cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanemuine (teater)
1906–1914. Eesti kutselise teatri sünd. Menningu teater
pisi|Vanemuise teatrimaja umbes 1910. aastal 13. augustil 1906 algas eesti teatris uus ajajärk – vastvalminud Vanemuise teatrimajas sai alguse esimene kutseline teater. Uue teatri juhiks sai Karl Menning – haritud ning laia silmaringiga mees, kes enne teatri etteotsa asumist oli esmalt õppinud Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, seejärel täiendanud end Saksamaal Max Reinhardti juures ning laiendanud silmaringi mujal Lääne-Euroopas (Pariisi Antoine’i teatris ja Berliini Freie Volksbühnes). Kutselise Vanemuise avalavastuseks oli August Kitzbergi näidend "Tuulte pöörises", mis sai verivärske näitetrupi tuleristseteks.
Uue ja ilusa teatrimaja arhitekt oli soomlane Armas Lindgren, kelle projekti järgi Vanemuise selts oma uue maja Aia tänavale (praegune Vanemuise tänav) ehitada laskis. Maja ehituse jaoks korjati väga palju annetusi ning valminud hoone sai tartlaste hinnangul tõepoolest kaunis. Siseruumid olid kujundatud rohkete ornamentide ja kaunistustega, fuajee trepikäsipuude otstel olid August Weizenbergi skulptuurid "Koit" ja "Hämarik". Aiakujundus valmis 1907, selle tegi A. Lindgreni kavandite järgi teatrijuht Menning isiklikult. Paraku selgus juba üsna pea pärast maja käikuandmist, et teatri tegemiseks pole hoone kõige sobivam – ilma publikutõusuta teatrisaal oli ebamugav ning halva akustikaga ning väga halvasti valgustatud. Maja avamise puhul kirjutas A. Kitzberg "Postimehes": "Majal on oma iseloom, plaanitegija ehituskunstnik on tema sisse midagi pannud, temaga midagi ütelda jõudnud. Meie tunneme eneses toonisi puudutatud, mis meile nagu tuttavad, omased on – mis meie enestega kokku-kõlas seisavad… Maja uulitsapoolne külg oma kahe võimuka torniga tuletab nagu midagi rasket, kestvat, püsivat meelde, midagi, mida kergesti puruks tallata ei saa, mis ei paendu, mis ennast kaitsta tahab… On kunstnik sel viisil majale uulitsa poolt küljest monumentaalehituse jõu ja mõju annud, siis on maja aiapoolne külg selle vastu kerge, lahtine, rõõmus, midagi, mis ennast ilule ja päikesele vastu avab…" (Postimees, 12. august 1906).
Karl Menning tõi eesti teatrisse varasemast hoopis teistsugused põhimõtted ja töömeetodid. Ta seadis esiplaanile teatri kasvatuslikud eesmärgid, mis omakorda tingis väga läbimõeldud repertuaarivaliku. Kadus kergemeelne meelelahutusteater ning asemele tulid kaasaegsed Lääne-Euroopa probleemnäidendid ning eesti rahvuslik näitekirjandus. Opereti asemel, mida Menning pidas hädaohuks näitlejate ja publiku heale maitsele, tegeles Menning tartlaste muusikaharidusega teistmoodi – osales aktiivselt Vanemuise sümfooniaorkestri asutamises (1908) ning mängis ise selles orkestris oboed. Orkestri esimene dirigent oli Samuel Lindpere, avakontsert toimus 7. mail 1908. Menning tõi teatrisse psühholoogilise realismi – seda nii lavastaja- kui näitlejatöös, kaotas teatrist etteütleja ning pooldas näitleja seesmist ja välimist ümberkehastumist rolli. Menningu teater oli ansambliteater, kus kõik lavastuse komponendid olid allutatud peamise – lavastuse idee – edasiandmiseks. Ülioluliseks pidas Menning teatri kasvatuslikku funktsiooni – tähtis oli publiku eetiline, esteetiline ja moraalne arendamine. Ta organiseeris ka näitemängu seletamise õhtuid ja esines seal ise mitmesuguste ettekannetega.
Kutselise Vanemuise trupi algkoosseisu kuulusid: Pisut hiljem liitusid trupiga Liina Reiman, Elviine Annuk (hilisem Mari Möldre), Eduard Türk, Aleksander Teetsov, August Sunne, Julius Põder, Ruut Tarmo, Taavet Mutsu jt.
Menningu põhimõtted ja nõudlikkus tekitasid ajapikku vastuseise Vanemuise seltsi juhatuses ning ka publiku hulgas. Vastaspool nõudis kergemat ja meelelahutuslikumat repertuaari – nõudmine, millega Karl Menning nõus ei olnud. 1914. aastal pärast seltsi juhatuse koosolekut teatas Menning oma tagasiastumisest ning sellega tema teatritee lõppes – hiljem töötas ta Tallinnas teatrikriitikuna ning esindas Eesti riiki diplomaadina.
1914–1934. Vanemuine pärast Menningu lahkumist. Mõõna-aastad
Karl Menningu lahkumise järel algas Vanemuises keeruline ajajärk, mida väikeste mööndustega tuleb pidada pikaks loominguliseks mõõnaperioodiks. Mõõn kestis peaaegu 20 aastat. Pärast Menningu lahkumist võttis teatri juhtimise üle tema senine parem käsi Ants Simm, kes töötas kunstilise juhi ja pealavastajana aastatel 1914–1921. 1916. aastal lahkus 21-liikmelisest näitetrupist 11 näitlejat (sh. Eduard Türk, August Sunne, Olly Teetsov, Aleksander Teetsov, Anna Markus), kes astusid välja oma kunstiliste tõekspidamiste eest ega nõustunud Vanemuise seltsi poolt peale surutud meelelahutusliku teatrisuunaga. Vanemuisest lahkunud näitlejad panid Tallinnas alguse uuele teatrile, mida esialgu nimetati Pandorini trupiks, kuid mis hakkas end peagi nimetama draamateatriks.
Vanemuise mõõn aga kogus hoogu – uuslavastusi toodi välja kiirustades ja pealiskaudselt, repertuaaris domineerisid operetid ja komöödiad ning maad võtsid teatrisisesed intriigid. Seevastu on aga hämmastavad Vanemuise Sümfooniaorkestri kohta käivad arvud: 1915. aastal on peadirigent Juhan Aaviku käe all olev orkester esinenud tervelt 95 korda ning kogunud aasta jooksul 39 494 kuulajat! Suur osa nendes uhketes arvudes on kindlasti Vanemuise suveaia vabaõhukontsertidel. Pikka aega juhatas Vanemuise sümfooniaorkestrit Juhan Simm (peadirigent aastatel 1914–1916 ja dirigent aastatel 1916–1941).
Pärast Ants Simmi juhikohalt lahkumist juhtis teatrit näitlejate komisjon, aastatel 1925–1931 oli teatri eesotsas Voldemar Mettus ning pärast teda August Sunne. Iseenesest mõista mahtus sellesse teatriperioodi ka kunstilisi õnnestumisi, ent võrdluses suure lavastuste arvuga oli nende hulk väike. Sellesse aega langevad kahtlemata Liina Reimani tipprollid ning silmapaistvad osatäitmised August Sunnelt, Eduard Türgilt, Rudolf Ratassepalt, Anna Markuselt ja Mari Möldrelt. Suurema osa lavastustest tõid välja Eduard Türk ja Voldemar Mettus. Muusikateater oma operetilembuses ei tõusnud kunstiliselt ka varasemast oluliselt kõrgemale, oopereid lavastati harva ning peadirigent Juhan Simmi pingutused kunstikesksema kursi võtmiseks ei läinud korda.
