cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eugen Habermann
Eugen Habermann (19. oktoober 1884 Tallinn – 22. september 1944 Gdański laht, Poola) oli eesti arhitekt.
Lapsepõlv ja hariduskäik
Eugen Habermann sündis Jüri ja Tiina Habermanni ainsa pojana, tal oli kaks õde: Marie Elise Habermann ja Johanna Leontine Habermann. Eugen Habermanni abikaasa oli Jenny Margarethe Fernanda Habermann (von Ruckteschell) ning nad abiellusid 30. aprill 1923. Lõpetas 1901. aastal Tallinna Reaalkooli, aastatel 1902–1905 õppis ta Riia Polütehnilises Instituudis ja 1906–1909 Dresdeni tehnikaülikoolis.
1920. aastate looming
Ta oli üks Eesti Arhitektide Ühingu rajajaist, olles ka esimene ühingu esimees (1922–1932). 1914–1923 oli ta Tallinna linnaplaneerimisarhitekt ning ühtlasi ka Siseministeeriumi Tehnika/Ehitusvalitsuse juhataja. Edaspidi vabakutseline arhitekt, mistõttu on projekteerinud väga palju väiksemaid ehitisi ja ümberehitusi ning tööstushooneid.
Habermanni olulisi tegevusvaldkondi oli Tallinna vanalinna restaureerimine ja arhitektuurilise tuleviku kavandamine. Koostas 1917–1921 Eliel Saarineni 1913. aasta Tallinna generaalplaani alusel uue plaani, võttes arvesse tegelikku arengut.
Kuramaa
Muinasaeg
650. aasta paiku tekkis Grobiņasse skandinaavlaste koloonia, mis püsis seal kuni 9. sajandi alguseni. Varaseim teadaolev kirjalik allikas, kus on mainitud kuralasi ja kirjeldatud Kuramaal toimunud sündmusi, on Bremeni peapiiskopi Rimberti umbes 875. aastal kirjutatud töö, kus ta muuhulgas räägib 854.–855. aastal kuralaste aladele, tõenäoliselt Grobiņasse ja Apuolėsse, korraldatud Taani ja Rootsi sõjaretkedest. Ka hilisematest teadetest ja arheoloogilisest materialist ilmneb, et viikingiajal käidi Skandinaaviast sageli Kuramaal rüüstamas ja kaubitsemas ning kohati suudeti sealsed elanikud ka oma maksualusteks sundida.
Eugen Habermann
1920. aastate looming
Habermann projekteeris koos oma hea sõbra ja kolleegi Herbert Johansoniga ekspressionistlikus stiilis Riigikogu hoone Toompeal, mis valmis aastal 1922.
Samal kümnendil projekteeris sama tandem hulga maju Tallinna eeslinnades, peamiselt Veerennis Vaikse pargi ümbruses ja Pelgulinnas – valdavalt katusekorrusega üksikmajad piki tänavaid aedadega ümbritsetud. Korrastatud üldilme oli ajastus väga hinnas. Aastatel 1922–1926 kavandasid Herbert Johanson ja E. Habermann väikekorterite ehitamise ühingule "Oma kolle" ridamaja Kolde puiesteele. Tegemist oli katsega luua siingi levinud eraklikule eramukultuurile alternatiivi, mis samas erinenuks tavalisest korterimajast. Majad valmisid traditsionalistlikult kõrge kivist kelpkatuse, massiivsete seinte ja pisikeste kuueks jaotatud ning horisontaali venitatud akendega. Hooned meenutavad otsakuti kokku lükatud eramuid, kus iga sektsiooni leibkonnal on kaks korrust ja madala piirdeaiaga eesõu ning tagaaed. Ühiselamise selline vorm sobis hästi ka tehaste ja ettevõtete juurde.
Kuramaa
Muinasaeg
Hilisrauaajal muutus olukord vastupidiseks – erinevad kroonikad räägivad kuralaste sagedastest rüüsteretkedest Läänemere lääneranniku piirkondadesse ja kaubalaevade röövimisest. Saxo Grammaticuse järgi tegid nad seejuures nt 1170. aastal järjekordse retke ajal koostööd ka eestlastest (tõenäoliselt saarlased) piraatidega. Allikates mainitud kuralaste (c(h)ori, curones) all mõeldi sel ajal ilmselt kogu Kuramaa elanikkonda, nii kurše kui liivlasi, kuigi ennekõike oli tegemist siiski Kuramaa tihedamini asustatud ning ühiskondlikult ja majanduslikult kõrgemalt arenenud lõunapoolse ala elanikega.
Eugen Habermann
1920. aastate looming
1920. aastatel oli suur roll tööstusettevõtetel tehaseasulate püstitajana. 1922. aastal projekteerisid Johanson ja Habermann Vana-Lõuna tänavale Lutheri vabriku töötajate elamud, väikesed 2-korruselised majad väikeseruuduliste akentega.
Kuramaa
Muinasaeg
Kuralaste aktiivsus kasvas alates 11. sajandist ka maismaal, kus toimus nende rahvastiku ja kultuuri ekspansioon põhja suunas, senistele liivi aladele. Venta jõe äärest ja hiljem Riia linna tulevaselt asukohalt sundisid nad seejuures lahkuma võndlaste hõimu, kes oli sunnitud sealt hilisema Cēsise linna asukohta põgenema. 13. sajandiks jäi liivi asustus domineerima vaid Põhja-Kuramaa idaosas. Hilisemate dokumentide põhjal on arvatud, et rauaaja lõpu Kuramaal oli 8 piirkonda või maakonda: Vanema, Ventava, Bandava, Piemare, Duvzare, Ceklis, Megava ja Pilsats. Neist kolmes esimeses oli ilmselt kura-liivi segaasustus, ülejäänutes ainult kurši elanikkond.
Eugen Habermann
1920. aastate looming
1921. aastal projekteeris E. Habermann Kohtla-Järve põlevkivitootmise töölistele Siidisuka asula, kus rakendati paarismaja taktikat, kuid erinevalt tavaettekujutusest poolitati traditsionalistlikud elamud piki katuseharja. Teise erinevusena ei krohvitud ja värvitud elamuid nagu nt "Oma kolde" puhul, vaid jäeti robustne paemüüritis nähtavale. Püüti vähendada elamiskulusid majade ühishaldamisega.
Kuramaa
Keskaeg
Kuralased allutati saksa ristisõdijatele ales pärast Liivi ristisõda, ajavahemikul 1230–1267. Esmalt vallutasid ristisõdijad Kuramaa põhjaosa, seejärel lõunaosa. Keskajal oli Kuramaa jagatud Liivi ordu ja Kuramaa piiskopkonna vahel, ordule kuulus 2/3 ja piiskopile 1/3 Kuramaast. Kuramaa piiskopkonda kuulus muuhulgas Ruhnu saar. Vaimulik võim kogu Kuramaa üle oli ametlikult piiskopi käes, kuid ordu oli paavstilt saanud privileegid, tänu millele ta sai oma aladel kirikuelu ise korraldada.
Eugen Habermann
1920. aastate looming
Oluliste tööde seas tuleb ära mainida ka endise õpetajate elamud Raua 4 (E. Habermann ja H. Johanson, 1924) ja Graniidi tänaval. Siiski jäid ühiselu katsetused individualistlikule eestlasele võõraks ning majandusolude paranedes eelistati elamist omaette majas.
