cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Joy of Philosophy
Sissejuhatus
Ka Solomon pidas varem filosoofia rõõmuks judinaid ideede kokkuklappimisest. Nüüd ta peab selleks judinaid nägemisest, kuidas inimeste silmad löövad särama, kui nad hakkavad nägema, kuidas ideed nende jaoks kokku klapivad.
Filosoofi portree
Ta seisab väikese kuulajaskonna ees. Ta on agoonias. Tema intensiivne pilk ei vaata kuskile, võib-olla koguni on enesesse pööratud. Tema otsaesisel on sügav rahulolematu korts, ja ta toetab ühe käega laupa, et pea ei lõhkeks. Tema kõne on katkendlik, peaaegu kogelev, reetes peas ringikihutavaid mõtteid, millele ta püüab õigeid sõnu leida. Ta kõnnib sundtegevusena palavikuliselt nurgast nurka, vaatamata oma kütkestatud ja hämmastunud kuulajatele kordagi silma. Tema vaba käsi katab kord silmi, kord suud, sikutab nina, silitab kaenlaalust, näpib kriiditükke, mõnikord joonistab tahvlile risti või ristküliku. Pausid on tiined. See etendus väärib Oliver Sacksi tähelepanu neuroosi, nartsissismi, vastuolulise mõtlemise, hädasti püha pidamist vajava keele pärast. Filosoofia on haigus, mille ainus ravi on veel rohkem filosoofiat. See on Ludwig Wittgenstein. Paljud õpilased laenasid tema žestid, stiili ja tõsise näo, ja said tema kannatused endale kaela. Tulemus on kaks põlvkonda filosoofia üliõpilasi ja õppejõude, kelle jaoks filosoofia on iseendasat kurja vaimu väljaajamine. Filosoofiast on saanud psühhopatoloogia. Filmis "Vihmamees" püüab Dustin Hoffmani kehastatud autist Raymond lahendada mõistatust Abbotti ja Costello sketšist "Who's on First?" Vend (Tom Cruise) karjub talle: "See on mõistatus, see on nali. Kui sa sellest aru saaksid, võib-olla siis sul hakkaks parem." Paljud kõige prestiižsemad filosoofid on sarnased. Tõsiasja, et filosoofilised mõistatused on nii rasked ja lahendamatud, peetakse nende sügavuse märgiks. Ent see võib olla ka intellektuaalse masohhismi või intellektuaalse masturbatsiooni märgiks. Arusaamine, et filosoofilised mõistatused on lahendamatud ja ühtlasi tähtsusetud, näitab, et nendega tegeldakse lõppkokkuvõttes nende endi pärast, seega lõbu ja rõõmu pärast, kui vaevaline see ka poleks. Wittgensteingi mainis, et kogu filosoofiraamat võib koosneda naljadest; ta ise küll ei kirjutanud seda. Filosoofias ei ole tegelikult mitte midagi kaalul. Kui filosoof eksib, siis ei juhtu mitte midagi hullu. Tõsi küll, mõned heade filosoofide halvad tõlgendused on häda toonud, aga need on erandid, pealegi on vaevalt filosoofid ise süüdi. Vastutuse puudumine toob kaasa vabanemise tunde. Isegi Karl Marxil ja Jean-Jacques Rousseaul oli lõbu laialt. Küllap on enamik filosoofe tulnud filosoofiasse mässajatena, otsides sügavat sorti vabadus. Ja ometi on filosoofidest professionaalsuse ja distsipliini lipu all saanud ise endale võetud autoritarismi vangid. Vabamõtlemine ja metsikud ideed on kohatud, filosoof peab olema "distsiplineeritud". Filosoofiat ei nimetata enam elu üle mõtlemiseks ega enese järelekatsumiseks, veel vähem rõõmuks ideede üle. Sellega on vabadus, kujutlusvõime, ligipääsetavus, ja mis kõige hullem, tundlikkus filosoofiast kaduma läinud.
Filosoofiast kui kriitikast
Nagu enamikust akadeemilistest ja intellektuaalsetest distsipliinidest, on filosoofiast saanud suuresti kriitika vald. Kriitika loob dialektika, tõde või parem arusaamine ilmub poolikutest ja ühekülgsetest ideedest. See teeb teoretiseerimise huvitavaks ja muidugi vastutustundetumaks. Vähemalt teoorias aitab see kõrvaldada pettust ja rumalust. Ja see lisab võistluslikkust, mis võitlevatele natuuridele pakub meelelahutust. Aga kriitikaga võib liiale minna. Paljud filosoofid mõistavadki filosoofiat argumentide uurimisena ja vastuargumentide tootmisena. Ideed ja visioonid on ainult sihtmärgid. Filosoofiaüliõpilasi õpetatakse algusest peale suurtele filosoofidele vastuargumente tooma. Avaldamissurve all saab filosoofiast pedantsuse oskus. Argumendid lähevad "tihedamaks"; vaatekoht, teadmine ja huvi kahanevad. Haavatavuse vältimiseks kasutatakse kõige ebaoriginaalsemaid näiteid (Gottlob Fregelt või Immanuel Kantilt või Aristoteleselt). Teema on aina kitsam ja formaalsem, et mitte haavata saada ja et isiklikud tunded ei teeks asju sogaseks. Rõõmu tuntakse suuresti argumentide lõhkumisest, rääkimata dekonstrueerimisest. Hegellik rõõm konstruktiivsest visioonist, eelkäijate ideede hindamisest neile enestele tundmatul viisil, filosoofia kasutamisest uute ideede genereerimiseks, rääkimata erakorralistest kogemustest, lükatakse pildilt välja.
