cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Peglau
Peglau soovis luua valgusfoori, mis oleks ühteaegu nii lastele meeldiv kui ka vanematele sakslastele hõlpsasti arusaadav. Ta kujundas need kujud meelega loominguliste ja "armsatena".
Robert Innis
Robert E. Innis on ameerika semiootik.
Karl Peglau
1997. aastal proovis Saksamaa valitsus asendada riigi idaosas jätkuvalt foorides kasutusel olevad mehikesed riigi lääneosas kasutusel olevate üldlevinud kujunditega, kuid selle vastu algatatud kampaania "Päästke Ampelmännchen 'id" abil õnnestus need endise Ida-Saksamaa aladel foorides säilitada.
Robert Innis
Ta töötab Massachusettsi Ülikoolis Lowellis.
Ta on ühe maailma esimese semiootika antoloogia (1984) koostaja.
Karl Peglau
Isiklikku
Peglau oli abielus Hildegard Peglauga, neil oli kaks last.
Valgusfoorimehikesed Ida-Saksamaal
pisi|Peglau kujundatud roheline ja punane valgusfoorimehike 1960. aastate alguse seisuga olid endisel Ida-Saksamaal valgusfoorid suuresti samasugused, nagu nad olid seda olnud juba 1930. aastatel. Järjest suurenenud autode hulk ja liiklustihedus Ida-Saksamaal oli muutnud tänavad aina ohtlikumaks nii autojuhtidele kui ka jalakäijatele. 1930. aastatest pärit valgusfoorid ei suutnud suurenenud liiklusega toime tulla ning see viis õnnetuste ja surmajuhtumite arvu järsu kasvuni.
1960. aastate alguses paluti Ida-Berliini liikluskomisjonist, et Peglau looks linnas juhtuvate liiklusõnnetuste arvu vähendamiseks valgusfooridele uue kujunduse. Peglau jõudis järeldusele, et täiesti erinevaid märguandeid luues saaks paremini juhtida nii sõidukite kui jalakäijate liiklust.
Hiljem nimetuse Ampelmännchen all tuntuks saanud klaasist inimfiguurid punase ja rohelise tule jaoks lõi Peglau 1961. aastal. Peglau kujundas mehikesed taotluslikult lihtsate ja selgepiirilistena, mis aitas suurendada nende populaarsust idasakslaste seas. Mehikesed olid muretus poosis, neil olid mütsid, "nöbininad" ja nad olid jässaka kehaehitusega. Peglau ise kirjeldas nende tunnusjooni kui võimet anda edasi "õdususe ja inimliku soojuse aurat".
Disainides oli Peglau eesmärgiks teha mehikesed ka tõhusamad ja praktilisemad, kui seda olid eelmised 1930. aastatest pärit tuled. Rohelise mehikese asend meenutab noolt ning oma väljasirutatud kätega sarnaneb punane mehike barrikaadiga. Et valgusfoorimehikesed olid suured, oli neid ka rasketes ilmaoludes (udu, vihma või lumega) kerge märgata.
Peglau loodud kujundus levis ka väljapoole Ida-Berliini ning 1980. aastateks olid need levinud üle kogu Ida-Saksamaa. Ampelmännchen 'itest sai riigi popkultuuri oluline osa. Mõlemat valgusfooridelt tuttavat tegelast kasutati ka lastele mõeldud telesaadetes, kus õpetati liikluseeskirjade ja -ohutuse olulisust ning mida valmis rohkem kui 80 osa.
Taasühinemine ja hilisemad aastad
Pärast Saksamaa taasühinemist 1990. aastal saadeti Peglau varasele pensionile. Samal ajal hakkasid Saksamaa võimud Peglau kuulsaid Ampelmännchen 'eid tasapisi endises läänes kasutuses olnud saledamate kujukeste vastu välja vahetama. Saksa disainer Markus Heckhausen aga hakkas koguma võimude poolt välja vahetatud vanu kujundusi ning neist lampe ja moeaksessuaare tegema. pisi|Berliinis asuv Ampelmännchen 'i-pood, kus müüakse Peglau algsel disainil põhinevaid tooteid 1996. aastal võitis Heckhausen autoriõiguste kohtuasja seoses Peglau töödel põhinevate asjade müümise ja turustamisega. Seejärel asutas Heckhausen ettevõtte Ampelmann Ltd. ning palkas Peglau kujundama ettevõttele uusi Ampelmännchen 'itel põhinevaid tooteid, millest on nüüdseks saanud ühed kõige populaarsemad suveniirid Berliinis. Ajalehele Berliner Zeitung antud intervjuus on Heckhausen meenutanud, et Peglau käis kord nädalas firma stuudios, et mõelda välja uusi tooteid ja koos muu personaliga tööd teha. Ta nentis ka, et Peglau meelest oli see ebatavaline, et tema ettevõte suutis luua tema liiklusohutusele suunatud idee põhjal selliseid tarbijatele suunatud tooteid.
Peglau töötas pärast Berliini müüri langemist ja Saksamaa taasühinemist oma kujunduste kallal ligi 20 aastat. Juba tema eluajal olid tema loodud tegelased kasutusel juba rohkem kui 400 tootel. Kuid liikluspsühholoogi ja insenerina oli ta ka muude liiklusohutusega seotud plaanide ja arutelude algataja: näiteks pani ta ette, et valgusfoori punane, kollane ja roheline tuli oleksid igaüks eriomase kujuga.
Surematu polk
pisi|Surematu polgu marss [[Moskvas 9. mail 2015]] Surematu polk (vene keeles «Бессмертный полк») on Venemaa riiklik propaganda-aktsioon, mida korraldatakse igal aastal võidupühal 9. mail Suures Isamaasõjas osalenud põlvkonna mälestuseks. Aktsiooni osalised kannavad linnade tänavatel rongkäigus Nõukogude Liidu poolel Suures Isamaasõjas osalenud sugulaste – sõjaveteranide, partisanide, tagalatöötajate, koonduslaagrite vangide, Leningradi blokaadis viibinute, sõja-aja laste – portreefotosid.
Karl Peglau
Taasühinemine ja hilisemad aastad
Veel paarkümmend aastat pärast Saksamaade taasühinemist leidus Ampelmännchen 'itega foore endise Ida-Saksamaa kõrvalmaanteedel ja ristmikel. Peglau sümbolid on kasutusele võtnud ka mõned endise Lääne-Saksamaa linnad.
Surematu polk
Ajalugu
pisi|Surematu polgu marss [[Rostov Doni ääres|Rostovis Doni ääres 9. mail 2013]] pisi|Venemaa president [[Vladimir Putin Surematu polgu marsil Moskvas 9. mail 2015]] Idee kanda 9. mai võidupäeva rongkäigus oma Suures Isamaasõjas osalenud esivanemate portreesid sündis 2011. aastal Siberis Tomski ajakirjanikul Igor Dmitrijevil. "Võidupäev on alati olnud meile tõeliselt oluline," rääkis tema kolleeg Sergei Lapenkov. "Me kõik oleme sõdurite lapselapsed, kõik meie vanaisad sõdisid. Ja Igor märkas, mida aja möödumine endaga kaasa on toonud – üha vähem ja vähem oli veterane ning rohkem ja rohkem pompoosseid kõnesid." Nii otsustatigi korraldada järgmisel aastal paraad sõjas sõdinud esivanemate portreedega. "Me tahtsime pidupäeva tagasi andmist tõelisele kangelasele – sellele persoonile, kes tegi sõja läbi ja kellele me oleme ülimalt tänulikud, et oleme täna elus."
