cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mátra
Piirkond on tähtis endine vulkaaniline piirkond. See kujunes Pannoonia merre vulkaanilise saarena; peamiseks vulkaaniliseks kivimiks selles piirkonnas on trahhüüt. Mäestiku lõunapoolsetel nõlvadel esineb rüoliiti, marglit ja lössi, seal kasvatataeks viinamarju (põhiliselt muscat ja traminer) ja toodetakse veini.
Galyatetős asuvas Kékestető meteoroloogiajaamas teostatakse pidevaid vaatlusi aastast 1925. Jaama asukoht mägises piirkonnas on taganud selle, et sealt pärineb rohkeim ilmarekordeid kui teistest Ungari meteoroloogioajaamadest.
Sealsete maastike kaitseks on loodud Mátra maastikukaitseala, mis allub Büki rahvuspargile.
Geoloogia
Mäestiku põhjanõlvadel esineb ka miotseenieelseid kivimeid, mis Mátra lõunapoolsemas osas on piirkonna vajumise järel nooremate kivimite alla mattunud. Seal võib leida nii Permi ajastu lubjakivisid, Mesosoikumi basalti kui ka Triiases moodustunud lubjakivi, radiolariiti ja argilliiti.
Mátras esinevad ka Oligotseenist pärinevad settekivimid (savi ja mergel), mille vahel esineb kihiti tuffi. Selle päritolu pole aga teada; see võib olla seotud kohaliku vulkanismiga, kuid võib pärineda ka kaugemalt. Ka Miotseeni algusest pärineb settekivimeid, sealhulgas liivakivi.
Suur osa mäestiku kivimeist on Miotseenis tekkinud vulkaanilised kivimid. Suur osa sealsetest vulkaanidest purskasid andesiiti; andesiitset päritolu tuffi esineb ka Mátras. Andesiitne laava muutus andesiidiks vahevööd läbides ja sealseid kivimeid lahustades, ent säilitas algse basaltse laava voolavuse ja moodustas laavakatteid. Teine oluline laavatüüp oli kaltsiumirikas laava. Happelisema laavaga kaasnes plahvatuslik vulkanism ja datsiitse päritoluga tufi teke, kuigi plahvatustes tekkinud kaldeerade asukohad pole tänapäeval kindlat tuvastatavad. Hiljem kujunesid seal savikad lubjakivid, aktiivsema vulkanismi lakkamise järel esines seal üksikuid rüoliitset laavat purskavaid vulkaane.
Kõvad andesiitsed laavakatted hoidsid mäestiku kõrgemaid kohti kulumisest ja panid aluse sealsete tippude tekkele.
Sealse vulkanismi põhjustas Tisza-Daakia ja ALCAPA mikrolaamade kokkupõrge, millega ei kaasnenud subduktsiooni, ja nende pöörlemisest tekkinud pinged.
Vulkanism on pannud aluse mitmetele maagileiukohtadele, samas kui Pannoonia mere aladel tekkisid pruunsöe lademed.
Mark Lascelles
Mark Lascelles (sündinud 4. juulil 1965 Londonis) on George Lascellesi ja tema teise abikaasa Patricia Tuckwelli ainus laps.
Kuna Mark on sündinud väljaspool abielu (tema vanemad abiellusid 1967), ei kuulu tema ega ta järglased Briti troonipärimisjärjekorda ega Harewoodi krahvkonna pärijate hulka.
Ta abiellus 8. augustil 1992 Andrea Kershaw'ga, neil on kolm last:
16. juulil 2011 abiellus ta Judith Anne Kilburniga.
Pikk s
25px|right|ſ Pikk s (ſ) on s|s-tähe variant, mida kasutatakse peamiselt gooti kirjas. Pikk s on üksnes väiketäht, suurtähena kasutatakse tema asemel S-tähte.
Pikk s kirjutati silbi alguses või keskel, aga silbi lõppu kirjutati lühike s (s).
Kui saksa keelt hakati kirjutama gooti kirjas, siis kujunesid seal välja keerukamad reeglid. Nimelt ei kirjutatud seal liitsõna koosseisu kuuluva sõna lõppu lühikest s-i, vaid pikk.
Aftenposteni kuldmedal
Aftenposteni kuldmedal (Aftenpostens Gullmedalje) on autasu, mida antakse välja aasta parima spordisaavutuse eest Norra sportlasele. Sportlane võib selle saada elus ainult korra.
Esimest korda andis medali välja 1933. aastal ajaleht Idrettsbladet. 1934. aastast hakkas seda välja andma ajaleht Morgenbladet ning selle nimeks sai Morgenbladeti kuldmedal (Morgenbladets gullmedalje, 1993–1996 Stiftelsen Morgenbladets gullmedalje). Aastatel 1940–1945 auhinda välja ei antud. Praegust nime kannab auhind 1997. aastast ajalehe Aftenposten järgi.
Pikk s
Pikk s kujunes rooma kursiivi s-tähest, mis oli sellega üsna sarnane. Kui 8. sajandi lõpul hakati kasutama karolingide minuskleid, mis eristasid väike- ja suurtähti, omandas pikk s püstisema kuju.
Pikk s sarnanes väga f-tähega. Mõnikord oli tal isegi keskel kriipsuke, näiteks gooti kirjas. Seetõttu aeti neid sageli segamini.
Mõnes ortograafiasüsteemis olid s ja pikk s täiesti eraldi tähed, mida hääldati erinevalt. Selle näiteks võib tuua sloveeni keele kirjutamiseks loodud Bohoriči tähestiku, mille 1584 avaldas Adam Bohorič ja mida esimesena kasutas Primož Trubar, kes ühtlasi avaldas esimese sloveenikeelse trükitud raamatu. Selles kirjasüsteemis kasutati pikka s-i s- ja š-hääliku esitamiseks, aga lühikest s-i z- ja ž-hääliku esitamiseks. Suurtähena kirjutati alguses mõlema jaoks S, aga hiljem hakati nende eristamiseks pika s-i jaoks kasutama suurtähte Ş.
Pikk s kadus kasutuselt 18. sajandi teisel ja 19. sajandi esimesel poolel. Hispaanias toimus üleminek 1760–66, Prantsusmaal 1782–93 ning Suurbritannias ja USA-s 1795–1817. Näiteks Hispaania mitmeköitelises teoses "España Sagrada" toimus üleminek 16. köites 1762. "The Times" loobus pikast s-ist 10. septembril 1803. USA kongress loobus pika s-i kasutamisest ametlikes dokumentides 1. jaanuaril 1804. Briti kolooniatest kasutas pikka s-i ametlikes dokumentides viimasena Kanadas asuv Nova Scotia 1816. aastal. Encyclopaedia Britannica viimane väljaanne, mis kasutas pikka s-i, valmis 1817, aga järgmine, mis hakkas ilmuma 1823, seda enam ei teinud. Eestis kaotati pikk s kasutuselt koos antiikvale üleminekuga ja 1940. aastaks oli see põhiliselt asendatud. Saksamaal kaotati pikk s koos gooti kirjaga 1941. aastal.
Pikk s on tänapäeval kasutusel integraali tähisena. Selle tähistuse võttis kasutusele Gottfried Leibniz ladinakeelse sõna summa esitähe järgi (Leibniz kirjutas seda sõna kujul ſumma). Trükis kasutas Leibniz seda tähistus esimest korda oma artiklis "De Geometria" 1686. aasta juunis, aga käsikirjas kasutas ta seda juba alates 1675. aastast. Näiteks määratud integraal funktsioonist f(x) a-st b-ni kirjutatakse
Mitmes skandinaavia ja germaani keeli kõneleval maal on pikk s säilinud logodel ja muudel märkidel. Näiteks võib tuua Jägermeiſteri logo, Norra ajalehed Aftenpoſten ja Adresſeaviſeni ning Soome Siſu pastillid.
