cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Sebastian Bach
Leipzig (1723–1750)
5. juulil 1722 suri Leipzigi Tooma kiriku kantor Johann Kuhnau ja koht jäi vakantseks. Pärast keskpäraste kandidaatide väljapraakimist jäi sõelale neli meest: Johann Fasch (kapellmeister Anhalt-Zerbstist), Georg Philipp Telemann (muusikadirektor Hamburgist), Christoph Graupner (kapellmeister Darmstadtist) ja Bach. Telemann sai aga just sel ajal Hamburgist palgakõrgenduse ning otsustas jääda sinna, loobudes kandideerimisest Leipzigisse. Kuna Bachi ülejäänud konkurente nende õukondadest vabaks ei lastud, jäi koht temale. Protokolli kirjutas apellatsioonikohtunik Abraham Christoph Platz: "... et nüüd pole võimalik parimaid saada, tuleb võtta keskpärane ..." Oma kantoriproovi sooritas Bach 7. veebruaril 1723 Tooma kirikus, kui esiettekandele tulid kaks selleks puhuks kirjutatud kantaati: "Jesus nahm zu sich die Zwölfe" (BWV 22) ja "Du wahrer Gott und Davids Sohn" (BWV 23). Koos Tooma kantori ülesannetega kaasnes muusikadirektori töö neljas Leipzigi linnakirikus. Bachi tööülesannete hulka kuulusid muu hulgas poistekoori juhatamine ning pühapäevadeks ja suuremateks kirikupühadeks vokaalmuusika kirjutamine. Seepärast pärinebki Leipzigi perioodist, eriti aga selle esimestest aastatest suur hulk kirikumuusikat. Näiteks kirjutas Bach Leipzigi perioodi alguses aastas ainuüksi umbes 60 kirikukantaati.
Perioodi tähtsamateks teosteks on missa h-moll, Johannese passioon, Matteuse passioon, "Lihavõtteoratoorium", "Jõuluoratoorium", "Klaveriharjutused", "Muusikaline ohver", "Fuugakunst", "Hästitempereeritud klaviiri" II osa jpt.
Looming
Oma eluajal oli Bach tuntud küll orelimängija ja -hindajana ning kapellmeistrina, kuid mitte heliloojana. Tema kuulsus heliloojana jäi tagasihoidlikuks suuresti seetõttu, et ta toimetas eluajal trükki vaid neli teost ("Klaveriharjutused" I–IV). Bach on aegade suurimaid polüfooniameistreid, ta armastas fuugavormi ja viis selle kõrgeimale tasemele. Bachi loomingus on sügav emotsionaalsus ühenduses konstruktiivse mõtlemisega ning julge fantaasia karmi mõistuslikkusega. Bachi teostele on iseloomulik isikupärane stiil ja loogika eri häälte juhtimisel, väljendus- ja karakteerimisjõud ning figuratsioonirohkus. Bach polnud uuendaja, vaid pigem temale eelnenud kolme sajandi muusikatraditsioonide kokkuvõtja ning sinna kuulunud stiilide ja vormide täiuslikkuseni arendaja. Bach on loonud kõikides tema ajal eksisteerinud kunstmuusikažanrides peale ooperi. Kokku on Bachilt säilinud üle 1000 teose, mille Wolfgang Schmieder kandis 1950. aastal Bachi teoste kataloogi ("Bach Werke Verzeichnis" – BWV).
Kammermuusika
pisi|Viiulisonaadi nr 1 g-moll (BWV 1001) käsikirja esimene lehekülg Kammermuusikat kirjutas Bach peamiselt Köthenis ning sellest on säilinud vaid väike osa. Eriti tähtis roll on tema teostel soolopillidele: partiitad (itaalia süidid) ja sonaadid viiulile, süidid tšellole ja sonaat flöödile. Kõik need on vastavate pillide mängijate repertuaaris asendamatud. Kammermuusikast on Bachilt säilinud veel ansamblisüidid ning elu lõpus Leipzigis kirjutatud "Muusikaline ohver" ja "Fuugakunst". Neist viimasel pole autor täpsustanud teose koosseisu.
Kantaadid
Märkimisväärne osa Johann Sebastian Bachi loomingust on kantaatidel, mis on kirjutatud Põhja-Saksa kirikumuusika varasel perioodil, eriti Dietrich Buxtehude eeskujul. Valdava osa neist kirjutas Bach Leipzigis. Kokku kirjutas ta üle 300 vaimuliku kantaadi, neist on säilinud pisut alla kahesaja. Lisaks neile kirjutas ta veel ilmalikke kantaate, millest säilinud on 20. Need on loodud pidulike sündmuste tähistamiseks (näiteks kantaat "Tönet, ihr Pauken! Erschallet, Trompeten!" (BWV 214) on kirjutatud Saksi kuurvürstinna ja Poola kuninganna sünnipäevaks) või pühendatud erinevatele isikutele (näiteks kantaadi "Schwingt freudig euch empor" (BWV 36c) kirjutas Bach Tooma kooli õpetaja Johann Matthias Gesneri auks).
Klaviirimuusika
Klaviirimuusikat (muusikat klahvpillidele, millel on vaid üks klaviatuur) kirjutas Bach peamiselt Köthenis eesmärgiga õpetada selle abil oma vanematele poegadele pillimängu ja kompositsiooni aluseid. Neist teostest tehniliselt lihtsaimad on kogutud "Wilhelm Friedemann Bachi noodivihikusse" ja "Anna Magdalena Bachi noodivihikusse". Pisut raskemad, kuid siiski puhtalt õppeotstarbelised teosed on kahe- ja kolmehäälsed inventsioonid, väikesed prelüüdid ja fuugad. Hoopis keerulisemad on aga "Hästitempereeritud klaviiri" (HTK) 1. ja 2. vihikusse kogutud 24 prelüüdi ja fuugat (vihiku kohta) kõikides mažoor- ja minoorhelistikes. Seejuures on Bach esimene terves muusikaajaloos, kes kasutab süstemaatiliselt ja täielikult ära kogu helistike ringi. Uuenduslike HTK teoste kõrval kirjutab Bach ka traditsioonilises klavessiinimuusika stiilis tantse, mis on kogutud kolme kuueteoselisse süidikogumikku: "Inglise süidid", "Prantsuse süidid" ja 6 partita 't (itaalia süiti). Kahe manuaaliga klavessiinile on loodud "Itaalia kontsert". 1741. aastal trükis ilmunud "Goldbergi variatsioonid" koosnevad aariast ja 30 variatsioonist. Seda peetakse variatsioonivormi üheks silmapaistvamaks näiteks ja barokiajastu üheks ulatuslikumaks klahvpilliteoseks.
Oratoriaalsed suurteosed
Vokaalseid suurteoseid kirjutas Bach vaid Leipzigis, kus paar aastat enne helilooja kantoriks määramist algatati iga-aastane passioonide esitamise traditsioon suure reede jumalateenistustel. Bachi nekroloogi andmetel kirjutas ta passioone kokku viis, kuid praeguseks on neist säilinud kaks: Matteuse ja Johannese passioon. Lisaks sellele on olemas veel fragmendid Markuse passioonist, mille muusika on Bach võtnud oma varasematest teostest. Bachi passioonid järgivad vanu traditsioone, need sisaldavad viit laadi osi:
Bachi üks peateostest – missa h-moll – on sarnaselt Markuse passiooniga kirjutatud varasemate teoste põhjal. Ta komponeeris selle oma elutöö kokkuvõttena ega lootnudki seda eales ette kanda. See 24-osaline traditsioonilises missatsüklis teos sisaldab meisterlikke aariaid, duette ning koorifuugasid, olles justkui monumendiks kogu barokiajastu vaimulikule vokaalkunstile.