Järgmisel 2012. aastal panid ajakirjanikest sõbrad teema meediasse üles ja see sai tugeva vastukaja: paraadile tuli 6000 inimest portreedega. "Esimesel aastal me valmistasime 2000 plakatit pluss paljud inimesed tulid omatehtud plakatitega või kandsid lihtsalt fotosid," ütles Lapenkov.
Järgmistel aastatel levis liikumine rohujuuretasandi-liikumisena üle Venemaa. Mõnel pool tekkisid küll algul arusaamatused kohalike võimudega. Kemerovos nõudis kohalik võim, et marsitaks Venemaa võimupartei Ühtse Venemaa lipuga, ettepanek lükati küll tagasi. Mõnelpool keeldusid võimud polgu rongkäiku lubamast, kuna ei suudetud eelnevalt öelda marssijate arvu. Üldiselt olid kohalikud rongkäigud organiseeritud kohalike ajakirjanike poolt, kellel olid sidemed Tomski "keskstaabiga": Lapenkovi sõnul oli ainuke tingimus, et kohalikud organisatsioonid järgneksid Tomski juhtimisele ja püsiksid mittetulunduslike, apoliitiliste ja mitteriiklikena.
2013. aastal toimus rongkäik esimest korda Moskvas, kus sealne organisaator Nikolai Zemtsov registreeris iseseisvalt ürituse nimega Surematu polk – Moskva. 2014. aastal tegi Venemaa Presidendi Administratsiooni ülem Sergei Ivanov korralduse, et kõik kohalikud organisatsioonid peavad alluma Zemtsovi liikumisele. 2015. aastal registreeriti Zemtsovi organisatsioon nimega Surematu polk – Venemaa. Seega võeti üritus nüüd Venemaa riigivõimude poolt üle. "Mingil hetkel otsustasid nad enam mitte teha koostööd rohujuureliikumisega ja ehitasid oma organisatsiooni," ütles Lapenkov. "Meie koordinaatoreid ei kaasatud. Mitte ühtki rohujuuretasandi-organisatsioonide vabatahtlikku. Ja nii ilmus Surematu polk – Venemaa, täiesti kunstlik organisatsioon."
Kohe varsti ilmnesid uued suundumused. Samaras esitati koolidele marsil osalemise kvoodid. Nižni Novgorodis teatasid õpilased, et nad on sunnitud kandma tundmatute inimeste portreesid. Arhangelskis keelasid ametnikud aktivistidel kanda Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide meremeeste fotosid, kes olid toimetanud Nõukogude Liidule lendliisi abi, viidates "praegusele poliitilisele olukorrale". "Sellest sai "kohustusliku patriotismi" juhtum, mille alternatiivina oli Surematu polk algselt loodud," ütles Lapenkov. Uus riiklikult juhitud liikumine vastutas ka nõukogude ja stalinistlike sümbolite kasutamise dramaatilise suurenemise eest ning oranžimusta Georgi lindi massilise jagamise eest. Samal ajal on algseid Surematu polgu korraldajaid võimutruudes meediakanalites regulaarselt hukka mõistetud kui "välisagente".
9. mail 2018 osales Surematu polgu marsil üle Venemaa hinnanguliselt 10 miljonit inimest, nendest 1 miljon Moskvas, kus oma sõjas osalenud isa portreega marssis ka Venemaa president Vladimir Putin. Surematu polgu marsid toimusid 9. mail 2018 rohkem kui tuhandes linnas Venemaal ja paljudes välismaa linnades.
IV liiga 1996/97
IV liiga 1996/97 oli Eesti jalgpalli madalaima,IV liiga, teine hooaeg, mis jagunes kahte tsooni – põhi ja lõuna.
Surematu polk
Ajalugu
Koroonapandeemia tõttu jäi marss 2020. ja 2021. aastal ära, kuid 2022. aastal toimus üritus tavapärases formaadis. 2023. aastal loobus Venemaa samuti Surematu polgu marsi pidamisest Venemaa pinnal, kuid väiksemastaabiline üritus korraldati Venemaa saatkonna poolt siiski Kongo Demokraatliku Vabariigi pealinnas Kinshasas.
IV liiga 1996/97
Mängutulemused
''Kõik mängub toimusid 1997. aasta kevadel.''
Surematu polk
Surematu polk Eestis
2016. aastal toimus Dmitri Linteri algatusel Surematu polgu marss Tallinnas.
2018. aasta 9. mail toimusid Surematu polgu marsid Tallinnas, Narvas, Sillamäel ja Kallastel. Tallinnas kogunes autobussijaama juurde Odra tänavale mõnisada inimest, kes liikusid sealt Siselinna kalmistule Pronkssõduri juurde.
Cornelius Vanderbilt II
Cornelius H. Vanderbilt II (11. november 1843 – 12. september 1899) oli Ameerika Ühendriikide seltskonnategelane, ettevõtja ja silmapaistva Vanderbilti perekonna liige. Ta oli William Henry Vanderbilti (kes pärandas talle umbes 70 miljonit dollarit) ja Maria Louisa Kissami vanim poeg, kommodoor Cornelius Vanderbilti (kes pärandas talle 5 miljonit dollarit) lemmiklapselaps. Vastutasuks võttis ta 1885. aastal üle New York Central Railroadi ja sellega seotud raudteeliinide juhtimise kompanii esimehe ja presidendina.
Gerrhopilidae
Gerrhopilidae on madude sugukond.
Klassifikatsioon
Gerrhopilidae sugukonda liigitatakse üksainus maoperekond: Gerrhopilus.
Funcke
Funcke on mitme aadlisuguvõsa nimi:
Paisseen
Paisseen (Exobasidium) on perekond kandseeni.
Funk (täpsustus)
Funk on mitme aadlisuguvõsa nimi:
Grūbas
Grūbas on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Limbaži piirkonnas Vidriži vallas.
Grūbas asub valla põhjaosas Aģe jõe kaldal.
Kahvel
pisi|Kahvlite liigid vasakult paremale: [[dessertkahvel, maitseainetekahvel, salatikahvel, õhtusöögikahvel, külmade toitude kahvel, serveerimiskahvel, nikerduskahvel.]] Kahvel (< alamsaksa 'gaffel') on söögiriist, mille käepideme otsas on mitu (tavaliselt kaks kuni neli) kitsenevat haru, mis on sageli veidi kaardus. Tavaliselt tehakse kahvleid metallist.
Kahvli abil tõstetakse toitu suhu või hoitakse seda küpsetamise ning tükeldamise ajal paigal. Suhu tõstetavat toitu hoitakse harude otsa torgatuna või nende peal.
Ida-Aasias kasutatakse kahvli asemel rohkem söögipulki, kuid ka seal on hakanud kahvel rohkem levima. pisi|Tallinna Juveelitehase eesti rahvusmustri motiiviga koogikahvlid 1960ndaist
Välislingid
Essbesteck
Chanel (koer)
2009. aasta mais andsid Guinnessi rekordite raamatu esindajad koera omanikele üle tunnistuse Chaneli kandmise kohta rekordite raamatusse maailma vanima elusoleva koerana. Chanel suri 2009. aasta 28. augustil, 21-aastaselt.