Pika s-i sarnast märki kasutatakse hääletu postalveolaarse frikatiivi (š-hääliku) esitamiseks alates 1847. aastast, mil Isaac Pitman avaldas oma fonotüüpilise tähestiku. Tänapäeval kasutab sellist tähistust rahvusvaheline foneetiline tähestik IPA ja see on kasutusel mõne aafrika keele tähestikus.
Pikk s koos s- või z-tähega moodustab saksa keeles kasutatava ligatuuri ß.
Pikka s-tähte kasutati Briti saartel šillingi tähistajana. Suurbritannias kadus šilling käibelt 1971 ja Iirimaal 1. jaanuaril 1993. Kuna trükitehniliselt polnud alati võimalik pikka s-i kasutada, siis oli üldiselt levinud tava kirjutada selle asemel /-.
Karika kõrts
Karika kõrtsi (tšehhi U Kalicha) Prahas kirjutas tuntuks tšehhi kirjanik Jaroslav Hašek teoses "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil".
Balezino rajoon
Balezino rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Udmurtias. Piirneb põhjas Kirovi oblastiga.
Moodne viievõistlus 1968. aasta suveolümpiamängudel
Moodne viievõistlus 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 13.–17. oktoobrini.
Balezino rajoon
Rajoon jaguneb Balezino linnaasunduseks ja 16 külaasunduseks (сельское поселение).
Moodne viievõistlus 1968. aasta suveolümpiamängudel
Individuaalne
Olümpiavõitja 1964: Ferenc Török (Ungari) 5116. 46 võistlejat.
Eesti Vabariigi aastapäev
pisi|[[Eesti lipp Pika Hermanni tornis]] pisi|Vabariigi aastapäeva paraad Tallinnas, 24. veebruar 2011 pisi|Tartu üliõpilaskorporatsioonid oma lippudega Eesti lipu tervitamisel Tartu tähetorni juures, 24. veebruar 2013 Eesti Vabariigi aastapäev on 24. veebruaril, millega tähistatakse Eesti Vabariigi väljakuulutamist 1918. aasta 24. veebruaril. Sel päeval avaldati Tallinnas "Manifest kõigile Eestimaa rahvastele", milles kuulutati välja sõltumatu ja demokraatlik Eesti Vabariik. 24. veebruar on Eesti rahvuspüha ja iseseisvuspäev.
Moodne viievõistlus 1968. aasta suveolümpiamängudel
Meeskondlik
Olümpiavõitja 1964: NSV Liit (14 961). 15 meeskonda.
Eesti Vabariigi aastapäev
Iseseisvuspäeva üritused algavad tavakohaselt sinimustvalge Eesti lipu piduliku heiskamisega Pika Hermanni torni. See traditsioon sai alguse 1989. aastal. 23. veebruari õhtul kell kümme langetati Pika Hermanni tornis ENSV punalipp ja anti üle Ajaloomuuseumi töötajatele. 24. veebruaril 1989 Moskva aja järgi kell 8.33 heisati Pika Hermanni torni taas sinimustvalge rahvuslipp. Sellest päevast alates tähistatakse igal aastal Eesti Vabariigi aastapäeva algust riigilipu heiskamise tseremooniaga.
Moodne viievõistlus 1968. aasta suveolümpiamängudel
Lõpptulemus
Rootsi diskvalifitseeriti, sest Hans-Gunnar Liljenvall oli tarvitanud alkoholi. See oli ainus positiivne dopinguproov México olümpiamängudel.
Eesti Vabariigi aastapäev
Sinimustvalge lipp heisatakse pidulikult Eesti hümni saatel Pika Hermanni torni päikesetõusul. Varahommikune lipuheiskamise tseremoonia toimus aastatel 1989–1999 Kuberneri aias ja 2000–2016 Toompea lossi hoovis. Alates 2017. aastast toimub see üritus taas Kuberneri aias. Traditsiooniliselt peab tseremoonial kõne Riigikogu esimees ja õnnistussõnad ütleb Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskop. Ette loetakse Eesti Vabariigi iseseisvusmanifest. Kuberneri aeda on üles rivistatud Kaitseliidu, naiskodukaitse, noorkotkaste, kodutütarde, skautide, gaidide, akadeemiliste organisatsioonide, seltside, ühingute ja koolide liputoimkonnad. Eesti Meestelaulu Seltsi meeskooride ning Politsei- ja Piirivalveorkestri esituses kõlab Eesti hümn Friedrich Paciuse "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" Johann Voldemar Jannseni sõnadele ning isamaalised laulud nagu Enn Võrgu "Eesti Lipp" Martin Lipu sõnadele ning Juhan Aaviku "Hoia, Jumal, Eestit" Aleksander Leopold Raudkepi sõnadele.
Balezino rajoon
Suuremad asulad on Balezino ja Andreišur.
Eesti Vabariigi aastapäev
Eesti iseseisvuse taastamise järgsel ajal on taastatud Eesti Vabariigi aastapäeva tähistamisel Eesti kaitseväe paraadide traditsioon, nii nagu see on kombeks paljudes riikides. Samuti on tavaks, et Eesti president korraldab iseseisvuspäeval piduliku vastuvõtu, kus annab üle riiklikud teenetemärgid, mille saajate nimekiri on varem ajakirjanduses avaldatud. Nii paraad kui ka vastuvõtt on eri aastail toimunud eri linnades, 2014. aastal toimusid need Pärnus. Paraadist, vastuvõtust ja vastuvõtule eelnevast kontserdist, mille alguses peab president aastapäevakõne, toimub otseülekanne televisioonis. Vastuvõtul toimuvat kätlemistseremooniat, kus president ja presidendi abikaasa kõiki külalisi tervitavad, on irooniliselt nimetatud "pingviinide paraadiks" (kõrvutades meeste pidulikke frakke pingviinide mustvalge sulestikuga).
Kuna presidendi vastuvõtt korraldatakse alati Eesti Vabariigi aastapäeval, toimuvad samalaadsed vastuvõtud kohalikes omavalitsustes sageli juba 23. veebruaril, koolides jt asutustes on aktused vahel aga veelgi varem. Viimastel aastatel on tavaks, et peaminister peab kõne Tartus, Vanemuise teatris toimuval Tartu linna ja maakonna vastuvõtul. Tartus on traditsiooniks saanud ka üliõpilaskorporatsioonide kogunemine Tartu tähetorni heisatud Eesti lipu tervitamisele 24. veebruaril.
Ajalugu
Iseseisvuspäev kui riigi tähtsaim püha kajastab tavaliselt riikliku iseseisvuse rajamise tähtpäeva. Eesti iseseisvuspäeva tähistamiseks on peale Eesti Vabariigi aastapäeva 24. veebruaril pakutud ja kasutatud ka teisi daatumeid.
1933. aastal võttis Vabariigi Valitsus kõne alla küsimuse, kas ei tuleks vabariigi aastapäev viia mõnele teisele päevale, mis oleks õnnelikumas aastaajas, nimelt 15. juunile, mil Eesti Asutav Kogu võttis vastu 1920. aasta põhiseaduse.