Kuramaa
Keskaeg
Kuramaal tekkinud linnad, said Riia linnalt Riia linnaõigused: Piltene (1295), Kuldīga (1347–1360), Ventspils ja Aizpute (1378). pisi|Vana-Liivimaa pärast [[1534. aastat (saksakeelne kaart)]]
Eugen Habermann
1920. aastate looming
Juba 1920. aastate II poolel hakkas Habermanni loomingus ilmnema funktsionalism, seda eriti tööstushooneis. 1924–1929 valmisid Tallinna Linna Elektri Keskjaama hoone Põhja puiestee 29 ümberehitused.
Kuramaa
Vana-Liivimaa
, Kuramaa piiskopkond Liivimaa ordu Kuramaa valdused jagunesid Kuldīga, Vindavi, Dobele ja Miitavi komtuurkondadeks ning Grobiņa ja Kandava foogtkondadeks, lisaks oli Tukumsi piirkond Liivi ordu maameistri valitseda. Miitavi komtuurkond liideti 15. sajandi lõpul Liivi ordu maamarssali valdustega. Kuramaa piiskopi valdused jagunesid kaheks suuremaks ja kaheks väiksemaks territooriumiks, piiskopkonna keskus asus Piltenes.
Eugen Habermann
1930. aastate looming
1930ndatel viljeles funktsionalismi, sama kümnendi lõpust oli tema loominguliseks ambitsiooniks esinduslikkus.
Tema projekti järgi ehitati Tallinnas Põhja puiestee 7 asuva Rauaniit / Punane Koit / Suva trikootööstuse hoone, 1933. aastal lõpetati neljakorruselise põhikorpuse ehitus. Hiljem ehitati hoonele viies korrus. Eesti funktsionalismi tippteoste hulka kuulub kino Bi-Ba-Bo (Viru 11, hävinud). Suurejoonelisim modernistlik kortermaja on Urla maja, Pärnu mnt 6. Esimest korda kasutati metallaknaraami ümarnurkade jaoks, majal on suur siseõu maa all, mis kõik kokku oli küllaltki šokeeriv ajastu kohta. Samal perioodil tegi ta ka mitme esindusliku Tallinna kesklinna kortermaja plaanid, aidates kaasa pealinna kaasajastamisele.
Kuramaa
Kuramaa hertsogiriik ja Piltene piirkond
pisi|300px|Kuramaa asend [[Rzeczpospolitas (1569–1660)]] pisi|Kuramaa [[Joan Blaeu kaardil (1662)]] 5. märtsil 1562 andis viimane Liivimaa ordumeister Gotthard Kettler vasallivande Poola-Leedu kuningale Zygmunt II Augustile ja sai endale valitseda endised orduvaldused Väina jõest läänes ja lõunas, millest moodustus Kuramaa hertsogiriik. Riik hõlmas lisaks Kuramaale Zemgale ja seelide alad (selle ametlikuks nimetuseks oligi Kuramaa ja Zemgale hertsogiriik, saksa keeles Herzogtum Kurland und Semgallen), seetõttu laiendatakse Kuramaa kui piirkonna nime mõnikord kogu toonase hertsogiriigi alale, hõlmates lisaks Kuramaale ka Zemgale ja Seloonia.
Eugen Habermann
1930. aastate looming
Tuli uus fassaadikatte materjal – Vasalemma marmorit hakati õhukesteks plaatideks saagima. Kõige küpsem näide on E. Habermanni projekteeritud Roosikrantsi 8 ja 8a (1939), mille aknad raami abil püstüksusteks ühendatud, raami alas kivi poleeritud, mujal lihvitud. Korteriplaanid on ratsionaalsed ja selged – see maja on kokkuvõte parema elamise õppimisest 1930ndatel.
Kuramaa
Kuramaa hertsogiriik ja Piltene piirkond
17. sajandil said Kuramaal linnaõigused: (1609) Bauska, (1617) Jelgava, (1625) Liepaja, (1646) Jaunjelgava, (1670) Jēkabpils, (1695–1697) Grobiņa.
Eugen Habermann
Eestist lahkumine ja surm
Habermanni elustiil oli üsna boheemlaslik, ta pigem töötas öösiti ning enne keskpäeva ei tõusnud. Ta oli „imposantse kuju ja toreda hoiakuga heleblond mees”, enamasti rõõmsameelne ja hea suhtleja, mäletab teda kolleeg Edgar Johan Kuusik.
Kuramaa
Kuramaa hertsogiriik ja Piltene piirkond
Lisaks Kuramaa hertsogiriigile jäid Kuramaale veel endised Kuramaa piiskopkonna ehk Piltene stifti alad, mille riigiõiguslik seisund oli sajandeid ebaselge. Kuni 1583. aastani kuulus ala hertsog Magnusele, tema surma järel nõudis seda endale Taani. 1585 kindlustas Piltene üle kõrgeima võimu Taani kuninga Frederik II-ga sõlmitud Kronenbergi lepinguga Rzeczpospolita, kuid 17. sajandil püüdsid selle üle kontrolli saavutada, peamiselt diplomaatiat kasutades, Kuramaa hertsogiriik ja Preisimaa. Sajandi lõpuks suutis neist esimene ala pantvaldusena endale saada. 18. sajandi alguses vabanes Piltene stift Kuramaa hertsogi võimust ja jäi kuni 1795. aastani lõdvalt seotuks Rzeczpospolitaga.
Kuramaa kubermang
pisi|Kuramaa Rzeczpospolita ja [[Leedu suurvürstiriik|Leedu suurvürstiriigi kaardil (1720)]] Kolmanda Poola jagamisega 1795 läksid nii Kuramaa hertsogiriik kui ka Piltene stift Venemaa keisririigi koosseisu, nendest moodustati Kuramaa kubermang. Ka Kuramaa kubermangus kehtestati Eesti- ja Liivimaa kubermanguga analoogne õiguslik korraldus, kehtestus baltisaksa aadli omavalitsus, nn Balti erikord, mistõttu Kuramaad loeti üheks kolmest Venemaa Läänemere- ehk Balti kubermangust.
1812. aastal, Napoleoni sõjakäigu ajal Venemaale (1812. aasta Isamaasõda), tungisid Kuramaale Prantsusmaa liitlasest Preisimaa väeüksused, mis hõivasid juuli esimesel poolel enamiku Kuramaa kubermangust ja ähvardasid isegi Riia linna. Sama aasta detsembris, kui Prantsuse väed Venemaalt taganesid, läksid Preisi väed üle Venemaa poolele ja Kuramaal taastati Venemaa kontroll.
1817. aastal kaotati Kuramaal pärisorjus, talude päriseksostmine algas 1860. aastatel. Sarnaselt Liivimaaga algas Kuramaal samal ajal lätlaste rahvuslik ärkamine. 19. sajandi teisel poolel kujunesid Kuramaa olulisimateks keskusteks sadamalinnad Ventspils (saksa keeles Windau) ja Liepāja (saksa keeles Libau), kus algas intensiivne laevaehitus, samuti muutusid nad olulisteks laevastikubaasideks ja kuhu 19. sajandi teisel poolel ehitati Liepāja sõjasadam.
Esimeses maailmasõjas oli Kuramaa 1915–1917 veriste lahingute tallermaa. Piirkond langes 1917. aastaks Saksamaa võimu alla. Sõja käigus kaotas Kuramaa suure osa rahvastikust, paljus evakueerimiste tõttu.
1918. aasta märtsis plaaniti taastada Kuramaa hertsogiriiki. See kava sai ka Saksa keisri Wilhelm II tunnustuse. Alates sama aasta suvest plaaniti Kuramaad liita Balti hertsogiriigiga. Hertsogiriigi loomine nurjus Saksamaa kapituleerumise tõttu 11. novembril 1918.
