cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
George Boole
Lapsepõlv ja noorus
18-aastaselt asutas Boole Lincolnis oma kooli. Neli aastat hiljem, pärast Robert Halli surma, võttis ta üle Halli Akadeemia Waddingtonis Lincolni lähedal. Aastal 1840 kolis ta tagasi Lincolni, kus ta juhtis internaatkooli. Boole sidus ennast otsekohe Lincolni Topograafilise Ühinguga, oli selle komitee liige ja esitles 30. novembril 1841 oma teadustööd "Polüteismi alguse, progressi ja kalduvuste kohta, eriti iidsete egiptlaste ja pärslaste seas ja kaasaegses Indias".
Boole'ist sai seal väljapaistev ja austatud isiksus. Ta võttis osa tööaja lühendamise kampaaniast (Early Closing Association). Edmund Larkeni ja teistega moodustas ta aastal 1847 majalaenu seltsi (Building society). Ta oli seotud ka tšartist Thomas Cooperiga, kelle naine oli Boole'i sugulane.
pisi|240px|Autahvel maja peal Lincolnis
1838. aastast alates luges ning suhtles Boole sümpaatsete Briti akadeemikutega juba rohkem. Ta õppis algebrat sümboolsete meetodite vormis nii palju kui neid sellel ajal tunti, ning hakkas teadustöid välja andma.
Õppejõud Corkis
Boole'i staatust matemaatikuna tunnustati aastal 1849, kui ta sai Iirimaal Corkis Queen's College'i (tänapäeval University College Cork (UCC)) peamiseks matemaatikaprofessoriks. Ta tutvus seal oma tulevase naise Mary Everestiga aastal 1850, kui Mary oli parajasti oma onu, kreeka keele professorit John Ryalli külastamas. Nad abiellusid 1855. aastal. Boole säilitas sidemed Lincolniga, viies seal läbi koos E. R. Larkeniga prostitutsiooni vähendamise kampaaniat.
Autasud ja auhinnad
Boole'i autasustati Keithi medaliga Edinburghi Kuningliku Seltsi poolt aastal 1855 ning talle määrati tiitel Fellow of the Royal Society aastal 1857. Ta pälvis LL.D. aukraadi Dublini ülikoolist ja Oxfordi ülikoolist. pisi|Boole'i hauakivi Blackrockis Corkis Iirimaal pisi|Boole'ile pühendatud vitraažakna osa [[Lincolni katedraalis]] pisi|Boole'i akna all asuv mälestustahvel Lincolni katedraalis
Teadustööd
Boole'i esimene avaldatud teadustöö kandis pealkirja "Researches in the theory of analytical transformations, with a special application to the reduction of the general equation of the second order" ("Uurimused analüütiliste transformatsioonide teoorias, erilise rakendusega teist järku võrrandi lihtsustamisele"). See avaldati Cambridge'i matemaatika teadusajakirjas (tänapäeval The Quarterly Journal of Pure and Applied Mathematics) 1840. aasta veebruaris (2. väljaanne, nr. 8, lk 64–73) ja sellest algas sõprus Boole'i ja Duncan Farquharson Gregory, ajakirja toimetaja vahel. Tema töid leidub poolesajas artiklis ja mõnes eraldi väljaandes.
Diferentsiaalvõrrandid
Boole tegi oma eluajal matemaatilistel teemadel kaks süstemaatilist uurimust. "Diferentsiaalsete võrrandite uurimus" ilmus 1859. aastal ning aasta hiljem ilmus "Treatise on the Calculus of Finite Differences", mis oli eelmise töö järg.
Analüüs
1857. aastal avaldas Boole uurimuse "On the comparison of Transcendents, with Certain Application to the Theory of Definite Integrals", milles ta uuris ratsionaalse funktsiooni jääkide summat. Teiste tulemuste seas tõestas ta võrrandi, mida kutsutakse nüüd Boole'i identity'ks:
Iga reaalarvu ak > 0, bk, ja t > 0 korral. Selle võrrandi üldistused mängivad olulist rolli Hilberti transformatsiooni teoorias.
Sümbolloogika
Aastal 1847 avaldas Boole trükise "Loogika matemaatiline analüüs". Hiljem pidas ta seda oma loogikasüsteemi vigaseks esituseks ning soovis, et tööd "Mõtlemise reeglid" peetaks tema vaadete õigeks väljenduseks. Vastupidi üldisele arvamusele ei soovinud Boole kritiseerida või olla vastu Aristotelese loogika põhipritsiipidele. Pigem soovis ta seda süstematiseerida, anda sellele vundamendi ja selle rakendusvõimalusi suurendada. Boole'i esimest seotust loogikaga alustas debatt kvantifikatsiooni kohta, mis käis Sir William Hamiltoni, "predikaadi kvantifikatsiooni" teooria toetaja, ja Boole'i pooldaja Augustus De Morgani vahel. Viimane neist oli ühe, tänapäevase nimega, De Morgani duaalsuse versiooni edasiviija. Boole'i tegevus selles arutelus oli lõpuks tunduvalt sügavamale ulatuv ja mõjusam kui kummagi vaidluspoole oma. See pani aluse "loogikaalgebra" traditsioonile.
Surm
Ta maeti Iirimaa kiriku kalmistule, mille aadress on St Michael's, Church Road, Blackrock (Corki eeslinn). Sealses kirikus on ka tema mälestustahvel.
Pärand
pisi|Boole'i büst [[Corki ülikoolis]] Boole'i algebra on tema järgi nimetatud, samuti ka Boole'i kraater Kuul. Märksõna "Bool" tähistab kahendmuutuja andmetüüpi mitmetes programmeerimiskeeltes, Pascal ja Java teiste seas kasutavad aga tähistamiseks nime "Boolean". Raamatukogu, maa-alune loengusaalikompleks ja Boole'i Informaatikauuringute Keskus (Boole Centre for Research in Informatics) Corki ülikoolis on tema järgi nimetatud. Tee Boole Heights, mis asub Bracknellis Berkshire'is, on tema järgi nimetatud.
Mälestusüritused 21. sajandil
2015. aastal oli George Boole'i 200. sünniaastapäev. Selle tähistamiseks tõi Corki ülikool kokku Boole'i austajad üle terve maailma, et meenutada tema elu ja pärandit.
Ülikooli George Boole 200 projekt sisaldas üritusi, akadeemilisi konverentse Boole'i pärandi teemal digitaalajastul. Samuti anti välja Desmond MacHale'i 1985 biograafia "The Life and Work of George Boole: A Prelude to the Digital Age".
Otsingumootor Google tähistas tema 200. sünniaastapäeva 2. novembril 2015 oma Google Doodle'i algebralise ümberkujundamisega.
Litchfield Cottage'is Ballintemple'is Corkis, kus Boole veetis oma viimased kaks eluaastat, asub mälestustahvel. Tema varasemat elupaika Grenville Place'i tänaval renoveeritakse ning tänu Corki ülikooli ja Corki linnavalitsuse koostööle muudetakse see George Boole'i Innovatsioonimajaks. Linnavalitsus sai õigused sellele majale Derelict Sites Acti kaudu.
Väärtushinnangud
Boole'i vaadetest kirjutatakse neljas teoses: "The Genius of Sir Isaac Newton"; "The Right Use of Leisure"; "The Claims of Science"; ja "The Social Aspect of Intellectual Culture". Esimene neist avaldati aastal 1835, kui Charles Anderson-Pelham, 1. Yarborough' Earl andis üle Newtoni büsti Lincolni Mehaanikainstituudile.