Filosoofia igavesed probleemid
On olemas väga reaalsed, käegakatsutavad ja universaalsed inimlikud probleemid, mis annavad filosoofiale hoo ja motivatsiooni. Muidugi on ka uudishimulik "tõetahe", millest piisab aastatepikkuseks peamurdmiseks mõistatuste ja paradokside kallal. Aga filosoofia pühendunud maadlemine elu igaveste probleemidega. Kõik me oleme filosoofid, ja filosoofia tuleb demokratiseerida, kuigi sel on elitaarsed juured. Filosoofia ei ole eriala, professioon, eksklusiivne klubi, vaid mõtlemine näiteks kirest, õiglusest, tragöödiast, surmast, minasamasusest ja muidugi filosoofiast enesest. Filosoofia kuulub inimliku olemise juurde. Mõnedest asjadest me lihtsalt ei saa jätta mõtlemata ja tundmata: näiteks hea elu loomus, meie kõige võimsamate kirgede koht ja mõte, meie koht teiste inimeste seas, õigluse küsimused, tragöödia seletused, surma lõplikkus, enda identiteet, mõtlemise, refleksiooni, teadvuse, filosoofia mõte ja otstarve. Need on filosoofia igavesed probleemid. Näiteks Richard Rorty on öelnud, et ei ole filosoofia igavesi probleeme. Nii tuleb siis välja, kui probleeme võtta liiga konkreetsel kujul. Aga elul on probleemid sõltumata konkreetsest filosoofiatraditsioonist, nagu meie enda haavatavus ja surm. Ükskõik kas surmast mõtlemiseks on mingi õige loogika, paistab surm universaalse faktina meie kohta. On küll palju viise surma tähenduse ja loomuse kontseptualiseerimiseks, kuid teadlikkus surmast on eeleksisteeriv filosoofiline olukord, mida filosoofid pole küll leiutanud, kuid kujundavad seda (ja see kujundab filosoofiat). Igavesi küsimusi vastandatakse küsimustele, mida esitatakse teatud vaatekohast. Näiteks võidakse väita, keha ja vaimu probleem kuulub teatud konfiguratsiooni juurde. Jaapanis, Vana-Kreekas ega jorubatel seda probleemi ei ole, kuigi neil on teised probleemid. Näiteks Jaapanis on pinge "näo" vahel, mida avalikkusele näidatakse, ja mittenäidatavate privaatsete tunnete vahel. Jorubad küll muretsevad hinge loomuse pärast ja eristavad seda kehast, kuid keha ja vaimu probleemi pole, kuivõrd jaapani ja joruba keeles ei ole "vaimu" vastet. Jaapani kokoro hõlmab ka asju, mida me arvame keha juurde. Aristotelese "hing" ei ole organismist lahus, ja joruba ori on pigem nagu 'pea' kui 'seesmine vaim', mis kehale vastanduks. "Vaim" on esimese isiku kogemuse kõige hõredam kirjeldus, ja keha kirjeldatakse väga hõredalt puhtfüsioloogiliselt. Aga absurdne oleks väita, et keha ja vaimu probleem on iga piirkondliku filosoofiatraditsiooni mingi väga konkreetse ajastu eripära. Kui aga seda probleemi nii kirjeldada, et see sobiks igale ajale ja kohale, siis oleks see kirjeldus liiga ükskõikseks jättev. Solomon rõhutab, et on teatud tuummured, millesse me ei saa suhtuda iroonia ega ükskõiksusega ning mida võib tunnistada olemuslikult inimlikeks, isegi kui filosoofid seda parajasti ei leia. See ei tähenda "essentsialiseerimist" ega "totaliseerimist". Muidugi küll, kui inimesed oleksid teistsugused, näiteks haavamatud või surematud, siis oleksid igavesed probleemid hoopis teistsugused. Igavesed küsimused on lihtsalt need, mis inimeste puhul on alati vältimatud.
Gabriel Marcel eristas mõistatusi müsteeriumidest ja kaebas, et filosoofid on silmist kaotanud müsteeriumid ning pööranud tähelepanu mõistatustele. Filosoofia kui nõutus igale mõtlevale olendile sügavalt korda minevate asjade ees on Ameerika parimatest ülikoolidest peaaegu kadunud. Filosoofia ei ole uute esoteeriliste murede sissetoomine, vaid keskendunum tähelepanu muredele, mis on juba igaühel. Parimatel filosoofiaosakondadel on enamikule üliõpilastele vähe öelda, mistõttu paljud head üliõpilased lähevad üle religiooniuuringute või kirjanduse osakonda. Filosoofia kursuste asemel uuritakse innukalt New Age'i filosoofiat. Filosoofia on tõeline vajadus ning on vastamisi reaalsete probleemidega. Filosoofia ilmub lapsepõlves, enne kui vanemad ja õpetajad selle lämmatavad; hilises noorukieas seoses enda identiteediga ja kohaga maailmas; elukriiside (abielulahutus, tõsine haigus, armastatu surm, läbikukkumine, poliitiline murrang) ajal. Kui kutselised filosoofid ei taha nendele küsimustele vastata, otsitakse lohutust alternatiivsetest allikatest, eneseabiõpikutest. Kutselised filosoofid näevad igas argumendis vigu, igas taipamises segadust, igas heas tundes rumalust, iga kõnekujundi taga lahendamatut paradoksi.
1 Kirglik elu
Friedrich Nietzsche nimetab end immoralistiks, pidades silmas Immanuel Kanti ja judeokristlikku traditsiooni moraali vastasust. Nietzsche kaitses ka omamoodi vooruseetikat, kus rõhk on voorusel ja kirel. Eetika ei ole ei Jumala ega moraaliseaduse ega karja sund ega koosne nendest arvutustest ja iseloomuseisunditest, mis kalduvad otseselt edendama ühiskondlikku heaolu, ega südametunnistuse seesmisest mõistuspärasest häälest, ega üldistatud armastusest (agape). Hea on kõik, mis tõstab võimutunnet. Solomon seostab võimutunde emotsioonide ja kirega. "Rõõmus teadus" kaitseb trubaduuride elu igatsuses ja armastuses. Nietzsche immoralismi on sageli lähendatud estetismiga. Solomoni huvitab aga Nietzsche rõhuasetus kirgedele ja eriti võimutahtele: energiale, entusiasmile ja energiale, enese valitsemisele, mis tähendab kirgede kultiveerimist. See vastandub isegi Arthur Schopenhaueri moraalitundeteooriale. Nietzsche võimutahet mõistetakse sageli valesti (Martin Heidegger, kes kasutab tekste liiga vabalt, rõhutab seda). Mitte ainult uinuv mõistus, vaid ka mõistuse hegemoonia sünnitab koletisi.
Armastus kui voorus: Kanti paradigma vastu
Kantiaan Schopenhaueri järgi ei olnud eetika süda ja alus mitte praktiline mõistus, vaid kaastunne. Seksuaalne armastus aga oli tema meelest praht, kalduvus ja eriti kired irratsionaalsed, seksuaalne armastus moraalse väärtuseta nagu Kantilgi. Kanti moraaliotsustuse ja ratsionaalsuse paradigma on eetikas valgustusajast saadik jäänud valitsevaks: moraalifilosoofia peab olema objektiivne, kiretu, printsiipidel põhinev, eneseleosutamist vältiv, isiklikest eelarvamustest sõltumatu. Näiteks Bernard Gert ütleb, et tunded on moraalselt väärtusetud, ning neil on tähtsust ainult niivõrd, kui nad viivad moraalselt heade tegudeni. Enamik emotsioone, sealhulgas armastus, jääb välja, kui need just ei aita kohust motiveerida või teenida suurima arvu suurimat hüve. Bernard Williams toob välja, et oleks hullumeelne eelistada isiklikest tunnetest sündinud heale teole printsiibist sündinud head tegu. Kohutav on kujutleda seda kirgliku armastuse vallas ("abieluline kohustus"). Armastuses on musttuhat rõõmu, kiindumust ja kogetud kohustust. Armastust ei tuleks pidada moraaliväliseks, vaid vooruseks, ja tuleks loobuda ebaisikulisest moraalimõistest.
Ahvatlev on arvata, et armastuse ja teised tunded teevad imetlusväärseks nende tagajärjed, moraalselt head teod. Olgu siis armastuse tagajärjeks kiiduväärsed teod või mitte, meie tunnete väärtus ei sõltu nende tagajärgede soovitavusest. (Tähelepanu nihkus tegudelt ja iseloomult tunnetele 18. sajandil (Jean-Jacques Rousseau, moraalitundeteooriad). Antiikajal pandi tunnetele pahaks, et kired viivad liialdustele. Solomon väidab, et kirglikkus ongi hüve. Ja siis ei saa kirega liialdada, nagu ka voorusega ei saa liialdada.)
