cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Soome Evangeelne Luterlik Kirik
Piiskop ja piiskopkond
Piiskoppide apostellik suktsessioon säilis Soome kirikus kuni 1884. aastani, mil kõik Soome piiskopid surid samal aastal. 1930. aastal osales Tampere piiskopi ametisse pühitsemisel ka Rootsi piiskop ja selle kaudu taastati Soome luterlikus kirikus apostellik suktsessioon (Rootsi Kirikus oli see katkematult säilinud). Kuigi igapäevases luterlikus kirikuelus ei mängi see kontseptsioon olulist rolli, on apostelliku järjepidevuse olemasolu tähtis oikumeeniliste suhete kontekstis, eriti suhetes anglikaani kirikutega.
Kui klassikaliselt on kristlikes kirikutes eristatud episkopaalset, presbüterlikku ja kongregatsionalistlikku juhtimismudelit, siis suurem osa nüüdisaegsetest luterlikest kirikutest, ka Soome Evangeelne Luterlik Kirik, rakendab episkopaal-sinodaalset juhtimismudelit. See mudel tähtsustab ühtaegu nii piiskoppide kui ka kiriku liikmeskonna valitud esindusorganite rolli kirikuelu kujundamisel.
Piiskopi võim hõlmab traditsiooniliselt kolme valdkonda: evangeeliumi õpetamise võim (potestas evangelii), pühitsusvõim (potestas ordinis) ja kohtuvõim (potestas iurisdictionis). Piiskop on olnud ajalooliselt kiriku doktriini kohaselt evangeeliumi kõrgeim õpetaja, tal oli voli läbi viia kiriklikke pühitsusi, eelkõige pühitsemist vaimulikuseisusse, ja ta oli kiriku sisedistsipliini tagaja, kes vajadusel mõistis ka kohut kirikuelus ette tulevate rikkumiste üle.
Piiskopi assisteerib piiskopkonna juhtimisel kollektiivne organ, mida nimetatakse toomkapiitliks. Soome Evangeelses Luterlikus Kirikus otsustab piiskop koos toomkapiitliga selle üle, keda võib vaimulikuks pühitseda. Reaalne vaimulikuseisusse pühitsemine on aga ainuisikuliselt piiskopi õigus. Ühtlasi on piiskop koguduste ja neid teenivate vaimulike kõrgeim kiriklik ülemus, kes teostab järelevalvet nende tegevuse üle. Muud kohtuvõimu piiskopil Soomes kaasajal enam ei ole. Ka nendes juhtimis- ja järelevalveülesannetes assisteerib piiskoppi toomkapiitel.
Episkopaalse struktuuri tõttu on Soome Evangeelse Luterliku Kiriku kogudused jagatud piiskopkondadesse, mida juhib piiskop.
Piiskopkonnal on kaks kollektiivset juhtorganit: toomkapiitel ja piiskopkonna volikogu. Toomkapiitlisse kuulub seitse liiget: piiskop, toompraost, ilmikute esindaja, kaks vaimulikuseisuses assessorit, õigusassessor ja piiskopkonna dekaan. Toomkapiitli esimeheks on alati piiskop. Toompraosti ametikoht kuulub automaatselt piiskopkonna toomkiriku kirikhärrale. Ilmikute esindaja valib kapiitlisse neljaks aastaks piiskopkonna volikogu. Vaimulikest assessorid valitakse ametisse kolmeks aastaks ja saavad kokku olla ametisse valitud kaheks ametiajaks. Assessor peab vastama kehtestatud haridusnõuetele ning olema piiskopkonna palgaline kirikhärra või kaplan. Assessori valimisel saavad hääletada kõik piiskopkonna vaimulikud ja lektorid. Lisaks toomkapiitli seitsmele liikmele töötab selle juures tavaliselt muidki ametnikke, kelle kohta kasutatakse tavaliselt samuti toomkapiitli nimetust. Toomkapiitli igapäevast tööd korraldavad õigusassessor ja piiskopkonna dekaan, kellest esimene tegeleb peamiselt administratiivtööga ja teise funktsiooniks on tagada kogudustele vajalike tugifunktsioonide toimimine.
Piiskopkonna majandusküsimustes ja üldistes tegevussuundades kuulub kõrgeim võim piiskopkonna volikogule, kuhu kuulub 14 ilmikut ja 7 vaimulikku. Nõukogu ilmikliikmete valimisel on hääleõigus koguduste ja kirikute nõukogude liikmetel. Vaimulikest liikmed valivad enda seast piiskopkonna vaimulikud. Piiskopkonna nõukogu saab luua ja kaotada ametikohti, võtab vastu piiskopkonna eelarve ja tegevuskava, kinnitab majandus- ja tegevusaruanded. Lisaks on piiskopkonna nõukogul õigus teha ettepanekuid kirikukogule. Piiskopi ja nende kahe esindusorgani jagatud volitused illustreerivad Soome Evangeelses Luterlikus Kirikus valitsevat episkopaal-sinodaalset juhtimismudelit.
Piiskopkondade loend
pisi|Turu peapiiskop Tapio Luoma
Lisaks on Soomes alates 1941. aastast olemas ka sõjaväepiiskop, kelleks on alates 2012. aastast Pekka Särkiö. Sõjaväepiiskopil ei ole oma piiskopkonda ja kaitsejõudude kaplanid kuuluvad nende piiskopkondade jurisdiktsiooni, mille territooriumil nad asuvad.
Kogudus
Kiriku alusüksus on kogudus, mida juhib kirikhärra. Kõik kogudused peavad kuuluma mõnda piiskopkonda. Kõrgeim võim koguduses kuulub neljaks aastaks valitud kirikuvolikogule. Koguduse igapäevast tööd korraldab kirikuvolikogu valitud kirikunõukogu, mille liikmed valitakse kaheks aastaks. Kirikhärra on oma ametikohast tulenevalt kirikunõukogu liige ja esimees. Koguduse tasandil esindavad volikogu ja nõukogu kiriku juhtimise sinodaalset, kirikhärra aga selle episkopaalset aspekti.
Koguduste piirid on luterlikus kirikus määratud territoriaalselt ehk teatud territooriumil elavad kirikuliikmed kuuluvad selle piirkonna kogudusse. Kogudus määratakse niisiis elukohajärgselt ja valikuvõimalus tekib vaid olukorras, kus sama piirkonna teenindamiseks on avatud kaks erikeelset kogudust. Koguduste piirid ei pea järgima riiklikku haldusjaotust, ühtima valla või maakonna piiridega. Kirikuseadus näeb siiski ette, et ühte valda ei tohiks jagada mitme koguduse vahel. See põhimõte on tingitud peamiselt maksustamisega seotud tehnilistest küsimustest. Kui sama valla territooriumile jääb mitu kogudust, peavad need moodustama koguduste ühenduse. Kirikuseadus lubab ühe koguduse koosseisus avada mitu pihtkonda.
Koguduste ühendusse kuuluvaid kogudusi iseloomustab ühine majandustegevus. Ühendusse koondunud koguduste kõrgeim juhtorgan on neljaks aastaks valitav ühine kirikuvolikogu, mis valib igapäevase töö korraldamiseks ühise kirikunõukogu. Igal ühendusse kuuluval kogudusel on küll oma nõukogu, kuid puudub volikogu. Nii nagu tavaliste koguduste puhul on ka siin kirikhärra kirikunõukogu liige ja esimees. Koguduste ühendust juhtiva ühise kirikunõukogu esimehe nimetab toomkapiitel ühendusse kuuluvate koguduste kirikhärrade seast. Nii toimib episkopaal-sinodaalne juhtimismudel ka koguduste ühendustes. Ka kõik koguduste ühendused peavad kuuluma piiskopkonda.