Kuigi tema biograaf Des MacHale kirjeldab Boole'i kui "agnostiline deist", luges Boole palju kristliku sisuga raamatuid. Ühendades oma huvid matemaatika ja teoloogia vastu, võrdles ta kristlikku kolmainsust ruumi kolme dimensiooniga ning talle meeldis Heebrea nägemus ühtsest Jumalast. Boole mõtles judaistliku religiooni pooldajaks hakata, kuid lõpuks olevat ta siiski valinud unitarismi. Boole oli "uhkustava" skeptitsismi vastu. Selle asemel pooldas ta uskumist, et elul on kellegi kõrgema intelligentse looja seatud eesmärk. Lisaks väitis ta nägevat "rikkalikult tõendeid intelligentse looja" jaoks ning järeldas, et "selle maailma käekäik ei ole maha jäetud juhuse ja muutumatu saatuse hooleks".
Raamatu "Mõtlemise reeglid" 13. peatükis kasutab Boole'i näiteid Baruch Spinoza ja Samuel Clarke väidetest. See sisaldab märkusi loogika ja religiooni vahelise suhte kohta, kuid neid on vähe ja neist on raske aru saada. Tuleb välja, et Boole oli häiritud, kui avalikkus suhtus raamatusse vaid kui matemaatilisse tööriistakasti:"George sai hiljem oma rõõmuks teada, et Newtoni eakaaslasel Leibnitzil oli loogika alustest sama arusaam. De Morgan sai muidugi mõista päriselt aru sellest valemist; ta aitas ju Boole'il seda raamatut kirjutada. Herbert Spencer, Jowett ja Robert Leslie Ellis said samuti aru, ma usun; ja ka mõned teised, kuid pea kõik ülejäänud loogikud ja matemaatikud ei pannud tähele asjaolu, et see raamat pidi heitma valgust inimmõistuse loomusele/../"
Perekond
1855. aastal abiellus ta Mary Everestiga (George Everesti nõoga), kes kirjutas hiljem mitu haridusteemalist teost, mis põhinevad tema mehe põhimõtetel.
Neil sündis viis tütart:
Graham Greene
Graham Greene (2. oktoober 1904 – 3. aprill 1991) oli inglise kirjanduskriitik, romaani- ja näitekirjanik.
Kirjanik on korduvalt esitatud Nobeli kirjandusauhinda taotlema.
Graham Greene kannatas meeleheitehoogude käes (bipolaarne meeleoluhäire), mida tuli ravida psühhiaatriliselt.
Elulugu
Tema vanemad Charles Henry ja Marion Raymond Greene pärinesid suurest mõjukast perekonnast, kuhu kuulus pankureid, ärimehi ja pruulikoja omanikke. Isa oli Berkhamstedi erakooli direktor. Vanemast vennast Raymondist sai väljapaistev füüsik ja mägironija, noorem vend Hugh sai BBC peadirektoriks (1960–1969).
1922. aastal astus Greene Suurbritannia Kommunistlikku Parteisse, kuid jäi sinna lühikeseks ajaks.
1926. aastal astus Greene katoliku usku, et abielluda Vivien Dayrell-Browninguga, kes oli samuti katoliiklusse pöördunud. Abielu sõlmiti 1927 ning sellest sündis kaks last, Lucy Caroline (1933) ja Francis (1936). 1948 asusid nad lahku elama, aga kuna lahutus oli neile kui katoliiklastele vastuvõetamatu, siis jäid nad ametlikult abiellu kuni Graham Greene'i surmani. Naine elas temast 12 aastat kauem, 99-aastaseks.
Teise maailmasõja ajal tegutses ta Briti luures. Selle koha otsis talle tema õde Elisabeth, kes juba varem Briti luures töötas. Greene'i ülemuseks ja sõbraks sai Kim Philby, kes hiljem osutus NSV Liidu välisluure spiooniks. Spioonitöö viis Greene'i paljudesse maailma vähetuntud paikadesse, mida ta edaspidi oma romaanides sageli kujutas. Tema esimene välisreis viis 1935 Libeeriasse. 1938 sõitis ta Mehhikosse ja uuris sealset katoliku kiriku varade sekulariseerimist. Teise Maailmasõja veetis ta Sierra Leones.
1940. aastal ilmus Greene'i esimene põnevusromaan "Vägi ja au", mille tegevus toimus Mehhikos. 1953 teatas Vatikani Püha Usu Doktriini Kongregatsioon, et see romaan kahjustab preestrite mainet, aga hiljem õnnestus Greene'il kui katoliiklasel kohtuda paavsti Paulus VI-ga ja paavst ütles, et kuigi tema romaani mõned osad võivad mõnda katoliiklast solvata, ei peaks Greene vastavat kriitikat liiga tõsiselt võtma.
Üks Greene'i tuntumaid teoseid on romaan "Meie mees Havannas", mis ilmus 1958. aastal ja Lennart Meri tõlkes juba 1961. aastal ka eesti keeles Loomingu Raamatukogus. See räägib mehest, kes raha teenimiseks võtab vastu töö spioonina ja fabritseerib terve spioonivõrgu, et ise tähtsamana paista ja selle spioonivõrgu ülalpidamiseks rohkem raha saada. Esialgu plaanis Greene selle romaani tegevuskohaks Eestit, aga romaani kirjutamise ajaks polnud Eesti enam maailmas aktuaalne teema, küll oli oluline Kuuba kriis ja sellepärast viis Greene sündmustiku Kuubale.
Teosed eesti keeles
pisi|Graham Greene'i haud
Yokote
Yokote (jaapani 横手) on linn Jaapanis Akita prefektuuris. Asub Akitast kagus sisemaal. Läbi linna voolab Omono jõgi.
Yokote loodi 1. aprillil 1951. 1. oktoobril 2005 liideti linnaga Hiraka, Jūmonji, Masuda, Omonogawa ja Ōmori alev ning Sannai ja Taiyū küla.
1. jaanuaril 2020 oli linnas 86 198 elanikku.
Ellamaa oja
Ellamaa oja (ka Põldmäe jõgi) on oja Harjumaal Saue vallas Ellamaa ja Lehetu külas ning Raplamaal Märjamaa vallas Kohatu, Leevre, Russalu ja Soosalu külas.
Oja suubub Kohatu külas paremalt Kasari jõkke (69,9 km suudmest). Ojja suubub paremalt Soosalu oja (8 km suudmest) ning vasakult Turba peakraav (8,2 km suudmest), Lehetu oja (6,9 km suudmest) ja Algemäe oja (6,9 km suudmest).
Oja on savika veega avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m. Jõe vett kasutavad majanduslikult (vee erikasutusloaga) ettevõtted AS Tootsi Turvas ja Avoterm OÜ.
Ellamaa oja keskkonnaregistri kood on VEE1108200.
Jüri Jõgeva
Jüri Jõgeva (sündinud 22. juulil 1940) oli Tallinna linnaametnik ja Eesti Keskerakonna poliitik. Aastatel 1992–1993 oli tegev Nõmme Linnaosa Halduskogu 1. koosseisu esimehena ning 1993 ka Nõmme linnaosa vanemana.
Rjukan
right|thumb|Rjukani asukoht Møsvatni ja Tinnsjå vahel
Jüri Jõgeva
Ta on lõpetanud Tallinna 2. kutsekeskkooli (1959) ja Õisu Toiduainetööstuse Tehnikumi 1976. aastal tehnoloogina.