Bach kirjutas veel kolm oratooriumi: "Jõuluoratoorium", "Lihavõtteoratoorium" ning "Taevaminekuoratoorium". Siiski meenutavad need pigem ulatuslikke kantaate. Olulisel kohal on veel tema kuus vaimulikku motetti, vähem tuntud on Bachi ilmalikud ja vaimulikud laulud ning koraaliseaded.
Orelimuusika
Bach, kes oli oma elu ajal tuntud eelkõige orelivirtuoosi ja -hindajana, kirjutas mõistagi suurel hulgal orelimuusikat. Oma teostes ühendas ta Lõuna-Saksa stiili (Pachelbel, Froberger, kellest kuulis venna juures õppides) ja Põhja-Saksa stiili, mida Bach kuulis oma eeskujudelt Buxtehudelt ja Reinkenilt. Eriti tugevaid Buxtehude mõjutusi on tunda Bachi tuntuimas oreliteoses – tokaata ja fuuga d-moll (BWV 565). Selles ei ole midagi imekspandavat, sest helilooja kirjutas selle varsti pärast 1705.–1706. aasta Lübecki reisi, mille eesmärk oli kohtumine Buxtehudega. Arnstadti ja Mühlhauseni perioodid olid Bachi jaoks orelimuusika poolest väheviljakad, kuna sealsed kirikud soosisid jumalateenistustel tagasihoidlikumat muusikat. Märkimisväärseim osa Bachi oreliteostest on komponeeritud Weimaris, kus sealne lossikirik andis heliloojale täieliku ideelise vabaduse. Tutvus Vivaldi muusikaga lisas nüüd Bachi orelimuusikasse ka itaalia kontserdi väljenduslaadi. Pärast Weimarit polnud Bachi töökohustused enam oreliga seotud, seepärast on ta hilisemas elus oreliteoste osakaal marginaalne.
Orkestrimuusika
Orkestrimuusikat kirjutas Bach peamiselt Köthenis ja Leipzigis, kus tema käsutuses olid väga kõrgel tasemel orkestrid. Köthenis aitas ilmaliku instrumentaalmuusika kirjutamisele kaasa ka seal valitsenud ning kirikus kunstmuusikat tauninud kalvinism. Peamised žanrid, milles Bach orkestriteoseid kirjutas, olid kontsert ja süit. Neist esimeses jäljendas ta Vivaldi soolokontserdi vormi, kuid lisas sinna endale omase polüfoonia. Seega olid tema orkestrimuusikas kõik partiid võrdsed, igal pillil oli täita justkui solisti roll. 1721. aastal kogus Bach kokku oma kuus parimat orkestriteost ning saatis need pühendusega Brandenburgi markkrahvile. Kuigi kontserte Brandenburgi õukonnas kunagi ei esitatud, osalt kontsertide ebatavaliste koosseisude tõttu, hakati neid hiljem nimetama Brandenburgi kontsertideks. Brandenburgi kontserdis nr 5 on eriti virtuoosseks solistiks klavessiin, mistõttu peetakse seda ka muusikaajaloo esimeseks klahvpillikontserdiks. Olulisel kohal Bachi orkestriloomingus on tema viiulikontserdid, neist tuntuim on kontsert kahele viiulile, keelpillidele ja basso continuo'le d-moll (BWV 1043). Paljudest viiulikontsertidest kirjutas Bach Leipzigis ka töötlused klavessiinile ja orkestrile. Kui Bachi kontsertides on tunda tugevaid itaalia barokkmuusika mõjutusi, siis neljas säilinud orkestrisüidis on helilooja jäljendanud prantsuse muusikat. Bachi orkestrisüite nimetatakse ka uvertüürsüitideks, sest kõigi nelja puhul on teose esimeseks, pikimaks ning olulisimaks osaks Prantsuse stiilis avamäng (ouverture). Ülejäänud osad on tantsud või karakterpalad. Viimase näiteks on ülemaailmse kuulsuse saavutanud "Badinerie" 2. süidist ja "Aaria" 3. süidist.
Instrumentaalmuusika
Oma õpilastele ja lastele kirjutas ta lihtsamaid klaviiripalu: väikesi prelüüde ja fuugasid, 2- ja 3-häälseid inventsioone; tantse, millest osa on kogutud "Anna Magdalena noodivihikusse".
Laukesoo looduskaitseala
Laukesoo looduskaitseala (varem Laukesoo/Laukasoo maastikukaitseala) asub Harjumaal Kose vallas, hõlmates Aela, Nõmmeri, Paunaste, Kadja, Pala ja Saarnakõrve küla. Kaitseala suurus on 2061 hektarit.
Kaitseala loodi 1981. aastal, et kaitsta sealseid sooalasid; hiljem reorganiseeriti see maastikukaitsealaks. Seal on eristatud Laukesoo piiranguvöönd ja Laukesoo sihtkaitsevöönd. Kaitseala territooriumil asub Pirita jõe lähe.
Maastikukaitsealal kaitstakse eriti sookurgede pesitsuspaiku.
Mahendra
Mahendra Bir Bikram Shah Dev (11. juuni 1920 – 31. jaanuar 1972) oli Nepali kuningas. Tema isa oli kuningas Tribhuvan.
Rhenus
Rhenus AG & Co. KG on 1912. aastal asutatud logistikakontsern. Firma esindused on 140 paigas ja kontsernis töötab 18 000 inimest.
Peter Gabriel
Peter Brian Gabriel (sündinud 13. veebruaril 1950 Suurbritannias Surreys Chobhamis ) on inglise laulja ja muusik.
Gabriel kasvas elektriinsenerist isa Ralph Parton Gabrieli ja muusikute perekonnast pärit ema Edith Irene Alleni peres. Ema õpetas teda juba varases eas klarnetit mängima.
1967. aastal asutas Gabriel koos oma koolikaaslaste Tony Banksi, Anthony Phillipsi, Mike Rutherfordi ja trummari Chris Stewartiga bändi Genesis. Nime soovitas neile popmuusikaimpressaario Jonathan King, kes oli ühtlasi nende esimese albumi "From Genesis to Revelation" produtsent. "Genesis" on Esimese Moosese raamatu ladinakeelne pealkiri ja "Revelation" on Ilmutuse raamatu ingliskeelne pealkiri. Need on vastavalt piibli esimene ja viimane raamat.
Genesis äratas algul Suurbritannias ja hiljem ka Mandri-Euroopas tähelepanu mitte üksnes muusika, vaid ka Gabrieli lavašõudega. Need sisaldasid paljusid veidraid kostüüme, kostüümivahetusi ja koomilisi unenäolisi lugusid, mida Gabriel iga laulu sissejuhatuseks jutustas. Gabriel mõtles need lood välja üksnes selleks, et veeta aega, mis tema bändikaaslastel kulus pillide häälestamiseks ja hetktõrgete kõrvaldamiseks. Genesise kontserdid olid omal ajal uudsed ultraviolettvalguse ohtra kasutamise tõttu, sel ajal kui tavaline valgustus oli vähendatud või isegi täielikult välja lülitatud. Selle tulemusena võisid bändi liikmed valge fluorestseeruva tagaseina taustal üsna hõredalt sisustatud laval tunduda siluettidena, kusjuures ainsad muud valgusallikad laval olid Gabrieli helendav riietus ja jumestus.
1970. aastate lõpus lahkus Gabriel Genesisest ja alustas soolokarjääri. Esimest nelja sooloalbumit ta ei pealkirjastanudki, vaid neid nimetati üksnes tema enese järgi. Selleks, et neil muudmoodi kui järjenumbriga vahet teha, andsid fännid neile hüüdnime selle järgi, mis plaadiümbrisel kujutatud oli. Järgmisel kolmel albumil oli ka pealkiri, kuigi kõigest kahetäheline. 2003. aastal ilmus tal hitikogumik "Hit", mis koosnes kahest plaadist: ühe peale oli kirjutatud "Hit", mis tähendab inglise keeles lisaks menukile tabamust, ja teise peale "Miss", mis lisaks muule tähendab möödalasku.