Kõige veenvam näide on armastus, mille korral tegude väärtus sõltub tunnetest, mida nad väljendavad. Armastus võib ajendada suuremeelseid ja isegi kangelaslikke tegusid, aga armastuse voorus on omaette. (Sokrates kritiseerib "Pidusöögis" Phaidrost, kes ülistab armastuse tagajärgi.) Muretseda ei tule ainult oma iseloomu pärast, vaid oma täielikkuse pärast inimestena. (Tõsi küll, armastusel võivad olla kohatud objektid.) Vastuseis armastusele ja teistele tunnetele armastuse oluliste koostisosadena on ühitamatu Uue Testamendi rõhuasetusega armastusele kui kõrgeimale voorusele. Sellepärast peab Kant "patoloogilist armastust" moraalselt indiferentseks, moraalselt kohustuslikuks aga "kästavat" armastust. Seda vaidlustab näiteks Edward Sankowski, kes väidab, et inimesed me peame inimesi vastutavaks vähemalt armastust soodustavate või vältivate tingimuste eest. Ja kuigi head iseloomu saab kultiveerida, ei saa seda käskida. Võib ka väita, et emotsioonid on meie kontrolli all rohkem, kui tavaliselt usutakse, ja mitte ainult emotsioonide tingimuste kaudu. Mitte et armastust saaks lihtsalt esile kutsuda. Baastegu ei pruugi armastuse puhul olla. Mõte, et armastust (nagu ka peaaegu mis tahes vooruslikku tegu) saab tekitada eimillestki, on arusaamatus. Võib paista, et Kanti väide, et moraali keskmes on universaalne, on Uue Testamendi eetikaga kooskõlad, aga voorused on alati partikulaarsed. Ja kristliku armastuse enamiku tõlgenduste järgi on armastus armastus konkreetsete inimeste vastu. Isegi Kant rõhutab, et inimsust me armastame inimeses. Ja armastus, eriti erootiline armastus, romantiline armastus, on ka eksklusiivne. See on muidu tavalise inimese tõstmine erakordsetele kõrgustele erakordsete eesõigustega. Siin on naeruväärne rääkida universaalsest kategoorilisest imperatiivist. Kanti järgi oleks armastuse partikulaarsus irratsionaalne. Armastaja, kes rõhutaks, et kõiki, sealhulgas oma armastatut, tuleb kohelda ebaisikuliselt ja kiretult, oleks eemaletõukav.
Mõnikord öeldakse, et emotsioonid üldse ja armastus eriti on irratsionaalsed, mistõttu nad ei saa olla voorused, sest nad on kapriissed (Bernard Williams, Morality and the Emotions). Aga vaatame samas valguses süüdistust kangekaelsuses (Richard Rorty, Explaining Emotions). Armunul on armastusest raske lahti saada, isegi kui see nüüd teeb talumatut valu. Ja armastusel on kalduvus võimenduda, leida üha enam põhjendeid armastamiseks. Ja see ongi üks emotsioonide vooruse aspekt. Me ei kritiseeri vankumatut andumust, vaid mööduvat vaimustumist. Irratsionaalseks me peame äkkviha, mitte ammuse motiiviga ja hästi põhjendatud vaenulikkust (mitte et äkkviha oleks alati kohatu või et pikaajaline viha ei oleks mõnikord irratsionaalne). Just emotsioonide kangekaelsus võrreldes põhimõtte järgi tegutsemise väiksema usaldatavusega teebki emotsioonid eetikas olulisteks. Nagu kangekaelsus on emotsioonide voorus, on ratsionaliseeritus mõistuse pahe. Emotsioonide ehtsus ongi osalt nende kangekaelsus.
Öeldakse ka, et armastus ja teised emotsioonid ähmastavad või moonutavad kogemust, mistõttu need pole vooruslikud. Aga kui armastaja ütleb armastatule: "Sa oled kõige ilusam naine maailmas," kas see on enesepettus, hullumeelsus? Igatahes mitte pimedus, sest ta võib väita, et näeb sügavamale. Ta võib möönda, et armastatu on kõige ilusam naine tema jaoks; filosoofias suhtutakse sellesse filosoofilise põlgusega. Ent kas poleks parem pidada seda armastuse vooruseks? (Seda argumenti ei saa ebakriitiliselt üldistada teistele emotsioonidele.) Kuigi armastus võib olla vastupidine objektiivsusele, ebaisikulisusele, huvitatuse puudumisele, universaalsusele, austusele tõendite ja argumentide vastu jne, mida eetika rõhutab, tundub Solomonile, et selline "irratsionaalsus" on üks meie tähtsamaid moraalseid jooni. Me hoolime üksteisest sõltumatult tõenditest ja argumentidest. Me leiame, et teine on ilus, võluv ja ihaldusväärne, ilma tavalisi standardeid arvestamata. Me ei pea lugu armastajast, kes muudab muutuse korral meelt või laseb end mõjutada sõprade arvamusest. Paljud leiavad isegi, et on imetlusväärne armastada seda, kes on näidanud, et ta pole üldse selle armastuse vääriline. Armastamine on nii tähtis voorus, et mõistus kahvatab selle kõrval.
Erose voorus
Suurem osa öeldust kehtib peaaegu igasuguse armastuse ja muude kiindumuste kohta, aga erootiline armastus on kirgliku elu kaitse näidisjuhtum. Võidakse kahelda, kas näiteks vanemliku armastuse ja pojaarmastuse kõik voorused on olemas ka erootilise armastusega kaasnevas ärevuses ja erutuses. Erost ja agapet on hakatud eristama esimese kahjuks. Erost on peetud puhterootiliseks ja taandatud suguihale, mis pole õige. Agapet on iseloomustatud isetu andmisena, erost iseka võtmise või igatsusena. Mõeldes armastusest kui voorusest, tuleb avardada erose valda. Altruistlikku agape soovitavust ega võimalikkust pole tarvis eitada. Erose puhul on valdav omakasupüüdlik iha, kuid see pole sellepärast veel isekas ega puhtsuguline. Sinna kuuluvad üldisem füüsiline iha olla koos, iha olla hinnatud ja olla koos õnnelikud, iha olla teise jaoks parim ja iha teha teise heaks kõik, mis suudetakse. Moraalijutt siin ei tööta, sest eristus sinu ja minu vahel on hakanud hajuma.
Erost on pisendatud suuresti armastuse alavääristamise tõttu. Tavaline viga on arvata, et seksipartner on pelgalt iha "objekt", millest tuleb mõte, et eros on alandav ja otsib ainult enda rahuldust (Immanuel Kant, Loengud eetikast). Küsimus on selles, mida ihaldatakse, kui kedagi suguliselt ihaldatakse. "Pidusöögis" leidis Aristophanes, et ei ihaldata mitte ainult sugulist ühendust, vaid ka alalist (taas)ühendust teisega; Sokrates väitis, et tegelikult soovitakse ideesid. Igatahes ei ole suguiha kreeklaste järgi lihtsalt suguühte iha ega vastandu üldse vooruslikule ihale. Vähemalt on see võimas iha teise inimese järele suguühte kaudu. Sellel, mida ihaldatakse, ei pruugi olla pistmist seksuaalsete objektidega. Georg Friedrich Wilhelm Hegeli ja Jean-Paul Sartre'i järgi võib kogu asi olla seksuaalses subjektis, kes on seksis toimija ning seksuaalse elamuse saaja või kaaslooja. Kirglik kiindumus ühte inimesse on voorus sellepärast, et see hõlmab austust, kuigi mitte sellist, millest Kant räägib. Mõte, et seksuaalsus ja austus on vastuolus, on tüüpiline teismelise õudusunenägu. Kogemus või tarkus vaevalt seda ütleb. Seksuaalsus on kõige intiimsem kiindumuse vorm. Võib küsida, kuivõrd on seksuaalse välistamisel moraalse vallast pistmist sellega, et see on vältimatult kehaline. Kantile võib vastata, et armastuse puhul käib seksi juurde (mis pole Alan Goldmani lihtsalt seks ("Plain Sex"); vt ka Alan Soble, The Structure of Love) teiste inimeste kui niisuguste kirglik armastamine. Solomoni järgi on see kõige imetletavama austuse ülim vorm, teise inimese kõikehaarav aktsepteerimine ja rõõm sellest. Sageli ignoreeritakse või eitatakse, et selle austuse eeltingimus on armastajate vaheline võrdsus. Et tänapäeval peetakse armastust naiste rõhulise vahendiks, võib see tunduda kummaline, aga ajalooliselt on selge, et romantiline armastus tekib alles siis, kui naised suhteliselt vabanevad oma traditsioonilistest teenindavatest rollidest; kui naised saavad suurema võimaluse valida oma elu, sealhulgas armastajaid ja abikaasasid. Armastus loob võrdsuse ka seal, kus ta seda ei leia, sest võrdsus on romantilisele armastusele sama oluline nagu autoriteet vanemlusele.
