cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sõrmkübar (perekond)
Mürgisus
Kõik taime osad on mürgised, kaasa arvatud juured ja seemned. Eriti mürgised on ülemised lehed. Kuivatamine ei vähenda taime mürgisust. Taim on mürgine ka kõigile kariloomadele ja kiskjalistele. On esinenud surma. Sõrmkübarat ei tohiks segamini ajada ohutu varemerohuga. Mürgine võib olla ka vesi vaasis, milles on hoitud lõikeõisi.
Liigid
Perekonda kuulub ulmbes 35 liiki. Endise NSV Liidu maa-alal kasvab neist kuus, neist neli üksnes Kaukaasias.
Aleksandr Solženitsõn
pisi|Solženitsõn 1994. aastal Venemaale naastes Aleksandr Issajevitš Solženitsõn (vene keeles Александр Исаевич Солженицын; 11. detsember 1918 Kislovodsk – 3. august 2008 Moskva) oli vene kirjanik ja dissident.
Tema kuulsaim teos on "Gulagi arhipelaag", mis ilmus samizdat'i väljaandena ja valmis suures osas Eestis. Tuntud on ka jutustus "Üks päev Ivan Denissovitši elus" (1962, eesti keeles 1963).
1970. aastal pälvis Solženitsõn Nobeli kirjandusauhinna ja 1983. aastal Templetoni auhinna.
Elukäik
Solženitsõn sündis kasakaperes kuus kuud pärast isa surma. Õppis Rostovi Ülikoolis ning sai ühiskondliku tegevuse ja õppeedukuse eest Stalini stipendiumi, mida anti välja vaid seitsmele noorele. Ülikoolis omandas ta matemaatika- ja füüsikahariduse, lõpetades kooli vaid pisut enne Saksamaa invasiooni. Tollal oli Solženitsõn truu kommunist, olgugi et tema ema oli kirikule truu. Solženitsõn huvitus kirjandusest ning alustas 1939 mittestatsionaarselt õpinguid Moskva Ajaloo, Filosoofia ja Kirjanduse Instituudi filoloogia teaduskonnas.
Solženitsõn sõdis Punaarmee koosseisus Teises maailmasõjas, lõpetas 1942. aastal suurtükiväekooli, sai patareikomandöriks, kellena sõdis 1945. aasta veebruarini ja ülendati suurtükiväes kapteniks. Lahinguliste teenete eest autasustati teda kahe ordeniga. Arreteeriti 1945 nõukogudevastase agitatsiooni eest, kuna kritiseeris erakirjas Stalinit, ja mõisteti kaheksaks aastaks vangi.
Solženitsõni laagriaastad kestsid 1953. aastani. 1950 paiku haigestus Solženitsõn vähki, millest tal õnnestus pärast vabanemist paraneda. 1952 lahutas ta 1940. aastal sõlmitud abielu Natalja Rešetovskajaga. 1957. aastal abiellus Solženitsõn Rešetovskajaga uuesti, kuid ka see abielu lahutati (1972). 1973. aastal abiellus Solženitsõn Natalija Svetlovaga. Teise naisega oli Solženitsõnil kolm poega: Jermolai (1970), Ignat (1972) ja Stepan (1973).
Solženitsõni poliitilistele vaadetele avaldas tugevat mõju kongikaaslane Lubjankal Arnold Susi.
Vangilaagrist vabanemise järel oli Solženitsõn sundasumisel Kasahhi NSV-s. Pärast rehabiliteerimist 1956 asus tööle matemaatika- ja füüsikaõpetajana Rjazanis.
Kirjanduslik karjäär sai alguse Hruštšovi sula ajal, kui kirjandusajakiri Novõi Mir avaldas neli aastat pärast valmimist Hruštšovi isiklikul loal lühiromaani "Üks päev Ivan Denissovitši elus". Teos kirjeldas ilustamata elu vangilaagris ning selle avaldamine põhjustas suurt kära ja vastakaid reaktsioone. Menu jäi lühikeseks, juba enne Hruštšovi kukutamist 1964 muutus Solženitsõnil teoste avaldamine keeruliseks. Juba 1969 heideti Solženitsõn Kirjanike liidust välja.
1970 pälvis Solženitsõn Nobeli kirjandusauhinna, kuid ei sõitnud auhinnatseremooniale, kartes, et tal ei õnnestu Nõukogude Liitu naasta.
1960. aastatel viibis Solženitsõn korduvalt Eestis. Siin valmis trükiks "Gulagi arhipelaagi" käsikiri. Selle esimene osa ilmus 1973 Prantsusmaal. "Gulagi arhipelaagi" Prantsusmaal ja Ameerika Ühendriikides ilmumise järel Solženitsõn vangistati ja saadeti 14. veebruaril 1974 Nõukogude Liidust välja.
Solženitsõn ja NSV Liidu RJK
Oma kriitiliste kirjutiste tõttu nõukogude võimu suhtes avati NSV Liidu RJK Viienda valitsuse poolt Aleksandr Solženitsõni tegevuse kontrolliks operatiivläbitöötlustoimik (№14271, tingnimetusega "Ämblik" («Паук») ja jälgimistoimik (дело формуляра ПФ, архивный № 11375), mille käigus viidi tema suhtes varjatud ja tehnilist jälgimist ning 1971 pandi toime katse mürgitada teda riitsinuseseemnetest (Ricinus communis) saadava ritsiiniga (1978 Londonis mõrvati vihmavarjuga, mille otsas oli mürgikapsel ritsiiniga, Bulgaaria dissident Georgi Markov).
Eksiilis Läänes
1973. aastal võeti Solženitsõnilt ära Nõukogude Liidu kodakondsus ja 1974. aasta veebruaris saadeti ta riigist välja. Pärast seda elas ta alguses Zürichis, seejärel Ameerika Ühendriikides Vermonti osariigis. Solženitsõn oli väga kriitiline ka kapitalistliku maailma suhtes.
1990 ta rehabiliteeriti ja 1994 naasis Venemaale.
Tagasi Venemaal
2007. aastal sai Solženitsõn Putinilt elutööpreemia silmapaistvate saavutuste eest humanitaarvallas, mille Putin ka isiklikult kirjanikule koju kätte viis. 1998 keeldus ta sarnasest autasust, mille president Jeltsin oli talle määranud, öeldes, et ei soovi midagi inimeselt, kes on riigi viinud kaosesse.
Innocentius VIII
Innocentius VIII (Giovanni Battista Cibo; ka Cibò või Cybò või Zibò, 1432 – 25. juuli 1492) oli paavst 1484–1492. Ta oli 213. paavst.
Giovanni Battista Cibo sündis Genovas. Tema vanemad olid Aran (või Arano) Cibo, kes Calixtus III ajal oli Rooma senaator, ja Teodorina de’ Mari. Nooruses viibis Giovanni Cibo Napoli õukonnas, õppis seejärel Padovas ja Roomas ning oli aastast 1460 Nicolaus V poolvenna kardinal Filippo Calandrini teenistuses.
Cibol oli enne vaimulikuseisusse asumist kaks abieluvälisest suhtest sündinud last: poeg Franceschetto Cibo ja tütar Teodorina Cibo, kelle ta paavstina kuulutas oma seaduslikeks lasteks.
1484. aasta konklaav
pisi|Innocentius VIII vapp Innocentius VIII valiti paavstiks 29. augustil 1484 Vatikani paavstipalees ja krooniti 12. septembril kardinal Francesco Todeschini-Piccolomini poolt. Ta võttis nime oma kaasmaalase (Genovas sündinud) Innocentius IV järgi.