Ta on pärimusmuusika produtsent ja tutvustaja ning digitaalse meedia pioneer. Ta on võitnud oma muusikavideotega auhindu ja viimasel ajal annab muusikat välja Surround 7.1 vormingus. Ta on seotud mitme ülemaailmse humanitaarprogrammiga (Amnesty International, Witness, The Elders).
Isiklikku
pisi|Peter Gabriel (2008) Peter Gabriel abiellus 17. märtsil 1971 Jill Moore'iga, kelle isa Philip Moore oli 1966–1986 algul kuninganna Elizabeth II erasekretäri assistent, siis erasekretäri asetäitja ja siis erasekretär ning tõsteti ametist lahkudes aadliseisusse. Gabrieli abielust sündisid tütred Anna-Marie (26. juulil 1974) ja Melanie (23. augustil 1976). Abielu lahutati 1987.
Seejärel elas Gabriel ligi kümmekond aastat koos näitleja Rosanna Arquette'iga, aga nad ei abiellunud.
9. juunil 2002 abiellus Gabriel Meabh Flynniga. Neil on kaks poega: Isaac Ralph (sündinud 27. septembril 2001) ja Luc (5. juulil 2008).
Istaravšon
Istaravšon on linn Tadžikistanis Sugdi vilajetis.
Endine nimi Uroteppa (venepäraselt Ura-Tjube).
Uue-Lõve mõis
Uue-Lõve mõis (saksa keeles Neu-Löwel) oli rüütelkonnamõis Valjala kihelkonnas Saaremaal.
Deaflympics
Deaflympics (varasema nimega Kurtide Olümpiamängud ja Rahvusvahelised Kurtide Mängud) on ROK-i poolt sanktsioneeritud kurtide sportlaste tippvõistlus. Mänge korraldab algusest peale Comité International des Sports des Sourds (CISS, "Kurtide Rahvusvaheline Spordikomitee").
Ajalugu
Kurtide olümpiamängud toimuvad iga nelja aasta tagant ning on olümpiamängude järel pikima ajalooga suurvõistlus. Pariisis 1924. aastal peetud esimesed mängud olid esimene puudega inimeste rahvusvaheline spordiüritus. Teise maailmasõja ajal oli mängudes vaheaeg. Alates 1949. aastast peetakse ka talimänge. Esimestel mängudel Pariisis osales 145 sportlast üheksast Euroopa riigist. 20. mängud toimusid 2005. aastal Austraalias Melbourne'is, kus osales rohkem kui 3200 sportlast ja ametnikku 67 riigist.
Mängude ametlik nimetus oli esialgu Rahvusvahelised Kurtide Mängud (kuni 1965). Aastatel 1966–1999 peeti Kurtide Olümpiamänge. Alates 2000. aastast on mängud tuntud praeguse nimega Deaflympics (sageli nimetatakse ekslikult kurtide olümpiamängudeks).
Osalemiseks peab sportlase paremini kuulva kõrva kuulmiskahjustus olema vähemalt 55 dB. Kuuldeaparaadid, kõrvaimplantaadid jms on keelatud.
Sport
Programmi kuuluvad järgmised spordialad.
Viira–Nõmmküla tee
thumb|Tee Nõmmküla bussipeatuse juures Viira–Nõmmküla maantee (registrinumbriga 21149) on 9,5 km pikkune kõrvalmaantee Saare maakonnas Muhu vallas.
Tee on terves ulatuses mustkattega.
Tee saab alguse Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maanteel Viira külas. Tee kulgeb läbi Päelda, Rinsi, Külasema, Rebaski, Mõisaküla ja Pallasmaa küla ning lõpeb Nõmmkülas ristmikul, kuhu jõuavad ka Liiva–Nõmmküla ning Hellamaa–Nõmmküla maantee.
Deaflympics
Korraldajad
Järgmised mängud toimuvad 2013. aastal Ateenas ja talimängud 2011. aastal Slovakkias Kõrg-Tatras ning 2015. aastal Kanadas Vancouveris.
Viira–Nõmmküla tee
Tee äärde jäävad järgmised bussipeatused: Viira, Paenase, Külasema, Tamse, Mõisaküla, Nõmmküla.
Hoolimata sellest, et tee ääres on Tamse bussipeatus, ei kulge tee Tamsest läbi. Samuti ei lähe tee läbi Paenase ega Põitse, mille piirid jäävad mõne meetri kaugusele.
Jaak Urmet
pisi|Jaak Urmet 2022. aasta Arvamusfestivalil pisi|320px|Wimberg 2007. aasta mais Tartus Athena ees Foto: Inno Tähismaa pisi|320px|Wimberg (keskel) 2009. aasta augustis esinemas Eesti hiphopfestivalil Elvas. Kõrval Jaan Pehk ja Contra. Foto: Jekaterina Rodionova
Jaak Urmet (pseudonüüm Wimberg; sündinud 30. jaanuaril 1979 Sakus) on eesti kirjanik.
Eluloolist
Jaak Urmet sündis 30. jaanuaril 1979 Sakus, õppis 1986–1994 Tallinna Sikupilli Keskkoolis, 1994–1997 Lasnamäe Üldgümnaasiumis, 1997–2002 Tallinna Pedagoogikaülikoolis eesti filoloogiat ja ajalugu ning 2002–2004 samas ülikoolis kirjandusteadust, lõpetades magistrikraadiga.
Kuulus aastail 1998–2000 Tallinna noorte kirjanike rühma Tallinna Noored Tegijad (TNT), oli aastail 2000–2009 Tartu Noorte Autorite Koondise (NAK) liige. Aastast 2006 Tallinna Bibliofiilide Klubi liige. Aastast 2007 Eesti Kirjanduse Seltsi ja Eesti Kirjanike Liidu liige. MTÜ Tartu NAK asutajaliige (2009).
Aastail 2001–2007 töötanud Eesti Päevalehe kirjanduslisa Arkaadia toimetajana. Kirjastuse Jutulind üks rajajaid (2006), aastail 2006–2010 juhatuse liige, toimetaja ja projektijuht. 2007. aastal oli ta lühikest aega kirjastuse Tänapäev toimetaja. 2010. aasta seisuga on ta vabakutseline kirjanik, toimetaja ja stsenarist.
Üldist
Esimene Wimbergi ilukirjanduslik teos ilmus 1997. aasta kevadel noorte ajalehes Meie Meel, esimest korda figureeris ta raamatukaante vahel 1998. aasta suvel ilmunud sõpruskondlikus koguteoses "Kruogan". Väga oluline mõjutaja kirjanikuks kujunemisel olid tutvumine teiste noorte kirjandushuvilistega (nende seas Jürgen Rooste) 1997. aasta suvel Tallinna vanalinnas, aasta hiljem rühma Tallinna Noored Tegijad (TNT) moodustamine ja tollase Tallinna Pedagoogikaülikooli vaimselt inspireeriv õhkkond, eriti professor Toomas Liivi isiksus. 2000. aasta suvel tekkis Wimbergil tihedam läbikäimine Tartu NAK-i liikmetega (Aapo Ilves, Jaan Pehk, Veiko Märka, Olavi Ruitlane, Contra jt), mis viis ka tema liikmeks saamiseni selle aasta oktoobris. Naklaslikud vaated elule ja loomingule sobisid Wimbergi loojanatuurile ning olid samuti tähtis mõjur tema arengus.
