cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alternatiivsed faktid
pisi|300px|Sean Spicer pressikonverentsil "Alternatiivsed faktid" on fraas, mida kasutas Ameerika Ühendriikide presidendi nõunik Kellyanne Conway 2017. aasta 22. jaanuaril telesaates "Meet the Press" ja millega ta kaitses Valge Maja pressisekretäri Sean Spiceri valeväidet president Donald Trumpi ametisse vannutamise tseremoonial osalenud pealtvaatajate hulga kohta. Kui ajakirjanik Chuck Todd intervjuu käigus Conwayd survestas, küsides, miks Spicer "väljendas tõendatavat valet", ütles Conway, et Spicer esitas "alternatiivseid fakte".
Seda, et Conway kasutas tõestatavate valede kohta fraasi "alternatiivsed faktid", pilgati ulatuslikult sotsiaalmeedias ja ajakirjanikud ning meediaorganisatsioonid (sealhulgas Dan Rather, Jill Abramson ja Ameerika Avalike Suhete Ühing) kritiseerisid seda teravalt. Paljud kirjeldasid fraasi "orwellilikuna". Nelja päeva jooksul pärast mainitud intervjuud suurenes George Orwelli romaani "1984" müük 9500%, tehes raamatust Amazoni e-poes bestselleri. Mitmed ajalehed, sealhulgas The New York Times, omistasid selle edu just Conway kasutatud fraasile "alternatiivsed faktid".
Hiljem kaitses Conway enda valitud sõnu, defineerides "alternatiivseid fakte" kui "täiendavaid fakte ja alternatiivset informatsiooni".
Fraas on seejärel leidnud ulatuslikku kasutamist popkultuuris ja ajakirjanduses. Sealjuures on terminit kasutatud ka Eestis.
Sean Spiceri ütlused
2017. aasta 21. jaanuaril süüdistas Valge Maja pressisekretär Sean Spicer oma esimesel pressibriifingul meediat selles, et meedia alahindas meelega president Donald Trumpi ametisse vannutamise tseremooniale kogunenud pealtvaatajate hulka, ja väitis, et tseremoonia oli meelitanud kohale "suurima publiku, kes kunagi ametisse vannutamist on pealt näinud" ja seda "nii isiklikult kui ka üle maailma". Washingtoni metrood kasutanute andmete ja fotograafilise tõestusmaterjali põhjal olid Spiceri väited ja süüdistused valed. Aerofotod näitasid, et Trumpi ametisse vannutamisest osavõtt oli väiksem kui 2009. aastal, mil Barack Obama esimesest korda ametisse vannutati. Spicer väitis, et 2017. aasta ametisse vannutamise päeval sõitis Washingtoni metrooga 420 000 inimest (võrrelduna 317 000 inimesega aastal 2013). Kuid ta ei lisanud oma väitele ühtegi allikat ega selgitanud ka ajavahemikke, mille andmeid ta võrdles. Metrooga sõitjate tegelik arv vahemikus keskööst kella üheteistkümneni ennelõunal oli aastal 2017 hoopis 193 000 (2013. aastal 317 000). Terve päeva jooksul metrooga reisijate arvud olid aastatel 2017 ja 2013 vastavalt 570 557 ja 782 000.
Lisaks esitas Spicer valeinfot ka ametisse vannutamise ajal maapinna kaitsmiseks kasutatud valgete katete kohta. Ta väitis, et Trumpi ametisse vannutamise ajal kasutati neid esimest korda ja et nende tekitatud visuaalse efekti tõttu paistis publiku arv tegelikust väiksemana. Ent valgeid katteid kasutati ka juba 2013. aastal, mil Obama teist korda ametisse astus. Pressibriifingul, kus Spicer neid teemasid käsitles, ta meedial küsimusi esitada ei võimaldanud.
Kellyanne Conway kommentaarid
pisi|paremal|200px|Fraasi esimesena kasutanud [[Kellyanne Conway]] Trumpi kampaania strateeg ja nõustaja Kellyanne Conway kaitses Spiceri väiteid telesaates "Meet the Press" antud intervjuus. Ajakirjaniku küsimusele Trumpi väärate väidete ja usalduse kadumise kohta ütles Conway järgmist: "Meie pressisekretär Sean Spicer esitas selle [Trumpi ametisse vannutamisel viibinud pealtvaatajate hulga] kohta alternatiivseid fakte." Pärast seda, kui ajakirjanik oli nimetanud alternatiivseid fakte valedeks, väitis Conway, et pealtvaatajate hulka ei saa kindlalt hinnata ja protesteeris selle vastu, mida ta ise kirjeldas kui ajakirjaniku püüdu teda naeruväärseks muuta.
Hiljem kaitses Conway enda valitud sõnu, defineerides "alternatiivseid fakte" kui "täiendavaid fakte ja alternatiivset informatsiooni".
Kaks päeva hiljem parandas Spicer oma neid väiteid, mis käsitlesid Washingtoni transiidiameti andmeid ühistranspordi kasutajate kohta, väites, et ta põhines "talle antud" statistikal. Samas jäi ta oma laialdaselt diskuteeritud väite juurde, et ametisse vannutamise tseremoonia oli ajaloo vaadatuim – öeldes, et ta lisas oma numbritesse lisaks kohapeal olnutele ja televisiooniülekannet vaadanutele ka sündmust interneti vahendusel vaadanute hulga.
Oma kommentaaridele järgnenud nädala jooksul arutles Conway "alternatiivsete faktide" teemal edasi, asendades selle fraasidega "alternatiivne teave" ja "mittetäielik teave". Kaks päeva pärast intervjuud Toddiga kaitses ta Trumpi reisipiiranguid käsitlevat korraldust number 13769, rääkides seejuures Bowling Greeni veresaunast, mida tegelikult ei olnud aset leidnud (hiljem ütles ta, et ta viitas kahe iraaklase arreteerimisele Kentucky osariigis asuvas Bowling Greeni linnas, kuna viimased olid saatnud abi Iraagi mässulistele), Lisaks väitis ta ekslikult, et president Obama oli aastal 2011 "keelanud kuueks kuuks viisade andmise Iraagist saabunud põgenikele". Tema valeväiteid kirjeldati kui "alternatiivsete faktide uuele tasemele viimist".
Samal ajal toodi ka välja, et fraas "alternatiivsed faktid" sarnaneb fraasiga, mida kasutati Trumpi 1987. aasta raamatus "Trump: The Art of the Deal". Selles raamatus kirjeldatakse "tõest hüperbooli" (truthful hyperbole) kui "liialdamise süütut vormi ja ... väga tõhusat viisi reklaamimiseks". Raamatus väidetakse, et "inimesed tahavad uskuda, et miski on kõige parem, kõige suurepärasem ja kõige tähelepanuväärsem". Raamatu variautor Tony Schwartz on öelnud, et ta mõtles selle fraasi välja ja et Trumpile see meeldis.