Kõige tähtsam on vast see, et erinevalt enamikust teistest propageeritavatest voorustest (sõbralikkus, usaldatavus, õiglus, tagasihoidlikkus, mõõdukus, isegi julgus) on armastus erutav. Osa sellest erutusest on seksuaalne, aga seksuaalsus iseenesest ei ole voorus. Aga see pole ka pahe ja seda ei tohi alandada, kuigi sellega saab vahendada pahelisi ja obstsöönseid sõnumeid. Seksi erutavus ei taandu seksuaalsele erutusele. Füüsiline erutus on moraalselt ja hedooniliselt neutraalne. Selle roll elus sõltub kontekstist, sealhulgas kaasnevatest emotsioonidest ja suhetest, mille väljenduseks seda hakatakse pidama. Seksi erutavus tuleb suuresti pigem haavatavusest, avatusest teistele konkreetsemalt, kui tunnustatud voorused ette näevad. Osa erutavusest tuleb ebakindlusest, eriti suhte alguses, kuid uudsuse erutavust ei tohi ära segada armastusega. (About Love)
Søren Kierkegaard nimetas armastuse avatust üldiselt (kuigi ta oli küüniline seksuaalse armastuse suhtes) usuhüppeks, subjektiivseks tõeks, kohustuseks objektiivse ebakindluse palge ees. Seksuaalne armastus hõlmab valikut, ja valik viib eksistentsiaalse ängini, isegi kui tulemus on otsustatud.
Seksuaalse armastuse erutavuse sügavaimat põhjust saab esitada enesega samasuse kaudu. Kirgi eristatakse tavalistest emotsioonidest ja emotsioone kiretutest uskumustest ja otsustustest tugevuse (seda aetakse segi füsioloogilise erutusega ja mõõdetakse selle kaudu; aga kõige võimsamad kired võivad olla meelerahu ja pisimadki ärritajad võivad muutuda vägivaldseks (David Hume)) järgi, Solomon aga peab sobivamaks rääkida emotsionaalsest investeeringust. Erinevalt enamikust emotsioonidest määratlevad kired mina, nad on mina rasked investeeringud. Armastust võib määratleda enese määratlemisena teises inimeses ja teise inimese kaudu (About Love). See on väga erinev Arthur Schopenhaueri vaatest, et armastus on seksuaalne nauding pluss filosoofiline segadus. Tegu on uue versiooniga "Pidusöögi" Aristophanese jutust, et kaks hingepoolt saavad terveks ja sulanduvad. Armastuse tugevus on sügavam kui neuroloogiline ja hormonaalne erutus. Armastuse sidumus ja kiindumused on vastuolus apatheia filosoofiatega. Stoikud Chrysipposest Benedict Spinozani hoiatasid palavikulise, kergesti pettuva kire eest, kuigi nad kaitsesid kosmilist armastust. Sigmund Freud ja Buddha on ühel meelel, et iha on kannatus, ning ainult iha lakkamine (surmainstinkt, nirvaana) toob kergendust. "Küpsete" tarkus ütleb noortele: hoiduge armastuse eest, sest see saab tuua vaid petttumust.
Oletame, et me ei vaata elule mitte igaviku rahulike silmadega, vaid nii, nagu me seda elame: liiga lühikesena, pakilise asjana, mitte mõistatuse või müsteeriumina, mille mõistus peab lahendama. Võtame kõrgeimaks hüveks elu, mida määratleb armastus, mitte meelerahu. (Elizabeth Marshall Thomas, The Hidden Life of Dogs) Kui nüüd meelerahust loobumine tähendab ainult elamist nurjumistundega, süütundega või alanduses, siis ei ole kirglik elukäsitus ligitõmbav. Aga kui armastuse vooruste seas on jätkuv erutavus ja kui see mitte lihtsalt ei ole lühikesed katkestused muidu rahulikus, "rahuldust" pakkuvas elus, siis tuleb võtta tõsiselt soovitavaks nägemus erutavast elust. Kõige paremini kujutab seda Friedrich Nietzsche.
Võimutahe kui voorus
Nietzsche järgi on hea kõik see, mis suurendab võimutunnet, võimutahet; õnn on tunne, et võim kasvab, vastupanu on ületatud. Nietzche pakub üle, see on entusiasmi tunnus. Sellepärast pole ratsionalistlikud filosoofid teda filosoofina võtnud (Brand Blandshard loopis tema raamatut. Nietzsche liialdab oma reaktsioonidega moraalile, mida ta nimetab orjamoraaliks ja karjamoraaliks, ning nimetab end immoralistiks. Tegelikult ta rõhutas, et tal on karmim moraal. Nietzschet tuleb mõista vooruseetika eelkäijana. Ta liialdab ka oma reaktsiooniga religioonile ("Jumal on surnud"), kuigi ta kaitseb parimat luterluses ning sakslaste (Richard Wagneri) poolt hüljatud vaimsuses. Ta liialdab vaatega, et tõde ei ole, nõudes samal ajal täielikku ausust. Kõige rohkem pakub ta üle märkustes võimutahte kohta. Nietzsche ei olnud süstemaatiline mõtleja. Ta väitis, et igaühel on "oma voorused", isegi neile nime andmine teeb need ühisteks ja eitab nende ainulaadsust. Postmodernistlik argument ütleb, et Nietzschel ei olnud eetikat, ta ei väitnud midagi, ei andnud moraali asjus nõu. See ei kannata kriitikat. Sellega on vaielnud Bernd Magnus ja Alexander Nehamas.