Proosa
"Lipamäe", mis jõudis 2002. aasta romaanivõistlusel äramärgitud tööde hulka ja millele määrati samal aastal Virumaa kirjanduspreemia, on lugu pärast vanaisa surma maale kolinud noore linnamehe elust. Romaanis põimuvad realism ja fantaasia, autobiograafilisel ainesel põhinevad tagasivaated Eesti NSV lõpuaastate küla- ja sovhoosiellu vahelduvad muinasjutuliseks pöörduva olevikuga. Tekstis on ohtralt mängulisust ja kompositsioonilisi ootamatusi, selles esineb viiteid tuntud kirjandusteostele ja filmidele (August Gailiti "Nipernaadi", E. A. Poe "Usheri maja hukk", Johnny B. Isotamme ja Bernard Kangro luule, "Twin Peaks" jpt). Teose vorm on pigem romaan lugudes kui sidus jutustus. Sündmused leiavad aset reaalses Eesti paigas – Kaaruka külas Järvamaal. Raamatu lõppu on autor paigutanud oma vanavanemate ja lähisugulaste mälestusi ja kirjavahetust, mis lubavad lugejal tutvuda tegelaste prototüüpidega.
Pärast "Lipamäe" ilmumist jäi Wimbergi tegevus prosaistina pikaks ajaks soiku, põhjuseks töö Eesti Päevalehes ja muutused eraelus, pühendumist nõudva proosa kirjutamiseks polnud aega ega energiat. Sel ajal kirjutas Wimberg luulet ja tõlkis/kirjutas stsenaariume telesarjadele.
pisi|160px|Grete Márquez'i romaani "Eesti naise õnn" esikaas Alles 2008. aastal, mil Wimberg töötas juba sisuliselt vabakutselise kirjanikuna, sai ta hakata taas proosaga tegelema. Peaaegu iseenesest hakkas ta kirjutama lugusid, millest hiljem sai raamat "Pille-Riin. Kakskümmend üks lugu ühe tüdruku elust" (2009). Raamatu läbivad peategelased on tavalise tänapäevase pere liikmed: isa, ema ja varateismeline laps. Lugu loo haaval jälgib autor nende argielu, näidates lugejale tagaplaanil isa ja ema võõrandumist ja lapse muutumist üha täiskasvanumaks. Selle iseseisvatest lugudest koosneva teose, mille Wimberg klassifitseeris romaaniks, sihtgrupina määratles autor eelkõige täiskasvanuid, ehkki peategelane on tüdruk ja pealkiri assotsieerub eesti lastekirjandusega. "Pille-Riin" algab lühikeste ja üsnagi lastepäraste lugudega, kus esineb ka muinasjutulisust, kuid mida edasi, seda pikemaks, süngemaks ja realistlikumaks lood muutuvad. Viimased lood ei ole kindlasti enam lastepärased. See raamat oli Wimbergile eksperiment – kirjutada näiliselt lastele, kuid tegelikult täiskasvanutele.
Samal aastal, mil ilmus "Pille-Riin", sai Wimberg sõbralt idee järgmise romaani kirjutamiseks. See pidi välja naerma arutute võõrsile elama kippujate ja kodumaa halvustajate põhimõtteid, parodeerides moodi tõusnud "eestlased välismaal" tüüpi edulugusid. Romaan, mille Wimberg avaldas pseudonüümi Grete Márquez all, kannab pealkirja "Eesti naise õnn" (2009). See valmis kirjutamistuhinasse sattunud autoril kümne päevaga ja on kirjutatud žanrile omases mina-isikus.
Luule
Kui mitte võtta arvesse avaldamist kooliajalehes, ilmusid esimesed Wimbergi luuletused 1998. aastal "Kruoganis" ja Meie Meeles, seejärel Sirbis, Eesti Ekspressis (Areen), Eesti Päevalehes (Arkaadia) jm, samuti käsikirjalises kirjanduslikus kogumikus URDU (1999), mille koostaja, toimetaja ja levitaja oli Wimberg ise. Esimesed luuletused olid puhtalt mehaaniline sõnadega mängimine, kuid 1999. aastal Sirbis ilmunud kimp oli kantud juba poeetilisest mõttest. Arusaam luule tähendusest tuli Wimbergi juurde eeskätt autobiograafilise maa-, küla-, vanavanemate teema kaudu. Kõrvuti sellega tekkis vormiteadlikkus. Lisaks autobiograafilistele motiividele harrastas Wimberg ühiskonnakriitilist ärapanemist.
Esimene luulekogu "Maaaraamat" (2000) on hoolikalt kokkupandud teos, millesse valitud luuletustest on peaaegu kõik kirjutatud poeetilise teadlikkuse ja vastutustundega. See on läbinisti autobiograafilistel motiividel kirjutatud kogu: vanaema, vanaisa, heinategu, lavka, pesupäev, külateed läbiv öine ralli, kevadine veeuputus, nahkhiired suveöös. Raamatu esimeses pooles on rõhuline, rütmiline ja riimiline luule, teise poolde on koondatud jutustavad vabavärsid. Kriitikud võtsid raamatu heade sõnadega vastu, ajakirja Vikerkaar kriitikutering (Vikergallup) valis selle 2000. aasta parimaks debüüdiks. Sellest raamatust alates kasutab Wimberg ka endapärast kirjaviisi (vt allpool).
Järgmine luulekogu "Kärppsed" ilmus 2006. aasta novembris. Selles kogus jätkab Wimberg "Maaaraamatust" tuntud autobiograafilistel teemadel kirjutamist, kuid ainevald on avardunud ja stilistika mitmekesistunud. Siin parodeeritakse heititalviklikku laadi, lehvitatakse sotsiaalseid loosungeid, arutletakse Euroopa Liidu üle, talletatakse elamusi, meenutatakse lasteaia- ja kooliaega, kasutatakse regivärsi väljendusvahendeid, poetatakse miniatuure jne. Muuhulgas kutsub Wimberg lühiajaliselt elule uue pseudonüümi Jakob Chr. Wimberg (1828–1915). Raamatu lõpus on valik Wimbergi luuletusi soome keeles (tlk Mika Keränen) ja inglise keeles (tlk Kalju Kruusa). See raamat on ühtlasi kirjastuse Jutulind esimene raamat.
2006. aasta algul ilmus Wimbergilt ka ainult PDF-faili kujul luulekogu "Bootleg". Sellesse koondas ta hulga juhu- jms luulet, mis ametlikes kogudes ei oleks väärt avaldamist, kuid mida kindlas, lahtiseletatud kontekstis tasub huviliste jaoks siiski põlistada. (Loe .)
pisi|vasakul|160px|Wimbergi luulekogu "Wabastatud wärsid" esikaas 2010. aastal ilmus Wimbergilt koguni kaks luulekogu: "Eesti köökk" ja "Wabastatud wärsid". Neist esimene on tegelikult mitme funktsiooniga teos, sisaldades Wimbergi söögiteemalist luulet, valikut toiduretsepte ja saatesõna retseptide juurde. Tervet raamatut kannab kodus tehtavate, lihtsate, maitsvate, toitvate eesti toitude kui tõelise Eesti köögi ülistus. Retseptid õpetavad tegema munaputru, tangu-kartulisuppi, vorstisousti, piima-juurviljasuppi jt muid Wimbergi lapsepõlve meelisroogi ja need on autor üles kirjutanud oma emalt. Saatesõnas kutsutakse kõiki üles oma lapsepõlve armastatud sööke uuesti avastama ja nende retsepte õigel ajal talletama. Raamat sai palju tagasisidet ja kioskites müüdi seda Jamie Oliveri kokaraamatute kõrval.