Suur publikupõud oli teatril 1930. aastate alguses, kus pea tuhandekohalisest saalist sageli on napilt täis ainult 1/3. Ehkki teater saab ka riiklikku toetust, kasvavad võlad väga hoogsalt. Teatri juhtimine oli tol ajal teatriseltsi juhatuse pädevuses – juhatus otsustas ka teatri juhi ja lavastajate palkamise, trupi moodustamise ning repertuaarivaliku. Kunstilisel juhil ega lavastajatel ei olnud kunstilistes küsimustes otsustavat hääleõigust. Aegunud juhtimisviis tekitas olukorra, kus seltsi ametnikel oli liiga suur sõnaõigus teatri kunstiküsimustes ning põhjustas operetižanri mõõdutundetu vohamise. 1929. aastal viis see olukord lausa märgukirjadeni, kus Tartu intelligents protesteeris teatri operetilembuse vastu – teiste hulgas kirjutasid sellele kirjale alla ka August Annist, Alfred Koort, Andrus Saareste, Juhan Sütiste, Johannes Semper, Gustav Suits, Aino Suits, Elo Tuglas ja Friedebert Tuglas''. "Peaks "Vanemuise" teatri ümber kujunenud ebanormaalne olukord jätkuma, siis kerkib paratamatult päevakorda ülikoolilinna uue kunstipüüdelise draamateatri asutamine,"'' seisis kirjas.
1935–1944. Sarikapidu ja varemed. Suurte muutuste aeg
Saksa okupatsiooni ajal jätkas teater tööd, teatri direktor oli Aleksander Eller. Teatri külastatavus oli suur. Sündmuseks sai Eduard Tubina "Krati" lavastus 1943. aastal.
1944–1968. Vanemuine Nõukogude Eestis. Irdi teater
Pärast sõja lõppu alustas Vanemuine tööd endises Saksa Käsitööliste teatri majas (praegune Vanemuise väike maja), mis oli sõja ajal ümber ehitatud kinoks. Linna naasnud teatriinimesed ehitasid ja parandasid maja oma jõududega ning 21. detsembril 1944 toimus avaetendus. Tervikuna teater oma töökodade ja prooviruumidega sellesse majja ära ei mahtunud ning seetõttu olid teatri kasutuses veel Vanemuise tn 52 ja 54 asuvad majad. Teatri töötajad ( ka näitlejad, lauljad ja orkestrandid) ehitasid koos vajalikud töökojad. Vana teatrimaja taastamiseks tehti plaane, ent mitmetel põhjustel need ei teostunud. Varemed seisid aastaid keset linna ning lõpuks otsustati ehitada täiesti uus hoone.
Pärast sõda sai teatri kunstiliseks juhiks Kaarel Ird, kes väikeste sunnitud vaheaegadega juhtis teatrit 40 aastat – 1944–1948, 1949–1950 ning 1955–1985. Alates 1966. aastast oli Ird nii teatri peanäitejuht kui ka direktor. Eesti teatriajaloos pole ühtki teist teatrit, mida nii pikka aega järjest on juhtinud üks kunstiline juht. Aastatel 1950–1953 juhtis Vanemuist umbkeelne näitleja Andrei Poljakov ning 1953–1955 Ants Lauter.
Kaarel Irdi haridustee oli keeruline ja lünklik, tema teatriharidus oli pärit Tartu Draamateatri Seltsi Teatrikunsti Stuudiost ning Pärnu ja Tartu Töölis-teatrist. Aastatel 1939–1940 laulis ta Vanemuise kooris ning pärast sõda ja riigikorra vahetust sai temast pikkadeks aastateks Vanemuise peanäitejuht. Juba enne 1940. aastat tundis töölisklassist pärit Ird sümpaatiat vasakpoolse maailmavaate ehk siis töölisklassi võimu vastu – sel põhjusel oli tal kehtiva ühiskonnakorraga mitmeid kokkupõrkeid. Oma poliitiliste vaadete tõttu oli Ird pärast sõda sobiv kandidaat Vanemuise juhi kohale. Kõik tema "ärakäimised" sellelt kohalt on aga seotud selle võimu repressioonidega, millest ei pääsenud ka Kaarel Ird (1950ndatel sunniti Ird võimude poolt Vanemuisest lahkuma). 1948–1949 aastal oli Ird ENSV Kunstide Valitsuse juhataja, 1950–1952 juhtis Tartus näiteringi ning aastatel 1952–1955 oli Pärnu Endla peanäitejuht. Pika töö eest teatrijuhi ja lavastajana tunnustas riik teda paljude kõrgete autasudega. Irdi vastuoluline isik ning tema ühiskondlik roll ning saavutused kunstniku ning teatrijuhina tekitavad senini vastakaid tundeid ja emotsioone. Vanemuine ei olnud Irdile töökoht, vaid elutöö. Ird on oma suhet kunsti kirjeldanud nii: "Kunst on töö, töö ja veel kord töö. Ja pole õigus, et me sellest häbeneme rääkida, et ta on töö. Anne on loodusvara. Ja ühiskonnal on õigus nõuda, et inimene, kellele see loodusvara on antud, sellega heaperemehelikult ümber käiks. Kuid kunstnikule tähendab andega heaperemehelikult ümberkäimine lakkamatut tööd endaga." (K. Ird, "Ceterum censeo ehk jahedate suvede jutte. Tln 1965 lk 25). Ird oli oma loomult maailmaparandaja ning uskus, et hea kunst (sealhulgas teatrikunst) saab inimest paremaks muuta. Võimuaparaadiga võitlemisel ja väitlemisel oli ta osav demagoog ning kasutas ära kõik selle süsteemi nõrkused, et eesmärgini jõuda. Kindlasti ei olnud tema keeruline ja nurgeline iseloom suure kollektiivi juhtimiseks ideaalne ning aastate jooksul tekkis teatris päris palju konflikte, ent samas on ka Irdi kritiseerijad olnud meelsasti nõus tunnistama, et tema oskused ja teened Vanemuise teatri arendamisel on mõõtmatud. Ird ise on oma suhet Vanemuisesse ühes erakirjas Olaf Utile kirjeldanud nii: "Minu jaoks aga oli "Vanemuise" teater osa eesti kultuurist /…/, väärtuslik ja püha nagu Kirjandusmuuseum, Etnograafiamuuseum, ülikooli raamatukogu /…/. Ma tean, et kui ma praegu "Vanemuisest" ära läheksin, siis ei ole veel praegugi ühtki inimest, kes suudaks teatri taset säilitada. Ja ma ei tea ka, kas mina seda suudan. Eriti tingimustes, kus mind kas peaaegu mitte sugugi või äärmiselt vähe abistatakse." (1966; KM EKLA 7307 M7:1).
1944. aastal teatrit üles ehitama hakates ei olnud Vanemuisel ei maja ega näitlejaid – paljud teatriinimesed olid sõja ajal Eestist lahkunud. Ird jätkas Vanemuises väljakujunenud traditsioone – teatris säilisid kolm žanri ning neist noorim – ballett – arenes uutes tingimustes jõudsalt edasi. Oma rohketes sõnavõttudes ja publikatsioonides tõstis Ird korduvalt esile Karl Menningu ideaale: psühholoogiline realism, ansamblimänguprintsiip, samuti rahvusliku näitekirjanduse areng olid olulised nii Menningu kui ka Irdi kunstilistes tõekspidamistes.
Vanemuise balletirühm tuli pärast sõda uuesti luua, sest paljud tantsijad olid Eestist lahkunud.
