cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Namsen
pisi|tühi|Vaade [[Kvatningenfjellilt, tagaplaanil on Namsos]]
Dagmar Oja
pisi|Dagmar Oja [[Ringvaade (saade)|Ringvaate Eesti Laulu salvestusel Liis Lemsalu taustalauljana Foto: Ave Maria Mõistlik, 4. veebruar 2012 ]] Dagmar Oja (sündinud 8. juulil 1981) on eesti laulja.
Oja on kasvanud üles ja lõpetanud põhikooli Ida-Virumaal Avinurmes, kust suundus õppima Tallinna Georg Otsa nimelisse Tallinna Muusikakooli lauluerialale. Tema esimene suurem avalik ülesastumine oli Eesti Televisiooni saatesarjas "Kaks takti ette" (1999), kus ta jõudis ka finaali.
Lavatöö
Kooli ajal (ent aeg-ajalt ka hiljem) on Dagmar Oja esinenud Mare Väljataga kvintetis. Suurema tuntuse on Dagmar Oja saavutanud aga mitme bändi (Slobodan River, Liis Lemsalu bänd, 2 Quick Start jpm) ja solistide (Ines, Sahlene, Maarja, Ivo Linna, Anne Veski jne) taustalauljana.
Ta on tausta laulnud Eurovisiooni lauluvõistlusel (2002, 2006, 2016, 2017, 2019) ning korduvalt ka selle laulukonkursi Eesti finaalis (aastast 1998). Lisaks on ta laulnud tausta võistlusliku telesaate "Eesti otsib superstaari" kõikidel hooaegadel. Oja on taustalaulja või koorilauljana üles astunud muusikalides "Romeo ja Julia" (Eesti Nuku- ja Noorsooteater 2006), "Nii on meil moes!" (Muusikaliteater 2008), "Shrek" (Nukuteater 2013), "Billy Elliot" (Noorteater 2015) jm.
Isiklikku
Dagmar Oja elab Tallinnas, peres kasvab tütar Laura Lee.
Täiskasvanute gümnaasium
Täiskasvanute gümnaasium (varem ka õhtukool) on kool, kus (üldjuhul mittestatsionaarses õppevormis) pakutakse põhi- ja keskhariduse omandamise võimalust kõigile täiskasvanuile, kellel on haridustee pooleli jäänud.
Täiskasvanute gümnaasiumis võivad õppida isikud, kes on lõpetanud põhikooli või on vähemalt 17-aastased.
Täiskasvanute gümnaasiumis õpib umbes 17% kõikidest gümnaasiumiastme õpilastest. Valdavalt on tegemist töötavate või päevakoolis õppetöö katkestanud inimestega.
Goiási osariigi lipp
thumb|Goiási osariigi lipp pisi|150px|Brasiilia lipp 15-19 november 1889 Goiási osariigi lipp on Brasiilia Goiási osariigi lipp.
Rohelised triibud lipul sümboliseerivad kevadet ja kollased kulda. Sinine nelinurk vasakus ülanurgas sümboliseerib taevast ning sellel olevad viis valget tähte kujutavad Lõunaristi tähtkuju. Lipp võeti kasutusele 30. juulil 1919. Lipp on tuletatud lipust, mis oli kasutusel Brasiilia lipuna 15–19 novembril 1889.
Täiskasvanute gümnaasium
2013/2014. õppeaastal oli Eestis 16 mittestatsionaarse õppevormiga täiskasvanute gümnaasiumi (ja samal ajal 202 päevase õppega gümnaasiumi).
Norderstedt
Norderstedt on linn Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal Segebergi kreisis.
Lecelles
Lecelles on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
Norderstedt
Norderstedti sõpruslinn Eestis on Kohtla-Järve.
Maltoos
Maltoos ehk linnasesuhkur on disahhariid, mis koosneb kahest glükoosi molekulist, mis on ühendatud α(1→4) sidemega.
Keemiline valem on C12H22O11.
Trond Einar Elden
Trond Einar Elden (sündinud 21. veebruaril 1970 Namdalseidis) on Norra endine kahevõistleja ja murdmaasuusataja.
Elden on tulnud 19-aastaselt 1989. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis kahevõistluses maailmameistriks nii individuaalselt kui ka meeskondlikult. Meeskonnavõistluses kuldmedali võitnud meeskonda kuulusid veel tema vend Bård Jørgen Elden ja Trond Arne Bredesen.
1992. aasta taliolümpiamängudel Albertville'is kuulus ta kahevõistluses meeskonnavõistluses hõbemedali võitnud meeskonda. Individuaalvõistlusel sai ta üheksanda koha Albertville'is ja kaheksanda koha 1994. aasta OM-il Lillehammeris. 1993. aasta MM-il Falun sai ta individuaalvõistluses pronksmedali ja meeskonnavõistluses hõbemedali. 1999. aasta MM-il Ramsaus osales ta ainult meeskonnavõistluses, kus sai hõbemedali.
Kahevõistluse maailma karikasarjas võitis ta viis etappi aastatel 1989–1991. Karikasarja üldarvestuses jäi tema parimaks kohaks hooajal 1990/1991 saavutatud kolmas koht.
Kahevõistluses oli tema tugevamaks küljeks suusatamine ja kahevõistluse karjääri lõppedes osales ta hiljem murdmaasuusatamises MK-etappidel põhiliselt sprindidistantsidel. Murdmaasuusatamise maailma karikasarjas sai ta 2001. aastal kahel korral kaks teist kohta.
Klubi tasemel esindas Elden Strindheim IL-i.
Maailma karikasarja etapivõidud
Trond Einar Elden osales kokku 87 maailma karikasarja etapil, millest poodiumile jõudis 16 korda ja neist 5 korral kõige kõrgemale astmele.
Brasiilia Liiduringkonna lipp
200px|thumb|Brasiilia Liiduringkonna lipp Brasiilia Liiduringkonna lipp on Brasiilia haldusüksuse Liiduringkonna lipp.
Maulde
Maulde on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
St Michael's Mount
thumb|right|Saint Michael's Mount tõusu ajal (1900) thumb|right|Saint Michael's Mount mõõna ajal (1987) Saint Michael's Mount on tõusu ajal saar La Manche'i väinas. Saare pindala on 8,5 hektarit, kõrgus üle 60 meetri. Mõõna ajal on see poolsaar, osa Suurbritannia saarest. See asub umbes 400 meetri kaugusel Suurbritannia rannikust, Cornwalli äärmises edelaotsas paiknevast Marazioni sadamast, millega on jalgtee abil ühendatud.
Meri tõusis tänapäevasele tasemele umbes 6. sajandil. Rahva mälus on säilinud mälestused üleujutuse-eelsest ajast. Näiteks Saint Michael's Mounti kornikeelne nimi Carrack Looz en Cooz tähendab 'hall kalju metsas'. Samal ajal ujutati üle ka lähedalpaiknev Lyonessi piirkond, mille täpset asukohta rahvalaulud ei näita, kuid mille jäänused võivad olla Scilly saared.
Teisel pool La Manche'i väina Normandias asub Mont-Saint-Michel, mis samuti on poole ajast saar ja poole ajast poolsaar.
Ajalugu
Võimalik, et Saint Michael's Mounti on maininud Plinius Vanem Timaeust käsitledes Mictisena ja Diodorus Siculus Ictisena. Sel juhul oleks see Inglismaa vanim ürikutes mainitud täpselt määratletud koht.