Hugo Kuusner taotles 23. veebruaril 1937 Eesti Vabariigi aastapäeva tähistamist 21. või 23., aga mitte 24. veebruaril. Riigiarhiivi direktor Gottlieb Ney leidis, et "...peab jõudma otsusele, et Eesti vabariigi algpäevaks tuleb pidada 24. veebruari 1918, s.o päeva, mil pealinnas kuulutati välja iseseisvus ja mil ka tegelikult läks kõrgeim võim selleks valitud organite (esialgu Päästekomitee, siis ajutise valitsuse) kätte."
28. november 1917
1917. aasta 28. novembril (vkj 15. novembril) kogunes Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu koosolekule Toompea lossi ja kuulutas end "Eestimaa ainsaks kõrgema võimu kandjaks". Otsuses ei ole kasutatud sõna "riik". Otsus võeti vastu 48 kohal viibinud maanõukogu liikme poolt, 9 saadikut jäi erapooletuks (enamuses sotsialistid-revolutsionäärid, lisaks paar menševikku). Maanõukogu avaldas üleskutse eesti sõjaväelastele, et nad kohe ja kiiresti kõikjalt eesti polkudesse tuleksid. Ukraina Keskraada kindralsekretariaadile lähetati tervitustelegramm. Mõnes allikas on sellele kuupäevale hiljem viidatud kui "tõelisele Eesti iseseisvuspäevale" (vastandina ametlikule iseseisvuspäevale, 24. veebruarile 1918).
23. veebruar 1918
1918. aasta 23. veebruaril avaldati Pärnus "Manifest Eestimaa rahvastele", milles kuulutati välja sõltumatu ja demokraatlik Eesti Vabariik.
24. veebruar 1918
24. veebruaril 1918 avaldati "Manifest kõigile Eestimaa rahvastele" Tallinnas. pisi|1919. aastal 24. veebruari tähistamine Peetri platsil Tallinnas pisi|Vabariigi aastapäeva paraad Tartus, 24.02.1919. Foto: Eesti Sõjamuuseum
23. juuni 1919
23. juunil 1919 saavutasid Landesveeri sõjas Eesti väed Võnnu lahingus võidu Saksa Rauddiviisi üle. Seda tähtpäeva tähistatakse Eestis võidupühana, kuid seda on peetud sobilikuks ka Eesti iseseisvuspäevana.
2. veebruar 1920
1920. aasta 2. veebruaril sõlmiti Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel Tartu rahuleping, millega esimest korda ajaloos tunnustati Eesti Vabariiki de iure. Ka seda tähtpäeva on peetud sobilikuks Eesti iseseisvuspäevana.
22. veebruar 1938
Toimus Eesti Vabariigi 20. aastapäeva vastuvõtt. Johan Laidoner autasustas 19 Eesti laskesportlast kuldkäekellaga.
17. veebruar 1989
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium võttis vastu seadluse, millega otsustati kuulutada 24. veebruar Eesti iseseisvuspäevaks ja heisata sel päeval sinimustvalge rahvuslipp Toompeal Pika Hermanni torni. Seadlus ilmus 19. veebruari ajalehtedes.
23. veebruar 1989
23. veebruari õhtul kell kümme langetati Pika Hermanni tornis Eesti NSV punalipp. Kokkuvolditud lipu andis Toompea lossi valveteenistuse vanem Heini Valdmann üle Tallinna RSN Täitevkomitee esimehele Harry Lumele, kes ulatas selle Toompeal Kuberneri aias Eesti NSV Riikliku Ajaloomuuseumi töötajatele.
24. veebruar 1989 pisi|Eesti Vabariigi aastapäeva tähistamine 24. veebruaril 1989 Toompeal Kell 8.33 heisati Pika Hermanni torni sinimustvalge rahvuslipp.
Tseremoonia eel kogunes Toompea lossi ülemnõukogu presiidiumi esimehe Arnold Rüütli kõrvale valitud seltskond. Loomingulisi liite esindasid kunstnik Enn Põldroos ja helilooja Veljo Tormis, Eesti Muinsuskaitse Seltsi auesimees, kunstiteadlane Villem Raam, Eestimaa Rahvarinnet jurist Lembit Koik, pealinna töölisi Tallinna Masinatehase sõjaveteran Hans Liblik ning maarahvast Rakke karjakasvataja Erika Sakkool.
Toompea valveteenistuse vanema Heini Valdmanni juhendamisel heiskasid lipu torni neli kooliõpilast: Tallinna 54. Keskkooli 7. klassi õpilane Helen Lepalaan, Tallinna 3. Keskkooli 8. klassi õpilane Madis Laansalu, Tallinna 37. Keskkooli 8. klassi õpilane Sille Priks (nüüd Tamm) ja Tallinna Muusikakeskkooli 8. klassi õpilane Rauno Tagel.
Heisatav sinimustvalge oli juba varda külge kinnitatud, end igaks juhuks võttis Valdmann torni kaasa veel teisegi. Kui orkester hakkas all mängima "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm", päästis Valdmann kokku keeratud lipu lahti ning õpilased hakkasid seda üles väntama. Tugeva ja ebasoodsast suunast puhuva tuule tõttu keerdus sinimustvalge algul KGB raadioantenne toetavatesse traatidesse. 53-aastane Valdmann rabeles, et lipp lahti saada. Seejärel algas lipu kiire üleskerimine, mida pisut hiljem tuli vahele hüüdega veidi aeglustada.
Järgnenud miitingul kõnelesid lühidalt kirjanik Jaan Kross, EELK peapiiskop Kuno Pajula, Eestimaa Rahvarinde juht Edgar Savisaar, Eesti Rohelise Liikumise esindaja Andres Tarand, ministrite nõukogu esimees Indrek Toome, EKP Keskkomitee I sekretär Vaino Väljas. Esines ühendkoor Gustav Ernesaksa dirigeerimisel, näitleja Mikk Mikiver luges ette 1918. aasta Eesti iseseisvusmanifesti. Sündmust jäädvustasid Iirimaa, Itaalia, Rootsi, Soome, Suurbritannia ja ilmselt veel mõne riigi korrespondendid.
8. mai 1990
1990. aasta 8. mail tunnistas eelmisel päeval asutatud Eesti Vabariigi Ülemnõukogu kehtetuks riigi nimega Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ning taaskehtestas Eesti Vabariigi. Eesti Vabariigi Ülemnõukogu võttis vastu seaduse "Eesti sümboolikast", millega sätestati, et Eesti riigivärvid on sinine, must ja valge. Riigilipu kuju pidi määrama seadus. Rakendati Eesti Vabariigi 1938. aasta põhiseaduse paragrahvid 1, 2, 4, 5 ja 6. Neist §1 sätestas, et "Eesti on iseseisev ja sõltumatu vabariik, kus kõrgeima riigivõimu kandja on rahvas". Moskva pakutud eristaatuse Nõukogude Liidus konföderatsioonilepingu alusel lükkasid Eesti juhid tagasi.
20. august 1991
20. augustil 1991 jõudsid Tallinna Pihkva dessantdiviisi üksused. Vabatahtlikud asusid julgestama Toompead ning raadio- ja telemaja. Rahvarinne korraldas Vabaduse väljakul miitingu, kus nõuti Eestile iseseisvust. Sama päeva hilisõhtul kell 23.02 võttis Eesti Vabariigi Ülemnõukogu vastu Eesti Komitee juhtidega kooskõlastatud otsuse "Eesti riiklikust iseseisvusest ja Põhiseadusliku Assamblee moodustamisest", millega kuulutati välja taastatud iseseisev Eesti Vabariik. Seda tähtpäeva tähistatakse Eesti taasiseseisvumispäevana.
Kelba peakraav
Kelba peakraav (ka Rabivere peakraav) on kraav Raplamaal Kohila vallas Rabivere külas ning Rapla vallas Kelba ja Raka külas.
Peakraavi pikkus on 6,9 km ning see suubub vasakult Kasari jõkke (106,7 km suudmest). Peakraavi valgla on 16,2 km².
Peakraav on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Peakraavi lähtest mõni kilomeeter kirdesse jääb Rabivere soo (Hagudi soo). Peakraavi suudme juures algab Adila-Krimmi soo.
Kelba peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1107100.
Alvin Kraenzlein
Alvin Christian Kraenzlein (12. detsember 1876 Milwaukee – 6. jaanuar 1928 oli USA kergejõustiklane, kes võitis 1900. aasta suveolümpiamängudel neli individuaalset esikohta (selle eest anti hõbemedalid): 60 meetri jooksus (7,0; maailmarekord), kaugushüppes (7.185; 15. juuli; olümpiarekord; hooaja 3. tulemus) ning 110 (15,4; olümpiarekord) ja 200 meetri tõkkejooksus (25,4; 16. juuli). See on seniajani jäänud kergejõustiklaste rekordsaavutuseks ühtede olümpiamängude raames. Kõik võidud leidsid aset kolme päeva sees. Kraenzlein on tänapäevase tõkkejooksutehnika isa.
Kraenzleini vanemad emigreerusid Austriast USA-sse ja asusid elama Milwaukeesse. Mõnedel andmetel sündis Kraenzlein Austrias.
Juba poisina paistis ta ümbruskonnas silma kiire jooksga.
Ta oli mitmekülgne sportlane. Keskkoolis võitis ta kord ühel võistlusel seitse ala. Esimesel Wusconsini osariigi keskkoolide vahelisel kergejõustikuvõistlusel 1895 võitis Kraenzlein (Milwaukee East Division) 100 meetri jooksu, kõrgete tõketega tõkkejooksu, madalate tõketega tõkkejooksu, kaugushüppe ja kuulitõuke.
Kraenzlein astus 1895 Wisconsini ülikooli. Tema esimene suurem tiitlivõistlus oli Ameerika Ülikoolide Assotsiatsiooni (AAU) rahvuslike meistrivõistluste 220 jardi tõkkejooks 1897, mille ta võitis (25,0; sirge rada). Sama aasta septembris läks ta üle Pennsylvania ülikooli hambaarstiks õppima. Ta võitis AAU rahvuslikel meistrivõistlustel 1898. ja 1899. aastal 120 (15,6 ja 15,8) ja 220 jardi tõkkejooksu (25,6 ja 26,2) ning 1899. aasta meistrivõistlustel ka kaugushüppe (23–5). Pennsylvania ülikooli eest võisteldes võitis ta IC4A (Intercollegiate Association of Amateur Athletes of America) meistrivõistlused mõlemas tõkkejooksus kolmel järjestikusel aastal 1898–1900. Ta võitis 1898 IC4A meistrivõistlused kaugushüppes ning sai 1899. aasta võistlustel 26. mail rekordilised 18 punkti, võites ka 100 jardi jooksu ja tulles kaugushüppes teiseks, mis tõi Pennsylvania ülikooli võistkonnale võidu. Ta võitis 7 USA tiitlivõistlust.
1900 Kraenzlein AAU võistlustel ei osalenud, sest ta valmistus Inglismaal Pariisi olümpiamängudeks. Ta võitis Suurbritannia meistrivõistlused 120 jardi tõkkejooksus ja kaugushüppes. Edasi läks ta olümpiamängudele, kus ta võitis oma neli esikohta.
Kraenzlein kasutas tõkkejooksus uudset sirgete jalgade tehnikat. Enne teda lihtsalt hüpati üle tõkete, kuidas osati. Tema töötas välja praeguse tehnika alused: esimene jalg on sirge (see „visatakse“ üle tõkke) ja teine jalg on alla kägardatud, kahe tõkke vahele jääb kolm sammu.
Ta püstitas kaks maailmarekordit (120 jardi 15,2 Chicagos 18. juunil 1898) tõkkejooksus ja viis maailmarekordit kaugushüppes. 220 jardi maailmarekord jäi ületamata 26 aastaks. Kõik kaugushüpperekordid pärinevad aastast 1899: kolm võistlustelt Penn Relays aprillis (7.40 Philadelphias 29. aprillil, 7.42 ja 7.43 (24-4,50) New Yorgis 26. mail ja kaks IC4A meistrivõistlustelt mais. Kaugushüpperekord jäi 33 aastaks Pennsylvania ülikooli rekordiks.
Kraenzleini suur konkurent oli Syracuse’i sportlane Meyer Prinstein (või Myer Prinstein). 1900. aasta Pariisi olümpiamängudel oli tollane maailmarekordiomanik Prinstein pärast kvalifikatsioonivõistlust (tõenäoliselt reedel, (13. juulil) kaugushüppes juhtimas, ent temale kui metodistliku Syracuse'i ülikooli üliõpilasele, nagu ka paljudele teistele USA üliõpilassportlastele anti korraldus pühapäeval mitte võistelda. Ta nõustus sellega, kuigi ta ei olnud kristlane, vaid pigem judaism ja tema sabat oli hoopis laupäeval, mil toimusid kvalifikatsioonivõistlused. Kaugushüppe finaal oli pühapäeval (15. juulil; see kanti viimasel hetkel üle pühapäevale, sest 14. juuli oli Prantsusmaa rahvuspüha. Kraenzlein võitis kaugushüppe, hüpates finaalis Prinsteini kvalifikatsioonivõistluste tulemustest ühe sentimeetri võrra kaugemale. Prinstein, kes sai kvalifikatsioonivõistluste tulemuse põhjal teise koha, olevat olnud Kraenzleinile finaalis võistlemise pärast nii vihane, et hammustas teda näkku. See toimus ilmselt järgmisel päeval pärast finaali (esmaspäeval), kui Prinstein (kes ilmselt eeldas, et ka Kraenzlein ei võistle, sest Kraenzlein olevat seda lubanud) asjast teada said ja nad omavahel rusikavõitluse pidasid. Kumb peale jäi, pole teada.
Kraenzleini kõnnak olevat olnud voolav, kuid jõuline. Ta olevat tundnud end joostes sama mugavalt kui teised inimesed magades.
Pärast Pennsylvania ülikooli lõpetamist 1901 töötas Kraenzlein viis aastat hambaarstina ja pärast seda tegeles põhiliselt treeneritööga. 1910–1913 treenis ta Michigani ülikooli jooksjaid (ja ka jalgpallureid). Seejärel palgati ta 1913 treenima Saksamaa võistkonda 1916. aasta olümpiamängudeks. Mängud lükati sõja tõttu edasi ja Kraenzlein läks USA-sse tagasi. Pärast sõjaväeteenistust oli Kraenzlein 1922. aastani Pennsylvania ülikoolis abitreener. Mõnedel andmetel on ta treeninud ka Kuuba ja õppeasutuse Mercersberg Academy võistkonda.
Alvin Kraenzlein suri 1928 südame isheemiatõppe.
Ta kanti 1974 USA kergejõustiku auraamatusse (Hall of Fame) ja 1985 USA olümpiamängude auraamatusse.
André Phillips
André Lamar Phillips (sündinud 5. septembril 1959 Milwaukees) on USA kergejõustiklane (400 m tõkkejooks). Olümpiavõitja (1988).
Olümpiamängudel
1988 olümpiavõitja (47.19 OR)
Antoniuse õu
Antoniuse õu koosneb kolmest majast ning nende vahele jäävast hoovialast tantsu- ja turuplatsi, lava, näitustegalerii ja terrassiga. Antoniuse õu renoveerimistööd algasid 2005. aasta jaanuaris. Taastamistöid rahastas PHARE ja Tartu Linnavalitsus, tasuta värvidega toetas AS Sadolin.
Käsitööliste maja ja õu avati 27. juunil 2005.
Antoniuse õue töökodades ja ateljeedes on esindatud 21 käsitöö- ja kunstiharu. Seal korraldatakse kursusi-õpikodasid ja ekskursioone. Suvel on seal avatud välikohvik ning toimuvad kontserdid.
Suurtükipatarei
Suurtükipatarei on suurtükiväe allüksus, mis vastab teiste väe- või relvaliikide kompaniile. Nimetatakse ka tulepatareiks.
Suurtükipatarei kuulub tavaliselt suurtükiväepataljoni koosseisu.
Suurtükipatarei koosseis ja relvastus
Suurtükipatarei koosneb:
Sõltuvalt relvajõudude kaudtuletoetuse süsteemist ehk kontseptsioonist võib suurtükipatarei koosseisu kuuluda ka oma tulejuhtimisallüksus. Suurtükipatarei suurus on sõltuvalt kasutatavast suurtükiväe relvasüsteemist tavaliselt 60...120 inimest. Tavaliselt on patarei koosseisus 4...9 suurtükki
Suurtükipatareid juhib patareiülem, kelleks on tavaliselt staažikam nooremohvitser – kapten.
Malta
Malta Vabariik on tihedalt asustatud saareriik Vahemeres, mille peamised on kuus saart: asustatud Malta, Gozo (Għawdex) ja Comino (Kemmuna) saar, hetkel ametlikult asustamata Manoeli saar ning asustamata Cominotto (Kemmunett) ja Filfla saar.
Malta on Euroopa Liidu kõige väiksem liikmesriik nii pindalalt kui ka rahvaarvult. Riigi pindala on 316 km² ja rahvastiku tihedus 1374 inimest/km². Rahvastiku tiheduse poolest on Malta kuues riik maailmas.
Nimi
Malta nime päritolu osas on kaks versiooni. Ühe versiooni järgi tuletub nimi foiniiklaste koloonia nimest Maleth 'sadam' ja teise versiooni järgi kreekakeelsest sõnast μέλι 'mesi'.
Asend
Malta asub Vahemeres Itaaliale kuuluvast Sitsiiliast lõunas ja Tuneesiast idas. Sitsiiliast lahutab Maltat 80 kilomeetrit ja Tuneesiast 284 kilomeetrit. Riigi rannajoone pikkus on 196,8 kilomeetrit. Riigi maismaa-ala ulatus on 45 kilomeetrit loodest kagusse ja 13 kilomeetrit kirdest edelasse.
Loodus
pisi|Vaade Maltale kosmosest Malta hõlmab seitse saart, millest asustatud on kolm suuremat: Malta (246 km²), Gozo (67 km²) ja Comino (2,8 km²). Gozo asub riigi põhjaosas, Malta saar lõunaosas ja Comino saar jääb nende vahele. Comino ja Gozo saart lahutab Põhja-Comino väin, Maltat ja Cominot Lõuna-Comino väin. Saarte maastikes on ülekaalus tasased lubjakiviplatood, riigi kõrgeim koht Ta' Dmejreki mägi ulatub 253 meetrit üle merepinna. Saarte lõunarannik laskub järsult merre.
Ametlikult on asutamata saar Manoel, asustamata on veel Filfla, Cominotto (Kemmunett), Püha Pauluse saar, Fungus Rock, Ħalfa Rock jm väiksemad saared.
Saartel on väga sopiline rannajoon. Maltal asub vähemalt 20 puhkeranda, millest osad on kivised, osad liivased. Gozo populaarseim rand on punase liivaga Ramla laht. Comino saare kuulsaim rand on Santa Maria laht.
Riigis puuduvad lubjakivist tingitud karsti tõttu mageveekogud. Joogivee saamine on Maltas probleem. Kõige rohkem vett vajatakse Maltas suvel, kui vihma ei saja. Talvel sajab vihm suurte valingutena ja kipub pigem otse merre voolama kui pinnasesse imbuma. Pinnase all saja meetri sügavuses on suured mageveereservuaarid. Rohkem kui pool Malta joogiveest saadakse merevee soolatustamise teel, mis on tõstatanud ühiskonnas fossiilkütuste kasutamise ja keskkonna reostamise teema.
Malta saarte muldkate on õhuke. Taimkattes on esindatud põõsastikud, veidi leidub männi- ja tammemetsa. Malta looduses esineb umbes 1000 taimeliiki, millest 25 on endeemsed, nagu näiteks Palaeocyanus crassifolius, Cremnophyton lanfrancoi, Darniella melitensis ja Euphorbia melitensis.
Maltas leidub 10 liiki roomajaid, neist endeemsed on Potamon fluviatile ja Podarcis filfolensis.
Riik asub rändlindude rändeteel ja üheks tõsiseks looduskaitse probleemiks on lindude küttimine rände ajal. Maltas on kohatud 414 liiki linde.
Malta looduses on leitud 20 liiki imetajaid, neist 11 on käsitiivalised. Malta haruldasim loomaliik on sitsiilia kariliku alamliik.
Kliima
Maltas valitseb lähistroopiline vahemereline kliima, aasta keskmine temperatuur on +18,6 °C. Kõige külmem kuu on jaanuar (+12,2 °C), kõige kuumem august (+26,3 °C). Aastas sajab keskmiselt 553 mm sademeid, kõige rohkem detsembris (112 mm), kõige vähem juulis (0 mm). Aastas on keskmiselt 84 sajupäeva, kõige rohkem on neid detsembris ja jaanuaris (14), kõige vähem juulis (0).
Riigi madalaim temperatuur registreeriti jaanuaris 1981 ja oli +1,4 °C, kõrgeim +43,8 °C augustis 1999.
Maltas on üldiselt kaks aastaaega: kuiv ja kuum suvi ning jahe ja niiske talv. Taimekasvuks on Malta soodne, talvel esineb öökülmi haruharva. Ainult suvel kipuvad mõned taimed kuumaga närbuma.
Riigikord
Malta on parlamentaarne vabariik. Riigipea on president, kelle parlament valib iga 5 aasta järel. Presidendi roll on suuresti tseremoniaalne. Malta ajaloo jooksul ei ole veel ühtegi presidenti teiseks ametiajaks valitud.
Seadusandlikku võimu teostab 1-kojaline Esindajatekoda (Il-Kamra Tad-Deputati), kuhu kuulub tavaliselt 65 liiget, ent kui mõni erakond saab valimistel üle 50% häältest, antakse talle nii palju lisakohti, et ta saaks ka parlamendis absoluutse enamuse. Seetõttu on Malta praeguses parlamendis 69 liiget. Parlament valitakse iga 5 aasta tagant, välja arvatud juhul, kui president peaministri ettepanekul parlamendi varem laiali saadab.
Aastatel 1960–1995 peetud valimisi arvestades on Malta valimisaktiivsuse poolest maailma teine riik ja esimene nende maade seas, kus valimine pole kohustuslik. Riigi parlamentaarne süsteem on üle võetud Suurbritannialt. Seetõttu on Maltas kaks põhilist erakonda: kristlik-demokraatlik Rahvuslik Partei ja sotsiaaldemokraatlik Tööpartei, kellest esimene on 2015. aasta seisuga opositsioonis ja teine võimul.
Malta põhiseadus võeti vastu 21. septembril 1964. Riigi kõrgemad kohtuorganid on õuekohus, kriminaalkohus ja konstitutsioonikohus.
Haldusjaotus
pisi|Malta pealinn Valletta
Maltas on alates 1993. aastast 68 kohalikku omavalitsust (Il-lokalita), neist 54 Malta saarel ja 14 Gozo (Għawdex) saarel. Haldus on kahetasemeline ning ehkki kohalikud omavalitsused on ühendatud 6 ringkonda (neist 5 Malta saarel), kasutatakse ringkondi peamiselt statistika jaoks. Kohalikud omavalitsused valitakse iga kolme aasta järel proportsionaalsuse põhimõttel üksiku ülekantava hääle meetodil.
Malta pealinn Valletta on pindalalt Euroopa Liidu väikseim pealinn. Suurim linn on sellega kokku kasvanud Birkirkara (kahe linna vaheline kaugus on 6 kilomeetrit).
Rahvastik
Malta statistikaameti andmetel oli riigi rahvaarv 2015. aastal 434 403 inimest, kellest 217 569 olid mehed ja 216 834 naised.
Rahvastikust hõlmavad maltalased 95,3%, britid 1,6% ja teised rahvad 3,1%.
2011. aastal seadustas Malta abielulahutuse.
Malta riigiusk on katoliiklus. 1944 moodustati Malta peapiiskopkond. 2016 oli riigis kokku 70 kogudust ning tegutses 270 ilmikpreestrit ja 348 regulaarvaimulikku.
2011. aasta andmetel oli 90% Malta elanikest katoliiklased. Riigi ametlikud pühakud on apostel Paulus, püha Publius ja püha Agatha. Maltast on pärit kardinal Prosper Grech.
Riigikaitse
Malta relvajõudude eesmärk on tagada riigis esmane kaitse ning riikliku suveräänsuse ja huvide julgeolek. Relvajõud koosnevad peastaabist, maaväest (kolm üksust), õhuväest (üks üksus) ja mereväest (üks eskaader). Relvajõudude juhataja kõrgeim auaste on brigadir.
Malta õhuvägi kasutab lennukeid Beechcraft Super King Air ja BN-2 Islander ning koptereid Alouette III, AB212 ja AW139.
Mereväe eskaadrisse kuulub kaks patrull-laeva ja väiksemaid kaatreid. Relvastuses kasutatakse OtoMelara KBA 25 mm kuulipildujaid.
Majandus
Malta on eurotsooni väikseim riik. Malta peamised majandusharud on tööstus ja turism.
2015 hõlmas Malta teenindussektor 87,2% ja tööstus 11,4% sisemajanduse koguproduktist.
Põllumajanduses tegeletakse nisu, odra, kartuli ja tomati kasvatamisega. Loomadest kasvatatake riigis veiseid ja sigu.
Transport
Malta teede kogupikkus on 3096 kilomeetrit, millest asfalteeritud teid on 2704 kilomeetrit. Suurbritannia koloniaalaja pärandina kehtib Maltas vasakpoolne liiklus.
Riigis on üks lennuväli. Riigi peamised sadamad on Marsaxlokk ja Valletta.
1883 rajati Maltale 14 kilomeetri pikkune raudtee Vallettast sõjaväekasarmuteni Mtarfas Mdina lähedal. Raudtee suleti 1931 pärast trammide ja busside kasutuselevõttu. Teise maailmasõja ajal teatas Benito Mussolini, et tema lennuvägi hävitas Malta raudtee, ehkki sõja alguseks oli raudtee juba 9 aastat suletud olnud.
Maltas on kolm lennufirmat: Air Malta, European 2000 Airlines ja Medavia.
Ajalugu
pisi|[[Ħaġar Qimi megaliittempel]] Għar Dalami koopast on leitud 250 000 aastat tagasi elanud loomade fossiile.
Malta varasemad inimasustuse jäljed pärinevad 5200. aastat eKr, mil saarele olid saabunud arvatavasti Sitsiiliast pärit kütid või maaharijad. Nendega saabumisega seostatakse kääbusjõehobude ja kääbuselevantide väljasuremist. Esimesed teadaolevad asukad on maaviljelejad ja karjakasvatajad sikanid. 3. aastatuhandel eKr Maltas toiminud kultuur püstitas megaliitehitisi, nagu Ġgantija, Ħaġar Qim ja Mnajdra.
Umbes 2500 eKr olid Malta saared mõne sajandi vältel asustamata. Järgmised Malta asukad kuulusid dolmenite ehitajate kultuuri, kes kremeerisid oma surnuid. Foiniiklased rajasid Maltale umbes aastal 1000 eKr tänapäeva Mdina piirkonda Malethi koloonia. 700 eKr rajasid kreeklased Maltasse oma koloonia.
332 eKr sattus Malta Kartaago ülemvõimu alla. Esimese Puunia sõja ajal vallutas Rooma väepealik Marcus Atilius Regulus saared, kuid Kartaago sai alad taas tagasi. Pärast teist Puunia sõda 218 eKr sattusid Malta saared Rooma riigi valdusse, kes nimetas koloonia Melitaks, kuid alal säilis puunia kultuuri mõju.
1. sajandil sattus laevahuku järel saartele apostel Paulus, kes viibis Maltas 3 kuud. Rooma keiser Hadrianus andis Malta linnadele municipiumi staatuse. 395–454 kuulus Malta Lääne-Rooma keisririigile, 454–464 vandaalidele ja 464–533 Idagootide kuningriigile. 533 vallutas saared Bütsantsi väepealik Belisarius.
870 vallutasid saared araablased ja 11. sajandil asustati Maltasse moslemeid Sitsiilia emiraadist.
1091 vallutasid saare normannid, kes muutsid Malta Sitsiilia kuningriigi osaks. Sitsiilia kuningas Tancred lõi Malta krahvi tiitli. Kui Sitsiilia kuningriigis said võimule Hohenstaufenid, kuulus Malta Püha Saksa-Rooma keisririiki ja sai markkrahvkonnaks. 1249 sätestas Saksa-Rooma keiser Friedrich II, et Maltas elavad moslemid peavad vastu võtma ristiusu või nad aetakse saarelt välja. Malta kuulus 1282–1409 Barcelona krahvidele ning 1409. aastast Aragóni kroonile ja Aragóni printsidele läks üle Malta krahvi tiitel. Aragóni ajal loodi Maltas kohalik aadelkond.
Malta ordu muutus saarte elanike seas 18. sajandil üha ebapopulaarsemaks. 1775 puhkes saarel ülestõus ordu vastu. 1798 vallutasid saare Napoleoni väed. Napoleon viibis ise 12.–18. juunini 1798 Vallettas, kus ta kehtestas uusi seadusi. pisi|NSV Liidu juht [[Mihhail Gorbatšov ja USA president George Bush vanem Maltas 1989]]
Prantslased ei austanud katoliku kombeid ja rüüstasid kirikuid, mistõttu nad muutusid kohalike elanike seas ebapopulaarseks ja 1800 alistus Prantsuse garnison Briti vägedele ning 1814 Pariisi rahulepinguga sai Briti impeeriumi osaks. Malta oli Suurbritannia Vahemere laevastiku peakorter. Esimeses maailmasõjas paigutati Maltasse sõjategevuses haavatuid.
7. juunil 1919 tapsid Briti väed kõrgemate maksude kehtestamise vastu puhkenud rahutustes 4 Malta elanikku. 1934. aastal keelati senine ametlik itaalia keel ning ametlikeks keelteks said inglise ja malta keel.
Malta saavutas 1947. aastal piiratud omavalitsuse ja iseseisvus Suurbritannia võimu alt 21. septembril 1964, kuid riigipeaks jäi Briti kuninganna Elizabeth II, keda kohapeal esindas kindralkuberner. Vabariik kuulutati välja 13. detsembril 1974. Briti sõjavägi lahkus Maltakt 1979. aastal, 1980. aastal kuulutas Malta end neutraalseks ja osales kuni Euroopa Liiduga ühinemiseni mitteühinemisliikumises. Malta astus Euroopa Liitu 1. mail 2004.
1989 kohtusid Maltas Ameerika Ühendriikide president George Bush vanem ja NSV Liidu juht Mihhail Gorbatšov esimest korda silmast silma. Seda kohtumist peetakse üheks külma sõja lõpu tähiseks.
Maltas käibib euro alates 1. jaanuarist 2008. Enne seda käibis seal Malta liir.
Eesti suhted Maltaga
Malta tunnustas Eesti iseseisvust 26. augustil 1991. Diplomaatilised suhted kahe riigi vahel sõlmiti 1. jaanuaril 1992. Eesti suursaadik Maltas resideerib Roomas. Märtsis 2001 külastas Maltat peaminister Mart Laar ja oktoobris 2003 president Arnold Rüütel. Eestis on käinud Malta presidendid Guido de Marco 2001. aastal ja George Abela 2012. aastal.
Eesti ja Malta on sõlminud vastastikuse viisanõuete kaotamise ning topeltmaksustamise vältimise lepingud.
2015. aastal olid Eesti peamised ekspordiartiklid Maltasse 52,1% ulatuses taimsed tooted, 14,8% ulatuses laevade varustus ja 8,1% ulatuses mineraalsed tooted. 57,3% Eesti impordiartiklitest Maltasse moodustasid keemiatooted.
2012. aastal pälvis Anu Auna film "Vahetus" Malta lühifilmifestivalil 2 auhinda. Novembris 2014 esilinastus mängufilm "Mandariinid" 12. Euroopa Liidu filmifestivalil Maltas. Juulis 2016 oli Arvo Pärdi teose "Greater Antiphons" Euroopa esiettekanne Malta rahvusvahelisel kunstifestivalil.
Haridus
Malta haridussüsteem on kolmeosaline: põhiharidus, keskharidus ja kõrgharidus. Koolikohustus algab viiendast eluaastast.
Põhikool kestab kuus aastat. Keskkool on kaheosaline: madalam tase kestab 5 ja kõrgem 2 aastat.
1769 rajati Malta ülikool ja 20. sajandil Malta Riiklik Kunstikool.
Kultuur
Malta põlisasukatel on ainulaadne folkloor. Folklorist Manwel Magri kogus rahvalood kogumikku "Ħrejjef Missirijietna". Vaid malta folklooris esinevad sellised tegelaskujud, nagu Kaw kaw, Il-Belliegħa and L-Imħalla.
Alates 1535 peetakse enne tuhkapäeva igal aastal Malta karnevali (il-karnival ta' Malta). 29. juunil toimub mnarja, mis on pühendatud apostlite Peetruse ja Pauluse mälestuseks. Alates 2003. aastast peetakse Valletta sadamas rahvusvahelist Malta ilutulestikufestivali.
1866 valmis kuninglik ooperimaja, mis Teise maailmasõja käigus hävis. Ooperimaja varemetele rajati 2013 Pjazza Teatru Rjali teater. Manoeli teatris paikneb Malta filharmooniaorkester. Riigis asub mitu kino.
Malta vanimad ehitised on umbes 3000 aastat eKr rajatud megaliitehitised. Tänapäevastest ehitistest on olulisemad tehnoloogiapark SmartCity Malta, 33-korruseline M-Towers, Pendergardens, Valletta Waterfront ja Tigné Pointi piirkond.
Malta rahvuspoeet on Dun Karm Psaila, tuntumad kirjanikud Ruzar Briffa ja Karmenu Vassallo.
Malta sportlased pole olümpiamängudel medaleid võitnud. Esimest korda osalesid nad 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis ja 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis. Riigi suurim Ta' Qali staadion mahutab 17 000 pealtvaatajat.
Eurovisiooni lauluvõistlusel pole Malta võitnud, kuid on saavutanud kahel korral II koha (Ira Losco Tallinnas 2002 ja Chiara Kiievis 2005) ja kahel korral III koha (Mary Spiteri Malmös 1992 ja Chiara Birminghamis 1998).
Pihla
Pihla on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõrgessaarest idas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda ja kuni 2013. aastani kuulus küla Kõrgessaare valda.
Pihla piirneb läänes Kõrgessaare aleviku, põhjas Rootsi, idas Reigi, kagus Heigi ja lõunas Otste külaga.
Nimi
Kohanimi aluseks on pihlakas. Kohanime on Hiiumaal emakordselt mainitud 1254 kui Pylayasari, Pilaiaseri, kuid see mainimine ei pruugi seostuda Reigi kihelkonnaga. Vastavat kohta on mainitud 1562 kui Pylas ja 1611 Pihla.
Loodus
Küla alale jäävad Kirikulaht ja Kajumeri. Küla keskosa läbib Pihla jõgi ja lõunaosa Kurisu oja.
Talud
Pihla ajaloolised talud 1917
Ajalugu
Küla on ajalooliselt kuulunud osalt nii Kõrgessaare mõisa kui Reigi kirikumõisa alla. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjonis olid talunikud Pihla Jack, Pihla Jack ja Pihla Pert.
Taristu
Küla läbib Heltermaa–Kärdla–Luidja maantee, kust algab Pihla külatee. Külas algab Pihla–Otste tee.
Kultuur
Pihla külas asuvad Haava tuulik ja Reigi kirik ning Reigi kalmistu.
Veljo Kaasik
Veljo Kaasik (sündinud 17. juulil 1938 Tallinnas) on eesti arhitekt, legendaarse Tallinna Kooli liige ja Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessor.
Elulugu
Ta lõpetas aastal 1957 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1964 ERKI arhitektina.
Ta töötas aastatel 1963–1967 ja 1979–1990 Eesti Maaehitusprojektis, aastatel 1967–1971 EKEs ja aastatel 1971–1979 EKE Projektis. Aastast 1990 töötas ta ERKI arhitektuurikateedri juhatajana, olles aastast 1991 dotsent ja aastast 1994 professori kohusetäitja. Aastatel 2002–2006 oli ta EKA urbanistika õppetooli juhataja, professor. Ühtlasi on ta mitmekordne audoktor Tampere Tehnikaülikoolis Soomes.
Ta kuulus noorte arhitektide ja kunstnike eriala ümbermõtestamise rühmitusse Tallinna Kool, mille eesotsas olid Tiit Kaljundi, Vilen Künnapu, Leonhard Lapin, Avo-Himm Looveer ja Ülevi Eljand. Kaasik koos Toomas Reinuga olid kaks vanemat liiget.
Ta on alates 1971. aastast Arhitektide Liidu liige.
Looming
Varase 1960. aastatel projekteeritust väärivad tähelepanu Eesti Maaehitusprojekti hoone juurdeehitus (1967 koos Toomas Reinuga) ja EKE Projekti Pärnu osakonna maja (1970–1975), mida peetakse Eesti neofunktsionalismi esiklapseks. Esmapilgul esindab see altkulmu pilguga endassesulgunud maja 1960. aastate lõpu tüüpilist soomemõjulist modernismi, kuid karniisiarhitektuuril puudub siin igasugune puitvooder. 2015. aastal valmis hoone rekonstrueerimise ja laiendamise projekt, mille autoriks on Arhitektuuribüroo Luhse & Tuhal, hoone hävitati ja ehitati sarnaselt uuesti üles.
1970. aastatel ja 1980. aastate esimeses pooles ilmnesid Skandinaavia maade regionalistliku ja postmodernistliku arhitektuuri mõjutused, omaseks said julged mahukontrastid (Pärnu rajooni kolhoosi Täht keskusehoone I järk, 1972) ja eramu "Venna maja" Tallinnas Meriväljal, Ida tee 50 (1975–1980). Keerulise ja vastuolulise arhitektuuri tõeline meistriteos sugugi ei lähtu eramuehituse senistest stampidest. Küll aga haakub ümbruskonna 1920. aastateni tagasiulatuva hoonestusega. Eramu kummastavad vormid ei hooli tavaliselt ilusaks peetavaist, pigem kontakteeruvad isetekkelise arhitektuuri kohmakustega. Laudisega kaetud mügarlik maja on otsustavalt selja pööranud raudteele, mis ta tagant mööda läheb, kuid ka lõunasse ei avane ta avasüli, vaid jääb teadlikult salapäraseks ja suletuks.
1980. aastate algul projekteeritud Lümanda sovhoosi kontor-klubi kuulub kindlalt arhitekti küpsesse perioodi ehk Kaasiku enda sõnade järgi "teise lainesse". Projekteeritud Lümanda alevi perspektiivse keskuse osana, osutus kohaliku sovhoosi uus kontor-klubi viimaseks hooneks asula lõunapiiril, millest tulenevalt on sellel alevi kohta küllaltki suurel hoonel mitu nägu.
1980. aastate keskpaigast tugevnes keskkonnatunnetus, mille kõige ilmekamalt lepitav käitumine avaldub Haapsalu jaama kortermaja juures, siin olid omavahel konfliktis tänavaäärsed väikesed puumajad ja tihendamiseks kvartalite sisse topitud paneelmajad. Ta projekteeris kahenäolise hoone, mis vanade puumajade poole on kaldkatuse ja vintskappidega, selja taha jäävate modernistlike majadega suhtleb aga nende keeles.
Hilisemast ajast on silmapaistvaim töö Vabaduse väljaku rekonstruktsioon (1998–2009) koos Andres Alveri ja Tiit Trummaliga. 2009. aastal valmis väljaku esimene etapp, mil ühtlasi avati Vabaduse väljakul Vabadussõja võidusammas. Väljak kujundati jalakäijate alaks, autoparkla paigutati maa alla, kus ühtlasi asetseb muuseum. Konserveeriti endine Harju värav, eesvärav ja kaitserajatised, mis säilitati väljaku all olevas parklas, eesvärava kaitsetorni varemed jäeti Harju tänava otsas läbi klaasvitriini huvilistele vaadata.
Õppejõuna
Veljo Kaasiku nimega seostatakse ka pööret EKA arhitektuuriõpetuses, noorte juhtimist linnaehituse tähtsustamise radadele.
"Kooli seisukohalt algas aeg, mil kõik projekteerimisülesanded muutusid vajaduse puudumise tõttu ühiskonnaga mitte seotud näpuharjutusteks. Seega ühest küljest oli vaja jätkata projektist projektini kulgevat erialast stuudiumit, kuid teisalt aitas ühiskonna nulltund võimaluse linnaehituslikule temaatikale suurema tähelepanu tõmbamiseks."
"Oma tegutsemisaja vältel arhitektuuriosakonna juhatajana püüdsin ma kunstnik-arhitekti poosi meie üliõpilastes vältida. Seevastu analüütilis-kontseptuaalne lähenemine projektile muutus normiks ning linnaehituslik-planeerimislik temaatika aitas selle positsiooni tugevnemisele tublisti kaasa."
Publikatsioone
Veljo Kaasik on kirjutanud linnaehitusteemalisi artikleid ja raamatuid. Tähtsamad neist raamat "Üle majade" (1994–1998), mille kaasautorid on Andres Alver ja Tiit Trummal. Kogumikku on koondatud autorite 1990. aastail ilmunud linna käsitlevad artiklid ja samal ajal valminud linnaehituslikud projektid.
Tõukudes Robert Venturi ja teiste lääne "po-mo" arhitektide ideedest, mõtestas ka Kaasik ühena esimestest Eesti NSV-s kriitiliselt ümber modernistliku ruumi pärandi. Sellega seoses kirjutas ta artikli "Venturi & me", mis ilmus 1986. aasta Ehituskunstis.
Isiklikku
Tema abikaasa on maalikunstnik Kristiina Kaasik ja poeg arhitekt Markus Kaasik. Tema isa oli ehitusinsener Kaasik, kelle juhtimisel rekonstrueeriti Oru loss.
Gerald Lascelles
15. juulil 1952 abiellus ta Angela Dowdinguga (s. 20. aprillil 1919) St Margaretis. Neil oli üks poeg, Henry Ulick Lascelles. Paar lahutas 1978.
17. novembril 1978 abiellus Gerald Lascelles Elizabeth Evelyn Collingwoodiga (23. aprill 1924 – 14. jaanuar 2006) Viinis Austrias. Nende ainus laps, poeg Martin David Lascelles sündis väljaspool abielu 1962.
Maie Remmel
Maie Remmel (aastatel 1969–1976 Maie Valt; sündinud 20. mail 1940 Tallinnas) on eesti bioloog, teadusajaloolane ja kultuuriloolane, pedagoogikateoreetik ja luuletaja.
Elulugu
Maie Remmel on talupidaja tütar.
1970–1975 oli ta ZBI teadur, 1975–1976 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Teaduslikus Raamatukogus vanembibliograaf ja toimetaja, 1976–1979 MI nooremteadur, 1979–1981 vanemteadur, 1982–1991 Ajaloo Instituudi vanemteadur, hiljem ajutine lepinguline töötaja.
Teadustöö
Maie Remmeli põhilised uurimisvaldkonnad on olnud Karl Ernst von Baeri paradigmaatiline panus bioloogiasse, materialistliku maailmapildi teke Karjala kaljujoonistes, Tartu Ülikooli osa 19. sajandi teadusrevolutsioonis ning teaduse ja hariduse arengu filosoofilised teemad. Ta on rakendanud esimesena Eestis teadusmeetrilise siseanalüüsi meetodit ning esitanud üldhariduse reformikava teadusmetodoloogilised alused.
Teoseid
Ta on avaldanud üle 50 teadustrükise ja luulekogusid.
Michael Wittmann
Michael Wittmann (22. aprill 1914 – 8. august 1944) oli Saksa sõjaväelane, Relva-SS tankikomandör Teises maailmasõjas. Wittmanni meeskond (peamiselt laskur Balthasar Woll, samuti Raudristi Rüütliristi kandja) on tunnistatud 138 tanki, 132 tankitõrjekahuri ja teadmata arvu teiste soomusmasinate hävitajaks. Koos Johannes Bölteri, Ernst Barkmanni, Otto Cariuse ja Kurt Knispeliga (parima tulemusega Saksa soomusäss – 168 kinnitatud tankihävitamist ) peetakse teda üheks ajaloo parimaks tankiülemaks.