cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vooremaa maastikukaitseala
Moodustamine
Vooremaa maastikukaitseala moodustati Eesti NSV Ministrite Nõukogu 4. veebruari 1964. aasta määruse nr 56 "Maastikuliste keelualade, objektide ja dekoratiivsete taimeliikide riikliku kaitse alla võtmise kohta" baasil. Kaitse alla võtmise põhjus oli see, et Vooremaa on eriline oma voorestiku ja järverohkuse poolest. Maastikuala hõlmab tüüpilisema osa Vooremaast. 9882-hektarise pindalaga maastikukaitseala moodustab 9,6% Vooremaa pindalast ja selle ulatus loodest kagusse on 16 km, kirdest edelasse 4–8 km.
Loož
Ka kirikutes on olnud loože monarhidele.
Aserbaidžaani NSV vapp
1922–1937 kasutusel olnud vapil oli kujutatud tehaste taustal tõusvat päikest, mille kiirtes olid kuldsed sirp ja vasar ning kuldne poolkuu ja viisnurkne täht. Vapi väli oli punane. Figuure ümbritses viljapeadest pärg, mis oli seotud punase lindiga, alumisel lindil oli deviis ja ülemisel "Aserbaidžaani Nõukogude Sotsialistlik Vabariik", mõlemad kirjad olid aserbaidžaanikeelsed (kirjakeeles oli üle mindud araabia tähtedelt ladina tähtedele).
Vooremaa maastikukaitseala
Kaitse-eeskiri
Vooremaa maastikukaitseala kaitse-eeskiri võeti vastu Vabariigi Valitsuse 30. novembri 2006. aasta määrusega nr 245. Kaitseala valitsejad olid kuni 2009. aastani Tartu maakonnas Keskkonnaministeeriumi Tartumaa keskkonnateenistus ja Jõgeva maakonnas Jõgevamaa keskkonnateenistus. Kui Keskkonnaministeeriumi keskkonnateenistused, Riiklik Looduskaitsekeskus ja Kiirguskeskus 2009. aastal reorganiseeriti, sai kaitseala valitsejaks Keskkonnaamet.
Vastavalt eeskirjale on Vooremaa maastikukaitseala kaitse-eesmärk:
Jokioinen
Jokioinen on asula Soomes Kanta-Häme maakonnas Jokioineni vallas.
Kvitøya
Andrée polaarekspeditsioon
Tänapäeval on Andrée ekspeditsiooni kolme liikme mälestuseks saarele püstitatud mälestussammas. 1997 püstitati ekspeditsiooni 100. aastapäevaks teinegi mälestussammas, kuid selle lasid Teravmägede võimud kõrvaldada, kuna see olevat rajatud ebaseaduslikult.
Jokioinen
Asulast voolab läbi Loimijoki.
Asulas on algkool (Miinan koulu) ja põhikooli üla-aste (Paanan koulu).
Loož
Restoranides ja kohvikutes on loožid ülejäänud saalist eraldatud ruumid, mis võimaldavad nendes istujatele suuremat privaatsust.
Vooremaa maastikukaitseala
Kaitse-eeskiri
II kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis ja III kategooria kaitsealuste liikide kaitse. Näiteks hariliku hingi (Cobitis taenia), hariliku vingerja (Misgurnus fossilis) ja laiujuri (Dytiscus latissimus).
Vabariigi valitsuse määruses on loetletud ka üldpõhimõtted. Vooremaa Maastikukaitse alal on lubatud: viibida, korjata marju, seeni ja muid metsa kõrvalsaadusi kogu kaitsealal;
Kaitse alla võtmisega määrati kaitse-eeskirjades ära ka keelatud tegevused Vooremaa maastikukaitse alal:
Aserbaidžaani NSV vapp
1. aprill 1937 võeti kasutusele uus vapp, sellel oli naftapuurtorni taustal tõusev päike, päikesekiirtes aga kuldsed ristatud sirp ja vasar. Figuure ümbritses viljapeadest ja puuvillaokstest pärg mis oli seotud punase lindiga. Ülemistel lintidel oli aserbaidžaani- (aserbaidžaani kirjakeel oli nüüd kirillitsas) ja vene keeles täielikult välja kirjutatud "Aserbaidžaani Nõukogude Sotsialistlik Vabariik", külgmistel aga deviis mõlemas keeles. Vapi kohal oli punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Vapi vahetas välja 19. jaanuaril 1993. Aserbaidžaani Vabariigi vapp, kuna NSV Liit lakkas olemast ja Aserbaidžaan iseseisvus.
Vooremaa maastikukaitseala
Ala tsoneering
Vooremaa maastikukaitseala maa- ja veeala jaguneb vastavalt kaitsekorra eripärale ja majandustegevuse piiramise astmele kolmeks sihtkaitsevööndiks ja üheks piiranguvööndiks.
Vastavalt Looduskaitseseadus § 20 on sihtkaitsevöönd kaitseala maa- või veeala seal väljakujunenud või kujundatavate looduslike ja poollooduslike koosluste säilitamiseks. Sihtkaitsevööndis asuvaid loodusvarasid ei arvestata tarbimisvarudena.
Kuid samas on keelatud majandustegevus, loodusvarade kasutamine, jahipidamine (v.a. Ehavere sihtkaitsevööndis) ja uute ehitiste püstitamine. Ainsana sihtkaitse vöönditena vajab Nava puu- ja põõsarinde harvendamist.
Piiranguvöönd on kaitseala osa, mis ei kuulu sihtkaitsevööndisse. Vooremaa maastikukaitseala piiranguvööndiks on Vooremaa piiranguvöönd. Ala kaitse-eesmärk on Vooremaa maastikule tüüpiliste suurvoorte ja nende vahel asuvate järvede, sealse elustiku mitmekesisuse ja maa kasutamisel väljakujunenud traditsioonilise pärandkultuurmaastiku ilme säilitamine ja taastamine.
Piiranguvööndis on lubatud: majandustegevus, jahipidamine, ehitise püstitamine ja uuendusraie. Piiranguvööndis on keelatud: energiapuistute rajamine, maavara kaevandamine, biotsiidi ja taimekaitsevahendi kasutamine üleujutatavatel aladel ja külmunud pinnasel, metsamaal ning looduslikul rohumaal ja soo- ja soovikumetsades puidu kokku- ja väljavedu külmumata pinnasel. Peale lubatud ja keelatud tegevuste on poollooduslike koosluste esinemisaladel on nende ilme ja liigikoosseisu säilitamiseks vajalik niitmine, karjatamine, puu- ja põõsarinde harvendamine ning puistu raadamine, samuti on järvevaadete avamiseks on vajalikud puu- ja põõsarinde raied ning puistu raadamine.
Kaitstavad loodusväärtused
Vooremaal asub 20 looduskaitseobjekti: 10 parki, 5 puud ja puudekogumikku, 1 arboreetum ja 4 rändrahnu. Enamik parke on rajatud 18. sajandi lõpust 19. sajandi keskpaigani. Huvipakkuvaima kompositsiooniga on Saare, korrastatuimad Kuremaa ja Luua park. Elistvere pargi baasil rajatud loomapark, kus tutvustatakse eelkõige kodumaiseid loomaliike ning loodust tema mitmekesisuses, on kujunenud populaarseks turismiobjektiks.