26. – 29. augustil 1484 toimunud konklaavil osales 25 kardinali. Konklaavil osalejate tegevust mõjutasid poliitiline olukord Itaalias ja Sixtus IV ajal sõlmitud Bagnolo rahuleping. Kui osad kardinalid pooldasid riikide liigat Itaalias, siis teised soovisid rahulepingu säilitamist. Roomas puhkes konklaavi eel mäss. Konklaavi pearivaalid olid kardinalid Giuliano della Rovere (Julius II) ja Rodrigo Borja y Borja (Aleksander VI).
1484. aasta konklaavil osalenud kardinalid
Suhted Napoliga
Innocentius VIII tegeles erinevalt oma eelkäijatest rohkem Itaalia siseprobleemidega. Et Napoli alam-aadel keeldus investituuritüli pärast paavstile makse maksmast ja 1485 algas Napolis ülestõus, puhkes sõda Kirikuriigiga. Aastal 1486 sõlmiti rahuleping, kuid 1489 puhkes sõda uuesti ja 1492 Napoliga sõlmitud lepinguga jäi Kirikuriik ilma L'Aquilast. Innocentius VIII ekskommunitseeris 11. septembril 1489 Napoli kuninga Fernando I ja kutsus Prantsusmaa kuninga Charles VIII Napoli troonile. Sõjas saadud kaotuse tagajärjeks oli paavsti prestiiži langus Euroopa valitsejate silmis.
Suhted türklastega
Kuigi Innocentius VIII pooldas oma valitsemisaja algul ristisõja kuulutamist türklaste vastu, ei andnud see üleskutse probleemide pärast Napoliga soovitud tulemust. Samas oli ta esimene paavst, kes pidas türklastega ametlikult diplomaatilisi läbirääkimisi. Aastal 1489 sõlmis sultan Bayezid II lepingu, millega andis paavstile 400 000 tukatit ja oda, millega väidetavalt torgati Jeesust ristil. Paavst loobus vastutasuks toetamast Bayezid II venda, kes oli põgenenud Rooma ja pidas end ise Türgi sultaniks. 1490 peeti Roomas kongress, millel arutati ristisõja pidamist, kuid sõjakäigu alustamise suhtes ei jõutud kokkuleppele.
Suhted Inglismaaga
Aastal 1486 tunnustas Innocentius VIII Rooside sõja järel valitsejaks saanud Henry Tudorit Inglismaa kuningana. 1488 saatis paavst Adriano di Castello nuntsiuseks Šotimaale.
Suhted Prantsusmaaga
1488 kohustas paavst Oliver Maillardi veenma Prantsusmaa kuningat tühistama Bourges’i pragmaatilised sanktsioonid, kuid tulemusteta.
Suhted Hispaaniaga
Pärast mauride väljasaatmist Granadast andis paavst 1492 Hispaania kuningale tiitli Rex Catholicus (Katoliiklik kuningas).
Nõidade taunimine
pisi|'[[Malleus Maleficarumi' 1520. aasta väljaanne]] 5. detsembril 1484 avaldas Innocentius VIII bulla 'Summis desiderantes', milles ta kutsus inkvisitsiooni Saksamaal tegutsema karmilt nõidade vastu. Sellest bullast ajendatuna avaldasid dominikaanid Jacob Sprenger ja Heinrich Kramer 1487 raamatu 'Malleus Maleficarum'.
Suhted kiriku institutsioonidega
1487 avaldatud bullas 'Finem litibus' sätestas ta Rota Romana audiitorite ülesanded.
Meguro
Meguro (jaapani 目黒) on üks 23 eriringkonnast Jaapanis Tōkyōs. Asub linna lõunaosas, piirneb Shibuya, Setagaya, Ōta ja Shinagawa ringkondadega.
Innocentius VIII
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta tunnustas Altamura ülempresbüteriaadi ja Galway koguduse eksemptsiooni piiskoplikust jurisdiktsioonist.
Meguro
Meguro liideti Tōkyōga 1932. aastal. Praegune Meguro ringkond loodi 1947. aastal.
Innocentius VIII
Suhted kiriku institutsioonidega
Augustiinlased
Meguro
Meguro on elamurajoon, kuid seal paiknevad paljude riikide saatkonnad.
Innocentius VIII
Suhted kiriku institutsioonidega
1490 kinnitas ta augustiinlaste eremiitidele privileegid.
Meguro
Meguros on 9. sajandist pärinevad pühamud Ōtori-jinja, Ryūsen-ji (Meguro-Fudōson) ja Hōganji. Ryūsen-jis asuva Fudō kuju mustad silmad (meguro) on andnud ringkonnale nime.
Innocentius VIII
Suhted kiriku institutsioonidega
Bartolomiidid
Ta kinnitas bartolomiitide privileegid.
Benediktlased
Ta kinnitas 1487 Murano benediktlaste kamalduleeslaste kongregatsiooni privileegid.
Neitsi Maarja pärispatuta saamise nunnaordu
1489 tunnustas ta Beatrice da Silva rajatud Neitsi Maarja pärispatuta saamise nunnaordut.
Püha Haua ordu
Ta saatis 1489 Itaalias laiali Püha Haua ordu kanoonikud ja andis nende vara Malta ordule.
Rüütliordud
Ta määras Hispaania kuninga Fernando V Calatrava rüütliordu administraatoriks.
1490 saatis ta laiali Jeruusalemma Püha Lazaruse rüütliordu ja andis selle varad Püha Johannese rüütliordu omandisse.
Tsistertslased
9. aprillil 1489 avaldatud bullas 'Exposcit tuae' andis ta tsistertslaste kloostrite abtidele privileegi ordineerida diakoneid, kuid selle otsuse ajaloolisus on vaieldav.
Vallumbrosiaani ordu
1485 ühendas ta varem eraldunud kongregatsiooni taas vallumbrosiaani orduga.
Liturgilised otsused
Innocentius VIII laiendas Püha Joosepi mälestuspäeva tähistamist katoliku kirikus.
Tema ajal trükiti 'Pontificale Romanum'.
Innocentius VIII oli esimene paavst, kes andis välja motu proprio.
1485 sätestas ta, et vaimulikuks ei tohi ordineerida kedagi, kes ei oska ladina keelt.
Teoloogilised vaidlused
Ta kuulutas 1488 ristisõja valdeslaste vastu.
Austria Leopoldi kanoniseerimine
Innocentius VIII kanoniseeris 6. jaanuaril 1485 Austria Leopoldi. See oli ka ainus kanonisatsioon tema ametiajal.
Ta lubas 1484 Rootsi Katariinat austada pühakuna.
Onupojapoliitika
Innocentius VIII sidus oma lapsed abielude kaudu Itaalia mõjukate suguvõsadega. Franceschetto Cibo abiellus 1487 Lorenzo de' Medici tütre Maddalenaga. Lorenzo poeg Giovanni de' Medici, tulevane paavst Leo X, nimetati 1489 kardinaliks.
Innocentius VIII määras kardinaliks oma sugulase Lorenzo Cibo de' Mari.
Kardinalide pühitsemine
Innocentius VIII pühitses 8 kardinali oma ainsal konsistooriumil 9. märtsil 1489. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Leo X.
