cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madagaskar
Piraadid ja orjakaupmehed
pisi|Piraatide surnuaed Aastatel 1680–1725 sai Madagaskarist piraatide kindlus. Tuntud piraadid, sealhulgas kapten William Kidd, Henry Every, John Bowen ja Thomas Tew tegid Antongili lahe ja Nosy Boraha (väikese saare 15 km kaugusel looderannikust) oma baasiks. Piraadid ründasid kaubalaevu India ookeanil, Punasel merel ja Pärsia lahel. Nad röövisid tühjaks kaubalaevu, mis viisid Euroopasse siidi, kangaid, vürtse ja juveele. Euroopast Indiasse sõitvatelt laevadelt rööviti münte, hõbedat ja kulda. Piraatide ohvriks langesid India ookeani sadamate vahel liikuvad India laevad, Prantsusmaa, Inglismaa ja Madalmaade Ida-India kompaniide laevad ning eriti Surati ja Al-Mukhā vahet sõitvad palverändurite laevad, sest rikkad palverändurid võtsid Mekasse sageli kaasa juveele ja muid väärisasju.
India kaupmehed Aafrika ja Réunioni sadamatest püüdsid küll tõkestada kaupade vargust piraatide poolt. Ent India ookeani kaubalaevade halvasti tasustatud meeskonnad ei olnud motiveeritud eluga riskides võitlema. Piraadid värbasid meeskonnaliikmete seast sageli kaaslasi.
Oli aeg, mil Madagaskaril oli tuhatkond piraati Inglismaalt, Prantsusmaalt, Portugalist, Madalmaadest, Ameerikast ja mujalt.
Enne eurooplaste saabumist pidasid malagassi hõimud mõnikord orjapüügisõdasid. Orjad kas müüdi araabia kaupmeestele või neid peeti teenijatena. Euroopa orjakaupmeeste saabumisega inimkauba väärtus tõusis ja nii hakkasid malagassi rannikuhõimud rohkem orjapüügisõdu pidama. Odade ja matšeetede asemel hakkasid pärismaalased kasutama musketeid, püssirohtu ja tina, mida nad said eurooplastelt. Sõjapidamine oli julm ja brutaalne.
Merinade kuningriik
pisi|püsti|Kuningas [[Andrianampoinimerina]] pisi|püsti|Kuningas [[Radama I]] Madagaskari saare Kõrgplatool oli mõned sajandid suhtelises eraldatuses ülejäänud saarest elanud riisikasvatajate merinade kuningriik. Aastal 1824 vallutasid merinad tänu kahe rafineeritud kuninga, Andrianampoinimerina (umbes 1745–1810) ja tema poja Radama I (1792–1828), juhtimisele aga peaaegu kogu Madagaskari. Seda võib pidada Madagaskari kuningriigi alguseks.
Andrianampoinimerina [1787–1810] lõi merinade riigi abielupoliitika või teiste hõimude sõjalise allutamise abil. Ta tegi Antananarivo Madagaskari pealinnaks ja rajas linna kohal kõrguvale mäetipule kuningalossi rova. Auahne kuningas kuulutas: "Ny ranomasina no valapariako" ('meri on minu riisipõllu piir'). Andrianampoinimerina paistis teiste auahnete kuningate ja pealikute seas silma oma haldusvõimekuse poolest. Kuningas andis välja seadusi. Ta jälgis tammide ja kraavide ehitamist uudismaa võitmiseks Antananarivo ümbruses. Ta võttis kasutusele metalllabida ja sundis riisikasvatajaid seda kasutama. Kuningas oli eeskujulik sõjaväekomandant. Enne oma surma 1810 jõudis ta allutada Kõrgplatoo hõimud barad ja betsileod ning valmistus juba laiendama oma kuningriigi piire mereni.
Kui tema poeg Radama I ehk Radama Suur [1810–1828] valitsemise üle võttis, toimus Euroopa ajaloos oluline sündmus, millel oli tagasimõju ka Madagaskarile. Napoleon I kaotusega nihkus jõuvahekord Inglismaa kasuks. Inglismaa püüdis India ookeani kaubateed oma kontrolli alla võtta ning hõivas Réunioni ja Mauritiuse. Mauritius jäi Briti impeeriumi laiendamise baasiks. Mauritiuse kuberner palus Prantsuse valitsust tungivalt tunnustada Radama I Madagaskari kuningana. Selle diplomaatilise manöövriga tahtis ta teha Madagaskari suveräänseks ja jätta Euroopa riikide pretensioonide alt välja.
Radama I avas saare ettevaatlikult välismaale, kusjuures ta otsis kontakte eelkõige inglastega. Ta sõlmis Inglismaaga lepingud, millega orjakaubandus põlustati ja Madagaskarile lubati protestantlikud misjonärid. Vastutasuks sissetulekuallikaks olnud orjakaubanduse põlustamise eest 1817 sai Madagaskar lepingus ekvivalendiks nimetatud summa tuhat dollarit kullas, tuhat dollarit hõbedas, kindlaksmääratud koguse püssirohtu, siledaraualisi püsse ja musketeid ning 400 väljapraagitud Briti sõjaväemundrit. Mauritiuse kuberner saatis ka sõjalisi nõunikke, kes mõnikord merina sõdureid sakalavade ja betsimisarakade vastu sõtta viisid. Ta reorganiseeris armee Inglise eeskujul. Tema valitsemisajal rajati esimesed inglaste tööstusasundused idarannikule. Inglise misjonärid tõlkisid piibli inglise keelde ja võtsid kasutusele ladina kirja. Aastal 1824 võitis kuningas Radama betsimisarakasid ja kuulutas: "Täna kuulub mulle kogu saar! Madagaskaril on valitseja!" Kuningas suri 1828, juhtides karistusekspeditsiooni betsimisarakade vastu.
pisi|püsti|vasakul|[[Ranavalona I]] Radama I lese, kuninganna Ranavalona I ehk Rananavalona Julma 33-aastane valitsemisaeg [1828–1861] algas kurjakuulutavalt: kuninganna mõrvas surnud kuninga pärijad ja sugulased. Kuninganna valitses raudse käega ja julmalt. Piinamised ja hukkamised olid tavalised. Võimule tulid jälle aadlikud ja ravitsejad, kes kahe eelmise kuninga liberaalse režiimi ajal olid oma mõju kaotanud. Kuninganna tühistas lepingud, mis Radama oli Suurbritanniaga sõlminud. Aastal 1835 tervenes kuninganna raskest haigusest ja kirjutas oma paranemise lossis leiduva 12 üleloomuliku jõuga talismani (sampy) arvele. Et neid talismane vaigistada, andis kuninganna välja seadluse, millega ta keelas kristluse praktiseerimise Madagaskaril, samuti laskis Briti misjonärid Madagaskarilt välja ajada ja kiusas kristlusse pöördunuid taga. Ta keelas kristluse, kuulutades, et kristlikud kombed "ei ole meie esivanemate kombed". Kuningas tühistas Andrianampoinimerina välja antud seadused ja võttis kasutusele jumalaotsused. Kuriteos kahtlustatavad (enamasti kristluse pooldajad) pidid jooma tangena-puu mürki. Kui nad jumalaotsuse üle elasid (mis juhtus harva), loeti nad süütuks. Malagassi kristlased nimetasid seda aega tany maizina ('aeg, mil maa oli pimeduses'). Ravanalona Julma valitsemisajal hukkus hinnanguliselt 150 000 kristlast. Ta pagendas saarelt peaaegu kõik välismaalased (peale oma prantslasest nõuandja Jean Laborde'i) ja viis suhted välismaaga miinimumini. Saar jäi isolatsiooni ja kaubavahetus teiste maadega seiskus.