Luua arboreetum on puu- ja põõsataksonite arvult Eestimaal Tallinna botaanikaaia järel teisel kohal. Arboreetum koosneb taimegeograafilisest ning liigisiseste vormide ja haruldaste liikide kollektsioonist, mida täiendavad haljasalad Nigula, Udu ja Tutka talu maadel ligi 300 puu- ja põõsataksoniga.
Khea
pisi|241x241px|Khea Ivo Alfredo Thomas Serue (esinejanimega Khea; sündinud 13. aprillil 2000 Mar del Platas Buenos Airese provintsis Argentinas), on laulja.
Vooremaa maastikukaitseala
Pinnavorm
Vooremaa on üks osa meie alal kujunenud omapärasest jäätekkeliste pinnavormide kompleksist, mis on köitnud paljude teadlaste tähelepanu ka väljaspool meie vabariigi piire. Ilmselt voorte suur pikkus ja korrapärane kulg on olnud põhjuseks, miks nende teket püüti seletada juba rahvafantaasias. Rahvas on voorte tekkele andnud omapärase seletuse, pidades neid Kalevipoja künnivagudeks. Vooremaa pole Eesti ainus voorestik, kuid ta on meie ainus suurvoorestik – nii oma üldpindala kui voorte mõõtmete poolest.
Khea
Ta alustas nagu paljud teised Argentina noored, sepistades oma karjääri tänavatel ja otsis katsetustes oma muusikalist identiteeti.
Vooremaa maastikukaitseala
Pinnavorm
Vooremaa põhilisteks pinnavormideks on rööbiti ja rühmiti esinevad voored, mis on esindatud künnistena (nõlvade kalle alla 10º) ja seljakutena (nõlvade kalle üle 10º), ning nendega samasuunalised vagumused. Teised pinnavormid (oosid, mõhnad, orud) on väiksema osatähtsusega, kuid mitmekesistavad voorestiku loodusolusid ja maastikupilti. Voorestikus on kujunenud omapärane viirgmaastik, mis avaldub selgesti ka maakasutuses ja asustuses. Kui teistes maailma voorestikes on voored enamasti pikkusega alla 2 km, ja kõrgusega 20–40 m, siis Saadjärve voorestikus on ligikaudu 100 voort, mille pikkus enamasti 2,5–5 km ja laius 0,5–0,8 km ning kõrgus 20–40 m.
Khea
Elulugu
Juba lapsena arendas ta oma muusikamaitset ja soovis saada lauljaks. Khea esimesed sammud muusikatööstuses oli osalemine muusikafestivalidel ja ta tegi väikeseid teoseid freestyle räpi stiilis, mis viis ta sügavamale selle kiiresti areneva tahke poole. Juba enne 18-aastaseks saamist oli Khea kirjutanud mõne muusikapala.
2019. aasta mais jõudis see Spotify kaudu 14 miljoni kuulajani kuus, kuuludes 180 kuulatuima hulka maailmas.
Vooremaa maastikukaitseala
Pinnavorm
Vooremaa põhjaosas paikneb tema kõrgeim – Laiuse voor, 144 m kõrgusel merepinnast, 60 m üle ümbritseva madaliku. Laiuse voor on nagu Vooremaa peatelg, millest kirde ja edela poole jäävad mitmekordsete ahelikena väiksemad ja madalamad voored. Läänes ja edelas piirneb Vooremaa Kesk-Eesti moreentasandiku ning soise ja metsase Võrtsjärve nõoga.
Suurt maastikulist ja maakasutuslikku vaheldust pakub Ehavere oosistik kui liiva-kruusa vallistik, mis paikneb voorte suhtes põigiti ning on omapäraseks "metsavööndiks" põllumajandusmaastikus. Prossa-Pikkjärve ja Saadjärve vahemikku jäävad kõrged, ilmekad, sümmeetrilised komeetvoored (Raigastvere, Nava, Praaklima, Saadjärve). See on nagu Vooremaa "selgroog", kus põllustatud voored vahelduvad piklike järvedega. Vooremaa maastiku säilitamise üldpõhimõtete seisukohalt on oluline säilitada välja kujunenud üldilme – põllustatud alade vaheldumine voorte vahel paiknevate metsasiilude ja poollooduslike kooslustega, sh. väheste heina-ja karjamaadega, samuti ajalooliselt kujunenud asustus ja teedevõrk.
Järved
pisi|[[Harilik pilliroog Saadjärvel]] Vooremaast on võetud kaitse alla tema lõunapoolne osa – ala Saadjärve lõunatipust kuni Prossa ja Pikkjärve põhjatipuni. Seal on vooremaastik kõige selgekujulisem, voortest tingitud viirulisust aitavad seal omalt poolt rõhutada ja kaunistada voortevahelistes vagumustes paiknevad piklikud järved ja jõed. Nagu juba eespool öeldud, pole selline järvederohke voorestik mitte tüüpiline, vaid võrdlemisi ainulaadne nähtus. Sellepärast on järvede rohkus üks Vooremaa suuremaid väärtusi.
Järvi on Vooremaa maastikukaitsealal kaheksa: Saadjärv, Kaiavere järv, Soitsjärv, Elistvere järv, Raigastvere järv, Pikkjärv, Prossa järv ja Ilmjärv. Jääaja lõppedes oli Vooremaal järvi tunduvalt rohkem kui tänapäeval. Enamik järvi on nüüdisajaks kinni kasvanud ja nende aset täidavad kuni 6 m paksuse turbalasundiga sood. Kõik praegused Vooremaa järved on jääaegsete suurte veekogude jäänukid sügavamates voortevahelistes vagumustes. Vooremaa järved moodustavad omaette voorejärvede rühma. Neile on iseloomulik, nagu voortelegi, loode-kagusuunaline piklik põhikuju, väheliigestatud kaldajoon ja põhjareljeef ning ühtlaselt süvenev järvenõgu. Alles jäänud järved on madalad või keskmise sügavusega välja arvatud Saadjärv.
Saadjärv, Soitsjärv, Elistvere, Raigastvere ja Kaiavere – moodustavad omaette nn Saadjärve järvede grupi. Järved paiknevad seal lähestikku, naaberjärvi eraldab üksteisest vaid üks-kaks voort. Neist loode pool, kaitseala põhjaosas, on lähestikku veel kaks järve – Prossa ja Pikkjärv. Nende kahe järvedegrupi vahel, Vooremaad kirdest edelasse läbivas orus asub väike Ilmjärv. Vooremaa järved kuuluvad Emajõe vesikonda, ning olles kõik äravoolu- või läbivoolujärved, saadavad oma vett sinna Amme ja Laeva jõe kaudu. Suurimad jõed Vooremaal on Pedja ning Amme.
Vooremaa järved toituvad põhjaveest ja sademeist. Põhjaveeline toitumine on eriti tugev, kuna neisse avaneb palju allikaid. Järvede vesi on rohekaskollane ning võrdlemisi vähe läbipaistev. Suure lainetuse tõttu on järvedes ujulehtedega taimestik vähene, kuid veesisene taimestik rikkalik. Vooremaa järved kuuluvad Kõrg-Eesti eutroofsete ehk toitaineterikaste järvede rajooni.
Taimed
Vooremaa taimkatet iseloomustab vööndilisus: voorte lagedel laiuvad põllud, nõlvadel metsatukad ja rohumaad, nõgudes leidub soolaike. Endised poollooduslikud kooslused, heina- ja karjamaad, on praeguseks enamasti võsastunud või hoopis metsa kasvanud. Paiguti on säilinud ka looduslikke niidu- ja puisniidulaike, kuid nende osatähtsus maastikus on kahtlemata kahanenud. Vooremaa kui põllumajanduspiirkond on suhteliselt metsavaene. Metsarikkamad alad on Luua-Ehavere – Nava ümbruses.
