Philosophy_of_Science:_A_Contemporary_Approach
1.3 Tänapäeva teadus kui filosoofia
Teaduste areng on kaasa toonud ka uusi küsimusi, millega filosoofid on vaeva näinud. Teaduse areng on muutnud filosoofia sisu ning on alates 17. sajandi teadusrevolutsioonist saanud filosoofia suurimaks inspiratsiooniallikaks. Isaac Newton näitas, et liikumine allub lihtsatele matemaatilistele eranditeta seadustele, mis on deterministlikud. Aga kui inimesed on lihtsalt molekulide kompleksid, siis ei ole ka inimestel valikuvabadust ning järelikult pole ka tegevust ega moraalset vastutust. Newtoni teooria edu tegi determinismi usutavaks filosoofiliseks positsiooniks. Jäi aga ka võimalus öelda, et füüsika inimtegevust ega üldse elusolendite käitumist ei seo. Tõestuseks oli see, et füüsika ei seleta bioloogilisi protsesse. 19. sajandi keskpaigani võidi mõelda, et elusolendite käitumine Newtoni liikumisseadustele ei allu, bioloogilisi protsesse suunavad eesmärgid. Bioloogia vald on liiga keerukas, mitmekesine ja kohastunud, et olla pelgalt liikuva aine saadus; selle kavandatus näitab Jumala kätt. Enne Charles Darwinit oli see parim teoloogiline argument Jumala olemasolu ja maailmale tähendust andva plaani kasuks. Jumala plaan oli bioloogias parim teaduslik seletus. Darwini saavutus lõhkus selle teoloogiast inspireeritud metafüüsilise maailmavaate alused. Aga kui Darwini teooria, et mitmekesisus, keerukus ja kohastumus on päranduva geneetilise muutlikkuse ja loodusliku valiku tagajärg, siis determinismist väljapoole ei jää ruumi. See sügavalt filosoofiline järeldus näitab, et otstarve on looduses illusoorne. Newton ja Darwin on filosoofilise materialismi ehk füsikalismi allikad. Füsikalism õõnestab traditsioonilist metafüüsikat ja vaimufilosoofiat ning ohustab moraalifilosoofiat. Ent 20. sajandi füüsika ning matemaatika alused on füsikalismi kõigutanud rohkem kui filosoofilised argumendid. Esiteks, mikromaailmas ilmnes indeterminism. Peaaegu kõik füüsikud usuvad, et on füüsikaliselt kindlaks tehtud, et kvantmehaanika tõenäosused ei saaks elementaarosakete käitumist nii täpselt seletada, kui oleks olemas sügavam deterministlik teooria, mis neid tõenäosusi seletaks. Printsiip, et sama põhjus tekitab sama tagajärje, on rikutud. Kas see tähendab, et determinism on väär ning vaba tahe ja moraalne vastutus on filosoofilises maailmavaates õigustatud? Asi pole nii lihtne. Kui elementaarosakeste vastastikmõjusid ei determineeri mitte miski, siis on moraalsele vastutusele veel vähem kohta ning inimtegevus, kaalutlemine, valik, vaba tahe ja moraalne vastutus on veel suurem müsteerium. Kui teadus veab filosoofiat füsikalismi, determinismi, ateismi ja võib-olla isegi nihilismi poole, siis on filosoofidel vältimatu intellektuaalne kohus mõista füüsika sisulisi väiteid, osata tõlgendada nende tähtsust filosoofiale ning mõista teaduse kui filosoofiliste vastuste allika tugevaid külgi ja piire. Tegelikult aga ei vea teadus sugugi mitte ainult füsikalismi jne poole. Paljud on toetanud René Descartesi väidet, et vaim erineb kehast. Nad ei väida, nagu vaim saaks eksisteerida ilma kehata, kuid väidavad, et vaim ei ole ajuga identne. Vaim on eraldi mittefüüsiline substants, mis ei allu füüsika seadustele. Siis võib osutuda, et inimesi ja inimtegevust tuleb mõista loodusteaduslikest meetoditest täiesti erinevate meetoditega või et neid ei saagi mõista. Kas on tõesti võimalik, et sotsiaalteaduste väiksem ennustustäpsus ja seletusjõud tuleb ainult inimkäitumise ja selle põhjuste suuremast keerukusest? Nii on arvanud psühholoogid ja teised, kes on püüdnud mõista vaimu analoogia põhjal arvutiga: ka aju koosneb sõlmedest, milles liiguvad elektrisignaalid ja millel on kaks olekut. Inimaju on sel juhul superarvutitestki võimsam ja selle programmid on hoopis teistsugused. Siis lihtsad programmid, mis simuleerivad aju aspekte vähem võimsatel arvutitel, näitavad midagi aju kohta arvuti väljundi kaudu antud sisendi korral. Mõned väidavad, et teaduse areng takistab sellist uurimisprogrammi. Kurt Gödel tõestas, et arvutid ei ole nagu inimarvutajad, ning mõned filosoofid ja teadlased on väitnud, et see takistab tunnetuse ja vaimu teaduslikku mõistmist. Gödeli teoreem ütleb, et aksiomaatiline süsteem, mis sisaldab aritmeetika reegleid, ei taga, et kõik aritmeetilised tõed, mida me saame kindlaks teha, sellest järelduvad. Süsteemi täielikkuse tõestamine nõuaks tugevamat süsteemi, ja nii edasi. Ja kooskõlalisuse tõestused on alati mõne tugevama süsteemi suhtes, mis tagab nõrgema süsteemi täielikkuse. Aga inimvaim kehastab aritmeetika mõistmist, mis ei ole niimoodi piiratud, võib-olla sellepärast, et erinevalt arvutist ei ole aritmeetika representatsioon vaimus aksiomaatiline. Gödel näitas ka, et kui aritmeetikat sisaldav aksiomaatiline süsteem on tõestatavalt kooskõlaline, siis on alati vähemalt üks kooskõlalise süsteemi keeles formuleeritav tõene lause („see lause ei ole süsteemis tõestatav“), mis ei ole selles süsteemis tõestatav, st kooskõlaline süsteem ei ole täielik. Ükski aksiomaatiline süsteem, mida saab aritmeetikat oskaval arvutil programmeerida, ei saa olla ühtaegu tõestatavalt täielik ja kooskõlaline. Seega tuleb leppida arvutitega, mille programmid ei ole tõestatavalt täielikud. Aga inimestel sellist piirangut ei ole, sest Gödel tõestas selle tulemuse. Inimene saab leida mittekooskõlalise väite täielikus aksiomaatilise süsteemi programmis ja tõese väite lähimas alternatiivses aksiomaatilise süsteemi programmis, mis on kooskõlaline. Nähtavasti meie või meie vaimud ei ole pelgalt aju tarkvara. Et see matemaatiline tulemus väljendab mis tahes füüsilise süsteemi piiratust, siis on väidetud, et inimvaim ei saa olla materiaalne. Sellepärast ei saa seda uurida nii nagu materiaalseid objekte. See on üks tänapäeva teaduse tulemus, mis ähvardab puhtteadusliku maailmavaate kui filosoofia enesekindlust. See järeldus on siiski väga vaieldav ja sellel pole palju pooldajaid. Ka autor ei aktsepteeri seda.