Felipe IV (1623–1628)
"Felipe IV" on hispaania kunstniku Diego Velázqueze (1599–1660) teos.
Maalil on kujutatud Hispaania ja Portugali kuningat Felipe IV-t.
Uuepere tänav
Uuepere tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Vismeistri asumis.
Uuepere tänav algab Jõeküla teelt ja lõpeb umbtänavana. Eramutega hoonestatud Uuepere tänav on põhja-lõunasuunaline ja ligikaudu 200 meetri pikkune.
Uuepere tänav sai nime 18. augustil 2003. Tänav on nime saanud Uuepere talu järgi.
Carl Johan Bergman
pisi|Carl Johan Bergman (2021) Carl Johan Bergman (sündinud 14. märtsil 1978 Ekshärardis) on Rootsi laskesuusataja.
Bergman on osalenud kolmedel olümpiamängudel. 2002. aasta taliolümpiamängudel Salt Lake Citys jäi tema paremaks tulemuseks 10 km sprindis saadud 28. koht. 2006. aasta OM-il Torinos oli tema parem tulemus individuaalselt 20 km eraldistardiga sõit, kus ta sai 23. koha. 4x7,5 km teatesõidus sõitis ta viimast vahetust, kui Rootsi võistkond jäi neljandaks, kaotates Prantsusmaale fotofiniši põhjal. kuigi saadi sama lõpuaeg. 2010. aasta OM-il Vancouveris oli ta parim saavutus 19. koht 12,5 km jälitussõidus, kus võtjaks tuli tema võistkonnakaaslane Björn Ferry.
Maailma karikavõistlustel osales Bergman esimest korda Oberhofis 4. jaanuaril 2001 10 km sprindis, kus ta sai 109 startinu seas 87. koha. Esimest korda jõudis ta poodiumile Fort Kentis 5. märtsil 2004 12,5 km jälitussõidus, kui ta oli teine. Esimene võit MK-etapil tuli talle 16. märtsil 2006 Kontiolahtis 10 km sprindis.
Bergman elab koos Norra laskesuusataja Liv Kjersti Eikelandiga.
Maailma karikavõistlustel
Carl Johan Bergman on osalenud (<FONT COLOR=Purple>seisuga 24. jaanuar 2012 ) 202 korda MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 10 korral, neist 3 etappi on ta võitnud.
Geotsentriline orbiit
1997. aastal tiirles geotsentrilisel orbiidil NASA andmetel umbes 2465 satelliiti ja üle 6000 kosmoseprügi objekti ning üle 16 000 objekti oli Maa atmosfääri sisenenud ning ära põlenud.
Erling Nilsen
Erling Nilsen (30. detsember 1910 Moss – 22. aprill 1984 Moss) oli Norra poksija.
Nilsen sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 1936. aasta Berliini olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Guillermo Lovellile (Argentina) ja võites kolmanda koha kohtumises Ferenc Nagy'i (Ungari).
Nilsen sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 5. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1937) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Olof Tandbergile (Rootsi) ja võites jälle kolmanda koha kohtumises Ferenc Nagy'i (Ungari).
Tallinna Krediitpank
Tallinna Vastastikune Krediitühisus, alates 1920. aastast Tallinna Krediitpank oli aastatel 1906–1940 (1944) tegutsenud krediidiasutus.
Krediidiühistuse nimetuse kohta kasutati ka kirjaviisi - "Tallinna Wastastikune Kredit-Ühisus",
Tallinna Vastastikune Krediitühisus
Tallinna Wastastikuse Kredit-Ühisuse (vene keeles Ревельское общество взаимного кредита) Põhjuskiri (Устав Ревельскаго общества взаимнаго кредита) kinnitati Venemaa keisririigi rahandusministri Vladimir Kokovtsovi poolt 7. juunil 1906. aastal. Kredit-Ühisuse asutajateks olid tolleaegseid eesti rahvusest seltskonnategelastest majaomanikud ja ärimehed. Tallinna Vastastikune Krediitühisus pakkus suurt toetust Eesti äriringkondadele, kellel tol ajal peaaegu igasugune panga krediidi võimalus puudus. Tallinna Eesti Vastastikune Krediitühisus tegutses algselt Suur-Karja tänav 3 hoones. pisi|left|Pärnu maantee 10 1911. aasta märtsis alanud Tallinna Vastastikuse Krediit-Ühisuse pangahoone ehitustöid juhtis insener Karl Ipsberg. Hoone valmis 1912. aasta hilissügisel, pidulik avamine toimus 26. jaanuaril 1913. Suur-Karja tänava pool, II korrusel praegustes Kultuuriministeeriumi ruumides, paiknesid pangaruumid. Mansardkatusega viiekorruseline hoone paikneb Pärnu maantee, Väike-Karja ja Suur-Karja tänavate vahelisel krundil peafassaadiga Pärnu maantee poole.
Tallinna Vastastikuse Krediit-Ühisus kindlustas Estonia teatrihoone ehituse (1912-1913) finantseerimise.
Suurimaks eesti pangaks kujunenult oli Tallinna Krediit Ühisus ka keskasutuseks teistele eesti rahaasutustele. Eesti Vabariigi loomisel realiseeriti Krediit Pangas esimene laen Vabariigi Valitsusele. Samuti võttis Krediit Pank osa esimese Eesti välislaenu garanteerimisest Soomele.
Tallinna Wastastikune Krediit-Ühisus, keda omal ajal rahvasuus lühidalt Eesti Pangaks kutsuti, nimetati 1919/1920 aastavahetusel aktsiapangaks ümber. Et uus Eesti riigipank Soome ja Saksa riigipankade eeskujul omale Eesti Pank nimetuse omandas, siis tuli uuesti ümbermuudetud aktsiapangal kavatsetud Eesti panga nimest loobuda ja võtta nimeks „Tallinna Krediit Pank"
Tallinna Krediitpank
Aktsiaselts Krediit Panga põhikiri kinnitati Tallinn-Haapsalu Rahukogus 4. novembril 1919. aastal. Panga asutajateks olid Tallinna Vastastikuse Krediit-Ühisuse juhatuse ja nõukogu liikmed. Põhikapitaliks määrati 5 miljonit marka.
Panka valitsesid 3-liikmeline juhatus ja 9-liikmeline nõukogu. Krediitpanga esimees ja ühtlasi Riigi Majandusnõukogu asepresident oli Peeter Kurvits. Tallinna Krediitpanga juhatusesse valiti endised Tallinna Wastastikuse Krediit-Ühisuse juhatuse liikmed: A. Uibopuu, Jaan Linnamägi ja Viktor Kargaja. Panga nõukogusse valiti kõik endised krediit-ühisuse nõukogu liikmed: Friedrich Akel, Aleksander Dreverk, Nikolai Kann, W. Kesker, W. Kellep, J. Lilienkampf, Eduard Rosenvald, Johan Sihver ja insener Karl Ipsberg. pisi|left|Suur-Karja tänav 20 1920. aastal 1927. aastal ühines Tallinna Krediitpank Põhja Pangaga Uus pank, mis a.-s- Tallinna Krediit Panga nime all edasi töötas, oli kõige suurema põhikapitaliga pank. Ta bilanss ulatus üle 1600 miljoni marga ja uuel pangal on 11 osakonda. Põhja Panga ülevõtmisel 1927. aastal saadi juurde 8 osakonda. 1928. aastal kolis pank endistesse Põhja Panga ruumidesse Suur-Karja 20 Suur-Karja 20 teisel korral asusid ka juhatuse ruumid, raamatupidamise-, kontokorrent- ja diskontojaoskonnad ning peale selle klientide vastuvõtmistoad. Esimesel korral olid kodumaa inkasso- ja transfertide-jaoskond, aktsiate- ja dividendijaoskond ning Hüpoteekpanga esindaja. Alumisel korral asusid vähemad ruumid ka panga haruettevõtetele. Panga kolmandal korrusel asusid ametnikkude eluruumid.
