cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harilik mailane
Eristamine külmamailasest
Kui külmamailane on enam-vähem püstise varrega, siis hariliku mailase vars on suuremas osas roomav, tõusva õisikuosaga. Erinevalt külmamailasest on tema õied heledamad ja väiksemad. Külmamailase varrel on kaks karvarida, hariliku mailase vars on üleni karvane.
Raviomadused
Ravimiks kogutakse mailase ürti – taime ülemist osa koos õitega.
Hariliku mailase teega ravitakse hingamisteede põletikke ja köha, ent ka mao-, soole-, põie- ja neeruhaigusi. Mailaseteed soovitatakse juua ka neil, kel raskusi mõtlemisega, aju väsinud või esineb tasakaaluhäireid. On arvatud, et harilik mailane vähendab veresoonte lubjastumise ohtu. Taime nimetus "mailane" võib olla tulnud sellest, et koduarstid ravisid taimega mailaste (maa-aluste vaimude) läbi inimese keha külge tulnud haigusi, nagu vistrikke, ohatisi vms. Peale määrides on tema keedistega ravitud nahahaigusi, sügelisi ja mädaneid haavapõletikke.
Ruapehu
Ruapehu on 2797 meetri kõrgune tegevvulkaan Uus-Meremaa Põhjasaarel. Seal asub Põhjasaare kõrgeim punkt.
Teadaolevalt on vulkaan pursanud aastatel 1861, 1895, 1903, 1945, 1969, 1971, 1975, 1988, 1995, 1996 ja 1997. Viimati purskas vulkaan 25. septembril 2007.
Vulkaani idanõlvalt saab alguse Uus-Meremaa pikim jõgi Waikato.
Vulkaani ümbritseb Tongariro rahvuspark.
Andrei Sidorenkov
Andrei Sidorenkov (sündinud 12. veebruaril 1984 Sillamäel) on Eesti jalgpallur (vasakäär). Ta mängib klubis TJK Legion.
Klubikarjääri jooksul on ta mänginud muuhulgas veel Floras (2002–2003 ja 2004–2008), Sillamäe Kalevis (2014–2015), Nõmme Kaljus (2016–2017), Taani klubides SønderjyskE (2008–2011), Viborg (2011) ja Fredericia (2012), Valgevene klubis FK Gomel (2013) ja Norra klubis Nybergsund (2018).
Koondisekarjäär
Eesti koondises on ta mänginud alates 2004. aastast 21 korral, väravat pole löönud. 12. oktoobril 2010 lõi ta mängus Sloveenia vastu omavärava.
Viited
thumb|left|Sidorenkovi omavärav 12. oktoobril 2010 Eesti-Sloveenia mängus
Ohtu
Ohtu on küla Harju maakonnas Lääne-Harju vallas.
Küla minevik ja ka tänapäev on seotud küla maadel asuva Ohtu mõisa (Ocht) nimelise rüütlimõisaga. Aktiivsemaid külaelanikke liidab Ohtu Külaselts, mille kooskäimiskohaks on Ohtu külatuba. Külaseltsi eestvedamisel on korraldatud mitu Ohtu küla kokkutulekut. Küla häälekandjaks on paberil ilmuv Ohtu Leht, mis ilmub kaks korda aastas.
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 167 inimest. Neist 154 (92,2%) olid eestlased. 2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanikke 152.
Nimi
Ohtu nime on arvatud pärinevat karu tähistavast soome-ugri sõnast, mis on näiteks soome keeles säilinud kujul ohto.