Seni viimane Wimbergi luulekogu "Wabastatud wärsid" ilmus 2010. aasta septembris. Wimberg kirjutas oma blogis selle raamatu kohta (7.9.2010): "Pealkiri vihjab – olgugi ka muid tõlgendamisvõimalusi, nagu alati – esmalt sellele, et raamatus on ainult vabavärsid. Miks? Sest siis on mulje terviklik. Kirjutasin neid just mõni aasta tagasi suure hulga, leidsin oma lausumise rütmi. Ja hiljem olen ka kirjutanud." "Wabastatud wärsid" on Wimbergi kõige mahukam luulekogu – 144 lk. Alapealkirja järgi on raamatus luulet aastaist 2006–2010. Võrreldes "Maaaraamatu" ja "Kärppsetega" on "Wabastatud wärsid" äärmiselt isiklik ja vahetu. Autor räägib oma elust ja mõtetest, arutleb naiste, seksi, meedia ja ühiskonna teemal. Kriitikud on teose puhul esile tõstnud ka huumorit, kuid see ei ole siiski tartunakilik laadanali, vaid seotud pigem Wimbergi optimistliku elukäsitlusega.
Draama
Kõige mahukam osa Wimbergi loomingust on kirjutatud draama vormis. Aastail 2001–2003 tõlkis ta Eesti Televisioonile BBC lastesarja "Tweenie-põngerjad" (98 osa). Aastail 2002–2005 kirjutas ta stsenaariumi ETV lastesarjale "Buratino tegutseb jälle" (83 osa). Aastail 2006–2010 oli ta ETV lastesaate "Saame kokku Tomi juures" stsenarist (koos Jaanus Vaiksoo ja Kristiina Kassiga). TV3 jaoks on ta eestindanud aastail 2005–2006 animasarja "Teismelised ninjakilpkonnad" (26 osa) ja seriaali "Mu armas paksuke" (63 osa).
Veel on Wimberg kirjutanud stsenaariumi ETV ja ERSO ühiskontserdile "Buratino, sõbrad ja orkester" (2005), keeleõppeteemalisele DVD-le "Eesti keel ja meel" (2005, peaosades Karol Kuntsel ja Karin Lätsim), kolm sketšikava noorteorkestrile Reaalmažoor (2009–2010), stsenaariumi laste mängufilmile "Vihmase suve saladus" (Buratino-sarja tegelastega, 2005, lavastamata), libreto muusikalile "Pronksivalu" (2008, lavastamata), näidendeid lastele ja noortele ( "Prügihunt ja Superjänes", 2010) jm. Lisaks on ta laste mängufilmi "Röövlirahnu-Martin" (2005) dialoogi toimetaja.
Lastele
Wimberg on lastele kirjutanud – lisaks draamaloomingule – nii luuletusi kui ka proosat. Eriti rohkelt on ta avaldanud lasteluulet. Koos Jürgen Rooste ja Karl Martin Sinijärvega avaldas ta 2002. aastal ühise jõuluteemaliste lasteluuletuste kogu "Kolme päkapiku jõulud". Teos kandideeris Kultuurkapitali lastekirjanduse preemiale.
2005. aastal avaldas Wimberg luulekogu "Buratino laulud", mis sisaldab ETV telesarjale "Buratino tegutseb jälle" kirjutatud luuletuse vormis laulutekste. Raamatu teises pooles on ära toodud ka laulude noodid, mille autor on helilooja Tauno Aints. 2006. aastal ilmus Wimbergilt luulekogu "Põngerjate laulud", mis on mahukas valik "Tweenie-põngerjate" jaoks tõlgitud-mugandatud-loodud laulutekstidest.
Luulekogu "Härra Padakonn" (2008) sisaldab kuut humoorikat lühipoeemi, mille kirjutamise idee sündis Wimbergil 2001. aasta varakevadel koos muusiku ja animaatori Kaspar Jancisega uut multifilmisarja kavandades. Multifilmisari jäi sündimata, aga kuus lühipoeemi veidi kummalisest, kuid üdini helgest ja heatahtlikust härra Padakonnast said kirjutatud. (Loe pikemalt Wimbergi blogist.) "Härra Padakonn" oli nii Kultuurkapitali lastekirjanduse preemia kui ka Tallinna Ülikooli kirjanduspreemia nominent.
pisi|160px|Wimbergi raamatu "Buratino tegutseb jälle" esikaas 2009. aastal ilmus Wimbergilt lastele juturaamat "Suur pidusöök", kus on 12 lühemat või pikemat juttu. Enamik neist juttudest sündis samuti stsenaristitöö tulemusena: need on kirjutatud Buratino-sarja või Tomi-saatesse ettelugemiseks. Mõned jutud kirjutas autor ka enne raamatu kokkupanemist juurde. Osa "Suure pidusöögi" juttudest on (kunst)muinasjutu laadis, osa on realistlikud ja käsitlevad mitmeid tänapäeval lapsi puudutavaid probleeme (rahapuudus, lahus elavad vanemad, vanavanematest kaugenemine). "Suure pidusöögi" nimilugu kannab taas lihtsate, koduste, maitsvate roogade sõnumit.
"Buratino tegutseb jälle. 15 valitud lugu" (2010) sisaldab esimest poolt autori valitud 30 parimast Buratino-sarja stsenaariumist. Raamat kuulub näitekirjanduse valdkonda, stsenaariumid on ära toodud kujul, nagu nad said algselt televisiooni jaoks kirjutatud. Saatesõnas raamatule ütleb Wimberg, et need stsenaariumid võiksid huvi pakkuda nii sarja fännidele kui ka teatri-, eriti kooliteatri tegijatele, kes otsivad sobivat repertuaari. Raamatus on ka telesse mitte jõudnud materjali.
Kõik Wimbergi lasteraamatud on illustreeritud hinnatud ja omanäoliste eesti kunstnike poolt: "Buratino laulud" – Kristiina Kass, "Põngerjate laulud" – Priit Rea, "Härra Padakonn" – Katrin Ehrlich, "Suur pidusöök" – Anni Mäger, "Buratino tegutseb jälle" – Marja-Liisa Plats.
Publitsistika
Jaak Urmet on 1999. aastast alates avaldanud ajakirjanduses arvustusi, artikleid ja esseesid, peamiselt kirjanduslikel teemadel. Eriti viljakas publitsist oli Urmet aastail 2001–2007, mil ta töötas Eesti Päevalehes kirjandustoimetajana. Sellest ajast pärineb temalt hulgaliselt intervjuusid nii eesti kui ka välismaa kirjanikega. Meelisžanriks publitsistikavallas on intervjuu jäänud Urmetile ka hiljem. Iseäranis väärivad märkimist Loomingus ilmunud põhjalikud kirjandusloolised vestlused Enn Vetemaa ja Ralf Parvega. Reeglina kirjutab Urmet publitsistina oma kodanikunime all, kasutades Wimbergi pseudonüümi ainult erandlikel puhkudel.
Ühiskondlikel teemadel kirjutatust on kogunud enim tähelepanu esseed, millega autor on toetanud ateistlikku hoiakut ja vastustanud religiooni, kutsunud üles leidma positiivseid väärtusi Nõukogude Eesti kultuuris, teinud ettepaneku vahetada välja Eesti riigihümn ja solidariseerunud lastest lahus elavate isade võitlusega oma õiguste eest. Palju vastukaja said ka tema kirjutised teemal, et eestlased on liiga kinni oma rahvustundes, mistõttu ta tunneb häbi eestlaste pärast, kes kõik on teiste rahvuste vastu sallimatud. Samas kirjutises kutsus ta ka eestlasi olema mõistvamad nende vastu, kelle jaoks on Stalin sõja võitnud riigijuht mitte kurjategija.
