cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hemofiilia
Inimese vereplasmast valmistatud hüübimisfaktori kontsentraatide probleemid
Uudsemad on rekombinantsel meetodil valmistatud hüübimisfaktori preparaadid, kus VIII või IX hüübimisfaktor toodetakse koekultuuris rakkude poolt ning need on seetõttu ohutumad. Rekombinantse DNA meetodil toodetud preparaatidega ei ole vere kaudu levivate haigustekitajate ülekande probleeme, kui preparaat ei sisalda ühtegi vereplasmast fraktsioneeritud valku, sh albumiini, mida lisatakse sageli rekombinantsele hüübimisfaktorile stabilisaatorina.
Tänapäevane raviviis ehk rekombinantne faktor ei põhine vereplasmal, mistõttu on see täiesti vaba vere kaudu levivatest patogeenidest. Patogeenidest vabaolek näitab, et ravim on praegusest plasmal põhinevast preparaadist oluliselt ohutum (ei kanna haigusi) ning ravimi tootmine ei sõltu elanikkonna (doonorite) tervisest.
Kuninglik haigus
X-liitelise hemofiilia haiguse kõige kuulsamaks juhtumiks on Vene imperaatorliku perekonna haigusjuhtum 20. sajandi algusest. Tsaar Nikolai II-l ja tsaarinna Aleksandral oli neli tütart ja üks poeg. Poeg Aleksei põdes hemofiiliat ning haigust põhjustav geen oli üle kandunud põlvest põlve, alates Suurbritannia kuningannast Victoriast, kes oli selle kuninglikus perekonnas hemofiilia haigust põhjustava geeni esmakandja (B-hemofiilia). Aleksei hemofiilia tõi kaasa Grigori Rasputini tõusu. Rasputin oli ainuke, kes suutis leevendada Aleksei kannatusi ning tsaariperekond usaldas teda. Tänu sellele sai Rasputin sekkuda ka riigiasjadesse ja anda tsaarile nõu. Arvatakse, et kui Aleksei ei oleks põdenud hemofiiliat, siis Rasputin ei oleks omanud kunagi sellist mõju Vene poliitikas I maailmasõja ajal ja Romanovite võimulolek oleks kestnud kauem. Nikolai II ja ülejäänud Romanovite hoolitsemine Aleksei eest suunas tähelepanu sõjalt ja valitsemiselt kõrvale.
Trélon
Trélon moodustab Calestienne'i piirkonna lääneserva.
Celle
pisi|Celle loss pisi|Celle vana raekoda
Trélon
pisi|tühi|Tréloni raekoda
Celle
Celle on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal, Celle kreisi keskus.
Linn paikneb Weseri lisajõe Alleri kallastel. Celle on Lüneburgi nõmme lõunapoolne värav, seal on renessanss- ja barokkstiilis ehitatud Celle loss ja maaliline vanalinn (Altstadt) rohkem kui 400 puitkarkassmajaga, mis teeb Cellest ühe Saksa Puitkarkassi Maantee kõige silmapaistvama liikme. Aastatel 1378–1705 oli Celle Braunschweig-Lüneburgi hertsogite (Welfid) Lüneburgi haru ametlik residents, kuid linnarahvas ajas viimased sealt minema.
Celle linn asub Alleri ruhiorus, umbes 40 km Hannoverist kirdes, 60 km Braunschweigist loodes ja 120 km Hamburgist lõunas. Lüneburgi järel on see suurim Alam-Saksi linn Hannoveri ja Hamburgi vahel. 31. detsembril 2015 elas seal 69 748 inimest.
Linna pindala on 176,05 km². Voolates kirdest, suubub Lachte Allerisse linna piires, nagu ka kagus voolav Fuhse. Aller voolab läände Verdeni suunas, kus ta suubub Weserisse.
Kliima
Celle aastane sademete hulk on 692 mm, mis paneb selle keskmisse kolmandikku Saksamaa paikadest. 39% Deutscher Wetterdienst ilmajaamu registreerivad madalamaid väärtusi. Vesiseim kuu on august, kus on 1,5 korda rohkem sademeid, kui veebruaris, mis on kuivim kuu. Kuu sademete hulgad erinevad vaid pisut ja sademete hulk jaotub aasta lõikes üsna ühtlaselt. Vaid 1% Saksamaa ilmajaamu näitab madalamat aastast erinevust.
Alljaotused
Celle linnas on järgnevad 17 linnaosa (Stadtteile), millest mõned olid varem iseseisvad külad: Altencelle, Altenhagen, Blumlage/Altstadt, Bostel, Boye, Garßen, Groß Hehlen, Hehlentor, Hustedt, Klein Hehlen, Lachtehausen, Neuenhäusen, Neustadt/Heese, Scheuen, Vorwerk, Westercelle ja Wietzenbruch.
Keskaeg
Cellet on esmamainitud 985. aastal kui Kiellu (mis tähendab Fischbucht või kalastamislaht). Cellele anti 11. sajandi jooksul õigus vermida ja ringlusse lasta omi münte (Münzrecht [vermimisõigus]), ja mitu münti leiti Sanduri aardest Fääri saartel. 1292. aastal lahkus hertsog Otto II Range (1277–1330), Welf, kes aastatel 1277–1330 Lüneburgi vürstkonda valitses, Altencellest, kus kaitse oli 10. sajandist ringkaitsevalli kujul (Ringwall von Burg), ja rajas 4 km loodes olemasoleva linnuse (Burg) kohas ristkülikukujulise asunduse. 1301. aastal andis ta Cellele linnaõiguse ja 1308. aastal alustas linna kiriku ehitamist.
1378. aastal sai Cellest Saksi-Wittenbergi hertsogite residents ja 1433. aastal asusid Lüneburgi vürstid residentsi lossis (Schloss). Hertsogipalee paigutati Alleri ja selle lisajõe Fuhse vahelisele kolmnurgale. Jõgesid ühendav vallikraav ehitati 1433. aastal, mis tegi linnakeskusest saare. 1452. aastal asutas Lüneburgi hertsog Friedrich Vaga frantsisklaste kloostri. 1464. aastal tekitas teraviljaveo monopol linnale majanduskasvu.
Varauusaeg
pisi|250px|Celle katusevaade
1705. aastal suri viimane Braunschweig-Lüneburgi liini hertsog ja Celle koos Lüneburgi vürstkonnaga läks tagasi Welfide Hannoveri liinile. Residentsilinna seisundi kaotuse hüvitamiseks loodi Celles arvukad haldusasutused, nagu kõrgem apellatsioonikohus (Oberappellationsgericht), vangla ja Niedersächsisches Landgestüt Celle. Nii algas selle arenemine haldus- ja õiguskeskuseks. Isegi tänapäeval asub Celles teiste seas Alam-Saksi-Bremeni liidumaa sotsiaalkindlustuse tribunal ja enamuse Alam-Saksimaa eest vastutav ülemkohus. Celles on ikka veel vangla (Justizvollzugsanstalt Celle või JVA Celle). See, et Celle kodanikud otsustasid kord hääletades valida vangla poolt, mitte ülikooli poolt, et kaitsta oma tütarde vooruslikkust, ei ole kontrollitav, kuid see on jäänud rahvafolklooris püsivaks anekdoodiks.
Augustis 1714 tõusis Hannoveri kuurvürst, Braunschweig-Lüneburgi hertsog Georg Ludwig (kuningas George I) Briti troonile. Sellest ajast kuni 1866. aastani, kui linnast sai Austria-Preisi sõja ajal Hannoveri provintsi osana Preisimaa osa, oli Celle Briti Hannoveri liini valdus.