Piirkonnana, mis on osa ajast saar ja osa ajast poolsaar, seoti St Michael's Mounti müstiliste jõududega. Juba Edward Usutunnistaja ajal oli see palverännakute sihtmärk; seal paiknes pühakoda. St Michael's Mount anti William Vallutaja vennale Robertile, kes oli Inglismaa üks suurimaid maaomanikke. 11. sajandil lubas paavst Gregorius VII pattude andeksandmist kõigile, kes St Michael's Mountis palverännakul käivad. Seal asus kõrvalklooster: klooster, kus abt ei elanud; abt elas peakloostris.
thumb|right|Vaade lossile 1414. aastal keelustas Henry V kõrvalkloostrid ja sellest algas St Michael's Mounti tähtsuse tõus. 15. sajandist pärinevad selle loss, sadam ja Püha Miikaeli kabel.
Turismiobjekt
Pääsu St Michael's Mountile kontrollib Ajalooliste ja Looduslike Vaatamisväärsuste Rahvuslik Ühing. 2004/05 hooajal külastas seda 206 557 turisti, mis on ühingu hallatavatest objektidest 6. kohal.
Alates 1. märtsist 2006 maksab St Michael's Mounti külastamine täiskasvanule 6 naela, lapsele 3 naela, perele 15 naela, üle 15-liikmelistele rühmadele 5,5 naela inimese pealt, aia külastamine 3 naela.
Maranhão osariigi lipp
200px|thumb|Maranhão osariigi lipp Maranhão osariigi lipp on Brasiilia Maranhão osariigi lipp.
Lipu kujundas Joaquim Sousa de Andrade ning see kinnitati 6. detsembril 1889.
Lihula linnus
Lihula piiskopilinnus(saksa keeles Bischofsburg Leal) oli linnus ajaloolisel Läänemaal. Selle varemed jäävad nüüdisajal Pärnu maakonda Lääneranna valda Lihula linnas asuvale paekõrgendiku neemikule (Lihula Lossimäele).
Ajalugu
Henriku Liivimaa kroonika teatel tegi riialaste (Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu), latgalite ja liivlaste vägi 1218. aastal rüüsteretke Läänemaale, mille järel kõikide sealsete kihelkondade vanemad sõlmisid nendega rahu, lubades end ristida lasta, iga-aastast maksu tasuda ja pantvange anda 1219. aastal määras piiskop Albert ametisse uue Lihula (Eestimaa) piiskopi Hermanni. 1220. aastal maabus (arvatavasti Revalasse tunginud Taani kuningaga kooskõlastatult) Läänemaal Rootsi kuninga Johan I vägi, hõivas Lihula linnuse ja alustas maakonnas riialaste vastuseisust hoolimata ristimist ja kirikute ehitamist. Teravamalt reageerisid rootslaste tulekule saarlased, kelle jaoks oli Läänemaa lähima naabrina otseselt nende huvi- ja mõjupiirkonda kuuluv ala. Augustis piirasid nad sisse ja süütasid põlema Lihula linnuse ning purustasid sealt välja tunginud Rootsi väe. Üsna tõenäoline on, et Lihula lahingust võtsid osa ka läänemaalased. Läti Henriku sõnul langes peaaegu 500 rootslast ja vaid vähesed jõudsid Tallinnasse taanlaste juurde pageda.
1224. aastal, pärast Eestimaa mandriosa lõplikku allutamist riialaste ja Taani võimule, määrati Eestimaa piiskopi Hermanni valitsemise alla Ugandi. Kuigi Läänemaa koos Lihulaga läks Riia piiskopile, jätkati mõnda aega Hermanni kutsumist Lihula piiskopiks. Hermanni ametinimetus muudeti Tartu piiskopiks 1235. aastal. Aastatel 1234–1251 oli Lihula Saare-Lääne piiskopkonna piiskopi residentsiks.
Lihula kivilinnus ehitati Saare-Lääne piiskopi ja Liivi ordu poolt aastail 1238–1242. Ülejäänud Lossimäe seljandikust eraldas linnust poolümar vallikraav. Lossimäe põhjajärsaku ja lõunapoolse vallikraavi vahele jääv ovaalne ala oli ümbritsetud kõrge ringmüüriga ning jaotatud kaheks võrdseks, piiskopkonna ja ordupooseks osaks. Alates 1238. aastast jagas piiskop linnust orduga, kusjuures värav ja väravatorn jäid piiskopi sõdalaste kontrolli alla ning ordu kohustus oma poolele torni mitte rajama. Sellest hoolimata oli Lihula 1241–1247 Liivi ordu komtuurkonna keskuseks. Lõuna poolt ümbritsesid linnust oma kraavidega kaks hilisemat kontsentrilist eeslinnust. Linnuse kõige ohustatumat ja ringvalliga piiratud lõunakülge tugevdati teadmata ajal rajatud eeslinnus, mida 16. sajandil kindlustati veel kahe muldbastioni ja vallikraavidega. Linnusepoolse eeslinnuse (Samuel Waxelbergi) plaanil oli veel 17. sajandil kaks vanaitaalia bastioni. Teine neist kasutati hiljem ära vallikraavi täiteks.
Liivi sõja ajal 1567 sai Lihula linnuse valitsejaks Rootsi Idamere (Balti) provintside ülemjuhataja väliooberst Klaus Kursell (hukati 1570). Liivi sõjas linnus purustati ning seda ei taastatud enam. Linnust mainiti 18. mail 1595 sõlmitud Täyssinä rahulepingus, kui Moskva suurvürstiriik loobus muuhulgas kõigist õigustest mitmete Eestimaa linnuste ja nende läänide üle.
Praeguseks on osa linnuse vundamentidest taas välja kaevatud ja konserveeritud.
24. juuni
24. juuni on Gregoriuse kalendri 175. (liigaastal 176.) päev. Juliuse kalendri järgi 11. juuni (1901–2099).
Millonfosse
Millonfosse on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
Samuel Pufendorf
pisi|Samuel Pufendorf
Samuel Pufendorf (alates 1684 Samuel von Pufendorf, alates 1694 vabahärra; 8. jaanuar 1632 Dorfchemnitz, Saksimaa – 13. oktoober 1694 Berliin) oli saksa filosoof, ajaloolane, majandusteadlane ja poliitik.
Ta sündis pastor Elias Pufendorfi perekonnas ning esialgu kavatses isa ka temast vaimulikku teha. Ta õppiski Leipzigi ülikoolis teoloogiat, kuid peagi loobus ta sellest juura kasuks. Peagi tutvus ta ka Hugo Grotiuse, René Descartesi ja Thomas Hobbesi ideedega ja huvitus tugevalt loomuõiguse ning rahvusvaheliste suhete problemaatikast.
Pärast magistrikraadi kättesaamist asus ta 1658. aastal tööle Kopenhaagenisse Rootsi aadliku Coyet' perekonna juures. Samal aastal puhkes aga Rootsi-Taani sõda ning ka Pufendorf vanigstati. Vangis olle luges ta aga palju Grotiuse ja Hobbesi teoseid ning kirjutas oma esimese olulisema kirjatöö, Elementa jurisprudentiae universalis libri duo, mis ilmus trükis 1661. aastal.
1688. aastal asus Pufendorf ka Brandenburgi kuurvürsti Friedrich Wilhelmi teenistusse, kuid too suri peagi tema poeg Friedrich III täitis siiski isa lubaduse ja tegi temast ka Preisimaa riigihistoriograafi. Samas jätkus Pufendorfi karjäär ka Rootsis, kus ta 1694 ka vabahärra tiitli sai. Ent mõne aja pärast sai ta insuldi ja suri mõned kuud pärast seda.
Pufendorf oli oma aja silmapaistvamaid poliitilisi filosoofe, kuid tema tähtsust on tihti alahinnatud, sest ta oli vastuolus mitmete teiste filosoofide, sealhulgas Gottfried Leibniziga.
Pufendorf loomuõigusest ja õiglasest sõjast
pisi|De jure naturae et gentium, [[1744).]] Oma loomuõiguseteooria loomisel lähtus Pufendorf Grotiuse ja Hobbesi vaadetest. Siiski ei nõustunud ta lõpuni kummagagi, sest pidas loomuõiguses algse autoriteedi andjaks Jumalat, kelle seadused ei lase sellel muutuda kõikide sõjaks kõigi vastu (nagu Hobbesi seisukoht oli). Siiski ei suuda inimesed enesesäilitamise soovist ja hirmust teiste ees loomuseisundis väga hästi koos eksisteerida (imbecillitas - võimetus elada sotsiaalset elu), mistõttu nad peavad ametisse seadma suverääni, kes kehtestaks ühised seadused ja rakendaks karistusõigust. Õiglaseks sõjaks luges Pufendorf kaitsesõda, samuti karistussõda, kuid ainult juhul, kui karistus toimub konkreetselt karistajale tehtud kahju eest. Ennetavat sõda ja karistussõda loomuõiguse rikkumise eest pidas ta taunitavateks, sest need suurendaks lihtsalt inimkannatusi. Tema seisukohti selles osas oli tuntavalt mõjutanud Kolmekümneaastane sõda.
Duchałówka
Duchałówka on Poolas Sileesia vojevoodkonnas Żywieci maakonnas Koszarawa valla ja Koszarawa küla osa.
Duchałówka paikneb Lachów Grońi nõlvadel 700 m kõrgusel merepinnast, Koszarawa keskusest 1 km kaugusel.
Ta koosneb 20 kivimajast ja ligi 10 mägilaste puuhütist.
Duchałówkat läbib kaks teed – Koszarawa Cicha–Duchałówka tee ja Zimna woda tee.
Kolmikhüpe
Kolmikhüpe on kergejõustikuala.
Meeste maailmarekord on 18.29 (Jonathan Edwards, 1995). Naiste maailmarekord kuulub Yulimar Rojasele Venezuelast, kes hüppas 2020. aasta olümpiamängudel Tokyos 15.67.
Viimne reliikvia
"Viimne reliikvia" on Eesti film aastast 1969. Filmi süžee põhineb Eduard Bornhöhe romaanil "Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimased päevad".
Eesti filmi saja aasta juubeli puhul 2012. aastal valiti "Viimne reliikvia" parimaks nii filmi "kildude" kui ka laulude poolest.
Sisu
Hans von Risbieter, "Liivimaa parim ratsutaja", tutvub Agnes von Mönnikhuseniga. Kirik on nõus nad paari panema, kui von Risbieter loovutab kirikule püha Brigitta säilmetega reliikvia. Pulmapidu aga ründavad mässajad ja Agnese päästab sealt vaba mees Gabriel. Peagi on nende kannul klooster, Ivo Schenkenbergi kõrilõikajad ja pruudi suguvõsa.
Võttepaigad
pisi|Väike Taevaskoda, Gabrieli mänd Filmivõtted toimusid Tallinna vanalinnas, Vene tänaval Dominiiklaste kloostri käikudes ja Taevaskojas.
Pirita kloostri makett ehitati Virtsu lähedale Kukeranda.
Lätis Koiva jõe ääres jäädvustati Gabrieli, Risbieteri ja Delvigi kohtumine ning võitlus. Samas ligidal Valka lähedal Zīles oli Risbiteri mõis.
Sisevõtted toimusid Kuressaare piiskopilinnuses, Niguliste kirikus ning ka Tallinna ja Riia filmipaviljonis.
Taastamine
Eesti Filmi Sihtasutus ja Tallinnfilm leidsid 2000. aastal, et "Viimne reliikvia" on pärand, mida tuleb säilitada ka tulevastele põlvedele ning otsustasid selle originaalnegatiivi Moskvast välja osta ja ajahambast puretud koopiate põhjal taastada. Moskvast aga õnnestus hankida vaid koopia. Soomes Digital Film Finlandis kaotati pildilt kraapsud ja värinad ning korrastati värv, heli aga taastati Eestis firmas Film Audio. "Viimne reliikvia" on esimene digitaalselt taastatud eesti film.
"Viimne reliikvia" taasesilinastus digitaalselt taastatuna 15. märtsil 2002 Tallinna kinos Coca-Cola Plaza.
Filmi originaalmaterjale säilitatakse Eesti Filmiarhiivis.
Vaadatavus
Esimese aastaga kogus "Viimne reliikvia" Eestis vähemalt 772 000 vaatajat. Terves Nõukogude Liidus kogus ta sama ajaga 44,9 miljonit vaatajat, millega saavutas 1971. aasta vaadatavuse edetabelis 2. koha. Aastatel 1940–1989 Nõukogude Liidus toodetud filmide vaadatavuse edetabelis on ta 74. kohal.
Taaslinastumisel kogus ta 2002. aastal 5490 vaatajat.
Film on linastunud enam kui 80 riigis.
Mato Grosso osariigi lipp
Osariigi lipul on samad värvid mis Brasiilia lipul. Sinine sümboliseerib taevast, roheline taimestikku, valge rahu. Kollane täht sümboliseerib kulda. Lipp võeti kasutusele 31. jaanuaril 1890. 8. oktoobril 1929. aastal tunnistati lipp kehtetuks, kuid selle staatus taastati 11. juulil 1947.
2. Diviis
2. Diviis oli Eesti Rahvaväe, Kaitseväe ja sõjaväe väekoondis aastatel 1918–1940.
Diviisi staap asus Tartus.
2. Diviis Vabadussõjas
Vabadussõja alguses moodustati Lõunarinde üksustest 8. detsembril 1918 esialgu 1. diviisi 1. Eesti brigaad polkovnik Ernst Limbergi juhtimisel.
24. detsembril 1918. aastal reorganiseeriti 1. brigaad 2. diviisiks, 2. diviisile allusid 2., 3. ja 6. jalaväepolk ning Kaitseliidu osad. Eesti sõjavägede ülemjuhataja J. Laidoneri korralduse alusel kuulus 2. diviisi tegevus- ja kaitsepiirkonda Tartu, Võru, Petseri maakond. Diviisi tegevuspiirkond oli kogu Lõunarinne, selle staap asus Viljandis, pärast Tartu vabastamist 14. jaanuaril 1919 asus staap Tartusse.
24. detsembril 1918. aastal määrati 2. diviisi ülemaks polkovnik Viktor Puskar, diviisi staabiülemaks kapten Konrad Rotschild. 20. veebruarist 1919. aastal oli 2. diviisi 1. brigaadi ülem Eduard-Alfred Kubbo.
1919. aasta märtsis jäi 2. diviisi piirkonnaks Lõunarinne Valgast ida poole, samuti Peipsi järve rannakaitse kuni Lohusuuni, milleks oli loodud Peipsi rannakaitsepataljon. 1919. aasta kevadel peeti ägedaid lahinguid Võrumaal, mis viisid Pihkva vallutamiseni 28. mail 1919. aastal.
1919. aasta juulis kuulusid 2. diviisi koosseisu 5., 6. ja 7. jalaväepolk, Sakala partisanide pataljon, Scoutspataljon, Taani vabatahtlike rood.
1919. aastal Pihkvast taandumise järel asusid 2. diviisi väeosad positsioonidele Petserimaal ning detsembris 1919. aastal kuulusid 2. diviisi 2., 5. ja 7. jalaväepolk, Sakala partisanide pataljon, 2. Suurtükiväepolk, 1. raskesuurtükidivisjon, 1. ratsapolk, Katšanovi pataljon, Bułak-Bałachowiczi pataljon, 2. diviisi tagavarapataljon.
2. Diviis 1920–1940
Diviisi staap asus Tartus, praeguse Barclay hotelli hoones.
15. märtsist 1924. aastal muudeti suurtükiväe organisatsioon järgmiseks: 1. diviisil oli 1. diviisi suurtükivägi, 2. diviisil 2. diviisi suurtükivägi ja 3. diviisil 3. suurtükiväe rügement. Mõlema diviisi suurtükiväed jagunesid kaheks grupiks.
Alates 1. veebruarist 1940 kuulusid diviisi rajooni Tartu Sõjaväeringkond (Tartumaa) ja Võru-Petseri Sõjaväeringkond (Võru- ja Petserimaa). 2. diviisi kaitsepiirkond ulatus Peipsi järve loodeservalt Läti piirini. Kaitsepiirkond oli jagatud neljaks kaitselõiguks:  1 kattis Laura teedesõlme eelkõige läbi Läti kirdeosa tuleva rünnaku vastu; 2. Velje järve - Irboska positsioon Petserimaal, mis kattis Pihkva–Riia kivitee ja ka Irboska–Petseri maantee suunda; 3. Vilo– Optjoki positsioon kattis Pihkva–Petseri raudtee suunda ja 4. Peipsi järve, Lämmijärve ja Pihkva järve kaldal. 2. diviisi operatiivalluvuses oli ka Peipsi laevastiku divisjon.
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maaala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
Diviisi operatiivalluvusse kuulus Peipsi Laevastiku Divisjon.
1940. aastal kuulusid diviisi koosseisu järgmised väeosad:
Mato Grosso do Suli osariigi lipp
Lipu kujundas Mauro Michael Munhoz. Lipul on diagonaalne valge triip, mis eraldab rohelist vasakpoolset ülanurka helesinisest väljast. Paremas alanurgas on kollane täht. Valge sümboliseerib lootust, roheline osariigi rikkalikku taimestikku, sinine taevast ja kollane täht tasakaalu ja rahu.
Koszarawa
pisi|Koszarawa kirik
Koszarawa on küla ja vald Poolas Sileesia vojevoodkonna lõunaosas Żywieci maakonnas.
Aastatel 1975–1988 kuulusid küla ja vald Bielsko-Biała vojevoodkonda.
Kuni 21. sajandi alguseni kuulus valla koosseisu ka Przyborów, mis nüüd kuulub Jeleśnia valda.
Koszarawa on Żywiecist 20 km kaugusel, Jeleśniast 11 km ja Sucha Beskidzkast 22 km kaugusel. Ta paikneb Koszarawa jõe orus. Koszarawa vald on maakonnas kõige idapoolsem. Küla ümbritsevad Żywieci Beskiidide (või ka Makówi Beskiidide) mäed (Lachów Groń, Jałowiec). Vald piirneb Slovakkiaga ning Poolas läänes Żywieci maakonna Jeleśnia vallaga ning idas Väike-Poola vojevoodkonna Sucha Beskidzka maakonna Stryszawa ja Zawoja vallaga.
Valla kõrgus merepinnast on 520...680 m.
Omadussõnafraas
Omadussõnafraas ehk adjektiivifraas on moodustatud põhisõna, s.o omadussõna või omadussõnalise asesõna ümber.
Koszarawa
Küla läbib mitu turismimarsruuti, sealhulgas Babia Górasse.
Külas on turismitalud. Põhiline turistide ja puhkajate vool tuleb Żywiecist, Bielsko-Białast ja Sileesia linnastust, vähem Krakówist.
Omadussõnafraas
Omadussõnafraasi tähistamiseks võidakse kasutada ingliskeelset lühendit AdjP – adjective phrase.
Koszarawa
Elanike arv on 2600 (2006). Seisuga 30. juuni 2004 oli elanike arv 2515.
Valla pindala on 31,24 km². Vald moodustab 3% maakonna territooriumist. Rahvastiku tihedus on 80,5 in/km². Enne Przyborówi eraldumist oli valla pindala 63,34 km².
Metsamaid on 52%, rohumaid 44%.
Valla foogt on Czesław Majdak.
Et vald on väike, tehakse tihedat koostööd Jeleśnia vallaga. Teiste valdadega on sidemed nõrgemad, sest üle mägede ei ole häid kommunikatsioone.
Loodus
Et tööstust ei ole, on õhk ja vesi puhas.
Omadussõnafraas
Eesti keel
Omadussõnafraas on endotsentriline – selle fraasi põhisõna on lauseehituse seisukohalt võrdväärne fraasi kui tervikuga ja täidab lauses sellesama lauseliikme ülesannet, mida fraas tervikuna: See üritus oli ootamatult igav = igav (ootamatult igav on omadussõnafraas ja siin lauses öeldistäide, igav on omadussõna ja siin lauses öeldistäide).
Koszarawa
Loodus
Vald asetseb allikaalal, kust saadakse suur osa Sileesia vojevoodkonna joogiveest. Świnnas võetakse Koszarawa jõest vett Żywieci linna jaoks. Sellepärast on suur osa vallast veekaitsetsoonis. Vald kuulub Euroopa puutumatute loodusalade süsteemi.
Rahvastik
Andmed rahvastiku arvu ja koostise kohta olid 2004. aasta 30. juuni seisuga järgmised:
Omadussõnafraas
Eesti keel
Omadussõnafraasi laiend võib väljendada situatsiooni osalist, situatsiooni ruumilisi, ajalisi, kvantitatiivseid või kvalitatiivseid karakteristikuid ja olla ehituselt
Koszarawa
Rahvastik
Aastal 2002 oli vallas 2554 elanikku (1252 meest ja 1288 naist).
Omadussõnafraas
Eesti keel
Omadussõnafraasi laiend on lauses fraasimäärus: väga suur, väljast kena, inimeste vastu ebaviisakas.
Koszarawa
Rahvastik
Enne Przyborówi eraldumist oli valla elanike arv 4000 ringis.
Majandus
2002. aasta andmetel oli elaniku keskmine sissetulek 1284,49 zlotti.
Töötuid oli 2002. aastal 172 (107 naist ja 65 meest).
Tööstust ei ole. Tegeldakse maaharimise, loomapidamise ja käsitööga. Vallas on mitu väiksemat ettevõtet ja füüsilisest isikust ettevõtjat. Nende tegevusalad on peamiselt puidutöötlemine, metsateenused, transporditeenused ning remondi- ja ehitusteenused. Seal on kaks pagariettevõtet.
Peale selle on Koszarawa (nagu ka Stryszawa) tuntud puust mänguasjade ja majapidamisesemete poolest. Nende valmistamisega tegeleb kaks ettevõtet.
Ettevõtlus laieneb.
Transport
Linnal on Żywieciga hea bussiühendus ja paljud külaelanikud käivad linnas tööl.
Valda läbib kolm maakonnateed kogupikkusega 16 km ja 60 vallateed kogupikkusega 42 km.
Ühistransporditeenust osutab ettevõte KPS. Kasutatakse ka isiklikke autosid. Raudteed ei ole.
Jaotus
Küla jaguneb kaheks oruks: Koszarawa cicha (Cicha) ja Koszarawa bystra (Bystra). Need jagunevad külaosadeks (osiedle). Esimese külaosad on Pustelniki, Duchałówka, Zimna woda, Bielanka, Jurówki, Żłabne, Śiurówki, Za doliną, Dylówka, Majdakówka, Korea, Zagrapie, Lachówka, Jałowiec, Na dolinie-Borcok (Janikówka), Czarna góra, Polanki, Na granicy, Kroisko, Tajch ja Kuklówka.
Peko
pisi|Peko kuju [[Radaja Seto Muuseumis]] pisi|Peko kuju [[Värska talumuuseumis]]
Mortagne-du-Nord
Mortagne-du-Nord on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
Tüüfus
Tüüfuseks ehk soetõveks nimetati mitut nakkushaigust, mis kulgevad kestva kõrge palaviku ja teadvuse hägunemisega.
Minas Geraisi osariigi lipp
thumb|Minas Geraisi osariigi lipp Minas Geraisi osariigi lipp on Brasiilia Minas Geraisi osariigi lipp.
Treimine
pisi|Treimist ootav kokkuliimitud toorik. 2008. aasta. Treimine on lõiketöötlemine, mille pealiikumisteks on tooriku pöörlemine ning lõikeinstrumendile (tavaliselt lõiketera) antav ettenihe. Tooriku pöörlemine võimaldab teostada lõikeprotsessi (laastuvõtmist), ettenihkeliikumine võimaldab seda protsessi teostada kogu tooriku pinna ulatuses.
Minas Geraisi osariigi lipp
See on vanim brasiillaste kavandatud lipp, mis on kasutusel osariigilipuna. Ametlikult on see osariigi lipp alates 1963. aastast.
Lipul on ladinakeelne kiri "Libertas quæ sera tamen", mis on jagatud valgel taustal oleva punase kolmnurga külgedele.
Treimine
Lõikerežiimi elemendid treimisel
Lõikerežiimi elementideks treimisel on lõikekiirus, ettenihe, spindli pöörlemissagedus ja lõikesügavus.
Lõikekiiruseks nimetatakse lõikepinna pöörlemise ringkiirust treitera lõikeserva suhtes. Lõikekiirust mõõdetakse meetrites minutis ja tähistatakse tähega v. Seda saab arvutada valemiga
meetrit minutis, kus
Lõiketerad
Kuna treimisel võib lõikekiirus tõusta väga suureks ja sellest tulenevalt võib lõiketera temperatuur tõusta kuni 800–900 kraadini, siis kasutatakse terikplaadi materjalina kiirlõiketerast, kermiseid või teemanti. Lõikekiiruse suurenemisel 2 korda väheneb tera püsivusaeg 4 korda.
Magav Venus
"Magav Venus" (ka "Dresdeni Madonna") on itaalia maalikunstniku Giorgione maal, üks tema viimastest teostest. Pildil on alasti naisterahvas, kelle profiil paistab jäljendavat mäestikku tagaplaanil. Giorgione pani suurt rõhku tausta detailidele ja varjudele. Valik alasti naise kasuks märkis nii revolutsiooni kunstis kui ka stardipauku modernsele kunstile. Giorgione ei jõudnud enne oma surma teost lõpetada. Ent Tizian lõpetas hiljem magava Venuse kohal kõrguva taevalaotuse, kusjuures Tizian maalis Dresdeni Madonna ajendil ka ise sarnase Venuse. Giorgione Venuse erutavat, pöörast ja muutlikku alastust ei suutnud Tizian siiski tabada. Erootilised mõistaandmised on tulenenud Venuse tõstetud käest ning seda peetakse kogu teose aluseks. Parem käsi on muundunud just seetõttu, et see kujutaks endast seksuaalsuse sümbolit, nagu ka vasaku käe asetsemine kubemel. Linad on maalitud hõbedase varjundiga, pigem külmades toonides, mis on vastuoluline tavalisele pesu kujutamisele. Tiziani ja Diego Velázqueze maalidega võrreldes paistavad Giorgione linad väga range ja jäigana. Inimkeha orgaanilisusele, naturaalsusele ja maalähedusele viitab maapinna reljeefi ning naisekeha kurvide miimika ja vastavus. Looduse ja figuuri ilu mõtisklev olek on Giorgionele omased. Maali kompositsioon on mõjutanud hilisemaidki kunstnikke, näiteks Ingres'i ja Rubensit. Giorgione ja Tiziani Venused on oma olemuselt otseselt ühendatud Manet' "Olympiaga".
25. juuni
25. juuni on Gregoriuse kalendri 176. (liigaastal 177.) päev. Juliuse kalendri järgi 12. juuni (1901–2099).
Valter Juhkum
Valter Leopold Juhkum (24. aprill 1898 Tallinn – 27. juuni 1934 Leningrad) oli eesti proletaarne kirjanik.
Belgrad
Belgrad on Serbia pealinn. Sellel on 2. järgu haldusüksuse staatus.
Ajalugu
Belgrad kui ajalooline piirilinn, mis paiknes Austria-Ungari ja Osmanite impeeriumite vahel, on läbi aegade jäänud sadakonna sõja teele ning seda on vähemalt 44 korral vallutatud ja laastatud.
Keskaeg
Keskajal hõivasid Belgradi üksteise järel mitmed rändhõimud ja pikemat aega oli linn avaaride käes. Lõunaslaavlased saabusid piirkonda 7. sajandil. Aastasadade vältel võitlesid Belgradi pärast Bütsants, Ungari kuningriik ja Bulgaaria kuningriik. Serblasest valitsejate kätte läks Belgrad kingitusena Dragutinilt, Ungari kuninga äialt.
Aastatel, mil Serbia impeerium oli sunnitud taanduma lõunast peale suruvate Osmanite ees, sai Belgradist Serbia despootide pealinn. 1427. aastal loovutati linn Ungarile, serblaste pealinnaks sai Smederevo.
Juulis 1456, 3 aastat pärast Konstantinoopoli langemist Osmanite kätte, piiras Türgi sultan Mehmed II suurte vägedega Belgradi, kuid ei suutnud Ungari väejuhi János Hunyadi juhitud kristlaste vägesid võita. Paavsti korraldusel pidid kirikud üle Euroopa Belgradi kaitsjate eest palvetama, kutsuma lõunakella lüües. Katoliiklikes kirikutes on selline komme säilinud tänapäevani.
Uusaeg
pisi|vasakul|Belgradi kujutav gravüür aastast [[1521]] pisi|vasakul|Belgradi kujutav vana postkaart aastast [[1890]] pisi|vasakul|Belgradi kaart aastast [[1905]] 1521. aastal vallutas Osmanite riik lõpuks siiski Belgradi. Linnast sai Belgradi pažalíki keskus ja Osmanite riigi suuruselt teine linn Euroopas, suurem oli vaid pealinn Konstantinoopol. 17. ja 18. sajandil vallutasid Belgradi mitu korda Saksa-Rooma riiki kuulunud Austria ertshertsogkonna väed, kuid Osmanitel õnnestus linn alati tagasi võita.
Pärast Serbia osalist iseseisvumist 19. sajandil toodi esialgu Kragujevacis asunud Serbia vürstkonna pealinn 1841. aastal Belgradi üle, olles aastatel 1882–1918 Serbia kuningriigi pealinn. Teisel pool Sava jõge asuv Zemun kuulus Esimese maailmasõjani Austria-Ungarile ja ühendati alles seejärel Belgradiga.