Oletame, et Nietzschel on nõuandeid, ja püüame need süstemaatiliselt sõnastada. On vaieldud, mida Nietzsche võimutahte all mõistab, osalt sellepärast, et Martin Heidegger on teda ebausutavalt analüüsinud võimutahte metafüüsikuna, osalt Walter Kaufmanni analüüsi tõttu raamatus "Nietzsche: Philosopher, Psychologist, Antichrist" ja eriti selle termini jõhkrate konnotatsioonide tõttu. Kuid Nietzsche ei räägi võimust teiste inimeste üle, ja kuigi ta kiidab võistlemise heaks, peab ta esmaseks võimu iseenda üle. Ta peab silmas peamiselt loomingujõudu. Nietzsche võrdsustab võimu ja vaimsustamise. Saksa vaim on nõrgenenud valede vooruste (eriti alandlikkuse) koorma all ning samastunud "karjaga". Võti võimutahte juurde on tugev minatunne, kirglik, kuid distsiplineeritud mina, mis järgib oma võimsaid instinkte, kuid on end piisavalt ületanud, et anda oma iseloomusele stiil, saada selleks, kes ta on (Pindaros). Siin pole filosoofilisi voorusi ratsionaalsust ja refleksiooni. Nietzsche kaitseb rohkem kui enamik moraalifilosoofe (ka Aristoteles) mittereflektiivset loomulikkust. Ta rõhutab ka mõistuse kohta: see on pigem mõistus tegevuses kui reflektiivne ratsionaalsus. Näiteks võit jõu üle. Austusväärsuse määrab otsustavalt "mõistuse aste jõus": tuleb mõõta, kuivõrd jõu on ületanud miski kõrgem, mida jõud nüüd vahendina teenib. Kui lihtsalt võrdsustada võim jõuga, saadakse barbar või moraaldarvinist, mida Nietzsche ei olnud. Üliinimest on võib-olla kõige parem tõlgendada Nietzsche vooruseetika projektsioonina. Kõrgematest tüüpidest rääkides peab ta enamasti silmas Johann Wolfgang von Goethet.
Paljud Nietzche voorused on paganlikud voorused, mis vastanduvad mungavoorustele, mida Nietzsche nägi kordumas Saksamaa kodanlike vooruste näol. Esmane nimekiri meenutab Aristotelese oma: julgus, heldus, ausus, usaldusväärsus, mõõdukus, õiglus, uhkus, sõbralikkus ja teravmeelsus. Kuid ta ei pea silmas Aristotelese aristokraati. Sokratese, Platoni ja Aristotelese filosoofiat pidas ta väga dekadentlikuks. Aristotelese mõtlemist pidas ta reaktsiooniliseks soovmõtlemiseks Ateenast. Tema kujutlusvõimet paelus Sokratese-eelne Kreeka, Sophoklese peaaegu müütiline Kreeka, Homerose sõdalaste Kreeka. Nietzsche mõistab neid voorusi hoopis teistmoodi kui Aristoteles, alustades kuldse kesktee ja mõõdukuse hülgamisega. See nõuab uut arusaama voorusest, kus džentelmenlikkusele jääb väike roll. Selle rolli hõivab võib-olla Nietzsche väide, et viisakus on üks põhivoorustest. Nietzschel ei olnud midagi sümpaatia ja sõpruse vastu, ja seltskondlikesse voorustesse ta ei suhtunud jõhkralt. Dramaatilisem lahknemine Aristotelesest leiab aset julguse ja helduse puhul. Julgus on Aristotelese järgi hirmu ületamine. Kui hirmu on liiga palju, on tegu argusega, kui liiga vähe, siis hulljulgusega. Aristoteles ei selgita hirmu ületamist, igatahes aga ei saa tema järgi olla julgust ilma hirmuta. (Kirge nimetatakse mõnikord julguseks, aga need, kes kire tõttu kaotavad hirmu, ei ole vaprad, vaid loomasarnased, sest nad ei tegutse au pärast ega reegli järgi; siiski on neil midagi julgusesarnast.) Achilleus, kes oli Patroklose surma pärast raevus, tormas võitlusväljale õigluse (kättemaksu) mõttega, tundmata hirmu. Me ei nimetaks Achilleust selles olukorras julgeks, nagu Aristoteleski mitte, sest pole hirmu. Aga vaatame asjale Nietzsche ja Homerose kombel: hirm ja julgus on vastandid, ja just Achilleus ongi julge. Julgus on valdav ja ometi oskuslikult suunatud entusiastlik emotsioon, millesse kuulub ka autunne. Seda võib tõlgendada ka meelerahuna. Voorus on siin kire jõud, mõjusus ja tõhusus.
Ülevoolavuse ja külluslikkuse kesksus on selle uue eetika võti. Hea elu on Nietzsche järgi küllus, kirg, eros, "elu". Kui Nietzschel oleks metafüüsika, oleks see energia, mitte aine metafüüsika: "mina olen dünamiit".
Vooruste voorusest
Aristotelese eetika keskendumine voorustele on selle suhteline rikkus, paksus, viis, kuidas eetika võtab elu kired hea elu olemusse ega püüa taandada elu keerukust printsiipidele ja argunentidele. Mis on voorus? Kui see oleks lihtsalt abstraktse printsiibi isiklik juhtum, siis oleks eetika hõre ja loogiline, ebaisikuline ja emotsioonitu. (T. M. Scanlon, What We Owe to Each Other) Aga isegi Aristoteles kaldub pidama emotsioone erinevalt voorustest lihtsalt reaktsioonideks konkreetsele olukorrale. Voorused on Aristotelese järgi kontekstist sõltuvad. Need on küll iseloomu seisundid, kuid olulised on ka taju ning konkreetne olukord. Aga enamik kirgi ja emotsioone, ütleb Solomon, ei ole juhuslikud puhangud. Emotsioonid on enam-vähem süstemaatilised, moodustades temperamendi. Uusi emotsioone (näiteks armumine, kiindumus uuesse lapsesse) ei tule võtta mitte puhangutena, vaid dramaatiliste uute konstellatsioonidena, mis elu uuesti moodustavad ja määratlevad. Väide, et voorus on iseloomu seisund, mitte kirg, ei kehti juba julguse puhul. Achilleuse keskkonnas oli julgus igapäevane nõue. Tänapäeval on füüsilist julgust nõudvaid olukordi vähe, nii et see ilmneb ootamatu kangelaslikkuse või aususe avaldusena, mitte püsiva iseloomuseisundina. Kas siis julgus sellepärast pole voorus? See on voorus vaatamata sellele, et see võib olla rumalus. See ei ole puhang, vaid selles ilmneb midagi sügavat, mis oli kaua varjul. Armastus võib olla rumal ning sageli on see iseloomuga vastuolus. Õnnetu armastus on paremal juhul õilistav, halvemal juhul alandav või traagiline, kuid tahtmatus või võimetus armastada näitab, et ollakse võib-olla alaväärne inimene. Kuigi paljude filosoofide väitel on moraal mõistuse asi ja voorused kirgedest erinevad, jääb emotsioonidele meie moraalimaailmas oluline koht.
2 Emotsioonide poliitika
Filosoofid on sageli vastandanud mõistust ja kirgi, kaitstes tavaliselt mõistust ning filosoofiat kui mõistusearmastust. Filosoofia kaldub kirgi põlgama. Emotsioonidele apelleerimist peetakse loogikaveaks. Filosoofiat määratletakse argumentide sõnastamise ja kriitikana, mis on ainult mõistuse asi. Tulised vaidlused on kohatud. Julgustatakse kiretut analüüsi, mitte kirglikku kaitsmist. Kui filosoofia on tarkusearmastus, kuid see armastus pole Sokratese lustlik entusiasm. Ideaal on rahulik kontemplatiivne kiindumatus, kui mitte täisvereline apatheia nagu postmodernses küünilisuses. Kirglikule elule pole kõrvu. Kui mõni suur filosoof kaitsebki Kanti, siis kaldub tulemus skeptitsismi. David Hume'i järgi peaks mõistus olema kirgede ori. Aga tema järgi tuli välja, et moraal on mõistuse haardest väljas ning on mõistusega põhjendamatu. Ka Hume lahutas emotsioone ratsionaalsusest. René Descartes ja Nicolas Malebranche olid analüüsinud emotsioone füsioloogiliste "loomsete vaimude kaudu. Gottfried Wilhelm Leibniz pidas emotsioone ähmasteks tajumusteks ning Kant patoloogiliseks armastuseks. Kant küll ütles, et midagi suurt pole kunagi saavutatud ilma entusiasmita.