Ajalugu
Taani hindamisraamatu järgi (1241:Henksel) oli varem Ohtu asunduse kohal 20 adramaa suurune küla, mis Poola-Rootsi sõdade ajal tühjenes. Samasse paika 17. sajandi algul rajatud mõis on saanud nime Ohtu vabatalu järgi (1534:Ochter). Rootsi võimu ajal läänistati mõis Nils Jönsson Krämerile. Tõelise Ohtu looja on Christoph Heinrich von Kursell. Mõisa hakati ehitama juba 1760. aastatel, aga ametlikult hakkas mõis kuuluma Kursellile 1775. aastal. Viimane ametlikult kinnitatud Ohtu mõisnik oli Gottlieb von Meyendorff, kes lahkus oma perega Eestist 1918. aastal ja suri Dresdenis 1923. aastal. Parun Conrad Meyendorff asutas 1871. aastal Ohtusse vallakooli. Õppetöö algas 1. detsembril (v.k.j.) Uuetoa teomajas. 1872. aastal ehitati uus koolimaja valla keskele, Kuusikule. 1920. aasta 3. novembril kolis kool Ohtu mõisa. Saksa okupatsiooni ajal asus mõisas lühikest aega ka haigla.
1913. aastaks oli vabaks ostetud järgmised talud: Mäe, Saueaugu, Aru, Sulu, Rõõmu, Rängu, Väike Pupsu, Suur Pupsu, Männiku, Kruusimäe, Lauka, Vidurisaun, Vähevere, Härjasilla, Kaasiku, Rehe, Hanseni, Makima, Taga-Sauna, Viduri-Sauna, Alliksauna, Rõngusauna, Väljaotsa ja Matsi. 1920. aastal toimus maareform ja mõisamaade jagamine. Tekkis rida uusi talusid, seda eriti mõisa ümbruses. Kujunes Ohtu asundus ja küla.
1940. aastatel oli paikkonnas kolm alajaotust:
1949. aastal asutati Ohtu asunduses kolhoos Ohtu Jõud ja külas veel lühikeseks ajaks ka kolhoos Ohtu Lootus. 1950. aasta detsembris liideti Ohtu Lootus Nahkjala külas tegutsenud kolhoosiga Külvaja. Liitkolhoosi nimeks sai Ühine Jõud. 1971. aasta jaanuaris ühendati kolhoos Vasalemma sovhoosiga.
Külas asub Ohtu kalmistu. Seal on Ohtu soo, kus on soosaar (Ohtu linnamägi), mis on arvele võetud kultuurimälestisena.
Juura (geoloogia)
Juura on kronostratigraafiline üksus (ladestu) ning geokronoloogiline üksus (ajastu), mis vastab ajavahemikule 199...145 miljonit aastat tagasi.
Mütseel
pisi|Seeneniidistik pisi|Lumiseene mütseel varakevadisel murul Mütseel ehk seeneniidistik on hulkraksete seente keha moodustav seeneniitide (hüüfide) kogum.
Juura (geoloogia)
Juura kuulub mesosoikumi aegkonda. Juurale eelnes triias ning järgnes kriit. Juura jagatakse kolmeks ajastikuks.
Noore teadlase preemia
Preemiat antakse välja kord aastas veebruarikuus eelmise aasta eest. Selle suurus oli varem 75 000 krooni ja on nüüd 5000 eurot. Preemiat rahastas aastatel 2000–2009 Toomas Luman, aastast 2010 Väino Kaldoja.
Margit Margusson
Margit Margusson (sündinud 17. august 1983) on endine eesti poplaulja, kes laulis ansamblis Push Up.
Praegu elab ta Londonis ja töötab ettevõttes, mille tegevusvaldkonnad on finantsjuhtimine ning ärikonsultatsioon.
Noore teadlase preemia
Noore teadlase preemia on mõeldud noorele Eesti päritolu teadlasele, kes teeb uurimistööd Eesti või välismaa kõrgkooli või teadusasutuse juures. Kandideerijal peab olema doktorikraad. Kandidaate võivad esitada noored teadlased ise, nende juhendajad või tööandjad, samuti kultuurirahastu nõukogu liikmed.
Preemia saaja valib välja kultuurirahastu nõukogu.
Alates 2016. aastast antakse välja ka noore IT-teadlase preemiat.
Kambrium
Kambrium on kronostratigraafiline üksus (ladestu) ja geokronoloogiline üksus (ajastu). Kambrium vastab ajavahemikule 541–485,4 miljonit aastat tagasi.