Keel
Oma ilukirjandusteostes kasutab Wimberg alates "Maaaraamatust" isikupärast uuenduslikku keelt, millele on omane kolmandavältelise silbi lõpus k, p, t kirjutamine topelt (juhul kui neile ei järgne kaashäälikut):
Publitsistikat
Arvustusi
Intervjuusid, portreelugusid
Esseesid
Televisioon ja raadio
Telesaateid
Teistes keeltes
Inglise keeles / in English Prantsuse keeles / en français Saksa keeles / in Deutsch Soome keeles / suomeksi
Snelli tiik
alt=Snelli tiik|pisi|Snelli tiik 2018. aasta suvel, vasakul [[Patkuli reduut|Patkuli reduudi muldkehand]] Snelli tiik (varem ka Schnelli tiik, Šnelli tiik, Vallikraav, Patkuli tiik, Patküla kraav, Patkuli kraav; saksa keeles Patkuls-Wallgraben, Wallgraben) on Toompea lossi kaitserajatisest (vallikraavist) moodustunud kunstlik veekogu tiik, mis asub Tallinna vanalinnas Toompargis. Vahel võidakse seda pidada n-ö Tallinna esindustiigiks. pisi|Snelli tiik Tallinnas|Snelli tiik Tallinnas alt=Snelli pond with cleaning net inside.|pisi|Snelli tiiki puhastati 2021. a esimeses pooles. Snelli tiik asub Tallinna Kesklinna linnaosas vanalinna asumis ning piirneb Toompea kõrgendiku, Falgi tee, Toompuiestee ja Nunne tänavaga. 1960. aastail oli Snelli tiigi Nunne tänava poolses osas liuväli, mille riietusruumina kasutati sealsamas tiigi otsal asuvat puithoonet. pisi|Vaade tiigiservalt Toompea poole|Vaade tiigiservalt Toompea poole 2007. aasta 15. septembril toimus heategevuskampaania "AWARE 2007", mille raames peeti üritust "Snelli tiik puhtaks!".
Ajalugu
Nime on tiik saanud 19. sajandi Johan Schnelli järgi, kellel oli praeguse Toompuiestee ja tiigi vahel maja. Algselt kutsuti seda Patkuli kraaviks, kuna selle kaldal asus Patkuli reduut. Reduut oli oma nime saanud viimase Rootsiaegse asekuberneri Dietrich Patkulli järgi, Kui aga  Schnell aastal 1868 ostis sealse maatüki ja rajas sinna oma maja ning aiandi, hakati Patkuli kraavi nimetama Schnelli tiigiks. Johann Schnell pidas aiandusäri Vaksali puiestee ääres kuni oma surmani 4. juunil 1890. aastal. Maatükk oli Schnellide valduses aastani 1904.
Schnelli tiik nimetati Tallinna linnavolikogu poolt Toomtiigiks 1939. aastal.
Konibodom
Konibodom on linn Tadžikistanis Sugdi vilajetis.
Regina (seriaal)
"Regina" (originaalpealkirjaga Código Postal – 'sihtnumber') on Mehhiko seebiooper.
Seriaali tegevus toimub Guerrero osariigi populaarses turismilinnas Acapulcos.
Johan Vonlanthen
Klubikarjäär
Johan Vonlanthen debüteeris Šveitsi meistriliigas klubis Berni Young Boys 16-aastaselt. Esimesel hooajal mängis ta 9 kohtumises, neist 8-s algrivistuses. Kokku mängis ta Young Boysi eest 37 kohtumist ja lõi neis 6 väravat.
2003. aasta suvel läks ta PSV Eindhovenisse, kus ta mängis 29 kohtumist ja lõi neis 6 väravat. Eindhovenis mängis ta 1006. aastani, olles vahepeal laenul Brescia Calcios (9 mängu, 0 väravat) ja Breda NACis (32 mängu, 6 väravat).
2006. aasta suvel läks Vonlanthen mängima Salzburgi Red Bulli. Selles klubis pidas ta 85 kohtumist ja lõi 11 väravat. 2009. aasta suvel laenati ta üheks hooajaks FC Zürichisse, kus ta esimese 17 mänguga lõi 7 väravat. thumb|vasakul|Johan Vonlanthen (2009)
Koondisekarjäär
Šveitsi jalgpallikoondises debüteeris Vonlanthen 6. juunil 2004 Liechtensteini jalgpallikoondise vastu, sekkudes 81. minutil vahetusest.
Vonlanthen osales 2004. aasta EM-i finaalturniiril, kus pääses platsile kahes viimases alagrupimängus, Inglismaa jalgpallikoondise vastu 84. minutil vahetusest ja Prantsusmaa jalgpallikoondise vastu algrivistuses. Šveits kaotas mõlemad mängud ja jäi alagrupis viimaseks, kuid Vonlanthen lõi 21. juunil Prantsusmaa vastu šveitslaste ainsa värava sel EM-il. Ühtlasi sai ta noorimaks mängijaks, kes iial EM-finaalturniiril värava löönud. Eelmise rekordi oli püstitanud Wayne Rooney kõigest 4 päeva varem, 17. juunil, kui ta lõi kaks väravat just Šveitsi vastu (Vonlanthen siis platsil ei viibinud). Vonlanthen on Rooneyst 3 kuud noorem.
2006. aasta MM-il ei saanud Vonlanthen osaleda reielihase vigastuse tõttu. Šveits võitis MM-il alagrupi, kuid langes seejärel välja penaltiseerias Ukraina jalgpallikoondise vastu, löömata ühtki väravat normaal- ja lisaajal ning suutmata realiseerida ainsatki penaltit.
2008. aasta EM-il osales Vonlanthen kõigis 3 finaalturniiri alagrupimängus, kuid mitte kordagi täit matši. Ta ei löönud väravaid. Šveits jäi alagrupis viimaseks.
2009. aasta alla 20-aastaste Euroopa meistrivõistlustel tohtis Vonlanthen osaleda – see õigus anti 1. jaanuaril 1986 või hiljem sündinuile. Šveits võitis 16 punktiga 8 mängust selle alagrupi, kus Eesti jäi viimaseks. Šveits jagas esikohta Hollandiga, kuid tunnistati võitjaks parema väravate vahe tõttu (+11 +7 vastu). EM-finaalturniirile pääsemiseks tuli läbida play-off Hispaania vastu. Šveits võitis kodus 2:1 ja kaotas võõrsil lisaajal 1:3 ega jõudnud finaalturniirile.
Isiklikku
Johan Vonlanthen on 175 cm pikk ja kaalub 69 kg.
Paralepa ülemine tuletorn
pisi|püsti|Paralepa ülemine tuletorn
Paralepa sihi ülemine tuletorn on tuletorn Lääne maakonnas Haapsalu linnas Kiltsi külas, Haapsalu lahe lõunakaldal.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Musta-valgetriibulise raudbetoontorni kõrgus jalamist on 34 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 38 meetrit.
Tuletorn moodustab sihi Paralepa alumise tuletorniga. Märkide vahekaugus on 802 meetrit ja sihi asimuut on 152,7°.
Valge tuli põleb pimedal ajal aastaringselt, see on näha 8 meremiili kaugusele. Tuli põleb sektori 150,7°–154,7° poole 2 sekundiks ja kustub seejärel on 2 sekundiks.
Tuletorn ehitati 1934. aastal.
Tribhuvan
Tribhuvan Bir Bikram Shah Dev (30. juuni 1906 – 13. märts 1955) oli Nepali kuningas, kuningas Prithvi poeg.
Tribhuvanil oli kaks abikaasat ja tal sündis 7 last:
Demetrio Aguilera Malta
Demetrio Aguilera Malta (24. mai 1909 Guayaquil – 28. detsember 1981 México) oli Ecuadori kirjanik, režissöör, maalikunstnik ja diplomaat.