Vahepeal kasvas üles kuninganna poeg ja pärija kroonprints Radama II, kes oli salajas mõjutatud katoliiklusest. Kokkupuude Prantsusmaa kodanikega ajendas teda 1854 saatma Napoleon III-le kirja, milles ta kutsus Prantsusmaad Madagaskarile sisse tungima. 28. juunil 1855 kirjutas ta alla Lamberti hartale. See dokument andis seiklushimulisele prantsuse ärimehele Joseph-François Lambertile, kes oli kolme nädala eest Madagaskarile saabunud, eksklusiivse õiguse ekspluateerida kõiki Madagaskari maavarasid, metsi ja asustamata maid 10-protsendilise maksu eest merinade monarhiale. Järgnenud aastatel olid Lamberti harta ja printsi kiri Napoleon III-le õigustuseks Prantsuse-Hova sõdadele ning Madagaskari annekteerimisele Prantsusmaa kolooniana. Aastal 1857 avastas kuninganna pealinnas oma poja Radama II ja Prantsusmaa kuninga vandenõu tema vastu. Ta pagendas kohe Madagaskarilt kõik välismaalased. Ranavalona Julm suri 1861.
pisi|püsti|vasakul|[[Radama II]] Oma lühikesel kaheaastasel valitsemisajal [1861–1863] taastas kuningas Radama II kaubavahetuse Mauritiuse ja Réunioniga, kutsus Madagaskarile tagasi kristlikud misjonärid ja välismaalased ning taasjõustas enamiku Radama I reforme.
Ent tema liberaalne poliitika ajendas väljavihastatud aadli riigipöörde, mille käigus kuningas mõrvari. Riigipöörde tegi teoks peaminister Rainivoninahitriniony. Koos oma venna Rainilaiarivonyga tagas ta salakavalalt endale mõju Madagaskari riigiasjade üle merinade monarhia järelejäänud 32 aastaks. Kõigepealt abiellus Rainivoninahitriniony, hiljem tema vend Radama II (esimese) lese Rasoaherinaga [1863–1868], kes pöördus inglaste poole. Halli eminentsina tegelikult valitsenud Rainilaiarivony abiellus ka kahe viimase Madagaskari kuninganna Ranavalona II ja Ranavalona III-ga.
pisi|püsti|[[Ranavalona II]] Aastal 1869 ristiti Radama II teine lesk kuninganna Ranavalona II [1868–1883], keda oli kasvatanud Londoni Misjoniselts, anglikaani kirikus; see konfessioon sai hiljem Madagaskari riigiusundiks. Kuninganna laskis kõik sampy-talismanid avalikult põletada. Arvukad katoliku ja protestandi misjonärid tulid kirikuid ja koole ehitama. Traditsiooniline esivanematekultus jäi siiski suuresti puutumata ja elab tänini rööbiti kristlusega edasi. Ranavalona II valitsemisaeg oli Briti mõju õitseaeg Madagaskaril. Mõnes saare osas asendus teise keelena prantsuse keel inglise keelega. Malagassi keelde tulid inglise sõnad cup ('tass'), carpet ('vaip') jt. Briti sõjaväelased jõudsid Lõuna-Aafrika kaudu saarele.
Et taasjõustada Lamberti hartat ja saada tagasi Prantsusmaa kodanike konfiskeeritud omandit, marssisid Prantsuse väed 1883 Prantsuse-Hova sõjas Madagaskarile sisse. Kaks aastat kestnud verise sõja lõpus loovutas Madagaskar Diégo Suareze (praegu Antsiranana linna Prantsusmaa põhjarannikul ja maksis Joseph-François Lamberti pärijatele 560 000 kuldfranki. Ranavalona III. [1883–1896] tõusis troonile prantslaste sissetungi ajal.
Vahepeal töötasid Euroopa jaotamisega tegelevad diplomaadid Euroopas välja kokkuleppe, mille kohaselt Suurbritannia Sansibari sultanaadi säilitamise eest pidi Saksamaa kasuks loobuma pretensioonist Helgolandile ja Prantsusmaa kasuks loobuma kõikidest pretensioonidest Madagaskarile. See kokkulepe sõlmiti 1885 Berliini konverentsil ja 1990 aktsepteeris Suurbritannia seda. Peaminister Rainilaiarivony oli Inglismaa ja Prantsusmaa edukalt teineteise vastu välja mänginud, aga nüüd ei pidanud Prantsusmaa enam Inglismaa-poolset survet kartma. Aastal 1895 maabus Majungas (praegu Mahajanga) Prantsuse kolonn ja marssis üle Betsiboka jõe pealinna Antananarivosse, mis vallutati üllatusrünnakuga. Rünnakut oli oodatud idarannikult, mis on palju lähemal. Enne kui Teine Prantsuse-Hova sõda lõppes, sai 20 Prantsuse sõdurit lahingus surma ning 6000 suri malaariasse ja teistesse haigustesse. Madagaskar sai Prantsusmaa protektoraadiks. Aastal 1896 hääletas Prantsusmaa parlament Madagaskari annekteerimise poolt. 103 aastat kestnud merinade monarhia oli lõppenud ja kuninglik perekond emigreerus Alžeeriasse. Viimase kuninganna pagendamine 1897 oli Prantsuse ülemvõimu sümbol. See tähendas faktiliselt monarhia kaotamist.
Prantsusmaa võimu all
pisi|püsti|Prantsuse koloniaalmark Prantsusmaa valitses osalt brutaalse vägivallaga. Igasugune Briti mõju püüti alla suruda. Prantsuse keel kuulutati ametlikuks keeleks. Kuigi orjus oli kaotatud, tähendasid maksud praktikas sunnitööd. Maa anti välisasunikele ja -firmadele, eeskätt kohviistanduste tarbeks.
Esimese maailmasõja ajal võitlesid malagassi väed Prantsusmaal, Marokos ja Süürias.
Adolf Hitleril oli Teise maailmasõja alguses lühikest aega plaan asustada 4 miljonit Euroopa juuti ümber Madagaskarile (Madagaskari plaan).
Kui Saksamaa oli 1940 Prantsusmaa okupeerinud, allus Madagaskar algul Vichy valitsusele, 1942. aastast Suurbritanniale, mille väed strateegiliselt tähtsa saare vallutasid, et takistada Jaapani sissetungi. Aastal 1943 võtsid saare Suurbritannialt üle Prantsuse Vabad Relvajõud.
Aastal 1946 sai Prantsusmaa Madagaskari ülemereterritooriumiks.
Aastal 1945 sai alguse iseseisvusliikumine: asutati liikumised MDRM (Mouvement de la Rénovation Malgache). Kui radikaalne MDRM saavutas 1946 suure valimisvõidu, muutis koloniaalvalitsus 1936 kehtestatud valimisõigust talle meelepärase erakonna Parti des Deshérités de Madagascar (PADESM) kasuks. See ajendas sõja. Õhkkond oli 15 000 Teises maailmasõjas võidelnud palgasõduri naasmise tõttu niigi üles köetud. Malagassid olid rahulolematud ka Vichy valitsuse kehtestatud miinimumhindadega Madagaskari riisi eest, mis lähenesid konfiskeerimisele.