Hiljem on Conway oma märkusi kaitsenud muuhulgas ühes 2017. aasta märtsis avaldatud intervjuus: "kaks pluss kaks on neli. Kolm pluss üks on neli. Vahelduv pilvisus, vahelduv päikesepaiste. Klaas on pooltäis, klaas on pooltühi. Need on alternatiivsed faktid." Ühes hilisemas raadiointervjuus väitis ta, et professionaalsed faktide kontrollijad kipuvad poliitilistelt vaadetelt olema liberaalid ning nad "valivad, mida [nende meelest] tuleks faktide osas kontrollida". Lisaks ütles ta, et ameeriklased kontrollivad ise fakte ning neil on olemas kõik vajalikud faktid ja arvud, mis on nende jaoks olulised.
Kriitika
Spiceri pressikonverentsile ja sellele järgnenud Conway kommentaaridele reageeriti sotsiaalmeedias kiiresti. Ajakirjanik Dan Rather postitas Trumpi administratsiooni vastu suunatud kriitika oma Facebooki lehele, kritiseerides nii Spicerit kui ka Conwayd, kirjutades, et faktid ning tõde "on meie demokraatia aluskalju". The New York Times reageeris olukorrale Spiceri pressikonverentsi jooksul esitatud väidete faktikontrolliga. See hõlmas ka Obama 2009. aasta ametisse vannutamise ja Trumpi ametisse vannutamise fotode "külg külje kõrval" võrdlust.
Ajakirjanik ja endine The New York Timesi tegevtoimetaja Jill Abramson kirjeldas Conway alternatiivseid fakte käsitlevaid kommentaare "orwellliku uuskeelena" ja ütles, et "alternatiivsed faktid on pelgalt valed". NBC News tsiteeris kahte valetamise psühholoogia eksperti, kes ütlesid, et Trumpi administratsioon tegeleb teatud tüüpi psühholoogilise manipuleerimisega (gaslighting).
Sõnastiku Merriam-Webster veebileht teatas, et pärast seda, kui Conway oli kasutanud fraasi "alternatiivsed faktid", suurenes järsult sõna "fakt" (inglise keeles fact) otsimine sõnastikust.
Pärast Conway intervjuud saates "Meet the Press" ja kiiresti levinud reaktsiooni sotsiaalmeedias, kus "alternatiivseid fakte" võrreldi "uuskeelega" (termin George Orwelli raamatust "1984"), tõusis raamatu läbimüük enam kui 9500%, ja raamatust sai Amazon.comi müüduim raamat. Nii The New York Times kui ka mitu muud väljaannet omistasid selle edu Conway väljaütlemisele. Nõudlusega toime tulemiseks tellis raamatu kirjastaja Penguin 75 000 raamatu suuruse kordustrüki.
Juriidiline kasutus
Nädal aega hiljem väitis konservatiivne päevaleht American Thinker, et president Trumpi nõunikule osaks saanud mõnitamiste tõusulaine jälgimine oli olnud küllakti šokeeriv, kuna mõnitamine oli olnud "nii suurejooneliselt alusetu". Ajakiri kinnitas, et fraas "alternatiivsed faktid" oli juriidilises kontekstis üldises kasutuses, ja et see oli teada enamikule advokaatidele (sealhulgas Conwayle, kellel oli George Washingtoni Ülikooli õigusteaduste kooli kraad). Seejuures lisati, et "näib väga võimalik, et proua Conway teadis täpselt, mida ta rääkis". Artiklis toodi ära ka näiteid fraasi juriidilistest ja mittejuriidilistest kasutustest ning väideti, et kui ajakirjanik Chuck Todd nõunik Kellyanne Conwayga sõneles, väites, et "alternatiivsed faktid ei ole faktid; need on valed", ajakirjanik mitte ainult ei eksinud, vaid ta ka "levitas võhiklikkust, mis oli sündinud laisast ja pealiskaudsest mõtlemisest".
2017. aasta 23. veebruaril esitasid 15 õigusteaduste professorit, kellest mõned olid kohustatud pidama kinni Washingtoni advokatuuri ametialase käitumise reeglist 8.4(a), mainitud advokatuuri distsiplinaarkäitumise ametile distsiplinaarkaebuse. Nende kaebus oli suunatud Conway kui riigiametis töötava advokaadi vastu. Kaebuse alus oli eeskirjade punkt 8.4(c): "kui advokaat käitub viisil, mis sisaldab ebaausust, pettust, valelikkust või eksitamist, on tegemist ametialase eksimusega". Professorite kaebus lähtus sellest, et Conway kasutas kõrgel avalikul ametikohal olles korduvalt eksitamist ja väärkasutas näiteks sõna "veresaun"; kaebus viitab ka fraasi "alternatiivsed faktid" kasutamisele.
Popkultuuris
Alternatiivsetele faktidele viitasid nii Robert De Niro kui ka Steven Spielberg, kui nad pidasid oma kõned Ameerika Ühendriikide aasta parima filmi valimisega tegeleva organisatsiooni The National Board of Review auhindade jagamisel (auhinna sai Spielbergi film "The Post"). Pärast auhinna vastu võtmist ütles Spielberg: "Meil käib võitlus ja see ei ole mitte ainult võitlus alternatiivsete faktidega, vaid see on võitlus objektiivse tõe eest."
2018. aasta 16. jaanuaril kuulutasid Saksamaa keeleteadlased fraasi "alternatiivsed faktid" 2017. aasta mittesõnaks. Sellele eelnenud aasta detsembris olid selle valinud aasta mittesõnaks ka Austria keeleteadlased.
Sillamäe (perekonnanimi)
Sillamäe on eesti perekonnanimi.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Sillamäe Eestis 21 mehel ja 22 naisel.
Luxembourgi provints
Luxembourg (hollandi keeles Luxemburg) on prantsuskeelne provints Valloonias, Belgia lõunaosas, Valloonia kõige lõunapoolsem provints.
Luxembourgi provints piirneb läänes Belgia Namuri provintsiga, põhjas Liège'i provintsiga, idas Luksemburgiga ning lõunas Prantsusmaaga.
Provints jaguneb 5 haldusringkonnaks (arrondissements) ja 44 vallaks.
Vallad
pisi|Luxembourgi provintsi vallad
Arvo Strikholm
Arvo Strikholm (sündinud 28. mail 1949 Pärnus) on Eesti sõudja.
Graham Sutherland
Graham Vivian Sutherland (24. august 1903 London – 17. veebruar 1980) oli inglise maalikunstnik, graafik ja disainer.
Olnud õppinud Londoni Goldsmiths’ College’is graafilist kunsti, moodustavad Sutherlandi kunstnikukarjääri esimeste aastate loomingu graveerimis- ja söövitustehnikates valmistatud maastikustseenid. 1930. aastatel hakkas ta viljelema maali ning tema abstraktsed ja ekspressiivsed loodusteemalised maalid kindlustasid tema tuntuse modernistliku kunstnikuna. Teise maailmasõja ajal töötas Sutherland ametliku sõjakunstnikuna, kujutades tööstust ja pommitamisest tekitatud kahjustusi.
Arvo Strikholm
Lõpetas 1967 Pärnu 4. keskkooli. Töötanud 1990–2008 puusepana AS-is Renet.
Graham Sutherland
Sõjajärgsel perioodil lõi Sutherland mitmeid teoseid religioossetel teemadel, millest üks olulisemaid on Coventry katedraali jaoks loodud gobelään “Christ in Glory in the Tetramorph”. Lisaks sellele hakkas ta tegelema portreemaaliga, kujutades mitmeid ühiskonnategelasi. Kõige vastuolulisemaks osutus Winston Churchilli portree, mille Churchilli abikaasa lasi hävitada.