Uusaeg
1842. aastal ehitati Cellesse Cambridge Dragoons Barracks (Cambridge-Dragoner-Kaserne) samanimelisele rügemendile, mis sai nime Hannoveri asekuninga, Cambridge'i hertsogi Adolphus Fredericki järgi. Pärast laiendamist 1913. aastal ja osalist ümberehitamist 1936. aasta tulekahju järel sai 1945. aastal selle nimeks Goodwood Barracks ja aastatel 1976–1996 oli Saksa relvajõudude, Bundeswehri Panzerbrigade 33 peakorter. 1989. aastal nimetati see taas Cambridge-Dragoner-Kaserne. 1996. aastast kasutas ala peamiselt üks suurimaid noortekeskusi Alam-Saksimaal.
Aastatel 1869–1872 ehitati 77. jalaväerügemendile jalaväekasarm, mis andis ka peatänavale (kogu pikkuses kasarmu ees kulgev) oma nime 77er Strasse. 1938. aastal sai see nimeks Heidekaserne ('nõmmekasarm'). Pärast teist maailmasõda kasutasid kasarmut 1993. aastani Briti väed. Täna asuvad restaureeritud tellishoones uus raekoda (Neue Rathaus) ja Celle volikogu. Ülejäänud maastikule rajati elumajad ja linnapark.
Septembris 1929 avas Rudolph Karstadt Celle kesklinnas Karstadti kaubamaja, mille fassaad oli sarnane Karstadti kaubamajaga Berliini Hermannplatzil. Celle haru lammutati 1960. aastatel ja asendati vastuolulise uue hoonega, mille alumiiniumiga fassaad oli mõeldud kujutama Celle puitkarkassmaju.
Natsiajastu
pisi|Mälestusmärk [[Celle veresauna ohvritele]]
Kristalliöö ajal (juudivastane pogromm Natsi-Saksamaal 9./10. novembril 1938) pääses vaid Celle sünagoog täielikust purustamisest, kuna oli oht kõrvalasuvale nahavabrikule ja ajaloolise Altstadti teistele osadele.
Brevern
Brevern (vene: Бреверн) on Tüüringist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa.
Celle
Natsiajastu
1. aprillil 1939 liidendati Cellega Altenhäusen, Klein Hehlen, Neuenhäusen, Vorwerk ja Wietzenbruch. 8. aprillil 1945 toimus ainus tõsine liitlaste pommirünnak linnale Teise maailmasõja ajal, 2,2% linnast purustati, eriti tööstuspiirkonnad ja raudtee kaubajaam. Pihta sai rong, milles oli umbes 4000 vangi lähedalasuvasse Bergen-Belseni koonduslaagrisse viimiseks. Rünnak nõudis sadu ohvreid, kuid mõnel vangil õnnestus põgeneda lähedalasuvatesse metsadesse. SS-valvurid ja Celle kodanikud osalesid niinimetatud 'Celle jänesejahil' (Celler Hasenjagd). 'Jaht' nõudis mitusada inimelu ja kestis kuni 10. aprillini 1945 ning kujutab Celle ajaloo tumedaimat peatükki. Ohvrite täpset arvu ei määratud kindlaks. Mitu toimepanijat anti hiljem kohtu alla ja mõisteti selles sõjakuriteos süüdi.
Umbes 2,2% Cellest (67 maja) purustati Teises maailmasõjas. Edasisest hävingust hoiduti võitluseta alistumisega lähenevatele liitlasvägedele 12. aprillil 1945, nii et ajalooline kesklinn ja loss elasid sõja üle täiesti tervena.
Sõjavägi
pisi|Saksa armee tankivastane helikopter [[Bölkow Bo 105 Celle õhuväebaasis]]
Kolmandas riigis oli Celle oluline garnisonipaik. 17. ja 73. jalaväerügemendi ning 19. suurtükiväerügemendi väeosad olid linnas garnisonis. Celle oli ka sõjaväeringkonna juhatuse ja sõjaväe registriameti peakorter.
Brevern
Brevernitele kuulusid muuhulgas ka Lääne-Virumaal Vanamõisa, Saksi, Kärsa, Kaarli, Jõepere mõisad.
Celle
Sõjavägi
Erinevaid Saksa armee kasarmuid (sealhulgas vabahärra von Fritschi kasarmu Scheuenis ja Cambridge Dragoons Barracks linnas) kasutati 1990. aastateni Saksa 33. soomusbrigaadi asukohana. Celle õhuväebaas (Immelmanni kasarmu) Wietzenbruchi kreisis on nüüd armee lennukooli õppekeskus ja Cambridge Dragoons Barracks on nüüd noorsoo kultuurikeskus (CD-Kaserne).
Briti armee kasarm, mis Celle jaamana moodustas osa Bergen-Hohne garnisonist, anti 5. novembril 2012 üle Saksa võimudele. Saksamaa taasühinemisest saati on Celle suuresti kaotanud oma rolli suure garnisonilinnana.
Sõjajärgne aeg
Trenchardi kasarmu Celles oli sõja ajal kõige moodsam kasarmu Saksamaal, pimendusruloodega topeltklaasidega akende vahel ja muude omadustega, mis hiljem tavaliseks said. Keldris olid uurimisruumid arvukatele Belsenis kinnipeetavatele, keda võidi gaasitada. Kui Belseni koonduslaager vabastati, kasutati Trenchardi kasarmut haiglana elusolevatele kinnipeetavatele, kes ravi vajasid. Hiljem sai sellest kasarm laskurbrigaadi 1. pataljonile.
1. jaanuaril 1973 kaotas Celle oma staatuse iseseisva linnana (Kreisfreie Stadt) ja sai suurimaks omavalitsuseks uues Celle kreisis. Cellest sai ka suurim linn uues Lüneburgi ringkonnas (Regierungsbezirk). Samal ajal liidendati Ummerni, Pollhöfeni ja Hahnenhorni paikkonnad Gifhorni kreisiga. Sellest ajast alates hoolitseb Hohne kihelkond kuue küla eest (Hohne, Helmerkamp, Spechtshorn, Ummern, Pollhöfen ja Hahnenhorn) kahes kreisis. Celle linnaga liidendati ka mitmed ümberkaudsed külad.
25. juulil 1978 tehti vangla välisseinale lavastatud pommirünnak. Selles süüdistati esialgu Punaarmee Fraktsiooni, kuid hiljem selgus, et seda tegi Alam-Saksi luureteenistus, Verfassungsschutz. Vahejuhtum sai tuntuks kui Celle auk.
2004. aastal kaotati Lüneburgi ringkond koos ülejäänud Alam-Saksi haldusringkondadega. Celle on praegu suuruselt kaheteistkümnes linn Alam-Saksimaal.
Rahvaarvu kasv
Varsti pärast Teist maailmasõda viisid paljud põgenikud ja ümberasustatud Saksamaa idaaladelt elanike arvu järsu tõusuni, vaid mõne kuuga umbes 17 000-lt 55 000-ni detsembriks 1945. Uute valdade lisamine 1. jaanuaril 1973 tõi Celle valda veel 18 691 inimest ja elanike koguarv tõusis 75 178-ni − selle ajalooline kõrgpunkt. 30. juunil 2005 oli ametlik elanike arv Celle vallas Alam-Saksi riikliku statistikaameti ajakohastatud andmete järgi 71 402 (ainult peamised elukohad, ja pärast kohandusi teiste riiklike ametkondadega).
