cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verona
Ajalugu
1387 alistasid Verona Milano Viscontid. 1262 oli paavst Otteone nimetanud Visconti Milano peapiiskopiks. 1277 võitis Otteone Desio lahingus gvelfid ja pani aluse Milanos Viscontide sinjoriiale. Matteo I kindlustas oma võimu Saksa kuninga toel ja laiendas oma mõjuala Põhja-Itaalias, kuid sattus vastuollu paavstiga. Tema valitsusajal kuulusid Viscontidele lisaks Milanole juba ka Alessandria, Asti, Como, Navara, Vercelli, Bergamo, Brescia, Pavia ja Cremona. Gian Galeazzo Visconti sai 1395 Milano hertsogi, esimene Milano hertsog oli Milano isand Gian Galeazzo Visconti, kes ostis tiitli 1395. aastal roomlaste kuninga Wenzeli käest 100 000 floriini eest ja 1397. aastal sai Lombardia hertsogi tiitli; tema valdusse kuulus suurem osa Põhja-Itaaliast.
Viscontidele järgnes Veneetsia vabariigi võim (1405), mis kestis kuni Napoleoni tulekuni 1797. aastal. Prantsusmaa võimule järgnes Austria võimuperiood, kuni kogu Veneto 1866 Itaaliaga ühendati.
Kultuur
Verona on "Romeo ja Julia" tegevuspaigana maailmakuulsaks kirjutanud Shakespeare. Niinimetatud Julia maja (Casa di Giulietta) rõdu all välja öeldud armusoovid öeldakse täide minevat.
Silvi Teesalu
Ta on töötanud Taani Kultuuri Instituudi juhatajana.
Andrei Amalrik
Andrei Aleksejevitš Amalrik (Андрей Алексеевич Амальрик; 12. mai 1938 Moskva – 12. november 1980 Guadalajara, Hispaania) oli ajaloolane, publitsist, kirjanik ja dissident.
Sündis 12. mail 1938 Moskvas tuntud ajaloolase ja arheoloogi Aleksei Amalriki perekonnas.
Amalrik sai tuntuks avangardkunstnike kollektsionäärina. Kirjutas absurditeatri laadis näidendeid. Ta sõlmis tutvusi Moskvas töötavate välismaa ajakirjanike ja diplomaatidega.
Amalrik oli õiguskaitsjate esimene alaline ja 1966-1969 peaaegu ainuke sidepidaja Läänega (ajakirjanikega). Tema kaudu liikusid nii kohtuprotsesside üleskirjutused kui ka samizdati ilukirjandus ja publitsistika.
Koos Pavel Litvinoviga töötas ta kogumiku "Процесс четырех" ("Nelja protsess") kallal, kus oli juttu Aleksandr Ginzburgi, Juri Galanski jt protsessist. Pärast Litvinovi arreteerimist viis ta kogumiku lõpule ning andis oktoobris 1968 selle välismaa korrespondentidele üle.
Amalrik oli ka nende seas, kes aitasid Läände edasi anda Andrei Sahharovi käsikirja "Mõtisklused progressist, rahulikust kooseksisteerimisest ja intellektuaalsest vabadusest".
1968. aasta lõpus Amalrik vallandati ning ta asus tööle postiljonina.
Aprillis–juunis 1968 kirjutas Amalrik väikese traktaadi "Просуществует ли Советский Союз до 1984 года?" ("Kas Nõukogude Liit püsib 1984. aastani?"). Ta oli skeptiline Nõukogude Liidu stabiilsuse suhtes, kuid suhtus ka oletatavasse Nõukogude-järgsesse tulevikku väga pessimistlikult. Oma arutluste kinnituseks analüüsis ta 1968 seoses "nelja protsessiga" vallandunud protestikampaanias osalejate arvu, sotsiaalset koosseisu ja vaadete skaalat.
See kirjutis, mis avaldati välismaal 1969. aasta lõpus ning tõlgiti paljudesse keeltesse, tegi Amalriki maailmakuulsaks. Ta erines tolle aja samizdati publitsistikast analüütilise, rõhutatult akadeemilise stiili poolest, mis jäljendas sovetoloogide esituslaadi. Töö kutsus esile hulga vastukajasid välismaa ajakirjanduses ning tormilise poleemika samizdatis.
Välismaal ja samizdatis äratasid tähelepanu ka teised tema kirjutised, näiteks "Открытое письмо Анатолию Кузнецову" ("Avalik kiri Anatoli Kuznetsovile").
1968–1970 peeti Amalrikki mitu korda kinni ja tehti läbiotsimisi. 21. mail 1970 ta arreteeriti ning viidi tapiga Sverdlovskisse, kus toimus uurimine ja kohus. Kohtuistungil 11. novembril ja 12. novembril 1970 pandi talle süüks tema teoseid ja intervjuusid. Teist kohtualust, Sverdlovski inseneri Lev Ubožkot süüdistati Amalriki tööde levitamises.
Amalrik ei tunnistanud end süüdi ja keeldus kohtulikul arutelul osalemast. Oma viimases sõnas lausus ta: "...Ei režiimi poolt peetav "nõiajaht" ega selle konkreetne näide – praegune kohtupidamine – ei tekita minus vähimatki austust ega isegi mitte hirmu. Ma saan muide aru, et selletaolised kohtupidamised on mõeldud paljude hirmutamiseks, ja paljud kohkuvadki ära – ja ometi ma arvan, et alanud ideelise vabanemise protsess on pöördumatu!"
Kohus mõistis ta kolmeks aastaks laagrisse "nõukogude korda laimavate väljamõeldiste levitamise" eest (Vene NFSV Kriminaalkodeksi § 190, lõige 1). Karistuse kandis ta Novosibirski ja Magadani oblastis. Kui karistus 21. mail 1973 lõppes, algatati Amalriki vastu uus kriminaalasi sama paragrahvi alusel ning juulis 1973 mõisteti ta veel kolmeks aastaks laagrisse. Pärast neljakuist näljastreiki asendati see karistus kolme aastaga asumisel.
Amalrik jõudis Magadanist Moskvasse tagasi mais 1973.
Andrei Amalrik hukkus autoavariis 12. novembril 1980 Hispaanias Guadalajara lähedal. Ta maeti Pariisi lähedale Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule.
Alates 1990. aastast hakati Amalriki raamatuid ja artikleid Venemaal välja andma.
Carlos Tévez
Carlos Alberto Tévez (sünninimi Carlos Alberto Martínez; sündinud 5. veebruaril 1984 Ciudadelas) on argentina jalgpallur.
Ta mängib 2018. aastast Argentina kõrgliiga klubis Boca Juniors ründajana.
Tévez kuulus riigi koondvõistkonda 2006. ja 2010. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel.
Klubikarjäär
Tévez alustas klubikarjääri Boca Juniorsi noorteakadeemias. 2001. aastast mängis ta juba klubi põhimeeskonnas.
Tévez lahkus Bocast 2004. aastal, selleks ajaks oli ta klubiga võitnud neli karikat: Copa Libertadoresi, Intercontinental Cupi, Apertura ja Copa Sudamericana.
Tévez liitus 2017. aasta jaanuaris Hiina kõrgliiga klubiga Shanghai Shenhua.
Koondisekarjäär
2001. aastal mängis Tévez kuni 17-aastaste Argentina koondises Trinidadis ja Tobagos toimunud noorte maailmameistrivõistlustel.
Tévez debüteeris Argentina rahvuskoondises 30. märtsil 2004 mängus Paraguay vastu. Samal aastal mängis ta 2004. aasta olümpiamängudel Ateenas, kus lõi kokku 9 väravat ja võitis olümpiakulla.
Argentina koondises mängis ta kuni 2015. aastani. Ta esindas Argentinat koondises kokku 76 korral ja lõi 13 väravat.
Colombia peeso
Colombia peeso (ISO kood COP, sümbol $) on Colombia rahaühik. Colombia peeso jaguneb 100 sentaavoks.
Pakistan
pisi|Veokid Pakistani maanteel Pakistan on riik Aasias. Tema naaberriigid on Iraan, Afganistan, Hiina ja India.
Haldusjaotus
Halduslikult jaguneb Pakistan neljaks provintsiks (sūbah) ja kolmeks territooriumiks (ilaqa).
Luure
Pakistani riiklik luureagentuur on ISI (Inter-Service Intelligence).
Ajalugu
Pakistani riik loodi Briti India muslimitega asustatud aladest 14. augustil 1947.
Aastal 1971 kuulutas Ida-Pakistan end iseseisvaks Bangladeshi vabariigiks.
Pakistani poliitiline ajalugu
Pakistani poliitiline ajalugu (Urdu keeles: پاکستان کی سیاسی تاريخ‎) on Pakistani poliitiliste sündmuste, ideede, liikumiste ja juhtide narratiiv ning analüüs. Pakistan saavutas iseseisvuse Suurbritanniast 14. augustil 1947, kui Briti India jaotati Suurbritannia poolt regioonis, millele on tavaliselt viidatud kui Lõuna-Aasiale. Oma iseseisvumisest saadik on olnud Pakistanil värvikas, samas kohati keeriseline ajalugu, millele on tihti iseloomulik olnud sõjaseisukorras viibimine ja ebaefektiivsed valitsused.
Iseseisvumiseelne periood
Pakistani Liikumine, nagu see tuntuks sai, baseerus kahe rahvuse teooria põhimõttel ja seadis sihiks luua eraldi kodumaa muslimitele Lõuna-Aasias. See liikumine oli tajutud või tõelise allasurumise vastu, mida muslimid tundsid aina enam politiseeritud hindu enamuse poolt.
Parlamentaarne demokraatia
India ja Pakistani vaheline sõda 1947. aastal sai alguse Kashmiri piirkonnas. Nii Liaquat kui Jinnah olid otsusekindlad, et lõpetada mässud ning pagulasprobleemid ja üles seada efektiivne administratiivsüsteem riigi jaoks. Liaquat Ali Khan tegi Pakistani välispoliitikale nurgakivi pannud tööd, kui algatas ettepaneku põhiseaduse sõnastamiseks. Ta esitles eesmärkide resolutsiooni, eelmängu tuleviku põhiseadustele seadusandlikus assamblees. Koda andis selle edasi 12. märtsil 1949. Seda on kirjeldatud kui Pakistani konstitutsioonilise ajaloo "Magna Cartat". Nii Ameerika Ühendriigid kui NSV Liit saatsid kutse Liaquat Ali Khanile. Khan aga otsustas esmalt sooritada hea tahte külaskäigu USA-sse. Seda tajuti Moskva poolt kui keeldumist ja viis sügavate vaenulike tagajärgedeni. Khan tahtis, et Pakistan jääks külmas sõjas neutraalseks, nagu oli deklareeritud 3 päeva pärast Pakistani iseseisvumist, kui ta kuulutas, et Pakistan ei vali pooli rahvuste vahelistes ideoloogilistes konfliktides. Khan püüdis hiljem külastada NSV Liitu, kuid kuupäevad hea tahte visiidiks ei võtnud Nõukogude Liidu poolt kuju.
Samal aastal kuulutas Jinnah Pakistani ametlikuks keeleks urdu keele. See sütitas protestilaine Ida-Pakistanis (varem Ida-Bengal), kus bengali keelt rääkis enamik rahvastikust. Jinnah'l oli probleeme ka Pakistani sõjaväe eest vastutava kindral Sir Douglas Graceyga, kes keeldus kuuletumast Jinnah' käskudele. Kindral Gracey väitis, et Jinnah kindralkubernerina esindab Briti krooni, mida Gracey ise oli määratud esindama. Seepärast ei saatnud ta vägesid Kashmiri regiooni. Jinnah oli vastakuti probleemidega ka õhujõudude eest vastutava asemarssal Richard Atcherleyga ja mereväe tagala eest vastutava admiral James Wilfred Jeffordiga, kes samuti keeldusid allumast Jinnah'le.
Khani ametisoleku ajal nõustusid India ja Pakistan lahendama Kashmiri vaidlusküsimuse läbi ÜRO jõupingutuste rahumeelsel viisil. Vastavalt sellele kokkuleppele jõustus relvarahu Kashmiris 1. jaanuarist 1949. Otsustati, et ÜRO järelevalve all viiakse läbi vaba ja erapooletu rahvahääletus.
Ida-Pakistanis saavutas Bengali Keele Liikumine oma haripunkti 21. veebruaril 1952, kui politseinikud ja sõdurid avasid tule Dhaka Meditsiinikolledži lähedal õpilaste vastu, kes protesteerisid selle eest, et bengali keel saavutaks võrdse staatuse urdu keelega. Mitu meeleavaldajat tapeti ja liikumine saavutas edaspidi toetuse üle Ida-Pakistani. Hiljem nõustus valitsus andma bengali keelele võrdse staatuse Pakistani riigikeelena – õigus, mis hiljem vormistati seadusena 1956. aasta konstitutsioonis.
Samuel Beckett
Samuel Beckett (13. aprill 1906 Dublin – 22. detsember 1989 Pariis) oli iiri näitekirjanik ja luuletaja.
Enamiku teostest kirjutas Samuel Beckett prantsuse keeles ja tõlkis need ise inglise keelde, kuid ka vastupidi.
Siioni prioraat
Siioni prioraat on väidetav tuhande aasta vanune salaühing, mis mängib rolli mitmes vandenõuteoorias ja mida Dan Browni menukis "Da Vinci kood" nimetatakse tegelikuks müstiliseks religiooniks. Seda on kirjeldatud nii Lääne ajaloo mõjuvõimsaima salaorganisatsiooni kui ka kaasaegse mänguna (ingl. k. ludibrium), kuid viimaks osutus see väljamõeldiseks. Tegeliku Siioni prioraadi asutasid 1956. aastal Prantsuse trooni pretendent Pierre Plantard ja tema kaaslased, kes lõid ka hiljem raamatutes kuulsaks tehtud müüdi ajaloolisest salaühingust. Tunnustatud ajaloolased, akadeemikud ja ülikoolid ei pidanud ühingu ajaloolise olemasolu kohta esitatud tõendeid autentseteks ega veenvateks ning hiljem avastati, et need tõendid olid võltsitud ja erinevatesse Prantsusmaa kohtadesse sokutatud Plantardi ja tema kaaslaste poolt. Paljud vandenõuteoreetikud väidavad sellest hoolimata, et prioraadi roll võimsa salaühinguna vastab tõele.
Samuel Beckett
Aastal 1969 anti talle Nobeli kirjandusauhind.
Elukäik
Samuel Beckett on rahvuselt iirlane, sai hea ingliskeelse hariduse ning lõpetas Dublini Trinity College'i, kus õppis prantsuse, itaalia ja inglise keelt.
Siioni prioraat
Väidetav prioraat
Siioni prioraati kirjeldatakse erinevates teooriates 11. sajandil asutatud salaühinguna eesmärgiga kaitsta ja säilitada Jeesus Kristuse järeltulijatega seotud saladust. Prioraadi oletatavad harud on: Templirüütlid, Roosiristlased, Amici, Ormus ja Siioni vennaskond. Väidetavalt lõi prioraat enda sõjalise tiivana keskaegse Templiordu ja prioraadil oli rida suurmeistreid, kelle seas olid niisugused silmapaistvad (ja tegelikud) isikud nagu Leonardo da Vinci, Isaac Newton ja Victor Hugo. Tuhande aasta vanuse prioraadi olemasolu "paljastati" väidetavalt 1970. aastatel reas Michael Baigenti, Richard Leigh ja Henry Lincolni raamatutes ja dokumentaalfilmides. Üks neist oli 1982. aasta raamat "Püha veri ja püha graal", mille nad panid enda väidete kohaselt kokku Prantsusmaa Rahvusraamatukogus talletatud dokumentide ning väidetavalt 19. sajandi lõpus väikesest Lõuna-Prantsusmaa kirikust samba seest leitud dokumentide alusel. Uuesti pälvis ühing palju tähelepanu, kui seda nimetati tegelikuks organisatsiooniks 2003. aasta populaarses romaanis "Da Vinci kood".
Samuel Beckett
Teosed
Novellid:
Siioni prioraat
Tegelik prioraat
Tegelik Siioni prioraat on 1956. aastal Prantsusmaa linnas Annemasse'is ulatusliku pettuse algatusena asutatud ühing.
Samuel Beckett
Teosed
Romaanid:
Näidendid:
Siioni prioraat
Tegelik prioraat
Prantsusmaa õigusaktid nõuavad kõigi ühingute registreerimist. Prioraat oma põhikirjaga registreeriti mais 1956 Saint Julien-en-Genevois alamprefektuuris ja teade selle kohta avaldati ametlikus teatajas 20. juulil 1956. Asutajatena pandi koos pseudonüümidega kirja Pierre Plantard ("Chyren"), André Bonhomme ("Stanis Bellas"), Jean Delaval ja Armand Defago. Põhikirja kohaselt oli ühingu eesmärgiks "liikmete harimine ja vastastikune abi". Praktikas oli ühingu looja ja peamine eestvõitleja peasekretär Pierre Plantard, kuigi formaalselt oli presidendiks André Bonhomme. Nime valis ta usutavasti kohaliku piirkonna Sion-le-Mines või Annemasse'ist lõunas asuva "Mont Sion'i" ehk Siioni mäena tuntud mäe järgi. Nimi ühtib Jeruusalemma mäe nimega. Sama nime olid kasutanud ka varasemad katoliiklikud organisatsioonid, näiteks Siioni Jumalaema Kogudus. Organisatsiooni lisanimeks oli Chevalerie d'Institutions et Règles Catholiques d'Union Independante et Traditionaliste, mille lühend on CIRCUIT ja mis tähendab "sõltumatu ja traditsionalistliku liidu katoliiklike institutsioonide ja reeglite rüütelkond".
Siioni prioraadi põhikiri ja registreerimisdokumendid hoiustati 7. mail 1956 ning selle väljaande "Circuit" esimene number ilmus 27. mail 1956 (kokku ilmus kaksteist numbrit). Prantsusmaa neljanda vabariigi poliitilise ebastabiilsuse tõttu pidasid kohalikud võimud ajakirja eesmärke kahtlaseks. Seda nimetati "uudiste ning munitsipaalkorterite elanike õiguste ja vabaduse kaitse bülletääniks" ("Bulletin d'Information et Défense des Droits et de la Liberté des Foyers"). Mõnedes artiklites võeti tõepoolest poliitilisi seisukohti kohaliku omavalitsuse valimiste teemal. Mõnedes kritiseeriti Annemasse'i kinnisvaraarendajaid. Ajakiri oli ka piirkonna keskklassistumise vastu. Siioni prioraadi ja ajakirja ruumid olid Plantardi munitsipaalkorteris.
Siioni prioraadi põhikirja järgi soovis organisatsioon luua ka mungaordu, kuid nende tegelik tegevus ei sarnanenud kuidagi põhikirjaliste eesmärkidega. VII artiklis öeldakse näiteks, et liikmed peaksid "tegema heategusid, aitama Rooma-Katoliku Kirikut, kuulutama tõde, aitama nõrku ja rõhutuid". On küllalt tõendeid erinevate liikmete olemasolu kohta, mida näitavad rea isikute kirjutatud artiklid ajakirjas "Circuit". 1956. aasta lõpupoole soovis ühing kinnistada sidemeid kohaliku katoliku kirikuga, pakkudes koos Annemasse'i Püha Joosepi kirikuga ühiselt koolibussiteenust.
Pettus
Plantard lootis, et Siioni prioraadist saab mõjukas varjatult poliitiline vabamüürlaste loož (Propaganda Due sarnane), mis pühendub rüütellikkuse ja monarhia taastamisele, mis edendaks Plantardi enda taotlust Prantsusmaa troonile.
Aastatel 1961–1984 mõtles Plantard välja Siioni prioraadi müütilise ajaloo, väites, et see kasvas välja Jeruusalemma kuningriigis Esimese ristisõja ajal loodud Siioni mungaordust (tuntakse ka Siioni abtkonna nime all), mille peaabtkond oli Siioni mäel. Selle allesjäänud liikmed liitusid 1617. aastal jesuiitide orduga. Siioni abtkond ei ole aga sama mis Siioni prioraat, sest abtkond ei ole sama mis prioraat. Eeldatavalt andis Plantardi 1956. aastal asutatud organisatsiooni nimetamine Siioni prioraadiks talle hiljem mõtte väita, et see on ajalooliselt asutatud Jeruusalemmas ristisõdade ajal.
Võltsitud dokumendid
Et see fabritseeritud sugupuu usutavaks muuta, pidid Plantard ja tema sõber Philippe de Cherisey looma "sõltumatuid tõendeid". Selleks sokutasid nad 1960. aastatel Pariisis asuvasse Prantsusmaa Rahvusraamatukokku rea võltsitud dokumente – nn. "Henri Lobineau salatoimikud". 1960. aastatel hakkas Plantard kirjutama ka käsikirja ja lasi de Cherisey'l võltsida rea "keskaegseid" pärgamente, mis sisaldasid Siioni prioraadile viitavaid krüpteeritud sõnumeid. Loo järgi, mille nad välja haudusid, oli isa Bérenger Saunière avastanud need näiliselt väga vanad pärgamendid 1891. aastal oma Rennes-le-Château kiriku samba seest. Lugu ja pärgamentide olemasolu pidid kinnitama Plantardi väiteid selle kohta, et Siioni prioraat oli keskaegne ühing.
Seejärel kaasas Plantard autori Gérard de Sède'i kirjutama enda käsikirja ja võltsitud pärgamentide alusel raamatut, milles väideti, et Sauniere oli avastanud peidetud aardeni juhatava ühenduslüli. 1967. aasta ilmunud raamat "Rennes'i kuld" ("L'Or de Rennes") (avaldati hiljem ka teiste pealkirjadega, näiteks "Rennes'i lossi neetud aare" ("Le Tresor Maudit de Rennes-le-Chateau")) sai Prantsusmaal populaarseks. See sisaldas "leitud" dokumentide koopiaid, kuid neile ei lisatud tõlkeid. Ühe dokumendi kohta avastati, et see oli reproduktsioon "Vulgatana" tuntud ladinakeelse piibliversiooni "Novum Testamentumist" (Uuest Testamendist). Neid versioone saab kasutatud sõnastuse järgi täpselt dateerida ning see näitas, et raamatus sisaldunud versioon oli 1889. aasta väljaandest. See on problemaatiline, kui pidada silmas, et raamatus üritati esitada neid dokumente palju vanematena.
Loo arenemine
1969. aastal luges inglise näitleja ja ulme-stsenarist Henry Lincoln "Neetud aaret" ja see äratas temas huvi. Ta avastas ühe krüpteeritud sõnumitest – A Dagobert II Roi et a Sion est ce tresor, et il est là mort, mis tähendab: "Dagobert II-le, kuningale ja Siionile kuulub see aare, kes seal surnuna lamab". Sõnum vihjas sellele, et aare kuulub 7. sajandil mõrvatud merovingide kuningale Dagobert II-le. Lincoln laiendas vandenõuteooriaid enda kirjutatud raamatutega ning Rennes-le-Chateau piirkonna mõistatusi käsitleva dokumentaalfilmide sarjaga kanalil BBC Two. Gérard de Sède'i vihjele reageerides väitis Lincoln, et just tema avastas rahvusraamatukogust sugupuid sisaldavad salatoimikud, mis näiliselt kinnitasid merovingide liini veelgi. Dokumentide järgi asutati Siioni prioraat 1099. aastal ning prioraat lõi templirüütlite organisatsiooni.
Tõendid vandenõu kohta
Olemasolevad Plantardi, de Cherisey' ja de Sède'i 1960. aastatel üksteisele kirjutatud kirjad kinnitavad, et need kolm meest korraldasid tõelise triki, leppides kokku kavad kriitikale vastamiseks ja uute väidete väljamõtlemiseks, et lugu käimas hoida. Need kirjad (kokku üle 100) on praegu Prantsuse uurija Jean-Luc Chaumeil' käes. Sama mees hoiab enda käes originaalümbrikke ja "Rennes'i lossi neetud aardes" reprodutseeritud võltsitud keskaegsete dokumentide originaale. Chaumeil osales salanõus 1970. aastatel ning kirjutas Plantardist ja Siioni prioraadist raamatuid ja artikleid. 1970. aastate lõpus lõi ta ühingust lahku ning paljastas Plantardi mineviku.
Hiljem St. Julien-en-Genevois's avastatud kiri näitab, et Plantard oli petturina kriminaalkorras süüdi mõistetud.
Tegeliku prioraadi lagunemine
Ametlikult registreeritud ühing läks mõnda aega pärast 1956. aasta oktoobrit laiali, kuid aastate 1962–1993 vältel taaselustas Plantard seda erinevatel põhjustel aeg-ajalt, ehkki ainult formaalselt. Alamprefektuur käsitab ühingut mittetoimivana, kuna see ei ole alates 1956. aastast mingit tegevust üles näidanud. Prantsusmaa õigusaktide kohaselt ei ole hilisematel viidetel prioraadile 1956. aastal asutatud ühinguga õiguslikku seost ning kellelgi peale algsete allakirjutanute ei ole õigust selle nime ametlikult kasutada. André Bonhomme ei mänginud pärast 1956. aastat loos mingit rolli. Ametlikult astus ta tagasi 1973. aastal, kui kuulis, et Plantard seostas tema nime ühinguga, seega ei ole praegu teadaolevatel andmetel kedagi, kellel oleks ametlikult õigus prioraadi nime kasutada.
1989. aastal üritas Pierre Plantard oma reputatsiooni ja plaani edutult taastada, väites, et Siioni prioraat asutati tegelikult 1681. aastal Rennes-le-Château's.
Püha veri ja püha graal
Pärast "Neetud aarde" lugemist veenis Henry Lincoln kanali BBC Two saate "Chronicle" tootjaid tegema dokumentaalsaatesarja, mis sai küllaltki populaarseks ja pälvis laialdast vastukaja. Seejärel ühines Lincoln edasiseks uurimistööks Michael Baigenti ja Richard Leigh'ga. Nii jõudsid nad pseudoajalooliste "Henri Lobineau salatoimikuteni" Prantsusmaa Rahvusraamatukogus, mille olid kirjutanud Plantard ja de Cherisey pseudonüümi "Philippe Toscan du Plantier" all. Baigent, Leigh ja Lincoln, teadmata, et tegemist on võltsinguga, kasutasid neid oma raamatu "Püha veri ja püha graal" peamise allikana. Raamatus esitasid nad faktidena järgmist:
Autorid kirjutasid veel, et prioraadi lõppeesmärgid on:
Baigent, Leigh ja Lincoln ühendasid oma loosse isegi kurikuulsad "Siioni tarkade protokollid", järeldades, et need viitasid tegelikult prioraadi tegevusele. Siioni prioraadi olemasolu ja tegevuse kõige veenvamad tõendid olid nende jaoks järgmised:
Neid teabekildusid tõeks pidades nägid mõned eshatoloogid Siioni prioraati Ilmutusraamatus kirjeldatud ennustuse täitumisena ning järjekordse tõendina tohutu antikristliku vandenõu olemasolu kohta.
Tänapäeva ajaloolased ei tunnista aga "Püha verd ja püha graali" tõsiseltvõetavaks panuseks ajalooõpetusse ning käsitavad neid väiteid kaheldava vandenõuteooria osana. Prantsuse autorid Franck Marie (1978), Jean-Luc Chaumeil (1979, 1984, 1992) ja Pierre Jarnac (1985, 1988) ei võtnud Plantardi ja Siioni prioraati kunagi nii tõsiselt kui Baigent, Lincoln ja Leigh. Nad järeldasid, et tegemist oli pettusega, kirjeldades üksikasjalikult selle seisukoha põhjuseid ning näidates tõendeid, mida "Püha vere ja püha graali" autorid ei olnud kõikehõlmavalt käsitlenud. Nad vihjavad, et Baigent, Lincoln ja Leigh ignoreerisid neid tõendeid, et toetada oma müütilist versiooni prioraadi ajaloost.
Da Vinci kood
Viimasel ajal on üldsuse huvi Siioni prioraadi vastu tõusnud uuele tasemele tänu Dan Browni hittraamatule "Da Vinci kood" ja selle põhjal tehtud filmile. Browni romaanis propageeritakse prioraadi müütilist versiooni: see asutati 1099. aastal, suurmeistrite seas olid Leonardo, Victor Hugo, Isaac Newton jne. Neid väiteid on autor esitlenud faktidena nii raamatu mitte-ilukirjanduslikus eessõnas kui ka avalikel esinemistel ja intervjuudes.
Siioni paljastamine
Lynn Picknett ja Clive Prince arendasid vandenõuteooriaid edasi 2006. aasta teoses "Siioni paljastamine: Tõde Kristuse püha vereliini kaitsjate kohta". Samad autorid kirjutasid 1997. aasta raamatu "Templirüütlite paljastamine", mis oli Dan Browni peamine allikas Leonardo teostesse peidetud sõnumite kohta. Nad tunnistavad tõendeid selle kohta, et prioraadi asutas Plantard ja et selle eelnev ajalugu on pettus, kuid väidavad, et see oli vaid osa keerukast topeltblufist, mille eesmärk oli diskrediteerida Rex Deuse püha vereliini ja seda kaitsvate salaorganisatsioonide lugu. Nad väidavad, et vandenõulased üritavad luua Euroopa Ühendriike.
Pelat' afäär
Septembris 1993 võttis Pierre Plantard omaalgatuslikult ühendust uuriva kohtuniku Thierry Jean-Pierre'iga, kes uuris sel ajal multimiljonär Roger Patrice Pelat' tegevust. Plantard teatas talle, et tema uurimisalune oli olnud Siioni prioraadi suurmeister. Pelat oli surnud 1989. aastal, kui ta oli veel uurimise all kahtlustatuna siseringitehingutes – prantsuse keeles délit d'initié. Plantard ei olnud naiivne mitte ainult Prantsusmaa seaduste, vaid ka finantsterminite osas, tõlgendades sõna "initié" – siseringi kuuluv, asjassepühendatu – esoteeriliselt. Ta "värbas" Pelat varsti pärast tolle surma, lisades ta hiliseima suurmeistrina prioraadi juhtide loendisse.
Plantard ei mõistnud õigusemõistmisse sekkumise tõsidust ja sellega tegi ta oma tähtsaima vea, mis ta lõpuks isolatsiooni viis. Pelat oli olnud toonase Prantsusmaa presidendi François Mitterrand'i sõber ning Prantsusmaa peaministri Pierre Bérégovoy'ga seotud skandaali keskmes. Thierry Jean-Pierre ei saanud uurijana mis tahes talle antud kaasusega seotud teavet tähelepanuta jätta, kuid kuna ta ei pidanud Plantardiga kohtumist mõttekaks, lasi ta tolle kodu läbi otsida.
Läbiotsimise käigus tuli välja fantaasiamaailm, mis koosnes kahjututest võltsdokumentidest, millest mõneski oli Plantardi nimetatud Prantsusmaa tõeliseks kuningaks. Plantard pidi vande all tunnistama, et ta oli kogu loo, sealhulgas Pelat' osaluse Siioni prioraadis, fabritseerinud. Plantardil kästi igasugune Siioni prioraadi propageerimisega seonduv tegevus lõpetada ning edaspidi elas ta avalikkuse tähelepanuta. Pierre Plantard suri 3. veebruaril 2000.
Prioraadi väidetav taassünd
27. detsembril 2002 saadeti "ametlikul" prioraadi blanketil välja kiri, mis teatas organisatsiooni avalikust taaskäivitamisest. Sellele oli alla kirjutanud keegi, kes väitis end olevat Plantardi endine erasekretär Gino Sandri ja kelle tiitliks oli nimetatud peasekretär, ning tundmatu "P. Plantard", nautonnier.
Et in Arcadia ego ...
pisi|[[Poussin'i "Arkaadia karjused"]]Et in Arcadia ego... on väite kohaselt Plantardi perekonna kui Siioni prioraadi ametlik moto, mis esimest korda ilmus 1964. aastal. Et in arcadia ego on ladinakeelne fraas, mille kõige tuntum esinemine on Prantsuse kunstniku Nicolas Poussini umbes 1640. aasta maalil "Arkaadia karjused" hauamonumendi pealiskirjana. Sõnasõnaliselt tähendab see: "Ka Arkaadias (olen) ma". On pakutud, et krüpteeritud fraas võib olla anagramm fraasist I Tego Arcana Dei, mis tähendab: "Mine! Ma varjan jumala saladusi".
Väide, et Poussin võis kujutada Les Pontils'i kalmet, seati tõsiselt kahtluse alla BBC2 1996. aasta dokumentaalis "Ühe mõistatuse ajalugu" ("The History of a Mystery"), milles näidati ka lõiku, kus kaks autorit ei suutnud vastata Siioni prioraadi teemalisi põhiküsimusi. Franck Marie 1974. ja Michel Vallet' (alias Pierre Jarnac) 1985. aasta uurimused olid juba näidanud, et kalme oli maaomaniku Jean Galibert'i loodud lihtne haud, kuhu ta mattis oma naise ja vanaema. Kivist hauakamber ehitati 1930. aastatel ja selle lammutas 1988. aastal tolleaegne omanik kohaliku omavalitsuse loal, kuna seda ümbritseval maal liikusid korduvalt loata prioraadi "uurijad" ja aardekütid, kes maad ka kahjustasid.
Suurmeistrite nimekirjad
Siioni prioraati olevat juhtinud suurmeistrid või nautonnierid. Esimesena (raamatus "Püha veri ja püha graal") välja toodud nimekirja aluseks olid 1967. aastal Plantardi koostatud ja hiljem Henry Lincolni poolt Rahvusraamatukogust leitud Henri Lobineau salatoimikud. Ka selle nimekirja viimane suurmeister Jean Cocteau (aastatel 1918–1963) oli nimekirja koostamise ajaks surnud. Paljude loetelusse valitud inimeste ühiseks jooneks näib olevat alkeemiahuvi või ketserlus. Ühes hilisemas dokumendis pealkirjaga "Le Cercle d'Ulysse" nimetatakse järgmise suurmeistrina pärast Cocteau surma tuntud traditsionalistlikku katoliiklast Francois Ducaud-Bourget'd. Hiljem nimetas Plantard iseennast suurmeistriks.
Aastal 1989 üritas Plantard oma lugu taaselustada, avaldades teise suurmeistrite nimekirja, milles loetleti ka selleks ajaks surnud Roger Patrice Pelat'd ja Plantardi enda noort poega Thomast. Alates 1989. aastast üritas Plantard end esimesest, prioraadi vanema ja diskrediteeritud versiooni juurde kuulunud nimekirjast, distantseerida.
Helienergia
Helienergia on helilainet edasikandva keskkonna osakeste võnkumise energia, mõõtühik džaul (J). Helienergia W koosneb kahest komponendist: kineetilisest energiast Wkin ja potentsiaalsest energiast Wpot: Siin on kineetiline energia seotud helilainet edasikandva keskkonna osakeste vahelduvasuunalise liikumisega ning potentsiaalne energia keskkonna osakeste vahelduva tihenduse ja hõrendusega.
Helienergiat saab väljendada seosega kus I on heliintensiivsus, t – aeg ja A – pind, mida helilaine läbib.
Helienergia tase
Helienergia taset LW väljendatakse detsibellides lähtetaseme W0 suhtes:
kus W0 = 10−12 J = 1 pJ.
Helienergia tihedus
Sageli on otstarbekas kasutada helienergia asemel helienergia tiheduse mõistet. Kui vaadeldav ruumiosa paikneb heliallikast nii kaugel, et otseheli asemel on ülekaalus ruumi piiretelt ja muudelt pindadelt peegeldunud lained, siis mõõdetakse vastava mõõtemikrofoniga helirõhu tihedust resulteeriva helirõhu kaudu, mis on peegeldunud lainete helirõhkude summa mõõtekohas.
Karakalpaki ANSV
Karakalpaki ANSV on endine autonoomne nõukogude sotsialistlik vabariik. Loodi Karakalpaki autonoomse oblasti ümbernimetamisega 1932. aastal. Kuulus 1936. aastani Vene NFSV koosseisu, sealt edasi Usbeki NSV-sse. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist sai Karakalpaki ANSV-st autonoomne Karakalpakkia Vabariik Usbekistani koosseisus.
Awaji
Elanike arv on 49 812 (2008).
Tõnu Laanemäe
Tõnu Laanemäe (sündinud 12. aprillil 1977 Pärnus) on eesti arhitekt.
Tõnu Laanemäe õppis aastatel 1991–1995 Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis. Arhitektuurialase kõrghariduse omandas ta Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri- ja linnaplaneerimise osakonnas aastatel 1996–2003.
2003–2006 töötas Tõnu Laanemäe arhitektuuribüroos QP Arhitektid OÜ. Alates 2006. aastast töötab ta arhitektuuribüroos Paik Arhitektid OÜ. Alates 2013. aastast juhib ta oma ettevõtet Symptom Arhitekt OÜ.
Suusalennu maailmameistrivõistlused
Suusalennu maailmameistrivõistlused toimuvad iga kahe aasta tagant. Esimest korda toimusid võistlused 1972. aastal. Aastatel 1973–1985 peeti võistlusi paaritutel aastatel. Alates 1986. aastast peetakse võistlusi paarisaastatel.
Tõnu Laanemäe
Tõnu Laanemäe tuntumad tööd on AS-i COAL terminal Muugal, Pärnu kergejõustikumaneež ja galeriielamud Tallinnas Sõpruse puiesteel.
Suusalennu maailmameistrivõistlused
2004. aastast on maailmameistrivõistlustel kavas ka meeskondlik võistlus.
Suusalennu maailmameistrivõistlusi korraldab Rahvusvaheline Suusaföderatsioon (FIS).
Roheline Värav
Roheline Värav on eestikeelne kord kuus ilmuv rohelise kultuuri ajaleht.
Seda levitatakse ajalehtede Sirp (2007, 2008, 2009, 2010, 2011) ja Õpetajate Leht (2008, 2009, 2010) lisana. Ajaleht on seotud portaaliga Roheline Värav.
Hanswilhelm Beil
Hanswilhelm Beil (10. august 1924 Stuttgart – 19. detsember 2002 Freiburg) oli saksa arst ja amatöörgeoloog.
Õppis meditsiini Berliini ja Marburgi ülikoolides aastail 1942–1949. Pärast ülikooliõpinguid töötas üldarstina. Aastast 1966 ravis alkoholi- ja uimastisõltlasi ja 1990. aastast praktiseeris peamiselt psühhoterapeudina. Dr Beil on avaldanud palju teaduslikke töid sõltuvushäiretest, nende ravimisest ja sõltuvusainete farmakoloogiast. Aastal 1974 rajas ta väikse kirjastuse, kus hakkas välja andma raamatuid meditsiinist ning ravimikultuurist ja maailmavaatelisi teoseid.
Dr Beili peamiseks hobiks oli kivimite ja mineraalide kollektsioneerimine. Esimesed kokkupuuted "kivimaailmaga" toimusid, kui ta oli seitsmeaastane, siis sai ta oma esimesed mineraalid – mäekristalli, ametüsti ja püriidi. Sellest ajast arenesid tema huvid, algul lihtsalt ilusate kivide ja hiljem ka mineraalide süstemaatika ja üldise maateaduse suunas. Kuni 1970. aastani oli tal aega kollektsiooni intensiivselt täiendada. Seejärel ta aga ehitas maja ja kulude katteks müüs oma kollektsiooni. Harrastus jäi ligi viieteistkümneks aastaks soiku. Taas alustas ta kogumist kaheksakümnendate keskel, keskendudes peamiselt kivimitele ja maakidele. Beili kollektsioonis on kivimeid Kanaaridelt, Rootsist, Saksamaalt, Prantsusmaalt, Itaaliast, Soomest, Hispaaniast ja mujalt. Tema kollektsioon koosneb ligikaudu 7000 kivimist ja mineraalist, mis kokku kaaluvad üle seitsme tonni.
Aastal 1995 kinkis Beil oma kollektsiooni Tartu Ülikooli geoloogiamuuseumile, kuid soovis seda enne üleandmist veel täiendada. Eestisse jõudis kollektsioon 2001. aasta suvel. Tema kollektsiooni kivimeist tehtud fotosid on kasutatud Vikipeedia artiklite illustreerimiseks.
Ta oli kaks korda abielus ja tal on viis last.
Täielik kosmoloogiline printsiip
Täielik kosmoloogiline printsiip ehk absoluutne kosmoloogiline printsiip on kosmoloogias postulaat, mille kohaselt Universum on igal pool ja igal ajal ühesugune.
Ta erineb Albert Einsteini 1917. aastal kasutusele võetud kosmoloogilisest printsiibist, mis ütleb, et kindlal ajahetkel on kõigil Universumi punktidel ühesugused omadused.
Ajalugu
Täieliku kosmoloogilise printsiibi esitasid statsionaarese seisundi teooria autorid Fred Hoyle, Thomas Gold ja Hermann Bondi. See printsiip meenutab antiikaegset taeva muutumatuse, kuid 20. sajandil esitati see alternatiivina Suure Paugu teooriale, mis mõningatele kosmoloogidele eesotsas Albert Einsteiniga ei meeldinud.
Sellest printsiibist ja statsionaarse seisundi teooriast loobuti, sest avastati kosmoloogiline mikrolaine-taustkiirus, mille olemasolu ning eriti absoluutselt musta keha kiirgusspekter on statsionaarse seisundi teooria raames seletamatu. Hiljem on vaadeldud mitmesuguseid galaktikate parvede evolutsiooniefekte ning mõõdetud taustkiirguse temperatuuri muutumist. Need vaatlused on otseselt näidanud, et täielik kosmoloogiline printsiip ei pea paika.
Ekspositsioon (täpsustus)
Ekspositsioon tähendab mitut asja.
Ekspositsioon
Ekspositsioon on kunstiteoste, trükiste, näituse- või muuseumieksponaatide või muu taolise väljapanek.
Tochigi prefektuur
Tochigi prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare keskosas. Asub sisemaal. Prefektuuri halduskeskus on Utsunomiya.
Haldusjaotus
Tochigi prefektuur on jaotatud 31 omavalitsusüksuseks, millest 14 on linnad (市 shi).
Omaheke ringkond
Omaheke ringkond on Namiibia 1. järgu haldusüksus (ringkond). Piirneb idas Botswanaga.
Suurema osa ringkonnast moodustab Kalahari kõrb ja selle äärealad. Ala põliselanikeks on hererod ja namad.
Ringkond jaguneb 6 valimisringkonnaks:
Ringkonnas kasvatatakse veiseid.
Välislingid
🇳🇦
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
pisi|320px|Peterburi Teaduste Akadeemia hoone [[Peterburis (Universitetskaja naberežnaja 5)]]
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia (vene keeles Петербургская Академия наук) oli Venemaa Keisririigi kõrgeim teaduslik asutus.
See asutati Peterburis Peeter I projekti järgi, mis oli kinnitatud senati otsusega 28. jaanuaril 1724. Ametlikult avati akadeemia 27. detsembril 1725 ja see jaotus kolmeks klassiks ehk osakonnaks. Ühe klassi moodustasid matemaatika, astronoomia, geograafia, navigatsioon ja mehaanika. Teise klassi moodustasid füüsika, anatoomia, keemia ja botaanika. Kolmanda klassi moodustasid ilukõne, arheoloogia, ajalugu ja õigusteadus. Akadeemia koosseisu kuulus 11 professorit ja mitu adjunkti. Akadeemia esimene president oli Peeter I ihuarst sakslane Laurentius Blumentrost.
