväekohus hukkas ühe vangi, 5 vangi võttis Saaremaale edasi liikunud karistussalk endaga kaasa. Pooletunnise (teistel andmetel pooleteisetunnise) lahingu järel vallutati Orissaare, mida kaitses Johannes Pihelpuu 15-meheline salk, kellest 4 sai surma ja 6 langes vangi. Orissaarest helistas Klaar Kuressaarde. Victor Neggo ütles talle, et linn on ümber piiratud ja palus võimalikult kiiresti appi tulla. Orissaares proovisid kaasavõetud vangid Klaari sõnul põgeneda ja lasti maha. August Sunila väitel mainis Klaar põgenemiskatset, et õigustada kohtuotsuseta tapmisi. Kahe tapetu emade väitel viidi pojad kodudest kaasa ja tapeti hiljem Levalas, kust nende täägihaavadega surnukehad leiti. Taas süüdistati karistussalka vargustes.
pisi|Maria Ellam Pöide kirikumõisa juures lasti maha mässajate aktivist Maria (või Marie) Ellam. Ta olevat Oti mõisas haigla organiseerinud ja selle jaoks taludest voodilinu, tekke ja rätikuid kogunud. Kuuldes jutte karistussalgast Muhus, läks ta hobuse ja reega seda infot kontrollima, jättes mulje, et läheb lihtsalt kalu tooma. Üks kohalik aga teatas karistussalgale, et Ellam on mässajate leeris ja ta võeti vangi. Klaari raporti järgi lasti ta kell 21 põgenemiskatsel maha. Ka erakorralise uurimiskomisjoni teatel tapeti ta põgenemiskatsel. Piret Hiie andmetel Ellam aga mõrvati ilma kohtuotsuseta järgneval ööl kell 2. Pöide kiriku teenija väitel naine vägistati ja tapeti öösel. Maria Ellami venna sõnul rääkisid mitmed rahvaväelased, et enne mahalaskmist süüdistati teda mässule õhutamises, peksti ja võeti riided ära. Õe sõnul leidis ta Maria 2 kuulihaavaga otsa ees ja kolme täägihaavaga rinnus, pealisriided ära võetud. Karistussalga küüdimees olevat kuulnud sõdureid omavahel meenutamas Ellami hukkamist. Maria Ellami kirikliku matuse olevat üks ratsanik ära keelanud ja nii maeti ta oma pere maale.
Levala külas saadi Klaari teatel kätte mässajate staabi paberid, sh mobiliseerimise ja rekvireerimise käsud, mille Maria Ellam oli oma nimega kinnitanud. Õhtul helistas Klaar uuesti Kuressaarde, rääkides pealtkuulamise kartuses inglise keeles, ja sai teada, et linna on edukalt mässajate pealetungi vastu kaitstud ja sealne meeleolu tõusnud. Selle info põhjal lükkas Klaar algselt plaanitud kohese Kuresaare peale liikumise järgmisse hommikusse ja jäi oma väega Levalasse ööbima.
Mässajate pealetungiplaan Kuressaarele
pisi|Aleksander Käo, Sikassaare üksuse juht 20. veebruariks oli Kuressaare lähistel 5 ülestõusnute kogunemiskohta: Upal, Vaiveres, Muratsi ja Kellamäe mõisa ning Loode kõrtsi juures. Neile lisaks moodustati Laadjalas nn tagavarapataljon ilma relvadeta mässulistest ja ööl vastu 21. veebruari saadeti Aleksander Käo juhtimisel 250 (teistel andmetel 300) maailmasõja kogemusega meest, kõik relvastatud, Sikassaare mõisa. Upa-Vaivere-Muratsi-Sikassaare grupeeringu suuruseks on August Sunila hinnanud 600, Timoteus Linna ja Arnold Allik aga 700–800 meest. Kellamäe gruppi juhtisid Aleksander Ohak ja Gustav Jõgi ning sinna kuulus Sunila hinnangul 300, Linna ja Alliku hinnangul 300–400 meest. Loode grupi eesotsas olid Eduard Kesküla, Kaarel Remsel ja Aleksander Pištšailo ning seal oli eri hinnangutel 60–100 meest. Ülestõusnute ridades (välja arvatud Sikassaare rühmas) oli puudus relvadest. Upal olnud mässaja mälestuste kohaselt nägi ta oma roodus püsse vaid 4–5 mehel. Ühe Kellamäel viibinu sõnul olid püssid pooltel meestel, aga meeleolu oli ülev ja räägiti parunite võimu peatsest likvideerimisest. Loode kõrtsi juures olevasse gruppi kuulunud mässaja väitel oli seal 1 püss 10 mehe kohta.