Algul esitati nõudmine anda Prantsusmaa kodaniku õigused, mis seni olid ainult malagasside ülemkihil, kõigile malagassidele. Prantsusmaa keeldumise tõttu hakati nõudma juba riiklikku iseseisvust. Märtsist 1947 puhkesid mitmes kohas rahvuslike liikumiste ülestõusud.
Mässajad olid sõjaliselt algelisel tasemel ja halvasti organiseeritud. Prantsuse väed surusid ülestõusu maha. Sõda kestis 29. märtsist 1947 kuni 1948. aastani. Populaarseima liikumise MDRM juhid vangistati ja osalt hukati. MDRM-i süüdistati ülestõusu organiseerimises, kuigi tõenäoliselt korraldasid selle hoopis salaorganisatsioonid PANAMA ja JINA. MDRM ei võtnud ülestõusu organiseerimist omaks. Sõjaseisukord kehtis 1950. aastani. Kuni 1955. aastani oli igasugune poliitiline tegevus keelatud, alles 1956 taastati valimisõigus. MDRM-i organisatsioon hävitati täielikult. Sõda nõudis 60 000 – 100 000 ohvrit. Teiste hinnangute kohaselt oli hukkunuid 8000 – 12 000 ning arvu 100 000 peetakse Prantsuse sõjaväe vääraks hinnanguks aastast 1949.
Iseseisvumine
pisi|püsti|[[Philibert Tsiranana]] Prantsusmaa algatas 1956 ülemeremaade reformi (Loi Cadre). Madagaskaril tekkis mitmeid erakondi.
14. oktoobril 1958 kuulutati pärast autonoomiareferendumit välja Prantsuse Ühenduse raames välja autonoomne Madagaskari Vabariik.
Ajutine valitsus lõppes põhiseaduse vastuvõtmisega 1959.
26. juunil 1960 sai Madagaskar täieliku iseseisvuse. Madagaskari presidendiks sai Philibert Tsiranana.
Tsiranana režiim
Tsiranana valitsus jätkas võimupositsioonidele jäänud prantsuse kolonistide (colons) poliitikat ja võttis erinevalt paljudest teistest endistest Prantsuse asumaadest antikommunistliku kursi, keeldudes suhtlemast kommunistlike maadega.
Majandus hakkas alla käima peaaegu kohe pärast iseseisvumist.
Aastal 1971 leidsid aset talupoegade rahutused. Aastal 1972 surus ta metsikult maha rahutused riigi lõunaosas. Lahvatas protestiliikumine Tsiranana poliitika vastu ja Tsiranana oli sunnitud tagasi astuma.
Sõjaväeline diktatuur
Tsiranana saatis valitsuse laiali ning andis võimu üle kindral Gabriel Ramanantsoale ja tema ajutisele valitsusele. Need muutsid välispoliitikat, vähendades sidemeid Prantsusmaaga ja sõlmides tihedamad suhted Nõukogude Liiduga.
Aastal 1975 püüti Richard Ratsimandrava ning pärast tema surma Gilles Andriamahazo võimu all demokraatia juurde naasta.
Ratsiraka režiim
Ta propageeris sotsialismi, natsionaliseeris suure osa majandusest ja katkestas kõik sidemed Prantsusmaaga. See poliitika kiirendas Madagaskari majanduse allakäiku, sest Prantsuse sisserändajate lahkumisega pärast Madagaskari iseseisvumist oli tekkinud oskuste ja tehnika nappus.
Aastal 1977 lubati ainsa parteina valimistele Ratsiraka partei Malagassi Revolutsiooni Avangard (Avantgarde de la Révolution Malgache, AREMA) ning Ratsiraka ametiaega pikendati. Sotsialistlikust ebamajanduslikkusest tingitud katastroofilise majandusolukorra ning 1981.–1982. aasta võlakriisi tõttu lähenes Madagaskar uuesti Läänele ning asendas 1986 prokommunistliku poliitika prokapitalistlikuga. Rahvusvahelise Valuutafondi soovitud meetmed tõid kaasa majanduse mõningase paranemise, kuid varsti algas jälle halvenemine.
Märtsis 1989 võitis Ratsiraka valimised kahtlastel asjaoludel, mis põhjustas rahutusi. Need kasvasid, kui 1991 tapsid presidendi Põhja-Koreas välja õpetatud ihukaitsjad uue luksusliku, Põhja-Korea abiga ehitatud presidendipalee ees rahumeelseid meeleavaldajaid.
Lõpuks sundis Madagaskari opositsioon ja rahvusvaheline avalikkus Ratsirakat oma positsiooni ka ideoloogiliselt revideerima, nii et 1992 võeti rahvahääletusel vastu uus põhiseadus, mis piiras presidendi võimu.
Albert Zafy valitsus
Aastal 1993 võitis esimestel mitmeparteilistel valimistel Ratsirakat Albert Zafy. Zafyl ebaõnnestus lõhestunud riigi ühendamine ja bürokraatlikust korrumpeerunud valitsemisest ülesaamine ning 1996 esitati Zafyle süüdistus volitustest üleastumises ning ta tagandati.
Ratsiraka režiimi jätk
Aastal 1997 valiti alla 50-protsendise osalusega (registreeritud valijaid oli 6,5 miljonit) valimistel napi enamusega üllataval kombel tagasi Didier Ratsiraka, kes oli partei Ühendus Madagaskari Taassünni Eest esimees (Association pour la Renaissance de Madagascar, AREMA; praegu Avant-garde pour la rénovation de Madagascar). Konstitutsioonikohus vannutas ta presidendiks pärast mõningat viivitust. Varsti pärast ametissevannutamist surus ta 1998. aasta keskel läbi konstitutsioonimuudatuse, mis andis talle rohkem võimu. Aprillis 2001 valiti esimest korda parlamendi ülemkoda Senat.
Ratsiraka jätkas kurssi kapitalismile. Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapanga mõjul jätkus privatiseerimine. See tõi kaasa suurema majanduskasvu ja kõrgema inflatsiooni.
Märtsis 2000 tabas Madagaskarit ja Mosambiiki kaks tsüklonit, mille tagajärjel jäi tuhandeid inimesi peavarjuta.
Ratsiraka-vastane opositsioon tugevnes jälle. 2000. aasta provintsivalimisi kutsusid opositsioonierakonnad üles boikoteerima, viidates sellele, et valijad ei ole reformidest piisavalt informeeritud. Osales 30% valimisõiguslikest ning AREMO võitis peaaegu kõikjal peale Antananarivo.
Aastal 2001 vangistati presidendi solvamise ja tšekipettuse eest parlamendiliige Jean-Eugene Voninahitsy. Seepeale moodustati opositsiooniline parlamendirühm Kriisiüksus Demokraatia Kaitseks.