1946. aastal jõudis kõigest hoolimata lavale S. Prokofjevi "Romeo ja Julia". Vanemuise esimeseks esipaariks olid Udo Väljaots ja Velda Otsus. Mõlemad olid head näitlejad ka draamalaval ning Velda Otsusest sai pärast baleriinikarjääri lõpetamist ülihinnatud draamanäitleja. Nende järel said teatri uuteks esitantsijateks Ülo Rannaste ja Maie Maasik.
Vanemuise balletiteatrit on läbi aastate iseloomustanud väljendusvahendite mitmekesisus, otsingulisus, eksperimentaalsus. Nii mõnelgi arenguperioodil sobiks rohkem kasutada terminit "tantsuteater", mitte "ballett" euroopa klassikalises mõttes. Ka balletirühm ei jäänud ühiskonnas toimunud muutustest puutumata – 1940. ja 1950. aastatel mõjutas ka tantsukeelt tugevasti ideoloogia – klassikalisest varvastantsust sai peaaegu ainuvõimalik väljendusvahend ükskõik millise tantsuteose loomisel. 1950ndate algul oli balletirühm 41-liikmeline, seejärel kärpis koondamine trupi 18-liikmeliseks, 1957. aastaks oli see arv suudetud tõsta 24 tantsijani – number, mis klassikalisi balletikoosseise silmas pidades on selgelt ebapiisav. Ida Urbelil oli balletilavastajana oma kindel käekiri, mis meelsasti sünteesis omavahel balletti, vabatantsu ja pantomiimi. Suurt klassikat sel perioodil väga palju ei lavastata, siiski jõuavad lavale "Pähklipureja", "Esmeralda", "Peer Gynt". 1950. aastatel tuli truppi tugeva klassikakooliga tantsijaid, näiteks Elena Poznjak (Kõlar) ja Regina Tõško (Süvalep).
1950ndate algul kerkis teravalt päevakorda muusikažanride kaotamine Vanemuisest. Kuna riik vähendas teatrite dotatsioone ning Kaarel Ird oli Vanemuisest formalismisüüditustega eemale tõrjutud, oli otsus Vanemuise draamateatriks tegemisele väga lähedal, koondamiste tagajärjel kiratsesid ooper ja ballett aastaid. Ehkki muusikažanrid jäid alles, toimusid neis kollektiivides suured koondamised, mis muutis lavastuste väljatoomise väga keeruliseks.
1960ndate alguse Vanemuist iseloomustas stabiilsus. Trupi senisest tuumikust jätkasid tööd Arnold Kasuk, Benno Mikkal, Elmar Salulaht, Elo Tamul, Elmar Kivilo, Aleksander Mälton, Helend Peep, Hilda Sooper, Paul Maivel, Voldemar Paavel, Aleksander Laar, Leopold Hansen. Teatrist lahkusid sel perioodil Ants Lauter, Velda Otsus, Gunnar Kilgas ja Heli Viisimaa, trupiga liitusid Herta Elviste, Lembit Eelmäe, Lia Laats, Einari Koppel, Milvi Koidu, Ants Ander, Jaan Saul, Kulno Süvalep, Ellen Liiger, Heikki Haravee. Sel perioodil loodi ka Vanemuise õppestuudiod, kus Ird oma näitetrupile järelkasvu koolitas. Esimene stuudio alustas tööd 1961. aastal, truppi tuli sealt kümmekond uut näitlejat: Evald Aavik, Kais Adlas, Raivo Adlas, Evald Hermaküla, Malle Koost, Virve Meerits, Kersti Neem, Ao Peep, Jaan Kiho, Kuno Otsus, Raimu Maiksar. Lisa tuli ka järgmistest stuudiotest (kokku lõpetas neli lendu). Lavastati nii nõukogude näidendeid (Arbuzov, Štein, Simonov), eesti näidendeid (Smuul, Kaugver, Rannet, Kitzberg, Liives) kui ka maailmaklassikat (Shakespeare, Brecht).
Muusikalavastusi tegid sel perioodil peamiselt oma teatri koosseisulised lavastajad. Teatri endine esitantsija Udo Väljaots oli 1950ndatel lavastajana kõrgvormis: W. A. Mozarti "Cosi fan tutte", E. Arro / L. Normeti "Rummu Jüri" jt. Epp Kaidu lavastas eesti algupärandeid, rakendades ka muusikažanris oma parimaid režiioskusi. Lavastused olid elavad, usutavad ja emotsionaalsed ning publik hääletas oma jalgadega väga häälekalt nende poolt (B. Kõrveri operetid "Ainult unistus" 1955, "Laanelill" 1959, "Teie soov, palun?" 1962, V. Ojakääru ooper "Kuningal on külm" 1967). Oma lavastajatee lõpul hakkas oopereid lavastama ka Ida Urbel (Puccini "Tosca" 1969, Bizet’ "Carmen" 1969, Prokofjevi "Õnnemängija" maailma esilavastus 1970 ning operetid "Silva" 1979, "Lõbus lesk" 1971). Muusikalavastusi tegi palju ja õnnestunult ka teatrijuht Kaarel Ird, kes eesti algupärandeid lavastas juba sõjajärgsetel aastatel (E. Kapi "Tasuleegid" 1945, G. Ernesaksa "Pühajärv" 1947 ja "Tormide rand" 1949). Eriti õnnestunud tsükliks peetakse folkloorsete sugemetega lavastusi "Meestelaulud" 1966, "Külavahelaulud" 1972 ja "Naistelaulud" 1977. Ird lavastas ka esiettekande E. Tubina ooperist "Reigi õpetaja" 1979. 1960.–1970. aastad olid muusikatrupile õnnelikud: solistide koosseis täienes, kriitika oli kiitev nii Eestis kui välisgastrollidel. Peadirigendina töötas Vanemuises sel perioodil Erich Kõlar (aastatel 1952–1980), dirigendina oli pikka aega tööl Valdeko Viru (1969–1991). Solistidena tegid silmapaistvaid rolle Valentina Hein, Aino Seep, Endel Ani, Ivo Kuusk, Johannes Lükki, Elo Tamul, Lehte Mark, Linda Tanni, Elsa Lamp ja Evald Tordik, aastatel 1964–1969 töötas teatris solistina Margarita Voites.
1962. aastal tuli balletitruppi solistina tööle Ülo Vilimaa, 1960ndate lõpul hakkas ta ka lavastama. Trupis oli sel perioodil väga heal tasemel klassikasoliste – Elena Poznjak, Rufina Noor, Alla Udovenko jt.
Nõukogude ühiskonna "sula-aastad" mõjusid teatrile hästi – ideoloogiline kontroll nõrgenes, teater leidis oma publikuga ühise keele. Jätkusid teatri gastrollid mööda Nõukogude Liitu – Leningrad 1965; Riia 1966; Moskva 1967; Riia 1969; Petroskoi 1969. Vanemuises peeti üleliidulisi teatrinõupidamisi ja seminare, teatrit külastasid paljud nimekad kultuuritegelased. Sõprussidemed sõlmiti Hans Otto nimelise teatriga Saksa DVs. Aktiivselt tegutsesid teatri spordi-sektsioonid: "Näitena praegustele noorematele teatritegijatele väärib meenutamist Johannes Lükki (omaaegne silmapaistev tenor, ooperi- ja operetisolist) teatri- ja sporditegevus ainult ühe päeva jooksul. Suvise pühapäeva hommikul viibis Johannes Lükki võrkpallitreeningul ja seejärel esines lõunasel "Kolme musketäri" etendusel Aramise osas. Pärast etendust toimunud jalgpallivõistlustel mängis ta Vanemuise meeskonnas paremäärt. Õhtul aga laulis suure eduga Hermani osa "Padaemandas".(""Vanemuine" täna ja eile", 1970). 1966. aastal anti Vanemuisele akadeemilise teatri aunimetus.