Innocentius VIII kultuuriloos
Innocentius VIII ajal ehitati Vatikani Belvedere hoone ja ta lasi laiendada Castello della Magliana kindlust.
17. novembril 1487 kehtestas ta tsensuuri reeglid.
1489 tunnustas ta Sigüenza ülikooli rajamist ja andis sellele privileege.
Ta oli Andrea Mantegna patroon.
Paavsti tseremooniameister oli Johann Burchard.
Surm
pisi|Innocentius VIII haud Innocentius VIII haigestus 16. juulil 1492 ja suri tseremooniameister Johann Burchardi andmetel 25. juulil 1492 kella 21 paiku õhtul. Ta maeti Vatikani basiilikasse. Tema hauamonumendi valmistas Antonio Pollajuolo.
Hinnang
Kirikuajaloolane J. N. D. Kelly on teda iseloomustanud kui "otsustusvõimetut ja nõrka, kuid lahket isiksust."
Nahhitševani khaaniriik
Nahhitševani khaaniriik (خانات نخجوان), tekkis Safaviidide vasallriigist Kaukasuses, eksisteeris aastatel 1747–1828. Hõlmas tänapäeva Aserbaidžaani Nahhitševani Autonoomse Vabariigi ja osaliselt Armeenia ala. Administratiiv- ja kaubanduskeskuseks oli Naxçıvan.
Piirkond kuulus 16. sajandist Safaviidide riiki (Çuxur Sədi provints, ejalett või beilerbeilik, haaras ka hilisema Jerevani khaaniriigi ala), seda valitsesid türgi soost asevalitsejad. Oli 16. ja 17. sajandil Osmanite Türgi ja Safaviidide Iraani vahelise võitluse tallermaa. Läks šahh Abbas I ajal 17. sajandi alguses ja lõplikult Nadir-šahhi ajal 18. sajandi alguses Safaviididele. Muutus päritava võimuga khaaniriigiks pärast Nadir-šahhi surma.
Riigis valitses türgi Kəngərlide khaanidünastia, mille rajas Heydərqulu khaan. Rahvastikust moodustasid enamuse islamiusulised aserbaidžaanlased ja kurdid.
Vene-Iraani sõja tulemusel läks Nahhitševani khaaniriik 1828 Turkmantšai lepinguga Venemaale. Moodustas koos Nahhitševani khaaniriigi aladega Armeenia oblasti. Viimane khaan Ehsan Kəngərli läks Venemaa poole üle ja määrati Nahhitševani asevalitsejaks. Mitu tema järglast olid hiljem hinnatud sõjaväelased Venemaal.
Khaaniriigi pealinn oli tähtis poliitiline, majandus- ja kultuurikeskus. Arhitektuurimälestistest on säilinud Imamzadeh kompleks ja khaanipalee, Hacı Rüfai bəy mošee (kõik 18. sajand).
Teodor Lippmaa
pisi|Teodor Lippmaa Teodor Lippmaa (aastani 1924 Lipman; 17. november 1892 Riia – 27. jaanuar 1943 Tartu) oli eesti botaanik ja taimegeograaf. Aastal 1925 lõpetas ta Tartu ülikooli loodusteaduskonna, 1926. aastast oli samas dotsent ja 1930. aastast botaanikainstituudi ja botaanikaaia direktor.
1939. aastal valiti ta Eesti Teaduste akadeemia akadeemikuks ja oli ühtlasi 1938. aastal asutatud Eesti TA esimene ja ainuke valitud liige.
Elukäik
Teodor (Theodor) Lippmaa (kuni 1924 Lipman) sündis 17. novembril 1892 Riias, kuhu tema Pärnumaalt pärit vanemad olid tööotsinguil elama asunud. Seal lõpetas ta 1908. aastal neljaklassilise linnakooli ja tegi 1909. aastal kodukooliõpetaja eksamid. Seejärel töötas ta loodusloo õpetajana Riia erakoolides. 1914. aastal sooritas ta keskkooli küpsuseksamid. Esimese maailmasõja puhkedes läks T. Lippmaa 1915. aastal keemikuna tööle ühte sõjatehasesse. 1917. aastal immatrikuleerus ta Petrogradi ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna üliõpilaseks, kuid sai seal õppida ainult ühe aasta. Seejärel sõitis ta Altaisse, kus töötas kooliõpetajana ja kus algas ka tema töö botaanikuna.
1922 tuli T. Lippmaa tagasi Eestisse ja jätkas oma õpinguid Tartu ülikooli loodusteaduskonnas. 1925. aastal kaitses ta magistritöö ja asus ülikoolis tööle vanemassistendina. 4. septembril 1926 kaitses ta doktoridissertatsiooni ja sai dotsendi kutse. Aastatel 1929–1930 viibis ta uurimisreisil Prantsusmaal ja Alžeerias. Alates 1930. aastast töötas Lippmaa botaanika instituudi ning botaanikaaia direktorina ja Tartu ülikooli botaanikaprofessorina. Sellest ajast algas ka tema viljakaim loomeperiood.
Teodor Lippmaa tegutses ka aktiivse ühiskonnategelasena ja edendas Eesti looduskaitset. Aastatel 1935–1938 oli ta Looduskaitse Nõukogu esimees ning ühtlasi 1935. aastal üks Looduskaitseseaduse eelnõu koostajaist. Aastatel 1939–1941 oli ta Loodusuurijate Seltsi esimees.
1939. aastal valiti T. Lippmaa Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks loodusteaduste alal. Ta oli 1938. aastal asutatud Eesti TA esimene ja ainuke valitud liige.
T. Lippmaa intensiivse töö ja elu katkestas 1943. aastal nõukogude lennuväe terrorirünnak Tartule. Ühe sõjalennuki pomm langes ka botaanikaaias asuvasse Lippmaa korterisse. Selle tagajärjel hukkusid 27. jaanuaril 1943 professor Lippmaa, tema abikaasa Hilja ja tütar Siiri. Ellu jäi vaid tol ajal majast eemal viibinud Endel Lippmaa, Teodor Lippmaa poeg.
Teodor Lippmaa on maetud Rahumäe kalmistule.
Teadustöö
Ta tegeles paljude valdkondadega. Peaasjalikult uuris Eesti taimkatet ja taimekooslusi, samuti taimepigmentide ökofüsioloogiat, ta oli üks esimesi kromatograafilise adsorptsioonimeetodi kasutajaist. Tema eestvõttel alustati 1934. aastal Eesti taimkatte kaardistamist. Taimekoosluste uurimisel arendas sünuuside meetodit.
Ta kirjutas palju suuri teoreetilisi ja metoodilisi uurimusi taimkatte struktuuri, ökoloogia, klassifikatsiooni ja dünaamika küsimustes, võttis osa rahvusvahelistest botaanikakonverentsidest, sai ülemaailmselt tuntuks kui üks sünuuside meetodi loojaid geobotaanikas jne.
Põhilise osa teadusfaktidest kogus T. Lippmaa oma paljudel uurimisreisidel ja statsionaarsetel välitöödel Eestis (Abruka saarel, Setumaal, Pärnumaal, Rangu nõmmel jm) ning välismaal (Põhja-Altais, Soome ja Norra Lapimaal, Prantsusmaal, Alžeerias, Hollandis, Saksamaal, Rootsis, Soomes, Kanadas, USA-s). 1920. aastal uuris T. Lippmaa tulemuslikult taimepigmentide ökofüsioloogiat. Saksa okupatsiooni ajal tuli T. Lippmaa tagasi selle teema juurde, kavatsedes kirjutada suurema uurimuse pigmentide biokeemiast ja ökofüsioloogiast.