1931. aastal oli AS Krediitpangal 14 osakonda: Abjas, Antslas, Haapsalus, Hiiu-Keinas, Jõhvis, Narvas, Nõmmel, Petseris, Pärnus, Tapal, Tartus, Türil, Viljandis ja Võrus.
Aktsiaselts Krediit Pank natsionaliseeriti 1940. aastal, töötas vana nime all veel Saksa okupatsiooni perioodil 1941–1944.
Lemmkibu
Lemmkibu oli õllekann, mida kasutati rahakorjamiseks Eesti talupojapulmas pruutpaari jaoks.
See oli eriline õllekann, mis oli vöö(de)ga ehitud. Kannu sees oli nn makekahi, õllest, meest ja piimast segatud kuum pidujook, mida kaasitajad pakkusid laulu saatel kõigile pulmalistele. Kes jõi, see pidi raha viskama kas samasse kannu või kannu kõrval asetsevasse kaussi (taldrikusse). Tava on harrastatud mõrsja kodus saajarahva saabumisel või enne laulatusele sõitmist. Samuti ka peiukodus vakarahva saabumisel (Palamuse, Kodavere, Kursi jne.). Sama tava ja laul olid tuntud ka kogu Ida-Eestis.
Iirimaa loomastik
pisi|278x278px| [[Punahirv (Cervus elaphus) on suurim imetaja Iirimaa looduses ning teda võib pidada Iirimaa rahvusloomaks. Isashirve kujutist kasutati Iirimaa 1-naelasel mündil.|alt=Hirved aasa peal]] pisi|278x278px|Iiri folklooris on [[käblik seatud kõigi lindude kuningaks, kuid loos pühast Stefanosest peetakse teda kaabakaks|alt=Käblik oma pesa juures]] Iirimaa loomastik hõlmab kõiki liike, kes elutsevad Iirimaa saarel ja selle ümbruses.
Kokkuvõte
Tabeli andmed pärinevad Iirimaa Riikliku Bioloogilise Mitmekesisuse Teabe Keskuse (National Biodiversity Data Centre) veebilehelt.
Suurloomastiku väljasuremine
Jääajal (mis sisaldas ka sooje ajavahemikke), kuulusid selle ala imetajate hulka karvane mammut, metshobune, hiidhirv, pruunkaru, tähnikhüään], arktika lemming, norra lemming, polaarrebane, kobras, hunt, ilves, ja põhjapõder. Iiri pruunkaru oli pruunkarust geneetiliselt erinev. Praegusel ajal on Iirimaale lähimad pruunkarud Kodiaki karud Alaskal.
Roomajad
paremal|pisi|200x200px|Arusisalik on Iirimaa ainus pärismaine roomaja Looduslikult elab Iirimaal vaid üks roomajaliik, arusisalik. Ta on tavaline rahvusparkides, eriti Wicklowi mägedes. Vaskuss on Clare'i krahvkonnas paiguti levinud, kuid ta pole kodumaine liik. Viis mere kilpkonna liiki- nahkkilpkonn, roheline merikilpkonn, jt külastavad sageli läänerannikut, aga nad tulevad harva kaldale.
Legendi järgi on madude puudumine Iirimaalt püha Patricku teene, ta olevat kõik maod saarelt merre pagendanud, kuid tegelikkuses pole ka enne püha Patrickut saart asustanud ühtegi madu.
Linnud
pisi|300x300px|[[Lunn on Iirimaal rändlind, ta on levinud rannikualadel]] Iirimaal on registreeritud umbes 400 linnuliiki. Paljud neist liikidest on rändlinnud. Nende hulgas on Arktika linnud, kes saabuvad talvel, ja teised, nagu näiteks pääsuke, kes saabuvad Aafrikast suveks Iirimaale pesitsema. Paljud linnud, kes on Suurbritannias ja Mandri-Euroopas levinud, on Iirimaal vähelevinud või haruldased külalised, nende hulka kuuluvad näiteks kodukakk, rasvatihane, soo-tihane, puukoristaja, ja kõik kirjurähni liigid, välja arvatud hiljuti Iirimaad asustanud suur-kirjurähn. Need on linnud, kes ei läbi suuri vahemaid ja nende puudumine võib olla tingitud Iirimaa varasest isolatsioonist, aga ka Iirimaa mahedatest ilmastikutingimustest, mis tähendavad võimalust varakult pesitsema asuda ning valida parimaid elupaiku, see annab püsielanikele külaliste ees eelise.
Kuigi Iirimaal on vähem pesitsevaid liike, kui Suurbritannias ja Mandri-Euroopas (sest seal on vähem elupaigatüüpe: vähem soostunud metsi, männimetsi, nõmmesid ja kõrgeid mäestikke), asuvad seal olulised populatsioonid liikidest, kelle arvukus on kõikjal mujal langemas. Tormipääsu (suurim pesitsusarvukus maailmas), roosatiir, kaljuhakk ning rukkirääk. Neljal linnuliigil on Iiri alamliik. Need on musttihane (Parus ater hibernicus), vesipapp (Cinclus cinclus hibernicus), pasknäär (Garrulus glandarius hibernicus)ning [//en.wikipedia.org/wiki/Red_grouse rabapüü] ( Lagopus Lagopus hibernicus). vasakul|pisi|290x290px|[[Punarind on Iirimaa aastaringne asukas]] Kõige laiema levikuga linnuliigid on käblik, punarind, musträstas ja metsvint, neid esineb 90% maismaast. Need ja künnivares, kuldnokk, rasvatihane, sinitihane on ühed kõige arvukamad ja sagedamini nähtud liigid. Ajavahemikul 1997–2007 on tuvide, lehelindude, vintide ja tsiitsitajate populatsioonid püsinud stabiilsed või kasvanud (1970. aastatel oli tohutu langus). Tuuletallaja, piiritaja, põldlõokese, ja hoburästa arvukus on jätkuvalt vähenenud, põhjuseks on põllumajandustavade muutused nagu suurenenud pestitsiidide ja väetiste kasutamine. Oma rolli on mänginud ka kliimamuutus.
Iirimaa on rikas merelindude poolest: rannajoonel paikneb suuri merelindude kolooniad. Neid asub paikades nagu Saltee Saared, Skellig Michae ja [//en.wikipedia.org/wiki/Copeland_Islands Copelandi Saared]. Tähelepanuväärsed on ka kaljukotkad, kes Iirimaale hiljuti taasasustati (Kaljukotka eeintrodutseerimise programm Donegali krahvkonnas). Teine looduskaitsealane saavutus on veetallajale sobivate elupaikade taastamine. pisi|267x267px|[[Merikotkas puudus Iirimaalt 2 sajandit. Ta taasasustati sinna 2007. aastal |alt=Merikotkas lendamas]] Kirde-Wexford on tähtis linnuala: Wexfordi sadama põhjakülg on igal talvel koduks 10 000 suur-laukhanele (umbes kolmandik nende populatsioonist maailmas), samal ajal on Lady's Islandi järv suviti tähtis pesitsuspaik tiirudele, eriti roosatiirule. Kolmveerand maailma mustlaglede populatsioonist talvitub Strangford Lough's Downi krahvkonnas.