Valitsemine
Liidupäeva valimistel kuulub Celle linn Celle-Uelzeni valimisringkonda. 1983., 1987., 1990. ja 1994. aastal võitis valimised Klaus-Jürgen Hedrich (CDU). 1998., 2002. ja 2005. aastal võitis valimised Peter Struck (SPD). 2009. aastal võitis valimised Henning Otte (CDU).
Alam-Saksi liidumaa parlamendi (Landtag) valimistel moodustab Celle koos ümberkaudsete aladega Celle-Stadti valimisringkonna. 2003. aastal võitis CDU enamuse.
Linnavolikogu
Linnavolikogus on 42 valitud liiget, samuti ka otse valitud linnapea (Oberbürgermeister). 10. septembri 2006. aasta kohalike valimiste järel koosnes see 7 parteist või valimisliidust:
Vaatamisväärsused
pisi|poolpuitmaja (Bergstr.) valesti paigutatud pooltega
Ehitised Celle vanalinna keskuses pärinevad 16. sajandist, nende hulgas arvukalt (ja umbes 480 restaureeritud) poolpuitmaju, mis teeb Cellest olulise turismilinna Lüneburgi nõmme piirkonna lõunaosas. Kõige muljetavaldavam ehitis on hertsogipalee, Celle loss, mis ehitati 1530. aastal endise lossi asukohta. Teine suur vaatamisväärsus on Stadtkirche (linn kirik, 1308) oma valge torniga, kust linna trompetist puhub kaks korda päevas fanfaari (vana traditsioon, mis taaselustati kui turismiatraktsioon). Celle sünagoog ehitati 1740. aastal, üks väheseid, mis pääses natside 1938. aasta pogrommiööst, tänu paiknemisele kitsal poolpuitmajadega tänaval tähtsa nahavabriku kõrval, mis oleks kindlasti kahjustada saanud.
Celle on tuntud ka turistide sisenemiskoha poolest Lüneburgi nõmmele.
Bergen-Belseni koonduslaager, kus 1945. aastal suri Anne Frank, paiknes Celle lähedal; tänapäeval tähistavad laagri asukohta mälestusmärk ja näitusekeskus.
Muuseumid
pisi|[[Celle loss]] pisi|Majad Altstadtis pisi|Hoppener Haus, kõige kuulsam ja ligitõmbavam puitkarkassmaja Celle Altstadtis pisi|Ernst Pihiisa portree Hoppener Hausil Celles pisi|[[Püha Ludwigi kirik (Celle)|Püha Ludwigi katoliku kirik Celles]] pisi|Poolpuitmajade tänav Celles
Bomann Museumis lossi vastas on kunstnik Eberhard Schlotteri tööd ning kohaliku folkloori ja linna ajaloo näitused. Seal on Tansey kogu miniatuurportreedest. Celle kunstimuuseum (Kunstmuseum Celle) oma Robert Simoni koguga on Bomann Museumiga seotud.
Lossis asub on Residenz Museum, mis kasutab oma ruume ja näitab dokumente vürstlikest Welfidest. Garnisoni muuseum tegeleb Celle garnisoni ajalooga 1866. aastast tänapäevani, samas kui laskemuuseum (Schützenmuseum) Haus der Stadtmaueris käsitleb Celle laskmisklubi ajalugu. Celle Neues Bauen arhitekti Otto Haesleri tööd asuvad Haesleri muuseumis. Ja vanas 1607. aastal ehitatud laohoones (Treppenspeicher), samuti 1677. aastal mesinduse instituudi jaoks ehitatud oranžeriis võib näha mesindusnäitust.
Teater
Schlosstheater Celle asutati 1674. aastal ja on vanim ikka veel töötav teater Saksamaal ja vanim barokkteater Euroopas. Seal on peasaal ja kaks väiksemat lava (Malersaal ja Turmbühne), samuti täiendav välimine koht (Halle 19). Vanalinna (Altstadt) servas on tegevuskunsti teater Kunst & Bühne, mida toetab linn ja mille repertuaar ulatub komöödiast laulu, džässi, kabaree ja filmideni.
Pargid
Maaliline Prantsuse park asub Altstadtist vahetult lõunas ja sealt võib leida Alam-Saksi mesinduse instituudi. Lossipark koos oma vallikraavidega on hertsogilossi endiste kaitserajatiste paik. Piki Bahnhofstraßet on ühiskarjamaa ala, mida kasutatakse avaliku pargi ja mänguväljakuna (Triftanlagen). Alleri paremkaldal on Dammaschi aas, populaarne väljasõidu- ja puhkekoht, ning vahetult pärast seda on ravimtaimede aed ja Thaersi park koos väikese mõisahoonega. Uue raekoja (Neues Rathaus) juures on hiljutirajatud linnapark. Teised olulised avalikud alad on erinevad linnakalmistud, nagu maaliline metsakalmistu Waldfriedhof koos oma looduspargiga.
Üritused
Congress Union Celle on konverentside ja näituste, aga ka etenduste, muusikaürituste ja pidulike sündmuste keskus.
CD-Kaserne ("Cambridge Dragoons (CD) Barracks") on linna noorte- ja kultuurikeskus, mille näituseruumid hõlmavad muusika, filmi, kunsti ja ühiskonna valdkondi. Seal asub ka Bunte Haus, mis on heategevuslik kultuurikeskus. See keskendub projektidele ja üritustele, mis tegelevad sotsiaalsete küsimustega, mis käsitlevad kultuuri, sotsiaaltöö ja kodanikuhariduse aspekte. Selle töötajad on vabatahtlikud.
Sport
Celler Oilers on jäähokimeeskond, mis mängib piirkondlikus liigas. 1968. aastast kuni 1970. aastate keskpaigani mängis Celle jalgpalliklubi TuS Celle Saksamaa teises divisjonis (toona Regionalliga). Pärast kahte pankrotti ja alandamist edutati see 2004/2005 hooajaks Alam-Saksi liigasse ja 2005. aastast mängib see Kirde-Alam-Saksi liigas (Oberliga Niedersachsen Nordost), mis on Saksamaa jalgpalli liigasüsteemi viies aste.
Käsipalliklubi SV Garßen-Celle on välja arendanud naiskonna, mis mängis 1990. aastate keskpaigast naiste teises divisjonis. 2009. aastal tuli see esimeseks ja edutati esimesse divisjoni.
1983. aastast toimub igal aastal märtsi teisel pühapäeval linnakeskuses Celle Wasa-jooks (Celler Wasa-Lauf). Sellest sai üks suuremaid jooksusündmusi Saksamaal väiksematele distantsidele, kui maraton, ja on jaotatud erinevate distantsidega jooksudeks: 2,5 km lastejooks ning 5, 10, 15 ja 20 km distantsiga jooksud. Juba mitu aastat on toimunud ka üle 11 km pikk matk (Wandern) piki Allerit, samuti jalutamise ja põhjajalutamise sündmused. 2004. aastal oli rekordarv osalejaid, 11 232 meest ja naist. Celle on üks Alam-Saksi sõudeklubi viiest keskusest. Celle Sprint Regatta toimub igal aastal oktoobris Alleri ülemjooksul Ziegeninselis ning seda korraldavad sõudeklubid Hermann Billung Celle, Celler Ruderverein ja Ruderclub Ernestinum-Hölty Celle.
Celle triatlon toimub alati augustis. Esialgu organiseeris seda Saksa Alpiklubi (Deutscher Alpenverein) Celle haru, kuid juba mitu aastat veab seda SV Altencelle.
Alates 2001. aastast on Celle võõrustanud Inliner- und Handbiker-Marathoni Hannoverist Cellesse. See on üks suuremaid selliseid võistlusi Saksamaal. 2007. aastal toimusid selle sündmuse osana kiiruisutamise Euroopa meistrivõistlused.
