cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fluor
Hüdrosfääris
Fluoriidioonid võivad moodustada lahustuvaid komplekse mitmete anorgaaniliste ja orgaaniliste ligandidega. Paljudes looduslikes vetes leidub rohkesti kaltsiumioone, mistõttu on fluoriidioonide kontsentratsiooni kontrollivaks olulisimaks mineraaliks tõenäoliselt kaltsiumfluoriid. F– ioonide sisaldust looduslikes vetes mõjutavad ka mitmed teised ühendid, millest tähtsamad on fluorapatiit ja magneesiumfluoriid (MgF2). Ligi pool merevees leiduvast fluorist esineb vabade F– ioonidena, teine osa aga MgF+ kujul. Vähem leidub teda CaF+ -na või viliaumiidist pärit kompleksidena. Fluoriga moodustab komplekse ka alumiinium: AlF2+, AlF2+, AlF3, [AlF6]3–, Al(OH)F+, Al(OH)F2 ja Al(OH)F3–. Seejuures sõltub ühendi moodustumine alumiiniumi- ja fluoriidioonide kontsentratsioonide vahekorrast vees ning pH-st. Ka berüllium, boor, raud, ränihape jt võivad moodustada F-komplekse, viimase puhul võib tekkida näiteks heksafluorosilikaatioon [SiF6]2–. Kindlate pH väärtuste juures võib selline kompleksimoodustumine ära kasutada kindla koguse fluoriidioone.
Informatsiooni-RNA
Eukarüootse pre-mRNA protsessing
Protsessimise käigus toimub enne translatsiooni pre-mRNA-lt spetsiifilise järjestuse kõrvaldamine ning transkripti mõlema otsa modifikatsioon. Enamikus eukarüootsetes geenides on mittekodeerivad järjestused e intronid, mis lõigatakse RNA protsessingul RNA-st välja, ühendades sellega RNA-s geeni kodeerivad järjestused ehk eksonid. Hulkraksete intronid on reeglina palju pikemad (1500 nukleotiidi) kui eksonid (500 nukleotiidi).
Intronite väljalõikamise protsessi nimetatakse geeni splaissinguks. Kogu info introni väljalõikamise (splaissmise) kohta paikneb intronis endas. Valku kodeerivate geenide pre-mRNA splaissing peab toimuma väga täpselt, et mRNA saaks kodeerida funktsionaalset valku. Intronite täpne väljalõikamine peab toimuma nukleotiidi täpsusega, vastasel juhul läheb lugemisraam paigast ära.
Enne splaissingut lisatakse pre-mRNA 5’-otsa 7-metüülguanosiinmüts ja 3’otsa transkriptsioonijärgselt pärast splaissingut 20–200 nukleotiidi pikkune polü-(A)-järjestus ehk polü-(A)-saba. 7-metüülguanosiinmüts aitab kaitsta kasvavat RNA-ahelat nukleaaside degradatsiooni eest ning eukarüootide mRNA polü(A)-saba suurendab oluliselt transkripti stabiilsust ja tal on tähtis roll mRNA transportimisel tuumast tsütoplasmasse. Küpses mRNA-s on ka mittekodeerivad piirkonnad (ingl. UTR-untranslated regions) – liider (alguses, 5’ osas), treiler (lõpus, 3’ osas).
Eukarüootse pre-mRNA protsessing
Splaissingu läbiviimiseks moodustub makromolekulaarne struktuur, mida nimetatakse splaissosoomiks. Kõik nimetatud protsessid toimuvad tuumas. Protsessitud mRNA transporditakse tsütoplasmasse, kus ta transleeritakse. Translatsioon on mRNA-s nukleotiidide järjestusena salvestatud informatsiooni ülekandmine aminohapete järjestuseks sünteesitava valgu molekulis. mRNA nukleotiidide triplettide vastavust aminohapetele valgu molekulis nimetatakse geneetiliseks koodiks.
Hammasliide
Hammasliide ka soonliide ja nuutliide on liide, mis kujtab endast samateljeliste detailide ühendust pöördemomendi ülekandmiseks. Seda kasutatakse liistliite asemel kui tuleb üle kanda suurt pöördemomenti, mis nõuaks mitme liistu projekteerimist. Võrreldes liistliitega tagab hammasliide sõlme parema tsentreerimise ja võimaldab liite detaile teineteise suhtes teljesuunaliselt nihutada.
Jagunemine
Ristlõike kuju järgi jagatakse hammasliited:
Fluor
Hüdrosfääris
Tänu fluori suhteliselt suurele sisaldusele maakoores leidub seda varieeruvates kogustes ka veekogudes. Fluoriidisisaldus pinna- ja põhjavees sõltub suuresti fluoriide sisaldavatest kivimitest ning mineraalidest. Keskmine F–/Cl– massisuhe kivimites varieerub sõltuvalt kivimi tüübist 4:1 kuni 8:1. Kuna fluoriidid on kergesti sadenevad, kuid kloriidid jäävad lahusesse, on kuumaveeallikate väljavooluvee puhul antud suhe äärmiselt madal (0,0006). Olgugi et fluoriidid on laialt levinud ühenditest ühed püsivamad, võib neid sadestada mõõdukalt lahustuva mineraal fluoriidina (CaF2).
Informatsiooni-RNA
Transkriptsioon prokarüootides
Transkriptsiooni põhietapid on pro- ja eukarüootidel sarnased. RNA polümeraasid pro- ja eukarüootidel on erisuguse ehitusega. DNA segment, mis transkribeeritakse üheks RNA-molekuliks, kannab nimetust ,,transkriptsiooniüksus’’ (ingl. trancription unit). Eukarüootidel on transkriptsiooniüksus sageli ekvivalentne individuaalse geeniga. Prokarüootidel on transkriptsiooniüksuseks aga mitu geeni, mis on osa operonist. Operoni koosseisu kuuluvad veel operoni geene reguleerivad DNA-järjestused. Operonilt sünteesitud RNA-molekuli nimetatakse polütsistroonseks RNA-ks. (ingl. polycistronic RNA)
Transkriptsiooni kirjeldamisel kasutatakse termineid ,,ülesvoolujärjestused’’ (ingl. upstream requences) ja ,,allavoolujärjestused’’ (ingl. downstream sequences) tähistamaks DNA piirkondi, mis jäävad transkribeeritavast alast kodeerivas DNA-ahelas vastavalt 5’- ja 3’-otsa suundades. Selline eristus põhineb faktil, et RNA süntees toimub alati suunas 5’→3’. Geeni üles- ja allavoolujärjestused kirjeldavad seega geeni 5’ ja 3’ DNA-järjestusi, mis jäävad transkriptsiooni alguspunktist vastavalt vasakule või paremale.