Vanemuise jaoks on 1960ndad olulised veel ühel põhjusel – lõpuks ometi hakatakse ehitama uut maja, mis sai valmis 1967. aastal. Maja projekteerisid A. Volberg, P. Tarvas ja U. Tölpus, sisearhitektitöö tegi V. Tamm. 1970. aastal avati ka kontserdimaja. Uue teatrimaja avamine toimus 3. novembril 1967, esimene esietendus – Eino Tambergi ooper "Raudne kodu" – jõudis lavale 9. detsembril.
1969–1985. Teatriuuendus. Irdi ajastu lõpp
1960ndate lõpus tekkis eesti teatris liikumine, mida on hakatud nimetama teatriuuenduseks. Uuenduse keskuseks kujunes Vanemuine. Uus põlvkond, kes teatrisse tuli, tõi kaasa modernsema teatrinägemuse – soovi muuta ja lõhkuda kaanoneid, teha midagi teistmoodi. Vanemuises võtsid ohjad enda kätte noored lavastajad Jaan Tooming ning Evald Hermaküla, tuues lavale P.- E. Rummo "Tuhkatriinumängu" (lav. E. Hermaküla, 1969) ja A. Kitzbergi "Laseb käele suud anda" (J. Tooming, 1969). Tantsuteatris tegi uuenduslikke lavastusi Ülo Vilimaa ("Kontrastid" 1967; "Käed" 1973; "Merineitsi" 1974). Ühe teatriuuenduse ideoloogina seisis uuenduste keskpunktis ka tulevane lavastaja Mati Unt, kes tol ajal töötas teatri kirjandusosakonnas. Lavastajad muutsid näidendite tekste oma ideede kajastamiseks sobivamaks, lavastused olid füüsilisemad ning sümboli- ja metafoorirohkemad. Noorem teatripublik võttis uuendusliku teatri kiiresti omaks, konservatiivsem vaataja vajas harjumiseks aega. Teatriuuenduslike lavastuste lavalejõudmine ei kulgenud probleemideta ka ideoloogilisest vaatenurgast – "Tuhkatriinumängule" ei antud lavastusluba. Teatrijuht Irdil kulus peaaegu aasta ägedaks võitluseks, enne kui ta lavaloa kätte sai. Tsensuur sekkus Toominga ja Hermaküla lavastustesse hiljemgi – kord ei antud lavastuse esitamiseks luba, siis jälle olid probleemid tekstide muutmisega. 1970ndate teisel poolel oli väga jõuline lavastustetsükkel Jaan Toomingal, kes tõi lavale rahvuslikku kirjandusklassikat: A. H. Tammsaare / O. Toominga "Põrgupõhja uus Vanapagan" 1976; A. Kitzbergi "Kauka jumal" 1977; A. H. Tammsaare / O. Toominga "Tõde ja õigus" 1978. Näitlejatest tegid suurrolle Lembit Eelmäe, Heikki Haravee, Raivo Adlas, Raine Loo jt. Jätkuvat kõrgvormi näitas oma lavastustega Epp Kaidu ("Inimese tragöödia" 1971).
Peadirigendina töötas jätkuvalt Erich Kõlar, tema kõrval tegid dirigenditööd ka Valdeko Viru ja Endel Nõgene (1974–1980 dirigent, 1980–1981 peadirigent). Solistidest töötasid sel perioodil teatris Lehte Mark, Aino Seep, Endel Aimre, Johannes Lükki, Jassi Zahharov, Taisto Noor, Aavo Hinno, Evi Vanamölder, Väino Karo, Silvia Vestmann, Henn Pai, Vivian Kallaste, Maimu Krinal jt.
Teatriuuenduse puhul tuleb taas rõhutada Kaarel Irdi rolli toimunus – ehkki uuenduslik teater ei kuulunud tema kunstieelistuste hulka, soosis ta väga noorte lavastajate tegemisi ning kaitses neid süsteemi eest kui vaja. Paljud toonased teatriinimesed on rõhutanud, et üheski teises Eesti teatris ei oleks selline asi tol ajal võimalik olnud. Kusjuures on arvatud, et Kaarel Ird ei kaitsnud sedavõrd teatriuuendust vaid hoopis andeid, tundes muret ja hoolt Eesti teatri jätkumise pärast.
1970ndate algul käis Vanemuine ka välisgastrollidel Saksa DVs (1971. aasta suvel anti galaetendus ning 1973. aastal käis Saksamaal lavastus "Külavahelaulud"). Ungaris käis Vanemuine 1972. aastal Imre Madáchi "Inimese tragöödia" ja Smuuli "Kihnu Jõnniga". Soomes anti etendusi lavastustega "Külavahelaulud ja "Üks ullike läks rändama" 1974. aastal. Olulised olid ka 1971. aasta gastroll Leningradi ja 1975. aasta külalisetendused Moskvas. Üleliiduline kriitika oli Vanemuisest huvitatud ning andis positiivset tagasisidet ning teatril oli Nõukogude Liidus väga hea maine. 1979. aastal valiti mainekale Belgradis toimuvale BITEF-festivalile nõukogude teatrit esindama Vanemuine. Korraldajad soovisid festivalilavastuseks "Põrgupõhja uut Vanapaganat", aga kuna vastuvõtjad ei suutnud lavastuse esitamisega seotud tehnilisi probleeme lahendada, siis käidi festivalil Irdi lavastusega "Tagahoovis".
Ka 1970. aastatel oli Ird Vanemuise kõige suurema koormusega lavastaja (tipplavastused "Külavahelaulud" 1972, "Tagahoovis" 1974), draamapoolel lavastasid Kaidu, Tooming, Hermaküla ja Süvalep. Kümnendi vahetusel tegi oma esimesed lavastused Raivo Adlas – J. Švartsi "Punamütsike" 1982, O. Lutsu "Suvi" 1984. Aastatel 1977–1983 oli Vanemuise koosseisuline lavastaja Kaarin Raid – I. Drutse "Pühamast püham" 1977 (peaosades intrigeeriv paar Tooming-Hermaküla), O. Antoni "Laudalüürika" 1980. Muusikapoolel oli koosseisulise lavastajana tööl Ida Urbel, suurema osa muusikalavastuste taha oli aga kirjutatud Irdi või Kaidu nimi, vanemuislastest lavastas ka Kuno Otsus. Värvikaid rolle tegi 1970. aastatel näitlejana Jaan Tooming (Tot L. Andrejevi " Sina, kes sa saad kõrvakiile" 1971, Lucifer I. Madachi "Inimese tragöödias" 1971, Fajunin L. Leonovi "Vallutusretkes" 1975), kellele sekundeeris näitlejana teine lavastaja Evald Hermaküla (Aadam "Inimese tragöödias" 1971, Josef Kajetán Tyli "Strakonice torupillimängijas" 1973 jt). Kümnendi vahetusel liitus trupiga kolm noort andekat näitlejat: Hannes Kaljujärv, Aivar Tommingas ja Jüri Lumiste. Umbes poole Vanemuise draamarepertuaarist moodustas eesti näitekirjandus – nii uued eesti näidendid kui ka klassika ja instseneeringud. Eesti materjalide rohkuse ja juurdekasvu eest hoolitsemine oli teatrijuht Irdi Vanemuise-nägemuses ülioluline.