Kuramaa Läti Vabariigis ning Läti NSV-s
Alates Läti Vabariigi väljakuulutamisest 1918 kuulub Kuramaa Läti koosseisu. Läti Vabadussõja ajal paiknesid Kuramaal suured Saksa väeüksused (Landeswehr ja Rauddiviis), mis lõid küll tagasi Punaarmee rünnaku, kuid püüdsid hiljem kogu Lätit enda kontrolli alla saada. 1919. aasta sügisel püüdis Lätis võimu haarata Pavel Bermondt-Avalov, kes kontrollis samuti enamikku Kuramaast. Pärast tema Riia vallutamise katse nurjumist kehtestus Kuramaa üle Läti valitsuse kontroll.
1940. aastal läks Kuramaa koos ülejäänud Lätiga NSV Liidu koosseisu, Läti asemele kuulutati välja Läti NSV. 1941. aasta suvel vallutasid selle Saksamaa väed.
Enamik Kuramaast püsis kuni sõja lõpuni 8. mail 1945 Saksa vägede kontrolli all, kes suutsid Punaarmee rünnakud tagasi lüüa (nn Kuramaa kott ehk katel). Kuramaal olnud Saksa väeüksusi nimetati väegrupp Kurlandiks. Tol perioodil anti Kuramaal välja ka oma postmarke. Plaan taastada Läti iseseisvus nurjus Saksa vägede vastuseisu ja sõja lõppemise tõttu.
Pärast Läti iseseisvuse taastamist 1991. aastal jäi Kuramaa Läti osaks.
Põlva–Saverna maantee
Põlva–Saverna maantee (registrinumbriga 89) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Puuri külas Puuri liiklussõlmes, Põlva linna läänepiiril. Tee pikkus on 20,4 km. Tee lõpeb Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee 221. kilomeetril Saverna külas.
Sillad Põlva–Saverna maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Põlva–Saverna maanteel
Puuri küla, Mammaste küla, Aarna küla, Ihamaru küla, Krootuse küla, Piigaste küla, Palutaja küla, Tiido küla, Saverna küla.
Puukool
Puukool on maa-ala, kus kasvatatakse vilja-, ilu- või metsapuude ja marja- või ilupõõsaste istikuid, valdavalt müügiks.
Tasuja
"Tasuja" on Eduard Bornhöhe Jüriöö ülestõusu aineline jutustus.
Taust
Bornhöhe kirjutas "Tasuja" põhiosa 17-aastasena Põltsamaal kihelkonnakooli abiõpetajana töötades, sealt võib pärineda ka mõisapreili Emilia von Raupeni tegelaskuju prototüüp – koolijuhataja tütar Emilie Rosalie Beermann. Teose lõpetas Bornhöhe juba Tallinnas, kus see 1880. aastal 147-leheküljelise ja 35 kopikat maksva raamatuna ilmus. Bornhöhe teos paigutub üldisemale 1860.–1870. aastate rõhumisvastase ilukirjanduse taustale. Tema eeskujude seast on esile toodud Alexandre Dumas’ lugusid Wilhelm Tellist ja Jaan Jungi ajaloojutte. Gustav Suitsu ja Marek Tamme arvates jätkas "Tasuja" Friedrich Reinhold Kreutzwaldi "Kalevipojast" alguse saanud traditsiooni, millega kujundati eestlaste arusaamu oma mineviku kohta ja pakkuti heroilisi eeskujusid. Ka raamatus endas mainitakse Kalevipoega. "Tasuja" loomise otseseks ajendiks on peetud Jaan Bergmanni kirjutist "Eestlane ordo ajal", milles esmakordselt eesti trükisõnas nimetatakse 1343. aasta "suurt mässu". Bornhöhe enda teave 1343. aastal toimunust tugines ennekõike Balthasar Russowi ja Christian Kelchi kroonikatele. "Tasujaga" tegi noor kirjanik esimest korda eestikeelses kirjasõnas juttu Jüriöö ülestõusust, ta oli esimene, kes kasutas selleks ajaloolise jutustuse vormi ja esimest korda kirjutas ta Eduard Bornhöhe nime all (tema kodanikunimi oli Eduard Brunberg).
Sisu
Teose tegevus toimub Jüriöö ülestõusu ajal. Peategelane on talupoeg Jaanus, üks ülestõusu juhtidest, keda tuntakse Tasuja nime all. Jaanus hukkub lahingus.
Mõju
Koos muu rahvusliku kirjandusega oli "Tasuja" üks Eesti Vabadussõja Võnnu lahingu innustajaid. Jaan Roos: "Landeswehr’i sõjast osavõtjad jutustavad, millise ürgjõulise vaimustuse ja elevusega sõditi, kuidas seal vallandus sajandite metsik viha. See ürgvaimustus ja -viha, mis oli kasvanud ajaloolise kirjanduse mõjul, otsustas Landeswehr’i võitmise. Ühel minu kodukihelkonna mehel, kes langes Võnnu lahingus, leiti taskust „Tasuja“. See on sümboolne." 1919. aastal nimetas Johan Pitka Tasujaks ühe sakslastelt ülevõetud jäälõhkuja.
Eriti suurelt tõusis "Tasuja" päevakorda Teise maailmasõja ajal, mil Nõukogude poole eestlaste hulgas kasutati seda Saksamaa-vastase võitluse innustajana. Tasujat meenutati poliitvestlustel, miitingukõnedes ja trükisõnas. 249. Eesti laskurdiviisi ajaleht nimetati Tasujaks. 1943. aasta Jüriöö-teemaline almanahh kirjutas: "Tasuja paindumatu võitlustahe ja piiritu vabadusearmastus haarab tänapäevalgi eesti poegade ja tütarde südameid, manitseb ja õhutab neid täitma oma ajaloolist kohustust heitlusis meie rahvast hävitada tahtvate saksa fašistlike okupantide vastu. Jutustuse Tasuja tekitab uusi tasujaid, kes maksavad kätte veristele sissetungijatele nii oma esivanemate kui ka oma rahva praeguste piinade eest ja keda meie rahvas mälestab ja austab oma ajaloo suurimate sangaritena. See õigustab meid elustama XIV sajandi Tasuja kuju, kelle võitlust nüüd kuussada aastat hiljem jätkavad uued tasujad."
"Tasujast" on mõjutatud paljud järgnevad kirjandusteosed, osad neist teevad sellele ka otseseid viiteid. 1890. aastal ilmus Bornhöhe järgmine ajalooline jutustus "Villu võitlused", kus tegelasena astus üles ka mungakuube peitunud üleloomulike võimetega Tasuja, kes lõpuks Tallinna all lahingus orduvägede vastu langes. Ka A. Raha 1907. aasta jutustuses "Jüri-öö" on üks tegelaskuju Tasuja, kes hukkub Tallinna piiramisel. Aastatel 1912–1913 ilmunud Oskar Lutsu "Kevade" sisaldab Marek Tamme arvates samuti viidet "Tasujale": "Tõnisson oli vanade eestlaste võitluste ja neile järgnenud orjapõlve üle üheainsa raamatu läbi lugenud, aga seegi oli avaldanud temasse nii suurt mõju, et ta sai sakslaste leppimatuks vaenlaseks". 1915. aastast pärineb Bornhöhe teose suhteliselt vaba töötlus – Aleksander Trilljärve kurbmäng "Tasuja". Bornhöhe "Tasujat" on hiljemgi korduvalt dramatiseeritud ja lavale toodud (näiteks Karl Aderi poolt). 2012. aastal avaldatud Tamur Kusnetsi Jüriöö-ainelise romaani "Püha Jüri kutsikad" üks peategelane kannab nime Tasulemb.