Celle võõrustas 2006. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste ajal ka Angola jalgpallimeeskonda.
Majandus
Turism on suur panus Celle majandusele, eriti suvekuudel džässi-, veini- ja muude festivalide ajal, mis meelitavad tuhandeid külastajaid.
Linn ei ole tegelikult tuntud rasketööstuse poolest, kuid paljud ettevõtted, mis on alustanud Celles, ja mõned, nagu Rosa Graf Cosmetics, on jõudnud maailmaturule. Cellel on mõned sidemed naftatööstusega, ent eriti puurimismasinate osade ettevõtetega; eriti Baker Hughes, Cameron ja ITAG. 1919. aastal asutatud Halliburton on üks maailma suuremaid energiatööstuse toodete tootjaid ja teenuste osutajaid ja tal on Celles kontor. Seal on ka kool ettepuurimistehnikatele.
Muu kergetööstus hõlmab elektroonikat, toiduainetetööstust ning metalli, puidu ja plasti töötlemist. Lisaks on seal tinditootja, paberivabrik (Werner Achilles Glanzfolien-Kaschieranstalt) ja muusikainstrumentide valmistajaid (sealhulgas Moeck Musikinstrumente + Verlag). Celles on ka Saksamaa mesilaste instituut, mis tegeleb mesilaste liikide teadusliku uurimisega, samuti oma mesitarude pidamisega.
Celle on tuntud ka kui riigiteenistujate linn, valitsusametnike ja juristide suure hulga tõttu, kes seal töötavad, pakkudes piirkonnale olulist haldus- ja õigusteenust. Ka põllumajandus ja metsandus mängivad rolli.
Toiduained
Celles baseerub krõbeleiva vabrik Barilla Wasa Deutschland. Piirkondlikud ja teatud määral riiklikud pakkumised on kangete alkohoolsete jookide tootjate kaubamärgid Ratzeputz ja Alter Provisor. Algselt Celle Altstadtis tehtud ürdipõhist piiritust Ratzeputz destilleeritakse nüüd Westercelle tööstuspiirkonnas, Alter Provisorit toodetakse ja müüakse ikka veel Altstadtis. Celler Bier oma kuue õllesordiga rajati samuti sinna. Veel üks Celle eripära on Rohe Roulade, mis esialgu kogus kuulsust Gasthaus Krohnes (nüüd Dackel's Krohne) Blumlage linnaosas ja mida nüüd pakutakse paljudes Celle restoranides ja kõrtsides.
Transport ja logistika
Osthannoversche Eisenbahnen või OHE on kauba- ja reisijateveoettevõte, mis teenindab eeskätt Põhja-Saksamaad, peakorteriga Celles. Celles baseeruvad ka Deutsche Posti postikoodi piirkonna 29 postijaotuskeskus ja veofirma DTLS – Drilling Tools Logistic & Service.
Raudtee
Celle asub Hannover – Celle – Uelzen – Lüneburg – Hamburgi liinil. InterCity (IC) rongid Hannoveri ja Hamburgi peatuvad igal tunnil jaamas, nagu ka üksikud ICE rongid tipptunni ajal. Metronoomrongid ühendavad Cellet Uelzeni, Hannoveri ja Göttingeniga, mis on osa piirkondlikust transpordivõrgust. Celle on S-Bahn Hannoveri liinide S 6 ja S 7 lõppjaam.
Lõik Celle ja Großburgwedeli vahel ehitati 1920. aastatel kiirliinina reiside katsetamiseks ja registreerimiseks üle nõmme, niinimetatud Wietzenbruchi. See sai hüüdnimeks Jänese raudtee (Hasenbahn) elamiskõlbmatu keskkonna tõttu, ja liinil surmati selle alguspäevadel arvukalt jäneseid. 1965. aastal elektrifitseeriti see lõik läbi Langenhageni TEE ja IC teenusteks Hamburgist Hannoveri, et säästa suunamist läbi Lehrte ja muuta suunda Hannoveris. Hiljem uuendati seda regulaarseks liikluseks kiirusel 200 km/h. Varem olid raudteeühendused Cellest Schwarmstedti kaudu Bremenisse (Alleri oru raudtee) ja Plockhorsti kaudu Braunschweigi; need suleti 1970. aastatel ja on suuresti demonteeritud. 2004. aastal suleti lõplikult viimane allesolev haruliin Gifhornist Wienhauseni kaudu Cellesse, mida ikka veel kohati kaubavedudel kasutati, ja algasid tööd liini tõstmiseks linna piirkonnas.
Osthannoversche Eisenbahnen käitab kaubaronge mitmel haruliinil Celle piirkonnas, sealhulgas Wittingeni, Soltausse ja Munsterisse. Mõnikord sõidavad nendel liinidel ka pärandrongid ja erirongid.
Trammivõrk 2 liiniga tegutses aastast 1907 (Celler Straßenbahn), kuid see suleti ja demonteeriti aastatel 1954–1956.
Maantee
Olulised ühendused on
Õhutransport
Hannoveri lennujaam rahvusvaheliste lennuühendustega on umbes 35 km eemal.
Armee lennuväli Celles on 4,5 km linnakeskusest edelas Wietzenbruchi linnaosa piiril. Pärast Teist maailmasõda tegutses RAF Celle, sealt toimusid 1948./49. aastal varustuslennud Berliini osana Berliini õhusillast. Täna kasutab lennuvälja peamiselt armee lennukool (Heeresfliegerwaffenschule) helikopteripilootide õppelennuväljana.
Celle-Arloh lennuväli Scheueni linnaosa lähedal on puhkelennuväli. See pakub ka ringreise Celle linna ja Lüneburgi nõmme kohale. Scheuenis on ka plaanerite lennuväli.
Veetransport
Celle sadamat kasutavad tänapäeval ainult turistid. Cellest allavoolu liigitatakse Aller föderaalseks laevateeks; ülesvoolu takistab pais laevade liikumist. Endistel sajanditel oli Celle oluline laevade ümberlaadimisjaam Braunschweigi ja Bremeni sadamate vahel Okeri, Alleri ja Weseri alamjooksu kaudu. Bremeni ja Braunschweigi kaupmehed said Celle hertsogitelt ja hiljem Celle linnalt eriülesanded, et kindlustada ohutu transport, kuna Alleri kiirus Celle piirkonnas oli sadamas lossimiseks vajalik.
Alates 1900. aastast vähenes kaubavahetuse hulk Celle sadama kaudu järjekindlalt ning lülitus ümber maanteele ja raudteele. 1970. aastani olid veel olulised viljavedu Celle Rathsmühlesse ja kaaliumisoolade vedu.
Linna avalikud veoteenused
Ettevõte CeBus käitab linnas 8 bussiliini. Piirkonna teenindamiseks on 15 bussiliini, millega saab jõuda Celle kreisi küladesse. Mõnikord on linna ja piirkonna bussiteenused ühendatud.
Meedia
Cellesche Zeitung on kohalik päevaleht tiraažiga 34 977 (2. kvartal, 2005). Lisaks on kahenädalane Celler Kurier ja iganädalane Celler Blitz, samuti igakuine linna ajakiri Celler Scene. Veel üks kuukiri on Celler Blickpunkt. Revista ilmub umbes iga 2 kuu tagant vasakpoolse vaatega poliitikale ja kultuurile.