Kambrium on paleosoikumi ehk vanaaegkonna ja ka kogu fanerosoikumi vanim ajastu. Kogu kambriumile eelnenud perioodi Maa ajaloos nimetatakse eelkambriumiks.
Kambriumi ajastu settekivimeid on ka Eesti aluspõhjas, nende avamus on kitsas riba Põhja-Eesti klindi jalamil.
Fauna
Kambriumi kihtidest on leitud usse, kõhtjalgseid, peajalgseid, lukuta käsijalgseid, trilobiite, foraminifeere ja akritarhe. Nende kompleksid on aluseks setendite stratigraafilisel liigestamisel. Kambriumis hakkas setete tekkimise protsessis tähtsat osa etendama ka biogeenne tegur.
Eesti
pisi|Kambriumi [[avamusala Eestis (kollane)]] Kambriumi ajastul (570–480 miljonit aastat tagasi) ujutas Eesti põhja- ja kirdeosa üle normaalse soolsusega mereline veekogu, mille piirjooned muutusid korduvalt. Nii nagu vendile (Ediacara) on Eestis ka kambriumile iseloomulikud terrigeensed setted, kuid erinevalt vendist on neis vähem rannalähedasele keskkonnale iseloomulikke setteid. Selle põhjus on, et aluskorrakivimid, mis vendis olid kulutusmaterjali allikas, olid kambriumis setetega enamasti kaetud.
Kambriumi ladestu kihistutest paljanduvad Põhja-Eesti paekaldas, jõeorgudes või savikarjäärides Lontova savi, Lükati aleuroliidi ja savi vahelduvate kihtidega kompleks ning Tiskre hele aleuroliit. Kambriumi ladestu tähtsus seisneb tema savides, mida kasutatakse telliste, drenaažitorude ja tsemendi tootmiseks. Lontova veepidemel asuvast ordoviitsiumi-kambriumi põhjaveelademest ammutatakse kvaliteetset põhjavett ning Häädemeestel ja Värskas ka mineraalvett.
Sonkajärvi
Sonkajärvi ehk Sonkajärvi kirikuküla (Sonkajärven kirkonkylä) on küla Soomes, Sonkajärvi valla keskus.
Külast põhja poole jääb Sonkajärvi järv, millest idas on Sikkalampi. Kaugemal kirdes on Iso-Kangaslampi ja Pieni Kangaslampi.
Külast lõuna poole Jämäkkämäkile viib Rutakontie, põhja suunas Sonkakoskile viib Sonkakoskentie, millest Kauppilanrantas hargneb Koivumäentie. Kagu suunas Aittokoskisse viib Aittokoskentie.
Külas on Sonkajärvi kirik.
Rahvusvaheliste organisatsioonide loend
Siin on loetletud valitsusvahelisi rahvusvahelisi organisatsioone; valitsusväliseid organisatsioone loetleb valitsusväliste organisatsioonide loend.
Gennadi Golubkov
Gennadi Golubkov (sündinud 13. märtsil 1937 Jaroslavli oblastis) on Eesti poliitik.
11. aprillist 1990 kuni 29. jaanuarini 1992 oli ta ehitusminister Edgar Savisaare valitsuses.
Ta oli NSV Liidu Rahvasaadikute Kongressi liige.
1994. aastast on ta Keskerakonna liige.
Eesti Maaülikooli loomakliinik
pisi|Koera põlveoperatsioon Eesti Maaülikooli loomakliinikus pisi|Loomakliiniku välisvaade Eesti Maaülikooli loomakliinik asub Tartus Fr. R. Kreutzwaldi tänav 62. Loomakliinik kuulub Veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi koosseisu, olles Maaülikooli õppebaasiks. Ühtlasi osutatakse tasulist raviteenust haigetele loomadele.
Eesti Maaülikooli loomakliinik ravib nii väike- kui ka suurloomi.