Vooremaa paikneb lubjarikkama siluri ja lubjavaesema devoni ladestu piirimail. See avaldab mõju ka taimestikule. Looduslike koosluste suhteline vähesus pikaajalise inimtegevuse tulemusel on põhjustanud ka haruldasemate taimeliikide vähesuse, õigemini on tingitud paljude, teoreetiliselt seal kasvada võivate liikide kadumise või tunduva vähenemise. Seni on haruldaseks jäänud ja kaitset vajavaid taimeliike Vooremaalt leitud 19. Leiud pärinevad erinevatest aegadest, mõni isegi sada aastat tagasi. Mitme liigi leiukohad on hävinenud-kuivendatud, hoonestatud või on kasvukoht loomuliku arengu tõttu muutunud liigile ebasobivaks. Praegu on Vooremaal suurimaks harulduseks odajas astelsõnajalg (Polystichum lonchitis), mis on teadaolevalt Eestimaa ainueksemplar. Samuti on väga haruldane Elistvere pargis kasvav pori-nõiakolla (Circaea lutetiana) populatsioon. Mitmel pool on leitud kuldkinga ja teisi käpalisi.
Peritoniit
Prognoos sõltub ka põhjustavast haigusest ja põletiku kestusest. Tavaliselt tekib peritoniit mingi teise haiguse tagajärjel (sekundaarne peritoniit) ja väga harva põletikku tekitavate bakterite jõudmisel vere kaudu kõhukelmele (primaarne peritoniit).
Andebu vald
Andebu vald ['annebü] oli vald Norras Vestfoldi maakonnas.
Suurim asula oli Andebu küla, mis oli ka vallakeskus.
Peamised tegevusalad olid põllu- ja metsamajandus.
Valla endisel alal on kolm kirikut, mis kõik on ehitatud keskajal: Andebu kirik, Høyjordi püstpalkkirik (Vestfoldi ainuke püstpalkkirik, ehitatud 1150–1200) ja Kodali kirik. Andebus on säilinud Norra vanim kirikuraamat aastatest 1623–1738.
Vallas oli kolm põhikooli (1.–7. klass): Andebu kool, Kodali kool ja Høyjordi kool ning Andebu Noortekool (8.–10. klass).
Valla vapp võeti kasutusele 1986. aastal. Selle kolm hõbedast kolmnurka sümboliseerivad valla kolme kihelkonda. Kolmnurgad moodustavad A-tähe, mis on valla nime algustäht. Roheline värv sümboliseerib põllumajandust ja metsa.
2017. aastal liideti Andebu vald Sandefjord vallaga.
thumb|tühi|Høyjordi püstpalkkirik
Dekaan (süsivesinik)
thumb|Graafiline struktuurivalem Dekaan on lineaarne alkaan, mille molekulis on kümme süsinikuaatomit. Dekaani keemiline valem on C10H22.
Piisava koguse hapniku juuresolekul põleb dekaan täielikult veeks ja süsihappegaasiks.
Samegrelo
Samegrelo (gruusia სამეგრელო; ka Megreelia) on ajalooline piirkond Gruusia lääneosas. Asub Kolhida madalikul Rioni jõest põhjas.
Eraldus Imerethi kuningriigist 16. sajandil omaette vürstiriigiks.
1806 allutati Venemaale. Vürstiriik eksisteeris de iure aga kuni 1867. aastani.
Yıldız Tilbe
pisi|Yıldız Tilbe Yıldız Tilbe (sündinud 4. juulil 1966) on kurdi laulja. Yıldız on Türgi üks populaarsemaid lauljaid, kelle plaate on müüdud üle 2 miljoni.
Tõnu Mäsak
Tõnu Mäsak (21. september 1936 – 27. mai 2016) oli eesti maalikunstnik ja Eesti Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud.
Elulugu
Tõnu Mäsak alustas kunstiõpinguid Tartu kunstikoolis 1950. aastal ja lõpetas selle 1957. aastal joonistamise ja joonestamise õpetaja kutsega. Õpinguid jätkas ta Tallinnas Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas 1963. aastal maalikunstniku kvalifikatsiooniga. Tema juhendaja oli Valerian Loik.
Aasta pärast kunstiinstituudi lõpetamist töötas Mäsak Valga 1. Keskkoolis ja Valga 2. 8-klassilises Koolis joonistamise ja joonestamise õpetajana. 1965. aastast oli ta tagasi Tallinnas ning oli 1992. aastani seotud ERKI joonistuskateedriga.
Looming
Näitustel hakkas Tõnu Mäsak esinema 1959. aastast, algul noorte kunstnike näitustel, siis Tallinna kevadnäitustel ja vabariiklikel aastanäitustel. 1972. aastal oli tema esimene isikunäitus Tallinna Kunstihoone sektsioonide saalis ning selle põhjal võeti ta ka Kunstnike Liidu liikmeks. Teine isikunäitus oli ERKI-s ja kolmas Draakoni galeriis 1997. aastal, viimane aga 2001. aastal Pirita stuudiogaleriis.
Megrelid
pisi|right|Megrelid, 1898
Megrelid ehk mingrelid on grusiinide hulka kuuluv etniline rühm Lääne-Gruusias Kolhida madalikul. Etnonüüm gruusia keeles Megrelebi.
Megrelid kõnelevad gruusia keelele lähedast megreli keelt, Abhaasia Otšamtšire rajoonis elanud ka abhaasi keelt.
thumb|[[Megreli keele kasutusala]]
Tuntud megrele:
Kalev Pensa
Kalev Pensa (11. jaanuar 1929 Tartu – 31. mai 2016) oli eesti tõstetreener.
Ta lõpetas 1964 Võnnu maanoorte kooli. Tõstetreeninguid alustas 1947 Tartu Spordiselts Kalevis August Ivaski juhendamisel. Püstitas 1949 kärbeskaalus vasaku käega rebimises Eesti rekordi 47,5.
Töötanud treenerina 1950–1988 Tartu Spartakis ja Tartumaa Jõus. Tegutsenud ka tõstespordikohtunikuna. Olnud 1996–98 Tõstespordiliidu juhatuse liige ja 1989–2000 Tartumaa spordiklubi Jõud esimees.
Bilhorod-Dnistrovskõi
Bilhorod-Dnistrovskõi (ukraina Білгород-Дністровський, rumeenia Cetatea Albă) on linn Ukrainas Odessa oblastis. Linn on Bilhorod-Dnistrovskõi rajooni halduskeskus ja asub Dnestri lahe ääres, 18 km kaugusel Mustast merest ja 81 km kaugusel Odessast.
Kaasaegne Bilhorod-Dnistrovskõi on piirkondlik keskus kergtööstusega, eriti tugevalt on arenenud toiduainetööstus, sealhulgas Antarktika tehases kalakonservide tootmine. Sellele lisaks toodetakse Bilhorodis veini, betoontooteid, mööblit ja rõivaid.