Kellamäe rühma juhid Aleksander Ohak ja Gustav Jõgi soovisid pealetungi linnale alustada 20. veebruari hommikul, kuid peastaabi ülem Ivan Siim polnud sellega nõus. Ta ootas endiselt Muhu laskemoonakoormate saabumist, kuid lubas hiljemalt 21. veebruaril kell 14 rünnakut alustada. Kellamäelt saadeti luurajad linna poole ülesandega tungida nii kaugele kui võimalik. Pärast Kellamäe kõrtsist möödumist avati nende pihta püssituli. Linnast oli Kellamäe mässuliste vastu saadetud leitnant Mihhail Väli juhitud üksus, kuhu kuulus koolipoisse ja ametnikke. Tulevahetuses said Väli ja kaks koolipoissi haavata.
Muhust põgenenud Mihhail Õue ja Timofei Räimauk jõudsid Upale ja rääkisid karistussalgast, kuid neid polevat usutud, vaid öeldi, et mandrilt on Kuressaare vallutamiseks hoopis abiväge oodata. Õhtul tuli peastaapi Uus-Lõve telefonist ja teatas, et kuulis karistussalga ülema poolt Orissaarest Kuressaarde tehtud kõnet. Mässajate ülem Ivan Siim olevat selles kahelnud, kuid kuna ka oodatud laskemoon polnud kohale jõudnud, saatis ta ratsaniku asja uurima, pannes samas talle kaasa kirja, et telefonid tuleb võtta range kontrolli alla ja kuulujutte „valgete“ tulekust mitte uskuda.
Mässu mahasurumine
pisi|Mässajate (punane) ja valitsuse (sinine) vägede liikumine 19.–21. veebruaril Karistussalk alustas Klaari raporti kohaselt Kuressaare poole liikumist 5:30 hommikul, saates 15 ratsanikku luurajatena ette. Kell 8 lasid nad Kõiguste mõisa juures maha vastu tulnud Upalt tagala olukorda uurima saadetud ratsaniku. Kell 10 jõuti Uus-Lõve telefonijaama juurde. Kaks telefonisti püüdsid koos telefoniga põgeneda, kuid üks neist lasti maha ja teine võeti vangi. Karistussalga küüdis olnud inimese tunnistuse järgi sunniti mahalastud meest enne hukkamist nööri otsas hobuse kõrval jooksma ja toodi siis peksmiseks teiste sõdurite juurde. Sama inimese väitel lasti samal päeval Laimjala metsas üks vastutulija ilma ülekuulamiseta maha. Klaari katse Uus-Lõve telefonijaamast Kuressaarega ühendust saada ebaõnnestus. Kell 12 oli karistussalgal Masa metsa vahel kokkupõrge väikese mässajate grupiga, mis löödi taganema. Nende juht Hermogen Hints võeti vangi. Sunila andmetel oli see grupp 30-liikmeline ja saadetud sinna peastaabi ülema käsul.
Sikassaare mässajate rühm sai algselt ülesande varahommikul linna tungida, kuid see tühistati ja anti uus käsk oodata abivägesid. Juhan Riimi mälestuste kohaselt jõudsid 21. veebruari hommikul tema asukohta Vaiveres jutud valgete jõudmisest Muhusse. Ta läks Upale asja uurima, aga sinna jõudis telefoni teel antud teade, et seljatagune on tugev. Riim olevat kahtlustanud, et see teade anti Muhusse jõudnud valgete poolt. Varsti jõudis Upale üks tüdruk, kes ütles, et valged on lähenemas. Juhan Riimile anti korraldus küüdimehega olukorda selgitama minna. Reo pöörde juures tuli neile ratsasalk vastu ja nad põgenesid metsa.
pisi|Upal (teistel andmetel Kullimäel) tapetud mässajate surnukehad Kahe Vaiveres olnud mässaja mälestuste järgi tuli „valgete“ rünnak neile üllatusena. Upa poolt kostnud paugutamist peeti niisama harjutamiseks ja hirmutamiseks, lähenevaid mehi aga omadeks. Karistussalga ootamatu rünnak ajas nad põgenema, vastutuld andnud mässajatel sai aga laskemoon otsa. Klaari teatel oli Vaiveres 300 „punast“, kellest 43 langes ja 37 võeti vangi. Sunila väitel oli langenuid 20, kellest kõik on nimeliselt teada. Mõnede teadete järgi tapsid karistussalklased ka haavatud ja vangivõetud mässajaid. Kuressaarde sisenes karistussalk Klaari raporti kohaselt kell 15 ja kaasasolnud vangid pandi laulma Eesti hümni. Ühe pealtnägija mälestuste kohaselt sunniti vange laulma "Mu isamaa armas!".
Kellamäe mässuliste grupeering pidas Kuressaarde marssivaid vägesid enda omadeks ja alustas pealetungi linnale. Klaar läks neile kolme kuulipildujaga vastu ja pärast tule avamist said ründajad aru, et tegu pole omadega. Kui nende juurde jõudsid ka Upalt saabunud põgenikud, siis rünnak lõpetati ja Kellamäe grupp läks laiali. Samamoodi talitas ka Sikassaare mässajate grupp. Kuigi Loode kõrtsi juurde kogunenud mässajate salk jäi veel alles, on 21. veebruari peetud Saaremaa mässi lõpukuupäevaks.