Emotsioone on käsitletud hinge lumpenproletariaadina, millel on tootlikus ökonoomias väike roll, kuid mida tuleb karta kui kulu ja ohtu, mida tuleb võimalikult tõhusalt ohjeldada. Emotsioonide poliitika eitab nende legitiimsust ja tähtsust, õigustades nende mahasurumist ja ignoreerimist.
Emotsioonide häbistamine
Nietzsche räägib moralistide maaniast, mis tahab kired välja juurida. See jätkub praegugi. Joel Feinberg ("Sentiment and Sentimentality in Practical Ethics") küsib, mille poolest on apelleerimine tunnetele puutub praktilise eetika probleemidesse. Tavaliselt vastatakse: tunded ja argumendid on eri asjad, ja emotsioonid ähmastavad vaimu. Feinberg jõuab ettevaatlikule järeldusele, et tunded võivad olla eetikasse puutuvad ning olulised inimtunded võib paindliku kontrolli all säilitada. Näiteks abordidebatis on peetud ema tundeid tähtsusetuteks ning arvestades ainult abstraktseid argumente embrüo staatuse ja õiguste kohta ning naise abstraktse õiguse kohta kontrollida oma keha. (Douglas Walton, The Place of Emotion in Argument)
Mis on emotsioon? (Poliitilise vaate poole)
Mitte et teooriale poleks kohta, aga teooriat ei tule praktikale vastandada, neid ei saa lahutada. Teoreetiline elu ei ole kiretu. Sellest, kuidas me emotsioonidest mõtleme, sõltub muu hulgas, kuidas me neid ratsionaliseerime ja kasutame, näiteks oma käitumise õigustuse või vabandusena. (Charles Spinoza, Fernando Flores, Hubert Dreyfus, Disclosing New Worlds)
Emotsioon ei ole tunne. Emotsioon ei ole füsioloogiline sündmus. Emotsiooni ei saa mõista ainult individuaalse käitumise raames
Emotsioonid on küll individuaalsed ja need võivad küll esineda ka väliste põhjuste ja stiimulite puudumisel, aga emotsioonid ei taandu tunnetele (sealhulgas mõtetele). Enamik emotsioone on arusaadav ja ka võimalik ainult kontekstis ja sotsiaalses keskkonnas ("The Cross-Cultural Comparison of Emotions"). Emotsioon ei ole lihtsalt seesmine sündmus. Emotsioonist rääkides tuleb rääkida selle tähendusest, millesse peale sotsiaalse konteksti, kultuuri ning sotsiaalsete ja inimestevaheliste suhete kuuluvad teooriad ja praktikad, mille kaudu mõistetakse, mida tuntakse ja tehakse. Emotsiooniteooriad, nagu emotsioonid isegi, on lõppkokkuvõttes poliitilised ning olulised meie võimutunde seisukohast.
Kaks emotsiooni paradigmat: Jamesi erutus ja Aristotelese poliitika
Tavaettekujutuses kutsub mingi tõsiasja vaimne tajumine esile vaimse emotsiooni ning see vaimuseisund tekitab kehalise avalduse. William James väidab, et kehalised muutused järgnevad otseselt tõsiasja tajumisele ning emotsioon seisneb selles, et me tunneme neid muutusi. Mõte, et emotsiooni tuum on mingi füsioloogiline erutus, on olnud levinud psühholoogias ja filosoofias. Aristoteles määratles viha kättemaksu, põlguse ja sõpruse kaudu, mainides tundeid ja füüsilist erutust ainult möödaminnes, rääkides pigem eetikast, poliitikast ja sotsiaalsetest suhetest. Aristoteles ütleb, et ainult rumalad ei vihasta ning kuigi liiga vihased inimesed on talumatud, on viha puudumine õigetel puhkudel (põlgus minu või sõbra vastu) on pahe. Viha ja teised emotsioonid on poliitilised, sest neil on palju pistmist riigis elavate inimeste suhetega.
Jamesi paradigma järgi on emotsioon algeline vaimuseisund või protsess, füsioloogia ja tunnete kombinatsioon, indiviidi juurde kuuluv, seesmine. Psühholoogias suhtutakse privaatsetesse elamustesse metodoloogilise umbusuga ja neuroloogia on vähe arenenud, sellepärast uuritakse esialgu näoilmeid, lühiajalisi käitumisjadasid ja üliõpilaste enesearuandeid.
On ka Aristotelese paradigma, poliitiline lähenemine, mis võtab emotsioonide kirjeldamise raamistikuks sotsiaalse olukorra kogu selle eetilises inimsuhete keerukuses.
Teispool kartesiaanlikku traditsiooni
Teoreetikud ei näe, et nad eeldavad kartesiaanlikku teatrit, kus teadvus aset leiab, ütleb Daniel Dennett (Consciousness Explained)
Ohtra Jürgen
Ohtra Jürgen (? – ?) oli 16. ja 17. sajandil Liivimaal tegutsenud eesti talupoeg, kes juhtis Liivi ja Rootsi-Poola sõjas Rootsi-meelseid eesti talupoegadest koosnevaid väesalku.
Kaguvere mõis
Kaguvere mõis (saksa keeles Kaggofer) oli Haimre mõisa kõrvalmõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal.
Välis-Eesti (ajakiri 1929)
Välis-Eesti (aastani 1935 Välis-Eesti Almanak) oli 1929–1940 Tallinnas ilmunud ajakiri. Ajakirja andis välja Välis-Eesti Ühing. Ajakiri taotles väliseestlaste organiseerumist ja sidumist kodueestlastega.
Dmitri Ganin
Dmitri Ganin (8. märts 1987 – 28. aprill 2007 Tallinn) oli eestivene õpilane.
Ta oli ainus 2007. aasta pronksiöö rahutustes Tallinnas hukkunud inimene. Tema surma kajastati paljudes Venemaa ja Eesti meediaväljaannetes.
Ta maeti 3. mail 2007 Mustvees.
Kristina Lugn
pisi|260px| Kristina Lugn (2008) Gunhild Bricken Kristina Lugn (14. november 1948 Tierpi vald, Uppsala lään – 9. mai 2020 Stockholm) oli rootsi luuletaja ja näitekirjanik, Rootsi Akadeemia liige.
2006. aastal valiti ta Lars Gyllensteni surma tõttu vabaks jäänud Rootsi Akadeemia 14. toolile.
2016. aasta Tour de Ski
2016. aasta Tour de Ski oli kümnes Tour de Ski, mis toimus 2015.–2016. aasta murdmaasuusatamise maailma karikasarja raames. See toimus 1. jaanuarist kuni 10. jaanuarini 2016 neljas paigas (Lenzerheide, Oberstdorf, Dobbiaco ja Val di Fiemme) ja kolmes riigis (Šveits, Saksamaa ja Itaalia).
Punktide jagamine
Tour de Ski üldvõitja sai 400 punkti ja iga etapi võitja 50 punkti, mis on tavalisesest MK-sarja etapivõidust pool. Kokku oli võimalik teenida 750 punkti.