Mälestuste jäädvustamine
1977. aastal püstitati Eesti Looduskaitse Seltsi Märjamaa osakonna eestvõttel Rangu nõmmele Teodor Lippmaa mälestuskivi. Aastal 1982 avati Tartu ülikooli botaanikaaias Teodor Lippmaa mälestuseks monument, mille autor on Olav Männi.
Tema auks on koostatud ka rändnäitus.
Kim Clijsters
Tema vanemad olid Leo Clijsters, kes mängis 40 mängu Belgia jalgpallikoondises ja osales 1986. ja 1990. aasta MM-il, ning Els Vandecaetsbeek, kes oli Belgia meister riistvõimlemises. Kimil on noorem õde Elke Clijsters, kes mängis samuti tennist, kuni pidi sellest 2004 seljavigastuse tõttu loobuma.
2000 sai Clijsters esimeseks Belgia elukutseliseks tennisistiks, kes on jõudnud suure slämmi turniiri finaali. See oli segapaarismängus Wimbledonis, kus ta koos Lleyton Hewittiga kaotas USA paarile Kimberly Po – Don Johnson 4:6, 6:7 (3:7). 2001 jõudis ta suure slämmi turniiri finaali ka üksikmängus: see oli Prantsusmaa lahtistel ja ta kaotas seal Jennifer Capriatile 6:1, 4:6, 10:12. Esimese suure slämmi turniiri võitis ta 2003, kui ta naispaarismängus koos Ai Sugiyamaga võitis Virginia Ruano Pascuali ja Paola Suareze 6:7, 6:2, 9:7. Üksikmängus võitis ta esimese suure slämmi turniiri 2005 USA lahtistel, kui ta alistas Mary Pierce'i 6:3, 6:1.
Clijsters on võitnud 36 WTA turniiri üksikmängus ja kaotanud finaalis 17 korda. Paarismängus on ta võitnud 11 turniiri ja kaotanud finaalis 10 korda. Ta on võitnud 4 suure slämmi turniiri, neist 2 üksikmängus ja 2 paarismängus. Suure slämmi turniiridel on ta finaalis kaotanud 6 korda, neist 4 üksikmängus, 1 naispaarismängus ja 1 segapaarismängus. (Kõik andmed seisuga 9. jaanuar 2010.) Naispaarismängus on tema partner olnud alates 2001 aeg-ajalt ja alates 2003 alaliselt jaapanlane Ai Sugiyama.
Clijsters on võitnud karjääri jooksul auhinnarahana üle 24 miljoni USA dollari. 2003. ja 2005. aastal oli ta kõige enam auhinnaraha teeninud naistennisist maailmas.
1999 valis WTA Clistersi aasta uustulnukaks. Clijsters on saanud Karen Krantzcke spordimehelikkuse auhinna, mida antakse ühele naistennisistile aastas, 8 korda: aastail 2000–2003, 2005, 2006, 2010 ja 2012. Keegi teine pole seda üle kahe korra saanud. 2006 pälvis ta WTA heategevuse auhinna, mida antakse ühele naistennisistile aastas. 2005 pälvis ta pärast vigastust sporti naastes WTA aasta tagasituleku auhinna. Tema paarismängupartner Ai Sugiyama pälvis 1999 samuti Karen Krantzcke auhinna.
Clijsters on valitud Belgia aasta parimaks naissportlaseks kuus korda: 1999–2002, 2005 ja 2009. Ainult Ingrid Berghmans on rohkem, 8 korda Belgia aasta naissportlaseks valitud. Vahepealseil aastail, 2003, 2004, 2006 ja 2007 valiti Belgia aasta naissportlaseks Justin Henin-Hardenne. Belgia aasta meessportlaseks on 6 korda valitud üksnes jalgrattur Eddy Merckx.
2007. aasta mais lõpetas ta elukutselisena tennisemängu ja abiellus 14. juulil 2007 USA korvpalluri Brian Lynchiga. 27. veebruaril 2008 sündis nende tütar Jada Ellie.
2009. aasta märtsis naasis ta tipptennisesse ja võitis samal aastal USA lahtised meistrivõistlused tennises. Ta oli läbi aegade kolmas asetamata ja esimene reitinguta mängija, kes on võitnud USA lahtised meistrivõistlused. Pärast sisenes ta WTA edetabelisse 19. kohal, mis on läbi aegade kõrgeimal kohal WTA edetabelisse sisenemine. Seisuga 31. jaanuar 2011 on ta WTA edetabelis 2. kohal.
Cisse von dem Rutenberg
Cisse von dem Rutenberg (surnud oktoobris 1433) oli Liivi ordu maameister aastatel 1424–1433.
Cisse vanemad olid tõenäoliselt Dirk von dem Rutenberg ja Mechthild von Heerde. Ta pärines Overijsselist Utrechti stiftist Zalkist Zwolle lähedalt. Tema pereliikmed oli Utrechti piiskopi läänimehed. Tema ajal oli Liivimaal ka mitmeid teisi Rutenberge, Rudolf von dem Rutenberg kuulus ka Liivi ordusse. Cisse oli ainus Madalmaadest pärinev ordumeister ja kuulus reinimaalaste "parteisse".
1413 oli Cisse Miitavi komtuur, 1420 astus ta samasse ametisse Aluliinas, 1423 aga Tallinnas. 1424. aastal valiti ta Liivi ordu maameistriks. Tema ajal toimus palju vestfaallaste ja reinimaalaste tülisid ning mitmed Liivi orduharu liikmed olid kõrgmeistri ja reinimaalaste Poola-vaenuliku poliitika vastu. Esialgu hoidsid reinimaalased siiski ülekaalu ja kuni Cisse surmani ajas ordu selgelt Preisi-meelset poliitikat.
Delmenhorst
Delmenhorst on kreisivaba linn (Kreisfreie Stadt) Alam-Saksimaal Saksamaal. Linna pindala on 62,36 km². 31. detsembril 2017 elas seal 77 521 inimest. Linn paikneb Delme jõe ääres 10 km läänes Bremenist, millega see moodustab katkematu linna-ala, samas Oldenburg on 25 km loodes.
Ajalugu
Delmenhorsti on esmamainitud 1254. aastal, pärast seda, kui Oldenburgi krahv Otto I ostis 1234. aastal paiga Delme jõe ääres. Linnus uue asula kaitseks rajati umbes 1247. aastal. Järgmine krahv Otto II tegi linnuse oma residentsiks; 15. juulil 1371 kuulutati Delmenhorst Bremeni linnaõigusega iseseisvaks linnaks.
Pärast lühikest perioodi Bremeni piiskopi juhtimise all aastatel 1421–1436 läks Delmenhorst tagasi Oldenburgi eestkoste alla. Hiljem oli Delmenhorst kurikuulsa röövelparuni krahv Gerdi alluvuses. Selle valitsus lõppes 1482. aastal tänu linnuse piiramisele, mis korraldati Münsteri piiskopi juhtimisel. Seega oli linn nüüd Münsteri võimu all, kuni krahv Anton I võitis lõpuks linna 1547. aastal tagasi, samuti linnuse.
Kui Antoni viimane pärija Christian 1647. aastal suri, langes Delmenhorst taas Oldenburgi eestkoste alla. Kuna Oldenburg kuulus Taani kuningatele ja Oldenburgi regent oli sel ajal Taani kuninga sugulane, oli Delmenhorst seega Taani kontrolli all.