21. veebruar oli väidetavalt esimene päev, mil Eesti ajalehtedes avalikkust Saaremaa mässust informeeriti. Olevat kardetud, et saarlaste eeskujul võidakse mässu alustada ka mandril.
Viimased kokkupõrked
Pärast 21. veebruari toimusid veel mõned üksikud väikesed kokkupõrked mässulistega. 22. veebruaril ajasid valitsusväed Nasval laiali Loode grupeeringu, langes kaks mässajat. 25. veebruaril oli Pärsamal kokkupõrge mässajate rühmaga. „Punastel“ oli 1 langenu ja 3 haavatut, valitsusväe salgal 1 haavatu. August Sunila andmetel langes mässu käigus lahingutes kokku 81 mässulist, kellest 67 nimed on teada. Jaan Klaari ja mässu uurimise erakorralise komisjoni teatel oli langenuid aga üle 130.
Võimu kindlustamine
Alates 24. veebruarist kästi saarte elanikel kolme päeva jooksul oma relvad ja laskemoon ära anda ning vastuhakkajaid ähvardati surmanuhtlusega. 3. märtsil korrati käsku sõjariistade äraandmise kohta, kuid hulk relvi jäi endiselt rahva kätte. Kogula vallas toimunud läbiotsimistel leiti 65 sõjapüssi 2000 padruniga ja Uuemõisa vallas 70 püssi 1000 padruniga. 26. veebruaril keelas Klaar ära omavolilised rekvireerimised, norimised, asjatud kaebused, elanikelt asjade väljapressimised. 1. märtsil keelas Saarte komandant Aleksander Rosalk ära elanike omavolilised koosolekud ja peod. Klaar ja Rosalk tegid ühise avalduse, kus ütlesid, et jutud nagu oleks Saaremaale tulnud sõjavägi parunite formeeritud ja ära ostetud ei vasta tõele ja taoliste kuulujuttude levitajad tuleb arreteerida kui provokaatorid. Nad olevat tulnud korda jalule seadma, mitte korda rikkuma või kellegi klassihuvisid kaitsma.
Victor Neggo teatas 6. märtsil valitsusele, et „mässu tuli hõõgub tuha all edasi“ ja agitaatorid käivad endiselt ringi. Märtsi algul kirjutas ka Karl Tamm oma mässu kohta esitatud ettekandes, et „meeleolu masside seas on veel ärev“ ja oodatakse valitsusvägede lahkumist, et teha uuesti võimuhaaramiskatse. Kõige sobivamaks ajaks selleks ettevõtmiseks peetakse jäälagunemise aega, mil mitme nädala jooksul üle mere ei pääse. Levitatavat jutte, et Pärnu on juba lätlaste käes, kellelt on abi oodata. Uue mässu ärahoidmiseks palus Tamm Saaremaale saata või seal formeerida 150-meheline komando.
Karistusaktsioonid
Klaar määras Kuressaares ametisse sõjaväljakohtu, millel oli õigus määrata süüdimõistetuid vangiroodu, sunnitööle või rakendada surmanuhtlust. Valdadesse saadeti karistussalklased mässus osalenud inimesi arreteerima ja Kuressaarde toimetama. Klaari määratud sõjaväljakohus lõpetas tegevuse 6. märtsil ja tema karistussalk lahkus 7. märtsil. Saarte komandandina jäi kohapeale korda hoidma Aleksander Rosalk, kes asutas oma sõjaväljakohtu, mis tegutses märtsi lõpuni. Kohtuprotsesse mässus osalemises süüdistatute üle peeti hiljemgi: 1925. ja 1927. aastal.
Saare maakonna miilitsaülema abi ettekandele toetuva August Sunila andmetel lasti sõjaväljakohtu otsusel maha 68, mõisteti sunnitööle 58 ja vangi 15 inimest. 78 inimesele määrati ihunuhtlus. Lisaks sellele lasi karistussalk maha 14 ja andis ihunuhtlust 40 inimesele. Politsei valve alla anti 114 inimest. Arreteeritud, kuid hiljem vabastatud isikuid oli 366. Kõik need inimesed on ka nimeliselt teada. Saare maakonna politsei 1919. aasta aruande järgi määrati aga surmanuhtlus 53, sunnitöö 72 ja valve alla jätmine 98 inimesele. Aleksander Valtini väitel karistati üle 100 inimese sunnitööga ja 31 vitsanuhtlusega. Jaan Klaari ja mässu uurimise erakorralise komisjoni teatel lasti sõjaväljakohtu otsusel maha 33 inimest. Eduard Kübarsepa sõnul määrati surmanuhtlus 39 inimesele. Paljud vanglaagritesse mõistetud inimesed vabastati hiljem Asutava Kogu poolt välja kuulutatud amnestiaga.