Tasuja nime kandis Eesti mereväe ning Nõukogude Balti Laevastiku jäämurdja-pukser 1919-1956. 1956-? kandis Tasuja nime Eesti Kalatööstuse päästepuksiir. 2006-2016 kandis Tasuja nime Eesti mereväe toetuslaev-miiniveeskja.
Vabadussõjas osales soomusauto Tasuja ning soomusrongi suurtükiplatvorm "Tasuja".
Tasuja on olnud mitme kolhoosi nimi.
Tyndareos
Tyndareos (kreeka Τυνδάρεως) oli müütiline Sparta kuningas, Oibalose ja Gorgophone poeg. Tal olid vanemad poolvennad Leukippos ja Aphareus (ema oli ühine) ning nooremad vennad Hippokoon ja Ikarios.
Tasuja
Eri väljaanded
"Tasuja" on kuulunud pikka aega kohustusliku koolikirjanduse nimistusse ning ilmunud paljudes trükkides eri riigikordade aegu, seda on illustreerinud mitmed Eesti parimad raamatukunstnikud. Jutustus on korduvalt ilmunud ka vene keeles.
Tyndareos
Pärast isa surma päris Tyndareos Sparta kuninga tiitli, kuid Hippokoon kukutas ta võimult. Herakles tappis Hippokooni ja tema pojad ning aitas Tyndareose troonile tagasi.
Tyndareos abiellus Ledaga. Zeus võrgutas Leda, tulles tema juurde luigena, ning Leda sünnitas Zeusile poja Polydeukese ja tütre Helena, maailma kõige ilusama naise. Mõne legendi järgi olevat Leda munenud kaks muna, millest olevat koorunud lapsed. Tyndareosega sai Leda poja Kastori ja tütre Klytaimnestra.
Kui saabus aeg tütred mehele panna, tuli kohale kosilasi üle kogu maa, ja nad kõik tõid hulgaliselt kinke. Kosilaste seas olid näiteks Aias, Idomeneus, Menestheus, Odysseus ja Patroklos. Tyndareos hakkas kartma, et paljud neist võivad vihastada, kui nad Helenat endale naiseks ei saa. Odysseus andis talle nõu tingimusel, et Tyndareos aitab Odysseusel kosida oma venna Ikariose tütart Penelopet, ja Tyndareos nõustuski. Odysseus soovitas Tyndareosele võtta kõigilt peigmeestelt pidulik tõotus võidelda Helena tulevase abikaasa poolel, saagu selleks kes tahes, kui tollele peaks keegi abiellumise pärast kallale kippuma. Kõik kosilased lootsid Helenat endale saada ja tõotasid. Siis andis Tyndareos Helena naiseks Mükeene kuningapojale Menelaosele ja Klytaimnestra tolle vennale Agamemnonile. Veider on see, et Menelaos ei tulnud isiklikult kohalegi, vaid teda esindas Agamemnon. Odysseus aga kosiski Penelope.
Kuna Tyndareose pojad Kastor ja Polydeukes ei elanud maa peal kaua, jättis Tyndareos Sparta trooni oma väimehele Menelaosele. "Iliase" III laulus kirjeldatakse, kuidas Helena otsib Trooja sõja 10. aastal oma vendi pilguga kreeklaste leerist ja on imestunud, et ei näe neid.
Kui Trooja prints Paris Helena Troojasse viis, tuletas Menelaos kõigile oma tollast vannet meelde ja kogu Kreeka ühines sõjaks troojalastega. Niimoodi algaski Trooja sõda.
Euripidese "Oresteses" on Tyndareos veel pärast Trooja sõda elus ja tahab oma tütrepoega Orestest surma mõista, kuna see tappis oma ema Klytaimnestra, kuid teistel andmetel suri Tyndareos juba enne Trooja sõda.
Johann Ludwig Stahr
Johann Ludwig Stahr (meistrimärk S) oli kullassepp Narvas 1762–1811.
Johann Christoph Stahr
Johann Christoph Stahr (meistrimärk ICS) oli kullassepp Narvas 1798–1819.
Aristokraatia
Aristokraatia ehk parimate võim on valitsemise kord, kus võim kuulub päritavate eesõigustega üliklikule vähemusele; vastandub monarhiale ja demokraatiale. Esimesena kirjeldas sellist riiki Platon oma teoses "Riik". Vanaaja riikides oli tegemist hõimuaristokraatiaga - ülikutega. Aristokraatia oli tollases poliitilises sõnavaras termin, mis tähistas sugukonna/hõimu eliidist välja kasvanud kõrgema päritoluga isikute võimu. Milline valitseja oli Platoni silmis parim valitseja, seda põhjendas tema õiglase riigi õpetus. Platon paigutab tõelised aristokraatiad kaugesse minevikku, millest me teame enam legendide kui kogemuse kaudu. Igal juhul valitsevad aristokraatia, millest Platon kõneleb, tingimustes need, kelle hinges domineerib mõistuslik hingerahu ja kes seetõttu on kompetentsed riigiasju otsustama. Seega on siin tegu õiglase riigi ideele lähedase valitsemiskorraldusega. Iga järgmine valitsemistüüp on sellest ideaalist üha kaugemal.
Aristokraatlikul riigil on alati suured eeldused muutuda oligarhiliseks riigiks.
Ajaloost
8. sajandi algul eKr valitses peaaegu üle kogu Kreeka sugukondlik aristokraatia, mille võim tugines primitiivsele maaomandile ja orjapidamisele. Basileuste (väepealikud/ füülivanemad) võim vähenes ajapikku, tähtsamat osa hakkasid mängima aristokraatia nõukogud. Aristokraatlikud sugukonnad hõlmasid järjest enam maa, mis oli tähtsaim rikkus. Kehtis suuline tavaõigus ehk lihtrahvas pidi aristokraatiale kuuletuma. Sugukondliku 7. sajandil algas tugev sotsiaalne diferentseerumine, käsitöö eraldumine põllumajandusestst ja poliste teke. Uus, linnastunud, käsitööga seot rikaste kiht satub konflikti põllumajandusliku aristokraatiaga, kes soovib säilitada poliitilise võimu monopoli. Pikkamisi kaotas sugukondlik aristokraatia oma võimu varanduslikul alusel tekkinud maa-aristokraatiale, keda linna-aristokraatiaga sidusid ühised majanduslikud huvid. (antiikautorid nimetasid seda seltskonda uusrikasteks ehk timokraatiaks.) Sugukondlik kord kaotas oma tähtsuse. Kujunevad välja orjanduslikud linnriigid – polised.
Majanduslikult enamarenenud Kreeka keskustes, kus poliitilised segadused olid suuremad, kujunes välja varane türannia – siirdevorm poliste arengus, millel oli kaks vormi: ühel juhul sai türann võimule, kui rahvas hakkas mässama sugukondliku aristokraatia vastu. Teine vorm Väike-Aasia Kreeka linnades ja saarekogukondades pärast nende allutamist Pärsia võimule. Teine variant tähendas lihtsalt Pärsia oligarhilistest ringkondadest pärineva tegelase troonilepanekut Pärsia ametnike poolt. Esimese variandi puhul toetus türanni võim vähese maaga või maata kehvikuile. Türannia tähendas tegutsemist linnaorjanduse huvides, vana aristokraatia kõrvaldamist võimult ja füülide reforme.