Visual kei
Visual kei (jpn ヴィジュアル系 või ビジュアル 系, bijuaru kei; (ingl) visual 'visuaalne', (jpn) kei 'stiil') on Jaapani muusikaline liikumine, mis sai populaarseks 1980. aastatel. Stiili iseloomustavad eelkõige artistide ebatavaline meik, silmatorkavad soengud ja veidrad kostüümid.
Ajalugu
Visual kei sai alguse Jaapanis 1980. aastatel. Stiilile panid aluse bändid nagu X Japan, D'erlanger, Buck Tick ja Color. Inspireeritud pungist, glam metal 'ist ning gooti liikumisest, rõhutasid esimesed bändid eelkõige visuaalset poolt, st läbimõeldud esinemisi, iseäralikke soenguid ja veidraid kostüüme, mis nüüd iseloomustavad tervet liikumist. Usutakse, et termin visual kei on tulnud ühest X-Japani loosungist "Psychedelic Violence Crime of Visual Shock". Tänapäeval on visual kei artistide stiil märgatavalt mitmetahulisem ja välja on kujunenud eri alaliigid.
Välimus
Visual kei artistid on oma välimuse poolest kergesti äratuntavad. Peamised tunnused on animestiilis soengud ja kostüümid, mis varieeruvad vastavalt bändi stiili- ja muusikasuunale. Visual kei'le on iseloomulik veidrate esemete kombineerimine, isikupärase kostüümi loomine ja massist erinemine. Kuigi enamik artistidest on mehed, ei ole sugugi ebatavaline, et nende välimus on pigem naiselik. Pükste asemel võivad mehed kanda seelikuid ja kleite ning haruldane pole ka täielikult ristiriietumine (ingl crossdressing).
Enamikul artistidel on juuksed värvitud. Need võivad olla igas värvitoonis ja ka mitmevärvilised. Paljudel visual kei artistidel on järku lõigatud juuksed, kuna see lihtsustab soengute tegemist. Juuksed on tavaliselt koolutatud või sirgendatud, tupeeritud ja seejärel soengusse seatud. Soengute tegemisel kasutatakse tavaliselt ohtralt juukselakki, sest on oluline, et soeng säilitaks oma kuju. Mõned visual kei artistid kannavad ka parukaid.
Muusika
Kuigi visual kei ei ole seotud konkreetse muusikastiiliga, seostatakse liikumist enamasti roki, popi, elektroonilise muusika, industrial 'i ja heavy metal'iga.
Visual kei mujal maailmas
Visual kei on levinud ka Euroopasse. Üheks näiteks on Rootsi bänd Seremedy. Selle bändi kitarristil YOHIO-l on ka oma sooloprojekt.
Herilased
pisi|Vapsik
Herilane on kiletiivaliste (Hymenoptera) seltsi kuuluv astlaliste (Aculeata) ja rippkehaliste (Apocrita) alamseltsist lendav putukas, kes pole ei mesilane ega sipelgas.
Herilased kasutavad saagi püüdmiseks või enesekaitseks tagakehas paiknevat mürgiastelt. Ärritunud herilane võib erinevalt mesilasest ja sarnaselt kimalasega nõelata rohkem kui ühe korra.
Herilaste sugukonnad
Eestis rohkem levinud herilaseliigid kuuluvad peamiselt ühisherilaste sugukonda või alamsugukonda (Vespidae, Vespinae), olenevalt süstemaatilisest käsitlusest.
Suur osa herilasi on üksikelulised näiteks erakherilased (Eumenidae), keda on Eestis arvatavalt 30 liiki. Nad tassivad oma vastsetele urgu halvatud putukaid nagu kaevurherilasedki.
Ühiselulistest liikidest on meil üks suuremaid vapsik (Vespa crabro). Neid kuni kolme sentimeetri pikkusi valusalt nõelavaid putukaid on kohanud ilmselt igaüks.