Jüri Jõgeva on töötanud Nõmme Linnaosa Valitsuses ning oli 2009. aastal Põhja-Tallinna linnaosavalitsuses linnaosa vanema asetäitja.
Rjukan
Rjukan on linn Norras Vestfold og Telemargi maakonnas, Tinni valla halduskeskus.
Linn asetseb Vestfjorddalenis Møsvatni ja Tinnsjå järve vahel. Rjukan sai nime linnast lääne pool paikneva Rjukanfosseni ('suitsev kosk') joa järgi.
Tinni vallavolikogu andis Rjukanile linnastaatuse aastal 1996.
Jaanuaris 2007 elas Rjukanis 3386 inimest.
Hendrik Selja
Hendrik Selja (kuni 1937 Heinrich Steinhaus, 1. august 1903 Porkuni vald, Virumaa – 2. september 1990 Tartu) oli eesti agronoom.
Ta õppis Tartu Ülikoolis 1925–1926 matemaatikat, 1926–1930 (lõpetas 1935) agronoomiat ja 1935 õigusteadust. Põhjala vilistlane.
Oli Põllutöökoja rohumaade eriteadlane.
Sok
Sok (vene Сок) on jõgi Venemaal. Saab alguse Bugulma-Belebei kõrgustikult.
Otto Ernst Remer
Otto Ernst Remer (18. august 1912 Neubrandenburg – 4. oktoober 1997) oli Saksamaa sõjaväelane, kes mängis otsustavat osa Claus von Stauffenbergi riigipöördekatse peatamises 20. juulil 1944.
Sok
Suubub vasakult Volga jõkke Samara linna lähedal.
Pikkus 364 km.
Otto Ernst Remer
Ta astus 1932 20-aastaselt vabatahtlikuna sõjaväeteenistusse. Teise maailmasõja alguseks oli ta motoriseeritud jalaväepataljonis ülemleitnant. Ta osales sõdades Balkanil ja operatsioonis Barbarossa, sissetungis NSV Liitu.
Alates aprillist 1942 oli ta eliitüksuse, Suur-Saksamaa Jalaväerügemendi 4. pataljoni ülem. See oli raskerelvade pataljon, mis toetas 3 laskurpataljoni. Alates veebruarist 1943, mil seda rügementi laiendati diviisi mõõtmeteni, oli ta Suur-Saksamaa Grenaderirügemendi 1. (soomus)pataljoni ülem. Tema väed katsid kogu Waffen-SS tankikorpuse taandumist Kolmandas Harkivi lahingus. Selle eest autasustati teda Raudristi rüütliristiga. Novembris 1943 autasustati teda väeosa juhtimise eest Krivoi Rogi all Raudristi rüütliristiga tammelehtedega, mille andis üle Adolf Hitler isiklikult. Märtsis 1944 määrati Remer, kes vahepeal oli majoriks ülendatud, juhtima Suur-Saksamaa Jalaväerügementi, mis täitis Berliinis avalikku ja julgeolekuülesandeid.
20. juuli vandenõu ajal peatasid Remer ja tema mehed riigipöörde, säilitades valitsuse kontrolli. Berliini komandant Paul von Hase käskis Remeril vahistada propagandaminister Joseph Goebbels ja Remer läkski seda tegema, püstol käes. Ent Goebbels suutis oma kõnemehevõimeid kasutades veenda Remerit end mitte vahistama, selgitades, et Hitler on endistviisi elus. Kui Remer nõudis tõestust, tõstis Goebbels telefonitoru ja palus end Hitleriga ühendada. Hitler küsis Remerilt, kas see tunneb tema hääle ära, ja käskis Remeril oma meestega mäss maha suruda, mida Remer tegigi. Selsamal ööl ülendati Remerit kahe auastme võrra, otse ooberstiks.
Suur-Saksamaa Jalaväerügement formeeriti ümber üksuseks nimega Führer Begleit Brigade (FBB) ja Remer määrati seda juhatama. Tema üksus kandis Ida-Preisimaal raskeid kaotusi, väidetavalt juhtimise tõttu. Detsembris saadeti brigaad läänerindele Ardennidesse ja kandis taas raskeid kaotusi, saavutades üksnes vähest edu. 1945 suurendati FBB diviisiks, Remer ülendati kindralmajoriks ja määrati seda juhtima. Teda ei peeta edukaks juhiks, sest märtsis kandis üksus Sileesias taas raskeid kaotusi ja teda süüdistati võimetuses. Lõpuks USA väed vangistasid ta ja ta jäi 1947. aastani sõjavangi.
Ta sai Teise maailmasõja käigus 8 korda haavata.
Pärast sõda asutas ta Sotsialistliku Riigipartei, mis avalikult kaitses rahvussotsialistlikku ilmavaadet, eitas holokausti, pidas Konrad Adenauerit USA marionetiks ja Saksamaa viimaseks legitiimseks juhiks Karl Dönitzit. 1952 tunnistati see erakond põhiseadusevastaseks ja keelustati.
Seejärel tegutses ta Egiptuses president Gamal Abdel Nasseri poliitilise nõuandjana. Samuti edendas ta holokaustirevisionismi. Ta esines pärast sõda dokumentaalfilmides ja andis intervjuusid, kus ta kirjeldas kõike, mis oli 20. juuli vandenõu mahasurumisega seotud. Sealjuures ei kahetsenud ta oma käitumist ega vandenõu ebaõnnestumist, samuti ei kahetsenud ta sõda üldiselt.
1991–1994 avaldas ta raamatu "Remer-Depesche". Oktoobris 1992 mõisteti ta 22 kuuks vangi selle raamatu ja hulga artiklite avaldamise eest, mis õhutasid rassivaenu ja eitasid holokausti. Ta kaebas selle otsuse Euroopa Inimõiguste Kohtusse, süüdistades kohtuprotsessi erapoolikuses ja süüdistades seda oma sõnavabaduse rikkumises. Euroopa Inimõiguste Kohus lükkas kaebuse ühel häälel tagasi. Seepeale põgenes Remer Hispaaniasse, kus elas surmani.
Leo X
Leo X (Giovanni de' Medici; 11. detsember 1475 – 1. detsember 1521) oli paavst 1513–1521. Ta oli 217. paavst.
Varasem elu
pisi|Tulevase paavsti isa [[Lorenzo de' Medici (keskel tumeda peaga). Domenico Ghirlandaio fresko, 1485]] Giovanni de' Medici sündis Firenzes Lorenzo de' Medici ja Clarissa (Clarice) Orsini 7-lapselises peres teise pojana.
Tema isa Lorenzo de' Medici põlvnes Firenze mõjukast kaupmeeste suguvõsast. Leo X ema Clarissa Orsini põlvnes aga Rooma mõjukast suguvõsast, kust pärinesid paavstid Coelestinus III ja Nicolaus III. Orsinide suguvõsast oli enne Leo X võimuletulekut pärinenud 15 kardinali. 1483 sai kardinaliks Giovanni Battista Orsini. Clarissa Orsini isa ema Lucrezia Conti põlvnes teisest mõjukast Rooma suguvõsast.
Medicile tehti 1482 tonsuur. Prantsusmaa kuningas Louis XI nimetas ta 1483 Font-Douce kloostri abt commendatarioks. Medicist sai Sixtus IV apostellik protonotar, 1484 Passignano kloostri abt commendatario, 14. märtsil 1487 Monte Cassino kloostri abt commendatario ja 24. septembril 1488 Coltibuono vallambrosiaanide kloostri abt commendatario. Isa soovitusel määrati Medici 13-aastaselt 9. märtsil 1489 Innocentius VIII poolt Santa Maria in Domnica kardinaldiakoniks, kuid nooruse tõttu keelati tal ametitunnuseid kanda. Ta määrati ametisse salaja, kuid mitte in pectore. Medici reisis märtsis 1492 Rooma, kuhu ta saabus 22. märtsil 1492. Ta ööbis Santa Maria del Popolo kloostris. Järgmisel päeval kohtus Medici paavstiga ja 26. märtsil 1492 avaldati tema nimi kardinalide kolleegiumile.
Kardinal Medici omandas Firenzes grammatikaalased ja filosoofiaalased teadmised humanistide Demetrios Chalcondylesi ja Marsilio Ficino juures. 1489–1491 õppis ta Pisa ülikoolis teoloogiat ning õigusteadust Urbano Valeriano Bolzani, Filippo Decio ja Bartolomeo Sozzini juures. Hiljem õppis ta Firenzes Angelo Poliziano ja Giovanni Pico della Mirandola juures.
Medici oli alates 25. maist 1489 Santi Giusto e Clementi kloostri abt commendatario. Ta oli veel La Chaise-Dieu, Calvello ja San Felice kloostrite abt commendatario. Pärast liitumist kardinalide kolleegiumiga siirdus ta isa surma järel 11. mail 1492 Firenzesse, kuid pöördus 25. juulil 1492 tagasi Rooma, et osaleda konklaavil, kus ta oli Rodrigo Borja paavstiksvalimise vastu ega võtnud Borjalt altkäemaksu. 31. augustil 1492 määrati ta legaadiks Kirikuriigis. 1494 põgenes kardinal Medici frantsiskaani mungaks maskeerununa Firenzest Città di Castellosse. 1494–1500 viibis ta eksiilis, reisides Genovas, Prantsusmaal, Madalmaades ja Saksamaal.
Kardinal Medici saabus Rooma 19. mail 1500 ja resideeris San Eustachio palees. 1500 määrati ta legaadiks Bolognasse ja seejärel legaadiks ristisõtta siirduva väegrupi juurde. 1503 sai ta sõbraks kardinal Galeotto della Roverega. 1506 oli ta legaat Perugias. Septembris 1508 määrati ta kardinal-protodiakoniks. 9. oktoobril 1510 sai temast Amalfi administraator. 1. oktoobril 1511 lähetas Julius II kardinali taas Bolognasse legaadiks. Kardinal Medici sattus paavsti vägede legaadina 11. aprillil 1512 Ravenna lähedal prantslaste kätte vangi, kuid põgenes Pieve del Cairosse, sealt Mantovasse ja siis Bolognasse. Ta naasis 14. septembril 1512 Firenzesse, kus taastas samal aastal oma suguvõsa poliitilise mõju.
Kardinal Medici lasi Roomas restaureerida Santa Maria in Domnica kiriku. Tema hobiks oli muusika. Medicil oli päraku-uuris.
Kardinal Medici osales 4 konklaavil: 1492, 1503, 1503 ja 1513.
1513. aasta konklaav
pisi|Leo X vapp Leo X valiti paavstiks 9. märtsil 1513 öösel kella ühe paiku, kuid tema valimine paavstiks tehti rahvale teatavaks 11. märtsil. Ta ordineeriti 15. märtsil preestriks, 17. märtsil piiskopiks ja krooniti 19. märtsil kardinal Alessandro Farnese (hilisem paavst Paulus III) poolt. Leo X oli paavstiks saades 37-aastane ja seega noorim paavst pärast Bonifatius IX. Nii noorelt pole hiljem valitud ühtki isikut paavstiks.
4. – 9. märtsini 1513 toimunud konklaavil osales 25 kardinali. Konklaavi avajutluse pidas kardinal Tamás Bakócz. Sellel konklaavil olid soosikuteks kardinal Raffaele Riario Sansoni ja kardinal Jaime Serra. Kardinal Medici saabus haiguse tõttu konklaavile 6. märtsil.
Itaalia sõjad
Leo X pidi "Catholic Encyclopedia" järgi asuma paavstina tegelema mitmete oluliste probleemidega. Tal tuli lisaks suguvõsaga seotud probleemidele säilitada oma eelkäijate poolt Kirikuriigiga liidetud alad, vähendada välisriikide mõju Kirikuriigi aladel, lõpetada Pisa kirikukogu tõttu 1511 alanud skisma, taastada katoliku kiriku ühtsus Prantsusmaal ja kaaluda ristisõja korraldamist türklaste vastu.
Leo X oli vaevalt kroonitud, kui Prantsusmaa kuningas Louis XII sõlmis Veneetsiaga liidu. Leo X soovis esmalt jääda neutraalseks, kuid ühines 5. aprillil 1513 Mechlini liigaga. Novara lahingu järel sõlmis paavst Prantsusmaa kuningaga 9. detsembril 1513 rahulepingu, millega Prantsusmaa loobus Pisa kirikukogu otsustest ja taganes Bourges' pragmaatilistest sanktsioonidest. Kui Louis XII abiellus 1514 Inglismaa kuninga Henry VIII õega, toetas Henry VIII oma väimehe nõudmisi Itaalias.
1. jaanuaril 1515 suri Louis XII ja Prantsusmaa uueks kuningaks sai François I. Paavst sõlmis keisri, Hispaania kuninga ja Inglismaa kuningaga liiga, mille väed said Marignano lahingus prantslaste käest lüüa. Seejärel kohtus paavst kardinalide vastuseisust hoolimata Prantsusmaa kuningaga Bolognas. 1516 sõlmiti Püha Tooli ja Prantsusmaa vahel konkordaat, mis tühistas Bourges' pragmaatilised sanktsioonid, kuid andis Prantsusmaa kuningale õiguse nimetada ametisse kõrgemaid vaimulikke. Konkordaadiga pidi Leo X loobuma Parmast ja Piacenzast, kuid säilitas oma kodulinna Firenze. Konkordaat Prantsusmaaga jäi kehtima 1789. aasta revolutsioonini ja see oli esimene Püha Tooli konkordaat teise riigiga.
Leo X oli seejärel seotud Ferrara, Parma ja Piacenza alade liitmisega Kirikuriigiga. 1516 sõlmis Püha Tool konkordaadi Ferraraga, kuid 1519 kuulutas ta Ferrarale sõja, milles paavsti vägesid ei saatnud edu. Mais 1521 sõlmis paavst keisriga liidu, mille tulemusena anti Parma ja Piacenza Kirikuriigile. Karl V võttis Firenze ja Medici suguvõsa oma protektsiooni alla, Leo X läänistas Saksa-Rooma keisrile Napoli, lubas ta kroonida keisriks ja abistada teda sõjas Veneetsiaga. Inglismaa liitus liigaga augustis 1521. Prantsusmaa ambitsioonide tõrjumiseks teatas Leo X, et ta võib Prantsusmaa kuninga ekskommunitseerida.