Vincent Mundt
Vincent Mundt (meistrimärk VM) oli kullassepp Narvas 1697–1704 ja 1717–1727.
Ta sündis kaupmehe peres ning sai 1697. aastal Narva kodanikuks. Ta töötas hõbe- ja kullassepana aastatel 1697–1704 ja 1717–1727, vahepealsel ajal viibis ta Venemaal sõjavangis.
Tema loomingut on säilinud Peterburi Ermitaažis, Moskva Relvapalatis, Lundi Kultuuriloomuuseumis.
Üks tema loomingu tippe – Narva Saksa kiriku armulauanõud, läksid kaduma Teise maailmasõja ajal.
Raketimootoriga lendkeha
Rakettmootoriga lendkeha (inglise keeles rocket-assisted projectile, lühend RAP) ehk reaktiivmürsk on suurtükiväe kasutatav mürsk, mille lennutrajektoori tagab viskelaengule lisaks mürsu rakettmootor või ainult rakettmootor. Reaktiivjõud annab mürsule tavalisest laskemoonast suurema kiiruse ja lennukauguse. Mõned RAP-tüüpi mürsud on varustatud ka lasersihtimissüsteemiga, mis tagab tabamise suurema täpsuse. Põhja-Korea 170 mm liikursuurtüki M-1978/M1989 Koksan RAP-mürsk saavutab 60-kilomeetrise lennukauguse.
Ioánnis Plakiotákis
pisi|Ioánnis Plakiotákis (2015) Ioánnis Plakiotákis (kreeka keeles Ιωάννης Πλακιωτάκης; sündinud 10. juulil 1968 Ateenas) on Kreeka poliitik, ta on erakonna Uus Demokraatia liige. Ta on 9. juulist 2019 Kreeka laevandusminister.
Raketimootoriga lendkeha
Kui NATO standardite järgi hakati liikmesriikide sõjavägedelt nõudma korpuse tasandil suurtükiväge, mis võimaldaks tulistada vähemalt 30 kilomeetri kaugusele, lahendasid peaaegu kõik liikmesriigid probleemi, võttes suurtükivägedes kasutusele 155 mm RAP-tüüpi laskemoona. NATO liikmesriikidest ei pidanud ainult Belgia sõjavägi nõutud laskekauguse saavutamiseks kasutama RAP-mürske.
Ioánnis Plakiotákis
Ta lõpetas Walesi Ülikooli biokeemia insenerina, magistriks samal alal sai ta Londoni Ülikoolis. Seejärel sai ta magistriks ärikorralduse alal Londoni Linnaülikoolis.
Ta on erakonna Uus Demokraatia liige aastast 1987. Ta oli 24. novembrini 2015 kuni 10. jaanuarini 2016 erakonna Uus Demokraatia esimees. Ta on aastast 2004 Kreeka parlamendi liige.
9. juulist 2019 on ta Kreeka laevandusminister.
Moraal
Moraal on ühiskonna poolt aktsepteeritud käitumisnormide, tavade ja seaduste kogum, väliselt nõutavad reeglid ja tavad. Moraal on seotud kultuuri ja eluviisidega. Sõna "moraal" pärineb ladina keelest ning tähendab tava või kommet. (Kreeka keeles on moraali tõlkevaste eetika. Filosoofiliselt saab sõnade eetika ja moraal tähendusi eristada.)
Kristlikes maades riigi moraal põhineb Rooma Impeeriumi seadustel, on paganlik; teine kiriku moraal on kristlik ja põhineb kirikukogude õpetusel või pärast reformatsiooni – pühakirjal, täpsemalt evangeeliumil.
Indias on isegi suuremad erinevused usundite vahel. Sama segadus on hinduismi, islami, budismi, parsismi, judaismi ja primitiivse animismi moraalinormidega.
Rooma ja ka Hollandi kiriku seaduse kohaselt on abielu väljaspool kirikut kehtetu ja sellele järgnev liit ebaseaduslik. Kui Tseilon kuulus taanlastele, loeti kõik sellised abielud kehtetuks ja neist sündinud lapsed väljaspool abielu sündinuks. Has, kus kasutati Rooma kiriku hea ja kurja norme Püha Inkvisitsiooni kui täidesaatva organi läbi, olid üldkehtivale moraalinormile mittealluvad või selles kahtlustatavad isikud mõistetud piinamisele ja surma. Peaks sama norm kehtima samal moel ükskõik millisel protestantlikul maal – näiteks Inglismaal ja USA-s –, järgneksid palju hullemad tapatalgud.
Pole ühest ülemaailmselt valitsevat hea ja kurja normi, suurem osa inimkonnast elab erinevate moraalinormidega – oma usu ja oma rahva moraaliga; kirikliku ja tsiviilkoodi vahel on ühendamatud ja suuresti kõikuvad erinevused. Erinevate kanooniliste seaduste vahel, näiteks islami, hinduismi ja kristluse vahel, on jälle omakorda suured erinevused. Isegi ühes usus, kuigi seal peaks seda olema kõige vähem, on palju vasturääkivusi, nagu näiteks Rooma kiriku ja paljude kristlike mitte-Rooma kirikute kaanonite vahel. Sama on islami puhul ja mingil määral ka hinduismis sõltuvalt kastist või usukoolkonnast.
Mõne ühiskonna jaoks on vastsündinute ja psüühiliselt ebatervete raukade valikuline tapmine õige, mõnede jaoks vale; kuni on erinevaid arvamisi, ei saa olla ühest moraalinormi. Teo ajendit ja teo tegemise sotsiaalset keskkonda arvestamata ei saa tegu õiglaselt heaks või kurjaks liigitada.
Inimkonna erinevad esteetilised normid /mis paljuski on kõlblusnormidest lahutamatud/ nii kunstis kui igapäevases elus on sama kaootilised kui (arusaam heast ja kurjast).Klassikaline Kreeka pidas kooskõlas filosoofiliste tõekspidamistega mehekeha kõige kaunimaks looduse vormiks; Läänes loetakse meie ajal üldiselt kõige esteetilisemaks ja kaunimaks naisekeha. Indias jalutavad pühamehed paljalt ringi, ja nii sellisel kujul neid ka austatakse; kui Kanadas ilmuvad Vene duhoborid (hingevõitlejad) avalikkuse ette oma loomulikus olekus, topib politsei nad riidesse ja toimetab vanglasse, rahva silma eest ära. Osirise kui viljakusjumala fallose kujutised seisavad oma loomulikus hiilguses Niiluse kallastel; Šiva lingami (suguorgani kujutis) austavad hindud, nende templid kujutavad kivisse raiutuna seda, mida "Kaamasuutra" (meelelise armastuse õpetus) kirjeldab sõnadega;
Suur osa maailma õnnetustest tuleneb üksteisega põrkuvatest eetika ja moraalinormidest. Nagu ütleb Plotinos: "Maailmaruum ilma kurjata oleks ebatäiuslik."
On selge, et esteetika- või kõlblusnormid pole, ühe rahva või usundi puhul ühesed ja kattuvad, vaid on kaos ja segadus selles, mida inimene peaks tegema ja mida mitte ning mida tal tuleks õigeks pidada.