1767. aastal ostis Delmenhorsti keisrinna Katariina II, kuid andis selle 1773. aastal uuele Oldenburgile. 1777. aastal kuulutati Delmenhorstis välja Oldenburgi hertsogkond. 1806. aastal okupeerisid Prantsuse ja Hollandi väed territooriumi; Delmenhorst oli Prantsuse keisririigi osa aastatel 1811–1813.
1903. aastal kuulutati Delmenhorst kreisfrei'ks, see tähendab, et sel oli omavalitsus, ei pidanud järgima ühtegi teist kreisi. 1930. aastate ülemaailmse majanduskriisiga läks Nordwolle pankrotti – sellest hoolimata kasvas linn suuremaks, liidendati mitmed ümberkaudsed väiksemad külad. Kristalliööl 1938. aasta novembris põletati sünagoog natside poolt maha, kes olid Saksamaal 1933. aastal võimule tulnud. Pärast Teist maailmasõda oli Delmenhorst Briti okupatsioonitsoonis ja pidi tegelema tuhandete põgenikega Saksamaa idaosast, mida nüüd okupeeris Nõukogude Liit. Brittide nimetatud linnapea Briti okupatsiooni ajal oli major Jack Wolfe, Briti politseijõudude inspektor. 1950. aastal elas Delmenhorstis rohkem kui 57 000 inimest.
1960. aastatest on tööhõive pidevalt vähenenud, jättes enam kui 13% linnaelanikest töötuks ja ligi 7% elab sotsiaalhoolekandest. 2000. aastal oli Delmenhorst Hannoveril põhineva Expo 2000 eelpost.
Instituut Hanse-Wissenschaftskolleg (HWK) edasijõudnud uuringuteks paikneb Delmenhorstis, Deichhorsti naabruses. HWK edendab koostööd rahvusvaheliste teadlaste ja kunstnike vahel, kellest paljud asuvad HWK pinnal. Avalikkus on hõivatud avaliku loengusarja kaudu. Uurimisvaldkonnad on energia, maa, aju ja ühiskond.
Vaatamisväärsused
Linna maamärk on veetorni kompleks koos külgneva raekojaga, ehitatud aastatel 1910–1914 arhitekt Heinz Stoffregeni poolt.
Teine huvitav paik on Burginsel ('linnusesaar'), millel oli keskajal vana linnus. Ehitis lammutati 18. sajandil. Täna on vana linnuse paigas park (Graft).
Linna tööstusajalugu tutvustab Nordwolle Museum.
Kõue valla lipp
thumb|Kõue valla lipp.
Delmenhorst
Popkultuuris
Saksa rokkansambli Element of Crime 2005. aasta albumil "Mittelpunkt der Welt" on laul "Delmenhorst".
Kõue valla lipp
Kõue valla lipp on Harju maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kõue valla lipp.
Kõue valla lipu kinnitas 18. detsembril 1995 Eesti Muinsuskaitse Seltsi heraldikakolleegium ning see oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui Kõue vald ühines Kose vallaga. Uue valla nimeks sai Kose vald ning kasutusele võeti uus lipp.
Delmenhorst
Tuntud inimesi
pisi|püsti=0.57|Fritz Stuckenberg pisi|püsti=0.57|Iwan Bloch
Kõue valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipuks on ruudukujuline vapilipp. Sinisel kangal horisontaalne ülalt okaspuuoksalõikeline, alt saehambuline valge laid.
Lipu normaalmõõtmed on 105×105 cm.
Põhjendus
Lipu sinine värvus märgib Paunküla veehoidlat ja järvi. Valge on maakonna vapitunnuse – Harjumaa risti värvus. Okaspuuoksalõige tähistab vallas rikkalikult kasvavat metsa, saehambuline lõige viitab puidu töötlemisele.
Arheoloog
pisi|Arheoloog väljakaevamistel Arheoloog on inimene, kelle kutseala on arheoloogia või kes tegeleb produktiivselt arheoloogiaga vabal ajal.
Mälukaart
pisi|Aja jooksul on mälukaartide füüsilised mõõtmed järjest vähenenud.
Augustiputš
pisi|Tankid [[Bolšoi Moskvoretski sild|Bolšoi Moskvoretski sillal Punase väljaku läheduses]]
Mälukaart
Mälukaart on välkmälu kasutav väike elektrooniline andmekandja andmete digitaalkujul salvestamiseks ja säilitamiseks. Mälukaardid on laialdaselt kasutusel kaasaskantavates seadmetes, nagu digitaalkaamerad, mobiiltelefonid, sülearvutid, tahvelarvutid ja mängukonsoolid.
Augustiputš
Augustiputš oli 18.–21. augustil 1991 Nõukogude Liidus toimunud riigipöördekatse.
Isehakanud Riiklik Erakorralise Seisukorra Komitee – rühm NLKP Keskkomitee juhtkonda ja Nõukogude Liidu valitsusse kuulunud vandenõulasi – püüdis kõrvaldada Mihhail Gorbatšovi Nõukogude Liidu presidendi ametikohalt ning teha lõpp tema perestroikapoliitikale ja ennetada uue liidulepingu sõlmimist. Komitee kuulutas välja kuueks kuuks erakorralise seisukorra, Moskvasse viidi sisse täiendavad väeüksused, kohalik võim allutati komitee määratud sõjaväekomandantidele, kehtestati massiteabevahendite tsensuur ja osa massiteabevahenditest suleti.
Mälukaart
Ajalugu
2010. aastast on uued Sony tooted (mis kasutasid varem ainult Memory Sticki) ja Olympuse tooted (mis kasutasid varem ainult XD-kaarti) varustatud täiendava SD-kaardi pesaga. Praktiliselt on mälukaarditüüpidest peale jäänud SD-kaart.
Augustiputš
Putš tõi kaasa riigi poliitilise olukorra radikaalse muutumise.
Mälukaart
Mälukaardid mängukonsoolides
pisi|PlayStation 1 mälukaart Paljud vanemad mängukonsoolid kasutasid mälukaarte mängu seisu salvestamiseks. Uuemad konsoolid toetavad ka mängu seisu salvestamist kõvakettale või pilve.
Augustiputš
Sündmuste lühikokkuvõte
18. augustil 1991 loodi Riiklik Erakorralise Seisukorra Komitee, millesse kuulusid NSV Liidu asepresident Gennadi Janajev ning NSV Liidu Kaitsenõukogu esimehe esimene asetäitja Oleg Baklanov, NSV Liidu kaitseminister Dmitri Jazov, NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esimees Vladimir Krjutškov, NSV Liidu peaminister Valentin Pavlov, NSV Liidu siseminister Boriss Pugo, NSV Liidu Talurahvaliidu esimees Vassili Starodubtsev ning NSV Liidu Riiklike Tööstus-, Ehitus-, Transpordi- ja Sideettevõtete ja -koondiste Assotsiatsiooni esimees Aleksandr Tizjakov. Komitee kuulutas 19. augusti varahommikul end organiks "riigi juhtimiseks ja erakorralise seisukorra režiimi tõhusaks elluviimiseks". Janajev allkirjastas seadluse, milles teatas, et asus alates 19. augustist 1991 täitma Nõukogude Liidu presidendi kohuseid "seoses Mihhail Gorbatšovi võimetusega täita oma NSV Liidu presidendi kohuseid tervislikel põhjustel."