2001. aastal, pärast 90-aastast Iirimaalt puudumist, toodi kaljukotkas taas sisse Glenveaghi rahvusparki. Alates aastast 2001 on Iirimaa loodusesse toodud kokku 46 merikotkast. 2007. aastal koorus Iirimaal alates taasasustamisest esimene kaljukotka tibu. 2006. aastal vabastati Wicklowi mägedes 30 Walesist pärinevat puna-harksaba tibu. Kuus nädalat hiljem leiti neist üks tapetuna. Esimene puna-harksaba tibu koorus aastal 2010. 2007. Aastal lasti Killarney rahvusparki lahti 6 merikotkast, pärast üle 200 aasta Iirimaalt puudumist. Kokku on Iirimaale toodud 15 merikotkast. Tulevikus on plaanis Iirimaale tagasi tuua ka sookurg. Samal ajal on kalakotkas ja loorkull Iirimaad aja jooksul iseseisvalt taasasustanud .
Kalad
paremal|pisi|150x150px|[[Lõhe]] Iirimaa rannikuvetes elab 375 kalaliiki  ning maa jõed ja järved pakuvad elupaika 40 mageveeliigile Enamik neist on pelaagilised (avavees elavad) liigid. Seal elab palju ka veeimetajaid, nagu silmikdelfiinid, mõõkvaalad, pringlid. Merikilpkonnad on Iirimaa ranniku lähedal samuti tavalised; Iirimaa ranniku lähedal on harva nähtud ka morskasid. Iirimaa ümbruse mõõdukalt jahedates vetes leidub väga erinevaid mereselgrootuid. paremal|pisi|[[Hiidhai<d (Cetorhinus maximus) nähakse Iirimaa läänerannikul tihti]] Saarest edelas asuv Porcupine Abyssal Plain, mille keskmine sügavus on 4,774 m, pakub elupaika paljudele süvamere kaladele. Seda uuriti esmakordselt 1868. ja 1869. aasta suvel, mil toimus Charles Wyville Thomsonsi H. M. S. Porcupine ekspeditsioon. Muudest kalaliikidest on märkimisväärsed hiidhai, kuukala, [//en.wikipedia.org/wiki/Conger_eel  meriangerjas], pihklased, Capros aper, merivarblane jt.
Putukad ja muud lülijalgsed
pisi|200x200px|[[Harilik vesineitsik|Calopteryx virgo. Leitud ainult Lõuna-Iirimaalt]] Hinnanguliselt on Iirimaal elab Iirimaal 11 500 putukaliiki (Oktoobriks 2010 oli neist kirjeldatud 11 422 ). Paljud neist arvatakse olevat veel avastamata. Leitud on 378 liiki ämblikke.
Saare selgrootute hulgas on märkimisväärsed ebapärlikarp, vesiämblik, teelehe-mosaiikliblikas, Kerry nälkjas, Semilimax pyrenaicus, mageveevähid.
Vee-putukaid on loetlenud Ashe jt: "A Checklist of Irish Aquatic Insects".
Zooloogiamuuseumid
Iirimaal on Dublini Loodusajaloo Muuseum, mis avati aastal 1856, ja Ulsteri Muuseum Belfastis, mis avati 1929. aastal. Iirimaa ülikoolides hoitakse väiksemaid kogusid. Trinity College Dublinis on ühtlasi zooloogiamuuseum, mis on avatud suvekuudel.
Teadus
Aastal 2000 alustasid Iiri teadlased programmi "Ag-Biota", mis käsitleb tänapäeva põllumajanduse mõju bioloogilisele mitmekesisusele.
Ajalugu
Varast (aastast 1180) teavet Iirimaa loomastikust annab Walesi Geraldi teos "Topographia Hibernica", ka 1652. aastal avaldatud Gerard Boate'i "Natural History of Ireland". 17. sajandil tegi loodusvaatlusi Thomas Molyneux. Clare'i saare uuring (1909–1911), mida juhtis Robert Lloyd Praeger, oli esimene terviklik bioloogiline uuring maailmas. Sellest sai mudel kõigi järgnevate üle maailma läbi viidud uuringute jaoks.
Väljaanne fauna koostise kohta
Iirimaa loomastiku detailne koostis rühmade kaupa on avaldatud 2009. aastal teoses: Ferriss, S. E., Sepp, K. G. ja Inskipp, T. P. (toimetajad), "Irish Biodiversity: a taxonomic inventory of fauna" (võrgus saadaval siin: http://www.npws.ie/publications/archive/IWM38.pdf). See pole kõigi taksonite suhtes ajakohane.
Harilik toakärbes
thumb|Harilike toakärbeste [[kopulatsioon]] Harilik toakärbes (Musca domestica) on kahetiivaliste seltsi ja toakärbse perekonda kuuluv putukaliik. Harilik toakärbes on kõigist putukatest levinuim, teda on leitud kogu maailmast. Ta on muuhulgas nakkuste levitaja.
Kirjeldus
Täiskasvanud isendid on ligikaudu 6 mm pikkused, emased on isastest suuremad. Harilikul toakärbsel on hall keha, nelja pikitriibuga selg. Kõht on kollakas või hall, keskel paikneb triip. Külgedel on korrapäratud tumedad laigud. Terve keha on kaetud karvakestega, mis aitavad tal lennata. Karvakesed osalevad maitsmisel, haistmisel ja kompimisel. Signaal tekib substraadil karvakeste paindumisel. Jalgadel on kleepuvad padjakesed, mille abil saavad liikuda siledatel pindadel nagu vertikaalne klaas, samuti pea alaspidi. Toakärbse suuosad on kohastunud vedelike imemiseks. Emastel isenditel on suur silmavahe (isastel isenditel puutuvad silmad peaaegu kokku). Silmad on laiad ja punased, neil puuduvad silmalaud. Sel põhjusel hõõruvad toakärbsed sageli jalgadega oma silmi, et neid puhastada.
Toakärbestel on üks paar läbipaistvaid tiibu, mille neljas pikisoon on tipuosas järsult kaardunud. Teine paar on muundunud lühikesteks nuiakujulisteks sumistiteks. Sumisti paksenenud ots toimib ballastina, tasakaalustades esitiibade liikumist, samuti teavitavad need aju liikumissuuna muutustest. Kärbsel on kuus jalga.
Elutsükkel
Toakärbse areng toimub täismoondega ning selle võib jagada neljaks faasiks. Areng algab viljastatud munarakus, milles kujuneb vagel. Pärast munast koorumist kasvab vagel teatud suuruseni ning moodustab kookoni. Vagla ja valmiku üleminekuperioodi nimetatakse nukuks.