Koguduste ühendusi võib moodustada ka vabatahtlikel alustel. Vabatahtlikult ühenduse moodustamisel ei kehti mingid piirangud: sellesse liituvad kogudused võivad kuuluda eri piiskopkondadesse ja neil ei pruugi olla isegi ühist piiri. Kui juhtub nii, et koguduste ühenduse moodustavad kahte eri piiskopkonda kuuluvad kogudused, siis loetakse koguduste ühendus kuuluvaks sellesse piiskopkonda, kuhu kuulub enamik ühenduse liikmeskogudustest.
Kuna rootsikeelsete koguduste jaoks on Soome Evangeelses Luterlikus Kirikus eraldi piiskopkond, Porvoo piiskopkond, on rootsikeelsed ja rootslastest enamusega segakogudused sõltumata nende geograafilisest asukohast arvatud Porvoo piiskopkonna koosseisu.
Praostkond
Piiskopkonna kogudused on omakorda jaotatud praostkondadesse. Praostkonna juhtimisel assisteerib piiskoppi ja toomkapiitlit selle etteotsa valitud läänipraost, kes valitakse praostkonna koguduste kirikhärrade hulgast kuueaastaseks ametiajaks. Läänipraost toetab kogudusi ja teostab nende üle järelevalvet, korraldab koguduste koostööd ning koguduse töötegijate nõupidamisi. Läänipraosti volituste hulka kuulub ka erinevate kiriklike valimiste korraldamine ja nende jooksvate ülesannete lahendamine, mille ta saab piiskopilt või toomkapiitlilt.
Kiriku keskvalitsus
Kiriku struktuuri kolmanda tasandi moodustab kirikukogu. Kirikukogul esindavad kiriku liikmeskonda 64 ilmikut, 32 vaimulikku ja kõik kiriku piiskopid. Kirikukogu on seega moodustatud samuti episkopaal-sinodaalset juhtimismudelit arvestades. Lisaks kuuluvad kirikukogu liikmete hulka saamide koguduste üldkoosolekul valitud esindaja, välipiiskop ja valitsuse esindaja. Kirikukogu võtab vastu kirikuseaduse, kiidab heaks kirikukorralduse ja kiriku valimiseeskirja. Kirikuseaduse ja kirikukorralduse jõustamine ja muutmine vajavad kirikukogu 3/4 liikmete häälteenamust. Lisaks peab kirikuseaduse heaks kiitma ka riigi parlament. Kirikukogu volituste hulka kuulub ka kirikliku kirjanduse nagu katekismuse, lauluraamatu, jumalateenistuse ja muude kiriklike talituste tekstide kinnitamine. Kirikukogu valib ka Soome Evangeelse Luterliku Kiriku täitevorgani ehk kirikuvalitsuse liikmed.
Kirikuvalitsuse ülesanne on kiriku majandustegevuse korraldamine ja kirikukogule eelnõude ettevalmistamine. Kirikuvalitsus haldab kiriku üldeelarvet, milles suurima kuluartikli moodustab kiriku pensionifond.
Soome Evangeelses Luterlikus Kirikus on kogudused väga iseseisvad. Iseäranis majandusasjade korraldamisel on suur otsustusõigus kogudustel, sest kirikumaksu üksuseks on just kogudus. Kogudused tasuvad kiriku keskkassasse maksu kirikuvalitsuse ülalpidamiseks ja pensionimakseid. Lisaks eraldab parlament kiriku keskkassale 1,75% ettevõtete tulumaksust tasuna kiriku täidetavate ühiskondlike ülesannete eest. Taolisteks ülesanneteks loetakse surnuaedade rajamist ja ülalpidamist, samuti kultuuriväärtusteks tunnistatud kirikuhoonete hooldamist ja diakooniatööd.
Kirikumajandus
2006. aastal teenisid Soome Evangeelse Luterliku Kiriku kogudused maksutuluna 872 miljonit eurot, millest kirikumaks moodustas 763 miljonit eurot. Ettevõtte tulumaksu arvelt said kogudused 109 miljonit eurot. Keskmine kirikumaksu suurus koguduseliikme kohta oli 175 eurot.
2008. aastal maksti kirikule 852 miljonit eurot kirikumaksu ja 122 miljonit ettevõtete tulumaksu arvelt, mis tegi kokku 974 miljonit eurot. Ettevõtete tulumaksust sai Soome Evangeelne Luterlik Kirik 1,75%.
2015. aastal oli keskmine kirikumaksu määr 1,43%, kaks aastat varem oli see 1,41%.
Liikmeskond
2019. aasta lõpul kuulus Soome Evangeelsesse Luterlikku Kirikusse 3 796 918 liiget ehk 68,7% soomlastest. Kõigist 2019. aastal sündinud lastest ristiti luteri kirikus 62,2%. Noored kirikuliikmed käivad tavaliselt leeris. 2019. aasta andmetel läbis leerikooli 77,4% kõigist 14–15-aastastest kirikuliikmetest.
Varem kuulus peaaegu kogu Soome elanikkond luteri kirikusse, kuid viimaste aastakümnete jooksul on liikmeskond vähenenud. Eriti viimastel aastatel on kahanev liikmeskond olnud kirikule probleemiks, sest kirikust lahkujate arv on kasvanud. Rekord saavutati 2010. aastal, kui kirikust lahkus 1,6% liikmetest. Põhjused võivad olla maailmavaatelised, majanduslikud või isiklikud. Kõige rohkem on lahkunute seas noori täiskasvanuid.
2003. aastal tehtud küsitluse kohaselt olid peamised kirikusse kuulumise põhjused kiriklikud rituaalid (ristimine, laulatamine, matmine) ja surnuaedade kuulumine kirikule. Muude oluliste põhjuste seas mainiti võimalust olla ristivanemaks, seda, et kirik hoiab üleval kristlikke traditsioone ja pühi ning õpetab lastele ja noortele "õigeid väärtusi". Põhjusena toodi esile ka kiriku tegevus vanurite ja puuetega inimeste abistamisel.
Maailma luterlike kirikute seas on Soome Evangeelne Luterlik Kirik suuruselt seitsmes.
Star Wars: Clone Wars (koomiks)
"Star Wars: Clone Wars" on George Lucase filmisaagal "Star Wars" põhineval konfliktil loodud koomiks.
Hamish Linklater
pisi|Hamish Linklater (2011) Hamish Linklater (sündinud 7. juulil 1976 Great Barringtonis Massachusettsis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
NGC 488
NGC 488 on spiraalgalaktika, mis asub Kalade tähtkujus.
NGC 488 avastas 13. detsembril 1784 William Herschel. See asub Maast umbes 90 miljoni valgusaasta kaugusel ja selle diameeter on umbes 171 000 valgusaastat. Galaktika näiv tähesuurus on 10,4.
Mihkel Soovik
Mihkel Soovik (28. jaanuar 1916 Alam-Linda, Gruusia – 15. detsember 1995 Allen, Indiana, Ameerika Ühendriigid) oli Eesti teoloog ja vaimulik.
Ta lõpetas Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1936–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. 1939. aastal valmis auhinnatöö süstemaatilises teoloogias. Oli prooviaastal Tori koguduses. Ordineeriti 23. augustil 1942 luterliku kiriku õpetajaks.