Vabatehnikasprint
1. jaanuar 2016 Lenzerheide, Šveits Tulemused. Üldjärjestus
30 km klassikatehnikas (ühisstart)
2. jaanuar 2016 Lenzerheide, Šveits Tulemused. Üldjärjestus
10 km vabatehnikas (jälitussõit)
3. jaanuar 2016 Lenzerheide, Šveits Tulemused. Üldjärjestus
Klassikatehnikasprint
5. jaanuar 2016 Oberstdorf, Saksamaa Tulemused. Üldjärjestus
15 km klassikatehnikas (ühisstart)
6. jaanuar 2016 Oberstdorf, Saksamaa Tulemused. Üldjärjestus
10 km vabatehnikas (eraldistart)
8. jaanuar 2016 Dobbiaco, Itaalia Tulemused. Üldjärjestus
15 km vabatehnikas (ühisstart)
9. jaanuar 2016 Val di Fiemme, Itaalia Tulemused. Üldjärjestus
15 km klassikatehnikas (ühisstart)
2. jaanuar 2016 Lenzerheide, Šveits Tulemused. Üldjärjestus
5 km vabatehnikas (jälitussõit)
3. jaanuar 2016 Lenzerheide, Šveits Tulemused. Üldjärjestus
10 km klassikatehnikas (ühisstart)
6. jaanuar 2016 Oberstdorf, Saksamaa Tulemused. Üldjärjestus
5 km vabatehnikas (eraldistart)
8. jaanuar 2016 Dobbiaco, Itaalia Tulemused. Üldjärjestus
10 km vabatehnikas (ühisstart)
9. jaanuar 2016 Val di Fiemme, Itaalia Tulemused. Üldjärjestus
9 km vabatehnikas (viitstart)
10. jaanuar 2016 Val di Fiemme, Itaalia Tulemused. Üldjärjestus
Zams
thumb|Zams
Zams on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Landecki ringkonnas. Vald asub 767 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 124,97 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 3414 inimest.
Eraldiseisev kirikutorn on linna märkimisväärne tunnusjoon. 1911. aastal põletas tuli pool külast tuhaks ja hävitas enamuse vanast inimese loodust. Torn jäi, ja kirik rajati umbes 50 m eemale.
Asend
See asub koos naaberlinna Landeckiga valglas Inni ja Sanna jõe lähedal. Sinna viivad vanad teed Vinschgaust, Engadinist, Baierist ja Bodeni järve äärest.
Naabervallad on Bach, Fließ, Flirsch, Gramais, Grins, Imst, Kaisers, Landeck, Schönwies, Stanz bei Landeck, Strengen ja Wenns.
Asustus
Zams: Lötz, Rease, Oberdorf, Engere, Oberreit, Unterreit, Siedlung, Riefe
Zammerberg: Falterschein, Grist, Kronburg, Lahnbach, Rifenal, Schwaighof, Tatschhof, Anreit
Ausserfern: Madau
Majandus
Kuigi enamikku muid paiku Landecki ringkonnas on kujundanud turism (eriti taliturism), on Zamsis peamised tegevused käsitöö, kaubandus ja muu teenindus. Umbes 5% rahvastikust tegeleb endiselt põllumajandusega, tavaliselt täiendavaks sissetulekuks, eriti Zammerbergi juures.
Sinine on sinu taevas
"Sinine on sinu taevas" on Mihkel Raua 2010. aastal ilmunud põnevusromaan.
Romaani esitlus toimus 15. märtsil Von Krahli teatri baaris.
Rahva Raamatu 2010. aasta müügiedetabelis tõusis romaan teisele ja Apollo raamatupoodides neljandale kohale.
Sündmustik
Teose sündmustik toimub tänapäeva Eestis, kus elanikke tabab ootamatu terrorilaine. Romaani peategelasteks on saksa ajakirjanik ja eesti telesaatejuht.
Nõukogude Liidu korvpallikoondis
Nõukogude Liidu korvpallikoondis oli rahvusvahelistel korvpallivõistlustel aastatel 1947–1990 Nõukogude Liitu esindav korvpallikoondis.
Sinine on sinu taevas
Romaani tõlked
Soome keeles ("Sininen on sinun taivaasi") ilmus teos Like kirjastuselt sarjas "Rikos kannattaa" 2011. aasta sügisel Jouko Vanhaneni tõlkes.
Nõukogude Liidu korvpallikoondis
Nõukogude Liidu koondis tuli 14 korda Euroopa meistriks ja on tänaseni sellega meistrivõistluste edukaim võistkond. Koondis tuli kolm korda ka maailmameistriks ning võitis kahel korral suveolümpiamängude korvpalliturniiril kuldmedali (1972 ja 1988).
Montgomery Schuyler
Montgomery Schuyler (19. august 1843, Ithaca New Yorgi osariik – 16. juuli 1914, New Rochelle New Yorgi osariik) oli New Yorgis väga mõjukas kriitik, ajakirjanik ja toimetaja. Tema kirjutised mõjutasid nii kunsti, kirjandust, muusikat kui ka arhitektuuri linna nii-öeldud "kullatud ajastul". Ta tegutses ajakirjanikuna enam kui neljakümne aasta vältel, kuid teda on peamiselt tunnustatud kui väga mõjukat arhitektuurikriitikut, kes pooldas uudsemaid disainilahendusi ja sealhulgas pilvelõhkujaid. Tema tööandjateks olid väljaanded The New York Times, Harper's Weekly ja The New York Sun. Ta oli Ameerika Arhitektide Instituudi liige.
Osakond
Osakond on suurema asutuse, ettevõtte, organisatsiooni või muu alljaotus. Osakonnal võivad omakorda olla allosakonnad.
Irinarh (Parfenov)
Irinarh (kodanikunimega Ivan Vassiljevitš Parfenov; 5/17. november 1881 Nižni Novgorodi maakond, Nižni Novgorodi kubermang – 7. märts 1952 Rogoža kalmistu, Moskva) oli Venemaa vanausuliste (Belaja Krinitsa hierarhia) kirikupea (Moskva ja kogu Venemaa peapiiskop) 1941. aastast kuni surmani.
Vaimulikuks pühitsetud 1913. aastal, alates 1928. aastast oli ta Samara-Ufa piiskop. Samara katedraal suleti 1932. aastal, 1932–1940 oli ta vangis. Pärast vabanemist valis Kaluga-Smolenski piiskop Savva ta peapiiskopiks. Teise maailmasõja ajal kutsus ta vanausulisi üles võitlema sakslaste vastu partisanidena ja Punaarmees. 1946. aastal sai ta NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuvalt Usuasjade Nõukogult ametliku õnnitluse 65. sünnipäeva puhul. See oli riigivõimu esimene ametlik tunnustus vanausulistele pärast kolmesaja-aastast tagakiusamist.
Krásno
Krásno (saksa keeles Schönfeld) on linn Tšehhis Karlovy Vary maakonnas Sokolovi ringkonnas. Krásno asub Sokolovist 11,5 km kagus ja Karlovy Varyst ligikaudu 15 km lõunaedelas.
Krásno paikneb merepinnast 688 meetri kõrgusel.