Arvo Strikholm
Sõudetreeninguid alustas 1965 Juhan Mitti õpilasena Pärnu Dünamos, Sõjalaevastiku KSK-s juhendasid teda Mihkel Leppik ja Oleg Ivanov.
Graham Sutherland
Sutherlandi loomingus mängis olulist rolli Pembrokeshire'i loodus Lõuna-Walesis, mis inspireeris teda nii 1934. kui ka 1967. aastal, kui ta selles piirkonnas viibis.
Elukäik
Graham Vivian Sutherland sündis 1903. aastal Londonis riigiametniku peres. Sutherland õppis 1912. aastast Homefield Preparatory Schoolis ja 1917. aastast Epsom College’is. 1919. aastast alustas Sutherland õpinguid tehnilise joonestamise õpipoisina Midland Railway Worksis Derbys, kuid suutis veenda oma isa Humphrey Vivian Sutherlandi, et too lubaks tal alustada kunstiõpinguid. 1921.–1926. aastal õppis Sutherland kunsti Londoni Goldsmiths’ College’is, kus keskendus graafikale.
Arvo Strikholm
185 cm, 90 kg.
Graham Sutherland
Elukäik
1927. aastal abiellus ta Kathleen Barryga ning 1929. aastal sündis neil poeg, kes aga suri paar kuud hiljem. Paar elas aastate jooksul eri paigus Kenti krahvkonnas, kuni 1936. aastal rentisid maja Trottiscliffe’is.
1920ndatel teenis Sutherland elatist oma graafiliste teoste müümisega, kuid 1929. aasta Wall Streeti börsikrahhist alguse saanud ülemaailmse majanduskriisi tõttu vähenes nõudlus graafiliste lehtede järele märgatavalt. 1926 asus ta õppejõuna tööle Chelsea School of Artis, kus jätkas kuni 1940. aastani, õpetades selle aja jooksul graveerimist, kompositsiooni ja raamatute illustreerimist. Aastatel 1940–1945 oli Sutherland ametliku sõjakunstnikuna War Artists Advisory Committee palgal.
Arvo Strikholm
Isiklikku
Poeg Peeter Strikholm (1. XI 1976) on tulnud 1995 Eesti meistriks kaheksapaadil.
Graham Sutherland
Elukäik
1947 reisis Sutherland Lõuna-Prantsusmaale, jätkates Prantsusmaa külastamist ka edaspidi. 1950. aastatest alates veetis ta vähemalt poole aastast Prantsusmaal ning 1955. aastal ostis ta abikaasaga Prantsusmaale Eileen Grey kujundatud Villa Tempe a Pailla.
Arvo Strikholm
Isiklikku
Tütar Birgit Strikholm (1. VII 1973) on 4-kordne Eesti meister: 1988 paarisaerulisel neljapaadil ja 1988–90 kaheksapaadil.
Graham Sutherland
Elukäik
Graham Sutherland suri 1980. aastal.
Arvo Strikholm
Isiklikku
Arvo Strikholm on Jaanus Strickholmi onu.
Graham Sutherland
Varasem looming
Sutherland õppis kunstikoolis graafilist kunsti ning oma kunstnikukarjääri esimestel aastatel moodustasid graafilised teosed peamise osa tema loomingust. Sel perioodil oli tema teostes tunda 19. sajandi briti romantistliku maalikunstniku Samuel Palmeri teoste mõju. Nende teoste peamiseks teemaks oli pastoraal, seal oli kujutatud tööstusest ja modernsusest puutumata loodust, mistõttu Sutherlandi kirjeldatakse ka kui neoromantikut. Tema esimene isikunäitus toimus 1924. aastal Twenty-One Gallerys.
Graafikaturu kokkukukkumisega hakkas Sutherland huvituma õlimaalist ning 1930. aastate keskpaigaks oli sellest saanud peamine tehnika, milles ta töötas. Tema loomingule osutus väga mõjukaks 1934. aastal Lõuna-Walesi Pembrokeshire’i tehtud reis. Sellesse piirkonda naasis ta korduvalt kuni teise maailmasõja alguseni.
Maaliski jätkas Sutherland looduse ja maastike kujutamist, kuid kaugenes seejuures looduse kujutamise stiilis veelgi realismist. Kuigi tema teema- ja motiivivalik oli jätkuvalt romantistlik, siis nende käsitlus muutus abstraktsemaks ja ekspressionistlikumaks, keskendudes looduslike objektide välise reaalsuse kujutamise asemel nende objektide sisemise eksistentsi väljendamisele kunsti vahenditega – protsess, mida Sutherland ise kirjeldas metamorfoosi või parafraseerimisena. Ka kompositsioonis ja värvikasutuses on Sutherlandi maalid abstraktsed ja ekspressiivsed, kujutades väändunud ja moonutatud looduslikke vorme kärtsudes värvides.
Sutherland osales 1936. aastal Londonis International Surrealist Exhibitionil, mistap on teda nimetatud ka sürrealistiks. Kuigi kunstnikule endale see nimetus ei meeldinud, hindas ta siiski selle liikumise põhiideid. 1938. aastal toimus esimene Sutherlandi maalide isikunäitus.
Teine maailmasõda
pisi|288x288px|"Devastation, 1941, An East End Street" Teise maailmasõja alguses moodustatud ja Kenneth Clarki juhitud War Artists Advisory Committee palkas Graham Sutherlandi sõja ajaks niinimetatud ametlikuks sõjakunstnikuks. Selles ametis külastas Sutherland Londonit, Lõuna-Walesis Cardiffit ja Swansead, Cornwalli ning sõja lõpu poole 1944. aastal ka Normandiat ja Pariisi.
Tema kui sõjakunstniku teostes on peamiselt kujutatud stseene rasketööstusest (metallivalu, kaevandamine) ja sõjapurustusi, mille teemalised teosed on kõik pealkirjastatud kui “Devastation:…”. Erilise tuntuse saavutasid pildid pommitabamustest purustatud hoonetest, mida Sutherland kujutas intensiivsetes ja süngetes värvides, väljendades sõdiva maailma julmust ja kalkust. Lepingu järgi pidi Sutherland esitama töid iga kolme kuu tagant, mis sundis teda töötama kiiresti, mõjutades ka tehnikat, milles need tööd teostati (pliiats, guašš, vahakriidid, tint, vesivärvid, tihti segatehnikas kombineeritult).
Sõjajärgne periood
1930ndate lõpus ja teise maailmasõja jooksul omandasid Sutherlandi loodusmaalidel kujutatud taimed ja putukad antropomorfseid jooni (nt “Green Tree Form: Interior of Woods”, 1940) ning teise maailmasõja jooksul ja esimestel sõjajärgsetel aastatel on teoste korduvaks motiiviks okkad (nt “Horned Forms”, 1944; “Thorn Tree”, 1945-46; “The Origins of the Land”, 1950–1951), väljendades ühelt poolt inimeste julmust, teiselt poolt nende kannatusi. Sõjajärgset perioodi Sutherlandi loomingus on nimetatud ka okaste perioodiks. pisi|"Christ in Glory in the Tetramorph" Coventry katedraalis Sutherlandile meeldisid kunstnikuna väljakutsed, nii et kuigi ka tema sõjajärgses kunstis on olulisel kohal maastikumaal, siis lisandus sel perioodil tema loomingusse kaks uut teemat: religioosne kunst ja portree.