On äärmiselt kahtlane nõustuda ilma küsimata, nagu praegusel ajal tavaks saanud paljudes kaasaegsetes riikides, kus valitsevad väga imelikud moraalinormid, inimeste arvamusega, ükskõik kas seda väljendab kohtuotsus kohtukojas või valimiskast; mis on õiglus, õige või vale, hea või halb. Niikaua kui inimkond on enam egoistlik kui altruistlik, ei sobi enamus valitsema vähemust, kes võivad enamusest väga palju paremad olla. Nii nagu õpetas Platon ja õpetavad Ida targad, ei ole sobiv demokraatlik enamusele õiguse andmine selle koha pealt, mis on moraalne tegu ja mis mitte.
Platon, suurim Kreeka tarkadest, pühendas palju aastaid katsele sõnastada õiglust, mida budistid nimetavad dharmaks – seadmuseks. Ta näitab demokraatliku valitsuse ja õigluse pahesid, mis annab õiguse enamusele – pole ju võimalik, et vähemus alati eksib. Sellepärast ütlevad gurud, et suur on see inimene, kes igas oma teos ja mõttes erineb hulgast. Üksildased uute mõtete toojad, uute aegade seemne külvajad, rahuprintsid (mitte sõjavürstid) ja vähemus (tarkade järgijad) on kannatanud martüüriume ja sotsiaalset rõhumist enamuse poolt, kes sunnib abitule vähemusele peale oma hea ja halva norme.
Väga kujukas näide heaks ja halvaks peetava suhtelisuse kohta on sõda. Rahuajal on riigi poolt karistatav võltsimine, valevande andmine, vargus, teise vara hävitamine, kallaletungimine ja kaklus ja mõrv ja isegi katse midagi sellist teha; sõja ajal aga kogub riik kokku oma sõjalise väljaõppega elanikkonna surmanuhtluse ähvardusel korda saatma kuritegusid võidu nimel, iga eespool loetletud kuritegu. Riik õpetab meestele ja naistele alatust ja pettust, mida võib vaja minna eesmärgi saavutamiseks, kuid kui valitsus ehk võim tabab neid kodanikke tegemas sedasama oma riigi territooriumil, riik kas paneb nad kinni või laseb maha. Pole ühtegi allilmale tuntud kuritegu, mida riigi salateenistus heaks ei kiida, eriti sõja ajal, vaenlaste ülekavaldamiseks. Sõda, mis pöörab pea peale kõik eetilised ja kultuurilised süsteemid, tunneb ainult oma seadust.
Rääkides sotsiaalpsühholoogia ja antropoloogia vaatevinklist, pole sotsiaalselt, usuliselt või traditsionaalselt kinnitatud absoluutset moraalinormi. Mida üks usk või ühiskond on pidanud õigeks, on teise arust olnud vale. Platoni (427–345 e.m.a) aegadest edasi on [[euroopa] moraal kõikunud äärmuste vahel. Ja kuna inimese areng loomast kõrgemale pole veel vast lõppenud, ei paista ükski ühe või teise ühiskonna poolt katsetatud moraalinorm olevat sugugi lõplik.
Näiteid.
Kuningas Saalomonil, kes oma kaasaegsete jaoks oli tarkuse ja õigluse kehastus, oli "700 naist ja 300 liignaist". Mitme naisepidamine oli tol ajal juutide hulgas seaduslik ja kuigi, nagu lisab sama tekst, "tema naised pöörasid ära tema südame" (Jumalast), pole mingit vihjet, et Jehoova oleks olnud mitmenaisepidamise kui sellise vastu. [Vanas Testamendis pole polügaamia küll otseselt hukka mõistetud, kuid seal on mitmeid ilmekaid näiteid konfliktidest ja düsfunktsioonidest, mis ilmnevad perekonnas, kus mees võtab endale mitu naist. Veel praegugi on see lubatud moslemite seas, kelle usk põhineb juudi usul. Tänapäeval on polügaamia ja isegi bigaamia enamikus lääne maades karistatavad pikaajalise vangistusega. Kui tekkis viimsepäeva pühakute mormooni kirik ja Vana Testamendi suurmeeste eeskujul hakati Utah' kõrbes harrastama mitmenaisepidamist, viisid nende meeste nooremad kaasmaalased, kes kummardasid sama jumalat, kiirelt läbi seaduse, mis välistas mitme naisepidamise; praegu on keelatud USA-sse tulla immigrandil, kui tal on palju naisi. Budistlikus Tiibetis oli seaduslikult lubatud naisel omada mitut meest, kristlikul Inglismaal on mitmemehepidamine kuritegu. Kogu Euroopas ja kahes Ameerikas on abielurikkumine lahutuse näol leitud olevat väga kasulik; Araabias karistatakse seda surmanuhtlusega. Vanas Kreekas, mis oli Läänemaailma kaugelt kõige arenenum kultuur, polnud pederastia mitte ainult seaduslik, vaid sel arvati olevat ka hingeline väärtus, seda üritati kasutada sotsiaalseks hüveks. Dooria riikides ja spartalaste hulgas suhtuti poisipilastusse kui sõjakasse ja ilusasse tavasse. Kreeka impeeriumis oli sel ka usuline toetus Ganimedese ja Zeusi päikesemüüdi ja muude legendide näol. Sellest laulsid poeedid ja suured draamakirjanikud Aischylos ja Sophokles kujutasid pederastiat draamakunstis.
Seitse sajandit hiljem sai Euroopale omaseks uus hea ja kurja teooria; Konstantinuse (A. D. 288–337) ajal karistati pederastiat surmanuhtlusega. (AD 538) leidis ka Justinianus I, kes uskus, et pederastia on nälja, katku ja maavärinate otsene põhjus, Konstantinuse otsust täiesti kristliku olevat ning karistas seda samal moel. Nii jäi enamikus Euroopa riikides kuni Napoleoni aegadeni (1769–1821), mil anti välja Napoleoni kood vastukaaluks kristlike imperaatorite normidele; jälle muutusid moraalinormid. 1889. aastal võttis ka Itaalia vastu selle osa Napoleoni koodist, mis puudutas pederastiat, mis Inglismaal ja USA-s ning veel mõnedes maades oli kaua aega sisemiste normide tõttu kuritegu; mida karistati pikaajalise vangistuse või isegi eluaegse sunnitööga. Seega muutuvad koos usuliste ja poliitiliste ja sotsiaalsete pöörangutega ka moraalinormid või vähemasti mingi osa neist. Piisava aja jooksul võib see muutus olla nagu parlamendiski paremalt vasakule või vasakult paremale; suunavalik sõltub kiriku või partei üldisest suunast. Seda laadi muutused, nagu näha ka Nõukogude korra aegu NSV Liidus, võivad sõltuda, kui usulised ja parteilised mõjud on toiminud, valitseva kliki isiklikest arvamistest, sama moodi nagu usulised kildkonnad rahvale oma arvamist peale surusid. Näiteks kaotati kohe pärast Suurt Oktoobri Revolutsiooni Nõukogude Liidus esimeses tuhinas sotsiaalsete reformidega vanad seksuaalsuhteid reguleerivad normid, sealhulgas ka homoseksuaalsuse karistatavus. Siis, tuli nagu Prantsuse revolutsiooni puhulgi reaktsioon – see, mis alguses oli õige ja seaduslik, muutus valeks ja ebaseaduslikuks.