Soovik oli aastatel 1942–1944 Sindi koguduse õpetaja, töötas m.h Sindi Linna Algkooli õpetajana. Põgenes abikaasa ja tütrega Nõukogude okupatsiooni eest Läände. 1950 võeti ta Ameerika Ühendriikides kollokviumi alusel Missouri Sinodi kirikuõpetajaks, teenimispaigaks Seabrook, New Jersey. Sooviku eestvõtmisel said 1949.-1950. alguse eestikeelsed jumalateenistused Philadelphias. Alates 1964 pidas kord kuus eestlastele teenistusi ka Detroitis.
Soovik sai 1959. aastal süstemaatilises teoloogias doktorikraadi ning oli Concordia Senior College'i (Fort Wayne, Indiana) ja Concordia College'i (Ann Arbor, Michigan) professor. Õppejõutööst jäi vanaduspuhkusele 1984, jätkates koguduste hooldamist aastani 1993.
Rannaniidi pangad
Rannaniidi pangad on pangad Muhu saarel.
Pangad võeti kaitse alla 1959. aastal (Rannaniidi pankade kaitseala); praegu kaitstakse neid Rannaniidi maastikukaitseala koosseisus.
Põlva rahvakool
Põlva rahvakool on täiskasvanutele mõeldud õppeasutus Põlvas aadressil Kesk tänav 16. Kooli haldab Jakob Hurda nimeline Põlva Rahvahariduse Selts.
Kool asutati 1999.
Žapuže
Žapuže on küla Sloveenias Ajdovščina vallas.
Arena Lviv
Staadion mahutab 34 915 pealtvaatajat.
Žaliakalnis
Žaliakalnis (poola keeles Zielona Góra) on Kaunase linnaosa, mis asub linna keskosas Žaliakalnise vallas, osalt aga Eiguliai valla territooriumil. Žaliakalnis asub Nerise kaldal ning piirneb põhjas Kalniečiaiga ja kirdes Dainavaga.
Rannamõisa pank
pisi|Rannamõisa pank
Žaliakalnis
Žaliakalnis on pindalalt üks suuremaid Kaunase linnaosi. Linnaosas asuvad 1931. aastal valminud köisraudtee (vanim köisraudtee Leedus), Kaunase linnaraamatukogu ja Žaliakalnise raamatukogu, 1906. aastal valminud vanausuliste kirik, 1940. aastal valminud Kristuse Ülestõusmise kirik, 1923. aastal valminud Väike Ülestõusmise kirik, 1925. aastal valminud Lenartavičiuse kabel, 1858. aastal valminud endine sünagoogi hoone, Žaliakalnise juudi kalmistu (asub osaliselt Gričiupises. Linnaosas asuvad osalt ka Leedu loomaaed ja Kaunase Tehnikaülikooli tudengilinnak. Haridust annavad Leedu Spordiülikool, Kaunase Kunstikool, kaks gümnaasiumit ja põhikool. Linnaossa jäävad ka mitmed spordikompleksid – 1973. aastal valminud Kaunase jäähall, 2001. aastal valminud jalgpallikooli jalgpalliväljak ja 1925. aastal valminud S. Dariuse ja S. Girėnase staadion.
Kevin McDonald
pisi|Kevin McDonald (2008, ees keskel) Kevin Hamilton McDonald (sündinud 16. mail 1961 Montréalis Québecis) on Kanada näitleja ja koomik.
Žaliakalnis
Zaliakalnisest on väike osa tööstuspiirkond. Linnaosa peatänavate ümbrus on polüfunktsionaalne, suurem osa Žaliakalnisest on aga madalhoonestatud elamuala. Osa linnaosast on ka puhkepiirkond – Žaliakalnise idapoolsem osa kannab nime Ąžuolynas ja see on suures osas park.
Ajalugu
Algselt oli Žaliakalnise ala kaetud metsaga. Tegemist oli vana Kaunase kohal asuva kõrgema alaga, mida liigendasid Nerise suunas laskuvad orud. Nerise kaldal asus Kaunase ja Jonava vaheline tee, mille äärde kerkisid ka linnaosa esimesed majad. Kui metsa asuti maha võtma, tekkis sinna veel kolm eraldi elamute piirkonda – Antakalnis, Raginė ja Naujapilis. Nerise orus kujunes linnaosa põhjapoolsesse otsa, tänapäeva Jonavos gatvė piirkonda, vaesema rahva agul, mis kandis rahvasuus nime Brazilka või Argentinka.
Rannamõisa pank
Rannamõisa pank (ka Rannamõisa-Tiskre pank) on pank Põhja-Eesti klindi Lääne-Harju klindilõigus, halduslikult Harju maakonnas Harku vallas; ühtlasi Põhja-Eesti pankranniku osa. Pank asub Tiskre ja Rannamõisa vahelisel lõigul.
Panka kaitstakse Rannamõisa maastikukaitseala koosseisus.
Panga maksimaalne kõrgus on 35 m. Panka moodustav klint on Pakri tüüpi, ehk siis paekalda all paljanduvad Kambriumi liivakivid. Rannamõisa panka eristabki läänepoolsemast Suurupi pangast klindi ehitus, ehk siis Rannamõisa panga läänepiiri märgistab Kambriumi liivakividest terrassi kadumine.
Pank on Pakerordi lademe laiendatud stratotüübiks; see on ka Tabasalu kihistiku stratotüüp.
Ülemised 4 meetrit moodustab määratlemata lubjakivi, selle all on 2 meetrit Toila kihistu glaukoniiti sisaldavat lubjakivi. Järgneb 60 cm Leetse kihistu glaukoniitliivakivi. Türisalu kihistu savikilt paljandub 4 meetri ulatuses. Allpool on 4 meetrit Kallavere kihistu liivakivi. Paljandi alumise otsa moodustab Tiskre kihistu liivakivi.
Žaliakalnis
Ajalugu
Linnaosa peatänavaks hakkas kujunema Kaunase ja Peterburi vaheline maantee, tänapäevane Savanorių prospektas. Aastal 1871 ühendati Kaunasega läänepoolsem osa Žaliakalnisest, aastal 1889 ühendati Kaunasega Vytautase mäe piirkond, aastal 1919 ühendati Kaunasega aga kogu Žaliakalnis.
Aastal 1923 koostati Kaunase arengukava, mille autorid olid Leedu arhitekt Antanas Jokimas ja Taani päritolu Peter Marius Frandsen. Selles oli ette nähtud kujundada Žaliakalnisest Kaunase kui Leedu ajutise pealinna keskus. Sinna oli kavas rajada paraadväljak, presidendiloss ja seimihoone. Nõnda rajati sinna ka mitmed saatkonnahooned (Itaalia, Šveits, Jaapani konsulaat). Plaanist teostus siiski vaid osa – välja arendati trapetsikujuline maa-ala Vydūno alėja ümbruses, kus maa kuulus riigile. Sel perioodil kasvas linnaosa elanike arv märgatavalt – 1923. aastal oli seal 15 200 elanikku, 1940. aastal oli seal elanikke juba ligi 55 000. Kaks selle perioodi ehitist – Vydūno al. 59 ja A. Jančauskase puitvilla (Minties ratas 51) – said linna arhitektuuripreemiad, millega kaasnes ka üheaastane maksuvabastus. Aastal 1923 ehitas linnaossa oma maja korporatsioon Neo-Lithuania. Aastal 1925 rajati Žaliakalnisesse esimene Leedu staadion. Aastal 1938 avati loomaaed.
Kesklinnale lähemal asuvad alad Žaliakalnise nõlvadel kujunesid toona intelligentsi seas armastatud elupiirkonnaks. Seal elasid poliitik Magdalena Draugelytė-Galdikienė, Juozas Tūbelis, ajaloolane Petras Klimas, diplomaat Juozas Purickis, kunstiajaloolane Paulius Galaunė, arhitekt Antanas Jokimas, luuletaja Kazys Binkis, Vincas Mykolaitis-Putinas, Salomėja Nėris, luuletaja Henrikas Radauskas, vaimulik Antanas Šmulkštys, näitekirjanik Vincas Krėvė-Mickevičius, luuletaja Balys Sruoga, farmatseut Antanas Vienuolis, publitsist Matas Šalčius, tenor Kipras Petrauskas, bariton Antanas Sodeika, sopran Adelė Nezabitauskaitė-Galaunienė, näitlejad Unė Babickaitė ja Elena Žalinkevičaitė-Petrauskienė, kunstnikud Marcė Katiliūtė, Antanas Samuolis, Vladas Didžiokas, Barbora Didžiokienė, Adomas Galdikas, Juozas Zikaras, Petras Kalpokas ja Rimtas Kalpokas.
1940. aastaks oli tegemist kõige suurema leedulaste osakaaluga linnaosaga Kaunases. Toona ehitati sinna Jeesuse Ülestõusmise kirik.
Beiuș
Linna haldusalasse kuulub Delani (Gyalány) küla.
Beiuși on ürikutes esmamainitud 1263. aastal.
Eesti suursaadik Luksemburgis
Eesti suursaadik Luksemburgis on Eesti volitatud suursaadik Luksemburgis. Suursaadik resideerib Brüsselis.
Snoŭ
Snoŭ (transkribeerituna Snov, poola keeles Snów) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Niasviži rajoonis, Snoŭ külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub Snoŭka jõe kaldal asub merepinnast 186 meetri kõrgusel.
Alevis on kultuurimaja, keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1760 ehitatud katoliku kirik ja õigeusu kirik aastast 1836 (aastal 1893 ümber ehitatud), samuti Hartingitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega ja Rdułtowskitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega. Lisaks asub agrolinnakese juures veel Esimeses maailmasõjas langenud sõdurite kalmistu.
Ajalugu
Esimesed ülestähendused asulast pärinevad aastast 1478. Aastal 1529 läks see Snowskite valdusse, hiljem kuulus Radziwillidele. Aastal 1569 sai asulast alev. XVII sajandil hakkas Snoŭ kuuluma J. Pratasowiczile, hiljem aga Rdułtowskitele. Aastal 1650 sai alevist katoliikliku kihelkonna keskus, kirik ehitati sinna siiski alles aastal 1699. Aastal 1785 ööbis seal kuningas Stanisław II
Aastal 1793 läks piirkond seoses Poola jagamisega Venemaa koosseisu. Aastal 1812 toimus seal lahing prantsuse vägede ja kasakate vahel. Aastal 1827 valmis Rdułtowskite loss, ka Hartingite loss valmis XIX sajandil. Aastal 1861 asusid alevis lisaks kirikule veel sünagoog, õigeusu kirik ja telliselööv. Seoses Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusuga konfiskeerisid tsaarivõimud katoliiklastelt kiriku ja andsid selle Moskva patriarhaadi käsutusse.
Eesti suursaadik Põhja-Makedoonias
Eesti suursaadik Põhja-Makedoonias on Eesti volitatud suursaadik Põhja-Makedoonias. Suursaadik resideerib Budapestis.
Snoŭ
Ajalugu
XIX sajandil asus alevi kõrval veel Dolny Snoŭ (Дольны Сноў), kus asus pruulikoda. Aastal 1891 asutatui pruulikoda ka Snoŭ alevisse, aga aastast 1897 on teada, et Dolny Snoŭ külas oli lisaks pruulikojale ka juustuvabrik. Alevis, mida teati ka nime all Horny Snov (Горны Снов) oli toona 91 elanikku, külas, mida teati aastani 1939 ka nime all Siniłava (Сінілава), 70 elanikku.
Pärast Esimest maailmasõda oli Snoŭ Poola koosseisus. Aastal 1939 liideti alev Valgevene NSV-ga. Aastal 1940 sai sellest külanõukogu keskus, asula staatus muudeti külaks. Toona asus seal kaks veskit, alevis tegutsesid tärklisevabrik ja õlivabrik, seal asus ka elektrijaam. 1990. aastatel ühendati Snoŭ ja Dolny Snoŭ.
Vanamõisa mõis (Tartu-Maarja)
Vanamõisa mõis (ka Luunja-Vanamõisa mõis; saksa keeles Wan(n)amois) oli Luunja mõisa kõrvalmõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Luunja valda.
Naja peroescobari
Zootaxas avaldatud artikli kohaselt on tegu uue maoliigiga, kes varem (täpsemalt uurimata) peeti must-valgeteks kobradeks (Naja melanoleuca)
Tartumaa Rahvakultuuri Keskselts
Tartumaa Rahvakultuuri Keskselts (lühend TRAKS) on 2001 asutatud selts, mille eesmärk on koondada rahvakultuurist huvitatud Tartumaa inimesi ja organisatsioone.
TRAKS korraldab muu hulgas konverentse, loenguid, seminare, õpitubasid. TRAKS on ka muusikafestivali Regiöö peakorraldaja.
TRAKSil on praegu (2015?) 40 liiget (üksikisikud ja ühendused).
Kulli järv
Kulli järv on looduslik järv Sakala kõrgustiku idaosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Pulleritsu külas Viljandi–Rõngu maantee ligidal.
Järve pindala on 7,9 ha, pikkus 0,83 km, laius 0,12 km, suurim sügavus 18 m ja kõrgus merepinnast 79 m. Järv on pikliku kujuga, edela-kirdesuunaline, järve edelatipust voolab välja Madi kraav. Limnoloogilise tüübi järgi on veekogu kalgiveeline miksotroofne ehk kalgiveeline segatoiteline järv. Järv kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda. Järv on avalikult kasutatav veekogu.
Vasula mõis
pisi|Vaade Vasula mõisa maadele 1783, [[Johann Christoph Brotze]] Vasula mõis (saksa keeles Wassula) oli rüütlimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
Mõisast on teateid alates 1446. aastast.
NGC 520
NGC 520 avastas 13. detsembril 1784 William Herschel. Galaktikate kokkupõrge algas umbes 300 miljonit aastat tagasi ning nende kettad on teineteisega ühinenud, kuid tuumad veel mitte. Selle diameeter on umbes 100 000 valgusaastat ning see asub Maast umbes 100 miljoni valgusaasta kaugusel.
Farhat Mustafin
Fargat Mustafin (tatari Фәрхәт Мостафин; sündinud 7. septembril 1950) on tatari rahvusest endise NSV Liidu maadleja.
Marloth Park
Marloth Park (afrikaani keeles Marlothpark) on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Ehlanzeni ringkonnas Nkomazi vallas.
Farhat Mustafin
1974. aastal võitis ta Nikola Petrovi maadlusturniiri Bulgaarias.
Marloth Park
Marloth Park on asutatud 1977. aastal. Linn on saanud nime saksa botaaniku Rudolf Marlothi järgi. Marloth Park piirneb Krügeri rahvuspargiga. Põhiliseks tegevusalaks linnas on turism.
Farhat Mustafin
1976. aasta olümpiamängudel võitis ta pronksmedali, mis oli NSV Liidu maadlejatest kõige kehvem tulemus.
Marloth Park
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Marloth Parki elanikest valgeid 67,50%, mustanahalisi aafriklasi 30,80%, India või Aasia päritolu inimesi 0,80%, värvilisi 0,50% ja teisi 0,50%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 48,13% inimesi, svaasi keelt 22,81%, inglise keelt 21,35%, tsonga keelt 2,92% ja suulu keelt 1,04%.
Farhat Mustafin
Tema tütar Alija Mustafina on kahekordne olümpiavõitja ja kolmekordne maailmameister riistvõimlemises.
Salevere Salumäe pank
pisi|[[Salevere Salumägi, näha on ka Salevere pank]] Salevere Salumäe pank (ka: Salevere Salumäe astang, Salevere pank, Salevere astang) on pank Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Panka on näha Salevere Salumäe lääne- ja põhjaküljel umbes 1 km pikkusena.
Pangas asuvad Salevere Salumäe allikad.
Tallinn, I'm Famous
"Tallinn, I'm Famous" (tõlkes "Tallinn, olen kuulus") oli Tallinna TV korraldatud muusikaprodutsentide võistlus, kus iga produtsent üritas luua oma käe alla võetud lauljatest staare. Lauljatest võitis võistluse Stefania Airapetjan, kes kuulus produtsent Tõnu Laikre tiimi.
Saatesari jõudis ekraanidele 2011. aasta sügisel, võistluse finaalsaadete salvestused toimusid klubis Arena 3 ja superfinaal 22. detsembril Salme kultuurikeskuses. Produtsentideks olid Ivar Must, Andrei Hartšenko ja Tõnu Laikre.
Formaat
Saatesse pääsemiseks tuli läbida mitu vooru. Esimesse võisid kohale minna kõik soovijad. Teise vooru pääses edasi 44 lauljat, kes pidid läbima näitlemise, lavakunsti ja laulmise töötoa ning seejärel astusid gruppides žürii ette tantsuga ja igaüks eraldi oma a cappella laululõiguga. Neist pääses edasi 15 paremat, kes pidid järgmiseks päevaks valmistama ette vabalt valitud loo fonogrammi saatel. Neist pääses pingelise võistluse järel edasi 9 paremat. Ülejäänud kuuel lauljal oli siiski võimalus finaali saada: nad pandi nädalaks hääletusele ja neist pääses edasi kolm lauljat.
Saate eelvooru kohtunikud olid Andrei Hartšenko, Sofia Rubina ja Vladimir Vysotski.
Teatrivooru kohtunikud olid Andrei Hartšenko, Vladimir Vysotski ja Tõnu Laikre, keda ühel teatrivooru päeval asendas tema abikaasa Piret Laikre.
Finaalsaadete kohtunikeks olid peamiselt Lauri Viikna, Meelis Eskola ja Adolf Käis. Asenduskohtunikena tegid üksikutes saadetes kaasa Ivo Linna, Mia (Kersti Kukk), Silvi Vrait, Olga Sinjakova ja Kirill Vlassov.
Finalistid
Ivar Musta tiimi pääsesid otse Mariel Aim, Margit Viirma, Jekaterina Kolpakova ja hilisema hääletusega Julia Kuusmets. Andrei Hartšenko tiimi pääsesid otse Nois Niin, Anett Tamm, Julia Pavlova ja hiljem Artur Kazarjan. Tõnu Laikre tiimi pääsesid otse Janek Valgepea, Stefania Airapetjan, Stefan Airapetjan ja hiljem Inga Tislar.
Superfinaali pääses igast tiimist üks laulja. Ivar Musta tiimist pääses edasi Margit Viirma, Andrei Hartšenko tiimist Nois Niin ja Tõnu Laikre tiimist Stefania Airapetjan.
Saate võitis Stefania Airapetjan, kes sai auhinnaks plaadilepingu Wolk Recording Studioga Lätist.
Hallstätteri järv
pisi|Hallstätteri järv Hallstätteri järv (saksa keeles Hallstätter See) on kohaliku Hallstatti väikelinna järgi nimetatud järv Salzkammerguti piirkonnas Austrias. Järve läbib Trauni jõgi, mis voolab Linzi lähistel paremalt Doonausse.
Suuriku pank
Suuriku pank on pank Saaremaal Saaremaa vallas.
Panka moodustava järsaku pikkus on 1,6 km ja kõrgus 20 m. Pangal paljanduvad Jaani lademe Mustjala ja Ninase kihistiku kivimid.
Donbas Arena
pisi Donbas Arena (ukraina Донбас Арена) on Ukrainas Donetskis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist, üks veerandfinaal ja üks poolfinaal. Staadion on Donetski Šahtari koduväljakuks.
Staadion valmis 29. augustil 2009 ja see mahutab 51 504 pealtvaatajat.
Ott Valdma
Ott Valdma (sündinud 2. detsembril 1984 Tartus) on poliitik ja viimane Kõue vallavanem.
Haridus
2001. aastal lõpetas Valdma Ardu Põhikooli, 2004. aastal Kose Gümnaasiumi ja 2007. aastal Tartu Ülikooli riigiteaduste erialal.
Ühiskondlik tegevus
Aastatel 2007–2008 läbis ajateenistuse Eesti Mereväes (madrus, hiljem nooremmaat).
Poliitiline tegevus
2005. aastal kandideeris Kõue vallavolikogu valimistel Eestimaa Rahvaliit nimekirjas ning kogus 18 häält, millega oli Eestimaa Rahvaliit 1. volikogu asendusliige Kõue vallavolikogus. Asendusliikmena osales 2009. aastal Kõue vallavolikogu töös.
2009. aastal kandideeris Kõue vallavolikogu valimistel Valmisliit Siin Me Elame nimekirjas ning kogus 138 häält (18% kõigist hääletanutest ning 38% Siin Me Elame häältest) ehk poole rohkem hääli kui ametis olev vallavanem Andres Õis (69 häält) ning valiti Kõue vallavolikogu liikmeks ning hiljem Kõue vallavanemaks. Siin Me Elame sai 5 Kõue vallavolikogu 9 kohast.
Ott Valdma on alates 27. jaanuarist 2011 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonna liige.
2017. aastal kandideeris Kose valla vallavolikokku SDE nimekirjas ja kogus 155 häält (5% kõigist hääletanutest ja 33% SDE nimekirja häältest) ning valiti Kose vallavolikogu liikmeks, töötas samal ajal edasi Kose vallavalitsuse liige ning Kose vallavalitsuse abivallavanema ametikohal. Kinnitati Kose valla vallavalitsuse liikmeks ning jätkas samal ametikohal. SDE sai valimistel 3 kohta 19-st ning moodustas koalitsiooni koos VL Meie Vald nimekirjaga (3+9).
Luigi Galvani
pisi|Luigi Aloisio Galvani Luigi Aloisio Galvani (ladina keeles Aloysius Galvani; 9. september 1737 Bologna – 4. detsember 1798 Bologna) oli itaalia arst, füüsik ja filosoof.
Ott Valdma
Poliitiline tegevus
2018. aasta märtsis soovisid SDE vallavolikogu liikmed koalitsioonist lahkuda seoses VL Meie Vald ebaterve käitumise, haridusnõuniku probleemide ning vallavolikogu esimehe koalitsiooni nõrga juhtimisega. VL Meie Vald algatas umbusaldusemenetluse vallavalitsuse liikme Ott Valdma, hariduskomisjoni esimehele Margit Mikule ja vallavolikogu aseesimehele Astrid Ojasoonele. VL Meie Vald nimekirjaga liitus VL Uus Aeg nimekirjast Tiiu Jalg. Umbusaldamine läks läbi ning Ott Valdmal tuli valida, kas jätkata ametnikuna abivallavanema ametikohal ja loobuda vallavolikogu mandaadist või loobuda abivallavanema ametikohast ning jätkata Kose vallavolikogu liikmena. Ott Valdma valis vallavolikogu liikme töö.
Luigi Galvani
1780. aastal avastas Galvani, et surnud konna jalad tõmbuvad elektri toimel kokku. See oli üks esimesi uurimusi elusorganismide närvisüsteemi elektrofüsioloogia kohta.
Ott Valdma
Poliitiline tegevus
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 102 häält ning ei osutunud valituks.
Luigi Galvani
Galvani tee elektrofüsioloogiasse
Luigi Galvani vanemad olid Domenico ja Barbara Foschi. Domenico töötas kullassepana ning nende pere oli piisavalt jõukas, et saata üks poegadest ülikooli. 15-aastaselt liitus Galvani Oratorio dei Padri Filippini usulahuga. Galvani soovis oma elu siduda kirikuga, ent astus vanemate keelitusel 1755. aastal Bologna ülikooli filosoofia teaduskonda. Ta lõpetas 1759. aastal ülikooli meditsiini- ja filosoofiakraadiga. Meditsiiniõpingud olid pigem raamatupõhised ja kursustel domineerisid Hippokratese, Galeni ja Avicenna tekstid. Galvani huvitus ka kirurgiast, milles täiendas end nii teoreetiliselt kui ka praktiliselt. Ülikooli lõpetamise järel kandideeris ta ülikooli õppejõu kohale. 1762. aastal nimetati Galvani ülikooli alaliseks anatoomiks ja kirurgia aulektoriks. Samal aastal nais ta oma professori, Gusmano Galeazzi tütre, Lucia Galeazzi. Galvani kolis Galezzide juurde ning aitas professorit tema uurimistööga. Pärast Gusmano Galeazzi surma 1775. aastal oli Galvani tema mantlipärija nii professori kui ka õppejõu kohal.
Kirurgiat õpetades sattus Galvani vaimustusse teoreetilisest anatoomiast. 1776. aastal hakkas ta Bologna Teaduste Akadeemias õpetama praktilist anatoomiat, mis kohustas teda igal aastal avaldama vähemalt ühe teadusartikli. Galvani järgis eeskirja kuni surmani. Bologna Teaduste Akadeemia perioodilisse väljaandesse koguti liikmete olulisemad tööd, mis saadeti teiste riikide akadeemikutele. Publitseerimine oli väga aeglane protsess ning seetõttu vaieldi tihti teema eesõiguse üle. Galvani pidi neli aastat järjest oma teemast Antonio Scrapa kasuks loobuma. On oletatud, et Scrapa käis Galvani loenguid kuulamas ning esitles tema tulemusi oma nime all.
pisi|vasakul|Galvani laboratoorium
Galvanit huvitas, kuidas elekter mõjutab elusorganismi, mis oli kannustatud 18. sajandi keskel inimkehaga tehtud uurimustest. Populaarseks on saanud legend, mille kohaselt nülgis Galvani konna laual, kus ta oli äsja teinud katseid staatilise elektriga (konna nahka hõõrudes). Uurijate üllatus oli suur, kui elutu konna jalad hakkasid liikuma, kui Galvani assistent puudutas staatilise elektriga laetud skalpelliga konna jalast väljas olevat närvi.
Kirjeldamaks jõudu, mis katses lihased aktiveeris, võttis Galvani kasutusele termini "loomne elekter". Galvani leidis sarnaselt oma kaasaegsetega, et tõmblusi põhjustas närvide kaudu lihastesse liikuv elektriline fluidium. Samal ajal tegutsenud kolleegi ja intellektuaalse konkurendi Alessandro Volta soovitusel nimetati nähtus galvanismiks. Kuigi Galvanit tunnustati bioelektriliste fenomenide avastamise eest, siis terminit "galvanism" kohtab tänapäeval eelkõige ajaloolises kontekstis. Galvani tegi pioneerlikke katsetusi valdkonnas, millest välja kasvanud teadusharu hakati hiljem nimetama elektrofüsioloogiaks.
pisi|[[Alessandro Volta (1745–1827)]]
Elu pärast avastust: Galvani ja Volta debatt
Pavia ülikooli eksperimentaalfüüsika professor Alessandro Volta oli üks esimestest teadlastest, kes kordas ja kontrollis Galvani katset. Alguses pooldas ta nn loomse elektri ideed, ent hakkas kahtlustama, et tõmblusi ei põhjusta mitte närvidest tulenev elekter, vaid metallist elektrood, mida Galvani oma katses kasutas. Galvani nn konnapatarei inspireeris Voltat sedavõrd, et ta leiutas peatselt algelise galvaanielemendi. Galvani oli veendunud, et nn loomne elekter tuli vaagnalihastest, Volta aga pidas selle nähtuse põhjuseks konna naha hõõrumist. Pärast vastuolusid Voltaga hoidis Galvani tagaplaanile, milles oli osaliselt süüdi ka tervise halvenemine abikaasa surma tõttu 1790. aastal. Galvani usaldas loomse elektri seisukohtade kaitsmise oma onupojale, Giovanni Aldinile.
Surm
Galvani uuris nn loomset elektrit surmani. Pärast Napoleoni vallutusi 1797. aastal rajati Põhja-Itaalias Tsisalpiini vabariik, kus kõiki professoreid sunniti uuele korrale truudust vanduma. Galvani keeldus seda tegemast ning ta tagandati akadeemiliselt positsioonilt, mis jättis ta ilma majanduslikust toest. Galvani suri 4. detsembril 1798 oma venna kodus Bolognas, masenduses ja vaesuses.
Rewilli huvikool
Rewilli huvikool oli huvikool Tallinnas aadressil Narva maantee 38. Kooli haldas MTÜ Eesti Nukk.
Koolis õpetati muu hulgas mitmesugust käsitööd (nt kudumist, heegeldamist), maalimist.
Kool asutati 2007.
Richard Schrock
pisi|Richard Schrock (2012) Richard Royce Schrock (sündinud 4. jaanuaril 1945 Berne'is Indianas) on Ameerika Ühendriikide keemik, Nobeli auhinna laureaat.
2005. aastal sai ta koos Robert Grubbsi ja Yves Chauviniga Nobeli keemiaauhinna metateesimeetodi väljaarendamise eest orgaanilises sünteesis.
Schrock lõpetas 1967. aastal California Ülikooli Riverside'is ja sai 1971. aastal doktorikraadi Harvardi Ülikoolist. 1975. aastal asus ta tööle Massachusettsi Tehnoloogiainstituuti, 1980. aastal sai ta sealsamas professoriks.
Madi kraav
Kraavi pikkus on 1,1 km, valgla pindala 7,4 km², langus 6 m ja lang 5,54 m/km. Kraav saab alguse 79 m kõrgusel Pulleritsu külas Kulli järvest ning suubub Raassilla külas 73 m kõrgusel vasakult poolt Virastuojasse 7 km kaugusel selle suudmest. Kraav kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Jaan Saul
pisi|Jaan Saul aastal 1966 Moskvas
Jaan Saul (25. detsember 1936 – 3. juuli 1966) oli eesti näitleja ja lavastaja.
Lapsepõlv
Jaan Saul sündis 25. detsembril 1936 teise lapsena Linda ja Voldemar Sauli peres. Linda Saul oli Tallinna Töölisteatri dirigent, hilisem Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri muusikajuht. Voldemar Saul oli Eesti Raadio Sümfooniaorkestri viiulimängija. Väiksena oli Jaan tihti emaga teatris kaasas. Lapsepõlve mängukaaslasteks olid näitejuht Leo Kalmeti pojad Hanno ja Toomas Kalmet, tulevased kunstnikud Henno ja Jüri Arrak ning tulevane raadiomees Andres Vihalem. Teise maailmasõja ajal elas Jaan Saul vanematega sõjapaos Koloveres. Jaan lõi kaasa pioneerilaagrites ja spordis ning ilmutas juba varakult huvi humanitaaralade vastu. 1951. aasta sügisel põetud sarlakite tüsistused põhjustasid südamereuma.
Keskkool
18-aastaselt, õppides Tallinna II Keskkooli X klassis, hakkas Jaan Saul süstemaatiliselt päevikut pidama. Päevikutes jättis endast väga vastuolulise mulje: olles koolis ja ka väljaspool kooli väga tegus, kirjutas oma päevikutes tihti üksindusest ja kurvameelsusest. Päevikutega paralleelselt on säilinud usalduslikke kirjavahetusi lähemate sõpradega ja armastatuga. Jaan Saulil oli tõesti palju huvialasid: kooli huviringid, matemaatika, füüsika, muusika, raamatud, teatrikülastamine, male, sport. 1954. aastal sai Jaan Saul tunnistuse, et läbis seitsme aasta jooksul muusikakooli klaveriklassi. Samas andsid tunda ka südamehaigusest tulenevad terviseprobleemid. Jaan Sauli põhimõttekindlust ja elu väärtustamist võis jälgida juba tema keskkooliaastatel, mil ta tegi otsuseid terveks eluks, näiteks karskuse väärtustamine ja endakirjutatud "kümne käsu" seadmine. Jaan Saul lõpetas keskkooli 26. juunil 1956.
Ülikool
1956. aasta sügisest õppis Jaan Saul Tartu Riiklikus Ülikoolis matemaatika-loodusteaduskonna füüsika eriharus. Seal õppimise ajal osales TRÜ meeskoori ja ka draamaringi töös. Kui 1957. aastal avati Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateeder (1.lend), otsustas Jaan Saul enda andes kaheldes sinna mitte katsetada, põhjendades oma päevikus 25. juunil 1957:
Kindlasti mängis selles otsuses rolli ka Tartus õppiv armastatu Malle. Kuid juba 1957. aasta detsembris saatis Jaan Saul kirja sisseastumissoovidega Voldemar Pansole. 1958. aasta veebruaris astuski ta eksamikomisjoni ette, et pääseda lavakunstikateedri II kursusele. Samal ajal oli TRÜ draamaringis töös Archibald Cronini "Jupiter naerab", mis esietendus 29. aprillil 1958. Jaan Sauli dr. Venner pälvis suurt tunnustust.1958. aasta augustis sooritas Jaan Saul ka nõuetekohased sisseastumiseksamid ning võeti Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri I lendu vastu tingimusel, et sooritab esimese semestri jooksul I kursuse eksamid. Kateedris olid õppejõududeks Voldemar Panso, Vello Rummo, Ilmar Tammur, Helmi Tohvelman, Leo Kalmet.
1959. aasta suvel hakati tegema filmi "Vihmas ja päikeses", mille režissöör oli Herbert Rappaport, stsenarist Egon Rannet ja peaosas Jaan Saul. 1960. aastal linastunud film ei täitnud küll kriitikute ootusi, kuid oli Jaan Saulile tarvilik kogemus edasiste õpingute jaoks.
Teatrikooli viimasel kursusel kohtus Jaan Saul Aime Piirsaluga, kellega ta 28. juulil 1962 abiellus.
I lennu diplomilavastustes sai Jaan Saul ennast väga mitmekülgselt näidata: ta oli Andrus Kaksteist Voldemar Panso "Muhulastes" ("Muhulaste imelikud juhtumised Tallinna juubelilaulupeol" Juhan Smuul), kuritegeliku jõugu ninamees Glotov Voldemar Panso "Kahes värvis" ( Aleksandr Zak, Igor Kuznetsov), Don Juan Ilmar Tammuri "Nähtamatus daamis" (Pedro Calderón de la Barca) ja muistne eesti väepealik Lembitu Leo Kalmeti "Lembitus" (Juhan Sütiste). Jaan Saul sai diplomitööde osatäitmise eest vägagi positiivset tagasisidet nii kriitikutelt kui ka õppejõududelt.
Pärast lavakunsti kateedri lõpetamist suundus Jaan Saul tööle Vanemuise teatrisse.
Vanemuine
26. augustil 1961 võeti Jaan Saul ja Kulno Süvalep ametlikult Vanemuise teatrisse tööle. Esialgu majutati mõlemad mehed teatri vastas asuvasse puumajja. Väljavalitu Aime Piirsalu jäi Tallinnasse ja suhtlus toimus kirja teel. Jaan Sauli esimene roll Vanemuises oli peaosa A. Šteini dramaatilises jutustuses "Ookean". Kuigi Jaan Sauli jaoks palju raskusi valmistanud komandör Platonovi roll sai kriitikutelt ja rahvalt tunnustust, algas pärast lavastuse esietendust (21. oktoober 1961) ajakirjanduses mõttevahetus pigem Platonovi tegelaskuju, mitte Sauli osatäitmise kohta.
Vaevalt langes eesriie "Ookeani" esietendusel, kui algasid proovid K. Simonovi draamaga "Ta oli neljas". Sellele järgnes otsekohe R. Rollandi revolutsioonidraama "14. juuli", 1962. aasta kevadel jõudis publiku ette M. Birjukovi komöödia "Tüliõun".
1962. aasta lõpul algasid Sophoklese "Kuningas Oidipuse" proovid, lavastaja Voldemar Panso. Oidipusest sai Jaan Sauli üks suuremaid rolle, lavastusest tehti ka raadioteatri versioon. Jaan Sauli viimaseks osatäitmiseks Vanemuises jäi Ivan Sõssojev lavastuses "Esimene ratsavägi", mis küll lavastusena polnud edukas, kuid Jaan Sauli osatäitmine pälvis jälle tunnustust.
1963. aastal valiti Jaan Saul rahvasaadikuks Tartu Linna Töörahva Saadikute Nõukogusse, kus tema ülesandeks oli tegeleda teatri- ja kinotöö probleemidega. Vanemuises kerkinud probleeme arutati 1964. aasta jaanipäeval peetud kogu kollektiivi koosolekul, kus Jaan Saul koos teiste näitlejatega avaldasid pahameelt peanäitejuhi Kaarel Irdi lavastamismeetodite kohta. Jaan Saul lahkus Vanemuisest 1964. aastal ja läks Moskvasse kõrgematele stsenaristide ja režissööride kursustele.
Moskva
1964.–1965. aastal õppis Jaan Saul Moskvas filmirežiid. Sealsed õpingud pakkusid talle uusi teadmisi lavastamise ja filmi alal, aga ka võitlusi õppejõududega diplomifilmi stsenaariumi valiku pärast. 1964. aastal sündis Saulide peres poeg Juhan, abikaasad suhtlesid enamasti vaid kirja teel.