Mälukaart
Kadunud andmete taastamine
On olemas erinevaid programme, mis taastavad mälukaardilt ekslikult kustutatud faile. Samuti on olemas võimalus vigase mälukaardi korral kasutada erinevaid tööriistu, mis suudavad taastada varasemad failid.
Augustiputš
18. august
Kell 8 alustas Dmitri Jazov nõupidamist kaitseministeeriumis. Moskva sõjaväeringkonna juhataja Nikolai Kalinin sai käsu valmistada ette 2. kaardiväe motoriseeritud laskurdiviisi ja 4. kaardiväe tankidiviisi sissetoomine Moskvasse ning NSV Liidu õhudessantvägede juhataja Pavel Gratšov sai käsu valmistada ette 106. õhudessantdiviisi sissetoomine Moskvasse. Vägede sissetoomine võis Jazovi sõnul toimuda samal päeval. Sõjaväeringkondade juhatajate abistamiseks sõitsid Jazovi näpunäidetel Leningradi, Riiga, Taškenti, Kirovabadi ja Kaunasesse kaitseministeeriumi esindajad.
Vanamõisa (Rõuge)
Vanamõisa on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Augustiputš
18. august
Kell 11 alustas Vladimir Krjutškov nõupidamist NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee juhtkonnaga. Ta käskis saata keskaparaadi töötajate rühmad Lätti, Eestisse ja Leetu. Oma asetäitjale Valeri Lebedevile andis ta nimekirja 69 demokraatliku liikumise liidrist.
19. august
Kell 5 hommikul andis siseminister Boriss Pugo riiklikule autoinspektsioonile käsu tagada linna lähetatud soomustehnika saatmine. Kell 6 lugesid televisiooni ja raadio diktorid eetris ette Janajevi seadlused ja GKTšP pöördumise.
Kella 9-ks jõudis Venemaa president Jeltsin Ülemnõukogu hoonesse ("Valge Maja") ja alustas vastupanukeskuse organiseerimist GKTšP tegevusele.
Kella 10-st alates hõivasid sõjaväe üksused positsioonid Moskvas, mille kohta neile oli antud vastav käsk. Ülesandeks oli hõivata kesktelegraaf, TASS, Ostankino telekeskus, raadiojaamad, kesksoojuselektrijaam, kesksed veetornid, sillad ja juurdepääsuteed neile.
Põhjused
1991. aasta jooksul oli rahulolematus Mihhail Gorbatšovi perestroikapoliitikaga pidevalt suurenenud, sest sai järjest selgemaks, et tema üha aeglustuvad reformid ei suuda majandust ega riiki päästa. Viimases hädas oli Gorbatšov leppinud liidulepingu sõlmimisega, mis vanameelsete kommunistide arvates tähendas aga Nõukogude Liidu lõppu, vähemalt kommunistliku ja maailmapoliitilise suurvõimuna. Kuni 1990. aastani oligi Gorbatšov üpris selgelt radikaalse demokraatia ja majandusliku vabaduse poole liikunud, kuid siis taipas ka tema, et see võib riigi hävitada. Majandus oli üha enam kokku kukkumas ja suur osa inimestest oli kaotanud usu Nõukogude võimu. Enamikus liiduvabariikides, eriti Eestis, Lätis ja Leedus hakati nõudma täielikku iseseisvust ning 1990. aastal oli Leedu ka end sõltumatuks kuulutanud. Lisaks sellele süvenes detsentraliseeritus ja keskvõimu suutmatus olukorda kontrollida. Vene NFSV Ülemnõukogu esimeheks valiti radikaalne reformaator Boriss Jeltsin, kes nõudis turumajanduslike ja demokraatlike reformide jätkamist. Kuid Gorbatšov oli juba teist meelt ja otsustas üha enam toetuda vanameelsetele jõududele, lootes seeläbi Nõukogude Liidu säilitada. Nii olidki tema lähikonnaga liitunud Ministrite Nõukogu esimees Valentin Pavlov, asepresident Gennadi Janajev ja siseminister Boriss Pugo, kes kõik asusid perestroika suhtes kriitilistele positsioonidele. 1991. aasta keskpaigaks otsustas Gorbatšov siiski sõlmida liidu hoopis Jeltsiniga ja lootis, et reformid suudavad riigi päästa.
Putšistide eesmärk
Putšistide põhieesmärk oli Gennadi Janajevi sõnade järgi hoida ära Nõukogude Liidu likvideerimine, mis nende arvates pidi algama 20. augustil, mil pidi aset leidma esimene etapp uue liidulepingu allakirjutamisel, millega Nõukogude Liit oleks muudetud konföderatsiooniks (Suveräänsete Riikide Liiduks). Tol päeval pidid lepingule alla kirjutama Vene NFSV ja Kasahhi NSV esindajad; ülejäänu pidi toimuma viiel kohtumisel kuni 22. oktoobrini. Gennadi Janajev on öelnud: "20. kuupäeval me ei lubanud liidulepingule alla kirjutada, me nurjasime sellele liidulepingule allakirjutamise." (Janajevi intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ ).
Putšistidele on omistatud ka isiklikke motiive: nad püüdsid säilitada oma ametikohti, mille nad pärast uue riigi moodustamist oleksid kaotanud. Seda on rõhutanud teiste seas Mihhail Gorbatšov.
Ühes Riikliku Erakorralise Seisukorra Komitee esimestest avaldustest, mida levitasid Nõukogude raadiojaamad ja kesktelevisioon, osutati järgmistele eesmärkidele, mille elluviimiseks kehtestati riigis erakorraline seisukord: "ületada sügav ja igakülgne kriis, poliitiline, rahvuste ja kodanike vaheline konfrontatsioon, kaos ja anarhia, mis ähvardavad Nõukogude Liidu kodanike elu ja julgeolekut, meie Isamaa suveräänsust, territoriaalset terviklikkust, vabadust ja sõltumatust; lähtudes üldrahvaliku referendumi tulemustest Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu säilitamise kohta; juhindudes meie Kodumaa rahvaste, kõigi nõukogude inimeste elutähtsatest huvidest".
Algus
23. juulil 1991 avaldas rühm, kuhu kuulusid NLKP funktsionäärid (nt Zjuganov, Varennikov) ja mõni kirjanik (Valentin Rasputin, Juri Bondarev) vanameelses ajalehes Sovetskaja Rossija avaliku kirja "Slovo k narodu" ('Sõna rahvale'), mida hiljem on nimetatud augustiputši manifestiks. Pöördumises märgiti, et "meie maa, suur riik, mis on antud meie hoolde ajaloo, looduse, kuulsusrikaste esivanematega, hukkub, mureneb, vajub pimedusse ja olematusse". Kiri, milles kutsutakse üles NSV Liitu säilitama ja "aitama kaasa nõukogude võimu ümberkujundamisele tõeliselt rahvalikuks", märgib ühtlasi partei juhtkonna "konservatiivsete" liikmete üleminekut marksistlik-leninistlikult ideoloogialt vene natsionalismile.
18. augustil oli Gorbatšov Musta mere ääres puhkamas, kui kella 17 paiku sisenesid tema suvilasse mõned vanameelsed kommunistid, kes tahtsid teda sundida võimust loobuma Janajevi kasuks. Gorbatšov keeldus ja ta suleti koduaresti. Seejärel väitsid riigipöörajad avalikkusele, et Gorbatšov on haigestunud ega saavat oma presidendikohuseid täita. Tema asemele asus asepresident Janajev, kes koos oma kaaslastega valmistas ette Riikliku Erakorralise Seisukorra Komitee loomist, mis pidi võimu haarama. 19. augusti hommikuks oldi valmis võimu haarama Moskvas.