Emane toakärbes muneb kõdunevale aluspinnale munad – 100–120 tükki korraga. Harilikult valib ta aluspinnaks sõnniku. Munade areng vältab vahel vaid 8 tundi, harva 3 päeva või kauem. Seejärel kooruvad munadest vaglad. Need on valged, jalutud, värtnakujulised, eestpoolt kitseneva 13-lülilise kehaga. Vaklade keha teravatipulises esiosas paikneb suuava. Vagla ainsaks tegevuseks on söömine. Mõne päeva möödudes on vaglad valmis nukkuma ja otsivad selleks kuiva koha. Selleks ajaks on nad 8–12 mm pikad. Edasine areng toimub pruunikas, paksude seintega tünnikujulises kookonis.
Kui nukk on täielikult välja arenenud, puhub küps valmik kookoni esiotsas oleva raku katki, mille tulemusel avaneb selle ees asuv kaaneke. Soojades tingimustes koorub valmik kolme päeva jooksul. Koorumise ajal on hariliku toakärbse tiivad väikesed ja kokkulapitud. Seni, kuni valmiku keha kuivab ja tiivad tugevnevad, valmik lennata ei saa. Normaalsetes tingimustes võib protsess kesta kuni tund, kohe pärast seda toimub paaritumine. Täiskasvanud kärbeste eluiga on 15–20 päeva, kuid nad võivad elada kuni 2 kuud. Ilma toiduta suudavad nad elada vaid kolm päeva. Toidu, eriti suhkru kättesaadavus pikendab eluiga. Üksnes ligipääs loomajäätmetele ei taga harilikele toakärbestele pikka eluiga. Emased isendid vajavad valke, et toota mune, seetõttu neile üksnes sõnnikust ei piisa. Harilik toakärbes talvitub sõnnikukuhjades või muudes kaitstud kohtades nuku või vastsena.
Toit
Toakärbse vakladel puudub pea. Soolevälisel seedimisel lasevad vaglad toidule seedeensüüme ja muudavad söögi vedelaks. Selle tulemusel ujub kogu kärbeste vaklade koloonia seeditud keskkonnas, mida nad pidevalt neelavad. See võimaldab kasutada toitu võimalikult kokkuhoidlikult, sest ühes liitris sõnnikus võib üheaegselt areneda 1000–1500 kärbsevakla, kuid seasõnnikus isegi kuni 4000.
Vahetult enne vaglastaadiumi lõppu otsivad vaglad nukkumiseks kuiva kohta. Arvukal hulgal kärbseid elab lindlate ja lautade ümbruses, kus saavad toituda lindude ja loomade väljaheidetel. Kodumajapidamiste ümbruses saavad kärbsed kasutada toiduallikatena prügi- ja kõdunevaid muruhunnikuid. Vesi on toakärbse toitumises hädavajalik, selleta suudaksid nad elada vaid kuni 48 tundi. Toakärbes pole võimeline toitu närima, kuna tal on suiste asemel imikärss. Seetõttu sööb ta vaid vedelat toitu. Kärbeste toidu moodustavad väljaheited, riknenud liha ja kõdunenud taimeosad. Tahkele toiduobjektile peavad sülge pritsima ning toit muutub ensüümide toimel vedelaks.
Soomääramise mehhanism
Toakärbsed on bioloogilise uurimise all soomääramise mehhanismi tõttu. Looduses on mitmeid soomääramise mehhanisme (näiteks isase või emase heterogaamia, haploidsus või diploidsus, keskkonnategurid). Liigisiseselt töötab vaid üks soomääramise mehhanism. Toakärbestel esineb mitu soomääramise mehhanismi, näiteks isaste heterogaamia, emaste heterogaamia ja emapoolne kontroll järglase soo avaldumise üle. See teeb toakärbse sobivaks uurimisobjektiks soomääramise mehhanismide evolutsiooni uurimisel.
Kärbsed ja inimene
Harilik toakärbes on sünantroop, see tähendab, et ta on rohkem või vähem seotud inimesega. Toakärbest ei esine enam looduses väljaspool linnu ja asulaid. Jahedama kliimaga aladel elutseb inimeste poolt köetavas ümbruses. Sõnnik, fekaalid, igasugune praht on toakärbse kui inimasulate alalise elaniku arengusubstraadiks. Kärbseid meelitavad ka kanalisatsioonitorud, mis on maailma paljudes paikades täis soolenakkuste pisikuid. Neis piirkondades on vajalik kärbseid käsitleda nakkuskandjatena, kuna võib inimeste toidu pisikutega nakatada. On tavaline, et sülje eritamisel tahkele toidule oksendavad toakärbsed maost poolseeditud toitu. See ongi peamine viis, kuidas toakärbes nakkusi levitab.
Iga kärbes kannab pärast väljaheidetel või jäätmetel viibimist oma kehal umbes kuut miljonit mikroorganismi ning sooltorus veel 25–28 miljonit. Düsenteeriat ja muid sarnaseid haigusi tekitavad bakterid ei seedu kärbse sooltorus, vaid väljuvad sealt täiesti elujõulistena. Seepärast on võitlus toakärbsega ja hügieeninõuete järgimine väga olulised soolenakkuste ennetamisel. Toakärbsed on öösel inaktiivsed. Öösiti puhkavad nad ehitiste lagedel, palkidel ja juhtmetel. Õues on nende puhkepaikadeks puud, väljas paiknevad traadid, rohi ja põõsastikud.
Hügieen ja ennetamine
Esialgu tuleb teha kindlaks piirkonnad, kus harilik toakärbes saab paljuneda. Elimineerida tuleks pinnad, mis on toakärbeste atraktantideks ja kus nad saavad sigida. Prügi tuleb hoida suletud konteinerites, mis peavad olema puhtad ja asuma majast eemal. Prügikaste tuleb regulaarselt tühjendada. Ümbrusest tuleks eemaldada sõnnik, taimne ja loomne materjal ning liigne niiskus.
Sissepääsu takistamine
Toakärbeste siseruumidesse tungimise takistamiseks tuleb hoida uksed, aknad ja ventilatsiooniavad kinni. Muud sisenemisavad katta võrkude või sulgeda tihenditega.
Mehaanilised vahendid
Samuti kasutatakse kärbeste tõrjeks keemilisi vahendeid, kuigi soovitatavalt viimasel võimalusel. Ribasid, mis eritavad kärbsemürki, võib paigutada pööningule ja teistesse tühjadesse väikestesse ruumidesse, kus kärbsed on probleemiks. Aerosoolid sisaldavad püretroide, mis on harilikule toakärbsele mürgine, kuid pakuvad probleemile vaid ajutist kergendust. Kui kodus on palju kärbseid, siis on mõistlik välja selgitada probleemi põhjus.
Faasimanipulatsioon
Faasimanipulatsioon ehk digitaalne faasimodulatsioon ehk diskreet-faasimodulatsioon (inglise keeles phase-shift keying, lühend PSK) on numbrilise modulatsiooni liik, mille puhul andmete edastamisel jääb kandevsignaali sagedus ja amplituud muutumatuks, kuid tema faas muutub vastavalt edastavale informatsioonile.
u(t) =Ac(2πfct + Θk)
Θk =(Θ1, Θ2, ... Θn)
Faasimanipulatsiooni levinumate vormide hulka kuuluvad: BPSK, QPSK ja 8-PSK.
Kasutus
Faasimanipulatsiooni erinevad liigid on väga levinud traadita andmesides, arvutivõrkudes ja digitaalsetes andmesalvestusseadmetes nagu magnetlindiseadmed, disketiseadmed, kõvakettad jms.