1978. aastal oli tulekahju Vanemuise väikeses majas. Maja ootas pikka aega restaureerimist ning avati publikule uuesti alles 1990. aastal.
1983. aastal käis Vanemuine külalisetendustel ka Rootsis, Stockholmis anti kolm etendust – täissaalidele läksid "Põrgupõhja uus Vanapagan" ja "Faehlmann", kolmas – M. Gorki "Jegor Bulõtšov ja teised" jäi aga suurema publikuhuvita.
Alates 1972. aastast oli Vanemuine kümmekonna aasta jooksul kõige vaadatum teater Eestis, publikurekord püstitati 1978.–1981. aastal, kui teatrietendusi käis vaatamas 256 000 inimest aastas. Meelelahutuslikku repertuaari lavastati teatris sel ajal väga vähe.
Nõukogude Eestist iseseisvasse Eestisse
1976. aastal suri Epp Kaidu, 1983. aastal Ida Urbel. Jaan Tooming juhtis aastatel 1979–1983 Viljandi Ugalat ja tuli seejärel Vanemuisesse tagasi. Evald Hermaküla lahkus 1983. aastal Eesti Draamateatrisse. 1985. aastal lõpetas oma elutöö Vanemuises ka Kaarel Ird.
1985. aastal sai Vanemuise uueks peanäitejuhiks Ago-Endrik Kerge, selles ametis oli ta kuni 1990. aastani. Teater oli heatasemeline ja publikut oli palju.
Ka peanäitejuht lisas sinna oma õnnestumised mitmes žanris: (A. H. Tammsaare / A.-E. Kerge "Aeg tulla, aeg minna",1986; J. Kruusvalli "Vaikuse vallamaja", 1987; G. Rossini "Sevilla habemeajaja", 1981; W. A. Mozarti "Figaro pulm", 1983; R. Kangro "Ohver", 1983). Silmapaistvaid lavastusi tegi Jaan Tooming: Čapeki "R.U.R.", 1986; Orffi "Kuu", 1986; Elioti "Mõrv katedraalis", 1989; Ibseni "Metspart", 1990; Duncani "Proov", 1990; Priestley "Ma olen siin varem olnud", 1991 jt. 1981. aastal tuli Vanemuise balletitruppi Vassili Medvedjev, kes asus tööle nii solisti kui ka lavastajana. Õnnestunud solistirollide kõrval lavastas ta ka S. Prokofjevi "Petja ja hundi" (1982) ja F. Benoist’ / C. Pugni "Satanilla" (1984). Kõrgvormis oli ka Ülo Vilimaa (L. Austeri "Tiina", 1984; E. Kapi "Kalevipoeg", 1985). 1987–1999 oli Vanemuise peadirigent Endel Nõgene. Solistidest paistsid silma Lehte Mark, Taisto Noor, Jassi Zahharov, Eve Randkivi, Rando Piho, Silvia Vestmann, Henn Pai, Vivian Kallaste, Evald Tordik, Tõnu Kattai jt.
1990–1993 juhtis Vanemuise teatrit Linnar Priimägi, kes paistis silma põneva programmilis-klassikalise repertuaarivalikuga (Goethe "Faust", Wilde "Salome", Camus "Caligula" jt), ent läks samas teatriajalukku ka suurte vastasseisude ja konfliktide tekitajana teatri loomingulises kollektiivis. Ajalukku jääb ka tema hinnang teatrijuhina, et ooperiteater on Euroopas hääbuv nähtus.
1994. aastal tuli teatri direktoriks Jaak Viller, koos temaga muutus ka teatri juhtimisskeem – tekkis kolm kunstilise juhi kohta: draamajuhina asus tööle Jüri Lumiste (1993–1999), balletijuhina jätkas Ülo Vilimaa (1974–1997) ja muusikajuhina Endel Nõgene (1987–1999). 1997. aastal sai teatri balletijuhiks Mare Tommingas, kes oli 1992. aastal loonud Vanemuise juurde oma tantsustuudio ja kes kasutas stuudiolasi ka oma lavastustes. Lavastusi: C. Orffi "Carmina Burana", 1991; D. Farnshawe’i "African sanctus" / Mercury ja Morani "Barcelona", 1992; B. Bartóki "Imeline mandariin", 1994; P. Tšaikovski "Pähklipureja", 1994; "Mees La Manchast", 1995. Tipprolle tantsisid Aivar Kallaste, Jelena Karpova, Oleg Titov.
Üleminekuaastatel (Eesti iseseisvumine, majanduslikult ebastabiilsed aastad) oli teatri olukord olnud keeruline – publikut oli vähe ja repertuaarivalik polnud kõige õnnestunum. 1994. aastast hakkas tee jälle ülesmäge minema. Draamatrupi tuumiku moodustasid sel perioodil Liina Olmaru, Hannes Kaljujärv, Merle Jääger, Aivar Tommingas, Rain Simmul, Raine Loo, Herta Elviste, Lembit Eelmäe, Andres Dvinjaninov, Riho Kütsar. Draamapoolel hakkasid Jaan Toominga kõrval lavastama Ain Mäeots ("Susi", 1995; "Mägede iluduskuninganna", 1999; "Pühak", 2001; "Taarka", 2005) ja Tiit Palu. Eriti võimsalt paistis sel perioodil silma külalislavastaja Mati Undi looming – "Iwona, Burgundia printsess", 1994; "Taevane ja maine armastus", 1995; "Hamlet", 1997; "Laulatus", 2000; "Meister ja Margarita", 2000; "Kirsiaed", 2001 jt. Õnnestunud lavastusi tegid teatris ka Mikk Mikiver – "Kaksteist vihast meest", 1997; "Sõda ja rahu", 1999; ooper "Tosca", 1995 ja Finn Poulsen (Rootsi) –"Väikese onu saaga", 1996; "Kaheteistkümnes öö", 1998. Hilisematel aastatel on teatris käinud palju külalislavastajaid: Tiit Ojasoo ("Verevennad", 2001; "Roberto Zucco", 2002; "Ruja", 2008), Mart Koldits ("Lendas üle käopesa", 2004; "Hüppajad", 2007), Hendrik Toompere juunior. ("Sada aastat…", 2006).
2003. aastal, kui teatrisaalid taas tühjenesid (põhjusi oli mitmeid: repertuaarivalik, aga ka muu meelelahutustööstuse aktiivne pealetung jms), tuli Vanemuise direktoriks Aivar Mäe, kelle 2007. aastal vahetas välja Paavo Nõgene.
Peadirigendid on uue aastatuhande algul tihti vahetunud: 1999–2004 Mihkel Kütson, 2004–2006 Hendrik Vestmann, 2006–2007 Toomas Vavilov, 2008–2011 taas Mihkel Kütson. Alates 2011. aastast on Vanemuise muusikajuht ja peadirigent Paul Mägi. Aastatel 1993–2016 töötas teatris dirigendina Lauri Sirp. Ooperite, operettide ja kontsertide kõrval on Vanemuise püsirepertuaaris kinnistunud muusikalid. Ooperisolistidena on teinud silmapaistvaid rolle Karmen Puis, Alla Popova, Merle Jalakas, Taisto Noor, Atlan Karp, Märt Jakobson, Valentina Kremen. Palju on käinud ka külalissoliste ning külalislavastajaid (Dmitri Bertman, I. Roga, A. Siegert, Georg Malvius).