Sõnnikuhark
thumb|300px|Sõnnikuhark Sõnnikuhark ehk sitahark on tööriist, mida kasutatakse talu- ja aiatöödel näiteks loomadele sööda etteandmisel, põhu allapanemisel, lauda koristamisel, sõnniku teisaldamisel ja laotamisel.
Sõnnikuhargil on tavaliselt 3–4 teritatud hanguharu ehk piid, mis on paigutatud nõgusalt ühte ritta.
Hargi varreosa on umbes meetri pikkune, tihti altpoolt parema haaramise huvides kerge kumerusega. Hargivarrel võib olla käepide.
Sõnnikuhark oli algselt haruline puuhark. 19. sajandi II poolel hakati puuharusid varustama raudtuppedega. Ühtlasi hakati kasutama ka külaseppade valmistatud raudputke ja -harudega sõnnikuharke.
Kaali mõis
Mõis rajati 16. sajandi keskel.
Novoaltaisk
Novoaltaisk on linn Venemaal Altai krais, Pervomaiski rajooni halduskeskus. Asub Obi paremal kaldal, 12 km Barnaulist kirdes.
Kleptokraatia
Kleptokraatia (kreeka keelest, umbes "varaste võim") on pejoratiivne nimetus valitsemise korra kohta, mida iseloomustab valitsevate ametnike korrumpeerumine, nende isiklik rikastumine riigivõimu ja -vahendeid kasutades. Kehtestatakse makse, mida saab kasutada enda isiklikuks rikastamiseks, samuti kasutatakse riigivara isiklikele huvidele vastavalt. Kleptokraadid tegelevad tavaliselt rahapesuga ja kasutavad anonüümseid pangatehinguid, et varjata oma illegaalseid eesmärke. Kleptokraadid ignoreerivad majanduslikke ja sotsiaalseid probleeme riigis. Tänapäeval on kleptokraatiaks nimetatud ka seda, kui riigis on valitsevad suurfirmad, kes omavad mõjuvõimu poliitika kujundamisel.
Kleptokraatia on pigem mitteametlik nimetus mitmesuguste poliitiliste süsteemide ja situatsioonide kohta. Ralph Nader nimetas näiteks nii Ameerika Ühendriike 2000. aasta presidendivalimiste ajal. Õigem nimetus sellele võiks olla plutokraatia.
Kleptokraadid on tavaliselt diktatuuris ja autokraatlikes valitsustes. Kleptokraatlikud riigid on poliitiliselt ja sotsiaalselt ebastabiilsed, kuid on stabiilselt kleptokraatlikud. Majanduses on oluline maavarade müük. Ajalooliselt on sellised riigid olnud koloniaalriigid.
Jakob Adamtau
Jakob Adamtau (2. august 1893 Suigu vald, Pärnumaa – 5. jaanuar 1973 Pärnu) oli eesti karskustegelane, võimlemis- ja tantsuõpetaja.
Ta õppis Suigu valla-, Sindi kihelkonna- ja Taali ministeeriumikoolis ning aastatel 1921–1922 Pärnu õhtukoolis. Lõpetas 1917. aastal Riias võimlemisõpetajate kursused. Täiendas end kodu- ja välismaal.
Aastatel 1917–1918 töötas Adamtau Pärnu Poeglaste Gümnaasiumis ja Tütarlaste Gümnaasiumis kehalise kasvatuse õpetajana. Kui koolid 1918. aastal Saksa okupatsiooni eel Jekaterinodari (hilisem Krasnodar) evakueeriti, jätkas ta algul tööd seal ja hiljem Eiskis. 1919–1920 oli ta ühtlasi ekspert-instruktor Kubanimaa omavalitsuse rahvahariduse ametis. 1920. aastal naasis koos naise Helena ja poja Viktoriga Eestisse. Samal aastal ilmus temalt esimene eestikeelne koolispordi käsiraamat.
Adamtau töötas Pärnumaal, Tartus ja mujal võimlemisõpetajana ning 1925–1930 Eesti Karskusliidu kehakultuuriinstruktorina. Raamatu "Pärnu Poeglaste Gümnaasium läbi aegade" andmetel töötas Jakob Adamtau selles gümnaasiumis 1920–1924. 1928–1941 pidas ta Tartus tantsukooli, mis 1941. aastal natsionaliseeriti. Saksa okupatsiooni alguseni jätkas ta oma endises tantsukoolis tööd õpetajana. Adamtau õpilaste seas oli ka tuntud tantsuõpetaja Edgar-Johannes Leppik.
Jakob Adamtau korraldas tantsukursusi ja -võistlusi, propageeris koolides tantsuõpetust, avaldas haridus-, spordi- ja tantsualaseid artikleid. Ta oli esimese Eesti tantsuõpetajate kongressi (1933) algatajaid ning Eesti Tantsuõpetajate Ühingu asutajaid ja esimees ning kuulus rahvusvahelistesse tantsuõpetajate liitudesse UCS ja Lig. Eesti tantsukultuuri arendajana seisis Adamtau tantsude standardimise eest, milleta eri tantsuõpetajate õpilaste tantsustiilid ei ühildunud.
1940. aastal saatis Adamtau Eesti NSV peaministrile Johannes Varesele kirja, milles kaebas juunis Tartus dr Viktor Hioni peetud kõnede peale, kus kutsuti üles "rahvast ja noorsugu ülevõtma kodanlasilt varandusi" ning väideti, et "eesti kirjandus ja eesti kunst olla nõnda viletsad (või närused), et "ei kõlbavat koera hänna allagi"". Adamtau soovis peaministrile "jõudu ja edu Teie raskeis ja vastutusrikkais ülesandeis ja Teie moodustatud Eesti Vabariigi Valitsusele pikka iga", kuid avaldas kartust, et "sarnased kõned Valitsusele, eriti tema praeguses raskes töös, ebameeldivusi võivad tekitada". Kirja alusel toimunud juurdluse poliitilises politseis lõpetas sisekaitseülema Harald Habermani otsus, mille kohaselt Adamtau "esitab sihilikult moonutatud andmeid töölisliikumise tegelaste kohta, millega teinud avaldusi, mis võivad tekitada vaenu ja ärevust rahva hulgas". 1938. aastal kehtestatud kaitseseisukorra seadusele viidates karistati tantsuõpetajat 100-kroonise rahatrahviga. Hiljem korraldati tema pool ka läbiotsimisi.
Saksa okupatsiooni ajal töötas Jakob Adamtau Rahvakasvatuse Peavalitsuses rahvamajade inspektorina ja pidas loenguid. 1945. aasta veebruarist oli ta Kilingi-Nõmme keskrahvamaja juhataja. Sama aasta juunis ta arreteeriti ja mõisteti viieks aastaks asumisele koostöö eest Saksa okupatsioonivõimudega (ehk väidetavalt nõukogudevastaste loengute eest). Pärast vabanemist 1950. aastal naasis ta veel kord Eestisse.
Jakob Adamtau poeg Viktor Adamtau ja tema ülikoolikaaslane Andres Parts varjasid end 1944. aasta sügisest Saardes, Adamtaude suvekodus Kaikopli talus, kus andsid välja isamaalist ajalehte Eestlane (kolmas number ilmus veebruaris 1946). Mõlemad hukkusid 25. märtsil 1946 NKVD rünnakus koduõuel, kuhu nüüdseks on neile püstitatud mälestuskivi.
Isiklikku
Ta oli abielus Jelena (Helena) Adamtauga (Tasane) (1881–1959). Neil olid poeg Viktor (1920–1946) ja tütar Helly (s 1923) Henderson (Adamtau). Jakob abiellus uuesti 9. augustil 1968.