Sõda Urbinoga
pisi|Leo X hauamonumendi detail Roomas Santa Maria sopra Minerva kirikus Leo X sattus 1516 konkordaadi sõlmimisel tülli Urbino hertsogi Francesco della Roverega, kes ei toetanud paavsti sõjas prantslastega. 1516 puhkes sõda Urbino hertsogi vastu, kelle asemele tahtis Leo X uueks hertsogiks nimetada oma onupoega Lorenzo de' Medicit. François I hoiatas paavsti oma liitlase Ferrara ründamise eest, kuid ei saanud sõja tõttu Itaaliasse tulla. Rovere põgenes Mantovasse, kus temaga liitusid Hispaania ja Saksa palgasõdurid ja koos vallutati paavstivägede poolt hõivatud Urbino tagasi. Paavsti plaanid luhtusid, sest Lorenzo suri 4. mail 1519 ootamatult.
Poliitika Firenzes
1512. aasta lõpul taastas tulevane Leo X paavst Julius II toel Firenzes Medicite võimu. Esialgu valitses ta linna ise, paavstiks saades andis aga võimu üle oma nooremale vennale Lorenzole. Sellest hoolimata säilitas ka Leo Firenzes tugeva mõjuvõimu, olles selle peamine välispoliitiline toetaja. Lorenzo surma järel 1519. aastal toetas Leo oma nõo, kardinal Giulio de' Medici, hilisema Clemens VII võimuletõusu Firenzes. Leo X püüdis Firenze sisepoliitikat stabiliseerida ning seadis seetõttu sisse korra, millega parajasti valitsev Medici sai endale eluaegse valitseja (gonfaloniere) tiitli.
Lateraani V kirikukogu
Julius II surmaga katkes oikumeenilise kirikukogu töö, kuid Leo X otsusega jätkus kirikukogu tegevus 27. aprillil 1513. 16. märtsil 1517 suleti oikumeeniline kirikukogu dekreediga, mis kutsus üles korraldama ristisõda türklaste vastu. Ristisõja rahastamiseks kehtestati kirikukogul vastav maks.
Kirikukogul likvideeriti 1511 alanud Pisa skisma, mistõttu Leo X taastas 27. juunil 1513 Bernardino López de Carvajali, 7. aprillil 1514 Guillaume Briçonnet’, 24. aprillil 1514 René de Prie ja 23. detsembril 1515 Federico di Sanseverino volitused kardinalina.
Reformatsioon
Teated Martin Lutheri tegevusest jõudsid Rooma 1518. aasta algul. Leo X nõudis 3. veebruaril 1518 augustiinlaste ordukindralilt, et see sunniks Lutheri vaikima. 30. mail 1518 saatis Luther paavstile oma teesid ja 7. augustil kutsuti Lutherit Rooma. Oktoobris 1518 kohtus Luther Augsburgis paavsti legaadi kardinal Tommaso Vioga (Cajetan). Paavst proovis siis võita Friedrich Targa poolehoidu ja võis plaanida koguni Lutheri nimetamist kardinaliks, kuid 15. juunil 1520 avaldas ta bulla "Exsurge Domine", milles mõistis hukka Lutheri 41 teesi. Pärast seda, kui Luther oli bulla avalikult põletanud, ekskommunitseeris paavst Lutheri 3. jaanuaril 1521 avaldatud bullas "Decet Romanum Pontificem" ja saatis Saksa-Rooma keisrile kirja, milles nõudis meetmete kasutamist Lutheri vastu.
Inglismaa kuningas Henry VIII saatis paavstile oma raamatu, milles ta taunis Lutheri õpetust ja 11. oktoobril 1521 andis Leo X Inglismaa kuningale tiitli Fidei Defensor (usu kaitsja).
Saksa kuninga valimine
Leo X kinnitas 1513 Saksamaa nuntsiuseks Lorenzo Campeggio. Keiser Maximilian I surma järel asusid kuurvürstid valima Saksa kuningat. Leo X lähtus oma valiku langetamisel kandidaatide poliitilisest võimsusest, eelkõige sellest, kuidas nad hakkavad hiljem mõjutama Itaaliat ja Kirikuriigi sõltumatust. Ta püüdis esmalt nurjata nii Karl Habsburgi kui Prantsusmaa kuninga François I saamist Saksamaa valitsejaks, toetas siis François I kandidatuuri ja seejärel Friedrich Tarka. Kui Karl Habsburgi valimine uueks valitsejaks näis olevat kindel, asus paavst teda toetama. Paavsti volitusel tunnustas kardinal Albrecht 26. oktoobril 1520 Karli kui valitud Saksa-Rooma keisrit.
Nana Mouskouri
pisi|Nana Mouskouri 1966. aastal Nana Mouskouri (kreeka keeles Nάνα Μούσχουρη, Nána Moúschouri; õieti Ιωάννα Μούσχουρη, Ioánna Moúschouri; sündinud 13. oktoobril 1934 Chaniás Kreetal) on kreeka laulja, kes elab Šveitsis. Ta on rohkem kui viiekümne aasta jooksul plaadistanud tundelisi armastuslaule.
Leo X
Suhted Hispaaniaga
Leo X suhted Hispaaniaga olid seotud eelkõige Itaalia sõdadega. Leo X mõistis 1. märtsil 1519 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga hukka Hispaania kuninga nõude keelduda avaldamast paavsti bullasid.
Nana Mouskouri
1963. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Luksemburgi lauluga "A force de prier".
Ta on üks ajaloo suurima müügieduga naislauljaid. Tema plaate on müüdud 200–300 miljonit.
1993. aastast on ta Audrey Hepburni soovitusel UNICEF-i hea tahte saadik.
Aastatel 1994–1999 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Leo X
Suhted Poolaga
"Catholic Encyclopedia" järgi olid Leo X suhted Poolaga head. 1. juulil 1519 reorganiseeris ta katoliku kiriku Poolas.
Suhted Portugaliga
1516 sõlmis Püha Tool Portugaliga konkordaadi.
Leo X ja Eesti
Leo X otsustas 17. augustil 1513 Tiesenhausenite supliigi asjus. Leo X vapp on kivisse raiutud ka Kuressaare linnusesse, kus võib seda tänapäevalgi näha linnuse kabelis.
Petrucci vandenõu
Borghese Petrucci vend oli kardinal Alfonso Petrucci, kes kavatses Sienas toimunud võimuvahetuse tõttu paavsti avalikult tappa, kuid otsustas siis tegutseda planeeritumalt. 1517 arreteeriti ootamatult kardinal Petrucci sekretär Marco Antonio Nino (Domenico de' Nini), kelle juurest leiti vahistamisel kahtlast ainet ja kardinali kirjad, kus ta selgitas oma kavatsust. Vandenõu korraldamises süüdistati kardinal Petruccit ja üht arsti, kes kavatsesid päraku-uurist põdevat paavsti ravimise käigus mürgitada. Kardinal Petrucci ja arst vahistati 29. mail 1517. Petrucci tunnistas 22. juunil 1517 avalikult oma süüd, tagandati ametist ja hukati 16. juulil 1517. Kardinalid Bandinello Sauli, Raffaele Riario Sansoni, Francesco Soderini ja Adriano de Corneto vangistati. Nad tagandati 22. juunil 1517 kardinaliseisusest, kuid 31. juulil 1517 nende volitused taastati.
Vandenõu tulemusena pühitses paavst 1. juulil 1517 ametisse 31 uut kardinali, sealhulgas Raffaello Petrucci.