1999–2006 juhtis Vanemuise draamapoolt Ain Mäeots, 2007–2010 tegi seda tööd Sven Karja. Draamalavastajatena on neil aastatel teatris töötanud Ain Mäeots ja Robert Annus, hilisematel aastatel ka Tiit Palu, Andres Noormets ja Tanel Jonas. Näitlejatest on lavastusi teinud veel Jüri Lumiste ja Ott Sepp. Palju oli sel perioodil külalislavastajaid, nende hulgas nii välislavastajaid (Barrie Rutter Inglismaalt, Aljona Anohhina Venemaalt) kui ka Eesti huvitavamaid tegijaid (Uku Uusberg, Ingomar Vihmar, Hendrik Toompere jun). Sõnalavastustes on teinud meeldejäävaid rolle Hannes Kaljujärv, Aivar Tommingas, Külliki Saldre, Merle Jääger, Jüri Lumiste, Riho Kütsar jt.
Alates 2004. aastast on Vanemuise balletitrupp muutunud väga rahvusvaheliseks – kuna Eesti tantsukoolid Vanemuisele piisavalt tantsijaid koolitada ei suutnud, siis on teatri uksed avatud andekatele tantsijatele tervest maailmast. 2000. aastatel on teatris lavastanud paljud külaliskoreograafid: Dmitri Harchenko, Rachid Tika, Matteo Moles, Mai Murdmaa, Toomas Edur, Stanislav Fečo, Vassili Medvedjev, Hugo Fanari, Saša Pepeljajev, Pär Isberg jt ning Mare Tommingas, Oleg Titov (vanemuislane aastani 2004), Ruslan Stepanov, Janek Savolainen ja Silas Stubbs.
Aastatel 2013–2019 juhtis teatrit Toomas Peterson. Teatri draamapoolt asus 2013. aastal juhtima Tiit Palu. Balletijuhina jätkas Mare Tommingas.
2019. aasta seisuga on teatril 3 statsionaarset mängupaika (Vanemuise suur ja väike maja ning Sadamateater), lisaks antakse kõige väiksematele vaatajatele etendusi Teatri Kodus.
Teatris töötas 2018. aasta lõpu seisuga 364 inimest. 1. augustist 2019 oli teatrijuht Kristiina Alliksaar, 15. augustist 2023 töötab selles ametis Aivar Mäe.
Mäng
Mäng on süsteem, mille eripäraks on tingliku ja reaalse samaaegsus ning mängus osalejate teadlikkus sellest.
Mäng on ühtlasi nii kooperatiivse kui ka konkureeriva loomuga ettevõtmine.
Mäng on tegevus, millele on omane eesmärgi puudumine, improviseeritus, reeglite kokku leppimine mängu käigus, vabatahtlikkus ning lapsiku rõõmu tundmine.
Mänguks kitsamas tähenduses nimetatakse üht konkreetset mängulise tegevuse üksust oma kindlate tegevuste ja reeglitega.
Metafoorselt nimetatakse mänguks ka mistahes tühist tegevust.
Gert Kams
Gert Kams (sündinud 25. mail 1985 Koerus) on Eesti endine jalgpallur, parem äärekaitsja.
Detsembris 2019 sai Kams Paide Linnameeskonna spordidirektoriks.
Koondisekarjäär
Ta mängis Eesti koondises 60 korral ja lõi 3 väravat. Esimese värava sai ta kirja sõprusmängus El Salvadori vastu, kus tema seljapõrkest lendas väravasse Raio Piiroja löödud pall.
Kumari kanal
pisi|300px|Kumari kanali asukoha kaart
Kumari kanal on Esimese maailmasõja ajal loodud põhja–lõunasuunaline kanal läbi Väinamere madalate osade. See oli lühikest aega alternatiivseks faarvaatriks madalamale peamisele Muhu väina laevateele. Kanalit on kasutatud valdavalt sõjalisel otstarbel.
Kanal loodi seoses vajadusega lühendada suurte laevade (eelkõige suure süvisega sõjalaevade) mereteed Liivi lahest Soome lahte ja seoses Rohuküla sõjasadamaga.
Kumari kanalit on varem kutsutud Kumaru kanaliks. Harvem kasutatakse nimetusi Muhu väina kanal (vene Монзундский канал ) ja Slava kanal.
Väikelaevade veetee, mis suures osas kattub Kumari kanaliga, on Kumari laevatee.
Asukoha kirjeldus
Kumari kanal algab Vormsi ja Hiiumaa vahelt, täpsemalt Harilaiust 3,5 kilomeetrit lõunakagus. Seal on meri 8 meetrit sügav. Kanal läheb Kumari laiu ja mandri vahelt läbi ning lõpeb Muhu kirderanniku juures Papilaiust 2 kilomeetrit läänes, kus meri on 9 meetrit sügav. Kanali pikkus on 35 kilomeetrit.
Põhjaosas on meri kanali kõrval keskmiselt 8 meetri sügavune, lõunaosas 5–6 meetrit sügav.
Mõnikord vaadeldakse Kumari laiu juures olevat 15 kilomeetri pikkust kanali lõunapoolset osa eraldi, sest seda oli tarvis märkimisväärselt rohkem süvendada.
Kumari madal asub Kumari laiust umbes 5 kilomeetrit lääneloodes, suhteliselt kaugel Kumari kanalist.
Joonas Tamm
Joonas Tamm (sündinud 2. veebruaril 1992 Viljandis) on Eesti jalgpallur, kes mängib Rumeenia kõrgliigaklubis FCSB. Ta on keskkaitsja, kuid võib mängida ka ründajana.
Kumari kanal
Asukoha kirjeldus
Kumari lee (Kumari riff) ulatub Kumari laius umbes 12 kilomeetrit lõunasse ning kulgeb kanali lõunaosaga paralleelselt, eraldades kanali teisest põhja–lõunasuunalisest faarvaatrist, mis läheb Sipelgarahust lääne poolt.
Joonas Tamm
Tulevik
Tamm alustas jalgpalli mängimist Tuleviku noortemeeskondades. Ta tegi oma Meistriliiga ja esindusmeeksonna debüüdi 2008.
Kumari kanal
Kanali osad
Kanali faarvaater moodustub sirglõikudest. 1927. aasta raamatus "Eesti loots" ei ole kanali marsruuti kirjeldatud. Siiski võib teiste laevateede osade kirjeldustest ("Läbisõit Muhuväinast sel puhul, kui meremärke kohal ei ole", "Läbisõit O poolt Kumaru- ja Kesselaidu") järeldada, et esimese nelja lõigu kursid ja sihid olid ligikaudu järgmised.
Joonas Tamm
Flora
2009 sõlmis Tamm lepingu Floraga ja laenati Itaalia klubisse Sampdoria Primavera. Ta võitis oma esimese Meistriliiga tiitli 2010. aasta hooajal.
Kumari kanal
Kanali osad
2007. aasta "Eesti lootsiraamatus" kirjeldatakse Kumari laevatee esimest nelja lõiku järgmiselt.
Joonas Tamm
IFK Norrköping
27. detsembril 2010 liitus Tamm Allsvenskan klubiga IFK Norrköping. Juulis 2011 laenati ta Division 1 klubisse IF Sylvia. Ta lõi oma debüütmängus Motala AIF vastu 10 minutit pärast sisse vahetamist oma esimese värava.
Kumari kanal
Kanali osad
Lõikude pikkused on vastavalt 2,99, 5,12, 4,49 ja 4,85 meremiili.
Joonas Tamm
Trelleborgs FF
3. detsembril 2013 liitus ta Division 1 klubiga Trelleborgs FF.
Kumari kanal
Kanali osad
Viimase (viienda) osa moodustab umbes 2 meremiili pikkune lõik kursiga 215° Uiema ülemise ja alumise päevamärgi liitsihi poole (Kumari laevatee Uiema lõik ). Tänapäeval vaadeldakse seda lõiku ka erinevaid laevateid ühendava teise faarvaatri osana.