Eesti kirjandus
Eesti kirjandus on eesti keeles või Eestis kirjutatud kirjandus.
Nivelle (Nord)
Nivelle on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
Eesti kirjandus
Kirjutamise koha ja keele järgi võib selle tinglikult jagada järgmisteks osadeks: Eestis peamiselt saksa keeles kirjutatud baltisaksa kirjandus, Eestis kirjutatud eestikeelne eesti kirjandus (nn kodueesti kirjandus) ning võõrsil kirjutatud eestikeelne väliseesti kirjandus. Lisaks kuuluvad Eesti kirjandustraditsiooni ka Eestis kirjutatud ladinakeelsed (peamiselt 17.-18. sajandi juhuluule) ja venekeelsed teosed (eestivene kirjandus), muudes keeltes leidub siinset kirjanduspärandit napimalt.
Kirjandusteadlase Tiit Hennoste kirjeldust mööda kuulusid 20. sajandi esimese poole Eesti kirjanduslugude järgi eesti kirjandusse "neli erinevat nähtust, mis omavahel eriti ei haaku": 1) eesti rahvaluule; 2) vanem eestikeelne vaimulik kirjasõna; 3) baltisakslaste poolt eesti talupoegadele mugandatud eestikeelne õpetuslik kirjandus; 4) eestlaste poolt eestlastele kirjutatud eestikeelne kirjandus, osalt ka muud tüüpi teosed (reisikirjad, esseed jms), mida on kirjutanud tunnustatud ilukirjanikud.
Rahvaluule
pisi|[[Jakob Hurt|Jakob Hurda koostatud Vana Kandle esimene köide (1886) sisaldab Põlva kihelkonnast kogutud laule]]
Eesti rahvalaulude vanimaks osaks peetakse regivärssi. Riimiline rahvalaul on noorem, enamik sellest pärineb 19.–20. sajandist.
Vanimateks kirjalikeks allikateks, kus leidub andmeid eesti rahvaluule kohta, on keskaegsed kroonikad.
Aastast 1875 praeguseni ilmuv sari Monumenta Estoniae Antiquae koondab esinduslikumaid eesti rahvaluule väljaandeid, mis põhinevad Eesti Rahvaluule Arhiivis säilitatavatel rahvaluulekogudel. Sarja väljaannete hulka kuuluvad regilaulutekstide ja -viiside sari Vana Kannel, hiiu- ja vägilasmuistendikogude sari ning tüübiti koostatud muinasjutukogumike sari. Rahvaluuletekstide kirjanduslikel töötlustel on olnud oluline roll on eesti kirjanduses rahvuskirjanduse sünnist saati kuni praeguseni. Näiteks on Friedrich Reinhold Kreutzwald kirjutanud mõjuka muinasjututöötluste kogu "Eesti rahva ennemuistsed jutud". Rahvajuttude töötlusi on kirjutanud ka prosaistid August Jakobson ja Juhan Kunder, luuletajaist Marie Under ja Villem Grünthal-Ridala jt. Rahvaluule eeskujul on kunstmuistendeid loonud Friedrich Robert Faehlmann, Aime Maripuu, Herta Laipaik jmt. Viimaste kümnendite autoreist on ohtralt rahvajutusüžeid – enamasti muistendeid ja naljandeid – kasutanud Andrus Kivirähk, tema tuntuimad sellelaadsed teosed on romaanid "Rehepapp" ning "Mees, kes teadis ussisõnu".
Kroonikad
Eesti vanema ajalookirjanduse valdav žanr on kroonikad. Varaseim nende seast on 13. sajandist pärinev Läti Henriku Liivimaa kroonika, mis on oma ajastu kohta ainulaadne allikas. Tähtsal kohal on ka hilisemad Liivimaa vanem riimkroonika ja Liivimaa noorem riimkroonika. Eestimaa kroonikuist tuntuim on Balthasar Russow.
Esimesed trükised
Esimene säilinud eestikeelne raamat, Wanradti ja Koelli katekismus, trükiti 1535. aastal. Teateid on ka 1525. aastal valminud raamatust, mis "rohkete vigade pärast" põletati.
Kirikukirjandus
Uus Testament tervikuna tõlgiti lõunaeesti keelde 1686. aastaks. Piibel tervikuna ilmus Anton thor Helle tõlkes põhjaeesti keeles 1739. aastal.
Juhuluule
Eesti akadeemilistes ringkondades ja osa mõisnike hulgas oli 17.–18. sajandil levinud komme kirjutada eestikeelseid luuletusi. Sageli valmisid need tähtpäevadeks või pidustusteks. Juhuluule lugejate seas oli eestlasi siiski vähe, pigem oli see suunatud peamiselt baltisakslastest estofiilidelt teistele estofiilidele.
Rahvuskirjanduse kujunemine
Kristjan Jaak Petersoni 19. sajandi algul kirjutatud eestikeelsed luuletused avaldati ja jõudsid eesti kirjandusse sajand hiljem. Kristjan Jaak Petersoni tunti 19. sajandil põhiliselt tema rootsi keelest saksa keelde tõlgitud, ümber töötatud ja täiendatud Christfrid Gananderi "Soome mütoloogia" järgi.
Ärkamisaja alguses koostas Friedrich Reinhold Kreutzwald Eesti rahvuseepose "Kalevipoeg", toetudes sealjuures teiste estofiilide, Õpetatud Eesti Seltsi liikmete (sealhulgas Friedrich Robert Faehlmanni ja Georg Julius von Schultzi) tööle, eesti rahvalauludele ning Garlieb Merkeli ja James Macphersoni proosapoeemidele.
Rahvuskirjanduse kujunemisele oli oluline mõju Johann Voldemar Jannseni ja Lydia Koidula seltsielulisel tegevusel Tartus ja ajakirjanduslikul tegevusel ajalehtes Perno Postimees ja Postimees.
Kriitiline realism
19. sajandi lõpul jõudis eesti kirjandusse kriitiline realism. Selle tuntuim esindaja on Eduard Vilde, kellel on küll ka romantilisi teoseid. Kriitilise realismi traditsioon püsis Eestis suuremal või vähemal määral läbi iseseisvusaja, jõudes kohati isegi naturalismini. Teiste seas esindavad seda näiteks Jaan Kärner ja Ernst Peterson-Särgava.
1905–1917
pisi|[[Friedebert Tuglas aastal 1910]]
Revolutsioonilisel ajajärgul põimusid Eesti kirjanduses mitu välismaist kirjandusvoolu. Ühiskonnakriitilisust kandva kriitilise realismi kõrval esines futurismi (nt Erni Hiir) ja sümbolismi, kirjanduslike ja rahvuslike seisukohtade toel moodustati kirjandusrühmitusi (Noor-Eesti, Siuru, Tarapita).
1917–1940
Pärast Eesti Vabariigi loomist arenes rahvuslik kirjandus kiiresti. Kõrgelt hinnatud proosateoseid lõid August Gailit, Friedebert Tuglas, A. H. Tammsaare ja teised.
1920. aastate ühiskonnakriitikale vastandusid 1930. aastate riikliku ideoloogiaga sobiv rahvuslik proosa ning pigem kunstikesksete arbujate luule.
Arbujateks nimetatud luuletajate sõpruskond on saanud nime 1938. aastal ilmunud Ants Orase koostatud antoloogia "Arbujad: valimik uusimat eesti lüürikat" järgi. Üliõpilasseltsi EYS Veljesto ümber kogunenud sõpruskonda kuulusid Betti Alver, Bernard Kangro, Uku Masing, Kersti Merilaas, Mart Raud, August Sang, Heiti Talvik ja Paul Viiding.