Sõjaväljakohtu poolt surmamõistetud lasti maha Kullimäel ja Sepamaa lahe ääres. Mõned tunnistajad on ühe hukkajana nimetanud kohalikku pastorit ja hilisemat luterliku kiriku piiskopi Bernhard Rahamäge. Taavi Minniku arvates on tõendeid hukkajate tegutsemisest alkoholi mõju all. Üks sellele viitav näide on Saaremaa komandandi poolt sisekaitseülemale esitatud taotlus anda kohtuotsuse täideviijatele 10 liitrit piiritust.
14. märtsil (teistel andmetel 13. märtsil) tabati mässu üks juhtfiguure Aleksander Koit, kes oli end varjanud isatalu põllupeenrasse rajatud koopas. Koidu olevat välja andnud üks vahistatud mässaja, kellele lubati selle eest vabadus garanteerida. Koit viidi Laimjala vallamaja arestikambrisse. Tema vahistamise kohta telegrammi saanud kindral Põdder andis korralduse mees Tallinna viia, kuid selleks ajaks oli ta juba hukatud. Mihhail Õue, Timofei Räimauk ja Mihkel Öövel pääsesid arreteerimisest varjates end Muhumaal kuni 1920. aasta suveni ja minnes siis Kihnu ja Mandri-Eesti kaudu Nõukogude Liitu, kus nad astusid eesti ratsaväepolku.
Karistussalga ja sõjaväljakohtu tegevusele on ette heidetud inimeste karistamist ilma küllaldase või igasuguse uurimiseta, vägivalla tarvitamist läbiotsmistel, inimeste raha ja väärtuslikemate esemete äravõtmist, ihunuhtluse kui karistusviisi rakendamist ja sakslaste osalust karistusaktsioonides. Kullimäele olevat hukatavatel, kellest osa oli särgiväel ja paljajalu, kästud kõndida 4 versta külmas ilmas. Suurt pahameelt tekitas saksakeelse leitnandi Helmuth Foelschi juhitud salga tegevus, mis olevat eriti karm ja metsik olnud. Laidoner andis nende vastu esitatud süüdistuste alusel 11. märtsil käsu see salk likvideerida. Saare maakonnavalitsuse esimehe Timotheus Grünthali sõnul kasutati mässu mahasurumisel demokraatlikule riigile sobimatuid vahendeid ja selline karistus röövivat igasuguse usalduse valitsuse vastu. Avalikkus sai karistussalga taolistest tegudest teada alles pärast Asutava Kogu valimisi.
Mobilisatsioon
Laidoner andis 27. veebruaril käsu mobilisatsiooni jätkamiseks. Kutsealusteks olid sarnaselt ülejäänud Eestiga nelja aastakäigu (22–26-aastased) mehed, kes „ilmusid korralikult maakonna mobilisatsioonibüroosse“ ja viidi rühma karistussalklaste poolt 3. märtsil Haapsallu. Enamus Saaremaalt mobiliseeritud mehi viidi soomusrongide divisjoni tagavarapataljoni, kuigi alguses polevat väeosad tahtnud mässulisi saarlasi vastu võtta. Soomusrongide divisjoni staabiülem Johannes Poopuu, endine Saarte Kaitseliidu ülem, võttis nad oma eestkoste alla. Hiljem olevat nad end seal näidanud julgete, teovõimeliste ja Eesti riigile truude sõduritena.
Mõju Eesti sisepoliitikale
Mäss avaldas mõju Ajutise Valitsuse agraarpoliitikale. 17. veebruaril kuulutati rüütelkonna mõisad riigi omandiks ja võeti Põllutööministeeriumi valitsemise alla. 28. veebruari määrusega nähti ette Põllutööministeeriumi valitsemise alla antud mõisamaade jagamine töötavale talurahvale kasutamiseks. Mõisate ülevõtmine oli eriti intensiivne Saaremaal. Karl Siilivase hinnangul loodeti nii rahustada maatamehi, kehvikuid ja soldateid, et ära hoida Saaremaa sündmuste kordumise mujal.
Saaremaa rahutuste uurimiseks moodustati ja saadeti keskvalitsuse poolt kohapeale erakorraline komisjon koosseisus Jaan Teemant, Aleksander Rosalk ja Eduard Kübarsepp. Komisjon järeldas, et mässulise olukorrani ja ässitajate kuulamiseni viis viha mõisnike vastu, majanduslik kitsikus ja sellest tulenev nälg maa järele. Soovitati tarvitusele võtta abinõud maaküsimuse lahendamiseks rahva soovide kohaselt. Victor Neggo taotles Saare maavalitsuse liikmete tagandamist, süüdistades neid mitmesuguses valitsusvastases tegevuses ja mässu puhkemisele kaasaaitamises. Asemele pakkus ta oma parteikaalasi Maaliidust. Uurimiskomisjon Neggoga ei nõustunud, kuid vabastas Mihkel Nepsi siiski ametist iseloomupuuduste tõttu.