Herilasepesad
thumb|Pooleldi ehitatud [[vapsikupesa]] pisi|[[Kalifornia herilane ehitab pesa]] pisi|Herilase [[Polistes gallicus pesa]] pisi|Karu lahti kaevatud herilaste pesa Kõrvemaal. 2011. aasta september Paberisarnasest materjalist pesi ehitavaid herilasi elab Eestis üheksa liiki, peale nende veel kolm liiki pesaehitajatega väliselt väga sarnaseid ja lähedalt suguluses olevaid pesades parasiteerijaid. Ühiselu elavad kõik pesaehitajad liigid. Pere liikmed kuuluvad kolme kasti: üks ema, hulk temast väiksemaid töölisi ja isased. Töölised on arenemata suguorganitega emased, kes suve lõpuks kasvatavad üles uue emade ja isaherilaste põlvkonna. Ühiselulised on ka pesaparasiidid, kuigi neil puudub tööliste kast. Peale ühisherilaste elab Eestis veel vähemalt 300 mitmesugustesse süstemaatilistesse rühmadesse kuuluvat erakherilast.
Pesapaiga valikult jagunevad meie herilased kahte rühma. Ühed teevad pesa maapinnast kõrgemale mitmesugustesse õõnsustesse, kasutades seejuures ka inimese loodud varjualuseid: lakapealseid, kuure, pesakaste, isegi kummuli ämbreid jm. Kõige levinum on sellistest liikidest saksi-metsaherilane.
Maapinna kohal pesitsevate liikide hulka kuuluvad need, kelle pesad on tavaliselt põõsastes või puuvõrades, kuid kes tulevad ka inimese juurde. Nimetatud rühma (perekonna) eestikeelne nimetus on metsaherilased ja neid on neli liiki. Viies maapinna kohal pesitsev liik on Eestis väga haruldaseks peetud kärjeherilane, kes on viimastel aastatel oma levilat siin laiendanud. 1980. aastatest on teada selle liigi esimene leid Eestis: ühelt väikeselt Kagu-Eesti rabalt. Nüüd on see soojalembene lõunapoolne putukas jõudnud juba Tartu lähistele Kärevere kanti, aga võib-olla ka mujale.
Mõlemas rühmas, maa kohal ja all elavate liikide hulgas, tuleb ette ka erandeid. Vapsikut on nähtud pesitsemas kompostihunnikus ja tõenäoliselt mingis maa-aluses õõnsuses rannavallis. Täpik-maaherilase pesa on nähtud viie meetri kõrgusel tellisseinal, kinnitatuna katuse-eendi alla. Ka moondunud pesakuju tuleb sageli ette, näiteks siis, kui pesa ruumipuudusel enam loomulikult laieneda ei saa.
Hästi on tuntud aga metsaherilaste (Dolichovespula) pallikujulised pesad. Herilased ehitavad pesi vee ja süljega niisutatud ning hästi läbimälutud kõdupuidust, mis sarnaneb sellega, mida inimene rakendab paberivabrikutes. Tugevate suiste abil pureb herilane puukiud hästi peeneks ja immutab selle oma rinnanäärme nõrega ja valmistab saadud massist nii kärjekannud kui ka pesakatted.
Müüriherilased valmistavad savistesse järsakutesse kaevatud uru suudmele pikenduseks savitükikestest toru.
Käguherilased (Sapygidae) munevad teiste herilaste urgu või pessa.
Maaherilane (Paravespula) ehitab pesa pinnasesse.
pisi|[[Täpik-maaherilane (Vespula germanica)]] Kevadel poeb ületalve elanud emaherilane nagu kimalanegi talvituspaigast välja ning otsib endale sobiva pesapaiga, kuhu ehitab kõigepealt mõned kellukesekujulised kärjekannud, mis hiljem kõrvalolevate kärjekannude survel muutuvad kuuetahulisteks, kinnitades need kuhugi oksa külge või mõne hoone katuse alla. Need kannud on madalad nagu kausikesed. Igasse kannu paigutab emaherilane ise ühe muna, millest koorunud vastseid emaherilane ise toidab suus peeneks puretud putukatega. Noored töölised jätkavad pesa ehitamist ja edasi kasvab pesa kiiresti. Valmistatakse üha uusi kanne, need ehitatakse vanade alla uue korrustena. Kõige uuem on alumine korrus, kuhu ema muneb.