Teiseks oluliseks religioosseks teoseks on 1962. aastal valminud gobelään “Christ in Glory in the Tetramorph”, mis ripub Coventry katedraalis, täites seal altariretaabli rolli. Uue modernistlikus stiilis Coventry katedraali arhitekt Basil Spence tellis selle Sutherlandilt 1951. aastal. Gobelään on monumentaalses suuruses (22,75x11,58 m), mistõttu see tuli valmistada Prantsusmaal, kuna ükski kohalik ettevõte ei olnud võimeline nii suurt tööd ühes tükis kuduma.
Üks Sutherlandi esimesi tähelepanuväärseid portreesid oli 1949. aastal valminud portree kirjanikust Somerset Maughamist, kellega ta oli tutvunud paar aastat varem. Sellele järgnes 1951. aastal portree Lord Beaverbrookist. Nende portreedega lisandus Sutherlandi modernistliku maastikumaalija renomeele ka tuntus portretistina ning 1954. aastal tellis Briti parlament temalt Winston Churchilli 80. sünnipäevaks portree. Kuigi lõpetatud teos teenis kunstikriitikute heakskiidu, sai see siiski paljude, sealhulgas ka Churchilli enda pahameele osaliseks, mistõttu seda ei näidatud kunagi pikemalt avalikkusele ning Churchilli abikaasa lasi selle hävitada. Karjääri jooksul maalis Sutherland üle viiekümne portree, kujutades peamiselt riigitegelasi ja ühiskonna kõrgkihti (Elizabeth II ema, Konrad Adenauer, Lord Goodman, Kenneth Clark).
Hilisem looming
Oma hilisemas loomingus naasis Sutherland ka graafika juurde. Tolle perioodi graafika olulisemateks näideteks on Guillaume Apollinaire'i luulealbumi “Le Bestiaire ou Cortège d’Orphée” ainetel tehtud trükiste sarjad “A Bestiary and Some Correspondences” (1965–1968, 26 pilti), “The Bees” (1976–1977, 14 pilti) ning “The Bestiary or the Procession of Orpheus” (1978–1979, 18 pilti).
Vastuvõtt ja hinnang
1930. aastatel kindlustas Sutherland oma loodusteemaliste maalidega tuntuse ühe juhtiva ja kõrgelt hinnatud briti modernistliku kunstnikuna. Näitused väljaspool Suurbritanniat ning eriti osalemine 1952. aasta Veneetsia biennaalil kindlustasid ka Sutherlandi tuntuse välismaal, eriti Itaalias ja Saksamaal. Sutherlandi töö ühiskonna kõrgkihi portretistina mõjus aga negatiivselt tema kunsti retseptsioonile kodumaal ning ka tema hilisem loodusteemaline looming sai jaheda vastuvõtu osaliseks, kuivõrd paistis kriitikutele vanamoelisena.
Osnabrücki kreis
Osnabrück on kreis (Landkreis) Saksamaal Alam-Saksi liidumaal. Kreisi pindala on 2122 km². 31. detsembril 2017 elas seal 356 140 inimest. See on pindala suuruselt teine kreis Alam-Saksimaal.
Ajalugu
Kreis praegusel kujul moodustati 1. juulil 1972, kui ühendati endised kreisid Melle, Bersenbrück ja Wittlage ning enamus vanast Osnabrücki kreisist. Kaheksa valda (Atter, Pye, Hellern, Nahne, Voxtrup, Darum, Gretesch ja Lüstringen) ühendati samal aastal Osnabrücki linnaga. Endist Osnabrücki kreisi oli 1932. aastal juba Iburgi kreisiga laiendatud. 1972. aasta kohalike omavalitsuste reform tõi kaasa ka märkimisväärse valdade arvu vähenemise.
Praegune Osnabrücki kreisi ja linna ühendatud territoorium on peaaegu sama, mis Osnabrücki piiskopkonnal, mis eksisteeris 1802. aastani, kui see mediatiseeriti ja omistati Hannoveri kuurvürstkonnale. Aastatel 1807–1813 okupeeris seda Prantsusmaa, seejärel tagastati see Hannoveri kuningriigile. Pärast 1866. aasta Austria-Preisi sõda annekteeris Hannoveri kuningriigi (sealhulgas endise Osnabrücki piiskopkonna) Preisi kuningriik. 1. novembrist 1946 on ala Alam-Saksi osa.
Geograafia
Kreisi põhjapoolne 2/3 asub Põhja-Saksa madalikul; Teutoburgi metsa ja Wieheni mäestikud kulgevad ida-läänesuunalisena kreisi lõunapoolses kolmandikus. Hase jõgi voolab läbi kreisi lõunast põhja. Idaosas voolab Hunte.
Kreis ümbritseb kreisivaba Osnabrücki linna. Koos moodustavad nad Osnabrücker Landi, mida saab jagada inter alia väiksemateks piirkondadeks: Artland, Grönegau ja Wittlager Land.
Tecklenburger Land läänes on Osnabrücker Landi geograafiline jätk naaberliidumaal Nordrhein-Westfalenis. Sageli kutsutakse seda Münsterlandiks, kuigi ajalooliselt kuulub see Osnabrücker Landi.
Linnad ja vallad
thumb|Linnad ja vallad Osnabrücki kreisis
Samtgemeinden:
1Samtgemeinde keskus; ²linn
Religioon
Osnabrücki kreisi ala on reformatsioonist ja Vestfaali rahust saati usutunnistuselt segatud – seal elavad nii luterlased kui ka katoliiklased. Kuna (katoliiklik) Osnabrücker Land külgnes luterlike territooriumidega, on luterlased kreisis alates 19. sajandist. Usutunnistuslik jaotus ei ole märgatavalt muutunud vaatamata Heimatvertriebene sissevoolule pärast 1945. aastat.
Maanteed
Kreisi läbivad järgmised maanteed:
Raudteed
Esimene kreisi territooriumile jõudnud raudtee oli Hannoversche Westbahn, mis ühendas 1855. aastal Osnabrücki Hannoveriga. 1856. aastal pikendati see Rheineni. Köln-Mindener Eisenbahn-Gesellschaft ühendas Osnabrücki Bremeniga 1871. aastal ja Münsteriga 1873. aastal. See tegi linnast olulise raudteesõlme.
Tänapäeval kasutatakse ühistranspordiks järgmisi raudteeliine:
Rachel Keke
pisi|Rachel Keke (2021) Rachel Keke (sündinud 30. mail 1974 Abobos) on Elevandiluurannikul sündinud Prantsusmaa poliitik, töökorraldaja ja majahoidja. Ta valiti 2022. aastal Prantsusmaa Rahvuskogu liikmeks Val-de-Marne'i departemangust.