Koolid
Gümnaasiumid Celles on Hermann Billungi Gümnaasium, mis on spetsialiseerunud peamiselt matemaatikale, teadustele, hispaania keelele ja kakskeelsele haridusele (ajalugu 7. klassini inglise keeles), Kaiserin Auguste Viktoria Gümnaasium, mis keskendub muusikale ja õpingutele Euroopas, Gymnasium Ernestinum, mis õpetab ladina ja antiikkreeka keelt (asutati 1328. aastal kui Ladina kool) ning Hölty Gümnaasium, mis õpetab vene keeles ja kus on matemaatika ja teaduse haru.
Teised üldhariduskoolid on 3 Realschulet (Westercelle, Auf der Heese, Burgstraße), 6 Grundschulet ja Hauptschulet (Altstadt, Blumlage, Groß Hehlen, Heese-Süd, Neustadt, Wietzenbruch), samuti 9 algkooli. Lisaks on ka katoliiklik algkool (Katholische Schule) ning Montessori alg- ja põhikool Freie Aktive Schule Celle.
Kutsekoolid
Celles on 4 kutsekooli (Berufsbildende Schulen või BBS): BBS I − majandus ja haldus, BBS II (Axel Bruns Schule) − tehnoloogia, disain ja IT, BBS III − tervise- ja sotsiaalõpingud − ning BBS IV (Albrecht Thaer Schule) − põllumajandus, kodumaine teadus ja toitumine.
Muud haridusasutused
2003. aastast alates on Celles eramajanduskolledž (Fachhochschule der Wirtschaft või FHDW), kus pakutakse mehhatroonika ja ärijuhtimise bakalaureuseõpet. Teine oluline haridusasutus Celles on Bohrmeisterschule, mis on puurimise, kaevandamise ja torujuhtmetehnoloogia tehnikakõrgkool.
Celles on üks kahest Alam-Saksi liidumaa tuletõrjekoolist. Samuti oli see aastatel 1996–2008 Celler Schule asukoht, mis on üks GEMA sihtasutusi tulevastele laulukirjutajatele, enne Springesse kolimist.
Lisaks on Celles täiskasvanute hariduskeskus, millel on ümberkaudsetes kreisides mitu haru.
Tuntud inimesed
pisi|175px|püsti|[[Albrecht Daniel Thaeri mälestusmärk]] pisi|175px|Friedrich Wieseler pisi|175px|Lilo Wanders, 2009 pisi|175px|Christian Oliver
Celle elanikud
pisi|175px|Caroline Mathilda pisi|175px|Heinrich Albertz (vasakul) ja president [[Heinrich Lübke, 1966]]
Wallers-en-Fagne
Wallers-en-Fagne (varem Wallers-Trélon) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Fourmies' kantonis.
pisi|püsti|tühi|Wallers-en-Fagne'i kirik
Tai
Kuni 11. maini 1949 kandis maa nime Siiam. Sõna thai (ไทย) tähendab tai keeles 'vaba'. Sama sõna tähistab ka tai rahvast, mistõttu osa elanikest, eriti suur hiina vähemus, kasutab endiselt nime "Siiam".
Tai ei ole kunagi olnud ühegi Euroopa riigi asumaa.
Tai on populaarne turismimaa.
Asend ja kuju
Tai asub Kagu-Aasia mandriosa keskel. Riik ulatub põhjast lõunasse 1585 kilomeetri ja idast läände 821 kilomeetri ulatuses.
Tai piirneb põhjas ja läänes piki Salweeni jõge Birmaga, põhjas ja idas piki Mekongi jõge Laosega, kagus Kambodžaga ning lõunas Kra maakitsuse kaudu Malaisiaga.
Haldusjaotus
Tai on unitaarriik, mis on jaotatud 77 provintsiks, mis on rühmitatud viide geograafilisse rühma right|Tai provintsid
Rahvusvaheline Kriminaalkohus
Rahvusvaheline Kriminaalkohus (lühend RKK; prantsuse keeles Cour pénale internationale, CPI; inglise keeles International Criminal Court, ICC) on esimene ja ainus alaliselt tegutsev rahvusvaheline kohus, mis mõistab õigust genotsiidi, inimsusvastaste kuritegude, sõjakuritegude ja agressioonikuritegude üle. Kohus on mõeldud täiendama riigisiseseid kohtuinstantse olukorras, kus viimased kas ei suuda või ei soovi toimida.
Rahvusvaheline Kriminaalkohus asutati Rooma statuudiga 17. juulil 1998. Kohus alustas tegevust 1. juulil 2002, mistõttu kuuluvadki kohtu pädevusse vaid teod, mis on toime pandud pärast Rooma statuudi jõustumist ehk pärast 1. juulit 2002.pisi|tühi|Rahvusvahelise Kriminaalkohtu hoone [[Haagis]]
Esimese maailmasõja lõpp
Esimene tungiv vajadus rahvusvahelise kriminaalkohtu järele tekkis pärast esimest maailmasõda, kui ilmnes, et enamiku sõja kaotanud riikide tähtsaid ametnikke polnud võimalik võtta vastutusele kas terviklikult või kuritegude eest, mida panid toime nende alluvad. See oli tingitud asjaolust, et kui ametniku tegevus piirdus oma riigi territooriumiga, siis sai ametnikku vastutusele võtta vaid tema tegevusriigis kehtiva seaduse ulatuses. Idee rahvusvahelisest kohtuorganist, mis menetleks rahvusvahelisi kuritegusid, tõi Vastutuskomisjon avalikkuse ette 1919. aasta rahukonverentsil. Võitjariikide lahkarvamuste tõttu jäi aga kohus asutamata ning piirduti Versailles' rahulepingu sätete loomisega Saksa keisri rahvusvaheliseks kohtuprotsessiks. Samuti käsitlesid eelmainitud rahulepingu sätted liitlaste sõjatribunali õigust teistes sõjakuritegudes süüdistatavaid isikuid kohtu alla anda.
Teisest maailmasõjast külma sõjani
Teise maailmasõja lõppedes tõusis taas esile vastutuse probleem. Arutelude tulemusena loodi Rahvusvaheline Sõjatribunal (Nürnbergi tribunal) ja Kaug-Ida Rahvusvaheline Sõjatribunal, mis olid rahvusvahelised kohtud, kuigi nende liikmeskond oli piiratud liitlasriikide kohtunikega. Seejärel kirjutas ÜRO Peaassamblee 1948. aasta resolutsioonis: "Tunnistades, et genotsiid on läbi ajaloo toonud inimkonnale suuri kaotusi; ning olles veendunud, et rahvusvaheline koostöö on vajalik inimkonna päästmiseks sellest koledast nuhtlusest." Olukorra tõsidusele viidates kiitis peaassamblee heaks genotsiidi ennetamise ja karistamise konventsiooni.
Genotsiidi ennetamise ja karistamise konventsiooni esimene artikkel defineerib genotsiidi kuriteona, mis rikub rahvusvahelist õigust. Seotus rahvusvahelise õigusega on põhjus, miks ÜRO Peaassamblee lasi rahvusvahelise õiguse komisjonil (ILC) hinnata sellise juriidilise organi loomise võimalust ja eesmärgipärasust, mille ülesanne on arutada genotsiidikuriteo toimepanemises süüdistatavate isikute juhtumeid. Jõudes järeldusele, et kohtuorgani loomine on rahvusvahelise õiguse seisukohast soovitav ja võimalik, koostas komisjon kohtu loomise statuudi eelnõu (1951. aastal) ja muudetud statuudi eelnõu (1953. aastal). Kohtu loomise protsess jäigi kolmeks aastakümneks sinnapaika, kuna külma sõja poliitilises olukorras ei olnud ülemaailmse kohtu loomine võimalik.