Putš
Riigipöörajad saatsid välja avaldused, milles teatasid, et nüüdsest valitseb kuni Gorbatšovi "tervenemiseni" Riiklik Erakorralise Seisukorra Komitee ja tegevriigipeaks saab Janajev. Komitee pöördumisest: "''Kaasmaalased! Nõukogude Liidu kodanikud! Raskel, Isamaa saatuse jaoks kriitilisel tunnil pöördume me teie poole! Meie suure Kodumaa kohal on surmaoht! M. S. Gorbatšovi poolt algatatud reformipoliitika, mis oli mõeldud vahendiks riigi dünaamilise arengu tagamisel ja ühiskondliku elu demokratiseerimisel, on jõudnud rea põhjuste tõttu ummikusse. Esialgse entusiasmi ja lootused on asendanud usu puudumine, apaatia ja meeleheide. Võim on kaotanud kõigil tasanditel elanikkonna usalduse. Politikaanlus on tõrjunud ühiskondlikust elust välja mure Isamaa saatuse ja kodaniku pärast. Levib õel mõnitamine kõigi riigiinstitutsioonide üle. Riik on muutunud sisuliselt juhitamatuks.[...] Käimas on rünnak töötajate õiguste vastu. Õigus tööle, haridusele, tervishoiule, eluasemele, puhkusele on seatud küsimärgi alla. Isegi inimeste elementaarne isiklik julgeolek on aina enam ja enam seatud ohtu. Kuritegevus kasvab kiiresti, organiseerub ja politiseerub. Riik vajub vägivalla ja seadusetuse kuristikku. Iialgi varem ei ole saavutanud sellist ulatust seksi ja vägivalla propaganda, mis seavad ohtu tulevaste põlvkondade elu ja tervise. Miljonid inimesed nõuavad meetmete võtmist laiutava kuritegevuse ja kisendava moraalituse vastu."
Avalduse koostamises osales ka skandaalne teleajakirjanik Aleksandr Nevzorov. Seda korrati ka samal päeval korraldatud pressikonverentsil, kus Janajev oli niivõrd närvis, et kõne ajal ta käed värisesid. Pavlovit polnud, sest teda tabas hüpertooniline kriis. Lisaks Pugole, Janajevile ja Pavlovile olid putšiga liitunud ka KGB juht Vladimir Krjutškov ning kaitseminister Dmitri Jazov. Kokku oli Erakorralise seisukorra komitees 8 liiget. Sõjavägi toodi Moskva tänavatele. Putši ajal piirati lubatud ajakirjanduse avaldamine ajalehtedega, nagu Pravda, Izvestija, Trud, Selskaja Žižn jms.
Kuid putšiste tabas ebaõnn, sest Jeltsinit ei õnnestunud vahistada ja Moskvas olevate väeüksuste juhataja Gratšov läks Jeltsini poole üle. Ka enamik liiduvabariike ei toetanud riigipöördekatset ja nii saadeti nende vastu sõjavägi. Kõige suuremad väekontingendid saadeti Eesti, Läti ja Leedu vastu. Moskvas aga algas barrikaadide ehitamine ja rahvas koondus Jeltsini kaitseks. Temaga liitusid ka populaarsed perestroikafiguurid Eduard Ševardnadze ja Aleksandr Jakovlev ning tšellist Mstislav Rostropovitš.
21. augusti öösel hukkus Moskva kesklinnas kolm inimest, kes püüdsid takistada putšistidele lojaalseks jäänud väeüksuste kolonni liikumist Sadovoje Koltso ringteel. 21. augusti hommikul andis kaitseminister Jazov käsu viia väed Moskvast välja.
20. augusti hilisõhtul teatas Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Eesti Vabariigi taastamisest ja rahvast kutsuti üles kaitsma strateegilisi positsioone, näiteks teletorni. Läti teatas Läti Vabariigi taastamisest 21. augustil. Ka Moskvas oli juba selge, et putš on läbi kukkunud. 21. augustil läksid viimased väeüksused Jeltsini poole üle ja enamik putšiste loobus üritusest. Mõned neist püüdsid veel asja jätkata, lennates 21. augustil Gorbatšovi juurde, et välja pressida tema toetust, kuid too nimetas neid reeturiteks ja laskis Jeltsini pooldajatel nad arreteerida. Sellega oli riigipöördekatse läbi. 22. augustil naasis Gorbatšov Moskvasse. Tegelik võim oli selleks ajaks juba Jeltsini kätte läinud.
Lucas Mangope
Kgosi Lucas Manyane Mangope (27. detsember 1923 Motswedi – 18. jaanuar 2018) oli Bophuthatswana bantustani poliitik, president aastail 1977–1994.
Bophuthatswana Vabariik asus nüüdisaegse Lõuna-Aafrika Vabariigi territooriumil ja eksisteeris aastatel 1977–1994.
Mangope oli Bophuthatswana ainuke president. Ta kukutati riigipöördega, mille järel Bophuthatswana annekteeriti Lõuna-Aafrika Vabariigi poolt.
1997 asutas Lucas Mangope Ühinenud Kristliku Demokraatliku Partei, mida ta juhtis järgmised 15 aastat.
Nelgilaadsed
Nelgilaadsed (Caryophyllales) on õistaimede selts kaheiduleheliste klassist.
APG II süsteemi (2003) järgi kuulus seltsi 29 sugukonda rohkem kui 11 000 liigiga:
2009 aastal avaldatud APG III süsteemi järgi on seltsis juba 34 sugukonda. Lisandusid:
Yilin
Yi Lin (易林), "Muutuste Mets", on Jiao Shi (Jiao Yanshou) või Xu Jun’i poolt umbes 25 eKr kirjutatud raamat. Tekst käsitleb 4096 (642) guad ja on esitatud salmidena. Tavaliselt neli korda neli hierooglüüfi iga gualaadse märgi kohta. Raamat ammendab iga Muutuste raamatu kuusjoone  (heksagramm) muutumise teiseks kuusjooneks.
Hermann Ernst Adolphi
pisi|Hermann Adolphi Hermann Ernst Adolphi (4. juuni 1863 Cēsis – 14. mai 1919 Königsberg) oli baltisaksa meditsiiniteadlane.
Oli Tartu Ülikooli eradotsent aastatel 1908–1912 ning professor aastatel 1912–1918. Kitsam eriala anatoomia.
September 2008
September 2008 kroonika.
2008. aasta september algas esmaspäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast teisipäeval.
Berliini metroo
120px|thumb|U-Bahni sümbol Berliini metroo ehk U-Bahn (saksa keeles Untergrundbahn) on Saksamaa pealinna Berliini hõlmav kiirrongivõrgustik, mis on tähtsaks osaks linna ühistranspordi süsteemist. Berliini metroo kuulub BVG-le (Berliner verkehrsbetriebe GmbH). 1902. aastal avatud metroo koosneb kümnest liinist, millel asub kokku 170 jaama. Liinivõrgustiku kogupikkus on 151,7 km, sellest ligikaudu 80% asub maa all. Berliini metroo rööpmelaius on 1435 mm.