Prokarüootidel algab translatsioon ja mRNA-molekulide degradatsioon sageli enne, kui nende süntees (transkriptsioon) lõppeb. Selline samaaegne toime on võimalik, sest mRNA-molekulid sünteesitakse, transleeritakse ja degradeeritakse samaselt, suunas 5’→3’. Lisaks pole prokarüootidel peptiidide sünteesi masinavärk (valgu süntees) ruumiliselt mRNA sünteesist eraldatud – neil pole tuumamembraaniga piiritletud tuuma nagu ka teisi membraaniga ühendatud organelle.
mRNA transport
RNA sünteesitakse rakutuumas, tsütoplasmas või tuumakeses. Vaja läheb neid enamasti tsütoplasmas, aga selleks peavad nad jõudma tuumast tsütoplasmasse. See protsess on kontrollitud ja reguleeritud. Tuum ei taha lasta läbi tugevasti laetud suuri molekule nagu RNA. Tuumapoorid lasevad läbi väga väikeseid molekule, RNA ei pääse poorist läbi. Sünteesi käigus märgistatakse RNA ära – mRNA 5’ otsa sünteesitakse m7G cap (seitsmendas positsioonis metüleeritud guanosiin cap 5’ otsa ja polü(A)saba sünteesitakse 3’ otsa). Need signaalid on mRNAd äramärkivaks signaaliks. Teatud märgistatud RNA tuleb suunata tsütoplasmasse. RNA sünteesi käigus seonduvad RNA polümeraasiga sellised valgud, mis kuuluvad eksportiinide hulka. Eksportiine on palju erinevaid, mRNA moodustab eksportiinidega kompleksi, mis seostub tuumapoorile. ATPaasist sõltuvalt läheb kompleks läbi tuumapoori.
Giorgi XII
Giorgi XII kuulus Bagrationi dünastiasse. Tema valitsemise ajal oli Gruusia ebastabiilne riik, mistõttu Giorgi pöördus kaitse otsimiseks Venemaa poole. Pärast tema surma annekteeris Venemaa aga Gruusia alad ja pagendas Bagrationi dünastia elusolevad liikmed Venemaale.
Noorus
Giorgi XII sündis 10. novembril 1746 Telavis. Tema isa oli Erekle II, kes oli toona Kahhethi kuningas. Tema emaks oli Erekle teine naine Anna Abašidze. Aastal 1766 tunnustas tema isa teda kroonprints Batonišvilina ja määras ta Pambaki ning Lori maakonna valitsejaks. Samal aastal abiellus ta esimest korda, tema abikaasaks sai Ketevan Andronikašvili. Neil sündis kokku 12 last.
Aastal 1770 osales ta oma isa juhitud rünnakus Osmanite impeeriumi garnisonide vastu Gruusia lõunaosas. Aastal 1777 juhtis Giorgi koos oma poolvenna Levaniga sõjaretke mässulise Ksani vürstkonna vastu, mis lõppes Ksani alistumisega.
Aastal 1782 suri Ketevan raske sünnituse tagajärjel. Aasta hiljem abiellus Giorgi Mariam Tsitsišviliga; neil oli kokku üksteist last.
Giorgi valitsusaeg
Giorgi tõusis troonile pärast oma isa surma 12. jaanuaril 1798. Ametlikult krooniti ta siiski alles 5. detsembril 1799.
Nõrga tervisega Giorgi ei olnud rahva seas kuigi populaarne valitseja. Seda kasutas ära tema kasuema Darejan Dadiani, kes üritas saavutada seda, et Giorgi surma järel päriks trooni mõni tema lastest, mitte aga Giorgi järeltulijad.
Toona ei olnud riigil ka häid sidemeid Pärsiaga. Sealne šahh nõudis, et Giorgi saadaks oma vanima poja pantvangina Teherani. Kuigi enamik Gruusia aadlikke olid Venemaa abi suhtes skeptilised, kuna pärslaste rünnaku ajal aastal 1795 neilt reaalset abi ei saabunud, otsustas Giorgi võimsa põhjanaabriga sidemeid veelgi tihendada. Nii saatis ta aastal 1799 saatkonna Paul I juurde ja see omakorda saatis Thbilisisse vene garnisoni.
Giorgi soovis anda Venemaale senisest suurema kontrolli oma riigi sise- ja välisasjade üle – sisuliselt saada Venemaa osaks. Vastutasuks soovis ta, et tagataks tema poja trooniletõus ja et Gruusia Õigeusu Kirik jääks autokefaalseks kirikuks. Paul I otsustas aga olukorda ära kasutada ja Gruusia annekteerida.
pisi|left|Giorgi XII haud
Novembris 1800 saatis Paul Thbilisis asuva garnisoni ülemale kirja, kus seisis: "Kuninga tervisliku olukorra halvenemine annab alust oodata tema peatset surma; kui see peaks juhtuma, siis peata te Meie nimel viivitamatult välja andma proklamatsiooni, milles te keelate ilma Meie nõusolekuta kedagi isegi Gruusia troonipretendendiks nimetada. 18. detsembril 1800 andis ta välja ühepoolse manifesti, millega kuulutas Gruusia annekteerituks.
Pärast seda, kui Giorgi sama asta 28. detsembril Thbilisis suri, keeldus mõrvatud Pauli järeltulija Aleksander I tema poega Davidit troonile lubamast ja kinnitas hiljem Paul I koostatud manifesti Gruusia annekteerimiseks.
Järeltulijad
Giorgi oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Ketevan Andronikašvili. Neil sündisid:
Giorgi abiellus teist korda Mariam Tsitsišviliga; neil oli kokku üksteist last:
Ávila
thumb Ávila on linn Hispaanias Castilla-Leóni autonoomses piirkonnas, Ávila provintsi halduskeskus.
Välisministeerium
Välisministeerium (VäM) on Eesti valitsusasutus, mis tegeleb riigi välispoliitikaga.
Juhtkond
Eesti välisministeeriumi juhib välisminister. Alates 17. aprillist 2023 on Eesti välisminister Margus Tsahkna.
Välisministeeriumi kantsler on alates 8. veebruarist 2021 Jonatan Vseviov.
Ajalugu
1918. aastal moodustatud Eesti välisministeerium asus algselt aadressil Raekoja plats 14. 1918. aasta lõpus kolis Välisministeerium hoonesse Väike-Pärnu maantee 3. 1921. aastal koliti ministeerium Toompeal asunud endisesse Eestimaa rüütelkonna hoonesse (Toom-Kohtu tänav 1), kus ministeerium tegutses kuni 1940. aastani. Välisministri residents asus Toomkooli tänav nr 17. pisi|Välisministeerium hoone, [[Kohtu tänav (Tallinn)|Kohtu tänav 1]] 1919. aasta lõpuks töötas välisministeeriumis 29 ametnikku, kellest 14 kuulusid "Esturi" koosseisu. VM poliitilise osakonna juhatajaks, arvates 11. märtsist 1919. aastast oli Hermann Hellat. Välissuhtluse laienedes jagati senine poliitiline osakond 1920. aastal Ida ja Lääne poliitiliseks osakonnaks. Lääne poliitiline osakond tegeles Lääne-Euroopa ja Ameerikaga, Ida poliitiline osakond Soome, Läti, Leedu, Poola, Kaug-Ida ja Väike-Aasiaga. 1920. aasta lõpus moodustati eraldi Vene osakond. Välisministeeriumi koosseisust eraldati "Estur" ja selle asemel loodi informatsiooni osakond.
Haridusministeeriumi koosseisus olid 1928. aastal:
1938. aasta Valitsemise korraldamise seaduse järgi oli Välisministeeriumi ülesandeks korraldada Vabariigi suhteid välisriikidega ja kaitsta Vabariigi ja tema kodanikkude huvisid välismail. Välisministeeriumi koosseisus olid 1938. aastal :
Välisministeeriumi koosseisu kuulusid välisesindused, mis jagunesid saatkondadeks, alalisteks esindusteks, peakonsulaatideks, konsulaatideks, asekonsulaatideks ja konsulaaragentuurideks. Saatkondade ja alaliste esinduste ülesandeks oli esindada Vabariiki; täita poliitilisi ja majanduslikke ülesandeid ja anda diplomaatilist kaitset Eesti kodanikkudele. Konsulaaresinduste ülesandeks oli Eesti Vabariigi huvide kaitsmine; Eesti kaubanduse ja laevanduse soodustamine ja arendamine ning tarviliku nõu ja abi andmine Eesti kodanikkudele välismaal.