Nõukogude võimu suhtumine mässu
Eesti kommunistide jaoks oli Saaremaa mäss oluline sündmus, seda peeti töörahva revolutsiooniks. Nõukogude Liidus tähistati mässu aastapäevi pidulikult ja avaldati hulgaliselt vastavateemalisi artikleid ja raamatuid. Kui Eestis 1940. aastal Nõukogude võimu kehtestati, siis hukati peaaegu kõik Saaremaal käinud valitsusvägede ohvitserid. Elusolevad mässuliste poolel osalenud inimesed tõsteti aga au sisse, näiteks Mihhail Õue sai Valjala kolhoosi esimeheks. Piret Hiie andmeil nimetasid seetõttu end mässajaks isegi mõned inimesed, kes tegelikult mässus ei osalenud.
„Ülestõusu kangelastele“ rajati monumente (Kuressaares, Kudjapel) ja paigaldati mälestuskive (Kullimäel, Upal). Kuressaare monument, mis kandis nime „Upa-mehed“, avati 1963. aastal. Linna keskväljakul asunud mälestusmärk kujutas endast neli meetrit kõrget kivilahmakat, mille seest olid mehed välja tahutud. Tegu oli Eesti esimese figuraalse Teise maailmasõja järgse dolomiitmonumendiga. Selle autorid oli skulptor Endel Taniloo ja arhitekt Ülo Sirp. Mälestusmärk eemaldati 1990. aastal, võeti tükkideks ja ladustati Kaarma karjääris. 2006. aastal seal Endel Tanilsoo juubelinäituse jaoks mõnd figuraalset tükki otsimas käinud Saaremaa Muuseumi direktor Endel Püüa ei leidnud midagi. 2007. aastal soovis Upa-meeste mälestusmärki endale Eesti ajaloomuuseum, kuid kohapeal ilmnes, et monument oli omal ajal halvasti lahti võetud ja karjääris tükid üksteise peale vistaud ning seetõttu aja jooksul sisuliselt hävinenud.
Anakardilised
Anakardilised (Anacardiaceae) on puittaimede sugukond seebipuulaadsete seltsist.
Anakardiliste hulka kuulub 70–80 perekonda, kus on ligi tuhat liiki puid ja põõsaid. Neil on väikesed õied ja nahkjad lehed, vili on valdavalt luuvili.
Paljud taimed on mürgised, osa neist (lääneanakard, roniv mürgipuu) sisaldab ärritava toimega urušiooli. Söödavad viljad on näiteks mangopuul, lääneanakardil (india pähklid), maruula-elevandiõunapuul ja harilikul pistaatsial.
Perekondi
thumb|[[India mangopuu oks ja viljad]]
Heited-tõuked
Heite-tõuke aladeks on kergejõustikus:
Heite- ja tõukeringi põhi on kaetud betooni, asfaldi või muu sobiva materjaliga, mis on tihke ja pole libe. Kuulitõikes ja vasaraheites on ringi läbimõõt 2,135 meetrit (kergejõustiku algpäevil 7 jalga), kettaheites aga 2,5 meetrit. Võistlejatel on keelatud jalatsitele ja heite-tõukeringi pritsida mis tahes ainet.
Odaviske hoovõturada peab olema vähemalt 30 m pikkune, kuid mitte rohkem kui 36,5 m. Oda visatakse 8 m raadiuse kaarjoone tagant, mis on valgeks värvitud. Maandumissektor on ka tähistatud valgete joontega, mille pikendused ristuvad ääreviskejoontega 29-kraadise nurga all.
Kuulitõuke ja ketta- ning vasaraheite maandumissektorit tähistavad samuti valged jooned, mille pikendused ristuvad tõuke- heiteringi keskpunktist 34,92-kraadise nurga all.
Katse loetakse ebaõnnestunuks juhtudel kui:
Katse õnnestumiseks peab kuul, ketas, oda teravik või vasar maanduma sektorijoonte siseservade vahele. Enne võistlusvahendi maandumist ei tohi sportlane ringist või hoovõturajalt lahkuda.
Meeleparanduse sakrament
See toimub meeleparanduse tulemusena.
Meeleparanduse sakramendi käigus:
Õigeusu kirikus nimetatakse seda sakramenti patutunnistamise sakramendiks.
Ülle-Marike Papp
Ülle-Marike Papp (sündinud 3. jaanuaril 1946 Tallinnas) on Eesti sotsiaalteadlane ja endine riigiametnik.
Elukäik
Ta on teenistujate tütar.
Lõpetas 1964. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1974. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) eesti keele ja kirjanduse erialal. Läbis 1990 Tallinna Pedagoogikaülikoolis täiskasvanuhariduse kursuse. 1990–2005 on end täiendanud kursustel ja koolitustel nii kodu- kui välismaal infoteaduste, avaliku halduse, inimõiguste ja soolise võrdõiguslikkuse alal.