2022. aasta Prantsusmaa parlamendivalimiste esimeses voorus oli Keke kandidaat La France Insoumise (LFI) uue ökoloogilise ja sotsiaalse rahvaliidu (NUPES) nimekirjas (Nouvelle Union populaire écologique et sociale), mis on vasakpoolne erakondade liit. Val-de-Marne'i osakonna 7. valimisringkonda kandideerinud Keke sai 37,22% häältest esikoha; teiseks tuli endine spordiminister ja olümpiahõbeda võitnud ujuja Roxana Maracineanu, kes sai teise vooru 23,77% häältega. Keke kampaania keskendus mittehääletajate poole pöördumisele, samas kui Maracineanu kutsus üles "vabariiklikule rindele vasakäärmuslaste vastu"; see pälvis kriitikat NUPES-i poolt, kes nägid selles nende võrdsustamist Prantsusmaa paremäärmuslastega. Teises voorus võitis Keke 177 häälega, saades 51,38% häältest Maracineanu 48,62% vastu.
Isiklikku
Ta on viie lapse ema. 2016. aastal abiellus ta teist korda, tema abikaasa on zouglou muusik.
Buster Keaton
thumb|190px|Buster Keaton pisi|Buster Keaton oli lühifilmi "Cops" (1922) peaosatäitja ja üks režissööridest pisi|Buster Keaton osatäitja ja [[Stsenarist|stsenaristina filmis "The General" (1926)]] Joseph Frank "Buster" Keaton (4. oktoober 1895 – 1. veebruar 1966) oli ameerika filmilavastaja, -stsenarist, -produtsent ja -näitleja.
Kehaline ja intellektuaalne huumor, situatsioonikoomika, samas tõsise tundevaese näo (mille järgi sai hüüdnime Suur Kivinägu (The Great Stone Face)) ning väljendusrikaste žestidega mängitud osad filmides tegid Keatonist üle maailma menuka koomiku. Teda on nimetatud "Komöödia Michelangeloks tummfilmis" ("The Michelangelo of Silent Comedy"). Sai elutöö-Oscari aastal 1959.
1999. aastal avaldatud edetabeli "AFI's 100 Years...100 Stars" (Ameerika Filmiinstituut) tulemuste põhjal asub näitleja meesstaaride edetabelis 21. kohal.
Alexandre Guilmant
Félix-Alexandre Guilmant (12. märts 1837 Boulogne-sur-Mer – 29. märts 1911) oli prantsuse organist ja helilooja.
Elu
Alexandre Guilmant õppis lapsepõlves muusikat oma isa juures ja hiljem Belgia organisti Jaques-Nicolas-Lemmensi käe all.
Alexandre Guilmanti esimeseks organistikohaks oli oma kodulinna Boulogne-sur-Meri kirikus. 1871. aastal sai Alexandre Guilmant organisti koha la Trinitè kirikus Pariisis, kus ta töötas 30 aastat. Alexandre Guilmant oli tuntud kui orelivirtuoos. Esines USA-s, Kanadas, Inglismaal. USA-s oli ta tol ajal esimene prantsuse organist, kes andis orelikontserte. 1884. aastal esines Alexandre Guilmant Riia Toomkirikus uuel suurel Walckeri orelil. Selle oreli oli ehitanud firma E.F. Walcker & Sons ja see pühitseti 31. jaanuaril 1884.
1894. aastal asutas Guilmant Schola Cantorumi. Alates 1896. aastast oli Alexandre Guilmant Pariisi Konservatooriumi oreliõppejõud pärast Charles-Marie Widori. Alexandre Guilmant elas omas majas Meudonis Pariisi lähedal kuni oma surmani 1911. aastal.
Looming
Alexandre Guilmant andis välja kogumiku "l'Ecole classique de l'Orgue" ("Klassikaline orelikool"). Tema palad orelile on väga lühikesed, kuid suurvormid nagu orelisümfooniad ja orelisonaadid on väga pikad ja ulatuslikud. Tuntud on orelile:"Pieces dans differents styles", 18 raamatut; "L'organiste pratique", 12 raamatud; "L'organiste liturgie", 10 raamatut. "Pieces Nouvelles", 18 pala. 8 orelisonaati, mis olid kirjutatud Aristide Cavaillé-Colli orelile la Trinité kirikus. Need orelisonaadid on sümfoonilises vormis.
Andrea Gyarmati
Tema ema ja treener Éva Székely oli 1952. aasta olümpiavõitja 200 m rinnuliujumises ja isa Dezső Gyarmati oli 1952. aasta veepalli olümpiavõitja. Gyarmati abiellus ja lahutas hiljem kanuu olümpiavõitja Mihály Heszist. 1995. aastal paigutati ta mõlema vanema järel rahvusvahelisse ujumise kuulsuste halli (International Swimming Hall of Fame).
Taavi Laurits
Taavi Laurits (sündinud 23. jaanuaril 1990) on Eesti jalgpallur (ründaja).
Ta mängib Eesti klubis Tallinna FC Levadia.
Jeunes filles en noir
„Neiud mustas“ (prantsuse keeles „Jeunes filles en noir“) on prantsuse kunstniku Auguste Renoiri õlimaal lõuendil.
Umbes 1881. aastal valminud maal asub Kujutava Kunsti Muuseumi kogus Moskvas.
ST vz. 39
'''ST vz. 39''' on Tšehhoslovakkias toodetud tank, mida valmis ainult kaks prototüüpi.
Michael IX Palaiologos
Michael IX Palaiologos (kreeka keeles Μιχαήλ Δούκας Ἄγγελος Κομνηνός Παλαιολόγος (Mikhaēl Doukas Angelos Komnēnos Palaiologos); ladinpäraselt Palaeologus; 17. aprill 1277 – 12. oktoober 1320) oli Bütsantsi keisririigi kaaskeiser oma isa Andronikos II Palaiologose kõrval 1294. aastast ning 1316. aastast lisaks isale ka oma poja Andronikos III Palaiologosega kuni oma surmani. Andronikos II ja Michael IX valitsesid kui võrdsed keisrid, mõlemad kasutasid tiitlit autokrator.
Michael IX oli laitmatu moraaliga ning isale hea abiline. Ta oli tuntud oma julguse poolest. Tegemist oli energilise sõduriga, kes oli valmis tooma isiklikke ohvreid oma vägede julgustamiseks. Tema kohta on katalaan Ramon Muntaner öelnud: "Keiser Michael oli üks julgemaid rüütleid maailmas". Sellele vaatamata oli Michael IX halb väejuht ning võttis vastu mitmeid suuri kaotusi, millele aitas kaasa ka Bütsantsi sõjaväe kehv olukord.
Michael IX oli ainus Palaiologoste dünastiast keiser, kes suri enne oma isa. Tema enneaegne surm 43-aastaselt oli tingitud leinast. Michaeli vanem poeg Andronikos III oli kogemata käskinud mõrvata oma noorema venna Manueli. Bütsantslaste mälestusse jäi Michael IX Palaiologos vaga isanda ja tegusa keisrina.
Sünd ja noorpõlv
pisi|Andronikos II ja Michael IX hõbedasel basiliskonil Michael IX Palaiologos oli Bütsantsi keisri Andronikos II Palaiologose ja Ungari Anna vanim poeg. Michael sündis 1277. aasta 17. aprillil, ülestõusmispühade keskpäeval, millesse rahvas suhtus kui imesse. Keiser Andronikos II armastas väga oma esmasündinut ning poeg oli talle lohutuseks pärast keisrinna Anna surma 1281. aastal. Andronikosel ja Annal oli lisaks Michaelile vaid üks poeg Konstantinos, kes sündis vahemikus 1278–1281.