Külma sõja lõppedes
Kohtu loomise küsimuse juurde jõuti tagasi külma sõja lõpus. 1989. aasta detsembris tegi Trinidadi ja Tobago peaminister ettepaneku luua eelmainitud kohtuorgan lisaklausliga, et täidesaatval asutusel oleks jurisdiktsiooni ka narkoäri tõkestamises. Taas pöördus peaassamblee ILC poole. Sellal, kui ILC töötas statuudi kallal, puhkesid konfliktid Jugoslaavias (1993. aastal) ja Rwandas (1994. aastal). Mõlemad tülid muutsid genotsiidi, sõjakuritegude ja inimkonna vastu toime pandud kuritegude teemad nii aktuaalseks, et ÜRO Julgeolekunõukogu oli sunnitud asutama kaks ajutist kohut. Kohtute eesmärk oli võtta vastutusele eelmainitud kuritegude eest vastutavad isikud ning hoida ära nende kuritegude toimepanek tulevikus. Kuna loodud kohtud olid vaid ajutiseks lahenduseks, oli rahvusvaheline üldsus nõus, et on aeg sõltumatu ja alalise kriminaalkohtu loomiseks.
Rahvusvahelise Kriminaalkohtu põhikirja eelnõu esitati peaassambleele 1994. aastal. Nelja aasta jooksul parandati ja täpsustati eelnõu ning 1998. aastal peaassamblee 52. istungjärgul kutsuti kõik riigid Rooma konverentsile eesmärgiga vormistada lõplik leping. Konverents toimus 17. juulil 1998, mil 120 riiki allkirjastasid alalise Rahvusvahelise Kriminaalkohtu õigusliku aluse – Rooma statuudi. Rooma statuudi jõustumisega pärast 60. ratifitseerimist 1. juulil 2002 loetakse Rahvusvaheline Kriminaalkohus asutatuks.
Rahvusvaheline Kriminaalkohus filmikunstis
Sydney Pollacki 2005. aasta mängufilm "Tõlk" ("The Interpreter") kujutab fiktiivse Aafrika riigi presidendi püüdeid vältida süüdistuse algatamist Rahvusvahelises Kriminaalkohtus. Filmi lõpus annab ÜRO Julgeolekunõukogu tema teod ühehäälselt Rahvusvahelise Kriminaalkohtu pädevusse.
Sunniviisiline töö
Sunniviisiline töö on sunnitult ja karistuse ähvardusel tehtud töö või osutatud teenus. Sunniviisiliseks tööks ei loeta tavaliselt sõjaväe- ja päästeteenistust jmt.
Vaata ka
Service du travail obligatoire
Wrangelli saar
Wrangelli saar on saar Põhja-Ameerika läänerannikul Aleksandri saarestikus.
Saar on 48 km pikk ja kuni 23 km lai. Pindala on 544 km2. Ta on pindalalt Ameerika Ühendriikide 29. saar.
Saar sai nime vene meresõitja Ferdinand von Wrangelli järgi, kes rajas saarele 1834. aastal varustuspunkti. Tänapäeval asub selle kohal Wrangelli linn.
2000. aasta rahvaloenduse ajal elas saarel 2401 inimest. Saarel asub lisaks Wrangelli linnale väike Thoms Place'i küla. Valdav osa saarest on kaetud metsaga.
Preadaptatsioon
Preadaptatsioon ehk eelkohastumine on evolutsioonibioloogias organismi iseärasus, mis on olemas enne seda, kui see kohastumuseks osutub, ning mille teke on sõltumatu tingimustest, milles ta kohastumuseks osutub. Seejuures võivad need tingimused tekkida juhuslikult või seetõttu, et organism otsib endale sellised tingimused.
Mõned bioloogid väldivad terminit "preadaptatsioon", nähes selles vihjet teleoloogiale.
Terrence Deacon kasutab raamatus "The Symbolic Species" ka väljendit premaladaptation, tähistamaks olukorda, milles organismi iseärasused, mis võivad kujutada endast kohastumisi, osutuvad uues olukorras takistuseks.
Preadaptatsiooni näiteid
Imetajate eellastel olid olemas higinäärmed, millest arenesid välja piimanäärmed.
Jonathan Kingdon on oletanud, et inimese lamedad jalad arenesid välja algselt kohastumisena toitumisele kivide ja lehtede alt leitud pisiloomadest ja muust. Alles hiljem osutusid need kasulikuks kahel jalal käimisel.
Dendrimeer
Dendrimeerid on korrapärase hargnenud struktuuriga sfäärilised makromolekulid. Need koosnevad kihtidena korduvatest hargnenud elementaarlülidest ja sfääri pinnal on spetsiifilised lõpprühmad.
Dendrimeeri molekulid sünteesitakse aste-astmelt, nii et igas järgnevas sünteesi etapis liidetakse üks järgnev hargnenud struktuuriga kiht (ehk generatsioon).
Dendrimeerid on suhteliselt hiljuti (esimene publikatsioon: Vögtle 1978) kirjeldatud makromolekulaarsete ühendite klass. Nende ühendite sfäärilisest struktuurist tulenevad mitmed huvipakkuvad füüsikalised ja keemilised omadused.
Patriarhaalsus
Patriarhaalsus on termin, mis kirjeldab võimusuhteid meeste ja naiste vahel nii ühiskonnas kui ka eraelus. Termin patriarhaalsus tähendab otsetõlkes "isa võimu". Võrdõiguslikkusega seoses on mõiste saanud laiema tähenduse, tähistades meeste autoriteeti nii perekonna sees kui ka väljaspool ning naiste võimaluste piiramist sotsiaalse, poliitilise ja majandussüsteemi kaudu, nii et meeste positsiooni õigustamine tundub seaduslik ja loomulik.
Patriarhaalsus on süsteem, mis toimib naiste kehade allutamise kaudu. Näitena võiks tuua 1970. aastaist pärit feministliku loosungi Get yor laws off my body! ("Korista oma seadused mu kehalt!"), mida kasutati debatis abordi ja seksuaalse vägivalla üle.
Akadeemiline naisuurimus ja feministlik teooria patriarhaalsusest
Naisteaduste metodoloogia ja teooria on pühendanud viimastel aastakümnetel peatähelepanu just patriarhaalsusele, eriti pärast Kate Milletti raamatu "Sexual Politics" ilmumist 1970. aastal. Kirjandusloolane Kate Millet oli esimene, kes feministlikus teoorias süstemaatiliselt tutvustas patriarhaadi olemust tänapäeva ühiskonnas. Millet arendas patriarhia mõiste patriarhist, suguharu meespealikust, meeste ülemvõimuni perekonnas ja terves ühiskonna struktuuris. Ta kirjeldas meeste võimu ilminguid, naiste alluvust meesvõimule kõikides ühiskonnakihtides, kus ahistamismehhanism on ühiskonnastruktuuridesse nii sisse kasvanud, kus naised ise on õppinud ennast identifitseerima meeste arvamuste ja seisukohtade järgi, nii et meile, kes me selles ühiskonnas elame, kõik paistabki normaalne ja loomulik. Milleti järgi ei pea meeste võim naiste üle olema tegelik mees, sest patriarhaalset survet vôivad avaldada ka need naised, kes on omaks vôtnud patriarhaalse ellusuhtumise. Seda survet vôib avaldada ühiskond ja patriarhaalne sümbolism ühiskonnas, samuti patriarhaalne keelepruuk.