Joonas Tamm
Tagasi Floras
22. juunil 2015 sõlmis Tamm lepingu Floraga. Ta võitis oma teise Meistriliiga tiitli 2015. aasta hooajal.
Kumari kanal
Kanali osad
Kumari laevatee viimase lõiguna kirjeldatakse seevastu punktist 58°42,58'N 23°24,12'E kursi võtmist 100° ja liikumist 1,32 meremiili kuni Kesselaiu ida laevatee alguseni.
Joonas Tamm
Koondisekarjäär
A-koondise debüüdi tegi Tamm 19. juunil 2011 sõpruskohtumises Tšiili vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Mikk Reintam, Henri Anier, Siim Tenno, Joel Indermitte, Meelis Peitre, Albert Prosa ja Andrei Veis. Esimesed väravad lõi 3. oktoobril 2017 Gibraltarile, lüües 6:0 mängus kübaratriki.
Kumari kanal
Eeltööd
Muhu väina saared ja rannik kaardistati põhjalikult triangulatsiooni meetodil aastatel 1849–1851. Kumari laiust läände ja itta jäänud faarvaatrid ja magnetilised hälbed mõõdistati 1886–1887.
Joonas Tamm
Klubi
''Uuendatud seisuga 26. november 2017''
Kumari kanal
Eeltööd
1888. aasta suvel hakati tegema puurimistöid. Uuriti kolme faarvaatrit, kuid mitte kuskilt ei leitud kõva merepõhja. Levis arvamus, et kindlustamata nõlvadega kanali osadesse kuhjub kiiresti meremuda.
Joonas Tamm
Koondis
''Uuendatud seisuga 9. juuni 2018''
Kumari kanal
Süvendustööd
Kanal loodi aastatel 1915–1916. Süvendustöödel osales tuntud eesti hüdrograaf Johan Mey.
Pärast süvendustöid oli kanal 35,0 kilomeetrit pikk, 60 meetrit lai ja 8 meetrit sügav (leidub ka andmeid, et sügavus oli minimaalselt 8,1 meetrit ). Hilisematel andmetel oli kanal 19 meremiili pikk, 53 meetrit lai ja 7,5 meetrit sügav. Ainult Kumari laiu ja Puise poolsaare vahelt on kanal kitsam, sealne paeseljak kaevati läbi 43 meetri laiuselt.
Kumari kanali loomine koos teiste samaaegsete Väinamere süvendustöödega (Rukki, Soela, Kuivarahu, Voosi kanalite loomine) oli üks suuremaid süvendustöid Venemaa Keisririigis.
Arvestades Venemaa Keisririigi sõjalisi huvisid, võib öelda, et töödega Väinamere arhipelaagis jäädi hiljaks.
Mõned aastad pärast kanali loomist hakkasidki kanalisse setted kuhjuma, mistõttu kirjutas Johan Mey, et kanalit tuleb korrashoidmiseks aeg-ajalt uuesti süvendada.
Esimene maailmasõda
pisi|Uppunud Slava, mille tekk ulatus veepinnale
Esimese maailmasõja ajal uppus või uputati kanalisse mitu laeva.
17. oktoobril 1917 lasti Papilaiu juures (kanali lõunaotsa lähedal) põhja lahingulaev Slava. Slava meeskond evakueeriti miinilaevadele, mis sõitsid karavanis Kumari kanalisse. Karavanis olid veel 3 suurtükipaati, ristlejad Admiral Makarov, Bajan, Diana, Graždanin (enne Veebruarirevolutsiooni Tsesarevitš) ja miiniveeskaja Amur, mis mineeris kanali faarvaatri.
Slava vrakk ulatus esialgu üle veepinna, kuid 1933–1937 lammutati enamik laevast ja väidetavalt jäi alles vaid kiil.
Valgerahu juures lasti põhja kaks laeva, Arteltšik (mõõtmislaev; uppus 18. oktoobril 1917 ) ja Zimmermann. Need laevad on tänini Valgerahust 1 meremiil idakirdes vee all.
Teine maailmasõda
Teise maailmasõja alguses kasutas kanalit Nõukogude Liit Natsi-Saksamaa eest taandumiseks.
Ööl vastu 30. juunit transporditi 191 meetri pikkune ristleja Kirov Liivi lahest Tallinnasse. Kirov pukseeriti läbi Kumari kanali kahe abilaevaga. Teekonna jooksul sõitis ristleja viis korda madalikule, kuid saadi jälle liikuma. Kanali läbimine võttis aega 13 tundi. Tegemist on ilmselt pikima laevaga, mis on Muhu väina kunagi läbinud.
Kanalit kasutati 1941 veel mitme teise laeva poolt, sealhulgas Vtoraja Pjatiletka, Imanta, Skautsi ja Skrunda pidid süvise vähendamiseks kaupa ümber laadima.
Pärast Teist maailmasõda süvendati kanal uuesti kasutuskõlblikuks, kuid sõjasaladusena seda merekaartidele ei märgitud.
Kaardid
300px|pisi|15 kilomeetri pikkune kanali lõunaosa, mida tuli märkimisväärselt rohkem süvendada
Esimesed eestikeelsed merekaardid Väinamere (ja Kumari kanali) kohta anti välja 1921. Üldse oli tegemist 4., 5. ja 8. eestikeelse merekaardiga (kaart nr 4 "Hari–Kumaru" ja nr 5 "Kumaru–Kessu", mõõtkava kummalgi 1:33600; kaart nr 8 "Muhu väin, üldkaart", mõõtkava 1:131566).
Kanali faarvaater on märgitud ka Eesti taasiseseisvumise järel välja antud Veeteede Ameti merekaartidele ning 2007. aasta lootsiraamatus on kasutusel mõiste "Kumari laevatee".
Tänapäev
Põhjapoolne osa Hari kurgust kagusse on kasutatav peaaegu kuni Kumari laiu pikkuskraadini, sest selles piirkonnas on meri ka kanali kõrval suhteliselt sügav. Kumari kanali lõunapoolset osa saavad tänapäeval kasutada ainult väikelaevad, sest kanal on ummistunud ja liiklemist segavad laevavrakid.
Laevatee ei ole meremärkidega tähistatud.
Eesti Televisioon
thumb|Eesti Televisiooni hoone, [[Gonsiori tänav 27 Foto: Ave Maria Mõistlik, 8. november 2008 ]] Eesti Televisioon (ETV) on Eesti Rahvusringhäälingu peamine telekanal, mis toodab ja näitab uudiste-, kultuuri-, meelelahutus- ja haridussaateid.
Kumari kanal
Tänapäev
Hari kurgu–Suure väina laevatee (peamine Muhu väina laevatee) kuni umbes 5-meetrise süvisega laevadele kulgeb Kumari laiust ja Sipelgarahust läänes. See on lühem, kuid umbes 3 meetrit madalam kui Kumari kanal pärast esialgseid süvendustöid.
Eesti Televisioon
Esimene ametlik proovisaade oli eetris 19. juulil 1955. Aastatel 1955–1965 kandis Eesti Televisioon nime Tallinna Televisioonistuudio (TTS). 1965. aastal ehitati Eesti Televisiooni hoone Gonsiori tänav 27 // Faehlmanni tänav 12. Eesti Televisiooni hoonete kompleksi kuulusid: Televisiooni aparaadistuudio kompleks, Faehlmanni 12 /Gonsiori 27; Televisiooni tehniline hoone, Faehlmanni 10; Puhkebaasi hoone — Harjumaa, Kose vald, Oru sjsk., Tuhala ja valvehoone, Vana-Narva maantee 9, Tallinn. Tallinna Televisioonistuudio (Eesti TV) tootis, vahendas ja edastas 1950—1960-kümnendeil saateid vene ja eesti keele ja ka soome keeles.