Sõjategevus
Andronikos II ja Michael IX valitsemise ajal seisis Bütsants silmitsi paljude vaenlastega, kuid vahendeid nende tõrjumiseks polnud, mistõttu läks riik igale ohule vastu olma tervikliku plaanita. Samal ajal hõivasid türklased-seldžukid viimased Bütsantsi Väike-Aasia alad, ilma et Konstantinoopol oleks mõistnud türklaste ohu tõsisust.
Michael IX on nimetatud erakordselt vapraks sõjameheks, kuid väga viletsaks väepealikuks. Lahinguväljal soovis ta esimesel võimalusel võitlusesse viskuda, mille tulemusena jäi sõjavägi tihti juhita. See põhjustas pidevalt Bütsantsi vägede lüüasaamisi.
Türklased
Michael IX isa, keiser Andronikos II jättis ohust hoolimata Väike-Aasia tähelepanuta. Selle asemel keskenduti sisepoliitikale ja Euroopale.
Lisaks rüüsteretkede korraldamisele Bütsantsi asusid paljud türklased ka keisririigi aladele elama. Kreeklastest elanikkond osutas neile vähe vastupanu. Alles 1290. aastal otsustas keiser Andronikos II hakata Väike-Aasias aktiivselt tegutsema. Keiser kolis sinna elama ning jättis osaliselt riigi juhtimise Michael IX-le. Juba 1293. aastal pöördus Andronikos, olles kuulnud oma venna Konstantinose väidetavast vandenõus, pealinna tagasi.
Bütsants taastas türklaste vastu lühiajaliselt akritoi (sõdurid-asunikud, kes vastutavad oma territooriumi kaitsmise eest) süsteemi. Peagi allutati nad mässumeelsuse tõttu Alexios Philanthropenose võimu alla. See väejuht oli oma türklaste poliitikas edukas ning tõrjus nad tagasi Meandrist kaugemale. 1295. aastal hakkas Philantrhopenos oma vägede ja kohalike kreeklaste toel keisri vastu mässama. Ta ei suutnud teisi väejuhte kaasata ning ta vangistati enne ülestõusu eskaleerumist.
1298. aastal määrati türklastega võitlust juhtima Johannes Tarchaniotes. Hoolimata tema sümpaatiast arseniitide vastu saavutas ta keisri usalduse ning sai oma vägedele täiendusi. Siiski pidi Tarchaniotes patriarhi ja ohvitseride vastuseisu tõttu ametist üsna ruttu lahkuma. Teda asendasid teised väejuhid, keda on kirjeldatud pigem keskpärastena ning nad ei saavutanud erilisi tulemusi türklaste vastu. Lisaks pädevate ohvitseride puudumisele oli Andronikos II raskusi sõdurite leidmisega, sest palgasõdurid lahkusid enamasti teenistusest saamata palga tõttu.
Samal ajal hoidis 2000-meheline alaanide rühma Bitüünias Sangriose jõe piiri, kuid Bapheuse lahingus kaotati edasitungivatele türklastele. Lahingu järel laastasid sissetungijad maapiirkonnad ning elanikud põgenesid Euroopasse. 1304. aastal said Progonos Sgourose juhitud bütsantslased taas lüüa, millega kinnitati keisririigi jõuetust türklaste vastu. Ainult väline abi võis päästa Bütsantsi valdused Aasias. Esmalt palus Andronikos II abi Pärsia Ilkhanaadi valitsejalt Mahmud Ghazan khaanilt, kuid ta suri 1304. aastal. Andronikos II tegi 1305. aastal uue pakkumise tema järeltulijale. Kuigi mongolid lubasid saata 40 000 meest türklaste vastu, oli ajaloolase Georgios Pachymerese andmetel nende kontaktide ainsaks tulemuseks see, et türklased vallutasid veel ühe Bütsantsi kindluse. Sellega tahtsid türklased neid liidukatseid nurjata. See uus kaotus katkestas Nikaia ja Nikomeedia vahelise otsetee.
1305. aastal, mil tapeti Katalaani kompanii juhid, alustasid nad Traakia röövimist ja rüüstamist. Nende eesmärk oli võtta Gallipoli poolsaare üle kontroll ning muuta see hispaanlaste kontrollitavaks territooriumiks, mida juhiks Berenguer VI de Entenza. Kuigi kompanii juhid olid kõrvaldatud, ei suutnud Michael IX neid võita. Katalaanidel õnnestus Euroopasse smuugeldada 2000 türklast, kes ühinesid rüüstamisega. Katalaanid ise küll lahkusid, ent türklased jäid poolsaarele. Alles 1312. aastal suutis Bütsants serblaste toel purustada türklaste väed Gallipoli poolsaarel. pisi|420x420px|Bütsants ja Anatoolia 1300. aasta paiku
Magnesia 1302
1302. aasta varakevadel juhtis Michael oma esimest kampaaniat türklaste vastu. Georgios Parchymerise järgi oli Michael end juba ammu tahtnud lahingus tõestada, mistõttu oli ta selle võimaluse üle väga uhke. Tema juhtimise alla koguti kuni 16 000 sõdurit, kellest 10 000 olid alaanidest palgasõdurid. Alaanid aga rüüstasid võrdse innuga nii türklaste kui kreeklaste linnu. Michael IX rajas oma laagri Magnesiasse (tänapäeva Manisa, Türgi), mitte kaugel Smyrnast (tänapäeva İzmir), kus toimus antiikajal suur lahing Rooma vabariigi ja Seleukiidide impeeriumi vahel. Michael, nähes oma meeste madalat moraali ning arvestades asjaolu, et türklased olid esimesel kokkupõrkel hõivanud juba kõik soodsad positsioonid – ümbritsevate mägede tipud ja metsades asunud varjendid –, ei julgenud esimesena rünnakut alustada, sest tema vägi oleks hõlpsasti tagasi surutud. Teine põhjus, miks noor keiser andis initsiatiivi türklastele, olid probleemid tema enda armees. Tema palgasõdurid ei soovinud käske täita ning Nikephoros Gregorase on öelnud: “…tihti läksid nad ilma igasuguse korralduseta jahti pidama ning hävitasid roomlaste valdusi rohkem kui ilmselgete vaenlaste omi."
Samal ajal kasutasid türklased võimalust ning laskusid mägedest alla. Michael IX käskis meestel valmistuda lahinguks, ent sõdurid ei kuulanud teda, vaid mõtlesid ainult põgenemisele. Nikephoros Gregoras meenutab seda nii: “Meie omad ei oodanud vaenlase esimest rünnakut ära, vaid taganesid, kõndides vaikse sammuga, tagalas barbarid, kes järgnesid neile ning panid oma laagri väga lähedale püsti. Meie omad ei näinud isegi vaenlase suurust; argpükslikkuses juhtus nendega see, mis juhtub joodikutega: joodik ei näe seda, mis tegelikult on, vaid kujutab ette midagi muud… Enne, kui vaenlased neid rünnata jõuavad, jooksevad nad juba ise oma argusest ära… Keiser, nähes, et massagetid (s.t alaanid) põgenevad ja suutmata väheste sõduritega barbaritele vastu panna, lukustas end kõige tugevamasse kindlusesse – Magnesiasse –, ja piirdus vaid vaatamisega, kuidas see lõppeb. Massagetid jõudsid Hellesponti, hävitades seal kõik kristlaste põllud, ning suundusid edasi Euroopasse."
Teiste allikate järgi näitas keiser üles hämmastavat passiivsust. Selle strateegia ja palga puudumise tõttu lahkusid alaanid järk-järgult teenistusest. Samal ajal deserteerusid ka paljud kreeklased. Seejärel otsustas Michael IX Magnesiast oma sõduritega lahkuda. Neile järgnesid ka paljud elanikud, keda jälitavad türklased kimbutasid ja koguni tapsid. Need, kes Euroopasse jõudsid, moodustasid suuri põgenikerühmi.
Pärast lüüasaamist ning lühikest Magnesiast viibimist, suundus Michael IX Pergamoni ja seejärel Adramyttionisse, kus ta võttis vastu uue, 1303. aasta ning suveks jõudis ta Kyzikose linna. Michael ei andnud alla ning proovis koguda uut sõjaväge. Ent selleks ajaks olid türklased juba vallutanud Sangriose piirkonna, Sakarya jõe alamjooksul ning kreeklasi löödi Nikomeedia lähedase Bafheuse linna all (27. juuli 1303). Sai selgeks, et Bütsants oli sõja kaotanud. Kõigele lisaks haigestus Michael IX tõsiselt, Pegai kindlusesse jõudes ei suutnud ta jätkata ja ta jäi sinna. Paljud uskusid, et noor keiser ei taastu sellest. Surev Michael pidi pealt vaatama, kuidas vallutajad Bütsantsi maid kuni Egeuse rannikuni jagasid. Aasta hiljem, 24. oktoobril 1304, vallutas Türgi väejuht Aydin Ephesose linna ja lühiajaliselt ka Rhodose saare.
Michaeli IX tervis paranes alles 1304. aasta jaanuariks, mil ta sai viimaks kindlusest lahkuda ning naasta Konstantinoopolisse koos oma naise Ritaga. Naine oli pärast kuuldusi mehe haigestumisest Pegaisse kiirustanud ning kogu haigusperioodi oma abikaasale pühendunud. pisi|Skafida jõe lahinf 1304
Skafida 1304
Aastatel 1303–1304 tungis Bulgaaria tsaar Todor Svetoslav Ida-Traakiasse. Samal ajal oli Michael IX seotud mässulise Kataloonia kompaniiga, mille liider Roger di Flor keeldus bulgaarlaste vastu võitlemast, kui Bütsants kokkulepitud summat ei maksa. Katalaanide ja bulgaarlaste ühinemise vältimiseks jagas Michael IX armee juhtimise kogenud väejuhi Michael Glaberiga ent viimane haigestus enne otsustavat lahingut ning ta eemaldati sõjaväe juhtimisest. Selleks ajaks oi Bulgaarial õnnestunud vallutada Musta mere äärsed kindlused Kopsis, Kryn, Meglij, Vereya, Diavena, Ichera, Mikren, Sliven, Sotir, Pyrgitsion, Diampol, Ktenia, Debelt, Rusokastro, Lardea, Markellai, Aetos, Mesambria, Anchialos, Pyrgos, Apolania ja Ahtopol. Siiski kujunesid edasised sündmused esialgu Bütsantsile soodsateks.
Michael IX võitis vaenlasi mitmetes lahingutes, mille järel paljud bulgaarlaste vallutatud kindlused ilma võitluseta bütsantslastele alistusid. Konstantinoopolis avaldasid Michaeli edusammud muljet. Patriarh Athanasios I avaldas ühe jutluse käigus keisri kohta kiidusõnu ning tunnustas tema võite. Ühes panegüürikas (pidulik ülistuskõne) ülistab tundmatu luuletaja Bütsantsi armee toonaseid võite.
1304. aasta varasügisel läksid bütsantslased rünnakule ning vaenutsevad armeed kohtusid Skafida jõe ääres. Lahingu alguses oli Michaelil, kes võitles vapralt eesrindel, vaenlase ees eelis. Ta sundis bulgaarlasi taganema mööda teed Apollonia poole, ent ei suutnud oma sõdureid jälituseks üles kütta. Bütsantslaste ja põgenevate bulgaarlaste vahele jäi sügav ja keeriseline Skafida jõgi, mille ainsa silla olid bulgaarlased enne lahingut kahjustanud. Bütsantslased asusid silda suure rahvahulgana ületama, kuid sild varises kokku. Paljud sõdurid uppusid, ülejäänud hakkasid paanitsema. Sellel hetkel pöördusid bulgaarlased tagasi sillale ning võtsid lahingus võidu.
Mitusada bütsantslast võeti vangi. Lunaraha maksmiseks, et vange vabastada, ning uue armee moodustamiseks olid Michael IX ja Andronikos II sunnitud oma ehteid maha müüma. Vaheldauva eduga jätkus sõda veel kuni 1307. aastani, mil sõlmiti Bütsantsile ebasoodne rahu, mis püsis järgnevad 15 aastat. Kokkuleppe järgi andis Michael IX oma tütre Theodora tsaar Todor Svetoslavile naiseks. pisi|420x420px|"Roger de Flori sisenemine Konstantinoopolisse". José Moreno Carbonero maal, 1888; Palacio del Senado, Hispaania
Katalaani kompanii
Andronikos II hinnangul oli sõjaolukorras odavam palgata välismaiseid palgasõdureid. Kõige sobivamateks pidas ta Euroopas kuulsaid Kataloonia raskelt relvastatud jalaväelasi. Pärast 1302. aastal Freidrich II (või III) ja Charles I d’Anjou vahel sõlmitud rahu oli väeosa jäänud ilma missioonita. Kataloonlasi juhtis saksa juurtega sitsiillane Roger de Flor. Otsus tundus igati kasulik, sest neid metsikuid ja hästirelvastatud võitlejaid nähti võimekate pealinna kaitsjatena. Teiste allikate kohaselt pakkus Roger de Flor, kuuldes Bütsantsi katastroofilisest olukorrast, ise oma teenuseid keisrile ning Andronikos II nõustus katalaanide kõikide tingimustega. Igal juhul palgati nad suue tasu eest.
Kataloonlased saabusid Konstantinoopolisse 1303. aastal. Vägi koosnes tuhande viiesajast rüütlist ja ratsanikust ning paarist tuhandest kergelt relvastatud jalaväelasest. Väidetavalt ehmus keiser tõsiselt seda hirmuäratavat väge nähes. Roger de Florile pakuti ka keisri teismelise õetütre Maria (kukutatud Bulgaaria tsaari Ivan Asen III tütar ) kätt. Nende pulmaööl väljusid katalaanide pidustused kontrolli alt. Linnas puhkesid kohe kaklused ja väiksema lahingu mõõtu kokkupõrked kataloonlaste ja Konstantinoopolis elanud genovalaste vahel. Vägistamised, rüüstamised ja mõrvad kestsid päevi. Mitu tuhat genovalast tapeti enne, kui Roger andis käsu oma meestel peatuda. See sündmus kujunes eelprooviks sellele, mis ees ootas.