Asulat on esmamainitud 1241. aastal. Alevi staatuse sai Krásno 1355. aastal ja linnaõigused 1529. aastal. 16. sajandil olid Krásno tinakaevandused ühed olulisemad Euroopas. Alates 16. sajandi lõpust vähenes Krásnos tinatootmine. 19. sajandi arenes linnas portselanitootmine. 1848. aastal hävis suurem osa linnast tulekahjus. 12. aprillil 2007 sai Krásno vahepeal kaotatud linnaõigused tagasi.
Krásnos asub kaevandusmuuseum.
Forest City
Forest City on mitme linna nimeks.
Vastavat hüüdnime omavad:
Väike Illimar
"Väike Illimar" on Friedebert Tuglase 1937. aastal ilmunud autobiograafiliste sugemetega lapsepõlve kirjeldav romaan, mis kujutab lapse silme läbi mõisaelu ja -inimesi.
"Väikese Illimari" taastrükid ilmusid Nõukogude Eestis aastail 1945 ja 1955. "Väike Illimar" on ilmunud ka tõlgituna soome, vene, saksa, läti, leedu, poola, bulgaaria, slovaki, ungari ja niidumari keelde.
Autori kommentaarid romaani kohta
Romaani sissejuhatuses kõnetab autor endas kunagi elanud last: "Õieti on su elu, väike Illimar, õnnelikum olnud, kui oled seda vahest ära teeninud. Ei, ära vaidle selle vastu, hoolimata kõigest kibedusest, mida oledki vahel kogenud. Inimesed on sulle üldiselt head olnud ja su elu on paremini läinud, kui sul endal oli selleks eeldusi. Oled seda ikka sügavamas südames tundnud ja tunnistanud. Ja nii oli õnnelik ka su elu ses nüüd juba olematus majas olematu järve kaldal. Pane käed silme ette ja tuleta meelde! Sule kõrvad ja kuulata! On, nagu kohiseks kuldne jõgi kauguses..."
"Noorusmälestustes" on Friedebert Tuglas märkinud, et "Väikese Illimari" sugustes raamatutes "seguneb ikka tõde luulega". Elu- ja kirjandusloolises teoses "Rahutu rada" kirjutab Tuglas, et jutustus Illimarist ja tema eluilmast koosneb kahest poolest, tõsielulisest ja mõttekujutluslikust, ja et tema ülesandeks oli need pooled nõnda liita, et õmbluskohti ei märgataks.
Romaani retseptsioonist
Ants Oras täheldab järelehüüdes Friedebert Tuglasele 1971: "Sest mida on "Väike Illimar" muud kui lapsepõlve muinasmaad esile manav visioon – kadund maailma uuestiloomine, kõigi selle argipäevaste pisiasjade ülendamise kaudu kaugeks imede riigiks."
Soomlasest Tuglase loomingu uurija Hannu Pekka Lappalainen on nimetanud "Väikest Illimari" eleegiaks.
Rein Veidemanni hinnangul tuleb "Väikest Illimari" võtta kui Tuglase "teadlikku kunstiteost, mitte mälestusliku ainese registreerimist. Tuglas püsib siingi piltlikult öeldes täiusliku ilu taotlemise teel."
Njaaja
pisi|305.972x305.972px|Hinduismi sümbol AUM
Njaaja (sanskriti keele sõnast nyāya, 'reeglid', 'loogika', 'meetod') on üks hinduismi usundi kuuest klassikalisest (veedade autoriteeti tunnustavast) filosoofia koolkonnast ehk daršanast. Njaaja kõige olulisem panus India filosoofiasse oli loogika ja metoodika teooria ning see oli India traditsioonilise haridussüsteemi osa. Metoodika põhineb loogika süsteemil, mille on hiljem vastu võtnud ka enamus teisi India koolkondasid, sarnaselt selle, nagu Lääne filosoofia põhineb suuresti Aristotelese loogika süsteemil.
Njaaja filosoofia avaldub teesina, et summum bonumi ('kõrgeima headuse') saavutamiseks tuleb omandada tõe tundmine, mis viib eemale kannatuse, vead ja valed teadmised. Vale teadmine ei ole pelgalt teadmatus, see sisaldab ka pettekujutlusi. Õiged teadmised on oma pettekujutluste ületamine ning hinge, enese ja reaalsuse tõelise olemuse mõistmine ning selle tulemuseks on mokša ehk hinge vabanemine sansaarast.
Njaaja koolkond aktsepteerib teadmiste omandamisel nelja süllogismi – pratyakṣa (taju), anumuṇa (järeldus), upamaṇa (võrdlemine ning analoogia) ja śabda (sõnale toetumine).
Njaaja läbis India filosoofia ajaloos vähemalt kaks etappi. Varasemal etapil püüdsid njaaja pooldajad välja töötada filosoofiat, mis erineks ja vastanduks selgelt teistest daršanatest. Hiljem hakkasid mõned njaaja ja vaisheshika autorid (nagu näiteks C. Š. Sankara-Misra) järjest rohkem neid kaht koolkonda vaatlema kui sugulas-drašanat.
Njaaja-suutra
Njaaja-suutra on jagatud viieks raamatuks, iga raamat on jagatud kaheks peatükiks. Esimene raamat on üldine sissejuhatus kuueteistkümnesse teadmiskategooriasse. Teine raamat on pramāṇast (epistemoloogiast), kolmas raamat käsitleb keha-hinge teooriat ning toob välja ka karmaseadused ning ülejäänud raamatutes käsitletakse teadmiste olemust. Need kõik panid aluse njaaja traditsioonile, mis põhjendatud tõe teoorias vastandab intuitsiooni või piibelliku autoriteedi.
Njaaja tekstid hõlmavad mitmesuguseid teemasid, sealhulgas tarka-vidyā (väitluskunst) või vāda-vidyā (aruteluteadus). Njaaja-suutrad on vaisheshika koolkonnaga epistemoloogia ning metafüüsilise süsteemi poolest suguluses.
Nyaya-Sutra eeldab, et "kõik teadmised ei ole sisuliselt õiged", et "enamik teadmisi, mis pole tõestatud, ei kehti" ja "tõde eksisteerib, kuid inimesed kas teavad seda või mitte". Lisaks sellele väidab tekst, et teadmised ei paljasta end ise, vaid inimene peab teadmiste omandamiseks nägema vaeva ja see on süstemaatiline protsess, mis annab inimestele õiguse omandada õigeid teadmisi ja loobuda valedest.
Kuusteist teadmiskategooriat (Padārthat)
Njaaja teksti esimene raamat kinnitab kuueteistkümne teadmise kategooriat kui vahendit pädevusse jõudmiseks mis tahes huvivaldkonnas. Täiuslikkus (mokša) saavutatakse õigete teadmistega kuueteistkümnest kategooriast:
Epistemoloogia (pramāṇa)
Pramāṇa tähendab sõna otseses mõttes "tõendit" ja "teadmisvahendit". India filosoofias viitab see epistemoloogiale. See on teooria teadmiste kohta ja hõlmab üht või mitut usaldusväärset ja kehtivat vahendit, mille kaudu inimesed saavad täpseid ja tõelisi teadmisi.
Igal hinduismikoolkonnal on oma uurimused epistemoloogias ning neil on ka erinev arv pramāṇaid. Näiteks, võrreldes Njaaja filosoofia nelja pramāṇaga, on Charvaka koolis vaid üks (arusaamisvõime, taju), samas kui Advaita Vedanta kool tunnistab usaldusväärsete teadmiste loomiseks kuut vahendit.