Mais 2001 alustas 29-aastase vaheaja järel Senat.
pisi|püsti|Marc Ravalomanana 2001. aasta presidendivalimised tekitasid palju vaidlusi. Opositsiooni kandidaat, Antananarivo linnapea Marc Ravalomanana väitis, et on esimeses voorus (16. detsembril 2001) 52 protsendiga häältest võitnud, mida aga võimud eitasid: ametlike tulemuste järgi ei saanud Ravalomanana absoluutset enamust, vaid 46% häältest. Ravalomanana keeldus teisest hääletusvoorust. 2002. aasta alguses leidsid kahe leeri esindajate vahel aset ägedad tänavakokkupõrked, nii et olukord lähenes kodusõjale. Hukkus 30...40 inimest. Ravalomana üleskutsel leidsid aset üldstreigid. Ravalomanana suutis valimispettust tõendada. Veebruaris kuulutas Ravanamolana end presidendiks ja seadis end Antananarivos sisse, Ratsiraka oma vägedega taganes aga Tamatavesse. Kummagi pooldajate vahel toimus vägivaldseid kokkupõrkeid. Pärast häälte korduslugemist aprillis 2002 kuulutas Kõrgeim Konstitutsioonikohus 28. aprillil Ravalomanana võitjaks: ametlike tulemuste järgi sai Ravalomanana 51,3% häältest ja Ratsiraka 35%. Ratsiraka kuulutas, et ignoreerib seda otsust, kuid juunis 2002 tunnustas USA Ravalomananat Madagaskari seadusliku riigipeana. Ratsiraka põgenes Pariisi ja palus juulis 2002 Prantsusmaal poliitilist varjupaika, kuigi talle ustavad väeüksused tegutsevad ikka veel sissidena, takistades pealinna varustamist.
Ravalomana valitsus
Parlamendivalimistel detsembris 2002 saavutas Ravalomanana partei Ma Armastan Madagaskarit ülekaaluka võidu. Ta tõotas kasutada oma mandaati, et tihedas koostöös Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapangaga reforme läbi viia ja korruptsiooni vastu võidelda, muu hulgas politseinike palka tõstes. Olukord on vahepeal stabiliseerunud, kuid elanikkonna rahulolematus ja vaesus on endiselt suur.
Veebruaris 2003 süüdistati endist relvajõudude ülemjuhatajat katses president Ravalomananat kukutada. Augustis 2003 mõisteti Didier Ratsiraka avalike fondide raiskamise eest tagaselja 10 aastaks vangi. Detsembris 2003 mõisteti endine parlamendiliige Tantely Andrianarivo ametikoha kuritarvitamise eest 12 aastaks vangi. Detsembris 2004 tabas 2004. aasta India ookeani maavärinast põhjustatud tsunami Madagaskari idarannikut, kahjustades taristut ning jättes ligi tuhat inimest kodutuks.
Numata
Numata (jaapani 沼田) on linn Jaapanis Gumma prefektuuris.
Numata moodustati 1. aprillil 1954. 2005. aastal liideti linnaga Shirasawa ja Tone küla.
Välislingid
Numata koduleht
Gustav Vilbaste
Gustav Vilbaste (aastani 1935 Gustav Vilberg; 3. september 1885 Haavakannu, Kodasoo vald – 21. veebruar 1967 Tallinn) oli eesti botaanik, publitsist, kodu-uurija ja looduskaitsja.
Noorpõlv
Gustav Vilberg sündis Kuusalu kihelkonnas Haavakannu kõrtsi rendikohal. Tema isa Johannes Vilberg (1856–1931) ja ema Miina Vilberg (sünd Vilbiks) (1852–1945) olid mõisarentnikud, talupidajad. 1892. aastal asus pere elama Jõelähtme valla Saunja küla Tõnu talu rendikohale, hiljem omandati koht põllupanga abil.
Gustav Vilberg õppis aastatel 1893–1897 Rummu-Saunja vallakoolis, seejärel 1897–1900 oli tööpoisiks isatalus Tõnul. 1900–1902 õppis ta Kolgal kaheklassilises ministeeriumikoolis, 1902–1903 Kolga ministeeriumikooli pedagoogilises klassis (üks tema õpetajaid oli Jakob Westholm).
7. juulil 1903 omandas Vilberg ministeeriumikooli lõputunnistuse alusel õiguse õpetada vallakoolis ja asus õpetama, algul 1903–1904 Virumaa Mädapea vallakoolis, seejärel 1904–1913 Kehra vallakoolis. 22. märtsil 1907 õiendas Narva Gümnaasiumi juures külakooliõpetaja kutseeksamid. Samal aastal alustas ta rahvaluule, -viiside, -laulude, -kommete, -tantsude, murrete ja vanavara kogumist Eesti Üliõpilaste Seltsile ja Eesti Rahva Muuseumile. Aastatel 1913–1914 oli ta kuulaja keskkoolikursustel Tartus.
1914. aastal mobiliseeriti Vilberg tsaariarmeesse Petrogradi, kuid vabastati sõjaväekohustusest tervislikel põhjustel (lampjalgsus).
Aastatel 1914–1916 oli ta õpetaja Alavere vallakoolis Harjumaal, aastatel 1916–1917 ajakirjanik Tallinna Teataja toimetuses.
Ülikooliaastad ja töö Tartus
Aastatel 1917–1918 oli Vilberg vabakuulaja Tartu Ülikoolis, 1918 õiendas küpsuseksamid Tartu Aleksandri Gümnaasiumi juures. 1918–1926 õppis Vilberg Tartu ülikoolis matemaatika-loodusteaduskonnas. 1918–1920 oli ta õpetaja Tartu Reaal- ja Kommertskoolis.
1919–1920 sõdis Vilberg jalaväelasena Eesti Vabadussõjas Kooliõpetajate Roodu koosseisus. Arvati tagavaraväkke 30. oktoobril 1920.
1920–1923 oli ta assistent Tartu Ülikooli Botaanikainstituudis. 1920. aastast oli ta Eesti Loodusuurijate Seltsi ja Emakeele Seltsi tegevliige. 1922. aastal võttis ta osa ajakirja Loodus toimetamisest ning avaldas esimese eestikeelse taimemääraja "Eesti taimestik koolidele". Aastatel 1923–1924 oli ta ajakirja Loodus tegev- ja vastutav toimetaja. 1923. aastal käis Vilberg taimeteaduslikul ekskursioonil Soomes Laadoga rannikul ja Sortavalas professor Kaarlo Linkola juhendamisel. 1924. aastal oli õpetaja Tartu Ühis-Kommertsgümnaasiumis.
Edasine teadus- ja pedagoogitöö
Aastatel 1927–1928 õppis Vilberg Viini ülikoolis. 19. juulil 1928 kaitses ta seal väitekirja "Erneuerung der Loodvegetation durch Keimlinge in Ost-Harrien (Estland)" ja sai filosoofiadoktori kraadi (peaaine botaanika, kõrvalainena geograafia).
1928–1930 oli ta Tartu Ülikooli stipendiaat floristika alal, tutvus botaanilise uurimistöö ja taimestikuga Rootsis ja Soomes. 1930 töötas Stockholmis Rootsi Riiklikus Loodusteaduste Muuseumis. Kandideeris Tartu Ülikooli Botaanika õppetooli korralise professori kohale, kuid see koht anti botaanik Theodor Lippmaale.
1930–1936 oli Eesti Loodusuurijate Seltsi looduskaitse sektsiooni kirjatoimetaja (sekretär). 1930–1938 andis välja ja toimetas ajakirja Loodusvaatleja.
1932–1936 oli õpetaja Tartu Linna Poeglaste Gümnaasiumis. 1932–1933 õpetaja Hugo Treffneri Poeglaste Eragümnaasiumis. 14. juunil 1934 anti talle kesk- ja kutsekooli loodusteaduse ning maateaduse õpetaja kutsetunnistus. 1935 andis õpetaja ametitõotuse. 1935–1936 oli õpetaja Tartu Linna Tehnikakoolis.