Berliini metroo rongid läbivad iga päev kokku umbes 400 000 km, liikudes keskmise kiirusega 30,7 kilomeetrit tunnis. Tipptunnil liiguvad rongid 3- kuni 5-minutiliste intervallidega.
Segamini ei tohiks ajada Berliinis metrood Metro-liinidega, mis kujutavad endast tihedalt frekventeerituid trammi- ja bussiliine.
Berliini metroo kavandati leevendama liikluskoormust Berliini kesklinnas ning kuni linna jagamiseni Ida- ja Lääne-Berliiniks laienes metroovõrk hoogsalt. Kuigi esialgu jäi metroosüsteem avatuks kogu linna ulatuses, siis Berliini müüri rajamise järel seadsid Ida-Berliini võimud piiriülesele liiklusele piirangud. Ida-Berliini metrooliinid lahutati Lääne omadest, samas kui kahel Lääne-Berliini liinil (U6 ja U8) lubati Ida poolel sõita ilma peatustes peatumata. Ainsaks erandiks oli Friedrichstarße jaam, mis oli ümberistumiskohaks metroorongilt S-Bahni rongile ja piiriületuskohaks Ida-Berliini. U-Bahni ühtne süsteem kogu linnas taastati pärast Saksamaa ühendamist.
Ajalugu
pisi|460px|Berliini metroo areng aastatel 1902–2009 Berliini metroo on rajatud kolmes suures etapis:
Esialgse liinivõrgu rajamine
pisi|left|U-Bahni rong Spittelmarkti jaamas (1908) 19. sajandi lõpul hakkasid Berliini linnplaneerijad otsima lahendusi üha kasvavatele liiklusprobleemidele. Kui tööstur ja leiutaja Werner von Siemens tuli välja plaaniga rajada maapinnast kõrgemal asuv raudteevõrk, siis AEG pakkus välja maa-aluse süsteemi. Berliini linnavalitsus kartis, et maa-alune arendus kahjustaks kanalisatsioonivõrku, ning eelistas maapealset arendust, mis oleks järginud endisi linnamüüre. Samas Berliini naabriks olnud Charlottenburg oli vastu maapealse võrgu arendamisele ja soovis metrood. Järgnevate aastate läbirääkimiste tulemusel hakati 10. septembril 1896 ehitama peamiselt maapinnal olevat raudteed Stralauer Tori ja Zoologischer Garteni vahele. Liin võeti kasutusele 15. veebruaril 1902. Samal aastal pikendati seda ida suunas Warschauer Brückeni (praegune Warschauer Straße) ja läänes Knieni (Ernst-Reuter-Platz).
Charlottenburg pikendas liini veelgi lääne suunas. 1906. aastaks ulatus see Wilhelmplatzile (Richard-Wagner-Platz) ja 1908. aastaks Reichskanzlerplatzile (Theodor-Heuss-Platz), novembris 1912 valmis pikendus Sportparkini (Olympia-Stadion). Berliini kesklinnas muudeti trassi nii, et liini saaks pikendada ja jäeti Potsdamer Platz sellest kõrvale. Liin Leipziger Straße all Spittelmarktile avati 1908. aastal, 1913. aastal pikendati seda Alexanderplatzile. Samal aastal valmis ka pikendus Nordringil asuva S-Bahni jaamani (Schönhauser Allee).
Et tagada enda linnaarengut soovis Schöneberg samuti ühendust Berliiniga. Kuna raudteefirma ei pidanud sellist liini tasuvaks, asus linn ehitama ise esimest kohalikku metrood Saksamaal. Liin avati 1910. aasta lõpul.
Mõned kuud enne seda algasid tööd rajamaks ühendust Wilmersdorfi ja Berliini U-Bahni võrgu vahele. Esialgu oli kavas rajada liin Wittenbergplatzi ja Breitenbachplatzi vahele, kuid Wilmersdorf maksis ise kinni selle pikendamise Thielplatzini. Vastutulekuna Charlottenburgile, mida liin läbis, lepiti kokku ka rööbastiku rajamises Wittenbergplatzilt Uhlandstraßele. Mõlemad liinid avati 12. oktoobril 1913. Seejärel peatasid puhkenud Esimene maailmasõda ja sellele järgnenud majandusraskused U-Bahni arendamise kümmekonnaks aastaks.
Arendused 1923–1930
Nord-Süd-Bahni ehitamine algas juba 1912. aasta detsembris, kuid Weddingit Tempelhofi ja Neuköllniga ühendama pidanud liini ehitus jäi seisma Esimese maailmasõja tõttu. Tööd taastusid 1919. aastal, kuid raha puudumine ja hüperinflatsioon pidurdasid protsessi oluliselt. 30. jaanuaril 1923 avati liini esimene lõik Hallesches Tori ja Stettiner Bahnhofi (praegu Naturkundemuseum) vahel, järgnevatel kuudel pikendati seda Seestraßeni. Alarahastatuse tõttu tuli liinil kasutada vanu, kitsamaid vaguneid, mida perroonideni ulatumiseks laiendati puidust laudade abil, mida reisijad nimetasid lillealusteks (Blumenbretter). Liin hargnes Belle-Alliance-Straßel (Mehringdamm): lõunasuunaline haru Tempelhofi avati 22. detsembril 1929 ja haru Grenzalleele 21. detsembril 1930.
1912. aastal sai AEG loa ehitada oma põhja–lõunasuunaline allmaaraudtee liin. See liin oleks pidanud ühendama Gesundbrunnenit Alexanderplatzi kaudu Neuköllniga. Majandusraskused peatasid ehituse 1919. aastal; AEG-Schnellbahn-AG likvideerimine ja Berliini linna toetus Nord-Süd-Bahnile takistasid edasist arendust kuni 1926. aastani. Liini esimene lõik avati 17. juulil 1927 Boddinstraße ja Schönleinstraße vahel, sellel asuvast Hermannplatzi jaamast sai esimene, kus oli võimalik istuda ümber ühel laiavaguniliselt liinilt teisele. Liin tervikuna valmis 18. aprillil 1930.
Enne kui kogu U-Bahni võrk anti 1929. aastal üle BVG-le, asus Hochbahngesellschaft ehitama esimest laia tüüpi liini, mis pidi jooksma Frankfurter Allee all Alexanderplatzi ja Friedrichsfelde vahel. Liin avati 21. detsembril 1930. 1920ndate lõpuks oli liinivõrk üle 75 kilomeetri pikk.
Kolmas Reich ja Teine maailmasõda
pisi|Bülowstraße raudteeviadukti kõrval plahvatas 19. juulil 1944 miin, mis kahjustas oluliselt kandekonstruktsioone. Ajutiseks toestuseks kasutati palgivirnu. Natsionaalsotsialistide võimuletulekuga muutusid Berliinis kahe metroojaam nimed: Reichskanzlerplatzi jaamast sai 24. aprillil 1933 Adolf-Hitler-Platz ning Schönhauser Tori nimi muutus 1. mail 1934 Horst-Wessel-Platziks. Samuti riputati igasse metroojaama riigilipp. Peamiselt arhitekt Albert Speeri töö tulemusel valmisid ulatuslikud plaanid metroo arendamiseks. Nende kohaselt oli kavas ehitada ringliin, mis oleks ristunud olemasolevate U-Bahni liinidega, ning pikendada olemasolevaid või ehitada uusi liine kaugematesse piirkondadesse. Rakendust ükski neist kavadest ei leidnud.