Kumari kanal
Tänapäev
Kanaliga ristub Rohuküla–Heltermaa laevatee.
Kanali lõunaosa jääb Matsalu rahvuspargi territooriumile.
Eesti Televisioon
1. juunil 2007 ühendati Eesti Televisioon ja Eesti Raadio Eesti Rahvusringhäälinguks.
Eesti Televisiooni pearežissöörid (kunstilised juhid)
Hiljem: Jaanus Nõgisto, Rene Vilbre jt
Eesti Televisiooni diktorid
Eesti Televisioonis on diktoriametit pidanud Ofelia Mikk, Zinaida Madissova, Ruth Peramets-Püss, Kalmer Tennosaar, Endel Sõerde, Alice Talvik, Ivi Kreen, Irena Safonova-Kromm, Aune Lahdenpera, Meeme Valtenberg, Mai Uus, Anneli Säilä, Merike Kass, Jaak Tamleht, Enn Eesmaa, Mare Neidlich-Taimre, Riho Mesilane, Marite Kallasma, Ewe Kaselaan, Piret Sauter, Tiina Pärn, Urmas Reitelmann, Urmas Ott, Merle Randma, Harri Kingo, Urmas Liiv, Margus Saar, Külli Palmsaar, Sirje Tennosaar, Sirje Eesmaa, Mare Haab, Urve Tiidus, Eero Raun, Tõnis Tirel, Hanneli Reili, Reet Liimets, Helene Tedre, Diana Lorents, Kristel Sarnet, Katrin Viirpalu, Indrek Birkan, Kadri Leping, Ott Ummelas, Riho Västrik, Natalia Malleus, Natalia Gurovits, Rita Väär, Ljudmilla Harlamova, Leonid Bronski, Margit Noor, Leili Lukas, Tõnu Aav, Härmo Saarm, Annika Hanson, Vilma Muru jt.
Kuuking
Kuuking (Phalaenopsis) on taimeperekond käpaliste sugukonnas.
Veel tuntud ka kui liblikorhidee.
Kodila jõgi
Kodila jõgi on jõgi Raplamaal Rapla vallas Alu-Metsküla, Hagudi, Kalevi, Koikse, Lipametsa, Kodila, Kuusiku-Nõmme, Kõrgu, Lipstu, Palamulla, Sikeldi, Tapupere ja Tõrma külas.
Jõe lähtest ida poole jäävad Tallinna–Pärnu raudteeliin ja Tallinna–Rapla–Türi maantee, umbes 900 m lääne poole jääb Hagudi raba. Jõkke suubuvad paremalt Raka peakraav (13,7 km suudmest), Panga kraav (12 km suudmest) ja Jalase peakraav (4,5 km suudmest). Jõe keskjooksust lääne poole jääb Linnuraba looduskaitseala (selle osana Kodila-Linnuraba). Jõe alamjooksust lääne poole jääb Jalase maastikukaitseala (selle osana Sõbesoo ja Jalase järv). Ülemjooksul ületab jõe Seli-Koigi – Alu tee, samas jääb jõe lõunakaldale Alu alevik. Kolm korda ületab jõe Rapla–Varbola tee (kolmandal korral Palamulla sild). Kodila külas ületab jõe Hageri–Kodila–Kuusiku tee. Alates Palamulla sillast kulgeb jõe idakaldal umbes 3 km Kuusiku–Palamulla tee. Koikse külas ületab jõe Rapla–Märjamaa maantee (Koikse sild). Jõe suudmest umbes 250 m edelasse jääb Minnika paisjärv (Vigala jõel). Koikses suubub Kodila jõgi paremalt Vigala jõkke, viimase suudmest 62,1 km kaugusel.
Jõgi on vähese orgaanilise aine sisaldusega heleda veega avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Kodila jõe keskkonnaregistri kood on VEE1110800.
ΛCDM-mudel
ΛCDM-mudel on kosmoloogiline mudel, mis kirjeldab Universumi arengut alates Suurest Paugust väheste parameetrite (põhikujul 6 parameetri) abil.
Λ on kosmoloogiline konstant.
CDM on külm tumeaine (inglise keeles cold dark matter).
See teooria on kõige lihtsam teadaolev mudel, mis on vaatlusandmetega kooskõlas. Ta  on heas kooskõlas kolme tähtsama vaatluste klassiga, mis annavad meile aimu varajasest Universumist: kosmilise mikrolaine-taustkiirguse anisotroopsuse mõõtmised (viimati WMAP-il), Universumi paisumise kiiruse ja  muutumise määramised kaugete galaktikate supernoovade vaatlemise teel ning andmed Universumi suuremastaabilise struktuuri kohta.
Antwone Fisher
Antwone Quenton Fisher (sündinud 3. mail 1959 Clevelandis Ohio osariigis) on USA filmilavastaja, stsenarist ja kirjanik.
Tema 2001. aastal ilmunud autobiograafiline teos "Finding Fish" oli New York Timesi bestseller.
2002. aastal lavastas Denzel Washington tema elust rääkiva filmi "Antwone Fisher", mille stsenarist on Fisher ise.
Lutsu jõgi
Lutsu jõgi on jõgi Eestis Põlvamaal, Ahja jõe parempoolne lisajõgi.
Lutsu jõgi algab Saarjärvest ja suubub Ahja jõkke 25,9 km kaugusel suudmest. Jõe pikkus on 46,3 km ja valgla pindala 221,2 km².
Olympia (täpsustus)
Olympia on mitme asja nimi.
Somaalia kodusõda
Somaalia kodusõda on relvastatud konflikt Somaalias, mis algas 1991. aastal.
Eellugu
1977. aastal oli puhkenud sõda Etioopia ning Somaalia vahel Ogadeni kõrbe pärast. Seda sõda nimetatakse Ogadeni sõjaks. Etioopia poolel olevat sõdinud ka kuni 11 000 NSV Liidu sõjaväelast. Etioopia võitis sõja ja 1978. aasta 9. märtsiks olid kõik Somaa­lia väed Etioopiast lahkunud.
Siad Barre kukutamine (1986–1992)
Esimene kodusõja faas sai alguse Siad Barre diktaatorliku režiimi vastaste konfliktidega. 1991. aastal kukutasid sõjapealikud ta võimult, kuid konfliktid jätkusid. Põhjas kuulutati välja iseseisev Somaalimaa Vabariik, kuigi teised riigid seda tunnistanud pole. Somaalia loodeosas on aga Djibouti ja kirdeosas piirkond, mida tuntakse Puntlandi nime all.
ÜRO sekkumine (1992–1995)
3. detsembril 1992 võttis ÜRO vastu resolutsiooni nr 794, mis kiitis heaks ÜRO rahuvalvajate, mida juhib USA, sisse viimise Somaaliasse. 1993. aastal jõudsid rahuvalvajad peamiselt Somaalia lõunaosasse kohale.
UNOSOM I
ÜRO alustas mais 1991 missiooniga, mida kutsuti UNOSOM I-ks. Missiooni eesmärgiks oli anda Somaalias humanitaarabi ja jälgida ÜRO poolt 1990. aastal korraldatud turmtule tagajärgi. USA ei olnud missiooniga seotud ja hoidis eemale. Algul oli Somaalias 54 sõjaväelist jälgijat ja 893 sõjaväelast pluss tsivilistid. See missioon juhatas järgmisse missiooni, kuna abi andmist ei suudetud turvata.