Looduskaitseline tegevus
29. jaanuaril 1936 valiti Riigiparkide Valitsuse Looduskaitse nõukogu poolt esimeseks Eesti Vabariigi looduskaitseinspektoriks. 15. veebruaril asus looduskaitseinspektorina tööle.
1936–1940 valmistas ette, vormistas ja korraldas enam kui 500 loodus- ja muinsuskaitse objekti, sealhulgas 47 looduskaitseala (6 suuremat metsakaitseala, 6 taimekaitseala, 1 sookaitseala, 17 linnukaitseala, 2 geoloogilist kaitseala, 15 tervisemuda kaitseala) registrisse kandmise. Korraldas ankeetküsitlusi 1936. a. allikate, 1937. a. maavarade, 1938–1939.a. Lääne-Eestis kasvavate jugapuu ja luuderohu leiukohtade kohta, 1939. a. valge-toonekure üleriigilise loenduse. 1939. a. alustati rändrahnude loendusega.
1936 tutvus looduskaitse korralduse ja looduskaitsealade ning rahvusparkidega Lätis, Leedus, Poolas, Austrias, Saksamaal, Tšehhoslovakkias ja Soomes. 23. jaanuaril 1937 andis looduskaitseinspektori vandetõotuse. 1. aprillil 1938 jätkas Riigiparkide Valitsuse tegevuse lõpetamise järel looduskaitseinspektorina Loodushoiu- ja Turismi Instituudis.
11. veebruaril määrati looduskaitseinspektori ülesannete kõrval Loodushoiu- ja Turismi Instituudi Puukooliaia kodumaa lillede ning aretamise osakonna juhatajaks.
Märtsis 1939 komandeeriti läbirääkimistele Soome Olümpiamängude Komiteega 1940. aastal Helsingis aset leidvate olümpiamängude asjus seoses nii Eesti Vabariiki läbivate teede kui ka vaatamisväärsuste valmisoleku kohta maitsi läbisõitvate osavõtjate reisijate teenindamiseks. Samuti tutvus ta Helsingi loomaaia ja vabaõhumuuseumi töö korraldusega, et Tallinna samalaadseid loodusparke rajada.
1. juulil 1940 nimetati Haridusministeeriumi Teaduse ja Kunsti osakonna looduskaitse inspektoriks.
1941 oli ta õpetaja Tallinna Poeglaste Kommertskoolis, Kaubanduslikel kursustel ja Naiskutsekoolis. 1941–1942 oli õpetaja Tallinna XI Gümnaasiumis, Tallinna XII Gümnaasiumis, Poeglaste Kaubandus- ja Ärinduskeskkoolis, Tallinna Tütarlaste Kaubanduskoolis.
16. märtsil 1942 määrati Saksa okupatsioonivõimude Tallinna kindralkomissari korraldusega Riigimetsade Valitsuse looduskaitse eriteadlase ametikohale. Aprillis 1944 evakueeriti Metsade Keskvalitsuse koosseisus Abja linna Viljandimaal. 1944–1945 oli metsakaitse insener Eesti NSV Metsa- ja Paberitööstuse Ministeeriumis. Jaanuarist 1945 oli Kadrioru Noortepargi juhataja. 1. veebruarist 1945 kinnitas Eesti NSV Hariduse Rahvakomissariaat ta Tallinna Pedagoogilise Kabineti juhatajaks. 15. aprillil 1945 määrati ta Eesti NSV Riikliku Loodusteaduste Muuseumi vanema teadusliku kaastöölise ametikohale. 11. jaanuaril 1946 määrati ENSV Riikliku Loodusteaduste Muuseumi botaanika osakonna juhatajaks.
Oktoobris 1946 taotles Viini Ülikooli doktoridiplomi ümberarvestamist NSV Liidu Kõrgema Haridusministeeriumi kõrgemas atesteerimiskomisjonis, kuid komisjon keeldus ta doktorikraadi arvestamast ning nõudis uue doktoritöö tegemist.
Vanaduspõlv
1. juulil 1950 siirdus 65-aastaselt vanaduspensionile.
1956 valiti Eesti Loodusuurijate Seltsi auliikmeks. 30. septembril 1965 tähistati Gustav Vilbaste 80. sünnipäeva Teaduste Akadeemia saalis piduliku koosolekuga.
21. veebruaril 1967 suri 81. eluaastal, 26. veebruaril sängitati Kuusalu kalmistule.
Teadustöö
Lõviosa tema teadustööst oli seotud botaanikaga: ta tegeles haruldaste ning kaitsealuste taimede kasvupaikade uurimisega ja ülestähendamisega, kirjeldas botaaniliselt huvitavaid alasid, uuris antropogeenset mõju taimkattele, eriti põhjalikult seiras Põhja-Eesti looalasid.
Ta koostas umbes 12 000 herbaariumilehest koosneva taimekogumiku – herbaariumi. Ta oli esimese eestikeelse täieliku taimemääraja autor.
Ta oli Eesti looduskaitseliikumise üks pioneere, ühtlasi ka esimene looduskaitseinspektor. Ta osales 1939. aastal Tallinna Loomaaia rajamisel.
Isiklikku
27. detsembril 1921 abiellus Gustav Vilberg Ellen Koppeliga. 21. septembril 1922 sündis neil poeg Gustav. 3. aprillil 1924 sündis poeg Juhan, 4. aprillil 1926 tütar Ellen (suri 1926), 5. juunil 1931 tütar Hele ja 17. detsembril 1932 poeg Henn.
12. augustil 1935 võttis suguvõsa uueks perekonnanimeks Vilbaste, Gustav Vilbergist sai Gustav Vilbaste.
Suurrahu (täpsustus)
Suurrahu on mitme Eesti saare ja madala nimi:
1990. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1990. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 35. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 5. mail 1990 Jugoslaavias Zagrebis. Selle võitis Itaalia.
Tabivere vald
Tabivere vald oli vald Jõgeva maakonna lõunaosas Vooremaal.
Eesti omavalitsuste haldusreformiga 2017. aastal liideti Tabivere vald Tartu vallaga Tartu maakonnas.
Valla territooriumile jäid järvedest Saadjärve põhjaosa ning Elistvere, Kaiavere, Raigastvere ja Soitsjärv.
Vallas asus Elistvere loomapark.
Tabivere viimane vallavanem oli Tarmo Raudsepp.
Asustus
Külad: Elistvere, Juula, Kaiavere, Kaitsemõisa, Kassema, Koogi, Kõduküla, Kõnnujõe, Kõrenduse, Kärksi, Lilu, Maarja-Magdaleena, Otslava, Pataste, Raigastvere, Reinu, Sepa, Sortsi, Tormi, Uhmardu, Vahi, Valgma, Voldi, Õvanurme.
Ajalugu
Tabivere valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991. Tabivere vallavanem on olnud Viljar Õispuu, Kalev Raudsepp, Aare Aunap, Raul Rääsk, Riina Jääger, Kalmer Lain ja Tarmo Raudsepp.
Phosphorus
Phosphorus on
Port Louis
Port Louis on Mauritiuse pealinn India ookeani ääres. See on Mauritiuse suurim linn ja tähtsaim sadam ning Port Louis' ringkonna keskus.
Linna pindala on 6,3 km², koos eeslinnadega 42,7 km².
Elanike arv oli 147 688 (2003. aasta rahvaloendus).
Mauritiuse halduskeskusena asutasid prantslased Port Louis' 1735. aastal. Sadam oli seal olnud juba alates 1638. aastast. Linn on nimetatud kuningas Louis XV auks.