Faasmanipuleeritud signaale kasutatakse radarite puhul viivituskestvuse (kauguse) mõõtmisel ja objektide eristamisel kauguse järgi.
Mõisted
Faasmodulatsioon tekib, kui vastuvõtjasse satuvad antenni kaudu üheaegselt nii otselaine kui ka faasis nihutatud ruumlaine, seda protsessi nimetatakse feeding 'uks. Faasimoduleerimisel muutub kõrgsagedusvõnkumiste, seal osas kandesageduse voolu ja pinge faas modulatsioonisageduse rütmis, kusjuures maksimaalset faasinihkenurka nimetatakse faasideviatsiooniks ehk faasmodulatsioon indeksiks. Tsükliliselt arenev faasimuutumine kutsub esile kandelaine sageduse muutumise. Matemaatiline analüüs näitab, et faasmoduleerimisel tekib lõpmatul arvul külgsagedusi, mis asetsevad kandesageduse suhtes sümmeetriliselt ning mille amplituudi väärtused muutuvad faasmodulatsioon indeksiga. Moduleerimisel jääb kandelaine amplituud madala modulatsiooniteguri puhul praktiliselt konstantseks, muutub vastavalt ainult faas. Faasmodulatsiooni teostamisel tuleb amplituudmoduleeritud kandesagedus liita teise samasageduselise, kuid 90º võrra faasis nihutatud moduleerimata signaaliga.
Faasimanipulatsiooni liigid
pisi|150px|Binaarfaasmanipulatsioon (BPSK) Kahendfaasimanipulatsioon
Kahendfaasimanipulatsioon ehk binaarne faasimanipulatsioon (binary phase shift keying, lühend BPSK) on digitaalse faasimanipulatsiooni lihtsaim variant. Kandelaine faasil võib olla ainult 2 väärtust – 0 ja 180º.
Arvujadale vastava signaalikuju järgi kuulub selle hulka ka Manchesteri kodeering (Manchester encoding) aga mitte diferentsiaalne Manchesteri kodeering (Differential Manchester encoding, biphase mark code, BMC).
X0 = A cos(ωct)
X1 = A cos(ωct + π)
Faasmanipuleeritud signaali vastuvõtul on vajalik tema faasitundlik demoduleerimine sünkroondetektori abil ehk koherentne vastuvõtt (vastuvõtja teab kandja sagedust ja faasi ning kasutab neid demoduleerimisel). Vastuvõtjas tuleb tagada täpse sageduse ja faasiga tugipinge.
pisi|150px|Kvadratuurfaasmanipulatsioon (QPSK)
Kvadratuurne faasimanipulatsioon
Kvadratuurse faasmanipulatsiooni (lühend QPSK, quadrature phase-shift keying) korral on edastataval signaalil 4 väärtust, mis erinevad teineteisest faasinihke ehk 90º poolest. 2-bitise sisendsignaali väärtused (kaksikbitid) moodustatakse binaarsest signaalist.
Binaarne sisendsignaal x(t) jagatakse järjestik-paralleelse koodimuunduri abil kaks korda aeglasemaks kaksikbittide (dibittide) reaks, mis omab bipolaarset formaati (±1). Iga dibiti noorem bitt x1(t) juhib samas faasis olevat (koosinus)kanalit, vanem xQ(t) aga kvadratuurset ehk risti olevat (siinus)kanalit. Mõlema kanali väljundsignaalid liidetakse ning tulemuseks on signaalid, mis esitavad kaksikbiti väärtusi 00, 01, 10 või 11. Nende sümbolikiirus r on 2 korda väiksem, kuna kaksikbiti pikkus T=2Tb. Oluline on, et olekudiagrammil paiknevad kõrvuti kaksikbitid, mis erinevad teineteisest vaid ühe biti poolest (Gray koodi järgi). See vähendab võimalike vigade mõju.
8-PSK
8-PSK ehk 8 faasiga faasimanipulatsioon võimaldab iga sümboliga edastada 3 bitti. 4 või enama arvu bittide edastamiseks iga sümboliga kasutatakse juba kvadratuur-amplituudmodulatsiooni, see tähendab, et lisaks faasile moduleeritakse ka kandelaine amplituudi.
Viitega kvadratuurfaasimanipulatsioon
Viitega kvadratuurfaasimanipulatsiooni (lühend OQPSK, offset-keyed quadrature phase-shift keying) korral viidakse kvadratuurkanalisse ajaline viide D/2=Tb, mistõttu signaali muutused ei ületa kunagi ühte bitti. See tagab väiksemad hüpped juhul, kui FM-AM liiki moonutused on olulised. Samuti lihtsustub dekodeerimine diferentsiaalsel juhtumil.
Et vastuvõtupoolel oleks võimalik kindlaks teha, milline faas vastab millisele signaali väärtusele, tuleb kasutada sünkroonitud tugisignaali, mille faas on teada. Kuid seetõttu kasutatakse digitaalsetes sidesüsteemides enamasti diferentsiaalset faasimanipulatsiooni, mille puhul puudub vajadus tugisignaali järele.
Diferentsiaalne faasimanipulatsioon
Diferentsiaalse faasimanipulatsiooni (lühend DPSK, differential phase-shift keying). Diferentsiaalselt kodeeritud signaali vastuvõtmisel võrreldakse omavahel otseselt kahe järjestikuse sümboli faase ja selle alusel määratakse viimati saabunud sümboli väärtus.
Üleminek diferentsiaalne faasimanipuleerimine võimaldab kõrvaldada faasi määramatuse mõju. Edastatakse vaid signaali muutustele vastavaid faasinihkeid, millest vastuvõtja taastab esialgse digitaalsignaali.
Diferentsiaalne kodeerimine saatjas vajab viitelüli, mis säilitab eelmise biti väärtuse. Loogikaskeem – summa mooduliga 2 (Exclusive OR-element) – annab igal sammul välja signaali 1, kui sisendid on erinevad, ja signaali 0, kui sisendid on ühesugused. Edasi järgneb üleminek polaarsele signaalile ±1 ning faasimanipulatsioon korrutismodulaatoris.
Näide DPSK-koodri töö kohta:
Vastuvõtu poolel kasutatakse kandja taastamise skeemi, mis juhib sünkroondetektori tööd. Väljundsignaali faas on mitteühene. Detektori väljundsignaal formeeritakse komparaatori abil ühepolaarseks signaaliks y(k) nivoodega 1 ja 0. Edasi järgneb DPSK dekooder, mis kasutab viitelüli ja loogikatehet summa mooduliga 2.
Näide DPSK dekoodri töö kohta:
Diferentsiaalne meetod on sobiv ka kvadratuurse faasimanipulatsiooni (DQPSK) korral. Kodeerimise eeskiri on esitatav tehte lahutamine mooduliga 4 abil järgmiselt:
y(k) = [x(k) – y(k-1)](mod4)
Saadud y(k) neli võimalikku väärtust edastatakse ühena neljast võimalikust kandelaine faasist ning demoduleeritakse vastuvõtjas sünkroondetektori abil. Vastupidine dekodeerimine toimub samuti viitelüli ja summa mooduliga 4 abil:
z(k) = [x(k) + y(k-1)](mod4)
Selgub, et kodeerimise alguses on vaja teada eelmise sammu väljundit y(k-1). Ilma selleta töötades tuleb vaadelda kõiki võimalikke väärtusi 0, 1, 2 ja 3, millega alustamisel tekivad üksteisest erinevad kodeeritud signaalid. Vastuvõtul tekib peale selle ka probleem tugisignaali faasiga, kuna tugisignaali tekitava skeemi väljundis võib olla 4 võimalikku faasi väärtust.