Nimi
Bilhorod-Dnistrovskõil on olnud läbi ajaloo väga mitu erinevat nime, kuigi enamik neist, sealhulgas ka Bilhorod, tähistavad "valget linna". Dnistrovskõi tähendab otsetõlkes "Dnestri-äärne" ja teise nime sihiks on linna eristada Venemaal asuvast Belgorodi linnast. Esmakordselt tähistati ajaloolist asulat Bilhorodi/Belgorodi nimega vanavene keeles 9. sajandil, kuid Kuldhordi ajal üles ehitatud linnal oli teine nimi ja praegune tüvi võeti kasutusele alles 1945. aastast. Eesti keeles eelistati Nõukogude ajal venepärast kirjapilti "Belgorod-Dnestrovski" ja alles Ukraina iseseisvumise järel on hakatud kasutama ukrainapärast nimepilti.
Esimene ajalooline nimetus, mida Bilhorodiga seostatakse, on vanakreeka Tyras, mis tähistas oli lisaks linna nimele ka ajalooline Dnestri jõe nimi. Keskajal loodud linna kohta kasutati enamasti genovalaste nime "Moncastro" või kreeka kaupmeeste "Asprocastro", mis mõlemad tähendavad "valget kindlust". Pärast türklaste vallutust 1484. aastal sai linn endale nime Akkerman ("valge kalju"), mis oli väikeste pausidega kasutuses 1944. aastani. Erandiks olid vaid aastad 1918–1940, mil linn kuulus Rumeeniale ja kandis nime Cetatea Albă (valge tsitadell).
Rahvastik
Tänapäevane Bilhorod-Dnistrovskõi on asustatud peamiselt ukrainlaste ja venelastega, kuigi lähiajaloos on Bilhorodi linnapildis rolli mänginud ka moldovlased ja bulgaarlased. Ukrainlased moodustasid 2001. aasta rahvaloenduse andmetel linnas 63% rahvastikust, venelased 28%, bulgaarlased 4% ja moldovlased 2%. Ülejäänud rahvusvähemused (valgevenelased, gagauusid, juudid) moodustasid Bilhorodis kõik alla 1% linna rahvastikust.
Tyras
Esimene inimasustus tulevase Bilhorodi aladel tekkis juba paleoliitikumis. Esimene linn tekkis Bilhorodi aladele 6. sajandil eKr, kui kreeklased Mileetosest rajasid Dnestri kaldale koloonia, mida hakati kutsuma Tyraseks. Linna majanduse ja kultuuri õitseaeg oli umbes 4. sajandil, mil linn oli üks kaubavahendajaks kohalike rahvaste (sküütide, geetide, sarmaatide). Edu sümbolina vermiti Tyrases linnale oma münte. Esimesel sajandil e.m.a. purustasid geedid Tyrase, kuid linn taastus vaikselt järgnevatel sajanditel. Tyrast aitas uuesti ülesse ehitada Rooma ja teisel sajandil sattus Tyras Rooma keisririigi võimu alla. Suure rahvasterände ajal loobusid roomlased Tyrasest ja linna purustasid tõenäoliselt goodid 3. sajandi lõpul.
Keskaegne Bilhorod
Pärast Tyrase rüüstamist on asula info asula sälilimise kohta vastuoluline, kuid mitmed kirjalikud allikad (näiteks Prokopiose "Sõjad" 6. sajandist ja Al-Idrisi reisikirjad 12. sajandist) viitavad siiski asula piiratud säilimisele. 9. sajandil asustasid piirkonna slaavlased, täpsemalt ulitšite ja tivertside hõimud. Piirkond oli kõigepealt Kiievi, seejärel Galiitsia vürstiriigi võimu all, kuid linnaks kujunes tollal Bilhorodina tuntud vanavenekeelne asula uuesti alles pärast mongolite vallutusi 13. sajandi lõpus. Esimene kirjalik linna mainimine (Moncastro nime all) pärineb 1290. aastast, kui linn kuulus Kuldhordi alla.
Kuldhordiaegne Bilhorod oli üks hordi suurematest kaubanduslinnadest, mille rahvaarv ulatus kuni 20 000 inimeseni. Linn oli mitmekesise taustaga ja seal elasid rumeenlased, kreeklased, idaslaavlased, tatarlased, juudid, bulgaarlased, itaallased, armeenlased, araablased ja mongolid. Linnas tegutsesid nii kreeka kui ka Genova kaupmehed ja Bilhorod oli tuntud oma käsitöö poolest. 14. sajandi alguses sai Bilhorod õigeusu piiskopkonna keskuseks, mis tõenäoliselt eksisteeris 15. sajandi lõpuni. 1370. aastatel nõrgenes Kuldhordi võim ja Bilhorod muutus autonoomseks linnaks. Allikad on vasturääkivad sellel teemal, kuivõrd mõjukas oli tollal Genova linna ajaloos – ühtede allikate järgi kuulus linn sajandi lõpus sisuliselt Genova koosseisu, teiste järgi oli linnas Genova kaupmeestel väga piiratud võim.
14. sajandi lõpus, umbes 1392. aastal sattus Bilhorod (tollal tuntud kui Asprocastro) Moldova vürstiriigi koosseisu, säilitades siiski oma autonoomia, umbes 20 000 suuruse elanikkonna ja õiguse oma münte vermida. Kaitseks Osmanite riigi eest ehitas Moldova piirkonda kindlustusi ja ka Bilhorodi kindluse ehitamine linna Tyrase varemete peale algas Moldova perioodil, juba 14. sajandil, kestes 15. sajandini. Lisaks võimsale kindlusele hoidis BIlhorodi Moldova jaoks tähtsana ka siiditee, mille põhjapoolne suund läbis ka linna, ja sadam, mis Moldova jaoks oli suurim ja olulisim. Kindlused pandi ka proovile 1420. aastal, kui Bilhorodi kaitsjad tõrjusid linna vallutada üritanud Türgi laevastiku rünnaku. 1484. aastal suutis Osmanite armee pärast kuusteistpäevast piiramist linna vallutada.
Türgiaegne Akkerman
Pärast Bilhorodi vallutamist 1484. aastal nimetati linn Akkermaniks ja sellest sai Silistra ejaleti üks põhjapoolseimaid piirkonna keskuseid. Akkerman säilitas Türgi perioodil oma positsiooni kaubalinnana ja riigi tugipunktida Musta mere põhjarannikul ning linn osutus atraktiivseks sihtkohaks paljudele türgi kaupmeestele. Olulise keskusena säilimist tähistab 1538. aastal oli Akkermani eraldi sandžaki keskuseks tegemist ning Bilhorodi hordi keskuseks kujunemine 17. ja 18. sajandil. 18. sajandiks koosnes Akkerman 13 linnaosast, millest enamik moodustasid moslemite linnaosad. Linnas olid oma piirkonnad veel armeenlastele, kreeklastele ja romadele. 18. sajandi teiseks pooleks oli linnas vähemalt 10 mošeed, millest vanim asus Akkermani kindluses. Teadaolevalt mõned vanimad säilinud Bilhorodi hooned on 15. sajandi kreeklaste kvartali kirik ja 17. sajandi algusest pärit armeenlaste kvartali kirik. Asustuse tuumikala elas tollal ranniku lähedal.
Piirialase linnana sattus Akkerman mitu korda rünnaku alla. 16.-17. sajandil ründasid linna mitu korda Zaporižžja kasakad. Linna paremaks kaitseks hakkasid 18. sajandi teisel poolel türklased Akkermani kindlust täiendama ja selle kaitsevalle paremandama, kuid Vene-Türgi sõjad peatasid Akkermani kindluse arendamise. Kuuenda ja seitsmenda Vene-Türgi sõja jooksul vallutas Venemaa aastatel 1770–1774 ja 1789–91 mõlemal korral linna, kuid loovutas selle uuesti Osmanitele pärast vaherahu. Viimast korda vallutasid linna venelased uuesti 1806. aastal ja 1812. aastal tunnustasid Osmanid Bukaresti rahulepinguga linna loovutamist.