Sisepoliitika
Leo X sisepoliitika oli seotud Itaalia sõdadega ja Urbino sõjaga. Ta soodustas mitmes Kirikuriigi linnas müntimist. Paavst moodustas uusi ameteid ja müüs ametikohti. Ta annetas suuri rahasummasid pankuritele, kuurialiikmetele, vürstidele ja juutidele. Marino Giorgi hindas 1517 paavsti sissetulekuks 580 000 tukatit, millest 420 000 tuli Kirikuriigist ja 100 000 annaatidest.
Suhted kiriku institutsioonidega
Leo X lubas Rooma San Vincenzo kloostri munkadel valida oma ülemat sõltumata abt commendatario otsusest.
20. jaanuaril 1521 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Inter cetera" sätestas ta tertsiaaride ühiselu elamise reeglid.
Annuntsiatsiooni ordu
Ta andis Jeanne de Valois rajatud annuntsiatsiooni ordule privileege ja kinnitas 1517 ordu konstitutsiooni.
Benediktlased
Ta tunnustas bullas "Etsi a summo" kamalduleeslaste konstitutsiooni ja andis neile privileege.
Frantsisklased
1517 kutsus ta frantsisklaste üldkapiitli kokku Roomas. 29. mail 1517 reorganiseeris ta frantsiskaani observandid, tühistades mitmete kongregatsioonide sõltumatu staatuse, nagu Colette’i rajatud kolettiinidel. Ta sätestas generaalministri volitused.
12. juunil 1517 avaldatud bullas "Omnipotens Deus" ja 6. detsembril 1517 avaldatud bullas "Licet alias" sätestas ta frantsiskaani konventuaalide tegevuse ja andis neile õiguse valida generaalmeistrit, kes kinnitatakse ametisse generaalministri poolt.
Jumaliku Armastuse oratoorium
Ta tunnustas Gasparo Contarini rajatud Jumaliku Armastuse oratooriumi.
Magdaleenid
1520 rajas ta Roomas magdaleenide maja.
Minimi ordu
1517 tunnustas ta Francesco di Paola korrektooriumit.
Rüütliordud
Ta kinnitas 1514 Kristuse Rüütlite rüütliordule presentatsiooniõiguse maadeavastuse käigus avastatud aladel ja andis rüütliordule privileege.
1517 aasta 12. märtsil taasasutas ta kõigis Saksa Rahvuse Püha Rooma keisri valdustes Püha Laatsaruse ordu.
Liturgilised otsused
1514 soodustas Leo X indulgentside müümist Magdeburgis ja Mainzis ning 1517 Saksimaal ja Brandeburgis, et rahastada Rooma Peetri kiriku ehitamist. 9. novembril 1518 kohustas ta seoses Martin Lutheri nõudmistega kõiki kristlasi uskuma paavsti volitustesse anda indulgentse.
1514 lubas ta annuntsiatsiooni ordul pidada Jeanne de Valois’ mälestuseks offiitsiumit.
Ta andis 26. jaanuaril 1515 indulgentse palveränduritele, kes käivad palverännakul Trieri toomkirikus, kus asub Kristuse kuub.
1520 tunnustas ta püha Zita mälestuseks peetavat offiitsiumit.
Leo X keelas 18. mail 1521 ladina vaimulikel pidada kreeka riitust kasutavates kirikutes missat. Ta keelas ladina piiskoppidel ordineerida kreeka riituse vaimulikke.
Ta tunnustas 18. mail 1521 avaldatud bullas "Accepimus nuper" Firenzes ristimise sakramendi läbiviimise erivormi.
Ta märkis roosipärja erilist võimet ja andis Jumaliku Armastuse oratooriumile 500 päevase indulgentsi.
Ta sätestas 3. veebruaril 1514 avaldatud bullas "Religionis", et kiriku sissepühitsemine saab olla kooskõlastatud vaid paavsti poolt tunnustatud piiskopi või preestri poolt.
Teoloogilised vaidlused
Leo X taunis 1518 taunis Pietro Pomponazzi vaateid.
Ta ekskommunitseeris Ortwin Gratiuse.
Kanoniseerimised
Leo X kanoniseeris 9 isikut ja kuulutas 2 isiku austamist õndsana. Ta lubas Cortonas austada Cortona Margareetat ja Notos Piacenza Konradit. Ta määras Antonio Zaccaria uurima prints Kazimierzi eluloo sobivust kanoniseerimisprotsessi alustamiseks.
Pühakud
Õndsad
Kristlik eetika ja moraal
14. detsembril 1518 taunis Leo X valetunnistajaid.
Onupojapoliitika
Leo X õde Lucrezia de' Medici abiellus Jacopo Salviatiga.
Õde Maddalena de' Medici oli abiellunud Innocentius VIII pojaga, tema poeg Innocenzo Cibo (Cybo) sai kardinaliks.
Õde Contessina de' Medici abiellus Piero Ridolfiga.
Vend Giuliano de’ Medici abiellus 1515 Savoia hertsogi tütrega. Ta määrati Rooma patriitsiks. Talle kavatseti läänistada Kirikuriigi koosseisu olnud Parma, Piacenza, Ferrara ja Urbino.
Lorenzo de' Medici abiellus 1518 Madeleine la Tour d'Auvergne’ga.
Leo X tädi Maria de' Medici abiellus Leonetto de' Rossiga, tema poeg Luigi de' Rossi sai kardinaliks.
Kardinal Giulio de' Medici oli paavsti onupoeg. Kardinal Franciotto Orsini ja Francesco Armellini Pantalassi de' Medici olid paavsti sugulased.
Kardinalide pühitsemine
Leo X pühitses oma ametiajal 42 kardinali 8 konsistooriumil, sealhulgas hilisemad paavstid Clemens VII ja Hadrianus VI. Lisaks itaallastele said kardinalideks 5 prantslast, 2 sakslast, 1 hispaanlane, 1 hollandlane, 1 inglane ja 1 portugallane. 1. juulil 1517 pühitses ta 31 kardinali; see oli arvukaim kardinalide pühitsemine ajaloos.
9. aprillil 1513 avaldas Leo X bulla "Licat Romini pontificis", milles ta kinnitas kardinalide privileegid. 5. mail 1514 avaldatud bullas "Supernae" sätestas ta kardinalide volitused.
Leo X kultuuriloos
pisi|[[Portugali kuningas kinkis paavstile valge elevandi Hanno]] Leo X edendas rahaliselt ning erinevate projektidega kirjandust, kunsti ja teadusi. Ta oli Michelangelo, Raffaeli, Donato Bramante, Marco Girolamo Vida, Gian Giorgio Trissino, Matteo Bandello, Juan de la Encina ja Bibbiena patroon. Paavsti sekretärid olid Pietro Bembo, Bernardo Accolti ja Jacopo Sadeloto. Paavsti tseremooniameister oli Paris de Grassis.
Teda on 1485. aasta paiku kujutatud Domenico Ghirlandaio freskol. Paavstist on säilinud Raffaeli tehtud portree.
Leo X avas 5. novembril 1513 uuesti Rooma ülikooli, suurendas teaduskondi ja tõstis professorite palku.
Ta kutsus Rooma Janus Lascarise õpetama kreeka keelt ja asutas kreekakeelse trükipressi. Lascaris rajas Rooma kreeka kolleegiumi.
"Catholic Encyclopedia" märgib, et paavstile meeldisid veiderdajate naljad, härjavõitlused, maskikarnevalid, teatrietendused ja tantsud. Paavsti paleest kujunes teater, kus etendati Bibbiena näidendit "Calendra" ja Ariosto näidendit "Suppositi".
Ta määras Vatikani raamatukogu juhatajaks Tommaso Inghirami.
Roomas ehitati tema ajal San Giovanni dei Fiorentini basiilika.
Leo X soosis manuskriptide ja raamatute kogumist.
Ta soosis astroloogiat, tema astroloog oli Lucas Gauricus.
1515 kehtestas ta tsensuuri reeglid. Ta tunnustas Alcala ülikoolis avaldatud piiblit.
Ta kavatses algatada kalendrireformi ja saatis Saksa-Rooma keisrile Maximilian I vastavasisulise kirja. 1514 käskis ta Fossombrone piiskopil alustada kalendrireformi teostamist.
Ta lasi taastada Montefiascone kindluse.
Portugali kuningas Manuel I kinkis paavstile 1514 valge elevandi nimega Hanno, kellest sai paavsti lemmikloom. Kui elevant 8. juunil 1516 suri, viibis paavst tema kõrval ja koostas hiljem elevandi mälestuseks epitaafi. Portugali kuningas soovis paavstile 1515 kinkida ka ninasarvikut, kuid loom hukkus laevaõnnetuses.
Egiptuse piraadid kinkisid paavstile Al Hassan Ibn Muhammad Al Wazzan Al Fasi, kes 1520 siirdus ristiusku. Paavst oli tema ristiisaks.
Santo Domingo piiskop saatis paavstile kingituseks indiaanlaste jumaluse kuju.
Surm
Leo X haigestus oktoobris 1521 ja suri 45-aastaselt 1. detsembril 1521 malaariasse. Ta maeti Vatikani basiilikasse ja tema säilmed maeti 1542 ümber Santa Maria sopra Minerva kirikusse. Ta oli surres noorim paavst Gregorius V järel. Hiljem pole ükski paavst nii noorelt surnud.
Hinnang
Kirikuajaloolane J. N. D. Kelly on teda iseloomustanud kui kahekeelset poliitikut.
Leo X biograaf oli Paolo Giovio.
Leo X toetas majanduslikult hospitale ja konvente. Ta toetas rahaliste vahenditega vaeseid tudengeid, palverändureid, erustunud sõdureid ja haigeid. Ta andis aasta 6000 tukatit almusteks.
Vuajerism
pisi|Piilumine Vuajerism väljendub inimese psüühilises kalduvuses vaadata pealt teisi inimesi olukordades, kus pealtvaatamist peetakse kohatuks. Enamasti peetakse vuajerismi puhul silmas seksuaalsete või inimese privaatsfääri kuuluvate toimingute salajast pealtvaatamist.
Vuajerism ei pruugi alati olla tahtlik, vaid inimene võib sattuda nägema mõnda avalikkusele mitte mõeldud stseeni, mis ta tähelepanu köidab. Kui ta jääb seda pealt vaatama ega anna endast märku, võib sellist käitumist nimetada vuajeristlikuks. Kui toiming on seksuaalse alatooniga, kaasneb vuajerismiga sageli masturbeerimine.
Psühhiaatrias kasutatava RHK-10 definitsiooni järgi on vuajerism kui psüühikahäire defineeritud järgmiselt: "Korduv või püsiv tendents jälgida inimesi seksuaalse või intiimse käitumise juures, nagu lahtiriietumine. Tavaliselt viib see seksuaalsele erutusele ja masturbatsioonile, mida tehakse nii, et vaadeldav isik pole sellest teadlik." Vuajerism kuulub seksuaalsuunitluse häirete e parafiiliate alla.
Vuajerismi on käsitletud paralleelselt ekshibitsionismiga kui skopofiilia ühte vormi.
Vuajerism, millest saadakse seksuaalset naudingut, on seksuoloogiliselt üks parafiiliatest.
Omikuji
Omikuji ehk o-mikuji (おみくじ) 'vaatamisloos' on paberitükkidele kirjutatud õnne- või õnnetusemärgid Jaapani šintoistlikes ja budistlikes pühamutes.
Tavaliselt võetakse karbist, mida eelnevalt raputatakse, huupi üks paberitükk, lootes, et see näitab head õnne. O-mikuji kukub kokkurullitult välja väikesest pilust. Tänapäeval kasutatakse sageli mündipiluga masinaid. Paberitüki lahtirullimisel tuleb välja sellele kirjutatud saatusemärk, mis võib olla üks järgmistest:
O-mikuji ennustab, kui suured šansid inimestel on tema lootuste täideminekuks hea paarilise leidmisel või üldse tervise, varanduse, elu ja muudes asjades. Kui ennustus on halb, siis on kombeks paberitükk tihedasti kokku voltida ning siduda see pühamus kasvava männi külge. Põhjenduseks tuuakse sõnade 松 (matsu 'mänd') ja 待つ (matsu 'ootama') kõlaline kokkulamgemine: halb õnn jääb männi juurde ootama ega hakka inimesele külge. Hea õnne korral tuleb paberitükk alles hoida. Kuigi tänapäeval on see komme rohkem laste mängu moodi, on o-mikuji olemas igas pühamus ning loositõmbamine on üks traditsioonilisi, kuigi vähem tähtsaid, pühamus käimisega seotud tegevusi.
Skopofiilia
Skopofiilia on psüühiline vajadus suhestuda pilgu ja vaatamisega.
Jacques Lacan seob ekshibitsionismi ja vuajerismi skopofiilia alla kui kaks selle iseloomulikku erijuhtu. Laiemas plaanis pole skopofiilia Lacani jaoks seotud mitte konkreetsete inimeste pilkudega või inimestevahelise "pilkude mänguga", vaid abstraktse jälgiva pilguga, mida võib nimetada Suure Teise pilguks, millele inimese tegevus suunatud on.
Tuntumateks skopofiiliasse puutuvateks nähtusteks võib pidada kino ja televisiooni.
Veretinä
Veretinä (ka: Veretina, Veretinna, Veretino, Vereti, Veere) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Küla kuulub Üle-Pelska nulka. Küla lääneots on Kaamõnitsa ja kaguosa Pultsuva. Neid mõlemaid on ka eraldi külaks peetud.
Kuni 1964. aastani tegutses külas Veretinä Algkool.
Külas oli 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 3 elanikku, kõik eestlased. 2000. aastal oli elanikke 5.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Ferenc Liszt
thumb|Ferenc Liszt (foto: [[Félix Nadar)]] pisi|Liszt Ferenci parafraas Verdi ooperile "Rigoletto". Esitab János Balázs. Ferenc Liszt [f'äränts list] (ka Franz Liszt [frants list]; 22. oktoober 1811 Doborján, Ungari kuningriik (tänapäeval Raiding, Austria) – 31. juuli 1886 Bayreuth, Baieri kuningriik) oli Ungari pianist ja helilooja, ungari rahvusliku koolkonna rajaja muusikas. Teda loetakse üheks 19. sajandi suurimaks klaverivirtuoosiks ja sümfoonilise poeemi loojaks.
Ta oli oma aja parimaid pianiste ning andis palju kontserte Euroopas (sh Eestis), kus saalid olid alati rahvast täis, et kuulata ta mängu. Ta kirjutas palju klaverimuusikat. Ta arendas ka klaverimängu tehnikat, seades uued standardid tuleviku jaoks. Oma heliloomingus kasutas ta tihti moodsaid ideid. Ta oli ülimalt virtuooslik, jõuline, rõhutas efekte, kasutas klaverit nagu orkestrit. Ta oli väga abivalmis inimene ning aitas oma kaasaegsetel heliloojatel rohkem kuulsust saavutada, mängides oma kontsertidel nende teoseid.