Vinni vald
Vinni vald on vald Lääne-Virumaal.
2017. aastal toimunud haldusreformi käigus liitusid senise Vinni vallaga Laekvere ja Rägavere vald.
Vinni vallavanem on Rauno Võrno, volikogu esimees Aili Taal.
Vallavalitsus ja teeninduskeskused
Vinni vallavalitsus asub Pajusti alevikus (Tartu mnt 2). Valla teeninduskeskused asuvad:
Asustus
Vallas on 6 alevikku ja 70 küla.
Vaatamisväärsused
Vinni ja Pajustis asub Eesti vanim ja suurima pindalaga (68 ha) Vinni-Pajusti tammik.
Vinni valla territooriumil asub Mõdriku-Roela maastikukaitseala, mis hõlmab Mõdriku-Roela oosi. Mõdriku-Roela oos on ühtlasi Eesti pikim oos.
Vinni valla ja Laekvere valla territooriumil asub Tudusoo kaitseala, mille ajalugu ulatub aastasse 1976, mil loodi pruunkarude reservaat.
Järvesoo rabas asub Tudu järv, Vetiku küla lähedal asuvad looduslikud Vetiku Väikejärv (2,7 ha) ja Vetiku Suurjärv (4, ha).
Kirikud: EELK VIru-Jaakobi kirik, Tudu kirik - üks vähestst säilinud puukirikutest Eestis.
Mõisad: Muuga, Inju, Kulina, Küti, Mõdriku, Vinni, Voore ja Roela mõis, Ulvi, Põlula.
Vinni-Pajusti tammiku Pajusti lasteaia ja klubi vahelisel alal asub Vinni valla poolt väljaantava Eduard Vilde nimelise kirjandusauhinna laureaatide tammik.
Pajusti alevikus Pajusti klubi esisel haljasalal asub Eduard Vilde monument, mis avati Eduard Vilde 100. sünniaastapäeval 1965. aastal ning on üks esimesi Vilde mälestuseks püstitatud monumente Eestis.
Eduard Vildele püstitatud esimene ausammas Eestis asub Muuga mõisas. Muuga mõisas möödus Eduard Vilde lapsepõlv.
Aravuse kalakasvatuse territooriumil asub Rudolf Sirgele, kes pälvis 1965. aastal teose "Maa ja rahvas" esimese E. Vilde kolhoosi kirjanduspreemia.
Pajustis, Vinni vallamaja ees asub mälestusmärk vana, nn kirjanduslik aurumasin (avati oktoobris 2009), mis viitab põllumajanduse ajaloole, Eduard Vilde kirjandusauhinnale ja sellega pärjatud Mats Traadi teosele "Tants aurukatla ümber".
Viru-Jaagupis, endise koolimaja kõrval asub mälestuskivi kunstnikest kaksikvendadele Kristjan ja Paul Raudadele, tähistamaks nende sünnikohta, kunagist Tahu talu suitsutare asupaika. Mälestuskivi avati 23. oktoobril 1965.
Mõdriku mõisa pargis asub Täkusammas.
Viru-Jaagupi kalmistul Kannastiku külas asub Viru-Jaagupi Vabadussõja mälestussammas,  mis avati 23. juunil 1923.
Viru-Jaagupi kiriku kõrval asub umbes 2 meetri kõrgune monument, mis on pühendatud Viru-Jaagupi kihelkonnast pärit 1941. ja 1949. aastal küüditatuile, ning stalinismiohvrite mälestusmärk, nn Viru-Jaagupi leinamüür.
Võlumäe dendropargis asub Tobeduse ausammas.
Felix Bloch
Felix Bloch (23. oktoober 1905 – 10. september 1983) oli Šveitsi füüsik, kes töötas peamiselt USA-s. Talle ja Edward Mills Purcellile anti 1952. aastal Nobeli füüsikaauhind tuumamagnetismis uute mõõtmismeetodite väljatöötamise eest. Aastatel 1954–1955 oli ta esimene CERN-i peadirektor.
Elu ja töö
Bloch sündis Zürichis, tema vanemad olid juudid  Gustav ja Agnes Bloch.
Ta õppis Zürichis gümnaasiumis ja tehnikakõrgkoolis (ETHZ). Esialgu õppis ta inseneri erialal, kuid vahetas selle varsti füüsika vastu. Ta külastas Peter Debye ja Hermann Weyli ning ka Erwin Schrödingeri loenguid ja seminare. Tema õpingukaaslane oli John von Neumann. Pärast lõpetamist 1927. aastal jätkas ta füüsikaõpinguid Leipzigi Ülikoolis koos Werner Heisenbergiga ning sai doktorikraadi aastal 1928. Tema doktoritöö esitas tahkiste kvantteooria, kasutades Blochi laineid elektronide kirjeldamiseks. pisi|vasakul|Felix Bloch laboris, 1950
1940. aastal abiellus ta Lore Mischiga.
Fjodor Raskolnikov
Fjodor Fjodorovitš Raskolnikov (vene Фёдор Фёдорович Раскольников, tegelikult Fjodor Fjodorovitš Iljin (Фёдор Фёдорович Ильин); 28. jaanuar 1892 Peterburi — 12. september 1939 Nice, Prantsusmaa) oli Nõukogude Liidu riigitegelane, diplomaat, sõjaväelane, kirjanik ja ajakirjanik.
Avalikud kirjad
Kui teda 1938. aasta aprillis Moskvasse tagasi kutsuti, aimas ta ette vahistamist ja põgenes Prantsusmaale, kus järgmisel aastal kirjutas kaks suurt tähelepanu äratanud avalikku kirja.
Pärast Raskolnikovi kuulutamist rahvavaenlaseks (NSV Liidu Ülemkohtu otsusega 17. juulist 1939) kirjutas ta protestikirja "Kuidas minust tehti "rahvavaenlane"", mis esmakordselt ilmus Pariisi vene päevalehes Poslednije Novosti 26. juulil 1939 (esmatrükk NSV Liidus nädalalehes Nedelja, 1988, nr 49).
Vähem kui kuu aja pärast, 17. augustil 1939 kirjutas Raskolnikov "Avaliku kirja J. V. Stalinile", mis ilmus pärast autori surma Pariisi vene ajalehes Novaja Rossija 1. oktoobril 1939 (esmatrükk NSV Liidus Moskva ajakirjas Smena, 1988, nr 105).
Surm ja rehabiliteerimine
Raskolnikov sai surma aknast allakukkumise tagajärjel (oletatavasti tapeti NKVD agendi poolt).
Ta rehabiliteeriti 1963. aastal (avalikke kirju mainimata), kuid langes mõne aasta pärast uuesti põlu alla ning alles aastal 1987 hakati temast uuesti rääkima ning stalinismi terava kriitikuna muutus ta üheks perestroika märgiks.