1965. aasta kevadel töötas Jaan Saul koos Rein Olmaruga Moskvas Armee Keskteatris Voldemar Panso assistendina lavastuse "Kihnu Jõnn" juures. Panso äraolekul anti neile ka võimalus ise 10 proovi läbi viia. Kõhklus filmi ja teatri vahel valdas Jaan Sauli meeli kuni 1965. aastani, mil asutati Eesti NSV Riiklik Noorsooteater.
Noorsooteater
Voldemar Panso asutatud Noorsooteatrisse jõudes sai Jaan Saul juba esimestel kuudel ülesande asendada reisil viibivat peanäitejuhti. Teater läks oma maja puudumise tõttu ringreisile, kus esitati luulekava. Pärast ringreisi asusid Jaan Saul ja Rein Olmaru üles soojendama lavakunstikateedri II lennu diplomilavastusi ning tõid oma lavastusena välja A. Andrejevi "Otsustage meie üle, inimesed". Olude sunnil siirdus Rein Olmaru Moskvasse, mistõttu Jaan Saul pidi ise osatäitjana üles astuma. Lavastusele andis lõpliku lihvi reisilt tagasi jõudnud Voldemar Panso. Tööd oli Saulil ka muude lavastuste ja filmidega, kuid ringreisil olles haigestus Jaan Saul grippi ning südamereuma viis ta jaanuaris 1966 taas haiglasse. Märtsis haiglast vabanenuna asus ta kohe lavastama Jevgeni Švartsi "Lumekuningannat". Enne esietendust sündis Saulidel tütar Anneli. 10. mail esietendunud "Lumekuningannaga" polnud Saul päriselt rahul ning plaanis järgmiseks teatrihooajaks muutusi, samal ajal olid tal Noorsooteatris käimas ka "Hamleti" proovid. 17. mail 1966 andis ta lavastuses "Otsustage meie üle, inimesed" oma viimase etenduse.
Mai lõpus käis ta Tšehhoslovakkias, kuid ka see reis kulges haiguse tähe all.
Jaan Saul suri 3. juulil 1966 gripi ja südamehaiguste tagajärjel, olles alles 29-aastane. Matusetalitus toimus Noorsooteatris 6. juulil.
Kirjandus
Jaan Saulilt on säilinud üksikasjalikud päevikud ning kirjavahetus kodustega, sõpradega, kursuse- ja klassikaaslastega, oma põhiautoriteedi Voldemar Pansoga ja abikaasa Aimega, millest osa asuvad Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis, osa on erakätes. 1972. aastal on ilmunud Leenu Siimiskeri põhjalik raamat Jaan Saulist, milles pole raamatu ilmumisajast sõltuvalt kõiki Sauli isiksuse tahke avalikustatud.
Isiklikku
Jaan Sauli ema Linda Saul oli Tallinna Töölisteatri dirigent, hilisem Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri muusikajuht, isa Voldemar Saul oli Eesti Raadio Sümfooniaorkestri viiulimängija. Tema vend oli dirigent Peeter Saul.
Abielust Aime Piirsaluga on neil kaks last: arst Anneli Elme ja filmiprodutsent Juhan Saul Gross.
Põhja-Makedoonia suursaadik Eestis
Põhja-Makedoonia suursaadik Eestis on Põhja-Makedoonia volitatud suursaadik Eestis. Suursaadik resideerib Põhja-Makedoonia suursaatkonnas Tallinnas.
Veibri mõis
Veibri mõis (saksa keeles Timmofer, ka Timmomois) oli riigimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
IS-1
IS-1 (vene keeles ИС-1; Иосиф Сталин-1 ehk Jossif Stalin 1) oli Teise maailmasõja ajal Nõukogude Liidus konstrueeritud ja toodetud rasketank. Tank võeti kasutusele 1943. aasta septembris ja see püsis Nõukogude Liidus teenistuses kuni 1953. aastani.
Eellugu
IS-1 tanki eelkäijaks oli Nõukogude Liidu marssali Kliment Vorošilovi järgi nime saanud KV tankiseeria. Erinevad KV tankid moodustasid enamuse Nõukogude Liidu käsutuses olnud rasketankidest Teise maailmasõja alguses. KV tanke kritiseeriti mitmelt põhjusel. Nad kandsid sama 76,2 mm kahurit nagu keskmised tankid T-34, mis tähendas, et nende tulejõud oli samaväärne. Nad olid küll paksema soomusega, kuid see polnud piisav kõigi Saksa tankitõrjerelvade vastu. Samas tegi paksem soomus tanki raskemaks ja see oli vähem mobiilne kui T-34. Ka tanki sisemine ruumipaigutus oli halb ja tanki komandör oli samal ajal ka kahuri laadur. See kõik mõjus negatiivselt tanki juhtimisele ja tule kiirusele. Samuti oli probleeme käiguosa mehaanilise vastupidavusega. Rindelt tuleva negatiivse tagasiside tõttu oleks Stalin 1943. aastal rasketankide tootmise Nõukogude Liidus peaaegu lõpetanud, kuid rindele ilmunud uute Panther ja Tiger I tüüpi saksa tankide ning inseneride mõjutusel jäi see otsus tegemata.
Juba 1942. aastal oli alanud projekt parema soomuse ja relvastusega rasketanki loomiseks KV-13 nime all. Esimene prototüüp valmis mais 1942. Põhiliseks muudatuseks oli metallivalu ulatuslikum kasutamine torni ja suure osa kere valmistamisel. Esimestel katsetustel ilmnesid vead ülekandega ja roomikud kippusid purunema. Vigade parandamiseks võeti üle mitmeid KV-1S veermiku osi, kuid edasist tööd hakkas segama Stalini vastuseis rasketankide ehitamisele. Peakonstruktor Žozef Kotin jätkas siiski omal initsiatiivil tööd ja lasi oma meeskonnal kogu tanki sisemise paigutuse ringi mõelda. Algsest kavandist jäi alles ainult vedrustus ja veermik. Kotini töö tasus ennast ära, kuna 1943. aasta alguses nõudmine uue rasketanki järgi taastus.
Kotin jagas oma meeskonna kahte ossa. Esimene neist arendas edasi KV-1S tanki. Tanki esisoomuse paksust suurendati (82 mm asemel 110 mm) ja torn koos 85 mm D-5T kahuriga võeti IS-1 projektist. Projekt sai nimeks KV-85 ja kuna IS-1 tootmine venis, siis toodeti seda ajutise lahendusena 130, 144 või 148 tükki.
Teine meeskond arendas edasi KV-13 projekti. Kuna Kliment Vorošilov oli langenud ebasoosingusse, siis nimetati uus tank hoopis Jossif Stalini järgi. Esialgseks tähistuseks oli IS-85 kahuri kaliibri järgi, mis muudeti hiljem IS-1-ks.
Kirjeldus
pisi|IS-1 prototüüp 1943. aastal IS-1 konstruktsiooni mõjutas oluliselt vajadus paigutada torni suurem ja võimsam 85 mm kahur senise 76,2 mm asemele. Suurema relva mahutamiseks suurendati kere mõõtmeid ja sellega tõusis ka kaal. Kuna samal ajal täiustati käigusüsteemi, oli IS-1 vaatamata suuremale kaalule parema mobiilsusega kui KV-85 ja ületas seda ka soomuse efektiivsuse poolest.