Oli 1968–1976 TRÜ psühholoogia kateedri laborant ja sotsioloogialabori uurija, 1976–1986 Tallinna Pedagoogilise Instituudi vanemteadur, 1986–1996 TPedI / Tallinna Pedagoogikaülikooli infoteaduste osakonna lektor ja osakonna juhataja.
Alates 1996. aastast on ta olnud Eestis soolise võrdõiguslikkuse teema edasiviija. Ta on olnud Sotsiaalministeeriumi juurde loodud võrdõiguslikkuse büroo juhataja (1996–2004) ning soolise võrdõiguslikkuse osakonna nõunik (2004–2008).
Ministeeriumis töötades osales ta mitmes Euroopa ning Balti-Põhjamaade tasandi komitees ja töögrupis. Papp on osalenud soolise võrdõiguslikkuse alaste projektide, artiklite ja trükiste loomist ning vastavate organisatsioonide tegevust. Tema saavutusteks selle valdkonna arendamisel võib lugeda Sotsiaalministeeriumis soolise võrdõiguslikkuse osakonna loomist, soolise võrdõiguslikkuse seaduse loomist, vajaliku sõnavara eestindamist.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: infoprotsessid organisatsioonis ja ühiskonnas; kodanikuteave; soolise ebavõrdsuse struktuursed põhjused. Loengukursused: lugemissotsioloogia ja -psühholoogia, teadusliku uurimistöö meetodid infoteadustes, juhtimise alused, infopoliitika ja -strateegia, sooline võrdõiguslikkus jt.
Osalenud Jyväskylä Ülikooli koordineeritud rahvusvahelises uurimisprojektis "Kultuurilised tõlgenduskoodid 8 Euroopa maas". Olnud Eesti soolise võrdõiguslikkuse seaduse eelnõu väljatöötamise töögrupi juht, arvukate rahvusvaheliste konverentside programmikomiteede esimees ja liige. Aastast 2005 sertifitseeritud soolise võrdõiguslikkuse koolitaja.
Publikatsioone
Üle 20 teadustrükise.
Kuusiku (täpsustus)
Kuusiku nime kannab Eestis mitu kohta:
2004. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused
Eestlaste osalemine
Eestlastest osalesid MM-il Berit Aljand, Triin Aljand, Natalia Hissamutdinova, Jane Trepp, Vladimir Labzin ja Miko Mälberg. .
Stefani-Boltzmanni seadus
pisi|[[Absoluutselt must keha|Absoluutselt musta keha soojuskiirguse intensiivsuse j^{\star} sõltuvus temperatuurist T\,. Sinisega on näidatud ka koguenergia Wieni seaduse järgi: ]]
Stefani-Boltzmanni seadus väidab, et absoluutselt musta keha soojuskiirguse intensiivsus (võimsus) ühikulise pindala kohta j^{\star} kasvab võrdeliselt temperatuuri T neljanda astmega:
Võrdetegurit \sigma kutsutakse Stefani-Boltzmanni konstandiks.
Planck suutis aastal 1900 leida teoreetilise avaldise tasakaalulise kiirguse spektri kirjeldamiseks (Plancki kiirgusseadus), millest muuseas järeldub ka Stefani-Boltzmanni seadus. Konstandi \sigma teoreetiliseks avaldiseks tuleb
kus k on Boltzmanni konstant, c on valguse kiirus vaakumis ja h on Plancki konstant.
Keha, mis ei neela kogu talle langevat valgust, kiirgab vähem energiat kui must keha. Sellist keha iseloomustab keha kiirgamisvõime ehk emissiivsus \varepsilon. Kui kiirgamisvõime ei sõltu kehale langeva valguse lainepikkusest, siis nimetatakse keha ka halliks kehaks ja keha soojuskiirguse intensiivsus ühikulise pindala kohta avaldub \varepsilon kaudu:
Kogu keha soojuskiirguse võimsuse saab leida, korrutades eelneva keha pindalaga S:
Ajalugu
Pärast tulemuste ja metoodika analüüsi järeldas Stefan, et eksperimendi ülesehitus põhjustas märkimisväärseid soojuskadusid sfääriliste pirnide soojusjuhtivuse tõttu. Pärast andmete kohandamist pakkus Stefan välja omaenda mudeli kiiratud energia H ja temperatuuri T jaoks: kus A on konstant, mis sõltub keha suurusest ja pinnast. Kuna aga katses kasutatud kõrgeim temperatuur oli suhteliselt madal, siis oli mudeli korrektsuse tõestamiseks vaja rohkemaid mõõtmisi.