Indiaca
thumb|200px|Indiaca-pall Indiaca on spordiala, mis sarnaneb olemuselt ja mängu ülesehituselt võrkpalliga, kuid mängimisel kasutatakse tavalise palli asemel spetsiaalset sulgedega indiaca-palli. Erinevusi on ka mängijate, võrgu kõrguse ja platsi mõõtmete osas.
Indiaca on pärit Lõuna-Ameerikast. Euroopasse jõudis see spordiala Karl-Hans Krohni vahendusel.
1996. aastal tutvustas Viktor Saaron seda spordiala Eestis. Sama aasta sügisel moodustati Viktor Saaroni algatusel esimene Eesti indiaca-klubi ja 1997. aasta kevadel toimusid esimesed Eesti karikavõistlused. Viktor Saaron on esimene Rahvusvahelise Indiacaliidu president (International Indiaca Association – IIA).
Eesti Indiaca Liit (EEIL) moodustati 1999. aasta kevadel. EEIL-i presidendid on olnud Ahto Orav, Tarmo Kajandi, Aigar Tarre, Tarmo Eres ja Maarika Jaguson (alates 13.01.2018).
Abiko
Abiko on linn Jaapanis Chiba prefektuuris. Piirneb põhjas Ibaraki prefektuuriga. Linna läbib Tone jõgi.
Kalendristika
pisi|Erisugused kalendrid Kalendristika on kalendrite (peamiselt taskukalendrite) kollektsioneerimine.
Charles Dickens
Charles John Huffam Dickens (7. veebruar 1812 Landport, Portsmouth, Ühendkuningriik – 9. juuni 1870 Gads Hill Place, Higham, Kenti krahvkond, Ühendkuningriik) oli inglise kirjanik, sotsiaalse romaani rajaja ja inglise kriitilise realismi silmapaistvam esindaja.
Elukäik
Charles Dickens sündis sadamalinna Portsmouthi töölisagulis Landportis John Dickensi (1785–1851) kaheksast lapsest teisena. Tema ema oli Elizabeth Dickens (neiupõlvenimi Barrow; 1789–1863). Isa töötas mereväe palgabüroos ametnikuna ja asus koos perekonnaga selles piirkonnas ajutiselt töö tõttu.
Aastal 1815, kui Charles oli kolmeaastane, kutsuti isa Londonisse tagasi ja perekond asus elama Fitzrovia asumisse. Nelja-aastase Charlesi perekond kolis Sheernessi Sheppey saarel Kentis ja siis Chathami, kus ta kasvas kuni 11 aasta vanuseni. Tema lapsepõlv paistab olevat olnud idülliline, kuigi ta ise on öelnud, et ta oli "väike ja mitte eriti hoolitsetud poiss". Ta veetis palju aega õues, kuid tegeles ka lugemisega, muu hulgas luges ta "Robinson Crusoed" ja korduvalt "Tuhat ja üks ööd". Tema suurepärane mälu võimaldas tal lapsepõlvekogemusi kasutada hiljem ära oma loomingus. Isa ametnikutöö võimaldas tal saada mõned aastad haridust erakoolides.
Et tasuda oma elamise eest ja toetada perekonda, asus 12-aastane Charles tööle saapamäärdevabrikusse, kus ta pidi viksikarpidele silte kleepima. Kümnetunnised tööpäevad karmides tingimustes jätsid temasse püsiva jälje, mis mõjutas tugevalt tema hilisemat loomingut ning lõi aluse tema huvile parandada tööliste sotsiaalmajanduslikke ja töötingimusi.
Mõned kuud pärast võlavanglasse sattumist sai John Dickens päranduse, millest suutis võlad tasuda ja ta vabastati vanglast. Charlesi ema ei toetanud poja vabrikutöölt ärakutsumist, mis kujundas Charlesis vaadet, et isa peaks olema perekonnas otsustaja ja ema jääma oma koduste tegevuste juurde.
Hiljem töötas ta kirjutajana advokaadikontoris, ajalehekirjasaatjana ja parlamendireporterina.
2. aprillil 1836 abiellus ta ajalehe Evening Chronicle toimetaja George Hogarthi tütre Catherine Thomson Hogarthiga. Neil sündis kümme last: Charles, Mary, Kate, Walter, Francis, Alfred, Sydney, Henry, Dora Annie ja Edward. Aasta pärast abiellumist asus Dickens koos oma naisega elama Londoni Holborni linnaossa aadressile Doughty Street 48. Nendega koos elasid seal Charlesi noorem vend Frederick ja Catherine'i 17-aastane õde Mary. Biograafiates kirjutatakse, et Dickens armastas oma naise õde ning et viimane suri südamepuudulikkusesse 7. mail 1837 mehe kätel. Praegusel ajal asub selles majas Charles Dickensi muuseum.
Aastal 1842 käis ta esimest korda Ameerika Ühendriikides ja Kanadas. Teist korda külastas ta USA-d 1867. aastal. Aastail 1844–1846 reisis Itaaliasse, Šveitsi ja Pariisi.
Aastal 1858 lõppes Charles Dickensi ja Catherine'i kooselu, mille põhjuseks oli inglise näitleja Ellen Ternan.
Charles Dickens suri 9. juunil 1870 oma maakodus Kenti krahvkonnas Highamis Gads Hill Place'is. Ta on maetud Westminster Abbeysse.
Looming
Kirjanikuna alustas tegevust pseudonüümi Boz all, kirjutades skitse ajalehtedele. Tema esimene raamat, "Bozi visandid", ilmus 1835 ning sisaldas aastail 1833–1835 ajalehtedele kirjutatud jutte ja tähelepanekuid lihtsate inimeste igapäevaelust.
Aastal 1836 telliti Charles Dickensilt ühe kunstniku joonistuste juurde tekstid. Sellest kujunes välja tema esimene romaan "Picwick-klubi järelejäänud paberid", mis tegi ta maailmakuulsaks. Pärast seda ilmusid Dickensi sotsiaalsed romaanid "Oliver Twisti seiklused" (1837–1839) ja "Nicolas Nickleby elu ja seiklused" (1838–1839).
Pärast reisi USA-sse ilmusid temalt "Ameerika märkmed" ja Ameerika ühiskonda kajastav "Martin Chuzzlewit".
Dickensi 1860. aastate tuntumad romaanid on "Suured lootused" (1860–1861) ja "Meie ühine sõber" (inglise "Our Mutual Friend"; 1864–1865).
Tema viimane teos, kriminaalromaan "Edwin Droodi mõistatus" (1870), jäi lõpetamata.
Ott Mõtsnik
Ott Mõtsnik (sündinud 18. aprillil 1963 Tallinnas) on endine Eesti jalgpallur.
Alustas jalgpalliga tegelemist 12-aastaselt, treenis Roman Ubakivi käe all. Oli juba Tallinna 22. keskkoolis õppides elukutseline jalgpallur Tallinna Norma võistkonnas.
1979. aastal tuli ta esimest korda Eesti meistriks. 1980. aastal arvati 17-aastane Ott Mõtsnik NSV Liidu noortekoondisse. 1982 suundus mängima Riia Daugavasse, kuid naasis peagi Eestisse. 1984. aastal käis end Moskva Spartakile näitamas ning mängis duubelmeeskonnas põhimeeskonna vastu. 1985. aastal lahkus Mõtsnik Tallinna Spordist vigastuse tõttu ning pöördus tagasi järgmise hooaja lõpupoole. 1988. aastal mängis nii Tallinna Spordi kui ka Tallinna Norma meeskonnas; viimase koosseisus tuli teist korda Eesti NSV meistriks.