Isfara
Isfara on linn Tadžikistanis Sugdi vilajetis.
Adrian Sutil
Adrian Sutil (sündinud 11. jaanuaril 1983 Starnbergis) on Saksamaa Vormel 1-piloot.
Perekond
Sutil sündis elukutseliste muusikute Jorge ja Monika pojana. Tema isa on uruguaylane ja ema on sakslane. Tal on vennad Daniel ja Raphael.
Sutil hakkas kardiga sõitma 14-aastaselt.
Enne Vormel 1
2002 hakkas Sutil sõitma Šveitsi Vormel Ford 1800 sarjas. Ta võitis kõik 10 kvalifikatsiooni ja kõik 10 etappi. Lisandus 5 esikohta Austria vormelimeistrivõistlustelt.
2003 sõitis Sutil Vormel BMW ADAC sarjas. 20 etapist sõideti 14 Saksamaal, 2 Austrias, 2 Põhja-Itaalias ja 2 Hollandis. Sutil sõitis stabiilselt punktidele, ent esikolmikusse sai ainult kolm korda: 3. koha 13. ja 14. etapil ning 2. koha eelviimasel etapil. Ta võitis ka 2 kvalifikatsiooni ja sõitis 1 kiireima ringi. Kokku sai ta 86 punktiga 6. koha. Sebastian Vettel oli 216 punktiga 2.
2004 sõitis ta Vormel 3 eurosarjas. Tema meeskond Team Koller oli nõrk, Sutil saavutas 4. ja 7. koha eest 20 etapilt 9 punkti ja oli 17., meeskond sai 14 punkti ja oli 8. Siiski võitis Sutil 2 kvalifikatsiooni. Individuaalselt oli Nico Rosberg 4., Lewis Hamilton 5. ja Robert Kubica 7.
2005 sõitis Sutil meeskonnas nimega ASM Vormel 3, kus tema partner oli Lewis Hamilton. Hamilton võitis pretsedenditud 15 etappi 20-st. Siiski jäi ka Sutilile 2 võitu, lisaks 7 teist ja 2 kolmandat kohta, 1 kvalifikatsioonivõit ja 3 kiireimat ringi. Hamilton võitis sarja 172 punktiga, Sutil oli 94 punktiga teine, Lucas Di Grassi 68 punktiga kolmas. Sebastian Vettel oli 5. Täpselt selline (Hamilton, Sutil, Di Grassi) oli sõitjate paremusjärjestus ka Vormel 3 meistrite sõidul Zandvoortis.
Vormel 1
thumb|Adrian Sutil [[Brasiilia Grand Prix'l (2007)]]
2006 – Midland
2006 oli Adrian Sutil Midlandi-Spykeri Vormel 1-meeskonna testisõitja ja 3 etapil kolmas sõitja. Midland ei saatnud ainsatki punkti. Meeskonna peasponsor Spyker ostis veel enne hooaja lõppu meeskonna ära ja nimetas enda järgi ümber.
2007 – Spyker
2007. aastal ei olnud kolmandad sõitjad enam lubatud. Üks põhisõitjaist Tiago Monteiro lasti lahti ja tema vormelikarjäär sellega lõppes. Tema asemel sõitis Sutil. Keset hooaega lasti lahti ka teine sõitja Christijan Albers, sest ta ei suutnud meeskonnale piisavalt sponsorraha hankida. Hooaja lõpuni sõitis tema asemel Sakon Yamamoto, kuid ei Albers ega Yamamoto suutnud kordagi esikümnesse saada. Seevastu Sutil saavutas 15. etapil Jaapani Grand Prix'l 8. koha eest 1 punkti, mis jäigi Spykeri ainsaks kogu hooajal. Spyker jäi meeskondlikult viimaseks.
Alates 2008 – Force India
2008. aastaks muutis meeskond taas nime. India ärimees Vijay Mallya ostis Spykeri 88 miljoni euro eest ära (hind oli vahepeal mitme miljoni euro võrra tõusnud) ja nimetas meeskonna Force Indiaks. Sutili kõrvale palgati meeskonna liidriks Giancarlo Fisichella ja testsõitjaks Vitantonio Liuzzi. Force India ei saanud ühtki punkti, individuaalselt oli Fisichella korra 10. See andis veel meeskondliku eelviimase koha, sest Super Aguri parim koht oli 13.
2014
2014. aastal sõitis Adrian Sutil Sauberi meeskonnas.
Isiklikku
Sutil on 183 cm pikk ja kaalub 75 kg.
Ta valdab saksa, hispaania ja inglise ning pisut itaalia keelt.
Johannes Pääsuke
Johannes Pääsuke (vkj 18. märts / ukj 30. märts 1892 Tartu – vkj 26. detsember 1917 / ukj 8. jaanuar 1918 Orša, Valgevene) oli eesti fotograaf, filmioperaator ja Eesti esimene filmitegija. Ta töötas Eesti Rahva Muuseumi fotograafina ja oli pühendunud eestlaste 20. sajandi igapäevaelu jäädvustamisele. 1914. aastal lavastas ta ühe esimese Eesti mängufilmi "Karujaht Pärnumaal".
Adrian Sutil
Isiklikku
Ta oskab hästi klaverit mängida.
Kaare tänav (Tallinn)
thumb|Kaare tänav
Johannes Pääsuke
Elulugu
Pääsuke hukkus rongiõnnetuses Valgevenes Oršas 1918. aasta 8. jaanuaril, olles vaid 25-aastane. Täpsemalt oli Pääsuke rongiõnnetuse ajal ülemisel naril maganud ning rongi äkilise pidurduse peale sealt alla kukkudes löönud pea (oimukoha) vastu lauaplaati.
Kaare tänav (Tallinn)
Kaare tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis.
Johannes Pääsuke
Fotograafia
1912. aastal avaldas Eesti Rahva Muuseum ajalehes Postimees teate, kus kutsuti fotograafe muuseumi teenistusse. Pääsuke kasutas võimalust ja asus muuseumis tööle. Esimesed muuseumi jaoks pildistatud fotod pärinevad samast aastast. Täieõiguslikuks liikmeks sai ta 1913. aastal.
Kaare tänav (Tallinn)
Kaare tänav algab Sihi tänavalt ja suundub kaarega lõunasse. Ta ristub Vabaduse puiestee, Valguse tänava, Lootuse puiestee, Edu tänava ja Serva tänavaga ning lõpeb Pääsküla raba ääres.
Johannes Pääsuke
Fotograafia
1913. aasta 10. juunist 29. juulini korraldas Eesti Rahva Muuseum koostöös Johannes Pääsukesega pildistamisretke, et täiendada muuseumi fotokogu. Marsruut algas Narvast ning lõppes Muhumaal ja Saaremaal. Fotoretkel tehti 317 fotot. Fotod on hea kvaliteediga ning seega on võimalik neist teha suuremõõtmelisi koopiaid, tänu millele saab lähemalt uurida jäädvustatud detaile, näiteks talumajade interjööri, sõidukeid ja talurahva rõivaid.
Kaare tänav (Tallinn)
Tänava alguse geograafilised koordinaadid on.
Johannes Pääsuke
Fotograafia
pisi|Johannes Pääsuke (1915) 1915. aastal mobiliseeriti Johannes Pääsuke II järgu kaitseväelasena esimesse maailmasõtta. Seal olles jätkas ta pildistamist, jäädvustades tagalaelu. Enamik sõja ajal tehtud fotodest jäi Venemaale, kuna need olid sõjaväelaste poolt tellitud. Oma elu jooksul tegi Pääsuke üle 1000 foto.
Kaare tänav (Tallinn)
Kaare tänava pikkus on umbes 850 meetrit. Tänav on kahesuunaline.