Stefan uuris seejärel John Tyndalli poolt avaldatud katsetulemusi. Tyndalli katse uuris plaatinatraadi poolt kiiratud soojushulka suuremas temperatuurivahemikus kui Dulong ja Petit oma katses. Tyndalli tulemused kinnitasid Stefani hüpoteesi, mille järel Stefan avaldas oma mudeli ka Viini Teaduste Akadeemia infolehes. Stefan kirjutas:
Stefani teadmata oli plaatina katsetulemuste analüüsimises siiski märkimisväärseid vigu, kuna arvesse ei olnud võetud näiteks plaatina emissiivsust. Juhuse tahtel ei seganud vead aga Stefanit tulemuseni jõudmisel. Stefan rakendas oma valemit ka teistele avaldatud katsetulemustele ja leidis, et tema mudel sobib tulemustega palju paremini kui Dulong' ja Petit' oma.
Stefan kasutas oma valemit ka Päikese pinna temperatuuri arvutamiseks. Ta leidis, et Päikese temperatuur on vahemikus 5580K - 5838K, mille sisse langeb ka praegu teadaolev Päikese pinna temperatuuri väärtus. Tegemist oli esimese mõistliku viisiga Päikese pinna temperatuuri hindamiseks.
Kuna neljanda astme funktsioon oli füüsikalise seaduse jaoks pretsedenditu ja seda oli raske uskuda, siis ei aktsepteeritud tulemust esialgu laialdaselt. Aastal 1884 tuletas Stefani endine õpilane Ludwig Boltzmann seaduse termodünaamika alustest. Seejärel sai seadus tuntuks kui Stefani-Boltzmanni seadus. Mõned teadlased usuvad, et Stefani panus seaduse avastamisesse on liiga väike, et teadlasele pool seaduse avastamise aust anda. Teised vaidlevad aga, et niisugune seisukoht on liialt range. Tänapäeval viidatakse seadusele siiski peamiselt Stefani-Boltzmanni nime all.
Stefan ega Boltzmann ei arvutanud kunagi oma publikatsioonides välja Stefani-Boltzmanni konstandi väärtust, kuigi oleksid seda lihtsasti teha võinud.
Tuletus Plancki seadusest
Stefani-Boltzmanni seadust on võimalik tuletada, uurides väikese absoluutselt musta keha pinda, mis kiirgab energiat poolkera kujuliselt. Järgnev tuletuskäik kasutab sfäärilisi koordinaate, kus φ on kaugus seniidist ja θ asimuut. Väike absoluutselt must keha asub xy-tasandis, kus φ = π/2.
Musta keha pinna poolt eraldatava elektromagnetkiirguse intenstiivsus avaldub Plancki seadusest :
Stefani-Boltzmanni seadus annab elektromagnetkiirguse intensiivsuse pindalaühiku kohta:
Asendades sisse I, saab järgneva avaldise:
Selle integraali leidmiseks võib teha asenduse
mis annab järgmise tulemuse:
Avaldise paremal pool olev integraal on Riemanni dzeetafunktsiooni erijuht \zeta(4). Integraali väärtuseks tuleb, andes musta keha pinna jaoks järgmise tulemuse:
Antud tõestus eeldas väikest lamedat musta pinda, kuid kuna ükskõik missuguse diferenseeruva pinna saab lähendada väikestest lamedatest pindadest kokku pandud pinnale, siis senikaua kui pinna geomeetria ei põhjusta olukorda, kus pind neelab enda poolt kiiratud soojust, kehtib antud tõestus ka suuremate mittelamedate pindade jaoks. Järeldame, et valem kehtib kõigi kumerate mustade kehade jaoks. Seadust saab ka üldistada mittekumerate kehade jaoks, kuna absoluutselt musta keha kumer kate kiirgab samamoodi nagu keha ise.
Maa temperatuur
Stefani-Boltzmanni seaduse abil on võimalik hinnata Maa efektiivset temperatuuri T⊕. Seda saab teha, võrdsustades Päikeselt saadud energia ja Maa poolt kiiratud soojushulga, lähendades Päikest ja Maad absoluutselt mustadele kehadele.
Päikese kiirgusvõimsuse L⊙ saab arvutada järgnevalt:
kus T⊙ on Päikese pinna temperatuur ja R⊙ Päikese raadius.
Maa lähedal jaotub Päikeselt tulev kogu kiirgusvõimsus kerale raadiusega a0, kus a0 on keskmine kaugus Maa ja Päikese vahel, ja kiirgusintensiivsuse saab arvutada järgnevalt:
Maa raadius on R⊕ ja ristlõikepindala. Päikeselt Maale jõudev kiirgusvoog avaldub seega järgnevalt:
Viimasest võrrandist saab avaldada Maa efektiivse temperatuuri T⊕:
See tuletuskäik eeldab, et Maa atmosfääri mõju on tühine ja et Maa neelab kogu talle langeva valguse. Tegelikkuses on Maa albeedo umbes 0,3, mis tähendab, et 30% talle langevast valgusest peegeldub tagasi kosmosesse. Albeedo mõju saab hinnata, kui korrutada neeldunud energia hulk koefitsiendiga 0,7, kuid eeldades, et planeet kiirgab endiselt kui absoluutselt must keha. See lähendus alandab arvutatud temperatuuri 0,71/4 korda, andes lõplikuks vastuseks hoopis 255 K (−18 °C).