Isiklikku
Tema isa oli kirikuõpetaja Harri Mõtsnik.
Erikool
Erikool ehk erivajadustega õpilaste kool on üldhariduskool hariduslike erivajadustega lastele. Erikoolis on enamasti tavakoolist erinev õppekava ja väiksemad klassid ning seal töötavad lisaks õpetajaile puuet korrigeerivad spetsialistid. Erikooli vastand on tavakool.
Eestis on erikoolid
Kehapuudega laste puue seisneb lokomotoorse aparaadi ehk tugi-liikumisaparaadi vaegtalitluses. Seega pööratakse nende laste puhul rohkem tähelepanu ravile ja liigutuste sihipärasele arendamisele.
Vaegmõistuslike laste koolides (abikool, toimetulekukool) õpetatakse tavakoolist erineva õppekava järgi, mõnes neist on ka kutseõpe.
Meelepuudega laste koolides kasutatakse puude korrigeerimiseks erimetoodikat ja tehnilisi abivahendeid.
Viited
Special education
Raudla
Raudla on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Serbia-horvaadi keel
pisi|Serbohorvaadi keeleala (2005) pisi|Serbohorvaadi murded ehk ametlikult tunnustatud keeled (2006) Serbia-horvaadi keel (varem ka serbokroaadi keel ja serbohorvaadi keel; omanimetusega srpskohrvatski, hrvatskosrpski ehk bosansko-hrvatsko-srpski jezik; kirillitsas српскохрватски, хрватскосрпски ehk босанско-хрватско-српски језик) on lõunaslaavi keel või murderühm (diasüsteem).
Selle nimetusega on tähistatud eelkõige endises Jugoslaavias 1954–1990 kehtinud ametlikku kirjakeelt (serbohorvaadi keele kõrval oli tunnustatud ka sloveeni ja makedoonia keel), aga ka kõiki tänapäeva Serbia, Montenegro, Horvaatia ning Bosnia ja Hertsegoviina alal kõneldud murdeid ühtekokku.
Sel štokavština murderühmal põhineval kirjakeelel oli kolm hääldusviisi: ijekavski, ekavski ja ikavski, millest kaht esimest tarvitasid serblased ja viimast horvaadid. Mitteametlikult kasutati õieti "ida" ja "lääne" kirjaviisi, mis seostuvad vastavalt Serbia ning Horvaatia-Bosnia kirjakeeltega.
Sageli peeti serbohorvaadi keele alla kuuluvaks ka ametikeeltena tunnustamata sloveenipärast kajkavštinat ja iidsete kirjamälestistega tšakavština murret. Bulgaariapärastel torlački murdeil polnud mingisugust tunnustust.
Jugoslaavia lagunemise tulemusena iseseisvusid ka horvaadi, serbia ja bosnia keel kirjakeeltena. Serbohorvaadi keelte vahelised erinevused on seejärel üha suurenenud. 2007. a sai riigikeeleks isegi varem serbia keeleks peetud montenegro keel.
Juba on serbohorvaadi keele nimetus ka dialektoloogias asendumas kesk-lõunaslaavi murderühma mõistega.
Fillumeenia
Fillumeenia on tikutooside, tikutoosietikettide ja muude tuletikkudega seotud esemete kogumine.
Serbia-horvaadi keel
ISO märgib käsitletud keeli erinevate UDC (Universal Decimal Classification) numbritega:
Fillumeenia
Terminit "fillumeenia" (inglise keeles phillumeny) kasutas esimesena Suurbritannia koguja Marjorie S. Evans 1943. aastal.
Serbia-horvaadi keel
Rahvusvaheline Jugoslaavia Tribunal käsitleb kõigi süüaluste emakeelena "bosnia-horvaadi-serbia" (ehk bosansko-hrvatsko-srpski) keelt ega järgi oma ametlikes kirjutistes ühegi osapoole õigekeelsusnorme.
Ajalugu
19. sajandi eelne rikkalik lõunaslaavi vaimulik, ametlik ja rahvalik kirjandus loodi paljudes reeglistamata kohalikes kõne- ja kirjakeeltes, mida nimetati illüüri, slaavi, slavooni, bosnia, serbia või horvaadi keeleks.
Teadaolevalt esimesena tarvitas serbia-horvaadi keele mõistet sloveeni keeleteadlane Jernej Kopitar 1836. aastal. Selle võis ta leida ka slovaki keelemehe Pavol Jozef Šafáriki 1837 trükis ilmunud teose "Slovanské starožitnosti" käsikirjast.
19. sajandi keskel tuli mõte rajada ühine kirjakeel kõige levinuma murde štokavština põhjal. Iseõppinud Serbia kirjanik ja rahvaluuleteadlane Vuk Stefanović Karadžić ühtlustas Serbia kirillitsa. Horvaatia illürismi liikumise juhid Ljudevit Gaj ja Đuro Daničić korrastasid ladina tähestikul põhineva Gaj kirjaviisi vastavaks kõnekeele hääldusele.
1850 kirjutasid Serbia ja Horvaatia kirjanikud ja keeleteadlased alla Viini kirjaleppele ühise kirjakeele loomiseks. Tegelikult arenes ühendatud kirjakeele kumbki pool erinevalt (eriti sõnaloomes ja stilistikas).
1918–1929 serblasi, sloveene ja horvaate ühendanud Jugoslaavia kuningriigis oli see srpsko-hrvatsko-slovenski nime all riigikeel.
15. jaanuaril 1944 andis Jugoslaavia Rahvusliku Vabastamise Antifašistlik Veetše AVNOJ horvaadi, serbia, sloveeni ja makedoonia keelele võrdsed õigused kogu Jugoslaavias. See otsus avaldati uuesti 1945.
Novi Sadi lepe sai ka Jugoslaavia keelepoliitika aluseks, kuigi Miroslav Krleža ja teised 1967. aasta Horvaadi kirjakeele nime ja seisundi deklaratsiooni alla kirjutanud horvaadi haritlased väitsid, et see sõlmiti poliitilise surve all.
Paljud horvaadid nägid selles keelesegamises võõrapäraste sõnade ja väljendite abil oma keele serbistamist. Serbialikud väljendid asendasid horvaadi päritolu keelendeid ka Bosnia ja Hertsegoviina ajakirjanduses ja ametikeeles ning tasapisi isegi kõnekeeles. Ühelt poolt nähti selles tõendeid serblaste ülemvõimust Jugoslaavias, teisalt käsitleti seda keele loomuliku arenguna.
Horvaatia kevadrahutustele järgnenud 1970. aastate rahvustülide, 1990. aastail nõrgenenud poliitilise surve ja Jugoslaavia poliitilise süsteemi demokratiseerimise järel lõpetati keelte vägivaldne ühendamine ja keeletarvitajad võisid oma keelt nimetada milleks tahes.
Horvaadid taastasid oma keele endise nimetuse (hrvatski), mida nad olid kasutanud 1970. aastate keskpaigani.
Serblased loobusid serbohorvaadi keele nimetusest (српскохрватски) 1997, kui ilmus "Matica srpska". Ametlikult nimetas 1990–2006 kehtinud Serbia põhiseadus riigikeelt serbohorvaadi keeleks, samal ajal Montenegro põhiseaduses (1993–2007) nimetati seda ijekavski hääldusega serbia keeleks.