Tiit Leito
Tiit Leito (sündinud 1. juunil 1949 Tilga külas Emmaste vallas Hiiumaal) on eesti ornitoloog ja loodusfotograaf.
1967. aastal lõpetas ta Haapsalu 1. Keskkooli. 1972. aastal lõpetas ta metsamajanduse insenerina Eesti Põllumajanduse Akadeemia.
Aastatel 1972–1996 oli ta Hiiumaa laidude maastikukaitseala juhataja.
Ta on põhjalikult uurinud Hiiumaa linnustikku, avaldanud loodusalbumeid ja loodusteemalisi postkaarte. Ta on koostanud mitme looduskaitseala, näiteks Endla looduskaitseala ning Soomaa ja Matsalu rahvuspargi slaidiprogramme.
Isiklikku
Tiit Leito abikaasa on Karin Poola. Neil on kaks tütart. Tiit Leito vend on Vello Leito ning vennad olid Toomas Leito ja Aivar Leito, õde oli sotsioloog Aili Kelam (1935–2017).
Ansel Adams
Ansel Easton Adams (20. veebruar 1902 – 22. aprill 1984) oli USA fotograaf, kes on tuntud eelkõige oma mustvalgete fotode poolest, mis kujutavad Ameerika Ühendriikide lääneosa. Tema stuudiost, mida haldab Adamsite perekond, on loodud Ansel Adamsi Galerii (Ansel Adams Gallery).
thumb|240px|"The Tetons and the Snake River" (1942)
Tunnustus
5. detsembril 2007 võeti Ansel Adams vastu California Hall of Fame'i. Tseremooniat juhatasid California kuberner Arnold Schwarzenegger ja tema abikaasa Maria Shriver ning koos Adamsiga lisandusid kuulsuste halli sellised nimed nagu Milton Berle, Steve Jobs, Willie Mays, Robert Mondavi, Rita Moreno, Jackie Robinson, Jonas Salk, M.D., John Steinbeck, Elizabeth Taylor, Earl Warren, John Wayne ja Tiger Woods.
Looming
thumb|right|280px|"Evening, McDonald Lake, Glacier National Park" (1942)
Tuntumad fotod
thumb|right|280px|"Church, [[Taos Pueblo" (1942)]]
Fotoraamatud
Fotograafiat tutvustavad raamatud
Peeter Urbla
Peeter Urbla (sündinud 2. juunil 1945 Türil) on eesti filmilavastaja ja -produtsent.
1969. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli kunstiajaloolasena ja 1977. aastal Moskvas kaheaastased stsenaristide ja režissööride kursused mängufilmide lavastajana (juhendaja Andrei Tarkovski).
Sulev Keedus
pisi|Sulev Keedus 2022. aastal Sulev Keedus (sündinud 21. juulil 1957 Tallinnas) on eesti filmilavastaja.
Keskhariduse omandas Sulev Keedus Tallinna 37. Keskkoolis. 1979. aastal lõpetas ta Ed. Vilde nimelise Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhina ja 1989. aastal Moskvas Kõrgemad Režissööride ja Stsenaristide Kursused mängufilmide režissöörina.
Ta töötas 1977–1982 režissööri ja operaatori assistendina Eesti Telefilmis, seejärel Seppo kliinikus fotolaboratooriumi juhatajana.
Ta oli üks 1998. aastal asutatud stuudio F-Seitse OÜ asutajatest.
2022. aasta seisuga on ta pälvinud viis Neitsi Maalit – Eesti Filmiajakirjanike Ühingu aasta filmi auhinda. Nii palju Neitsi Maalisid pole ühelgi teisel filmitegijal.
Edward Smith
Edward John Smith (27. jaanuar 1850 Hanley, Staffordshire, Inglismaa – 15. aprill 1912 Atlandi ookean) oli Titanicu kapten.
Carl Raab
Carl Axelsson Raab (ka Carl Rabe; 14. oktoober 1667 Stockholm – 1711 Stockholm) oli saksa päritoluga vaimulik, Tallinna Toomkiriku rootsi koguduse pastor.
Põhjasõja 1710. aasta Harku kapitulatsiooniakti ja ülemvõimu vahetumise tõttu Eestimaal põgenes ta Rootsi.
Ta oli abielus Tallinna Toomkiriku pastor Wasseni tütre Dorothea Elisabeth Wasseniaga. Abielust sündis:
Gumma prefektuur
Gumma prefektuur (kohalikus transkriptsioonis Gunma) on Jaapani prefektuur Honshū saare keskosas.
Gumma prefektuur piirneb läänes Nagano, lõunas Saitama, idas Tochigi, kirdes Fukushima ja põhjas Niigata prefektuuriga.
Prefektuur asub sisemaal. Prefektuuri põhjaosas asub Mikuni ahelik, lääneosas Kantō ahelik. Tema põhjapiiril asub 2578 m kõrgune Shirane vulkaan ja läänepiiril 2560 m kõrgune Asama vulkaan.
Prefektuuri halduskeskus on Maebashi.
Gumma prefektuuri tunnuslind on vaskfaasan (Phasianus soemmerringii), tunnuspuu on Thunbergi mänd (Pinus thunbergii) ja tunnuslill jaapani rododendron (Rhododendron japonicum).
Gumma prefektuur on jaotatud 40 omavalitsusüksuseks, millest 12 on linnad (市 shi): An'naka, Fujioka, Isesaki, Kiryū, Maebashi, Midori, Numata, Ōta, Shibukawa, Takasaki, Tatebayashi ja Tomioka.
Pipett
Pipett on gradueeritud ehk ühikutega varustatud instrument, mida kasutatakse kindla ruumalaga vedeliku, harvem gaasi viimiseks uuritavasse proovilahusesse vm.
Pipette kasutatakse laialdaselt praktilises keemias, molekulaarbioloogias jm.
Varem olid pipetid enamasti klaasist ja käsitsi täidetavad mingi kindla koguseni. Tänapäeval kasutatakse valdavalt automaatpipette, mis võimaldavad pipetile määratud vedelikukoguse hõlpsasti sisse tõmmata. Automaatpipeti mõõtetäpsus on enamasti suurem kui klassikalise klaasist pipeti oma.
Simisalu matkakodu
<mapframe latitude="59.116063" longitude="25.626984" zoom="2" width="200" height="100" align="right"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ {     "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 25.562567710876,         59.105576000729        ]      }    }  ] } Simisalu matkakodu on Kõrvemaa maastikukaitsealal Järvamaal endises Albu vallas Vetepere külas asuv huvirändurite peatuspaik, mis rajati aastal 1977. Selle hooldaja oli rajamisest saati kuni surmani 2018.aastal tunnustatud loodusemees Rein Arjukese.
Simisalu on oma võimaluste, hinna, loo ja ümbruse tõttu väga hinnatud peatuskoht koolidele, ettevõtetele ja ühendustele erinevate koolituste läbiviimisel. Kõrvemaa soode ja rabade vahel asuv Simisalu on autoga sõidetavate teede lõpus, kust edasi pääseb vaid jala läbi metsiku looduse looklevatel matkaradadel.
Simisalu soosaar ehk väljamägi on Tammsaare väljamäe naabriks. A.H.Tammsaare "Tõde ja õigus" kajastab Simisalut ning seal elanud inimesi Hundipalu kohanime kaudu. Sealt teame, et Hundipalu Tiit oli edumeelne ja teadmishimuline mees.