Elukäik
Liszt sündis Doborjáni külas Soproni linna lähedal. Tema isa Ádám töötas vürst Eszterházy juures lambakarjusena, ema Anna Liszt (neiupõlvenimi Lager) oli sündinud Austrias.
Aastal 1822 alustas Liszt õpinguid Viinis Ludwig van Beethoveni õpilase Carl Czerny käe all, muusikateooriat õpetas talle Antonio Salieri.
Aastal 1823 siirdus perekond Pariisi, kus Liszt üritas pääseda konservatooriumi, kuid oma päritolu tõttu teda vastu ei võetud. Pariisis õppis ta kompositsiooni Ferdinando Paeri ja Anton Reicha juhendamisel. 22. aprillil 1832. aastal külastas ta Niccolò Paganini viiulikontserti ning temast motiveerituna kavatses Liszt saada oma aja suurimaks pianistiks.
1830.–1840. aastatel reisis Liszt paljudes Euroopa maades, andes kontserte ka Peterburis, Moskvas ja mujal. Aastal 1842 esines Liszt Tartu Ülikooli aulas.
1848–1861 elas helilooja Saksamaal, peamiselt Weimaris, kus oli dirigent ooperiteatris ja sümfooniaorkestris, muusikapedagoog, helilooja, romantilise suuna eestvõitleja, aga ka muusikakriitik ja muusikauurimuste tegija.
Viimased 25 aastat oma elust oli ta rohkem seotud Itaaliaga. Sel perioodil kirjutas ta palju vaimulikku muusikat. Veetis 8 aastat Roomas kloostris. Viimased eluaastad elas Saksamaal, Richard Wagneri juures, kes oli tema väimees.
Muusikateosed
Liszt oli viljakas helilooja. Tema karjäär heliloojana järgis otseselt tema professionaalset arengut ja isiklikku elu. Liszt on tuntud eeskätt oma klaverimuusika järgi, kuid ta kirjutas palu ka muudele instrumentidele. Kuna Liszt ise oli väga tehniline klaverivirtuoos, iseloomustavad väga sageli ka tema teoseid kõrged tehnilised nõudmised. Liszt on hästi tuntud kui programmilise muusika helilooja või looja, kes rajab oma muusikalisi ideid tuginedes näiteks luulele või maalile. Liszti tunnustatakse sümfoonilise poeemi rajamise järgi, mille teose viis on üheosaline.
Liszi kompositsiooni stiil süveneb sügavale teema osade liigutuste ühtsuse küsimusele. Sel põhjusel on tema kõige kuulsamate ja virtuoossete tööde järgi Liszt arhetüüpne romantilise ajastu helilooja. Liszt võttis kasutusele temaatilise ümberkujundamise tehnika, mille meetodi areng oli seotud nii olemasoleva variatsiooni tehnikaga kui ka Richard Wagneri uue juhtmotiivi (Leitmotif) kasutusviisiga.
Helilooming
Suurem osa Liszti loomingust on kirjutatud klaverile, ligi 800 teost. Ta on kirjutanud ka sümfooniaid, etüüde, prelüüde, kantaate.
Universaalne loogikalülitus
Universaalne loogikalülitus on mitmeotstarbeline loogikalülitus, mille abil realiseeritakse suvalisi binaarloogika funktsioone.
Universaalseteks loogikalülitusteks on kommutaatorid, programmeeritavad loogilised maatriksid ja mälud. Ühetaolise ja korrapärase ehituse tõttu nimetatakse neid ka homogeenseteks pooljuhtstruktuurideks. Üldjuhul nimetatakse homogeenseks polüfunktsionaalsetest elementidest koosnevat ühesuguste korduvate sidemetega struktuuri. Polüfunktsionaalseteks (mitmeotstarbeliseks) nimetatakse elemente, mis realiseerivad mitmeid loogikafunktsioone. Soovitava funktsiooni valikuks peab polüfunktsionaalset elementi saama häälestada. Häälestamine toimub mitmeti: nii vajalike elementidevaheliste ühenduste lisamisega kui ka olemasolevate ühenduste katkestamisega.
Elfriede Ridala
Elfriede Ridala (kuni 1930 Elfriede Kalamees, 1930–1932 Elfriede Grünthal, 11. detsember 1903 Kuremaa vald (Palamuse kihelkond), Tartumaa – 5. september 1974 Tartu) oli eesti loomaarst.
Ta õppis 1924–1929 (lõpetas) Tartu Ülikoolis loomaarstiteadust, dr. med. vet. 1935 (Hügieenilisi uurimusi Tartu müügipiima kohta).
Ottomar Lilienthal
Ottomar Jakob Liliental (6. august 1882 Uniküla mõis, Vao vald, Virumaa – 11. juuni 1936 Tallinn) oli Eesti kohtunik.
Lõpetas 1921 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, oli alates 1923. aastast kuni surmani Tallinna Ringkonnakohtu liige.
Kami
Kami (jaapani keeles 神 'jumal') on jaapanlaste animistlikus usundis šintoismis püha või austatud nähtus, jumalik vägi. Kami võib olla ka mõni "Kojikis" või "Nihongis" mainitud jumalaist ja ka mõni ajalooline isik.
Bucheon
Bucheon (ka Puch'ŏn, 부천, 富川) on linn Lõuna-Koreas Gyeonggi provintsis.
Natalie Mei
Natalie Mei (Mey; 10. jaanuar 1900 Liepāja – 29. juuli 1975 Tallinn) oli eesti teatrikunstnik ja raamatugraafik.
Elukäik
Natalie Mei sündis meresõitja Juhan Mei viielapselises peres Liepājas Lätis, kus ta isa oli sõjasadama ehitamisega seotud. 1912. aastal asus perekond elama Tallinna ning 1917. aastal lõpetas Natalie Tallinna Tütarlastegümnaasiumi. Aastatel 1917–1918 elas ta koos perega Petrogradis, kus õppis ühe seminari Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi kunstikoolis. Kunstiõpinguid jätkas ta juba Tallinnas Nikolai Triigi käe all. 1919. aastal võttis ta esimest korda osa näitusest, milleks oli Kunstiühingu Pallas kevadnäitus Tartus. 1921. aastal astus ta Kunstiühingu Pallas kunstikooli joonistusõpetajate kursusele, mille lõpetas 1924. aastal ainsa naisena koos Eduard Wiiralti, Ferdi Sannamehe ja Kuno Veeberiga. Lõputööks olid Meil illustratsioonid Juhan Liivi "Varjule". Enesetäienduseks reisis ta korduvalt Lääne-Euroopa kunstikeskustes.
1924–1925 töötas ta joonistusõpetajana Võru Õpetajate Seminaris, 1929. aastal kutsus Ants Lauter oma akvarellidega huvi äratanud noore kunstniku tööle Estoniasse. Aastatel 1925–1940 töötas Tallinna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi kunstiõpetajana. Aastatel 1929–1935 ja 1944–1956 oli ta Estonia teatri kostüümikunstnik. 1930–1935 rõivastusala juhataja, ning 1944–1964 oli Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi lavakostüümide õppejõud: 1944–1946 ja 1950–1964 tekstiilikateedri juhataja.