Kiska
Kiska on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Moraal
Nagu Krišna "Bhagavadgītās" õpetab, on eluvõitlus kahe vastanduva jõu, hea ja kurja vahel, või "Mahābhārata" järgi, võitlus valguse ja pimeduse, Kuruvasi ja Pāndavasi vahel. "Rāmājaana", teine india kahest suurest eeposest, räägib samast ajastutevanusest võitlusest dharma (seadmuse, isikustatuna Avatāra Rāma) ja dharma (seadmusetuse, isikustatuna deemon-kuningas Rāvana) vahel. Vanas Egiptuses tunti samasugust õpetust: sümboolne jutt sellest, kuidas deemonist vend Seth orjastab jumaliku Osirise. Isis, nähes seda Kosmosest enesest pärinevat müstilist tragöödiat, kurtis ja kaebles. Paralleelselt selle võitlusega, millesse kõik olendid on karmaliselt haaratud, kujutati Orfeuse müsteeriumides elu ja taassünni sümboli Dionysos Zagreusi orjastamist tema titaanist venna, surma ja hävingu sümboli poolt. Moraal on samuti osa ühiskondlikust olelusvõitlusest, olles üks võimsamaid relvi ja vahendeid valitsejate ja riikide käes.
Kiska
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Moraal
Nagu juhatab budismis õilis kaheksaosaline tee, on nirvaanat otsiva inimese jaoks lihtsam, kui nii hea kui ka kurja mõistesse suhtutakse kui inimeste endi loodud kontseptsiooni, mitte nagu üldisse kosmilisse seadusse, mille sildi all teda tihti propageeritakse.
Jüri Lossmann
pisi|Jüri Lossmann 1920. aastal Jüri Lossmann (ka Lossman; 4. veebruar 1891 Kabala mõis, Kõo vald – 1. mai 1984 Stockholm) oli eesti pikamaajooksja.
Jüri Lossmann õppis kullassepaks. 1916 tuli ta Venemaa meistriks 5000 m jooksus. Esimeses maailmasõjas sai ta haavata.
1920. aasta suveolümpiamängudel Antwerpenis võitis ta hõbemedali maratonijooksus ajaga 2:32:48,6 kaotades soomlasest võitjale Hannes Kolehmaisele 13 sekundiga. 1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis saavutas ta maratonis 10. koha.
Ta püstitas pikamaajooksudes üle 20 Eesti rekordi.
1928. aastal osales ta kestvusjooksul Los Angelesest New Yorki (Bunion Derby).
Tallinna linnavalitsusega sõlmitud lepingu alusel pidi Jüri Lossmann Tallinnas üles seadma 252 liiklusmärki ja neid viie aasta jooksul korras hoidma, misjärel need läksid Tallinna linnavalitsuse omandusse.
1944. aastal põgenes Rootsi, kus töötas kullassepana.
Tema mälestuseks korraldatakse 1991. aastast juunikuus Viljandis "Jüri Lossmanni mälestusjooksu", mille distants on 6,5 km. Kuni 2005. aastani oli mälestusjooksu raja pikkus 21,1 km ehk poolmaraton.
Damaskus
Damaskus on Süüria pealinn. Kuulub maailma vanimate linnade hulka. Asub Süüria edelaosas Baradá jõe kaldal.
Damaskus on Süürias suuruselt teine linn Aleppo järel.
See on üks peamisi Levandi kultuuri- ja usukeskusi.
Damaskuses on poolkõrbeline kliima, kuna läänes asuv Antiliibanoni mäestik peab kinni Vahemerelt tuleva niiske õhu ja vihma.
2011. aastal oli hinnanguline elanike arv 1 711 000. Suurim vähemus on kurdid (umbes 300 000). Enamik elanikke on usult sunniidid. Damaskuses on üle kahe tuhande mošee, neist tuntuim on Umaijaadide mošee ehk Damaskuse Suur mošee. 10-15% elanikest on kristlased.
Damaskus jaguneb 15 linnaosaks ja need omakorda kokku 95 asumiks. Yarmūk, mis loetakse eraldi asulaks, kuulub koos Damaskuse linnaga Damaskuse kubermangu.
Istik
Istik on alalisele kasvukohale istutamiseks ettekasvatatud taim. Istikud võivad olla nii omajuursed (enamik marjakultuure) kui ka poogitud alusel.
Kokuta
Kokuta on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Géza Maróczy
pisi| Géza Maróczy (1905/1906) pisi| Géza Maróczy haud [[Budapestis Kerepesi kalmistul]]
Géza Maróczy (3. märts 1870 Szeged – 29. mai 1951 Budapest) oli ungari maletaja ja maleliteraat, rahvusvaheline suurmeister (1950).
Maróczy hakkas maletama 15-aastaselt. Meistritaseme saavutas 1895. aastal Hastingsi kõrvalturniiril. Ta tuli ainu- või kaasvõitjaks mitmel turniiril, sealhulgas Monte Carlos (1902) ja Viinis (1908). Aprillis 1906 kohtus Maróczy New Yorgis valitseva maailmameistri Emanuel Laskeriga. Saavutati kokkulepe MM-tiitlimatši pidamise osas auhinnafondiga 2000 USA dollarit. Mõlemad osalised pidid tagatisena deponeerima 500 dollarit. Lasker tegi seda, Maróczy mitte ja matš jäigi pidamata.
Pärast esimest maailmasõda oli Maróczy parim saavutus esikoha jagamine 1923. aastal Karlsbadi turniiril (koos Aleksandr Alehhini ja Efim Bogoljubowiga).
Maróczy osales Ungari võistkonna koosseisus kolmel ametlikul maleolümpial (1927, 1930, 1933) ja ühel mitteametlikul maleolümpial (1936). Kõigil kordadel mängis ta võistkonna esimesel laual. Ungari tuli 1927. aastal esimeseks, 1930. aastal teiseks ja 1933. aastal viiendaks. 1936. aastal mitteametlikul maleolümpial Münchenis tuli Ungari esimeseks (66-aastane Maróczy mängis esimest lauda).
Maróczy oli naiste maailmameistri Vera Menchiku juhendajaid. 1935. aastal oli ta kohtunikuks MM-tiitlimatšil Aleksandr Alehhini ja Max Euwe vahel. Avaldanud üle kümne malealase raamatu.
1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Varasemate malesaavutuste eest anti nimetus 12 maletajale, nende seas ka 80-aastasele Maróczyle.
Relvastatud jõu kasutamine rahvusvahelises õiguses
Rahvusvahelises õiguses hõlmab relvastatud jõu kasutamine kaks valdkonda:
Ius ad bellum
Selles valdkonnas sisalduvad reeglid, mille järgi riigid on õigustatud pidama sõda või kasutada relvastatud jõudu.
Ajalugu
Üldiselt on kõik sõjad oma iseloomust lähtuvalt olnud inimeste silmis kas õiglased või mitteõiglased. Juba antiigist kuni XVIII sajandini domineeris nn õiglase sõja doktriin (lad. k. bellum iustum). Püha Augustinus (354–430) oli seisukohal, et õiglased on sõjad:
Hiljem täpsustasid õiglase sõja doktriini Francisco Vitoria ja Francisco Suarez, kes rõhutasid proportsionaalsust, mis on asjakohane ka tänapäeval. Õiglase sõja doktriini muutis ilmalikumaks ja riikidele vastuvõetumaks Hugo Grotius. Hiljem ei pidanud riigid ennast seotuks jumalikust või loomuõigusest tulenevate piirangutega, mille tõttu õiglase sõja doktriin hakkas laienema ning kadus XVIII sajandi alguseks.