Horvaatia seisukohad
Nimelt:
Ei kirjutanud serbohorvaadi keeles Ivan Gundulić ega August Šenoa. Marko Marulić ja Marin Držić kirjutasid arenenud horvaadi keeles vähemalt 300 aastat enne serbohorvaadi liikumise teket. Marulić ütleb 1501. aastal, et on loonud oma tšakavštinakeelse Judita horvaadi värssides (u uersih haruacchi slosena). 1604. aastal Bartol Kašići kirjutatud štokavština grammatikast ja sõnaraamatust selgub üheselt, et slaavi ja illüüria rahvaks nimetab ta horvaate.
Teisalt vastandus 19. sajandi Dubrovnikis ja teistes Dalmaatsia linnriikides enne kõike romaani päritolu elanikkond slaavlastele. Vähem eristati horvaate serblastest, mis on andnud alust väidetele, et sealsete meistrite looming pole ainuüksi horvaadi pärand ega ole nende (vanahorvaadi) keel ka Horvaatia riigikeele eelkäija.
16. sajandi eelsed Dubrovniki ja Montenegro kirjatööd polnud õieti isegi štokavština ammugi serbiakeelsed, vaid kohalikus tšakavština-ijekavski teisendis, lähedases Horvaatia Aadria mere saarerahva keelele.
Kirjaviis
Vanimad kirjutised pärinevad 11. sajandist ja kasutavad glagoolitsat.
Esimene täielikult ladina tähestikus kirjutatud tekst "Red i zakon sestara reda Svetog Dominika" pärineb 1345. aastast.
Serbia ja bosnia keeled tarvitavad tänaseni nii ladina tähestikul kui kirillitsal põhinevat kirjaviisi, kuid horvaadi keelt kirjutatakse ainult Gaj ladina kirjas. Sestap on serbohorvaadi keel ainus slaavi keel, mis ametlikult kasutab nii ladina tähestikku kui kirillitsat, kuigi ladina tähestik on ülekaalus.
Mõlema tähestiku kõik tähed on teineteisega ja serbohorvaadi foneemidega üksüheses vastavuses:
Ladina tähestiku järjekorras
Kirillitsa järjekorras
Lj, Nj ja Dž märgivad foneeme mitte häälikuühendeid ja neid peetakse üksiktähtedeks. Neile on kunagi edutult üritatud pakkuda vasteiks eritähti ļ, ń ja ǵ. Ristsõnades pannakse nad samasse ruutu. Järjestamisel tuleb lj pärast l-i, nj pärast n-i jne, väljaarvatud juhud, kui kumbki täht kuulub eri sõnaossa ja nad häälduvad eraldi näiteks: "nadživ(j)eti" (ellu jääma), mis koosneb eesliitest nad- ja tegusõnast živ(j)eti. Kirillitsas vastab igale häälikule eraldi täht.
Đ asemel trükiti vanadel kirjutusmasinail Dj, kuid see põhjustas liialt segadust. Sellist asendust esineb siiski autode numbrimärkidel ja serbohorvaadi klaviatuuride puuduse tõttu ka internetis.
Lublin
Lublin on suurim linn Ida-Poolas, Lublini vojevoodkonna halduskeskus.
Ajalugu
Juba 6. sajandil oli Lublini Czwarteki linnaosa maa-ala asustatud. See nimi (poola keeles 'neljapäev') on arvatavasti mälestus kunagisest turupäevast. Juba 10. ja 11. sajandil kujunes sinna tähtis kaubanduskeskus. Esimesed kindlusrajatised ilmusid 8. sajandil Lossimäele. 10. sajandil asus seal silmapaistev linnus, mille ümber kasvas asula. Esialgne linnus oli ehitatud puidust, hilisem kindlus juba kivist.
Keskaeg
Lublinit on kirjalikes allikates esmamainitud 1198. aastal. Linna kindlustusi on mainitud 1224. aastal, ent nad on märksa varasemad.
1317. aastal vürst Władysław I ajal sai Lublin linnaks Magdeburgi õiguse alusel.
1474 tegi Kazimierz IV Lublini vastmoodustatud Lublini vojevoodkonna keskuseks.
1392 andis Jogaila (Jagiełło) Lublinile tähtsad kaubandusprivileegid. Koos Poola ja Leedu vahel sõlmitud rahuga pani see aluse linna edaspidisele tõusule. 26. juunil 1569 sõlmiti Lublini unioon, mis ühendas Poola ja Leedu Rzeczpospolitaks. 16. sajandil pidas Poola seim mitu korda oma istungi Lublinis.
15. ja 16. sajandil arenes Lublin intensiivselt tänu seda läbivatele kaubateedele Musta mere äärest Lääne-Euroopasse. Lublini laadad olid laialt tuntud.
Uusaeg
17. sajandil tabas linna epideemia. Algul purustasid linna kasakad ja pärast rootslased. Ka edaspidi ei läinud linnal hästi: linn kannatas Põhjasõjas. Lõpetati Lublini laatade pidamine. Lääne-Euroopa kaupmehed hülgasid linna, ehkki August II andis Lublinile Krakówiga võrdsed õigused. Alles pärast Põhjasõja lõppu hakkas linn jälle kosuma.
1792 hõivasid linna Vene väed, ent Kolmanda Poola jagamise käigus läks Lublin Austriale. 1809 läks linn äsja moodustatud Varssavi hertsogiriigi koosseisu ja 1815 Poola Kuningriigi koosseisus Venemaale. 1897. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid juudid 50,9% linna elanikest.
Uusim aeg
Esimese maailmasõja ajal hõivasid linna 1915 Saksamaa ja Austria-Ungari väed. Alates Poola riigi taastamisest kuulub Lublin Poolale ja lühikest aega paiknes seal Poola valitsus.
Teise maailmasõja ajal oli 1939–1944 Saksa vägede poolt okupeeritud. See aeg oli linlastele eriti raske, sest umbes 40% linnaelanikest moodustasid juudid ja Lublinisse toodi juutide hävitamise programmi operatsiooni Reinhardt keskus. Pärast hõivamist Punaarmee poolt kuulutati Lublinis välja Poola Rahvavabariik ja Lublin oli riigi pealinn, kuni jaanuaris 1945 vabastati sakslastest ka Varssavi.
thumb|Vanalinn thumb|Lublini [[holokausti mälestusmärk dominiiklaste kiriku ees]]
Öötla
Öötla on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kareda valda.
Küla piirneb Vodja, Koordi, Esna ja Kareda külaga.
Küla läbib Paide–Järva-Jaani ja Anna–Peetri maantee. Öötla on Paidest 15 km kaugusel.
Öötla mõisahoones tegutseb MTÜ Viru Küla Selts.
Öötla külavanem on ka Vodja külavanem Lembit Annus.
2003. aastal oli rahvaarv 93.
Aleksander (Poola kuningas)
thumb|right|Aleksander. [[Jan Matejko maal]] Aleksander (5. august 1461 – 19. august 1506) oli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst (Aleksandrase nime all) alates 1492 ja Poola kuningas alates 1501 kuni oma surmani.