Uusaeg Bilhorodis
Vene võimu ajal liideti halduslikult Akkerman vallutatud Moldova aladega, millest moodustati Bessaraabia kubermang. Vallutustega muutus oluliselt ka linna rahvuslik koosseis. Pärast Bugeaci vallutamist saatsid venelased tatarlased ja türklased kogu piirkonnast, sealhulgas ka Akkermanist, välja. Nende asemele kutsus Vene võim piirkonda ja linna koloniseerima kristlasi. Kutsele vastasid mitmed moldovlased, rumeenlased, ukrainlased, kasakad, kes Bessaraabiasse tulles pääsesid pärisorjusest, ja bulgaarlased, kes pagesid Osmanite riigist. Linna elanikkond suurenes kiiresti: kui linnas elas 1818. aastal umbes 10 000 elanikku, siis 1861. aastaks elas Akkermanis juba üle 42 000 ja 1910. aastaks juba üle 50 000 elaniku. Bessaraabias oli Akkerman üks kõige väiksema moldovlaste osakaaluga alasid kubermangus: moldovlasi elas sajandi lõpuks seal 16,4% enamuse moodustasid ukrainlased ja venelased.
Esialgu oli linna tegevad Venemaa relvajõud ja 1807. aastal muudeti kindlus relvade laduks ning sõjaväeosade paigutuskohaks, kuid sõjalise ohu hajumise järel likvideeriti ladu 1832. aastal, millega lõpeb ka Akkermani kindluse sõjaline ajalugu. Sadam mängis olulist rolli linna elus, mille kaudu eksporditi peamiselt põllumajandustooted, ja sadamatöölised, kalastajad, viinamarjakasvatajad ja käsitöölised olid linnas levinuimad töökohad. Siiski jäi Akkerman, nii nagu Bessaraabia kubermang üleüldiselt, Venemaa üheks vähearenenud linnaks, kus koole oli vähe, infrastruktuur vähearenenud ja majanduslik tegevus madal. Sajandivahetusel olukord paranes ja kesklinna ehitati hoburaudtee, teater ja gümnaasiumid. Raudtee Chisinau-Akkermani vahel valmis 1914. aastaks ja Odessa-Akkemani vahel 1917. aastal. Oktoobrirevolutsiooni järel haarasid linnas võimu enamlased, kuid linna nõudis endale ka end iseseisvaks kuulutanud Moldova rahvavabariik. Pärast Rumeeniaga liitumist lõi Rumeenia armee enamlased Akkermanist välja ja maailmasõdade vahelise perioodi kuulus linn Rumeenia koosseisu.
Rumeenia võimu ajal, aastatel 1918–1940, sai linn nimeks Cetatea Albă. Märkimisväärse slaavi vähemuse tõttu oli linn üks ukraina kultuurielu keskustest Bugeacis. Rumeenia proovis rumeenistada Bessaraabia eripärasid, kuid nägi ka vaeva, et mahajäänud piirkonda arendada. Nende arengute näideteks Bilhorodis on 1930. aastatel ehitatud lennujaam ja uusbütsantsi stiilis ehitatud katedraal. Koolis tutvustati ladina tähestikus kirjutatavat rumeenia keelt, mis oli võõras paljudele, eriti Lõuna-Bessaraabia piirkonnas. Rumeenia aja lõpuks elas Cetatea Albăs 55 000 elanikku.
1945. aasta 9. augustil otsustas Nõukogude Liidu Ülemnõukogu Presiidium linna ümber nimetada Bilhorodiks. Kuna linna venekeelne kirjapilt Belgorod oleks võinud tekitada segadust Venemaa koosseisus oleva Belgorodi linnaga, lisati nimele lõppu Dnistrovskõi. Pärast maailmasõda ehitati Bilhorod uuesti üles ja Nõukogude ajal arendati linnas tööstust. Erilist tähelepanu said linna sadam ja kalastamisega seotud tööstus, linnas avati isegi kalastamisele keskenduv kutsekool. Ukraina iseseisvumise järel 1991. aastal on Bilhorodist saanud üks Odessa oblasti keskuseid.
Hardangeri fjord
Hardangeri fjord (norra Hardangerfjorden) asub Norras ja on suuruselt kolmas fjord maailmas.
Hardangeri fjord saab alguse Atlandi ookeanist, Bergeni linna lõuna osast. Lookleb põhja-ida suunas kogu pikkusega 179 km.
Suurim sügavus on üle 800 m.
Külgfjordid, mis on ühenduses Hardangeri fjordiga
Läänest itta:
Borås
Borås on linn Rootsis Västra Götalandi läänis, Boråsi valla keskus.
Linna asutas 1621. aastal kuningas Gustav II Adolf.
Boråsist sai tekstiilitootmise keskus. Esimene tekstiilitehas valmis 1834, juba mõne aasta pärast (1837) oli linnas 148 tekstiilitehast. Aastal 1944 töötas linnas 12 000 inimest 243 tekstiilitehases.
Tänapäeval on linna suurim ettevõte Ericsson.
Boråsist on pärit Ingvar Carlsson.
Jokioineni vald
Jokioinen on vald Soomes Lõuna-Soome läänis Kanta-Häme maakonnas. Vallas elab 5800 inimest ja rahvastiku tihedus on 32 in/km². Jokioineni naabervallad on Forssa linn, Tammela, Somero, Ypäjä ja Humppila. Vallas räägitakse soome keelt.
Vallal on sõprussidemed Suure-Jaani vallaga.
Külad
Haapaniemi, Jokioinen, Jänhijoki, Kiipu, Lammi, Latovainio, Minkiö, Minkiö raudteejaam, Niemi, Ojainen, Pellilä, Rehtijärvi, Saari, Vaulammi
Olga Sjatkovskaja
Olga Sjatkovskaja (sündinud 24. veebruaril 1973 ) on Eesti veterinaar ja Haabersti Zoovetkeskuse asutaja.
Haridus
Lõpetas 1990. aastal Tallinna 5. keskkooli, samal aastal astus Eesti Põllumajandusülikooli veterinaarteaduskonda, mille lõpetas 1995. aastal.
Praktiseerib alates 1995. aastast.
Kogemused
On rahvusvaheliste veterinaarorganisatsioonide (FAB/ESFM, AAFP ja Cornell Feline Health Center) liige. 2002. a läbis praktika S.E. Animal Hospitalis (Portland, OR, USA). Täiendab oma teadmisi iga-aastastel rahvusvahelistel loomaarstide konverentsidel.
Tegevusvaldkond
Tegeleb Eestis vähetuntud kasside nakkushaigustega, nagu FelV (kasside viirus-leukoos), FIV (kasside viirus-immuundefitsiit, nn kasside aids) ja FIP (kasside viiruslik kõhuõõnepõletik).
Tal on kaks kesk-aasia lambakoera Zoha ja Halif.
Seitse aastat Tiibetis (film)
"Seitse aastat Tiibetis" (originaalpealkiri "Seven Years in Tibet") on 1997. aasta USA draamafilm.
Verst
Verst (vene keeles верста́, mitmuse omastav вёрст) on vana Vene pikkusühik.