Andronikos II otsustas sündmuste tõttu oma abiväe kiirelt pealinnast minema saata. Neile maksti lubatud raha ette ning saadeti Väike-Aasiasse türklaste vastu. Esmalt saadeti nad väikse Bütsantsi väekontingendi saatel Küprosele, et seal valmistuda kampaaniaks türklaste vastu. Katalaanide pealetung oli välkkiire ja tõhus, mis tõestab, et türklastele oli võimalik organiseeritud jõuga vastu astuda. Kompanii saavutas peagi türklaste üle suure võidu. Mõned allikad viitavad sellele, et suhteliselt väikesearvuline palgasõdurite vägi purustas viiekümnetuhandelise türklaste sõjaväe. Kuigi katalaanid jõudsid Kiliikia Armeenia kuningriigi piirini, kujunes nende saavutatud edu lühiajaliseks. Pärast kompanii lahkumist vallutasid türklased need alad tagasi.
Edasine kujunes Bütsantsi jaoks katastroofiks. Edust joovastunud palgasõdurid nõudsid keisrilt suisa terroriseerides lisaraha. Kohe raha saamata asusid nad varjamatult keisririigi alasid röövima ning moodustasid Bütsantsi aladele sisuliselt oma sõltumatu valduse.
Nende valitseja ja tööandja, Andronikos II käsust hoolimata jätkasid katalaanid oma rüüstamisi. Bütsants oli seega sunnitud sõdima oma enda abiväega. Võitlus Kataloonia kompaniiga kestis aastaid ning sellele kulus kokkuvõttes rohkem ressursse, kui oleks nõudnud regulaararmee ülalpidamine. Roger pöördus kompaniiga raha saamiseks Magnesia linna, kuid linnaväravad olid neile suletud. Katalaanid plaanisid alustada linna piiramist, ent keiser kutsus väe Euroopasse bulgaarlastega võitlema. Bulgaarlased, kes olid vabanenud mongolite eestkoste alt, tungisid Todor Svetoslavi juhtimisel keisririigi aladele. Pärast esialgset lüüasaamist õnnestus Michael IX bulgaarlasi võita, ent ohtu sellega ei kõrvaldatud.
Torleif Ingelög
1995. aastal sai ta Põhjamaade Nõukogu loodus- ja keskkonnaauhinna.
Michael IX Palaiologos
Katalaani kompanii
Roger de Flori tapmisel olid märkimisväärsed tagajärjed. Katalaanid lahkusid keisri teenistusest ning alustasid Traakia röövimist ja rüüstamist. Nende eesmärk oli võtta Gallipoli poolsaare üle kontroll ning muuta see hispaanlaste kontrollitavaks territooriumiks, mida juhiks Berenguer VI de Entenza. Kuigi kompanii juhid olid kõrvaldatud, ei suutnud Michael IX neid võita.
Kompanii uus juht käitus nagu iseseisev monarh ning saatis Konstantinoopolisse etiketi kohaselt uhke saatkonna. Andronikos II, kes ei soovinud sõda, pidi saatkonna ees vabandama ning veenma neid selles, et Roger de Flori ei tapetud tema käsul. Kuid vihased katalaanid ei soovinud seda uskuda. Nad liitusid hoopis türklastega.
Katalaanidel õnnestus Euroopasse smuugeldada 2000 türklast, kes ühinesid rüüstamisega. Peagi muutus Traakia laastatud maaks. Katalaanid lahkusid sealt alles 1308. aastal, mil neile ei jätkunud seal enam toitu.
Apros 1305
Michael IX kogus katalaanide vastu kokku kõik Makedoonia ja Traakia rügemendid, alaanide ratsaväe ja umbes 1000 tourkópouloi 'st (ristitud türklased; otsetõlkes “türklaste pojad"). Selle väega suundus ta Aprose kindluse (endise nimega Theodosiopolis) poole, millest itta jääv tasandik oli vaenlaste käes. Kokku oli Michael IX juhtimise all umbes 14 000 meest (teiste allikate järgi 40 000), kes seisid 5000–6000 katalaani ja mõnesaja türklase vastu.
Mõned päevad hiljem teatasid maakuulajad, et vaenlased on lähedal. Keiser Michael andis korraldused lahinguks valmistuda. Kuna vaenlane oli rivistunud kolme faalanksisse, tegutsesid bütsantslased samamoodi. Bütsantsi vasaktiiva moodustasid türklased ja alaanid, paremal olid valitud traakia ja makedoonia ratsanikud ning keskel ülejäänud ratsa- ja jalavägi. Keiser sõitis vägede vahel ringi ning julgustas neid võitluseks. Päikesetõusul rivistusid vaenupooled oma väed vastamisi.
Lahingusignaali kõlades tormasid katalaanid võitlusesse hüüetega “Aragon!" ja “Püha Georgios!" . Türklased ja alaanid aga lahkusid ootamatult lahinguväljalt ning see võttis bütsantslastelt kogu julguse. Kirjelduste järgi pöördus Michael IX, nähes segaduse levimist vägedes, pisarates oma meeste poole ja palus võitlust jätkata. Ent keisrit ei kuulatud ning bütsantslased jooksid tagasi vaatamata laiali. Vaid umbes sada rüütlit jäi keisri juurde. Suurem osa põgenevast jalaväest sai jälitavatelt katalaanidelt lüüa.
Nähes seda meeleheitlikku olukorda, tormas keiser Michael ohtlikku võitlusesse, häbistades sellega oma põgenevaid sõdureid. Michael pöördus oma väheste võitluskaasaste poole ning ütles: “Nüüd on aeg, mil surm on parem kui elu ning elu on hullem kui surm." Pärast seda tormas keiser vaenlase poole ning asus kohe ettejuhtuvaid katalaane tapma. See tekitas vaenlase ridades märkimisväärset segadust. Peagi sai aga keisri hobuna noolerahes surma, millega sattus Michael ohtlikku situatsiooni. Üks keisri meestest loovutas oma hobuse valitsejale, päästes sellega Michaeli elu.
Michael IX taandus Didymoteichosse, kus kohtus isa Andronikos II-ga. Viimane tegi pojale pika ja karmi noomituse selle eest, et poeg end asjatult eluohtlikku olukorda pani.
Samal ajal halvenes olukord Väike-Aasias, kus türklastel õnnestus 1307. aastal katkestada Nikomeedia ja Nikaia vaheline otseühendus.
Katalaanide edasine saatus
Katalaanid sõlmisid 1308. aastal kokkuleppe ladinlastega, kes taaselustasid plaani vallutada Konstantinoopol. Sellele vaatamata rikkusid nad seda ning asusid rüüstama Johannes II Dukase juhitud Tessaaliat. Nad lõpetasid alles aasta pärast ning võtsid suuna Ateena poole, mis toona kuulus prantsuse ristisõdijatele. 1311. aastal alistati Ateena hertsogiriigi väed ning riik võeti 80 aastaks üle. Katalaanide lahkumine piirkonnast nurjas ka ladinlaste plaanid, kelle unistus vallutada taas Konstantinoopol muutus üha ebatõenäolisemaks. Seega jäi Katalaani kompanii veel aastakümneteks Konstantinoopolile probleemiks.