Arvutatud temperatuuri näol on tegemist Maa temperatuuriga, kui vaadata planeeti kosmosest, mitte maapinna temperatuuriga. Kasvuhooneefekti tõttu on maapinna tegelik keskmine temperatuur 288 K (15 °C), mis on eelnevalt arvutatud väärtustest suurem.
Laura Branigan
Laura Ann Branigan (3. juuli 1952 – 26. august 2004) oli USA laulja.
Aastal 1982 andis Laura Branigan välja oma esimese albumi "Branigan", kust on pärit ka tema esimene suur hitt "Gloria".
Kodutütred
Kodutütred on 19. jaanuaril 1932 loodud tütarlaste isamaaline vabatahtlik Kaitseliidu noorteorganisatsioon, millel on oma põhikiri ja sisekord. Kodutütred on 7-18-aastased (k.a) tütarlapsed.
Peamiselt pööratakse rõhku matkatarkustele ja riigikaitsele, olulisel kohal on ka ohutuse teemad, sportlikud tegevused, samuti on tegevustesse sisse põimitud kodanikuoskusi ning ajalooteadmisi. Organisatsioon hoolitseb ka noorte juhtimis- ning korraldamisoskuste täiendamise eest.
Eesmärgid
Kodutütarde visioon on "Oleme Eestimaa noorte esmane võimalus panustada riigikaitsesse!"
Kodutütarde seadused:
Kodutütre tõotus:
"Tahan olla korralik ja aus, armastada oma kodu ja isamaad, aidata ligimest ja jääda ustavaks Kodutütarde põhimõtetele ja seadustele.”
Liikmed
Liikmed võivad olla 7–18-aastased naissoost Eesti kodanikud ning täiskasvanud juhid, kes austavad Kodutütarde põhimõtteid ja seadusi.
Lisaks on organisatsioonis au- ja toetajaliikmed. Auliikmeks võib saada Eesti või välisriigi kodanik, kellel on Kodutütarde organisatsiooni ees silmapaistvaid teeneid. Auliikme valib vanematekogu. Kodutütarde ringkonna toetajaliikmeks saab olla Eesti või välisriigi kodanik, kes aitab kaasa kodutütarde tegevusele.
Kodutütarde organisatsiooni liikmeskonna arvestust peetakse ringkondades, mis on olemas igas Kaitseliidu malevas (Eestis on 15 malevat). Ringkonna moodustavad Kaitseliidu ühe maleva juures tegutsevad kodutütarde jaoskonnad ja rühmad.
7–18-aastane kodutütar loetakse organisatsiooni esindajaks siis, kui ta osaleb Kodutütarde üritustel, kannab kodutütarde vormiriietust või esitleb end kodutütrena. Muul ajal tegutseb ta eraelus noorena, kes peab kinni kodutütarde seadustest ja kommetest.
Juhtimine
Organisatsiooni juhib Kodutütarde peavanem, kelle kinnitab ametisse Kaitseliidu ülem. Kodutütarde peavanem 1. juulist 2018 on Ave Proos, keda abistab käskkirjaga ametisse määratud peavanema abi. Organisatsiooni patroon on Helle Meri.
Kodutütarde ringkonna tööd juhib ringkonnavanem koostöös Kaitseliidu maleva noorteinstruktoritega. Ka igal jaoskonnal, rühmal ja salgal on oma juht.
Tegevus ja väljaõpe
vasakul|pisi|339x339px|Kuperjanovlaste rada 2018. Autor: Mareli Nielson Organisatsiooni liikmetele pakutakse aastaringselt aktiivset ja seiklusrikast tegevust läbi mängulise õppimise. Noortel ja ka noortejuhtidel on võimalik osaleda ja end proovile panna nii laagrites, matkadel kui ka võistlustel. Kuna liikmeid üle Eesti on palju, siis on kindel, et iga noor leiab endale uusi sõpru ja tuttavaid. Vabariiklikest üritustest on tuntuim Ernakese võistlus, kuhu pääseb igast ringkonnast tublimatest tüdrukutest koosnev 4-liikmeline võistkond. Võistlusest võtavad osa ka Läti, Leedu ja Rootsi külalisvõistkonnad. Mitmeid üritusi korraldatakse ühiselt Noorte Kotkastega. Suurim ühine üritus on suvine vabariiklik suurlaager, kuhu tuleb kokku umbes 450 laagrilist.
Noortel on võimalik reisida nii Eestis kui ka välismaal. Tihedat koostööd tehakse Läti, Leedu ja Rootsi analoogsete noorteorganisatsioonidega.