Seitse aastat Tiibetis (film)
Süžee
Teise maailmasõja ajal läheb Austria mägironija Heinrich Harrer (Brad Pitt) koos oma sõbraga Himaalajat vallutama. Kui algab sõda, võtavad britid nad vangi, aga neil õnnestub põgeneda Tiibeti linna Lhasasse, kus Harreril kujuneb huvitav suhe dalai-laama endaga. Linnas muutuvad nende maailmavaated tundmatuseni.
Verst
Verst on võrdne 500 süllaga ehk 1066,781 meetriga. Verst vastab 3500-le 20. sajandi alguse Inglise jalale (jalg oli siis praegusest veidi lühem). Versta mainitakse kirjalikes allikates alates 11. sajandist, 17. sajandil asendas see lõplikult Vana-Vene termini поприще.
Versta pikkus on korduvalt muutunud, sõltudes süldade arvust ja sülla enese pikkusest. Venekeelne Brockhausi ja Efroni entsüklopeediline sõnastik räägib "vanast vene verstast", milles oli 656 sülda ja teisest, milles oli 875 sülda. Veelgi vanem metroloogiline käsiraamat räägib aga "vanast verstast", milles oli 700 sülda ja veel vanemast, milles 100 sülda. Tõenäoliselt on Brockhausi ja Efroni koostajad arvutanud varasemad süllad ümber hilisemaks, 48-verssokiliseks süllaks ja tegelikult on juttu 45-verssokilise süllaga 700-süllalisest verstast ja 42-verssokilise süllaga 1000-süllalisest verstast.
1649. aasta koodeksiga kehtestati versta pikkuseks 1000 sülda. Selle ühiku kõrval hakati 18. sajandil kasutama teepikkuse versta pikkusega 500 sülda.
Soome verst erineb Vene omast, selle pikkus on 1068,80 meetrit.
Nõukogude ajal tuli Volga autotehases kasutusele termin "VAZ-i verst", mis võrdus tehase konveieri pikkusega 1433 meetrit. Selle nime all toimuvad siiani erinevad spordiüritused ja termin sümboliseerib autotehase töötajate solidaarsust.
Etümoloogia
Versta kui pikkusmõõdu nimetust on vene keelest eesti keelde laenatud korduvalt. Murretes ja kirjakeeles üldlevinud verst on laen uusvene keelest, mis kodunes eesti keeles 18. sajandist alates. Murrakuti esinev vörst toetub vene mitmuse genitiivile вёрст. Eesti vanemas kirjakeeles, idapoolsetes murretes ja kirderannikumurretes, samuti enamikus teistes läänemeresoome keeltes esinev virst, -a on laen muinasvene keelest < вьрста.
Tõnu Kilgas
Tõnu Kilgas (13. august 1954 Tartu – 25. mai 2021) oli eesti näitleja ja laulja (bariton).
Tema isa oli näitleja Lembit Mägedi, ema näitleja Ellen Kaarma.
Kilgas lõpetas 1977. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli Leida Jürgensi ja Alma Kurtna klassi laulu ja koorijuhtimise erialal.
Aastatel 1976–1984 töötas teatris Vanemuine ja 1984–2001 teatris Estonia, 1995. aastast mängis draamanäitlejana ka Vanalinnastuudios.
On esinenud raadios, televisioonis ja kontserdilaval (ka välismaal), mänginud filmides "Stereo" 1978, "Inimene, keda polnud" 1989, "Rahu tänav" 1991, "Need vanad armastuskirjad" 1992, telesarjas "Õnne 13" (1993–2020) ning seriaalis "Teine võimalus" 2018.
Aastatel 1970–1974 oli Kilgas ansambli Fix laulusolist. Samuti oli ta Viru Varietee solist ja konferansjee ning enda loodud ansambli Klann solist.
Osatäitmisi
pisi|Tõnu Kilgas 1991. aastal
Liikmesus
Ta oli 1978. aastast Eesti Teatriliidu liige.
Isiklikku
pisi|Anti Kalamees, Tõnu Kilgas ja Katrin Karisma (1991) Kilgasel on neli tütart: Hedvig Hanson Novella Hansoniga, Ellen Kilgas (sünd. 1988) abielust Tatjana Bassovaga, Piret Krumm suhtest Katrin Karismaga ning Susan Kilgas suhtest Lembe Mõttusega.
Golf
pisi|Golf Golf on spordiala, pallimäng.
Golf on pallimäng, milles mängijad püüavad eri keppe kasutades võimalikult väikese löökide arvuga tabada palliga sihtmärke (auke).
Golfi mängitakse vähima löökide arvu peale väljakul (löögimäng) või selle peale, kes võidab rohkem radasid (parem tulemus suuremal arvul radadest – rajamäng). Löögimäng on kõige populaarsem mänguformaat kõikidel tasemetel, eriti tipptasemel.
Tänapäevane golf sai alguse 15. sajandil Šotimaal, kuid sarnaseid mänge on eri piirkondades mängitud juba sajandeid varem. Saint Andrews asuv Old Course on esimene 18 auguga väljak, millel mängitakse siiani. Golfi vanim võistlus, mida seniajani mängitakse, on The Open Championship, mida tuntakse ka British Openi nime all. Esimene British Open toimus 1860. aastal Ayrshire'is Šotimaal ning see on üks neljast golfi iga-aastasest suurturniirist (major championships). Ülejäänud kolme (The Masters, The U.S. Open ja PGA Championship) mängitakse USA-s.
Ajalugu
Golfi ajalugu ulatub väga kaugesse aega. Vanim viide golfisarnasele mängule on seotud Rooma riigi aegse mängu paganica 'ga, milles mängijad kasutasid kõveraks painutatud keppe nahast pallide löömiseks. Üks golfi arengu teooriatest ongi, et Rooma riigi vallutuste pärast üle Euroopa hakati 1. sajandiks eKr paganica 't mängima paljudes Euroopa osades ja lõpuks arenes sellest välja tänapäevane golf. Teised allikad viitavad golfi eellasena Hiina päritolu mängule chuiwan. 1368. aastast pärineval Mingi dünastia kirjarullil on kujutatud Hiina keiserliku õukonna liiget golfikepisarnase kepiga löömas palli auku. Hollandis mängitud golfist on teateid aastatest 1200. Siis löödi pall kepiga väravasse, mitte auku.
Tänapäevane golf sai alguse Šotimaalt. Aastal 1457 keelas kuningas James II golfi mängimise, sest selle harrastamine segavat militaarset ettevalmistust. Kardeti, et golfi harrastamine ei võimalda harjutada vibulaskmist, mis oli julgeoleku seisukohast vajalikum. Aastast 1502 golfi mängukeeld Šotimaal tühistati, sest Inglismaaga oli sõlmitud rahu ja kuningas James IV oli suur golfiaustaja. Šotimaal Saint Andrewsis asuvat Old Course'i väljakut, mille ajalugu ulatub juba rohkem kui 600 aasta taha, kutsutakse golfi koduks. 1764. aastal muudeti sealne 22 auguga väljak ka nüüdisajal standardseks 18 auguga väljakuks. Esimesed säilinud golfireeglid pärinevad aastast 1744 samuti Šotimaalt ning vanim siiani toimuv golfiturniir (The Open Championship) sai alguse 1860. aasta 17. oktoobril Ayshire'is Šotimaal. Kui tänapäeval on ülekaalukalt kõige rohkem golfiväljakuid (üle 17 000) USA-s, siis esimese golfiklubi (Saint Andrew's Golf Club Yonkersis New Yorgis) lõi USA-s alles 1888. aastal šotlane John Raid.