18. sajandil kuulusid akadeemia juurde raamatukogu (tänapäeval Venemaa Teaduste Akadeemia raamatukogu, umbes 26,5 miljonit säilikut), kunstikamber (tänapäeval Peterburi antropoloogiamuuseum), Peterburi observatoorium, füüsikalaboratoorium, keemialaboratoorium (selle asutas 1748 Mihhail Lomonossov), lahkamisruum, kunstiateljeed, töökojad ja trükikoda.
Akadeemia juurde loodi Akadeemia ülikool ja Akadeemia gümnaasium. Akadeemia üliõpilaste arv ei ületanud 20 ja Lomonossovi surma järel 1765 lakkas see olemast. Gümnaasiumi õpilaste arv oli juba 1727 112, olles küll edaspidi märgatavalt alla saja. Gümnaasium suleti 1805.
19. sajand
19. sajandil oli Peterburi TA akadeemik ameti-, mitte aunimetus. Akadeemia tegevliikmete (see on adjunktide, erakorraliste ja korraliste akadeemikute) põhiülesandeks oli rakendada akadeemias oma jõud vastava teadusala edendamiseks, sealhulgas juhtima akadeemia allasutuste tööd.
Vee karedus
Vee karedus on lahustunud magneesiumi- ja kaltsiumiühendite sisaldus looduslikus vees.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
19. sajand
Loodusteadlastel kulus suur osa ajast ekspeditsioonidele, nende korraldamisele ning tulemuste läbitöötamisele.
Vee karedus
Eristatakse järgmisi kareduse liike:
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
19. sajand
Enamik akadeemikutest olid hinnatud lektorid ja osa akadeemia tegevliikmeid töötas Peterburi kõrgkoolide professoritena. Erilist kasu sai sellest Peterburi ülikool. Osa akadeemikuid, vastupidi, rõhutas vajadust tegeleda akadeemias "puhta teadusega".
Vee karedus
Magneesiumi- ja kaltsiumiühendite kontsentratsiooni järgi mingis vees saab rääkida karedast veest ja pehmest veest.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Akadeemia struktuur
Keiserlik Peterburi TA jagunes 1841. aasta reskriptiga kehtestatud struktuuri alusel kolmeks osakonnaks :
Helivaljus
Helivaljus on akustikas heliaistingu subjektiivne mõõt, mis väljendab heli kõrvaga tajutavat valjust. .
Helivaljus oleneb helirõhutasemest ja helisagedusest, liitheli korral ka selle komponentide ajalisest vahekorrast.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Akadeemia struktuur
I osakond oli suurim; näiteks 1855. aastal kuulus osakonda 21 teadlast, kellest enamik elas Peterburis. II osakond moodustati 1841. aastal likvideeritud Vene Akadeemia baasil. Osakonda kuulus 18 teadlast. III osakonna koosseisu kuulus sel ajal 9 õpetlast.
Helivaljus
Igapäevakeeles on helivaljuse tähenduses enamasti kasutusel helitugevus (resp heli tugevus), nagu ka muusikas.
pisi|500px|Samavaljuskõverad (Sound-pressure level – helirõhu tase; Loudness level phones – helivaljus foonides; Minimum audible – [[kuuldelävi)]]
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Tegevliikmete valimine
Akadeemias oli tavaks uustulnukaid valida kõigepealt adjunktideks ja hiljem erakorralisteks akadeemikuteks, ning korralisteks akadeemikuteks siis, kui nad eraldi ametitoolile valitakse. Lisaks kindlatele ametikohtadele oli igas osakonnas ka hulk vabu adjunktuure ilma kindla erialata, millelt edaspidi võidi edutada. Sellel aga oli selline puudus, et akadeemiasse sai valida üksnes noori õpetlasi või Peterburi ülikooli professoreid, sest kusagil mujal elavatel vanematel nimekatel teadlastel ei oleks olnud kerge professori ametikohast loobuda ja Peterburi kolida adjunkti palga eest, millega ei oleks seal võimalik peret ülal pidada.
Helivaljus
Samavaljuskõverad
Helivaljuse sõltuvust sagedusest näitavad samavaljuskõverad, mis on saadud erinevatel helirõhutasemetel heliaistingute võrdlemise teel helivaljusega sagedusel 1000 Hz (see on valitud etalonsageduseks). Teiste sagedustega helide valjuse määramiseks võrdsustatakse kuulmise teel tundmatu heli põhjustatud heliaistingu tugevus etalonheli tasemega. Selleks reguleeritakse mõõdetaval sagedusel audiomeetrit kasutades helitase selliseks, et heli oleks kuuldav niisama valjult kui etalonheli sagedusel 1000 Hz, mille helirõhutase on teada.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Tegevliikmete valimine
Vahel on tehtud erandeid ja adjunkti vaheaste vahele jäetud. Näitena olgu toodud Karl Ernst von Baer, kes 1828. aastal valiti kohe korraliseks ja Ferdinand Johann Wiedemann 1857. aastal erakorraliseks akadeemikuks.
Helivaljus
Samavaljuskõverad
Kõige laiemalt on tuntud H. Fletcheri ja W. A. Munsoni samavaljuskõverad artiklist, mis ilmus 1933. a Ameerika Akustika Ühingu ajakirjas (Journal of the Acoustical Society of America). Edasiste uuringute alusel täpsustatud kujul esitab neid kõveraid ISO standard 226:2003.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Tegevliikmete valimine
Et ülikoolide professorid ei ihalenud ilmtingimata akadeemikuks saada, näitab 1862. aastal akadeemias koostatud dokument. Enne füsioloogia-adjunkti valimisi koostas akadeemia nimekirja Venemaal töötavatest anatoomidest ja füsioloogidest. Seda saatvas tekstis leidub huvitav arvamus: "Tartu professorid Friedrich von Bidder, Carl Wilhelm von Kupffer ja Ernst Andreas Reissner on end Tartus nii hästi sisse seadnud, et nad vaevalt võtavad vastu ka korralise akadeemiku koha."
Helivaljus
Samavaljuskõverad
Mida madalam on puhta tooni heli sagedus, seda suurem peab olema helirõhutase, et heli oleks tajutav niisama valjuna kui etalonheli sagedusega 1000 Hz. Kuid erinevatel helivaljuse nivoodel on sõltuvused erinevad. Kui tugevate helide korral on see sõltuvus kordades, siis väga nõrkade helide puhul on erinevus tuhandetes kordades.
Kõige tundlikum on inimkõrv sagedusvahemikus 2...4 kHz. Sellest kõrgemate sageduste suunas väheneb kõrva tundlikkus, kuid mitte monotoonselt sagedusest sõltuvalt, vaid tundlikkuse mõningase kasvuga uuesti sagedustel üle 8 kHz ja edasi praktiliselt kuni ülemise kuulmispiirini.
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Kirjavahetajaliikmed
Lisaks tegevliikmetele valiti Peterburi Teaduste Akadeemias ka kodumaiseid ja välismaiseid kirjavahetajaliikmeid. Nii näiteks valiti 1826. aastal Baer välismaiseks ja 1854. aastal Wiedemann kodumaiseks kirjavahetajaliikmeks.
Helivaljus
Samavaljuskõverad
pisi|350 px|Helivaljuse ühikute foon (Phon) ja soon (Sone) omavaheline seos
Mõõtühikud
Helivaljust kui psühhoakustilist suurust mõõdetakse lähtuvalt helirõhust. Kuulmistaju logaritmilise iseloomu tõttu väljendatakse helirõhutaset – helinivood – detsibellides (vt helirõhutase).
Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia
Eestiga seotud akadeemia liikmed
Peterburi Teaduste Akadeemias etendasid 19. sajandil väljapaistvat osa Tartu ülikoolis hariduse omandanud akadeemia tegevliikmed. Nii on akadeemiasse valitud Tartus õppinuid astronoome, füüsikuid, keemikuid, geolooge, zoolooge, füsiolooge ja botaanikud, kuid ei ühtki matemaatikut. Tartust võrsunud teadlaste osatähtsus akadeemias oli eriti märgatav perioodil 1828–1894.
Helivaljus
Mõõtühikud
Foonide logaritmiline skaala on valitud nii, et 1000 Hz sagedusega siinustooni helivaljuse tase foonides on arvuliselt võrdne helirõhutasemega. Muude sagedustega helide korral erineb foonides väljendatud helivaljuse tase detsibellides esitatud helinivoost.
Just Knud Qvigstad
pisi Just Knud Qvigstad (4. aprill 1853 Lyngseidet – 15. märts 1957 Tromsø) oli norra keeleteadlane, folklorist ja pedagoog.
Helivaljus
Mõõtühikud
Heli muutub alates nivoost 40 dB subjektiivselt kaks korda tugevamaks siis, kui helirõhk suureneb 10 dB võrra. See seaduspärasus kehtib ka liithelide ja müra (laia spektriga heli) korral. Seepärast on helivaljuse mõõtmisel fooni kõrval kasutusel ka teine mõõtühik, nimelt soon (rahvusvaheline tähis: sone). Valjusele 1 soon on seatud vastavaks 40 fooni, sest sellest nivoost alates on fooni ja sooni vaheline sõltuvus lineaarne. Seega 50 foonile vastab 2 sooni, 60 foonile 4 sooni, 70 foonile 8 sooni jne. Valjusele 1 soon vastab tasane kõnelus.
Just Knud Qvigstad
Ta oli Tromsø Õpetajate Seminari rektor. Uuris saami keeli ja folkloori. Ta oli ka Tromsø muuseumi saami osakonna juhataja.
1910–1912 oli ta Norra kiriku- ja haridusminister.
Helivaljus
Mõõtühikud
Mõõtühik soon võeti USA psühholoogi Stanley Smith Stevensi ettepanekul kasutusele 1936. aastal.
Mõõtmine
alt=|pisi|350x350px|Mürataseme mõõtmise puhul kasutatavate korrektsioonide sageduskarakteristikud Tavaliselt on vaja mõõta laia spektriga heliallikate heli valjust, sealhulgas müra valjust. Et mõõtmise juures oleks arvesse võetud kõrva tundlikkus eri sagedustel ja helivaljuse tasemetel, kasutatakse vastavates mõõteriistades spetsiaalseid sagedusfiltreid – nn korrektsioone, mille sageduskarakteristikud on üldjoontes vastupidised samavaljuskõveratele mõõdetavate helitugevuste vahemikus (teiste sõnadega, on vastavad kõrva tundlikkuse sageduskarakteristikutele erinevate helitugevuste vahemikus).
Neid lähendatakse mõõteriistades sõltuvalt mõõdetava heli valjusest, mõnel juhul ka sõltuvalt heli sagedusspektrist ja liigist (iseloomust) kasutades sisseehitatud kaalufiltreid normeeritud sageduskarakteristikutega A, B ja C (harvemini ka D):
Endel Reinas
Endel Reinas (17. september 1917 Mäe talu, Lahavere küla, Pajusi vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 30. august 2012 North York, Toronto, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (lipnik).
Ta lõpetas 1937. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1937–1938 Tondi sõjakoolis ning ülendati 17. veebruaril 1939 lipnikuks.
Ta põgenes 1944. aastal Saksamaale, pääses sealt 1947. aastal Suurbritanniasse ning läks 1957. aastal Kanadasse. Ta oli Eesti Ohvitseride Kogu Kanadas asutajaliige ja esimees.
Tulikalaadsed
Tulikalaadsed (Ranunculales) on õistaimede selts kaheiduleheliste klassist.
APG II süsteemi (2003) järgi kuulub seltsi 8 sugukonda:
APG III süsteemi järgi (2009) kuulub sellesse seltsi 7 sugukonda
Atla laht
pisi|330px|Atla laht kaardil Atla laht on Eesti läänepoolseim laht, mis asub Saaremaal Atla küla lähedal. Laht koos sealsete arvukate väikeste saartega jääb Vilsandi rahvusargi territooriumile. Kuni 2014. aastani kuulus halduslikult Lümanda valda, pärast seda kuni 2017. aastani Lääne-Saare valda.
Lahe laius on 2–3 km ja see jääb Atla (Elda) ja Eeriksaare poolsaare vahele.
Lahte suubub Atla kraav.
Hyundai i20 Coupe WRC
Hyundai i20 Coupe WRC on WRC sarja auto, mille on ehitanud Hyundai. Oma debüüdi tegi see auto 2017. aasta Monte Carlo rallil. Coupe WRC eelkäija oli Hyundai i20 WRC mida kasutati vahemikus 2014 kuni 2015.
Kolm Hyundai i20 Coupe WRC autot alustasid sõitmist 2017. aasta Monte Carlo rallil. Roolis olid Thierry Neuville, Hayden Paddon ja Dani Sordo. Hiljem sellel hooajal tehti leping ka Andreas Mikkelseniga. Sellel aastal tõi Neuville 4 võitu ja 8 poodiumi jäädes 24 punktiga alla Ogierile.
Kõik neli sõitjat jätkasid ka 2018. aastal Hyundais.
Aastatel 2020-2021 sõitis Hyundai i20 Coupe WRCga ka Ott Tänak võites sellega 2 rallit. 2020 Rally Estonia ja 2021 Arctic Rally Finland.
2021. aasta WRC hooaeg jäi auto jaoks viimaseks.
Laki rajoon
Laki rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Dagestani vabariigis. Rajooni halduskeskus on Kumukh.
2015. aastal oli rajooni elanike arv 11 984, neist 95,2% lakid, 2,0% dargid ja 1,1% avaarid.
Friedrich II (Brandenburg-Ansbach)
Friedrich II (ka Friedrich der Ältere (Friedrich vanem); 8. mai 1460 Ansbach – 4. aprill 1536 sealsamas) oli Brandenburg-Ansbachi markkrahv 1486–1515 ning Brandenburg-Kulmbachi markkrahv 1495–1515.
Elukäik
pisi|Friedrich II Sebaldi kiriku markkrahvide aknal (1515)
Friedrich oli Brandenburgi markkrahvi ja kuurvürsti Albrecht Achillese ja tema teise abikaasa, kuurvürst Friedrich II tütre Saksimaa Anna vanim poeg. Kuurvürst Johann Cicero (1455–1499) oli tema poolvend.
1479. aastal abiellus Friedrich II Poola kuninga Kazimierz IV tütre Sophiaga, kellega sai 17 last. 1486, pärast oma isa surma, sai temast Ansbachi markkrahv ja 1495, pärast vend Siegmundi surma, läksid talle ka Brandenburg-Kulmbachi ja Bayreuthi valdused. Pärast vaenust Guttenbergi aadlisuguvõsaga (1497–1502) tunnistasid viimased end Friedrichi vasallideks ning see tugevdas oluliselt tema mõju ja võimu markkrahvkonnas ja selle naabruses.