Pagulaskirjandus
Teise maailmasõja vältel põgenesid paljud eesti kirjanikud Läände, väiksem osa evakueerus ka Nõukogude Liitu. See lõi Eesti kultuuri lõhe, tekitades kaks paralleelset kirjandustraditsiooni: väliseesti pagulaskirjanduse ja kodueesti kirjanduse. Ehkki nende eesti kirjanduse harude vahel oli suuri temaatilisi ja stilistilisi erinevusi (eelkõige ajalookäsitluses), oli neil ka palju sarnast. Kui väliseesti kirjandust piirasid eelkõige materiaalsed tegurid, siis kodumaist pigem poliitilised asjaolud. Mõlemad olid ent sunnitud toimima võõrkeelse keskkonna surve all.
Mitmed paguluses tegutsenud kirjanikud olid alustanud juba sõjaeelses Eestis, nagu Marie Under, Artur Adson, Bernard Kangro ja Karl Ristikivi. Välis-Eestis alustasid loominguga prosaistid Arved Viirlaid, Arvo Mägi, Enn ja Helga Nõu, luuletajad Ilmar Laaban (eesti sürrealismi pioneer), Ivar Ivask, Kalju Lepik jpt.
Kodueesti kirjandus
1950. aastate lõpu sula järel julges ka kirjandus vabamalt hingata. Nii näiteks avaldas varem muuhulgas "Poeemi Stalinist" kirjutanud Juhan Smuul talle populaarsuse toonud reisikirja "Jäine raamat", vestekogu "Muhu monoloogid", näidendi "Polkovniku lesk" jpm teoseid, mille ideoloogiline suunitlus oli juba hoopis teistsugune. Riikliku poliitilise piiratuse ning raamatute odavuse ja suurte tiraažide tõttu muutus kirjandus rahva seas tavatult populaarseks, apoliitilisest kultuurist sai varjatud vastupanuvorm. Tuntud kirjanike sekka nagu Aadu Hint, Mart Raud ja Debora Vaarandi astusid ka nooremad, näiteks Ain Kaalep, Arvi Siig, Ellen Niit ning Jaan Kross.
1960. aastate keskpaigast jõudis eesti kirjandusse uus põlvkond autoreid. Karpidesse pakitud luulekogude – nn kassettide – järgi kutsutakse neid tänini kassetipõlvkonnaks. Noorte tulekuga lahvatasid juba varem alanud vaidlused kirjanduse koha, stiili ja vormide üle, üks avaliku väitluse tulipunkte oli vabavärss. Sellesse põlvkonda kuulusid erilaadsed autorid nagu Viivi Luik, Hando Runnel, Johnny B. Isotamm, Jaan Kaplinski, Enn Vetemaa jpt. Neisse aastaisse jäid ka esimesed kontaktid kodu- ja väliseesti kirjandusringkondade vahel, eestlased esimesed Rootsi-külastused ja üksikute väliseestlaste reisid okupeeritud kodumaale. Tihedate sidemete tekkimist takistasid siiski ideoloogilised vastuolud, väliseestlaste üldine kommunismivaenulikkus ning Nõukogude luureorganite katsed kultuurisidemeid Läänest salajase info hankimiseks ära kasutada. Artur Alliksaare luulekogu "Olematus võiks ju ka olemata olla" ilmus postuumselt aastal 1968, poeedi eluajal levisid tema luuletused käsikirjaliselt ja autori esituses suuliselt.
1970. aastate alguseks oli nõukogude ühiskond taas sulgunud, Praha kevade mahasurumisega purunesid 1960. aastate lootused "inimnäolise sotsialismi" sünniks. Ehkki kirjanduses polnud võimalik kritiseerida riiklikku poliitikat, sagenesid ühiskondlikud teemad, mida kujutati tihti üksikisikute kaudu: võõrandumine, korruptsioon, ühiskonnast eemaldumine ning traditsioonilise perekonnamudeli lagunemine. Toonaste tuntumate kirjanike seast võib nimetada Juhan Viidingut ja Arvo Valtonit. Omakirjastuslikult levis näiteks Paul-Eerik Rummo kogu "Saatja aadress" (1972). Välismaal anti välja ja Eestis levisid omakirjastuslikult Uku Masingu luulekogud.
1980. aastateks oli ühiskonda tabanud stagnatsioon ilmne. Maad võtsid pragmaatilisus ja kohandumine. Kui NSV Liidu pikaajalise juhi Leonid Brežnevi surma järel polnud muutused esialgu kuigi usutavad, siis riigijuhtide kiire vahetumise järel võimule tulnud Mihhail Gorbatšov kuulutas uut kurssi, perestroikat ehk uutmist. Algul suhtuti ümberkorralduste lubadustesse ja loosungitesse kahtlustavalt, ajapikku ent hakati neid tõsiselt võtma. See muutis ka eesti kirjanduse palet. 1980. aastate keskpaigast tihenesid kontaktid Kodu- ja Välis-Eesti vahel, kirjanduses tõusis protestilaine. Uuenes niihästi vorm kui ka sisu: järk-järgult üha avameelsemalt hakati kirjutama Eesti ajaloost, mida seni tuli käsitleda ideoloogiliste juhtnööride kohaselt. Kritiseeriti algul sotsialismi stagneerumist, hiljem aga sotsialismi üldse.
Nüüdiskirjandus
pisi|[[Karl Martin Sinijärv esitamas oma luulet Niguliste kirikus aastal 2009]]
Tänapäeva eesti kirjanikest on tuntumad prosaistid Jaan Kross, Jaan Kaplinski, Tõnu Õnnepalu ja Andrus Kivirähk.
Luuletajatest on tuntumad ja tõlgitumad Andres Ehin, Indrek Hirv, Sven Kivisildnik, Jaan Kaplinski, Kristiina Ehin ja fs.
Taas on tähelepanu pälvinud ka venekeelne eesti kirjandus (ehk eestivene kirjandus), mida esindavad näiteks luuletaja Igor Kotjuh ning prosaistid P. I. Filimonov ja Jelena Skulskaja.
Mitte-eestikeelne Eesti kirjandus
Eesti kirjanduse käsitlused algavad tavapäraselt varauusaegses Eestis teistes keeltes loodud kirjanduse mainimisega, sellesse pikemalt süüvimata. Esimene Eesti aladelt pärinev ulatuslik teos on ladina keeles kirjutatud Läti Henriku Liivimaa kroonika. Ka hiljem kirjutati kroonikaid ladina ja alamsaksa keeles. Vanim osa Eestist pärit ilukirjandusest on saksakeelne, mida hiljemalt 17. sajandist käsitletakse juba osana baltisaksa kirjandusest. 17. sajandist, mil eriti seoses Tartu Ülikooli loomisega levis tava kirjutada domineeriva saksa kõnekeele kõrval ka teistes keeltes, sündisid esimesed eestikeelsed ilukirjandustekstid peamiselt juhuluulena, kõrvuti analoogsete tekstidega rootsi, ladina, kreeka jt keeltes.