Eesti
Eestisse jõudis golf alles pärast taasiseseisvumist ning Baltikumi esimene täismõõtmetes golfiväljak avati Niitväljal 1993. aastal. . Eestis harrastab golfi ligikaudu 4000 inimest, kellest aktiivseid klubiliikmeid on umbes 2000. Eestis on praegu üheksa golfiväljakut:
Eestis on ka Haapsalu Golf, kuid see on 2022. aasta seisuga suletud.
Sionism
Sionism on rahvusvaheline juutide poliitiline liikumine, mis toetab juutide kodumaad Iisraeli. Mõiste "sionism" võttis 1890. aastal kasutusele Viini õpetlane Nathan Birnbaum.
Sionistlik liikumine on tänapäeval Iisraeli riigi ja valitsuse toetusorganisatsioon.
Encyclopedia Britannica kirjeldab "sionismi" kui „juutide rahvuslikku liikumist, mille eesmärk on juutide rahvusliku kodumaa loomine Palestiinasse – juutide algsele kodumaale – ja selle toetamine.
The American Heritage Dictionary of the English Language (neljas väljaanne) kirjutab, et sionism on „juutide liikumine, mis tekkis 19. sajandil vastuseks kasvavale antisemitismile ning soovis taasluua juutide kodumaad Palestiinasse“.
Sionism põhineb usulisel traditsioonil, mis seob juudid Iisraeli maaga, kus usutavasti arenes juutide rahvus välja ajal, mis jääb aastate 1200 e.m.a. ja 70 m.a.j. vahele.
Kuigi sionism põhineb religioossel traditsioonil, oli moodne liikumine peamiselt sekulaarne ehk ilmalik.
Pärast holokausti sai sionismist peamine juutide poliitiline liikumine.
Sõna „sionism“ tuleneb sõnast „siion“ ehk „zion“ (heebrea keeles: ציון, Tsiyyon), mis oli üks Jeruusalemma ja Iisraeli maa nimedest juutide pühakirjas. Austria juudist kirjastaja Nathan Birnbaum oli esimene, kes hakkas kasutama seda juudirahvusluse terminina.
Mõned inimesed ja rühmitused kasutavad terminit „sionism“ selleks, et õigustada juutide ründamist. Ajaloolaste Walter Laquer'i, Howard Sachari ja Jack Fischeri andmetel kasutavad antisemitismi apologeedid sõna „sionist“ ka eufemismina juutide kohta.
Juudi ortodoksse rühmituse Neturei Karta liikmed usuvad, et traditsioonilise judaismi järgi on Iisrael paik, mille andis Jumal israeliitidele, ning ehkki juutide õigus sellele maale on alaline ja võõrandamatu, peab messias tulema enne, kui Iisrael võib naasta juutide kontrolli alla.
Adolf Hitleri võimuletulek Saksamaal 1933. aastal ja juutide suhtes läbiviidavad riiklikud repressioonid põhjustasid uue tõuke sionismile. Enamik riike sulges oma uksed juutide immigratsioonile. Hulk emigrante soovis sõita Palestiinasse, kuid seal tol ajal valitsenud Briti võimud kehtestasid põgenikele immigratsioonikvoodid, kuna sellesse väikese territooriumiga piirkonda, kus puudus eluks vajalik infrastruktuur ning olid pingelised ja vägivallaaktidega lõppevad suhted kohalikute araablaste ja juutide vahel, soovisid emigreeruda eluohtlikust Natsi-Saksamaalt kümned või isegi sajad tuhanded inimesed.
, jäid ootenimekirjadesse ning veetsid aastaid õppides heebrea keelt ja põllumajandust.
Natsid tahtsid ajada juute Saksamaalt ära, kuid ei lubanud neil varandust kaasa võtta. Selle tagajärjel leppis Palestiina Juudi Agentuuri poliitilise osakonna ülem (n-ö välisminister) H̠ayyim Arlozorov natsidega kokku Havaara leppe, mille alusel võisid juudid eksportida kaupu Palestiinasse. Seal kaubad müüdi ning sissetulek anti immigrantidele. Arlozorov tapeti selle leppe pärast Tel Avivis 1933. aastal. Mõned ajaloolased on seisukohal, et Arlozorov tapeti ETSELi poolt.
1934. aastal hakkasid revisionistid organiseerima illegaalset immigratsiooni Palestiinasse. Juutide rahvaarv Palestiinas hakkas kiiresti kasvama ning see viis majanduse tõusuni, samas põhjustas juutide hulga kasv araablaste ülestõusu. 1938. aastal hakkasid ka vasakpoolsed sionistid organiseerima immigratsiooni Palestiinasse.
Novhorod-Siverskõi
Novgorod-Siverskõi (ukraina Новгород-Сіверський, vene Новгород-Северский) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Tšernigivi oblastis, Novgorod-Siverskõi rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Novgorod-Siverskõi asub Desna jõe vasakul kaldal.
Novgorod-Siverskõid on esmamainitud 1044. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1620. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Novgorod-Siverskõi elanikest ukrainlasi 93,73%, venelasi 5,33%, valgevenelasi 0,37%, juute 0,13% ja mustlasi 0,09%.
Terra sigillata (ravim)
Terra sigillata nime kandsid teatud tüüpi ravimikuulikesed, mida valmistati kaoliinist või Armeenia boolusest ja tarvitati kuni 20. sajandini.
Ravimikuulikesed Vana-Kreekas
Kaoliini absorbeeriv toime mürkainete suhtes oli tuntud juba antiikajal. Seda savimineraali leidus näiteks Egeuse meres paikneval Lemnose saarel, kus seda Lemnose mullaks nimetati. Seda segati kodukitse verega ja saadud segust vormiti väikesed kuulikesed, mis tembeldati kitsepead kujutava templiga. Neid ravimikuulikesi nimetati sphragis aigos ja hiljem ladinapäraselt capra sigillum.
Pärast seda, kui võim Vahemere piirkonnas läks muslimite kätte, muudeti selle universaalravimi kujundust ja kitsepea kujutis asendati poolkuuga.
Ravimikuulikesed Maltal
Maltal leidus samasugust savimulda, millest ravimikuule valmistati.
Peale ristiusu vastuvõtmist hakati Maltal toodetud savikuule märkima mao kujutisega. See pidi osutama sellele, et apostel Paulus sai 61. aastal Maltal rästikult salvata, aga ei haigestunud.
Need ravimikuulikesed kandsid nime terra sigillata ja neid müüdi paljudes apteekides veel kuni 20. sajandini. Viimastel sajanditel ei tarvitatud neid küll enam universaalse vastumürgina, vaid mao liighappesuse vastu. Selle vastu ravipastillid arvatavasti ka aitasid, sest puhast alumiiniumsilikaati tarvitatakse samal otstarbel tihti veel tänapäevalgi.
Kuna ravimikuulikesi toodeti Maltal tunduvalt kauem kui Kreeka saartel, on ka nimi Terra sigillata laiemalt tuntud.
Pariisi rahukonverents
pisi|Rahukonverentsi neliknõukogu: [[David Lloyd George|Lloyd George, Orlando, Clemenceau ja Wilson]] Pariisi rahukonverents kutsuti kokku pärast esimest maailmasõda ja töötas 18. jaanuarist 1919 kuni 21. jaanuarini 1920, et leppida kokku rahulepingu tingimustes. Selle istungeid peeti Versailles' lossis, seepärast nimetatakse Pariisi rahukonverentsi vahel ka Versailles' rahukonverentsiks. Saksamaa pidi Versailles' rahulepingus nõustuma kõige raskemate tingimustega, kuna ta kuulutati sõjasüüdlaseks.