Rabalaibad
Rabalaibad või soolaibad on soos või rabas väga pikka aega (sadu või tuhandeid aastaid) säilinud surnukehad. Tavaliselt mõistetakse rabalaipade all Põhja-Euroopas ajaloolistel germaanlaste ja keltide asualadel ajavahemikust u 500 eKr kuni 500 pKr pärinevaid laipu.
Esimesed praeguseni säilinud rabalaipade leiud pärinevad 19. sajandi algupoolest, arvukalt surnukehi leiti Teise maailmasõja ajal, kui turvas leidis laialdast kasutust odava kütusena. Kõige uuemad leiud on 21. sajandi algusest. Kokku on leitud rohkem kui 1000 inimese jäänused, kõige rohkem rabalaipu pärineb Rootsist, Norrast, Taanist, Põhja-Saksamaalt, Iirimaalt ja Inglismaalt.
Säilimistingimused rabas
Turbarabad koosnevad peamiselt ladestunud turbasamblast, millest lagunedes eraldub piisavalt huumushapet, mis baktereid lagundab. Kui happe kontsentratsioon on piisav, säilivad nii nahk kui luud; samas võib liiga suur happelisus lahustada luid, kuid ometi säilitada lihased ja naha. Säilimisele aitavad kaasa põhjamaine külm kliima, mis aeglustab lagundamist keha sohu vajumise ajal, ning raba alumistes kihtides valitsev hapnikupuudus.
Kuidas nad surid
Osa leituid on ilmselt ise õnnetult sisse vajunud, osa teadlikult maetud. Taani ajaloolane Peter Vilhelm Glob viitab asjaolule, et paljud soost leitud on surnud vägivaldset surma, ja oletab, et tegu on olnud ohverdamise või karistamisega. Peale kägistamise ja kõri läbilõikamise on mitmel ohvril torkejäljed, pähe saadud löögid, mõned ohvrid on kinniseotuna uputatud. Enamik mehi on leitud alasti ning nende juuksed on maha aetud. Mehi ja naisi on ohverdatute hulgas võrdselt, väga vähe on leitud lapsi. Ebatavaliselt palju on leitud füüsilise puudega inimesi, keda arvatavasti taheti eraldada ühiskonnast ning keda valiti ohvriandideks. Julius Caesar on märkinud ära oma kommentaarides, et keltide jumalatele meeldisid ohvriandidena kurjategijad, aga kui neid käepärast polnud, siis ohverdati ka süütuid inimesi. Rabadest leitud kehad võivad olla seotud keldi traditsiooniga, kus suhtuti suure lugupidamisega ümbritsevasse loodusesse, eriti jõgedesse, ojadesse, järvedesse ja soodesse ning jäeti ohvriannid vette. Samuti on germaanlaste ja keltide puhul teada, et kuna inimohver ei olnud mõeldud ainult ühele jumalale, tuli eri jumalatele ohverdatud inimesed ka erinevalt hukata. Kõige levinumaks viisiks oli poomine või kägistamine, mida üldjuhul seostatakse ohverdamisega Odinile, kes ise oli samuti "poodud jumal". Ohver võidi visata alla kaljult, mis viitas ohverdamist Freyle, lõhkuda ohvri selgroog (äikesejumal Thorile) või ta uputada (viljakusjumalanna Nerthusele).
Kroonikate andmetel tundub, et inimohvri toomise peamiseks rahuaegseks põhjuseks on arvatavasti olnud viljakuse ja seeläbi elu jätkamise soodustamine. Sellele viitab ka järgmine lõik Ynglinga saagast: ''Dómald võttis pärandi oma isa Vísburri järelt ja valitses maad. Tema päevil oli Rootsis ikaldus ja nälg. Siis tõid rootslased suuri ohvreid Uppsalas. Esimesel sügisel ohverdasid nad kariloomi, aga nälg kestis edasi. Aga teisel sügisel oli neil inimohver, ent puudus oli nii nagu enne, kui mitte hullem. Aga kolmandal sügisel kogunes palju rootslasi Uppsalasse, kus pidi ohvritalitus olema. Siis oli juhtidel nõupidamine ja seal otsustati, et hädas on süüdi Dómald, nende kuningas, ja ka see, et nad pidid ta ohverdama viljakusele ja ründama teda ja tapma ja määrima tema verega altari ja nii nad tegid. Nii ütleb Þjóðólfr:''
On ennegi juhtunud nii, et vaenlase relv löönud kroonitud pea, kus lahingupaik oli punaporine verisest vihmast. Aga Dómald suri veristest kätest, ei tõusnud need vaenlaselt lahingukäras – tõusid Rootsi alamatelt, et tuua õnne maale. (Ynglinga saaga XV)
Tuntumad sooleiud
pisi|Grauballe mees
1952. aastal leiti Silkeborgi lähedalt Tollundi turbarabast kõigest kahe meetri sügavusest mehe laip. Ta keha oli looteasendis lebanud rabas u 2300 aastat. Mees kandis mütsi, mis koosnes töödeldud lambanaha ribadest. Puusade ümber oli surnukehal nahast rihm, muidu oli ta üleni paljas. Surnukeha kaela ümber oli tihedalt seotud pikk poomisnöör. Juuksed olid hästi lühikeseks lõigatud ja habe aetud. Radioaktiivse süsiniku meetodil tehtud uuringud näitasid, et mees oli surnud umbes aastal 210 eKr. Tema surma viis oli iseloomulik kolmekordsele rituaalsele tapmisele, mis moodustas osa keldi traditsioonist: kolba purustamine, kägistamine ja kõri läbilõikamine. Arvatakse, et keldi kombestik jõudis ka väljapoole keldi keeleala piire, sh Skandinaaviasse.
Üks põhjalikumalt uuritud rabalaipu on nn Grauballe mees, kes leiti Taanis Grauballe rabast. Ta suri umbes 30-aastaselt. Teda on uuritud isegi kohtuekspertiisi meetoditega, sh on teada, mida ta sõi enne surma. Mehe keha oli nii hästi säilinud, et temalt oli võimalik isegi sõrmejälge võtta. Ta suri 2300 aastat tagasi. Glob seostab surnukeha lähedusest leitud viljakusejumalanna kuju tema surmaga ning oletab, et mees ohverdati viljakusjumalannale. Viljakusejumalanna mängis tähtsat rolli tollases ühiskonnas ning talle toodi ohvreid hea ja pideva viljasaagi nimel. Erinevalt Globist arvab Tove Ottemalm Engman oma uurimuses, et Grauballe mees oli lihtsalt kuriteo ohver, mitte ohvriand. Engman suhtub üldse kriitiliselt veel mitmetesse eelkäijate teooriatesse, mille kohaselt kõik soodest leitud laibad olid ohvriannid.
Arheoloogilised uuringud
Õietolmu analüüsid ja mõningate sooinimeste maosisu uuringud näitavad, et ohvrid olid tapetud ilmselt hilistalvel või varakevadel. Peter Globi kohaselt ohverdati inimesi sigivusriitustel, tähistamaks aastaaegade vaheldumist ja soodustamaks uue elu edenemist ohvri anni abil, olgu see siis vabatahtlik või mitte.
Kirjandus
10 January 2023, Published online by Cambridge University Press, Roy van Beek, Cindy Quik, Sophie Bergerbrant, Floor Huisman, Pikne Kama Bogs, bones and bodies: the deposition of human remains in northern European mires (9000 BC–AD 1900), (DOI: https://doi.org/10.15184/aqy.2022.163 )
Evald Laasi
Evald Laasi (25. oktoober 1931 Tallinn – 29. jaanuar 1993 Tallinn) oli eesti ajaloolane.