Leedu suurvürstina
Aleksander oli viimane Leedu suurvürst, kes polnud võimule saades ühtlasi ka Poola kuningas. thumb|240px|Leedu suurvürstiriik 13.–15. sajandini
Moskva-Leedu sõda (1500–1503)
Aleksanderi poliitika oli selgelt Moskva-vaenulik, ehkki ta abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga. Ta püüdis veel viimaseid sellega ühendamata Vene alasid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga liita. 1501 sõlmis Aleksander liidu Vana-Liivimaaga ühiseks sõjategevuseks Moskva vastu.
Ent siis suri 1501. aastal Aleksandri Poola kuningast vend Jan Olbracht, mistõttu sõda Moskvaga nihkus tagaplaanile ning Liivi ordumeister Wolter von Plettenberg jäi Moskva vastu üksi. Ka hiljem keeldus Aleksander Liivimaad abistamast. Sõda lõpetati 1503. aastal oluliste piirimuutusteta.
1506. aastal suri Aleksander ootamatult ning Poola ja Leedu troonid päris tema vend Zygmunt.
Isiklikku ja järglased
Aleksander oli Leedu suurvürsti (1440–1492) ja Poola kuninga (1444/1447–1492) Kazimierz IV (1427–1492) ja Elisabeth von Habsburgi poeg.
Abielu
Aleksander abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga (1476–1513), järglasi neil ei olnud.
Heinrich Johann von Wrangell
Heinrich Johann von Wrangell (vene Гейнрих Иоган (Андрей Иванович) Врангель; 9. detsember 1736 – 23. mai 1813 Sompa) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane, Andja vabahärra.
Ta oli kindralleitnant (1791), riiginõunik, Tallinna asehaldurkonna asekuberner 13. oktoobrist 1783 kuni 23. septembrini 1786, Tallinna asehaldur 23. oktoobrist 1786 kuni 28. novembrini 1796.
Talle kuulusid Virumaal Sõmeru, Sompa, Tärivere ja Uhe, ning Tartumaal Sangaste kihelkonna Väike-Puka mõis.
Perekond
Heinrich Johann von Wrangelli vanemad olid Nils Johann von Wrangell (1709–1778) ja Kalvi mõisast pärit Auguste Gertrude von Essen. Tema isa oli Andja vabahärra ja Tartumaal asunud Soontaga, Kivijärve, Väike-Puka, Kandle ja Leevi mõisahärra, ning Rootsi feldmarssal Carl Henrik Wrangeli (1681–1755) vennapoeg.
Ta abiellus 1778 Jakobine Elisabeth von Löwensterniga (1756–1818), kes oli Uue-Antsla mõisnik ja rittmeister Valentin Johann von Löwensterni (suri 1770) ja Kuigatsi (Kuikatz) mõisast pärit Hedwig Jakobina von Dückeri tütar. Abielust sündisid:
Sigaretimarkide loend
Siin on loetletud sigaretimarke.
Pavel Bogovski
Pavel Bogovski (10. märts 1919 Tartu – 8. märts 2006) oli Eesti onkoloog-patomorfoloog, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1993).
Elukäik
Bogovski isa oli arst ja ema halastajaõde. Tema lapsepõlv möödus Saaremaal, kus ta käis saksakeelses lasteaias. Kaheksa-aastaselt rääkis ta nii eesti, saksa kui ka vene keelt. Ta lõpetas aastal 1937 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1937–1941 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Teise maailmasõja tõttu katkesid õpingud ja pere siirdus tagalasse Kasahhi NSV-sse, kus 1943. aastal lõpetas raviarsti kutsega Alma-Ata Meditsiiniinstituudi. Pärast lõpetamist mobiliseeriti ta sõjaväkke, kus teenis arstina Eesti Laskurkorpuses sõja lõpuni.
Hiljem jätkas tudeerimist Tartu Riikliku Ülikooli aspirantuuris A. Valdese juhendamisel. Tema erialaks oli patoloogiline anatoomia, mis päädis kandidaadiväitekirja kaitsmisega aastal 1949. Väitekirja teemaks oli "Vaegtoite ja glükoosisüstete mõjust haava organisatsioonilise protsessi morfoloogiale (maksale)".
Aastal 1949 asus ta tööle Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudis, algul teadussekretärina, hiljem laboratooriumi juhataja. Aastail 1953–1991 oli ta instituudi direktor.
Aastal 1961 kaitses ta Leningradi Sanitaarhügieenelises Meditsiiniinstituudis doktorikraadi. Doktoritöö ühine nimi oli "Eesti põlevkivi töötlemise produktide kantserogeenne toime".
Professori kutse patoloogilise anatoomia ja onkoloogia erialal anti talle 1962. aastal.
Aastatel 1963–1967 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu VI koosseisu saadik.
Teadustegevus
Pavel Bogovski elutöö on seotud Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudiga (tänapäeval Tervise Arengu Instituut), kus ta oli ametis aspirandist direktorini. Bogovski tähtsamad saavutused on seotud onkoloogia ja kantserogeensete ainete uurimisega. Märkimisväärne on tema osa kantserogeenide ühe rühma – N-nitrosoühendite uurimise algatajana ja teostajana nii rahvusvahelises ulatuses kui ka Eestis. Teiseks Pavel Bogovski oluliseks tööks oli Maailma Tervishoiuorganisatsiooni süsteemi kuuluva Lyoni Rahvusvahelise Vähiuurimise Keskuse väliskeskkonna kantserogeenide osakonna organiseerimine ja juhatamine aastatel 1968–1974.
Oma elu viimastel aastakümnetel pühendus Pavel Bogovski meditsiiniterminoloogiale, mille tulemusel on Eesti keelde lisandunud rohkesti meditsiinilist oskussõnavara. Valmis sai soome keelst tõlgitud meditsiinisõnaraamat. Pavel Bogovski publitseeris üle 2000 teadusliku kirjutise. Ta juhendas ja konsulteeris seitset teaduste kandidaati ja kolme teadusdoktorit.
Välislingid
http://kes-kus.ee/category/akadeemiline-keskus/page/8/
https://arhiiv.err.ee/vaata/maailmapilt-maailmapilt-akadeemikud-pavel-bogovski/similar-240087
Herrnhut
Linna asutas aastal 1722 Nikolaus Ludwig von Zinzendorf, selle asukateks said hussiidi põgenikud.
Linnaga liideti 2010. aastal Strahwalde vald, 2011. aastal Großhennersdorfi vald ja 2013. aastal Berthelsdorfi vald.
Tel Aviv
thumb|270px|Tel Avivi rand Tel Aviv-Yafo ehk Tel Aviv (heebrea תל־אביב 'kevade küngas', araabia تَلْ أَبِيبْ-يَافَا) on suuruselt teine linn Iisraelis, Tel Avivi ringkonna keskus ja tähtis tööstuskeskus. Iisraeli riik kuulutas Jeruusalemma seadusega 1980. aastal riigi pealinnaks küll Jeruusalemma, kuid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon nr. 478 (20. augustist 1980) kuulutas selle seaduse kehtetuks ning ÜRO ja enamik maailma riike tunnustab siiani Iisraeli pealinnana Tel Avivi.
Linn asub Vahemere ääres.
Tel Avivis paiknevad paljude riikide saatkonnad, sealhulgas Eesti Vabariigi Suursaatkond Iisraelis.
Ajalugu
Linn on asutatud 1909. aastal. 4.novembril 1949 liideti Yafo Tel Avivi linnaga ning viimase ametlikuks nimeks sai Tel Aviv-Yafo.