Kuigi rahukonverentsil osalesid paljud riigid, võeti arvesse peamiselt vaid Suure Neliku – Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia, täpsemalt nende esindajate, vastavalt president Woodrow Wilsoni, peaminister David Lloyd George'i, peaminister Georges Clemenceau ja peaminister Vittorio Emanuele Orlando – otsuseid. Kuigi kõik kolm tahtsid rahu, ei olnud nad üksmeelel selle saavutamise osas.
Ameerika Ühendriikide soovid
President Woodrow Wilson tahtis õiglast rahu, mille ta oli juba kavandanud oma neljateistkümnes teesis. Ta tahtis demilitariseerimist ja Rahvasteliidu loomist, kus kõik riigid saaksid lahendada probleeme diplomaatilisel teel ilma sõjata, ning Ida-Euroopa riikidele enesemääramisõigust.
Prantsusmaa soovid
Peaminister Georges Clemenceau ning Antanti vägede ülemjuhataja marssal Ferdinand Foch tahtsid Saksamaad karmilt karistada Prantsusmaale sissetungi eest, nii et Saksamaa ei oleks Prantsusmaale enam kunagi ohuks. Clemenceau arvas, et Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia, olles merega eraldatud Mandri-Euroopast, on võrreldes Prantsusmaaga eelisseisundis: "Ameerika on kaugel ja ookeaniga eraldatud, ning isegi Napoleon ei suutnud Inglismaad vallutada. Teie olete mõlemad kaitstud, meie ei ole." Tema seisukohta kirjeldasid hästi tema sõnad: "Sakslaste viga on see, et neid on 20 miljonit ülearu". Ta soovis ka Saksamaad tunduvalt nõrgestada, et Prantsusmaale enam kunagi sisse ei tungitaks, ning ränka reparatsiooni sõjakulude hüvitamiseks. Prantsusmaa soovile Reinimaa Saksamaalt annekteerida või 30 aastaks okupeerida olid Wilson ja Lloyd George vastu, sest arvasid, et nii võib Prantsusmaa Euroopas liiga tugevaks muutuda, kuid kompromissiks saavutati Reinimaa demilitariseerimine. Foch polnud endiselt rahul ning ütles rahulepingule allakirjutamise kohta 28. juunil 1919, et "see pole rahu, see on vaherahu 20 aastaks!" Kuigi ta ei elanud nii kaua, et seda näha, osutus tema ennustus tõeseks – täpselt 20 aastat ja 64 päeva peale rahulepingule alla kirjutamist (1. septembril 1939) algas teine maailmasõda.
Suurbritannia soovid
Peaminister David Lloyd George oli Wilsoni ja Clemenceau vahel – ta tahtis Saksamaad õiglaselt karistada, nõuda Saksamaalt sisse sõjakulud, kuid ei nõustunud Clemenceau raskete tingimustega, kuna teadis, et nii võib Saksamaa mõne aasta pärast uuesti sõja kuulutada. Ta tahtis säilitada Suurbritannia kontrolli merede üle ja laiendada Briti impeeriumi.
Saint-Germaini rahu
Saint-Germaini rahu sõlmiti 1919. aastal Austriaga. Selleks ajaks, kui delegaadid Versailles's kohtusid, olid Austria-Ungari rahvad enesemääratlemise põhimõtet järgides impeeriumist juba lahku löönud ja ehitasid üles oma riike. Konverentsil polnud muud peale hakata kui leppida toimunud muudatustega ning lisada mõned väiksemad ümberkorraldused.
Trianoni rahu
Trianoni rahuleping sõlmiti 1920. aastal Ungariga.
Neuilly rahu
Sõlmiti 1919. aastal Bulgaaria kuningriigiga.
Sèvres' rahu
Sõlmiti 1920. aastal Türgiga. 10. augustil 1920 liitlasriikide ja Ottomani impeeriumi vahel alla kirjutatud Sèvres' rahulepingu kohaselt tagati Armeenia Vabariigi olemasolu ning senised osmanite Armeenia alad lubati sellega liita. Sèvres' rahuleping jäi Türgi poolt ratifitseerimata, kõige rohkem vastuseisu tekitas Türgi Euroopa alade loovutamine Kreekale.
Sèvres' lepingu asendamiseks sõlmiti 24. juulil 1923 Antanti riikide ja Türgi vahel Lausanne'i rahuleping, sellega pandi alus Türgi rahvusriigile.
Türgi Bosporuse ja Dardanellide väinad demilitariseeriti, võimaldati vaba läbisõit kõigi maade kauba- ja sõjalaevadele. Türgi pidi ära andma mittetürklastega asustatud alad. Kreekale tuli loovutada Egeuse mere saared (välja arvatud Imbros ja Tenedos). Itaalia sai Dodekaneesi saared, Suurbritannia Küprose. Türgi sai Ida-Traakia. Seal elavad kreeklased repatrieerusid Kreekasse, Kreekas elavad türklased Türgimaale. Lausanne'i rahu lõpetas ka aastatel 1919–1922 kestnud Kreeka-Türgi sõja.
Rahvus
Rahvus, ka natsioon (ladina keeles natio, sõnast nasci, ’sündima’) on etnose arengustaadium, mida iseloomustab keelel, kultuuril, usul või muudel teguritel põhinev identiteet.
Rahvust eristab etnosest tavaliselt rahvuslik eneseteadvus: rahvus nimetab ja piiritleb ennast ise, etnos ei pruugi seda teha.
Mõiste
Ladinakeelne sõna natio tähendas Vana-Roomas välismaalast, inimest, kes ei olnud sünni­pärane roomlane.
Keskajal oli natio inimrühm, keda sidus ühine piirkondlik päritolu ja ühine keel või murrak. Erinevate rahvaste keeltesse ilmus see sõna keskaja lõpul.
17. sajandil omandas rahvus poliitilise sisu, viidates inimestele, keda valitses sama valitseja ja kes olid allutatud ühistele seadustele.
Uusaegsel Saksamaal omandas sõna 'rahvus' (saksa keeles Nation) mõneti teise sisu. Seda hakati seostama pigem ühise keele ja kultuuri ning vähem seaduste ja territooriumiga (Kemiläinen 2001).
Käkisilm
Käkisilm on kitsas läbipääs väinas Lääne-Eestis Saaremaa ja Vilsandi vahel, täpsemalt Oostemadala (Käkirahu) ja Käkimaa vahel. Ta ühendab Kuusnõmme lahte Kihelkonna lahega. Käkisilma süvendatakse pidevalt paadisõiduks. Väinas on kanal, mis on suvel 1–1,5 m sügav. Madala veega pääseb jalgsi läbi mere Vilsandi saarele.
Tänu tugevale hoovusele Käkisilm talviti ei jäätu, sellepärast on see hea paik veelindudele.
Johann von Rosen
Johann von Rosen (surnud 1605) oli Eestimaa aadlik, Rosen (punaste) suguvõsast.
Aastail 1598–1600 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees. Ta oli ka Eestimaa maanõunik.
Talle kuulus Roosna mõis.
Perekond
Johann von Rosen oli abielus Gertruda von Brackeliga. Abielust sündisid:
Kirgiisi NSV vapp
Kirgiisi NSV vapp oli NSV Liidu haldusüksuse Kirgiisi NSV vapp.