Elulugu
Evald Laasi lõpetas aastal 1955 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. Ta kaitses aastal 1967 ajalookandidaadi väitekirja. Ta töötas teadurina aastatel 1961–1969 ja 1987–1991 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis, aastatel 1969–1980 EKP Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudis, aastatel 1980–1987 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudis.
Laasi uuris peamiselt põllumajanduse arengut 20. sajandil. Töötades pikka aega EKP KK Partei Ajaloo Instituudis (PAI-s), erines ta teistest tunduvalt oma allikakriitiliste taotluste tõttu. 1960. aastatel sai ta tuntuks kriitikaga Nõukogude Liidu ametliku põllumajandusstatistika kohta, mis moonutas tunduvalt põldude saagikusnäite, eriti võrreldes Eesti Vabariigi ajaga. 1980. aastate lõpus oli Laasi üks aktiivsemaid perestroikapoliitikaga kaasaminejaid ning avaldas suure hulga materjale eestlaste represseerimise ning sundkollektiviseerimise kohta.
Isiklikku
Evald Laasi isa oli Eesti Vabariigi ja NSV Liidu sõjaväelane Evald Heinrich Laasi (1907–1976).
Noviaal
Sõnavara
Noviaali sõnavara põhineb romaani ja germaani keelte sõnavaral.
On sarnasusi esperantoga, näiteks kasutatakse noviaalis nagu esperantoski sufikseid omadussõnadest nimisõnade tuletamiseks ja ümberpöördult. Kiri põhineb foneemidel. Võrreldes esperantoga on noviaal aga vähem skemaatiline, näiteks on loobutud kõigi nimisõnade ühesugusest lõppvokaalist. Puudub käänamine ja pööramine.
Aegu väljendatakse sufiksite või eessõnadega. Näide: me did parla ehk me parlad (ma rääkisin).
Harry Arumeel
Harry Arumeel (28. detsember 1924 Lehmja, Harjumaa – 16. jaanuar 2000 Tõdva, Saku vald, Harjumaa) oli eesti suusataja ja treener.
1943 novembrist 1944 septembrini oli Soome armee 200. jalaväerügemendis ja võitles Jätkusõja tõrjelahingutes. Pärast Eestisse naasmist mobiliseeriti Punaarmeesse, sai Kuramaa lahingutes haavata. Aastatel 1948–1958 töötas Suusavabrikus Dünamo suuskade sorteerija-monteerijana. Aastatel 1958–1959 oli Harju Jõu esimees. Aastatel 1960–1987 töötas spordiseltsi Dünamo vanemtreenerina ja Tallinna Polütehnilise Instituudi suusabaasi õppemeistrina.
Aastatel 1951–1962 tuli Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises 7 korda Eesti meistriks teatesõidus, lisaks võitis 3 hõbedat (neist 2 individuaalset, 15 km suusatamises 1959 ja 50 km suusatamises 1960) ja 3 pronksi (neist 1 individuaalne, 18 km suusatamises 1955). Aastatel 1953 ja 1955 tuli Eesti meistriks ka laskesuusatamise 30 km patrullsuusatamises Dünamo meeskonna liikmena.
Meistersportlane suusatamises (1965). Aastatel 1965–1974 oli ta Eesti murdmaasuusakoondise vanemtreener. Ta oli ka Eesti NSV Suusaspordiföderatsiooni presiidiumi liige.
Malaisia
Malaisia saavutas iseseisvuse Suurbritannia alluvusest 31. augustil 1957. aastal.
Mahathir Mohamad oli Barisan Nasionali eesotsas ja Malaisia peaministri ametis 22 aastat, 1981-2003. Tema valitsemisajal sai Malaisiast üks Aasia tiigreist. 1990. aastatel kasvas majandus hüppeliselt.
Haldusjaotus
thumb|400px|Malaisia haldusjaotus
Malai poolsaarel:
Kalimantani saarel:
Rahvastik
Suuremad rahvusrühmad on malailased (50,4%), hiinlased (23,7%) ning põlisrahvad (11%) (2004. aasta seisuga). Malaisia ametlik riigikeel on malai keel, kuid laialdaselt kõneldakse ka inglise, hiina (sealhulgas kantoni ja hakka keelt ning Hokkieni murret) ja tamili keelt.
Tiit Randla
pisi|Tiit Randla 1988. aastal Tiit Randla (sündinud 11. aprillil 1940 Tallinnas) on eesti ornitoloog, jahindustegelane ja looduskaitsja.
Elukäik
Ta lõpetas 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia osakonna.
Ta oli aastatel 1962–1965 Põlva Keskkooli ja Tallinnas Eesti NSV Noorte Loodussõprade Keskmaja õpetaja, 1965–1967 merekaitseinspektor. 1968–1990 töötas ta Eesti Jahimeeste Seltsis (1980–1990 aseesimees), 1991–1998 Keskkonnaministeeriumis looduskaitseosakonna ja looduskaitse talituse juhatajana, 1998–2005 Lääne-Eesti saarestiku biosfäärikaitseala Läänemaa keskuse ja Silma looduskaitseala direktorina. 2006. aastal sai temast Riikliku Looduskaitsekeskuse Hiiu-Lääne regiooni spetsialist.
Teadustöö
Tiit Randla uurimisvaldkonnad on Eesti röövlindude (eriti kotkaste) ökoloogia, nahkhiirte talvitumine Põhja-Eestis ning arktiliste alade (Wrangeli saar, Franz Josephi maa, Severnaja Zemlja ja Taimõr) lindude ja imetajate ökoloogia. Ta on tunnustatud teaduse populariseerija ja loodusfotograaf.
Teoseid
Üle 20 teadustrükise. Hinnatud teaduse populariseerijana on ta eeskätt Eesti Televisioonis ja Eesti Raadios teinud saatejuhina või intervjueeritavana üle saja loodusharidusliku telesaate või saatelõigu (eeskätt saatesarjad "Lugedes looduse raamatut", "Osoon", "Looduse aabits", "Kristall" (65–89).
Liikmesus
Eesti Ramsari Komisjoni esimehena on ta esindanud Eestit Kushiros, Brisbane'is ja Costa Ricas aset leidnud Ramsari konventsiooni maailmakonverentsil. Samuti esindab ta Eestit rahvusvahelises märgalade organisatsioonis Wetlands International.
Guillaume IX
thumb|Guillaume Trubaduur [[13. sajandi käsikirja pildilt]]
Guillaume IX Trubaduur (oksitaani Guilhem; 22. oktoober 1071 – 10. veebruar 1126) oli Akvitaania hertsog aastatel 1086–1126.
Guillaume oli üks 1101. aasta ristisõja peamisi organiseerijaid, sest oli puudunud Esimesest ristisõjast, kuna püüdis samal ajal enda kätte saada Toulouse'i krahvkonda, Provence'is. Sõjamehena oli Guillaume küllaltki edutu ning lõpuks kaotas ta taas ka Toulouse'i.
Tema oluluisimaks pärandiks on aga luule, mis on kirjutatud oksitaani keeles ning mille tõttu talle 19. sajandil ka trubaduuri hüüdnimi anti. Tema poeeme on säilinud 11, neid peetakse temaatilises ja stiililises osas Dante ja Petrarca omade eelkäijateks.