Nüüd arvasid riigid, et relvastatud jõu kasutamine on õigustatud, kui seda kasutatakse riigi mõne eluliselt olulise huvi kaitsmiseks. Eluliselt oluline huvi ei olnud kunagi piisavalt täpselt defineeritud ning sõltus alati riigist. Üldiselt võib öelda, et XVIII sajandist kuni XX sajandi alguseni ei olnud mingeid piiranguid relvastatud jõu kasutamiseks.
Relvastatud jõu kasutamise piirangud hakkasid ilmuma alles XIX sajandi lõpuks. Esimesed olulised piirangud seati esimesel (1899) ja teisel (1907) Haagi rahukonverentsil, kus võeti vastu rahvusvaheliste tülide rahumeelse lahendamise konventsioon. Selle järgi olid riigid kohustatud mitte kasutama sõda enne, kui on ammendatud tülide rahumeelse lahendamise viisid niivõrd, kuivõrd seda lubavad konkreetsed asjaolud.
Teisel Haagi rahukonverentsil võeti vastu lepinguliste võlgade sissenõudmiseks jõu kasutamise piiramise konventsioon, mille järgi relvastatud jõu kasutamine oli keelatud võlgade sissenõudmise eesmärgil, kui riik püüdis oma kodanike eest nõuda sisse nende antud laenusid. Samuti võeti vastu vaenutegevuse alustamise konventsioon, mille järgi vaenutegevuse algusele peab eelnema ametlik sõjakuulutamine.
Tehumardi karjäär
pisi|Tehumardi karjäär augustis 2012 Tehumardi karjäär on tehisjärv Saare maakonnas Saaremaa vallas Tehumardi külas.
Relvastatud jõu kasutamine rahvusvahelises õiguses
Ajalugu
Pärast esimest maailmasõda loodi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks Rahvasteliit. Kahjuks ei olnud see piisav heade ideede teostamiseks. Sõda kui selline keelatud ei olnud. Selle asemel pidid liikmesriigid esitama omavahelised tülid, mis võiksid sõjaks üle kasvada, lahendamiseks vahekohtule, kohtule või Rahvasteliidu nõukogule ning mitte kasutama sõda enne, kui kolm kuud pärast otsuse saamist. See aeg pidi olema piisav rahunemisperioodina, et sõda enam vajalik ei oleks. Kuigi põhimõtteliselt võis riik alustada sõda kolme kuu pärast. Järgnevatel aastatel püüti täiendada piiranguid ning aastal 1928 sõlmiti Kelloggi-Briandi pakt ehk Pariisi pakt. Selle järgi ei olnud sõja kasutamine lubatud, erandiks oli enesekaitse. Kelloggi-Briandi pakti järel kujunes praktikas välja rahvusvahelise õiguse üldprintsiip, mille järgi ei tunnustata illegaalse sõjaga saavutatut (lad. k. ex iniuria non ius oritur).
Tehumardi karjäär
Järve kaldajoone pikkus on 1016 m. Järv on mitteavalik veekogu. Rekultiveeritud karjäär, väljavooluta.
Relvastatud jõu kasutamine rahvusvahelises õiguses
ÜRO harta regulatsioon
Keelul on ka paar erandit:
Enesekaitsena võib relvastatud jõudu kasutada "relvastatud rünnaku korral". ÜRO harta sõlmimisel ei nähtud selles punktis probleeme, kuid praegu on see samuti mitmeti tõlgendatav, mis võib kas laiendada või kitsendada väljendi tähendust. Ka kollektiivne enesekaitse ei ole meie ajal ühetähenduslik.
ÜRO Julgeolekunõukogu vastutab rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eest. Nõukogu tegutseb vastavalt ÜRO harta peatükile VII. Kuna kõik mõisted selles peatükis ei ole defineeritud või tõlgendatud, tõlgendab Julgeolekunõukogu neid ise. Seega tuleb välja, et selle üle, mis on oht rahvale, rahu rikkumine ning agressiooniakt, arutleb ainult Julgeolekunõukogu.
Ius in bello
Kuigi relvastatud jõu kasutamine on keelatud, on olemas humanitaarõigus ehk reeglite kogum, mida tuleb järgida relvakonfliktis. Selleks on neli põhjust:
Ajalugu
Igas sõjas on vajalikud teatud reeglid, et tagada vähemalt natukenegi humaansust. Selle printsiibi isaks on Henry Dunant, kes esimesena mõistis, et tuleb rakendada teatud kaitsemeetmed isegi sõja ajal. Oma raamatus andis Dunant ühe väga olulise nõuande: sõlmida rahvusvaheline leping, mis tagaks haavatutele õigusliku kaitse lahinguajal. Seda nõuannet võeti arvesse ning paar kuud hiljem loodi väike komitee, mis sai tänapäeva Rahvusvahelise Punase Risti Komitee eelkäijaks. Juba aastal 1864 toimus Genfis rahvusvaheline konverents, kus võeti vastu esimene rahvusvaheline humanitaarõiguse konventsioon: Genfi konventsioon. Humanitaarõigus uuendab meetmeid ja täpsustab neid kogu aeg selleks, et tagada ulatuslikumat kaitset.
Rahvusvahelise humanitaarõiguse arengu vältel on välja kujunenud kaks suuremat valdkonda:
Genfi õigus hõlmab reegleid, millega kaitstakse teatud relvakonfliktist mõjutatud isikuid ja objekte.
Tänapäeval põhineb Genfi õigus neljal Genfi konventsioonil ja kahel lisaprotokollil:
Aluspõhimõtted
Rahvusvahelise humanitaarõiguse aluspõhimõtted on:
Rahvusvahelise humanitaarõiguse norme tuleb järgida alati, olenemata sellest, kas teine osapool neid jälgib või mitte. Need fundamentaalsed printsiibid on kujunenud tavaõiguseks ning seetõttu peavad neid rakendama kõik riigid.
Relvakonfliktide liigid
Rahvusvahelise humanitaarõiguse eri norme võidakse kohaldada vastavalt relvakonflikti iseloomule. Relvakonfliktid on kas rahvusvahelised või mitterahvusvahelised.
Rahvusvahelised relvakonfliktid on nii kuulutatud sõjad kui ka mis tahes teised relvakonfliktid, mis leiavad aset kahe või enama riigi vahel, olenemata sellest, kas osapooled tunnustavad üksteist või mitte. Nende konfliktide puhul kehtivad neli Genfi konventsiooni ja esimene lisaprotokoll.
Mitterahvusvahelised relvakonfliktid on kõik ülejäänud ühe riigi territooriumil asetleidvad relvakonfliktid, mis ei mahu rahvusvaheliste relvakonfliktide alla. Mitterahvusvaheliste relvakonfliktide regulatsioon tuleneb nelja Genfi konventsiooni ühisest artiklist 3 ja nende teisest lisaprotokollist.
Isikud relvakonfliktis
Isikud jagunevad relvakonflikti ajal ja selle suhtes järgmiselt:
Võitlejad on isikud, kes võivad sõjategevuses osaleda ehk nendel on õigus vaenlast rünnata ja vaenlasel on õigus neid rünnata. Võitlejateks on relvajõudude liikmed, regulaarsete relvajõudude liikmed, kes on truudust vandunud valitsusele, sõjaväestatud organisatsioonide liikmed, okupeeritud aladel organiseeritud vastupanuliikumises osalevad isikud ning okupeerimata territooriumi elanikud, kes asuvad spontaanselt relvadele relvastatud vaenlase lähenedes. Vastupanuliikumised ja teised sarnased vabatahtlikud relvastatud grupid peavad vastama järgmistele tunnustele: