cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ühekroonine pangatäht
Tagakülg
Kupüüri tagaküljel on vaade Toompea lossile.
Eesti Energia
pisi|Eesti Energia peahoone Tallinnas aadressil [[Lelle tänav 22]] Eesti Energia Aktsiaselts on 1939. aastal asutatud Eesti riigile kuuluv rahvusvaheline energiaettevõte, mis tegutseb Baltikumi, Soome, Rootsi ja Poola elektri- ja gaasimüügi turgudel ning rahvusvahelisel vedelkütuste turul.
Kontsern haldab tervikahelat põlevkivi kaevandamisest, elektri, soojuse ja õli tootmisest kuni elektri transpordi, müügi ja lisateenusteni.
Põhiliseks energiatootmise tooraineks on Eesti Energiale kuuluvatest kaevandustest pärinev põlevkivi. Samas kasvatatakse läbi tütarettevõtte Enefit Green ka taastuvenergeetika osakaalu. 2020. aastal moodustas taastuvenergia 38 protsenti elektri ja soojuse kogutoodangust.
Eesti Energia 70. aastapäeval, 8. mail 2009, muutis liideti erinevate visuaalide tütarettevõtted ühtse Eesti Energia brändi alla ning välisturgude tegevused koondati ühtse kaubamärgi Enefit alla.
2000. aastatel laiendas Eesti Energia tegevust teistesse riikidesse, lootes võtta kasutusele põlevkivimaardlad ning eksportida tehnoloogiat näiteks Jordaaniasse ja Utah' osariiki Ameerika Ühendriikides. Ajakirjanduses on avaldatud kahtlusi investeeringute tasuvuse suhtes. 2014. aasta 25. jaanuaril toimus Utah' osariigi pealinnas Salt Lake Citys ka tuhandete osavõtjatega keskkonnateemaline meeleavaldus, kus muuhulgas protestiti Eesti Energia tütarettevõtte Enefit American Oil planeeritavate põlevkivikaevanduste vastu.
Ajalugu
Kindlustamaks energeetika arengut asuti 20. sajandi esimesel poolel ühtse elektrivõrgu väljaehitamisele. Koordineerivaks keskuseks sai 1936. aastal loodud Eesti Rahvuslik Jõukomitee. Aastal 1938 valmis üksikasjalik Eesti elektrifitseerimise plaan, mille aluseks said järgmised progressiivsed põhimõtted: luua ülemaaline ühtne elektrivõrk, jagada koormus elektrijaamade vahel optimaalselt ja ühendada suuremad jaamad töökindluse tagamiseks magistraalliinidega.
Kavandatut hakati peatselt ellu viima. 1939. aasta 8. mail kirjutas tollane president Konstantin Päts alla AS Elektrikeskus loomise dokumendile. See hetk tähistab Eesti Energia kontserni algust.
Plaanipärase arengu katkestas Teine maailmasõda ja Eesti okupeerimine 1940. aastal. Sõja lõpuks oli Eesti energeetika põhjalikult purustatud. 1950. aastatel algas taastamisajajärk. Valmisid Ahtme ja Kohtla-Järve elektri ja soojuse koostootmisjaamad ning Ahtme-Tallinna ja Ahtme-Narva elektriliinid. 1955. aastal võeti kasutusele Narva hüdroelektrijaam, mis tõsi küll, jäi Lenenergo alluvusse. Estonia puiestee 1 // 3 ehitati 1958. aastal viiekorruseline nurgahoone Eesti Energia peahoonena.
Eesti oludes ülisuured Balti ja Eesti soojuselektrijaamad võimsusega vastavalt 1435 ja 1610 MW ehitati aastatel 1956–1973. Samal ajavahemikul vähendati Ahtme ning Kohtla-Järve elektrijaama tegevust ning suleti Tallinna ja Püssi elektrijaam. 1. jaanuaril 1970 alustas tööd elektrijaamasid põlevkiviga varustav Narva karjäär, kolm aastat hiljem 1973. aasta 28. detsembril hakati põlevkivi kaevandama Estonia kaevandusest. Tallinna linna soojus- ja elektrienergiaga varustamiseks hakati 1974. aastal ehitama Iru koostootmisjaama. Elektrijaamade ehitamise kõrval arendati elektrivõrke ja rajati alajaamu.
1980. aastal avati Eesti elektrijaama kõrval uus Narva õlitehas, mis tänapäeval kannab Enefit140 nime.
Eesti iseseisvuse taastamise järel, 19. detsembril 1996 võttis EV Valitsus vastu korralduse riigiettevõtte Eesti Energia jagunemise kohta, mis nägi ette aktsiaseltside Eesti Energia, Narva Elektrivõrk ja Läänemaa Elektrivõrk asutamise. 1998. aasta 1. aprillil moodustati Eesti Energia AS. AS Narva Elektrivõrk kujundati oktoobris 2009 ümber osaühinguks Loojangu Valgus ning lõpetas tegevuse 2014. AS Läänemaa Elektrivõrk on järgnevalt korduvalt nime vahetanud, 2006. aastast tegutseb aktsiaseltsina Imatra Elekter.
1998. aastal kanti äriregistrisse riigiettevõtte Eesti Energia ümberkujundamisel asutatud aktsiaselts Eesti Energia, Eesti Energia koosseisu loeti kuuluvaks veel ka seni eraldiseisvate majandusüksustena ettevõtteregistrisse kantud järgmised riigiettevõtted: Balti Elektrijaam, Eesti Elektrijaam, Iru Elektrijaam, Põhja Elektrivõrgud, Lõuna Elektrivõrgud, Viru Elektrivõrgud, Saarte Elektrivõrgud, Tallinna Elektrivõrk, Eesti Energoremont, Energiamüük, Eesti Energia Õppekeskus ja Eesti Energia Kommertskeskus.
Tuulest on Eesti Energia elektrit tootnud alates 2002. aastast, mil rajati Virtsu I tuulepark. Tänapäeval on Eesti Energia valduses neli tuuleparki: Paldiskis, Aulepas, Narvas ja Virtsus koguvõimsusega 111 MW.
Eesti Energia kasutab elektritootmiseks vett alates 2002. aastast, mil renoveeriti Linnamäe hüdroelektrijaam. Lisaks Linnamäe hüdroelektrijaamale opereerib Eesti Energia ka Keila-Joa hüdroelektrijaama.
2012. aastal alustas Eesti Energia Ida-Virumaal uue elektrijaama ehitamist. Auvere elektrijaama võimsuseks saab olema 300 MW ning see valmib 2015. aasta lõpuks. Võrreldes olemasolevate põlevkivil töötavate elektrijaamadega tuleb keevkihttehnoloogial toimiv Auvere elektrijaam keskkonnasõbralikum, väiksemate õhuheitmetega ning efektiivsema tootmisega. Auvere elektrijaam hakkab kütusena kasutama põlevkivi ning kuni 50% ulatuses on seda võimalik asendada biokütustega.
2013. aastal avas Eesti Energia Irus Eesti esimese koostootmisjaama, mis kasutab kütusena segaolmejäätmed. 105 miljonit eurot maksnud jäätmeenergiaplokk toodab lisaks elektrile ka soojust Tallinna ja Maardu elanikele. Iru jäätmeenergiaplokk on Eesti jaoks uus lahendus nii energia tootmises kui ka prügikäitluses. Jäätmeploki valmimisega lõppes Eestis suuremahuline segaolmejäätmete prügilatesse ladestamine.
2014. aasta märkis Eesti põlevkivienergeetika jaoks mitut olulist juubelit. Eesti Energia kontserni eelkäija AS Elektrikeskuse loomisest möödus 75 aastat. Eesti Energia elektritootmise algusest möödus 65 aastat – 1949. aastal valmis Kohtla-Järve soojuselektrijaam. Balti ja Eesti elektrijaamad tähistasid 2014. aastal 55. ja 45. tegutsemisaastapäeva.
2018. aasta mais sõlmis Eesti Energia ASi tütarettevõte Enefit Green Baltikumi suurima taastuvenergiatootja Nelja Energia suuromaniku Vardar Eurus AS-i ja väikeaktsionäridega aktsiate müügi lepingu.
2019. aasta seisuga kuulub 100% 4Energia aktsiaid Eesti Energiale, seega kuuluvad talle 17 tuuleparki Eestis ja Leedus koguvõimsusega 287 MW, biomassil töötav 3,9 MW elektri ja 19,2 MW soojuse koostootmisjaam Lätis ning 140 000 tonnise aastatoodanguga pelletitehas.
Energiamüük
Eesti Energia energiamüük tegeleb elektrienergia müügiga Eesti, Läti ja Leedu era- ja äriklientidele. Lisaks pakub Eesti Energia klientidele valdkonnaga seotud teenuseid nagu näiteks elektritööd, energiaaudit ja -märgis, energiasäästu alane nõustamine jne. Kogu Eesti Energia elektrijaamades toodetava elektri müük Eesti Energia Põhjamaade elektribörsile Nord Pool Spot. Elektrimüüjana ostab ettevõte klientidele müüdava elektri börsilt.
Aastal 2021 müüs Eesti Energia 3,9 TW·h elektrienergiat, mis oli veerand võrra rohkem kui aastal 2020. Üle 4,4 TW·h ehk 52% sellest oli müüdud Soomes, Lätis, Leedus ja Poolas ning peaaegu 4,2 TW·h ehk 48% Eestis.
Põlevkivi kaevandamine
Eesti põlevkivivarud kuuluvad riigile ja asuvad üleriigilise tähtsusega Eesti maardlas. Kaevandamise tingimused on kindlaks määratud kaevandamislubades, ning mitmetes keskkonnakaitset, tööohutust ja tervisekaitset käsitlevates õigusaktides ja lubades.
Enefit Kaevandused on Eesti Energia kontserni kuuluv kaevandusettevõtte, mis kaevandab Ida-Virumaal põlevkivi elektri-ja õlitootjate varustamiseks kütuse ja toorainega. Ettevõte toodab ja müüb killustikku ning aherainet. 2013. aastal kaevandas Eesti Energia 17 miljonit tonni põlevivi.
Põlevkivi tootmisel kasutatakse nii pealmaakaevandamist (Narva karjääris) kui allmaakaevandamist (Estonia kaevanduses). Kohtades, kus põlevkivikiht ei ole väga sügaval, kaevandatakse põlevkivi pealmaameetodil – nii on otstarbekas põlevkivi kaevandada kuni 30 meetri sügavuselt. Kui põlevkivikiht on sügavamal on soovitav kaevandamiseks avada allmaakaevandus.
Nüüdisaegsed kaevandused tegutsevad elukeskkonda minimaalselt häirides ning aitavad töökohtade loomise kaudu kaasa kohaliku elu jätkusuutlikkusele ja piirkonna elanike arvu tõusule. Kokku töötab Eesti Energias enam kui 7300 inimest, kellest enamus Ida-Virumaal. See teeb ettevõttest regiooni suurima tööandja.
Kaevandusalade rekultiveerimise käigus on Eesti Energiast aastate vältel saanud üks suuremaid metsamaa rajajaid Eestis – alates 1960ndatest on istutatud üle 13 000 ha metsa ja 169 ha on korrastatud põllumaaks. Mõnel juhul saavad endised tööstusalad ka uue otstarbe. Näiteks suletud Aidu karjääris on aga kujundamisel omapärane veemaastik, kuhu luuakse võimalused puhkamiseks ja sportimiseks.
Elektri ja soojuse tootmine
Eesti Energia kasutab elektri ja soojuse tootmiseks peamiselt põlevkivi. Taastuvenergiat toodavad Eesti Energiale kuuluvad tuulepargid ja hüdroelektrijaamad. Iru soojuselektrijaam kasutab elektri ja soojuse tootmiseks segaolmejäätmetes leiduvat energiat.
Elektri ja soojuse tootmisega seotud ettevõtted
Eesti Energia osalus on antud sulgudes.
Elektrienergia toodang kütuste kaupa
2015. aastal toodeti elektrit 7,7 TWh ja see jagunes kütuste kaupa järgmiselt:
2018. aastal oli toodetud 9,7 TWh elektrit, sh 8,6 TWh Narva Elektrijaamadel. Taastuvatest ja alternatiivsetest allikatest oli toodetud ligi 0,7 TWh. Elekter oli toodetud 11 eri allikast:
Põlevkiviõli tootmine
Eesti Energia on põlevkivist õli tootmise protsessi arendamisega tegelenud juba enam kui 30 aastat. Enefit-tehnoloogiat, millel ettevõtte õlitootmine põhineb, arendatakse rahvusvahelise insenerifirmaga Outotec loodud ühisettevõtte Enefit Outotec Technology kaudu.
Eesti Energia toodab põlevkivist õli kahes Enefit140 tootmisseadmes ja 2012. aastal valminud Enefit280 õlitehases. Igal aastal toodab ettevõte ligi 180 000 tonni vedelkütuseid, lähiaastatel kasvab see maht uue Enefit280 tehase arvelt veelgi. Toodetav õli on raskeõli, mida kasutatakse näiteks katlamajades kütteõlina ja laevakütuse komponendina.
Tehnoloogiatööstus
Eesti Energia Tehnoloogiatööstus tegutseb rahvusvaheliselt Enefiti kaubamärgi all. Ettevõte pakub metallkonstruktsioonide, energeetika- ja tööstusseadmete valmistajana laia valikut tehnoloogilisi projektlahendusi energeetika- ja tööstussektorile. Ettevõte pakub terviklahendusi projekteerimisest kuni paigalduse ja hoolduseni. Eesti Energia kontsernis on Tehnoloogiatööstus elektrijaamade ja õlitehaste tehnoloogialahenduste peamine arendaja ja valmistaja. Tehnoloogiatööstuse suurimad kliendid on tuntud tööstusettevõtted, nagu ABB, Andritz, ALSTOM Finland, ALSTOM Power Sweden AB, ALSTOM Power Norway AS, ALSTOM Germany, Eesti Energia Kaevandused, FLSmidth, Foster Wheeler, METSO Power, METSO Minerals, METSO Paper, MW Power, Eesti Energia Narva Elektrijaamad, Eesti Energia Õlitööstus, Sandvik Mining and Construction, TLT Co-Vent, Vestas, VKG Oil,YIT Industria Ltd.
Rahvusvaheline arendustegevus
Kuigi Eesti Energia tegevuse kese asub Eestis, arendab ettevõte lisaks projekte Jordaanias ja Utah' osariigis USAs.
Jordaanias arendab ettevõte paralleelselt kahte projekti. Eesti Energial on Jordaania valitsusega eksklusiivne kokkulepe 540 MW põlevkivielektrijaama rajamiseks. Ühtlasi on Eesti Energial Jordaania valitsusega sõlmitud kontsessioonileping pikaajaliseks põlevkiviressursi kasutamiseks riigis. Samal ajal elektrijaama rajamise projektiga uuritakse ka võimalusi põlevkivist vedelkütuste tootmiseks Jordaanias.
2013. aastal kiitis Jordaania keskkonnaministeerium heaks elektriprojekti keskkonnamõjude hinnangu. Sellele eelnes 2-aastane põhjalik töö kogudes andmeid projektipiirkonna kliimatingimuste kohta, analüüsides keskkonna, kultuurilise ja sotsiaalmajanduslikke tingimusi ning projekti mõjusid.
2013. aasta detsembris sõlmis Jordaanias põlevkivielektrijaama projekti arendav ja emaettevõtte kaudu osaliselt Eesti Energiale kuuluv Attarat Power Company eelkokkulepped elektrijaama ehitaja ning rahastajatega. Elektrijaama ehitamise finantseerimiseks on sõlmitud eelkokkulepped kahe Hiina suurpangaga – Bank of China ja Industrial Commercial Bank of China. Ligi 1,4 miljardi dollari suurust laenulepingut garanteerib Hiina ekspordikrediidiagentuur Sinosure. Kuue rahvusvaheliselt tunnustatud ehitusettevõtte seast valiti elektrijaama ehitajaks Hiina kogenud ettevõte Guangdong Power. Enne ehitustegevuse alustamist lepitakse kokku Jordaania valitsusega elektri hinnas ja sõlmitakse finantseerimislepingud.
Utah' projekti arendab 100% Enefitile kuuluv ettevõte Enefit American Oil. Eesti Energia Utah' projekt katab regiooni ühte rikkalikumat põlevkivimaardlat, mis sisaldab hinnanguliselt 2,6 miljonit barrelit õli. 2011. aasta märtsis Utah' osariigis omandatud põlevkivivaru on kuni 12 korda suurem kui Eesti Energia käsutuses olevad põlevkivivarud Eestis. Üle poole põlevkivimaardlast asub eramaal, ülejäänud osa on liisitud USA föderaalvalitsuselt või Utah' osariigilt. Põlevkivitööstuse arendamist alustatakse eraomandisse kuuluvatelt aladelt, kus asuvast põlevkivist jätkub orienteeruvalt 30 aastaks.
Sotsiaalne vastutus
Eesti Energia on üks suuremaid sponsorlus- ja heategevusprojektide toetajaid Eestis. Eesti Energia toetab järgmisi valdkondi:
Kontsern on ka
Eesti Energia tööandjana
Eesti Energia on enam kui 5000 töötajaga riigi üks suurimaid tööandjaid, eriti oluline on ettevõtte roll Ida-Virumaal, kus asub kolmveerand ettevõtte töökohtadest. Igal aastal käib Eesti Energias praktikal ligi 200 noort.
CV Keskuse ja CV Online'i küsitluste ning TNS Emor tööandjate maineuuring andmetel on Eesti Energia Eesti eelistatuim tööandja.
Põlevkivitööstuse rolli Ida-Virumaa tööturul analüüsis 2013. aastal Ida-Virumaa Omavalitsuste Liidu tellimusel Poliitikauuringute Keskus Praxis.
Juhtimine
2014. aastast on juhatuse esimees Hando Sutter, 3. jaanuaril 2023 teatas Eesti Energia nõukogu, et on kinnitanud uueks esimeheks Andrus Durejko, kes asub ametisse 1. aprillil 2023. Tema volitused kehtivad kuni 31. märtsini 2023. Aastatel 2005–2014 oli juhatuse esimees Sandor Liive.
Eesti Energia Väino Kaldoja (nõukogu esimees), Andres Liinat, Ants Pauls, Einari Kisel, Kaie Karniol, Danel Tuusis ja Ivo Palu.
Majandusnäitajad
2020. aastal oli ettevõtte käive 833,7 miljonit eurot ning puhaskasumit teeniti 19,3 miljonit eurot. Samal aastal toodeti 3,8 teravatt-tundi elektrit, 1,1 teravatt-tundi soojust ja 452 000 tonni vedelkütuseid.
2021. aastal oli ettevõtte käive 1,31 miljardit eurot ning puhaskasumit teeniti 111 miljonit eurot. Samal aastal toodeti 5,2 teravatt-tundi elektrit ehk 37% võrra rohkem kui eelmisel aastal. Taastusenergia tootmise maht suurenes 12% võrra ja jõudis 2,1 teravatt-tundini, millest 1,65 TW·h oli taastuv elekter ja 0,45 TW·h taastuv soojus.
2022. aastal andis ettevõte ligi 7% Eesti riigi maksutuludest, kui lisaks maksudele võtta arvesse ka ettevõte puhaskasumit, mis kuulub samuti riigi tuludesse.
Dünaburgi komtuur
Dünaburgi ehk Daugavpilsi komtuur (saksa keeles Komtur von Dünaburg) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Dünaburgi komtuurkonda.
Esimene Dünaburgi komtuur on teada umbes 1245. aastast, kuid seejärel hävitati linnus peagi leedulaste poolt. Millal komtuurid uuesti ametisse asusid, pole täpselt teada, järgmine neist on teada alles 1387. aastast. Viimane Dünaburgi komtuur lahkus ametist 1559. aastal, mil linnus anti üle Poola vägedele.
Dünaburgi komtuur oli üks olulisemaid ordukäsknikke ja kuulus tihti kõrgeimasse ordunõukokku. Komtuuri tähtsus oli tingitud Dünaburgi ordulinnuse asukohast, teel Pihkva vürstiriigist - Leedu suurvürstiriiki. 16. sajandil said endistest Dünaburgi komtuuridest küllaltki tihti Viljandi komtuurid ja seejärel ka ordumeistrid.
Tartu Ülikooli Kliinikum
Tartu Ülikooli Kliinikum on Tartu Ülikooli kliinikuid ühendav sihtasutus Tartus. See on tervishoiuasutus ja ühtlasi meditsiinihariduse õppebaas. Kliinikumi suurim kliinikuid koondav haiglakompleks asub Tartus Maarjamõisas.
Tartu Ülikooli Kliinikumi kui riigiasutuse asutasid 6. juunil 1993 Eesti riik, Tartu Ülikool ja Tartu linn. 22. detsembril 1998 organiseerisid asutajad selle ümber sihtasutuseks.
Ajalugu
1. mail 1804 asutas ja avas arstiteadlane Daniel Georg Balk Tartus Riia mäel bürger Dahlströmi majas Tartu Ülikooli Kliinikumi – Clinicum Universitatis Dorpatensis. Algne hoone ei ole säilinud, kuid see asus Võru, Lille ja Tähe tänava vahelisel alal. Üliõpilased hakkasid kohe pärast avamist kliinikus praktiseerima. Kliinik oli ette nähtud meditsiiniüliõpilastele praktiliseks õppetööks, kõiki ravi vajavaid patsiente polnud võimalik vastu võtta kuna kliinikul puudus raha ning ruumi oli vähe.
27. juulil 1808 viidi Clinicum Universitatis Dorpatensis Toomemäele, sealsest kasarmuhoonest ümber ehitatud omaette kivimajja. Hoonesse pidi mahtuma kolm kliinikut: sisehaiguste, kirurgia- ja sünnituabi kliinik. Kliiniku avamise järel teatas professor Balk ajalehes Dörptsche Zeitung:
"Kõigil, kes Tartu Ülikooli Kliiniku hoonet seestpoolt näha soovivad, peab olema sissepääsuluba või professor Balki nõusolek. Tartu elanikele on külastamine võimaldatud ainult pühapäeviti, väljast sissesõitnule tuleb professor Balk rõõmuga vastu ka teistel päevadel. Kliinikumi ilma loata ei lasta, sest see segab asjaajamist ja põhjustab ebameeldivusi."
1993. aastal Tartu Ülikooli Kliinikumi põhikirja kinnitamisel arvati Tartu Ülikooli Kliinikumi koosseisuTartu linnas asunud riigi tervisehoiuasutused: Maarjamõisa Haigla (L. Puusepa 8), Maarjamõisa Polikliinik (L. Puusepa 1 a), Tartu Psühhiaatriakliinik (Raja 31), Tartu Lastekliinik (Oru 3, N. Lunini 7), Tartu Kliiniline Nakkushaigla (Lina 7), Tartu Onkoloogia ja Radioloogia Kliinik (Vallikraavi 10), Tartu Naistekliinik (Lossi 36), Tartu Kopsukliinik (Riia 167), Tartu Kliiniline Naha- ja Suguhaiguste Dispanser, (Lossi 21/23, Veski 13), Tartu Stomatoloogia Polikliinik (Raekoja plats 6), Tartu Spordimeditsiinikeskus (Ülikooli 12/14), Eesti Endokrinoloogiakeskus (Pikk 60/64)
1998. aasta jaanuaris sõlmisid Eesti Vabariigi Valitsus, Tartu Ülikool ja Tartu linn vastava koostööprotokolli ja 22. detsembril 1998 asutati Sihtasutus Tartu Ülikooli Kliinikum.
Juhtimine
Kliinikumi juhatuse liikmed on Priit Perens (juhatuse esimees), Andres Kotsar (ravijuht), Joel Starkopf (teadus- ja arendusjuht), Ilona Pastarus (õenduse ja patsiendikogemuse juht).
Kliinikumi nõukokku kuulus 2023. aastal kaheksa liiget.
Tartu Ülikooli Kliinikumi logo
Kliinikumi logo värvid on punane, sinine ja roheline. Punane ja sinine värv sümboliseerivad vereringe tuntud värvidega. Roheline aga sümboliseerib kasvamist ning elu.
pisi|TÜ Kliinikumi Maarjamõisa kompleksi erakorralise meditsiiniosakonna korpus, L. Puusepa 8 pisi|TÜ Kliinikumi õendushoolduse osakond pisi|TÜ Kliinikumi spordimeditsiini- ja taastusravikliinik, Maarjamõisa polikliinik pisi|TÜ Kliinikumi lastekliinik pisi|Maarjamõisa Polikliinik
Kliinikud
Kliinikumi aadress on Ludvig Puusepa 8, 51014 Tartu. Kliinikumi koosseisu kuulub 19 kliinikut (mõni neist asub ka mujal):
Teenistused
Kliinikumi koosseisu kuuluvad teenistused asuvad aadressil Ludvig Puusepa 8, 51014 Tartu.
Ahter (tähtkuju)
right|250px|Ahter Ahter (ladina Puppis) on lõunataeva tähtkuju, mida läbib Linnutee. See kuulub 88 tänapäeva tähtkuju hulka ja on pindalalt 20. tähtkuju, kattes tähistaevast 673 ruutkraadi. Ahter oli kunagi osa suuremast tähtkujust, Argo Laevast. 1763. aastal moodustas Prantsuse astronoom Nicolas Louis de Lacaille Argo Laevast Kiili, Ahtri ja Purjede tähtkujud.
Ahtri tähtkujus asuvad mitmed täheparved, näiteks M46, M47 ja NGC 2451.
Nelja tähe näiv tähesuurus on suurem kui 3, neist heledaim on sinine ülihiid Zeta Puppis ehk Naos.
Kura laht
Kura laht (leedu Kuršių marios, vene Куршский залив, Kuršski zaliv) on Läänemere kagusopis asuv magedaveeline laht, mis on laguunne ehk madal, loodeteta ja poolsuletud. Nemunase jõest lähtub Rusnė alevi lähistel kahe jõeharuna põhiline sissevool. Klaipėda linna läbib ainuke väljavool merre, suudmes piiritlevad vaid paarisaja meetri laiust voolusängi nii vasakult kui ka paremalt muulid. Avamerest on laht täies ulatuses eraldatud sadakonna kilomeetri pikkuse ja võrdlemisi kitsa luitelise Kura maasäärega, sellepärast on veetase lahe poolel 12–15 cm kõrgem. Kura lahe põhjapoolne osa kuulub Leedule ja lõunapoolne osa Venemaale.
Gomoku
pisi|Rendžu laud Gomoku ehk "Viis nuppu ritta" on Jaapani lauamäng. Klassikalise mängulaua suurus on 18x18, kuid Gomokut võib mängida ka väiksemal mängulaual või isegi ruudulisel paberil. Ametlikel mängudel kasutatakse ringikujulisi nuppe, mis on kas mustad või valged. Vajalikud on ka mustad ja valged nupud, paberil mängimise korral võib teha näiteks ruute ja riste. Nuppe võib siis teoreetiliselt vaja minna 225, kuid harilikult piisab 100-st (50 kumbagi värvi) nupust. Gomokus on mustal väike eelis, kuid lihtsalt niisama mängides pole see märgatav. Gomoku professionaalne versioon on Rendžu.
Reeglid
Gomokus on eesmärk saada viiest nupust koosnev katkematu rida kas horisontaalis, vertikaalis või diagonaalis. Mängulaud meenutab esmapilgul paljude ruutudega lauda. Tähele tuleb panna, et nuppe ei käida mitte ruutude sisse, nagu tunduks lihtsam, vaid joonte ristumiskohtadesse. Nuppe laualt enne mängu lõppu ära ei võeta ega nihutata. Algul on mängulaud tühi. Alustab must, seejärel käib valge ja nii läheb edasi, korda-mööda. Võidab mängija, kes esimesena moodustab viisiku.
Kahvlid
Gomokus võitmiseks on vaja moodustada kahvleid ehk olukordi, kus mängulaual on mitu neljast või kahest otsast lahtist kolmest rida korraga, nii et vastane ei jõua neid kõiki kinni panna.
Gomoku harrastamine
Gomokut on võimalik mängida mitmes kohas internetis. Lisaks sellele on seda võimalik harrastada Kullo huvikeskuse mõttemängude ringis.
Pavaan
Pavaan (it pavana, padovana; sks Paduana) on seltskonnatants, mis oli populaarne renessansiajastul Euroopas, eriti 16. sajandil.
Tantsu nimetuse päritolu on ebaselge, pakutakse seost Padua linna (it [danza] Padovana 'Paduale iseloomulik [tants]') või paabulinnuga (hisp pavón 'paabulind').
See on aeglane, väärika iseloomuga sammtants, mida tantsitakse paarides.
Tantsu muusika on aeglases 2/2 või 4/4 taktimõõdus. Vormiskeem on tavaliselt A, A1, B, B1, C, C1. Meloodia saade järgib kontrapunkti või on homofooniline. Muusikažanrina püsis pavaan kasutusel veel barokiajastuni, kui tants ise oli juba populaarsuse kaotanud.
Diamond of Night
"Diamond of Night" on laul, mis esindas Eestit 1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Jeruusalemmas. Meloodia autorid on Priit Pajusaar ja Glen Pilvre, sõnad kirjutas Maian-Anna Kärmas. Laul sai 90 punkti ja pälvis 6. koha. Ennustustabelid ja kihlveokontorid ennustasid Eestile kindlalt kohta esikümnes. Lugu kõlas kontserdil viimasena enne rahvahääletuse algust.
Eesti Eurolaulu finaali pääses laul eestikeelsena, kuid finaali televoorude ajaks tõlgiti lugu inglise keelde. Eestikeelne versioon pealkirjaga "Langevate tähede aeg" (autor Kaari Sillamaa) avaldati alles 1999. aasta suvel, paar kuud pärast võistlust Jeruusalemmas.
Spekulatsioonid
Kinnitamata andmetel oleks "Diamond of Night" Eurovisiooni lauluvõistluse ülekaalukalt võitnud, kui telefonihääletus oleks mingil põhjusel ebaõnnestunud. Riikide varužüriide punktid (191) olevat Eesti esindusloo asetanud esikohale Islandi ees (137 punkti). Võistluse korraldaja EBU pole 1999. aasta varasuvel internetti lekkinud teateid Eesti "võidust" selgesõnaliselt kinnitanud ega ka ümber lükanud. Võistluse tegelik võitja Rootsi saavutanuks nendel kinnitamata andmeil viienda koha.
Lisateave
Plaadifirma Universal avaldas laulust singli, mida müüdi mitmes Euroopa riigis.
"Diamond of Night" on lisatud ka Evelin Samueli sooloplaadile AlterNature "Over The Water Blue" (2002).
Laulu teksti autor Maian Kärmas on tunnistanud, et loo refrääni viimane fraas "now I can say it is my time" sündis teadlikult, seoses kurva kogemusega aasta varem, kui Evelin Samuel jäi Eurolaulu koduses eelvoorus napilt teisele kohale.
Sündinud 22. aprillil
''Siin loetletakse 22. aprillil sündinud tuntud inimesi.
Lea Veelma
Lea Veelma-Sinissaar (25. mai 1947 Tallinn – 9. mai 2007 Tallinn) oli eesti ajakirjanik, kes sai tuntuks Vikerraadio keskööprogrammide ja Raadio 2 saate "Kunstikanal" juhina.
Elulugu
Esmase hariduse omandas Lea Veelma Tallinnas Allika tänava põhikoolis. Tema õpingud jätkusid Tallinna 2. Keskkoolis, mille ta lõpetas 1965. aastal. Pärast keskkooli lõppu astus ta Tartu Riiklikusse Ülikooli, mille lõpetas inglise keele ja kirjanduse erialal.
Ülikooli kõrvalt alustas Lea Veelma tööd ajakirjanikuna. Aastatel 1966–1970 töötas ta ajalehes Rahva Hääl ja aastast 1973 Eesti Raadios. Tuntust kogus ta Eesti Raadio esimese kanali (Vikerraadio) keskööprogramme juhtides. Aastatel 1993–2004 juhtis Lea Veelma Raadio 2 eetris olnud kunstisaadet "Kunstikanal", mis valmis koostöös aktsiaseltsiga Restor.
Lisaks ajakirjanikutööle oli ta tegev ka Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1971–1973) ning Teatri- ja Muusikamuuseumis (1973–1979).
Hiljem oli ta seotud eelpool mainitud aktsiaseltsiga Restor (1993–1998) ja töötas ka kaks aastat ettevõttes Ajakirjade Kirjastus (1998–2000).
Lea Veelma-Sinissaar suri pärast pikka ja rasket haigust Tallinnas 9. mail 2007.
Isiklikku
Aastast 1987 oli Lea Veelma abielus ajakirjaniku ja hilisema poliitiku Tiit Sinissaarega. Nende kooselust sündis 1989. aastal poeg Roald-Henrik Sinissaar.
Asashōryū
thumb|Asashōryū Akinori Asashōryū Akinori (jaapani 朝青龍 明徳, Asashōryū Akinori, sünninimega Dolgorsüren Dagvadordž (Долгорсүрэн Дагвадорж) 27. september 1980 Ulaanbaataris) on endine Mongoolia elukutseline sumomaadleja.
Ta on esimene Mongoolia sumomaadleja (rikishi), kes on saavutanud kõrgeima profisumo taseme ja saanud yokozuna 'ks.
Ta alustas suhteliselt kergena: kaalus 2001. aastal 129 kg, 2002 131 kg ja 2004 140 kg. 2010. aastal oli tema võistluskaal 154 kg, mis on siiski suhteliselt kerge.
2002. aasta jaanuariturniiri võitis ta täiseduga 15:0, olles esimene sumomaadleja pärast 1996. aastat, kes seda suutnud. Kohe märtsis saavutas ta teise 15:0 võidu, püstitades kõigi aegade rekordi 35 järjestikuse võiduga.
2005. aastal püstitas ta kolm rekordit:
Teised maadlejad ei tahtnud temaga eriti treenida, kuna ta vigastas treeningutel korduvalt tahtmatult sparringupartnereid.
Detsembris 2002 Asashōryū Akinori abiellus, kuid ametlik pulmatseremoonia peeti alles augustis 2004. Tema abikaasa on samuti mongol.
Aaria
pisi|Natalia Kutateladze esitab George Bizet 1875. aastal loodud ooperi Carmen aariat (57. Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas in 2020) Aaria (itaalia keeles aria, 'õhk') on muusikažanr, millesse kuulub vormiliselt lõpetatud kas saatega või saateta lüüriline pala soolohäälele või -muusikainstrumendile.
Ooperis, oratooriumis, kantaadis või muus vokaalmuusika žanris võib aaria moodustada iseseisva osa.
Asashōryū
2010. aasta jaanuaris toimunud turniiri ajal, mille ta lõpuks võitis, käis ta pärast kuuendat võistluspäeva baaris, kus sattus purjutades kaklusse. Ta sai Jaapani Sumoliidult range hoiatuse joomise ja ebaväärika käitumise eest. 4. veebruaril teatas Asashōryū, et lõpetab sumokarjääri.
Aaria
17.-18. sajandil hakati aariaks nimetama ka vokaalmuusika mudelite järgi kirjutatud meloodilisi instrumentaalteoseid. Seetõttu on aaria ühtlasi ka instrumentaalmuusikažanr.
Iseseisvat lüürilist muusikateost, mis ei ole osa suuremast teosest, nimetatakse kontsertaariaks.
Ajalugu
14. sajandil nimetati aariaks mistahes väljendusrikast meloodiat ning see tähistas pigem esitusviisi. Aariat esitas tavaliselt üks laulja, kuid seda võis esitada ka üks instrument.
Aja jooksul omandas aaria lühikestest ja lihtsatest meloodiatest keerulisemaid vorme. Näiteks 17. sajandil kirjutati aariaid ABA-vormis. ABA-vormis aariat nimetatakse ka da capo-aariaks. Ooperis hakati aariaid klassifitseerima ka nende funktsiooni järgi, näiteks on olemas aria cantabile, aria agitata, aria di bravura jne.
19. sajandi keskpaigani olid paljud ooperid n-ö numbriooperid. Numbriooper koosnes aariatest, mille vahel paiknesid retsitatiivid.
19. sajandi keskpaigast muutus näiteks Richard Wagneri tegevuse tõttu populaarseks läbikomponeeritud ooperistiil, mille üheks omaduseks on võimatus eristada iseseisvaid aariaid.
Inglise keeles tähistab sõna 'aaria' sarnaselt sõnaga air ühest küljest meloodiat ning teisest küljest ka tehnilises või stilistilises mõttes maneeri või meetodit. Teisel puhul kasutati seda sõna näiteks koos geograafilise tähise (näiteks aria (alla) napoletana) või esteetilise kvaliteediga (näiteks lugu 'hea' või 'halva' aariaga).
Thomas Schöning
Thomas Schöning (ka Thomas Schoning; surnud 11. augustil 1539) oli Riia peapiiskop aastatel 1528–1539.
Schöning oli pärit Riiast, ta oli mõjuka bürgermeistri Johann Schöningi poeg. Enne peapiiskopiks valimist oli ta aastaid Riia toomkapiitlis, kus sai lõpuks toompraostiks. Reformatsiooniaastatel sai ta tuntuks kindlameelse katoliiklasena. Seetõttu otsustas Riia toomkapiitel pärast eelmise peapiiskopi Johann Blankenfeldi ootamatut surma Hispaanias just Schöningi peapiiskopiks valida. Schöningi valimist toetas ka Liivi ordu, sest Blankenfeld oli oma testamendis soovinud, et tema järglaseks saaks Braunschweigi hertsogi poeg ehk riigivürst, mis oleks peapiiskopi positsiooni ordu suhtes kindlasti tugevdanud. Schöningi puhul lootis ordumeister Wolter von Plettenberg aga, et too aktsepteerib 1526. aastal Volmari maapäeval sõlmitud otsuseid, millega peapiiskop ja teised piiskopid tunnustasid ordumeistrit Liivimaa kõrgema peana, samuti ka 1525. aasta otsust, millega Riia linn läks ordumeistri ainuvõimu alla. Varem olid peapiiskop ja ordumeister valitsenud linna ühiselt. 6. veebruaril 1528 valitigi Schöning Turaidas Riia peapiiskopiks, Riias ei saanud valimisi korraldada, sest sealne toomkirik oli luterliku linna kontrolli all.
Kuid Schöning püüdis kohe pärast peapiiskopiks valimist ameti Blankenfeldi-eelseid positsioone taastada. Ta sõlmis tihedad suhted ordu toonase põhivaenlase, Preisimaa hertsogi ja endise Saksa ordu kõrgmeistri Albrecht von Hohenzollerniga. Albrecht soovitas Schöningil valida endale riigivürstist koadjuutor, kes annaks peapiiskopile nii Saksa-Rooma riigi kui ka oma dünastiapoolse toe. Schöning sõlmis Albrechtiga ka kaitseotstarbelise liidu ning pärast mõningat kõhklust otsustas enda koadjuutoriks võtta Albrechti venna Wilhelmi. 1529. aasta lõpul said tema otsused ka ordule teatavaks ning see tekitas Liivimaal palju paksu verd. Ordu oli esialgu seisukohal, et nõustub ainult siis Wilhelmi nimetamisega koadjuutoriks, kui too jääb Schöningi eluajaks Liivimaast väljapoole. Riia linna asjus oli ordu ja peapiiskopi tüli aga sama terav, sest Schöning hankis keiserlikust kammerkohtust endale koguni mandaadi, millega ordut kohustati taastama Kirchholmi lepingu järgne olukord ehk peapiiskopi kaasvalitsus linna üle. Ordu ei saanud nõnda enam avalikult protestantliku Riia linna sõltumatuspüüdeid katoliiklikust peapiiskopist toetada, sest see oleks võinud kaasa tuua riigivande alla sattumise. Salaja jätkas ta seda siiski.
1530. aasta kahel Volmari (Valmiera) maapäeval õnnestuski Schöningil peapiiskopi positsioonid vähemalt formaalselt taastada: temast sai taas maapäeva vormiline juht ning samuti Riia linna kaasvalitseja. Ka Wilhelmi tunnustati tema koadjuutorina ning tal lubati ka Liivimaale tulla. Viimasele seati siiski ranged piirangud: kuni Schöningi surmani ei tohtinud ta peapiiskopkonnas ilmalikku võimu omada. Veel sama aasta lõpus tuli ta Liivimaale, kus saavutas esialgu head suhted nii Schöningi kui ka Plettenbergiga.
1532. aastal puhkenud Saare-Lääne vaenus varjutas aga kõik muud Liivimaa siseprobleemid ja peapiiskopi-Riia tüligi nihkus tükiks ajaks tagaplaanile. Schöning püüdis Saare-Lääne tülis jääda erapooletuks, sest talle ei sümpatiseerinud ei Wilhelmi protestantlus ega ka vägivaldsed vahendid, millega ta Saare-Lääne piiskopkonda püüdis endale haarata. Esialgu hurjutas ta oma koadjuutorit tugevalt, et too on keiserlikku maarahu rikkunud ja vägivalla teele asunud, kuid 1533. aasta suvel, kui näis, et Wilhelm on tänu liidule ordu ja Riiaga piiskopkonda enda kätte haaramas, proovis ta esimest korda tüli rahumeelselt lahendada, soovitades Reinhold von Buxhoevedenil piiskopikohast loobuda. Hiljem aga, kui sai teatavaks, et Buxhoevedenil on paavstipoolne kinnitus ja Wilhelmi positsioonid lagunema hakkasid, pöördus Schöning oma esialgse seisukoha juurde tagasi. Alates 1534. aastast juhtis ta vahendajate komisjoni, kes püüdsid vaenusele rahumeelset lahendust leida. See õnnestus küll alles kaks ja pool aastat hiljem, kui 1536. aasta juulis Lemsalus piiskopkond Buxhoevedenile ennistati ja Wilhelm valurahaks 25 000 Riia marka sai.
Saare-Lääne vaenuse järel püüdis Schöning taas lahendada Riia küsimust ja sedakorda nõustus Wilhelm, kes ajas pärast vaenuse õnnetut lõppu väga ettevaatlikku ja kompromissialti poliitikat, teda ka tugevamalt aitama. 1539. aasta alguses jõudsidki Riia, koadjuutor ja peapiiskop peaaegu teineteisemõistmiseni: Riia pidi tunnustama ordumeistrit ja peapiiskoppi võrdselt ilmalike isandatena, peapiiskop loobus aga vaimuliku kuulekuse nõudmisest ja nõustus isegi Riia toomkiriku jäämisega protestantliku rae võimusesse. Kuid vaid päev enne lepingu allakirjutamist loobus Riia ühtäkki sellest, nõudes peapiiskopilt uusi järeleandmisi. Tõenäoliselt oli sellise poliitika taga ordumeister Hermann von Brüggenei, kes püüdis ordu ainuvõimu Riias säilitada.
1539. aasta 11. augustil suri Schöning ootamatult. Wilhelmi ja Meinecke von Schierstedti teadete kohaselt hertsog Albrechtile oli peapiiskop rõõmsalt õhtusööki nautinud, kuid ühtäkki tundnud end halvasti ja söögitoast lahkunud, veidi aega hiljem olid tema teenrid ta aga tema toast surnuna leidnud. Et ta surm tuli ootamatult, ei jätnud peapiiskop endast maha ka testamenti. Koadjuutor Wilhelmil ei tekkinud aga tänu paavsti varasemale kinnitusele peapiiskopiameti ülevõtmisel siiski mingeid probleeme.
Shōji Hamada
Shōji Hamada (jaapani keeles 濱田 庄司 Hamada Shōji; 9. detsember 1892 Misonokuchi Kanagawa prefektuur – 5. jaanuar 1978 Mashiko Tochigi prefektuur) oli jaapani keraamik.
1955. aastal kuulutas Jaapani valitsus ta elavaks rahvusaardeks.
Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh
Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh (kreeka keeles Οικουμενικός Πατριάρχης Κωνσταντινουπόλεως) on Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku eestseisja, Konstantinoopoli peapiiskopi tiitel.
Kuigi tavaliselt nimetatakse teda lihtsalt Konstantinoopoli patriarhiks, tuleks silmas pidada, et Konstantinoopoli patriarhi tiitel on ka Konstantinoopoli armeenia patriarhil ja oli Konstantinoopoli ladina patriarhil.
Konstantinoopoli piiskopi amet seati sisse koos linna asutamisega 330. aastal ja 381. aastal otsustas Konstantinoopoli I kirikukogu, et "Konstantinoopoli piiskop omagu aujärgset eesõigust kohe pärast Rooma piiskoppi, sest see linn on Uus Rooma". Patriarhi tiitel ja õigused anti Konstantinoopoli piiskopile 451. aastal Halkedoni kirikukogul.
Nii on ajalooliselt välja kujunenud, et Konstantinoopoli oikumeenilist patriarhi peetakse õigeusu kirikupeade seas kõige auväärsemaks ja talle kuulub privileeg juhatada kõiki kirikukogusid, millel ta osaleb. Talle kuulub ainsa õigeusu kirikupeana õigus kokku kutsuda ülemaailmseid kirikukogusid korraliste ja erakorraliste küsimuste lahendamiseks. Samuti käsitletakse teda õigeusu kogukonna peamise eestkõnelejana, eriti kontaktides teiste religioonide ja denominatsioonide esindajatega.
Samas peab meeles pidama, et olles primus inter pares, esimene võrdsete seas, ei ole Konstantinoopoli oikumeenilisel patriarhil otsest võimu teiste õigeusu kirikute ega kirikupeade üle, seetõttu ei tohiks teda pidada õigeusu paavstiks.
Millised täpselt on Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi võimupiirid, on muutunud 20. sajandil üheks keskseks küsimuseks suhetes Vene Õigeusu Kiriku ning Moskva ja kogu Venemaa patriarhiga, kes on korduvalt süüdistanud Konstantinoopoli patriarhi oma volituste ületamises.
Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi jurisdiktsiooni alla kuulub teiste seas ka Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik.
Õigusrealism
Õigusrealism on kahe õigusteoreetilise suuna nimetus:
Impeachment
Tagandamisjuurdlus (inglise keeles impeachment) on üldises õiguses legislatiivorgani ametniku vastu algatatud kriminaalmenetlus.
Suurbritannia
Suurbritannias tegutseb tagandamisjuurdluses parlamendi alamkoda prokuröri ning lordide koda kohtunikuna. Süüdimõistmise korral on määratud trahve, vangistust ning isegi surmanuhtlust.
Ameerika Ühendriigid
Ameerika Ühendriikide föderaalvalitsuse puhul algatab menetluse Esindajatekoda ning kohtunikuna tegutseb Senat. Kõige karmim karistus on ametist eemaldamine.
Andrew Johnson oli esimene Ameerika Ühendriikide president, kelle suhtes impeachment algatati. 1868. aastal esitati talle süüdistus selle eest, et ta püüdis õigusvastaselt eemaldada ametist toonast sõjasekretäri Edwin Stantonit, et ta sundis üht kindralit Kongressi välja antud õigusakti rikkuma ning lugupidamatusega Kongressi suhtes. Johnson mõisteti õigeks ühehäälelise häälteenamusega.
1974. aastal algatas Esindajatekoda kolmel alusel impeachmenti Richard Nixoni suhtes, kuid viimane astus enne menetluse algust tagasi.
Detsembris 1998 esitas Esindajatekoda süüdistuse Bill Clintoni suhtes. Clintonit süüdistati valetunnistuste andmises ning õigusemõistmise takistamises, mis puudutas tema suhte uurimist Valge Maja praktikandi Monica Lewinskyga. Istungil hääletas Senat süütuksmõistmise poolt. Valetunnistuste andmise osas langesid hääled 55-45 ja õigusemõistmise takistamise osas 50-50. Süüdimõistmiseks oleks olnud vaja 67 häält.
Kolmas Ühendriikide juhtum selles vallas oli 2019. aastal, kui 18. detsembril 2019 hääletas Esindajatekoda vabariiklaste president Donald Trumpi impeachmenti poolt häälteenamusega 230–197 ja saatis kaasuse seega Senatisse, kuid 5. veebruaril 2020 mõistis Senat Trumpi häälteenamusega 52–48 õigeks.
Neljanda tagandamismenetluse ja üldse teise tagandamismenetluse sama presidendi suhtes alustas Esindajatekoda 11. jaanuaril 2021 president Donald Trumpi vastu selle eest, et too oli üles ässitanud relvastatud ülestõusu, mis leidis aset 6. jaanuaril 2021 Kapitooliumi ründamise näol. Trumpi suhtes 13. jaanuaril 2021 toimunud tagandamishääletusel impeachis Esindajatekoda sama presidendi teist korda, häälteenamusega 232–197, ning saatis kaasuse ühtlasi Senatisse. Muuhulgas hääletas Trumpi vastu kümme vabariiklast ja veel neli vabariiklast jättis hääletamata.
Rahvusvaheline Nukuteatrite Liit
pisi|UNIMA peakontor Prantsusmaal Charleville-Mézières'is (mai, 2007) Rahvusvaheline Nukuteatrite Liit (prantsuse keeles Union Internationale de la Marionnette, lühendatult UNIMA) on rahvusvaheline nukuteatreid ühendav organisatsioon.
UNIMA on tihedates sidemetes UNESCOga ja on Rahvusvahelise Teatriinstituudi liige.
Eestis tegutseb aastast 1999 UNIMA Eesti Keskus.
Aa achalensis
Aa achalensis Schltr. on taimeliik käpaliste sugukonna perekonnast Aa.
Liiki kirjeldas 1919 Rudolf Schlechter.
Ebasibulaid ei ole. Taimel on narmasjuurestik, juured on peened. Lehed on lantsetjad, juurmises kodarikus. Lehed on väikesed, valged, resupinatsioonita. Nad asetsevad tihedalt 20–25 cm pikkustes piklikes õisikutes. Tupplehed on lineaallantsetjad, enam-vähem ovaalsed, paljad ja kilejad, umbes 3–4 mm pikkused, tavaliselt kroonlehtedest väiksemad. Huul on selgmine, tanukujuline, selgelt kolme hõlmaga, hambulise servaga ning alusel kahe mõhnaga. Kroonlehed on kilejad, valged, enam-vähem ühesugused. .
Vischi, Natale ja Villamil (2004) arvasid selle liigi globaalselt ohustatuks, kuid Sobrali ja Fracchia (2010) andmed lubavad teda sellest kategooriast välja arvata.
Suur Soolajärv
Suur Soolajärv (ka Soolajärv, inglise Great Salt Lake) on soolajärv Ameerika Ühendriikides Utah' osariigis. Selle pindala on 4400 km², millega on see suurim soolajärv läänepoolkeral.
Suur Soolajärv on jäänukjärv palju suuremast Bonneville'i järvest, mis pärast jääaega aurustuma hakkas.
Järve suubuvad Beari jõgi, Jordani jõgi ja Weberi jõgi. Vee väljavool järvest ei ole võimalik, kuna järv asub Suures nõos.
Innovatsioon
Innovatsioon kõige üldisemas mõttes on millegi uut moodi tegemine. See võib viidata järkjärgulistele, radikaalsetele või revolutsioonilistele muutustele mõtlemises, toodetes, protsessides või organisatsioonides. Tavaliselt tehakse vahet leiutamisel ehk idee esmaavaldamisel ja innovatsioonil ehk ideede edukal ellurakendamisel. Paljudes valdkondades peab see miski uus olema oluliselt erinev senisest, et seda saaks nimetada innovatsiooniks, mitte pelgalt tähtsusetu muudatus näiteks kunsti, majanduse, äri või valitsuse poliitika vallas. Majanduses peab muutus suurendama väärtust, kliendiväärtust või tootja väärtust. Innovatsiooni eesmärgiks on positiivne muutus, muutmaks kedagi või midagi paremaks. Tootlikkuse kasvu kaasa toov innovatsioon on peamine majandusliku rikkuse kasvu allikas.
Innovatsioon on majandusteaduse, tehnoloogia, sotsioloogia ja inseneriteaduse oluline uurimisvaldkond. Kõnekeeles samastatakse sõna "innovatsioon" tihti protsessi tulemiga. Kuid majandusteadlased keskenduvad pigem protsessile tervikuna, alates selle algatanud ideest kuni idee muundumiseni millekski kasulikuks, idee rakendamisele ning süsteemile, milles innovatsiooni protsess aset leiab. Kuna innovatsiooni peetakse ka majanduse peamiseks käima lükkavaks jõuks, eriti kui see viib tootlikkuse suurendamiseni, peavad tegureid, mis viivad innovatsioonini, oluliseks ka poliitikakujundajad.
Sissejuhatus
Organisatsiooni kontekstis võib innovatsioon läbi efektiivsuse, tootlikkuse, kvaliteedi, konkurentsivõimelisuse, turuosa jne. parendamise olla seotud tulemuste ning kasvuga. Kõik organisatsioonid saavad uuendusi kasutusele võtta, sealhulgas näiteks haiglad, ülikoolid ja kohalikud omavalitsused.
Kuigi innovatsioon tavaliselt lisab väärtust, võib innovatsioonil olla ka negatiivne või destruktiivne mõju – kui uuenduste läbi viimisel lõhutakse või muudetakse vanu organisatsioonilisi vorme ja tavasid. Organisatsioonid, mis ei ole võimelised uuendusi efektiivselt tegema, võidakse hävitada nende poolt, kes seda suudavad. Seega innovatsiooniga kaasneb tavaliselt risk. Innovatsiooni peamiseks väljakutseks on hoida tasakaalu protsessi- ja tooteinnovatsiooni vahel. Kui protsessiinnovatsioonidega kaasneb tavaliselt paremat efektiivsust lubav ärimudel, mis on omakorda otseselt kasulik aktsionäridele, siis tooteinnovatsioonidega kaasneb klientide rahulolu kasv, seda aga teadus-ja arendustegevuse kulude kasvu riskiga, mis võib omakorda lühiajaliselt vähendada aktsionäride tulu. Kokkuvõtlikult võib öelda, et innovatsiooni võib kirjeldada kui idee välja mõtlemiseks kuluva aja ja jõupingutuste (R), idee välja arendamiseks kuluva aja ja jõupingutuste (D) ning idee ärilisele rakendamiseks kuluva aja ja jõupingutuste (C) summat.
Innovatsiooni tüübid
Põhjalik ehk radikaalne innovatsioon – uus toode on eelmistest täiesti erinev, toetub uuele ideele või tehnoloogiale, annab midagi põhimõtteliselt uut kas materjali või metodoloogia seisukohalt. Lisanduv ehk inkrementaalne innovatsioon – hõlmab väikeseid lisandusi, mis tehakse juba olemasolevasse tootesse või muudetakse tooteseeria hierarhiat.
Innovatsiooni võimaldamine
Ettevõtte juhil on täita oluline roll innovatsiooni võimaldamiseks ettevõttes. Üldiselt ei teki innovatsioon tühja koha pealt ning ettevõtte juhil on kandev roll, et tekitada võimalikult soodne pinnas innovatsiooniks. Kuigi on palju erinevaid tehnikaid, kuidas viia läbi töötubasid, ajurünnakuid jmt, siis nendest jääb tihti väheseks kui igapäevaelus keskkond ei toeta seda. Alustama peab lihtsamatest asjadest:
Vaata ka
John Maynard Keynes
pisi|John Maynard Keynes (paremal) ja [[Harry Dexter White Bretton Woodsi konferentsil]] John Maynard Keynes (5. juuni 1883 – 21. aprill 1946) oli silmapaistev Briti majandusteadlane, kelle ideed ja teooriad muutsid makroökonoomika fundamentaalseid arusaamu ning valitsuste majanduspoliitikat.
Keynes lõi oma tööde käigus uusi ja parandas vanu arusaamu äriringlusest ning on laialdaselt peetud 20. sajandi üheks mõjukaimaks majandusteadlaseks ja tänapäevase makroökonoomika rajajaks. Tema ideedele toetuvalt on rajatud keinsistlik koolkond, mis toetab aastatel 1945–1973 läänetööstusriikides valdavaks olnud keinsistliku majandusteooriat.
Perekond
John Maynard Keynes sündis 5. juunil 1883 esimese lapsena puritaaniliku elukorraldusega John Neville Keynesi ja Florence Ada Browni peres. Tema noorem õde oli Margareth Neville Keynes (Hill) ja noorem vend Sir Geoffrey Langdon Keynes. Isa, hariduselt ökonomist, oli Cambridge'i Ülikooli majandusteaduskonna lektor, ema oli sotsiaalselt aktiivne naine, edukas kirjanik ning üks esimesi naisi, kes lõpetas Cambridge’i Ülikooli. 1925. aastal abiellus kuulsa vene baleriini Lydia Lopokovaga, keda hiljem tunti ka Leedi Keynesi nime all. Keynesil ja Lopokoval lapsi ei olnud.
Haridus
Keynesi haridustee sai alguse, kui ta oli viie ja poole aastane, kuid nõrk tervis sundis teda koduõppele. 1892. aastal astus ta St Faith’s Preparatory Schooli, kus ta õpingud olid väga edukad ja ta sai täisstipendiumi, millega ta sai koha 1897. aastal Eton College'isse, kus ta ka ajapikku avastas endas tõsise huvi matemaatika, klassitsismi ja ajaloo vastu. 1902. aastal võitis Keynes veel ühe stipendiumi, et õppida matemaatikat, tänu millele läks ta edasi õppima Cambridge King’s College'isse. Cambridge'i majandusteadlane Alfred Marshall, kes nägi temas suurt potentsiaali, soovitas tal õppida majandusteadusi, kuid Keynes huvitus hoopiski filosoofiast. 1904. aastal sai ta oma esimese bakalaureuse kraadi matemaatikas. Pärast seda veetis ta veel kaks aastat ülikoolilinnakus, võttes osa erinevatest debattidest, õppides filosoofiat ja ning osales mitteametlikult ka lõpetanud tudengina ökonoomika loengutes, mis on jäänud ka tema ainsaks ametlikuks majandusalaliseks hariduseks.