Hiljemalt 18. sajandist pärineb ka venekeelne kirjandus Eestis ehk eestivene kirjandus, ehkki kirjanduslooliselt jääva väärtusega teosed pärinevad alles 19. sajandi algusest, mil - suures osas just taasavatud ülikooli mõjul - tegutsesid Eestis tuntud kirjanikud nagu Vassili Žukovski ja Faddei Buhharin. Ehkki vene kirjanduse mõju eesti kirjandusele on olnud suur ("Eesti kirjandus on välja kasvanud vene kirjandusest. Vaevalt julgeb keegi eesti kirjanikest või kirjandusloolastest sellele argumendile vastu vaielda," on kirjutanud Vladimir Iljaševitš ), peetakse tänapäeval eesti kirjandusloos olulisemaks siiski eesti kirjanduse seost baltisaksa kirjandusega, milles 18.-19. sajandil tegutsesid silmapaistvad kirjanikud nagu August von Kotzebue, Edzard Schaper ja Georg Julius von Schultz-Bertram.
20. sajandi alguse iseseisvunud Eestis taandus saksakeelne kirjanduse tähtsus, kuid jätkus vilgas venekeelne kirjanduselu tänu mitmetele vene emigrantidele, kelle seast silmapaistvaimaks peetakse luuletaja Igor Severjaninit, kes küll enda kohta ütles: "Ma ei ole emigrant, ma olen suvitaja alates 1918. aastast." Tegutsesid mitmed kirjandusühendused ja ilmusid ajakirjad. Kõik see katkes Nõukogude ja Saksa okupatsioonidega ning juba stalinismiaegse Eesti NSV kirjanduspildist olid kadunud kõik varem Eestis tegutsenud venekeelsed kirjanikud, ent kui eestivene kirjandus jätkus uue põlvkonnaga, siis saksakeelne kirjandus Eestis sisuliselt lõppes.
Sõjajärgsest eesti kirjandusest teatakse mõnevõrra paradoksaalselt ühe tuntuma uue nimena Hans Leberechti, kes aga kirjutas vene keeles ja elas valdavalt väljaspool Eestit. Ka ülejäänud sõjajärgne eestivene kirjanduspilt püsis pigem keskvõimu standardite juures ning uued kirjanduslooliselt olulised autorid ilmusid alles 1970. aastatel, paralleelselt vastastikuse tõlketööga. Nii tõlkis eesti kirjandust luuletaja Svetlan Semenenko, teda omakorda Paul-Eerik Rummo, Marina Tervonen aga debüteeris kakskeelses luulekogus koos Doris Karevaga. Lühemat aega, 1972-1975 elas Eestis enne Ameerikasse emigreerumist Sergei Dovlatov, kes oma tööd ajalehes Sovetskaja Estonia kajastas hiljem romaanis "Kompromiss". 1976. aastal kolis Eestisse luuletaja David Samoilov, kes avaldas ka eesti luule tõlkeid. 1991. aastast kirjutas Eestis rea venekeelseid romaane armeenia kirjanik Gohar Markosjan-Käsper. Eesti luule tõlkijana on paistnud silma ka luuletaja Boris Baljasnõi, kes Tartu Ülikoolis semiootikahariduse omandajana ühendas eestivene kirjandusega ka siinse tugeva venekeelse kirjandusteaduse traditsiooni, millesse on kuulunud mitmed olulised teadlased Sergei Issakovist Juri Lotmanini.
21. sajandil on jätkunud eestivene kirjanduse traditsioon, mille tunnustatuimad esindajad on luuletaja Igor Kotjuh ja prosaist Andrei Ivanov, kuid lisandunud on ka teistes keeltes kirjutavaid autoreid, nagu eesti ja soome keeles kirjutav Mika Keränen. Samas on Eestis teiskeelsetest kirjandustest jäänud eestivene kirjandus ainsaks, millel on väljakujunenud pidev traditsioon.
Kirjandusinstitutsioonid
Eesti kirjanike suurim organisatsioon on Eesti Kirjanike Liit. Selle kõrval tegutsevad ka mõned väiksemad, näiteks Kirjanike Kodu ja Eesti PEN-klubi.
Kirjandussõprade organisatsioonidest vanim ja tuntuim on Eesti Kirjanduse Selts.
Kirjandustegevust rahastab Eestis peamiselt Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital, vähemal määral teised fondid ja sihtasutused.
Muusikaliste Eraettekannete Ühing
Muusikaliste Eraettekannete Ühing (saksa keeles Verein für musikalische Privataufführungen) oli 1918. aastal helilooja Arnold Schönbergi initsiatiivil loodud mittetulundusühing, mille eesmärgiks oli kanda oma liikmetele igal nädalal ette "muusikateoseid Mahlerist tänapäevani" (tsitaat Alban Bergi kirjast abikaasa Helenele 1. juulist 1918).
Ajalugu
Muusikaliste Eraettekannete Ühingu loomise idee sündis Austrias Mödlingis ning ühing asutati novembris 1918. Esimesel üldkoosolekul valiti ühingu presidendiks Arnold Schönberg ning juhatuse liikmeteks 19 tema Viini õpilaste ja sõprade ringi liiget. Ühingust ei kujunenud mitte ainult uudisteoste ettekandmise koht, vaid sellel oli uudne kava koostamise põhimõte: tagamaks külastatavuse pidevust ja ühtlust, hoiti kontserdi täpset kava eelnevalt saladuses, teoseid korrati erinevatel kontsertidel, kontserdid olid mitteavalikud, keelatud olid poolehoiu- ja vastumeelsusavaldused "tagamaks kunstnikele ja kunstisõpradele tõeline ja adekvaatne modernse muusika kogemus". Proovid ja ühingu kontserdid toimusid Viini kontserdimajas (Konzerthaus), Muusikaühingus (Musikverein), Kaupmeeste ühingu saalis (Festsaal des Kaufmännischen Vereins), Austria raudteelaste klubis (Klub österreichischer Eisenbahnbeamter), Schwarzwaldi koolis (Schwarzwald’schen Schulanstalten) ning Inseneride ja arhitektide ühingu saalis (Festsaal des Ingenieur- und Architektenvereins). 1921. aastal pidi ühing majanduslike raskuste tõttu kontserditegevuse lõpetama.
Schönbergi pärand annab ammendava pildi Muusikaliste Eraettekannete Ühingu tegevusest, kuna säilinud on suurem osa ühingu sisesest kirjavahetusest, teadaannetest, kontserdiprogrammidest, protokollidest ja muudest dokumentidest.
Repertuaar
(Sulgudes on märgitud esitaja.)
Pará osariigi lipp
200px|thumb|Pará osariigi lipp Pará osariigi lipp on Brasiilia osariigi Pará lipp.
Valge diagonaaltriip lipul sümboliseerib sodiaaki, ekvaatorit ja Amazonase jõge. Sinine täht lipu keskel on Spiika Neitsi tähtkujust. Kaks punast ala lipul sümboliseerivad osariigi inimeste energiat ja elujõudu.
ABB AS (Norra)
ABB AS on Norra ettevõte, mis kuulub tervenisti rahvusvahelisele kontsernile ABB.
Ettevõte toodab põhiliselt energeetika- ja automaatikaseadmeid.
Peakontor on Askeris, harukontorid Skienis, Oslos (Etterstadis) ja Brynes.
ABB AS-i alla kuuluvad või on kuulunud muu hulgas telekommunikatsiooniseadmeid tootev ettevõte Nera, Norsk Viftefabrikk Oslos (ventilaatorid), Trallfa Brynes (tööstusrobotid) ning Strømmens Værksted (rongid), Norsk Kabelfabrikk (kaabel) ja National Industri (trafod) Drammenis.
Käive oli 2000. aastal umbes 28 miljardit Norra krooni, 2007. aastal umbes 7 miljardit krooni.