Milleti sõnul tugineb sugupoolte vahekord võimule, meeste võimule naise üle, mis on poliitiline, kuna see läbistab kôik ühiskonna struktuurid riigivalitsusest, rahandusest ja haridussüsteemidest kuni perekondade ja mehe-naise omavaheliste suheteni. Meeste seksuaalne domineerimine on niivõrd universaalne ja kõike läbiv, et see on muutunud ühiskonnale nähtamatuks "kultuurimustriks". Milleti järgi on meeste ülemvõim kõige läbitungivam ja kõikehõlmavam ideoloogia terves kultuuris ning kõige põhilisem võimu vorm, mis läbistab klassi- ja rassierinevusi kõikides struktuurides. Patriarhaalsus püsib pideva mõjutamise kaudu terve inimelu jooksul igas valdkonnas, algab väikelapse ühiskonnastamisega, läbib haridusstruktuurid ja on kindlustatud kultuurisümbolite, kirjanduse, filosoofia ja usulise dogma kaudu. Ta on imbunud läbi kõikidest ühiskonnavaldkondadest niivõrd totaalselt, et on muutunud nähtamatuks katusstruktuuriks meie maailmavaadetes ja ideoloogiates, sest me oleme ennast niimoodi kohandanud ja usume, et see peabki nii olema ja teist võimalust polegi.
Carl August Tanton
Carl August Tanton (10/22. aprill 1801 Haapsalu – 13. juuni (vana kalendri järgi 31. mai) 1890) Paldiski oli Eesti orelimeister.
Patriarhaalsus
Akadeemiline naisuurimus ja feministlik teooria patriarhaalsusest
Milletil tähendab patriarhaalsus ka meeste majanduslikku võimu ja naisi majanduslikult oma huvides ära kasutamist meeste poolt. Näiteks võib tuua lastekasvatust ja naiste kodust tööd, kus omavahelised rollid on nii jaotatud, et naistele jääb palju suurem koorem olukordades, kus mõlemad töötavad, mis seega takistab naistel oma valitud erialal edasi kõrgemale pääseda. Kuna aga patriarhaalne kultuurimuster on meil nähtamatu ja imikust peale ühiskonna mõjul välja kujunenud, käitume selle järgi automaatselt.
Carl August Tanton
Carl August Tantoni säilinud orelid
Carl August Tanton meisterdas oreleid mitmesse Läänemaa, Harjumaa ja Tallinna kirikusse, kuid paljud neist ei ole säilinud, näiteks Niguliste ja Paldiski kirikus, või on ümber ehitatud, näiteks Hageri, Juuru ja Tallinna Konsistooriumi harjutusorel.
Patriarhaalsus
Akadeemiline naisuurimus ja feministlik teooria patriarhaalsusest
Lääne feministidel läks aastaid, et patriarhaalsuse toimest täielikult aru saada. Ka Ruth Benedict on rõhutanud, et kõikehõlmavaid kultuurimustreid on väga raske näha ja neid peab õppima tabama, et neid enda ümber igapäevases elus märgata ja identifitseerida. Kultuuristereotüüpe on palju kergem tajuda ja analüüsida, kui need on juba oma tähenduse ammendanud ja ühiskond on nendest väljunud. Alles siis hakatakse mõistma, et need polnudki bioloogilised ja kaasasündinud.
Praegu peetakse üheks olulisemaks uurimuseks ajaloolase Gerda Lerneri kaheköitelist monumentaalteost "Women and History", mille esimene köide, "The Creation of Patriarchy", ilmus 1985, teine köide "The Creation of Feminist Consciousness" 1993. Lerner analüüsib patriarhaalse süsteemi ilmingute alglätteid, proovib mõista, kuidas nad tekkisid ja miks nad ikka veel püsivad, mida tähendab meile patriarhaalne ühiskonnastruktuur ning kuidas me tajume oma positsiooni ja võimalusi selles struktuuris. Lerneri hinnangul oleme kuni 1970. aastateni kuulnud peamiselt meeste ja androtsentriliste naiste arvamusi sellest, kuidas peaksime ennast tundma ja mida peaksime tajuma.
Carl August Tanton
Isiklikku
Carl August Tanton suri kopsupõletikku. Ta on maetud Paldiski kalmistule.
Vesinikeksponent
Vesinikeksponent ehk vesinikueksponent ehk pH on negatiivne logaritm vesilahuse vesinikioonide kontsentratsioonist (mol/l). pH näitab, kas lahus on happeline, aluseline või neutraalne.
Vesinikioonid on prooton (H+) või prooton, mis on ühinenud vee molekuliga, moodustades hüdrooniumiooni (H3O+). Vesinikioonide kontsentratsioon võib eri lahustes (nt aluselistes ja happelistes lahustes) olla väga erinevates suurusjärkudes. Seetõttu on lihtsustamise huvides võetud kasutusele logaritmiline skaala. Kasutatakse logaritmi alusel 10, mida logaritmi alusena enamasti ei märgita (log10 b = log b). pH väärtused jäävad üldjuhul vahemikku 0...14. On siiski ka ülihappelisi lahuseid, mille pH on negatiivne. Samuti on tugevalt aluselisi lahuseid, mille pH on üle 14.
Puhta vee pH on 7. Selles on vesinikioonide ja hüdroksiidioonide hulk omavahel tasakaalus. Vihmavee pH on kergelt happeline, sest vesi reageerib õhus oleva süsinikdioksiidiga, moodustades süsihappe. Vihmavee normaalne pH on umbes 5,5.
Lahus on happeline kui pH < 7, aluseline kui pH > 7 ja neutraalne kui pH = 7. Vastavaid keskkonnaolekuid nimetatakse aluselisuseks (pH > 7) ja happesuseks ehk happelisuseks (pH < 7).
See pH-skaala kehtib üksnes standardtingimustel (1 atmosfäär ja 25 °C). Teisisõnu: lahuse pH muutub temperatuuri ja rõhu muutudes.
Ajalugu
pH-skaala on võetud kasutusele 1909. aastal Taani keemiku Søren Sørenseni ettepanekul. See oli tingitud vajadusest väljendada lahuse happesust lihtsamate arvudega, kui seda on kümneastmed.
pH arvutamise valem
Matemaatiliselt näeb pH arvutamise valem välja järgmine:
pH = -log [ H+ ], kus [ H+ ] on lahuse vesinikioonide kontsentratsioon (mol/l).
pH arvutamise näide
Sel juhul pH = - log 1,5 \cdot10-4 = - (log 1,5 + log 10-4 ) = - (0,18 - 4) = - 0,18 + 4 = 3,82.
3,82 on vihmavee kohta liiga happeline. See tähendab, et tegemist on happevihmaga.
pH ehk vesinikeksponendi ja pOH ehk hüdroksiideksponedi vahelist seost väljendab valem:
pH + pOH = 14.
pOH arvutamise valem: pOH = -log [ OH- ], kus [ OH- ] on lahuse hüdroksiidioonide kontsentratsioon (mol/l).
Inimese vere pH
Enamik eluprotsesse saab elusorganismides, sh inimorganismis normaalselt kulgeda üsna kitsas pH vahemikus. Inimese vere ideaalseim pH tase on 7,365. Sündides on veri aluselisem ja vananedes muutub happelisemaks. Liiga happeliseks või aluseliseks muutunud veri mõjutab rakkude ainevahetuse aktiivsust, see omakorda kõiki eluprotsesse. Inimene sureb, kui vere pH on langenud alla 6,8 või tõusnud üle 7,8, sest rakkude talitlus lakkab.
Mattias Agabus
Mattias Agabus (sündinud 14. septembril 1977) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas Mattias Agabus Tallinna Pelgulinna Keskkoolis aastatel 1983–1995 ning arhitektuurialase kõrghariduse Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri- ja linnaplaneerimise osakonnas aastatel 1996–2001.