Seetõttu on edastav signaal y(k) vastuvõtja dekoodri sisendis kas õige või nihutatud 1, 2 või 3 võrra. Kuid diferentsiaalne kodeerimine ja dekodeerimine tagab vastuvõtjas kõigil juhtudel sisendsignaali x(k) õige taastamise. Nii algseisu määramatus kodeerimisel kui faasi mitteühesus dekodeerimisel ei tekita DQPSK korral vigu.
Plätud
Plätud on kerged lahtised jalanõud. Sageli kasutatakse plätusid rannas, saunas, ujulas.
Lenkimai
Lenkimai on alev Leedus Skuodase rajoonis, Lenkimai valla halduskeskus. Lenkimai asub Läti piiri ääres Šventoji jõe ääres.
Lenkimais asuvad algkool ja raamatukogu. Alevi külje all asub üks kahest vanimast eravalduses olevast tuulepargist Leedus. Alevis on Kuksinė küla kalmistu, Nõukogude sõjaväekalmistu, Lenkimai alevi kalmistu, Männikalmistu ja Lenkimai Simonas Daukantase tänava kalmistu.
Vaatamisväärsusteks on 1816. aastal ehitatud katoliku kirik, samuti vana kirikla ja kalmistu.
Alevi kalmistul kasvab meetrise ümbermõõduga 18 meetri kõrgune mänd, mida rahvas vanasti pühaks pidas. Selle juurde ehitati ka kabel.
Ajalugu
Arvatakse, et Lenkimai tekkis enne maareformi aastal 1560. Aastail 1568–1622 kuulus see Chodkiewiczitele, seejärel (aastani 1831) Sapiehade suguvõsale. Küla kannatas rängalt Põhjasõjas ja sellele järgnenud katkuepideemias. Aastal 1768 rajati sinna tollipunkt.
Aastal 1784 kanti Lenkimai esimest korda kaardile alevina. XX sajandi alguseks kujunes see tähtsaks turukohaks. Aastal 1946 hõivasid alevi ajutiselt Leedu metsavennad. Nõukogude ajal sai alevist sovhoosikeskus.
Karaiimid
pisi|Karaiimid Krimmis [[Feodossijas, 1837]] Karaiimid (karaiimi keele Krimmi murdes къарайлар, Trakai murdes karajlar) on väikesearvuline turgi rahvas Ukrainas, Poolas, Leedus ja Venemaal. Vähesel määral elab karaiime ka Rumeenias ja Ameerika Ühendriikides. Karaiimid järgivad judaismi vähemusvoolu, mis ei tunnista talmudit. Turgi keelte kõptšaki-polovetsi rühma kuuluvat karaiimi keelt kõneleb tänapäeval hinnanguliselt 120–300 inimest.
Ukrainas oli karaiimide üldarv 2001. aasta rahvaloenduse andmetel 1196. Enamik Ukraina karaiimidest elab Krimmis ja Lääne-Ukrainas. Poolas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 346 karaiimi. Leedus oli 2011. aasta rahvaloenduse tulemuste järgi karaiimide arv 241. Venemaa 2010. aasta rahvaloendusel registreeriti 205 karaiimi.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 6 karaiimi, neist kõik Tallinnas.
Leedu karaiimi elanikkond sai alguse 1397. aastal, kui suurvürst Vytautas tõi Krimmist Leedusse Trakai piirkonda 383 karaiimi perekonda. Trakai on olnud Leedu karaiimide keskus. Tänapäeval elab enamik Leedu karaiime Vilniuses (138), Trakais (65) ja Panevėžysis (31).
Eestis (Tallinnas) elas 1931. aastal 22 karaiimi, kellest tuntuim (ja esimene) oli Boris Kara (1869-1931); kellele kuulus maja Viru 19, kus ta pidas tubakapoodi.
Petseri raudteejaam
Petseri raudteejaam (vene keeles Печоры-Псковские) on raudteejaam Pihkva–Riia raudteel Venemaal Pihkva oblastis Petseris.
Petseri naaberjaam Venemaa suunal on Liivamäe (Ливамяэ) ja Eesti suunal alates 2011. aastast Koidula raudteepiirijaam.
Rembert von Funcken (täpsustus)
Rembert von Funcken oli mitme Funckeni suguvõsaliikme nimi:
Petseri raudteejaam
Ajalugu
pisi|Petseri raudteejaam, 1889 pisi|Petseri jaamahoone 20. sajandi alguses 1889. aastal valmis Venemaa keisririigis Pihkva–Riia raudtee, mis ühendas Venemaa sisekubermangud Balti kubermangudes asunud sadamatega. Tegemist oli Venemaa keisririigile kuuluva raudteega. 1907. aastal moodustati Balti ja Pihkva–Riia raudtee ning Peterburi–Varssavi raudtee ühendamisel Looderaudtee (vene Северо-Западные железные дороги).
Pihkva–Riia raudteel asusid:
Eesti Vabariigi ajal oli Petseri jaam Eesti riigiraudteede Tartu–Petseri ja Valga–Petseri raudtee lõppjaam. Tollal toimus raudteeliiklus Eesti Vabariigist Venemaale läbi Petserimaal paiknenud Irboska raudteepiiripunkti.
Eestist sõitsid reisirongid Petserisse kuni 1993. aastani.
Jaamahoone
pisi|left|Petseri raudteejaama hoone, 2009 pisi|[[Valga–Petseri raudteeliin]] Petseri jaama esimene peahoone valmis koos raudteega 1889. aastal. Kroonuhistoritsistlikus stiilis ühekorruseline ristkülikulise põhiplaaniga puidust jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt nt Antsla, Karula, Puka jt jaamade hoonetega. Hooneid iseloomustab lihtne sümmeetriline külgfassaad ning madala kalde ja laia räästaga poolkelpkatus. Tõenäoliselt 1920. aastatel pikendati algselt tunduvalt väiksemat jaamahoonet mõlemasse otsa lisatud juurdeehitistega pidades kinni hoone algsest stiilist. Jaamahoone hävis Teises maailmasõjas.
1950. aastate alguses valmis üleliidulise tüüpprojekti järgi ehitatud klassitsismipärane uus stalinistlik kivihoone, mis Eestist omab analooge Jõhvi ja Jõgeva jaamahoonete näol. Ehitis on säilinud tänini.
Eesti tüübid
"Eesti tüübid" oli fotograaf Charles Borchardti koostatud portreede sari eesti rahvastikust, mis koosnes 12 portreest ja mis sai hõbemedali 1867. aasta Moskva Keiserliku Ülikooli Loodusuurijate Seltsi ülevenemaalisel etnograafianäitusel.
Fotoportreede sari kujutas 19. sajandi eesti talurahva esindajaid.
Ahassuumadulased
Ahassuumadulased  on madude sugukond.
Nutiklaas
pisi|Helikindel nutiaken on sisse lülitatud pisi|Helikindel nutiaken on välja lülitatud Nutiklaas (inglise keeles smart glass; nimetatakse ka targad aknad) on elektriga juhitavad klaasid, mis muudavad klaastahvli omadusi, kui neile rakendatakse pinget.