Yafot on esimest korda maininud Thutmosis III 1470 eKr. Asustus Yafos on teada juba keskmisest pronksiajast. Korduvalt on Yafot mainitud Piiblis sadamana.
Nime päritolu
Väljend "tel aviv" tähendab heebrea keeles nii 'kevade küngas' kui ka 'taassünni küngas'.
Kui Nahum Sokolov tõlkis Theodor Herzli raamatu "Altneuland" ("Vana uus maa") heebrea keelde, pani ta tõlke pealkirjaks "Tel Aviv". Sokolov võttis selle Hesekieli raamatust 3:15, kus Hesekiel räägib oma nägemustest pärast kohtumist Issandaga taevas: "Ja ma tulin Tel-Abibi vangide juurde, kes elasid Kebari jõe ääres; ja seal, kus nad elasid, istusin ma vaikides nende keskel seitse päeva."
Seda nime peeti sobivaks kehastama iidse juutide kodumaa taassünni ideed. Täpsemalt väljendudes tähendab "tel" mitte mäge, vaid arheoloogilist leiupaika, kus üksteise peal asuvad eri vanusega kultuurkihid.
Kliima
Tel Avivis on vahemereline kliima kuumade ja kuivade suvede ning märgade talvedega. Aastas on rohkem kui 300 päikeselist päeva.
Temperatuuri absoluutne maksimum Tel Avivis on +43 °C, absoluutne miinimum -1,9 °C. Pärast 1950. aastat ei ole linnas korralikku lumesadu olnud. Ka selgetel talvehommikutel ei lange õhusoojus naljalt alla +6 °C.
Läheduse tõttu merele on Tel Avivis aasta keskmine sademehulk üsna suur, 531 mm. Juunist septembrini on kuu keskmine sademete hulk 0 mm, seevastu detsembris ja jaanuaris 126 mm. Suvel ei saja vihma sellest hoolimata, et õhuniiskus võib üsna suur olla.
Rahvastik
Tel Avivis on 404 400 elanikku (2010; koos linnastuga 3 325 700).
Majandus
2008. aastal oli Tel Avivi SKP 122 miljardit dollarit.
Haridus
Tel Avivis asuvad kõrgkoolid
Sport
Jalgpalliklubid Bne Yehuda, HaPo'el Tel Aviv ja Maccabi Tel Aviv mängivad Iisraeli kõrgliigas.
Sõpruslinnad
Tel Avivil on alates 2011. aastast 29 sõpruslinna:
Lisaks on Tel Avivil partnerlussuhe Los Angelesega (USA).
Sfääriline liikumine
Sfääriline liikumine on jäiga keha selline liikumine kus üks kehaga muutumatult seotud punkt jääb liikumatuks. Sellise keha liikumisel liiguvad kõik teised punktid sfääri pindadel, mille keskpunktiks on liikumatu punkt. Peale püsivalt liikumatu punkti on sellisel kehal igal ajahetkel hetkeliselt liikumatu sirge, mis läbib liikumatut punkti ja mida nimetatakse hetkeliseks pöörlemisteljeks. Keha liikumist antud hetkel võib vaadelda kui pöörlemist ümber hetkelise pöörlemistelje mingi nurkkiirusega. Kuna hetkeline pöörlemistelg pidevalt muudab oma asendit ruumis, siis koos sellega muutub ka nurkkiiruse suund.
Keha nurkkiirendus võrdub nurkkiiruse tuletisega aja järgi. . Selle valemi põhjal võib nurkkiirendust vaadelda kui nurkkiiruse lõpp-punkti kiirust. Selline tõlgendus ülesannetes võimaldab praktiliselt leida nurkkiirenduse suurust ja suunda.
Erijuhul kui, võib kasutada teoreemi konstantse mooduliga vektori tuletisest.
Konstantse mooduliga vektori tuletis aja järgi võrdub vektori hetkelise nurkkiiruse ja vektori enda vektorkorrutisega, kus on vektori  pöörlemise nurkkiirus. Valem on õige ainult siis, kui.
Gupo sild
Sild valmis 7. märtsil 1932, kandis siis nime 계루바식판향교 (Gyero Basikpan Hyang-gyo) ja tal oli 56 sammast. Sel ajal oli see Korea pikim sild ja talle anti hüüdnimi Nakdong Janggyo. Hiljem lülitati sild Gupo liiklussüsteemi ja ka silla nimi muudeti.
Sild ühendab Kyŏngnami regiooni ja Seouli–Busani liiklusteed. Sild on nii majanduslikult kui ka kultuurilis-poliitiliselt väga tähtis ühendustee.
Jäneda
Jäneda on küla Lääne-Virumaal, Tapa vallas. 2021. aasta seisuga oli külas 298 elanikku.
Libahunt
300px|thumb|Saksa [[puulõige 1722. aastast]] Libahunt (vananenud kirjanduses ka ebahunt) on paljude rahvaste usundis ajutiselt või alaliselt hundiks muutunud või muudetud inimene.
Jäneda
Jäneda on tuntud oma mõisa ja laatade poolest.
Libahunt
Libahundi (ka koduhunt, Saaremaal inimesehunt, lõunaeesti murretes soend) kujutelm on tuntud ka eesti rahvausundis; võimalik, et laenuna germaani ja slaavi rahvastelt. Eestlaste uskumuste järgi võis libahundiks saada nõia loitsimise (needmise) läbi või ise teatud maagilisi toiminguid sooritades (hundinaha selga tõmbamine, kolm korda ümber nõiutud kivi käimine, enda erilise nõiutud võidega määrimine, nõiasõnade lugemine).
Jäneda
Jäneda küla asub Jänijõe keskjooksul. Külas asuvad kool, ambulatoorium, kultuurimaja. Küla läbib ka Piibe maantee.
Libahunt
Usuti, et libahundid murravad koduloomi, harvem ka inimesi. Usuti ka, et libahunte eristab tavalistest huntidest valge märk kaelal – jälg kaelas kantud sõlest, preesist vms ehteasjast.
Jäneda
Jänedale jõuavad välja ka Aegviidust ja Põhja-Kõrvemaalt algavad suusa- ja matkarajad. thumb|260px|left|Jäneda küla, 10. mai 2020 thumb|270px|left|Jäneda laat 2016. aasta mais Jänedal asuvas Jäneda mõisas ja Jäneda Pullitalliteatris toimuvad paljud üritused.
Libahunt
Et libahunti taas inimeseks muuta, tuli talle leiba süüa anda. Vahel lisandus nõue, et leiba pidi ulatama sepistatud rauast teraga, näiteks noa otsas.
Jäneda
Piibe maantee ääres Jänedal, asub söögikoht Musta Täku Tall.
Libahunt
Libahundiks nimetati ka tavalise hundi kümnendat (ka seitsmendat, üheksandat, kaheteistkümnendat) poega, kes pidavat koduloomi murdma ja sööma mitte kõri kallale hüpates, vaid tagaotsa poolt.
Jäneda
Ajalugu
Esimesed jäljed inimtegevusest Jänedal pärinevad 3. aastatuhandest eKr, selleks on juhuleiud – venekujulised kivikirved, mis on eksponeeritud Järvamaa Muuseumis. 1. aastatuhande lõpust pärineb Jäneda muinaslinnus, mis on Järvamaa suurim muistne kaitseehitis.