Alates 2001. aastast töötab Mattias Agabus koos Eero Endjärve ja Illimar Truverkiga loodud arhitektuuribüroos Agabus, Endjärv & Truverk OÜ. Aastatel 2000–2001 töötas ta arhitektuuribüroos Arhitektuuriagentuur OÜ. Alates 2009. aastast on Mattias Agabus tegev ka arhitektuuribüroos Allianss Arhitektid OÜ.
Mattias Agabuse tuntumad tööd on Viimsi Kool, Tallinna Ülikooli uus õppehoone, villa Otepääl ning Tallinna Tehnikaülikooli Raamatukogu.
Mattias Agabus on Eesti Arhitektide Liidu liige.
Isiklikku
Mattias Agabuse ema oli sisearhitekt Malle Agabuš ja isa riigikontrolli kontrolör Raivo Agabuš.
Võlaorjus
Võlaorjus on isiku seisund, kes on sunnitud võla või selle intresside tasumiseks võlausaldaja kasuks töötama.
Piltlikult nimetatakse võlaorjuseks igasugust koormavat laenukohustust (ise võetud või näiteks pärimise käigus üle läinud laen).
Wattignies-la-Victoire
Wattignies-la-Victoire on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Fourmies' kantonis.
Selle lähedal toimus 1793. aastal Prantsuse revolutsioonisõdade ajal Wattignies' lahing, milles prantslased võitsid Austriat.
pisi|tühi|Wattignies-la-Victoire'i raekoda
Riin Magnus
Riin Magnus (sündinud 16. märtsil 1982) on eesti semiootik.
Ta sai 2007. aastal Tartu Ülikoolis biosemiootika magistrikraadi tööga "Holism ja Jakob von Uexkülli biosemiootika: kas vormis on väärtus ja funktsioonis eesmärk?" ning 2015. aastal doktorikraadi tööga "The Semiotic Grounds of Animal Assistance: Sign Use of Guide Dogs and Their Visually Impaired Handlers".
Ta on Jakob von Uexkülli Keskuse juhataja.
Tallink
Tallink Grupp on Eesti laevanduskontsern, mis veab oma parvlaevadel reisijaid ja veeremlasti Läänemerel kaubamärkide Tallink ja Silja Line all.
Lisaks pakub Tallink Grupp majutusteenust hotelliketi Tallink Hotels hotellides Tallinnas (Tallink City Hotel, Tallink Express Hotel, Tallink Spa & Conference Hotel) ja Tallink Hotel Riga Riias. Tallink Hotel Riga oli 2020. aasta oktoobrist kuni 2023. aasta kevadeni suletud. Tallink Grupp osutab kaubandusteenust oma laevadel ja veebipoes. Tallink Grupp osutab sildumisteenust Tallinna Vanasadamas. Alates 2020. aastast on Tallink Grupp Burger Kingi maaletooja Balti riikides. Tallink Grupile kuulub seitse Burger Kingi restorani Eestis, neli Lätis ja viis Leedus. Tallink Grupp omab osalust Tallink Taksos.
Tallinki laevad sõidavad Läänemerel Eesti–Soome, Eesti–Rootsi, Soome-Rootsi ja Läti–Rootsi liinidel. Läti-Rootsi liinil ei ole liiklust pärast koroonapandeemiat taastatud.
2014. aastal oli Tallink Grupi käive 921,47 miljonit eurot, millega see oli Ericsson Eesti järel suuruselt teine ettevõte Eestis. 2018. aastal teenindati 9,8 miljonit reisijat ning veeti umbes 385 000 kaubaveoühikut kaupu. Kontsernis töötas 2019. aastal üle 7400 inimese. Koroonapandeemia mõjudest tulenevalt veeti 2021. aastal 2,91 miljonit reisijat (21% võrra vähem kui eelneval aastal). Samal ajal suurenes veetud kaubaveoühikute arv suurenes 2020. aastaga 2,6% võrra.
Tallinki aktsiad on noteeritud Tallinna börsi põhinimekirjas. Ettevõtte suurim aktsionär on AS Infortar. Ettevõtte aktsiad on noteeritud ka Nasdaq Helsingi börsil.
Tallinki algus
Eesti Merelaevanduse ja Palkkiyhtymä Oy ühisettevõte Tallink asutati 1989. aastal. Tallinna–Helsingi liini hakkas ettevõte sõitma Eesti Merelaevanduse laevaga Suurlaid, kuid juba 8. jaanuaril 1990 tegi esimese reisi ühisettevõttele ostetud parvlaev Tallink Soome lipu all. 20. aprillil 1990 alustas Nõukogude lipu all liiklust liinil Muuga–Helsingi ro-ro-laev Transestonia. Tallinki kaubamärk oli kursiivis suurtäheline sinimust kiri "TALLINK" ja korstnamärk "tl".
Eminre
pisi|[[Vana Tallinn (laev)|Vana Tallinn]] Jaanuaris 1994 asutasid Eesti Merelaevandus ja Inreko ühisettevõtte Eminre (lühend mõlema firma nime esitähtedest), mis hakkas kasutama kaubamärki Tallink. Eminre rentis 1994. aastal reisilaeva Vana Tallinn, mis alustas 13. mail liiklust liinil Tallinn-Helsingi. Aastail 1990–1992 oli see laev sõitnud Nord Estonia nime all liinil Tallinn–Stockholm.
Uus kaubamärk Hansatee
19. mail 1994 alustas tööd Eminre uus laevaliin Tallinn–Travemünde, millel hakkas sõitma Balanga Queen. Selle laeva küljele maaliti Tallink–Hansaway (Hansatee), et turundada liini kui ühendust hansalinnade vahel. Samal sügisel renditi Balanga Queeni asemele Ambassador II, millel tuli ette tehnilisi rikkeid ning see laevaliin lõpetati enne äriedu saabumist sama aasta 10. detsembril. Kaupa hakkas sel liinil vedama Eesti Merelaevanduse ro-ro-laev Donata. Samal aastal oli moodustatud ka firma nimega Hansatee. 1. mail 1996 muutis laevafirma oma nime Hansatee Grupiks, kuid laevad jäid sõitma Tallinki kaubamärgi all. Kui Regina Baltica alustas liinil Tallinn–Stockholm juulis 1996, vabanes sellelt liinilt Eesti Merelaevandusele kuuluv Mare Balticum, mille Hansatee rentis Meloodia nime all Tallinna–Helsingi liinile.
Uus juhatus
Detsembris 1996 vahetus laevafirma juhtkond, mis tõi kaasa põhimõttelise muutuse. Seni firmat juhtinud kogenud kaptenite asemel asus juhatuse esimehe kohale finantsist Enn Pant, kes tõi kaasa oma meeskonna. Senisest suuremat rõhku pandi ühtaegu nii turundusele kui ka kokkuhoiule. Esimese suurema laevana renditi Tallinna–Helsingi liini jaoks Normandy, mis võis pardale võtta kuni 2100 reisijat ja 470 autot. Normandy sõitis sel liinil alates 17. aprillist 1997 kuni aasta lõpuni.
Uus juhatus tegi ettevalmistusi ka selleks, et rentimise asemel laevu osta. Kevadel 1997 laiendati Hansatee aktsiakapitali, millega Eesti Merelaevandus aktsiaomanikuna ei saanud kaasa minna, sest oli erastamiseelsel ajal Erastamisagentuuri kontrolli all. Sel viisil eraldus reisilaevandus Eesti Merelaevandusest, kuid reisilaevanduse kaubamärk Tallink jäi Eesti Merelaevandusele.