Kärjekannudest koosnevad kärjed paiknevad pesas rõhtsalt, nii, et kannude avad vaatavad allapoole. Seetõttu on ka vastsetel pead allapoole. Nukkumise eel katavad vastsed ise kannu suudmed pärgamendi taolise kaanega.
Elutsükkel
pisi|Ristämbliku lõunasöök Herilaste nukkumine vältab umbes kuu aega. Niipea kui nukkudest kooruvad valmikud – töölised –, loobub herilasema toiduhankimisest vastsetele, samuti pesa ja kannude ehitamisest, keskendudes ainuüksi munemisele.
Suve jooksul võib herilaspere kasvada mitmesajaliikmeliseks. Noored töölised toovad vastsetele ja emale toitu: algul magusat taimemahla, hiljem kärbseid, mesilasi, liblikate röövikuid – kõiki putukaid, kellest jõud üle käib. Mürginõela pistega või lihtsalt tugevate suiste abil surmab herilane oma ohvri, närib samas ta küljest tükikesi, mälub peeneks ja toidab sellega kannudes olevaid vastseid. Ka raibete küljest puretakse selleks tükikesi. Ise aga toituvad herilased õite nektarist, lehetäide väljaheidetest ning varastavad mesilastelt mett. Viljapuuaias imevad herilased ploomide, õunte, pirnide ja marjade mahla.
Lennujuht
Samuti peab ta sidet pilootidega ja jälgib lennukite asukohta radariekraanil. Lennujuht aitab piloote möödumisel teistest lennukitest, tagab, et lennukid oleksid alati üksteisest ohutus kauguses ja lennusuunad samal tasandil ei ristuks. Halva nähtavuse korral juhendab lennujuht piloote läbi udu või tormise ilma ning aitab lenduril ohutult lennuväljal maanduda. Lennujuhi lisaülesanneteks on pilootide varustamine vajaliku meteoroloogilise ja aeronavigatsioonilise informatsiooniga.
Lennujuhid on läbinud põhjaliku koolituse ja treeningu vastavalt oma tööülesandele. Eestis on võimalik lennujuhi ametit õppida Eesti Lennuakadeemias.
Vahipataljon
Vahipataljon (endise nimega jalaväe väljaõppekeskus "Üksik-vahipataljon") on Paldiskis asuv Eesti kaitseväe väeosa. Pataljoni põhiülesanne on koolitada ajateenijatest reservväelasi vastavalt kaitseväe juhataja direktiivile.
Võrreldes teiste väljaõppekeskustega, on pataljoni eripära sõjaväepolitseiallüksuste väljaõppe läbiviimine ning kaitseväe esindamine riiklikel ja sõjaväelistel tseremooniatel.
Ülesanded
thumb|left|Õhuväe vormides tunnimehed Kadrioru administratiivhoone ees thumb|left|Vahipataljoni auvahtkond USA president [[George W. Bushi visiidil Eestisse 2006. aastal]] Vahipataljon on sõjaväepolitsei allüksus, mille põhiülesandeks on sõjaväepolitsei reservüksuste väljaõpetamine.
Sõjaväepolitsei üksuste peamisteks ülesanneteks on üksuste liiklemise tagamine, piirkonnas politseiluure tegemine ning seal korra tagamine, tsiviilisikute kontrollimine, oluliste objektide valve, süütegude uurimine.
Lisaks täidab vahipataljon Eesti kaitsejõudude esindusfunktsiooni. Aukompanii pannakse välja kõrgete külaliste riiki saabumisel ja sealt lahkumisel, riiklikel ja kaitseväelistel matustel, mälestustseremooniatel ja volikirjade üleandmistel. Vahipataljon tagab ka Presidendi Kantselei ruumide ööpäevaringse valve. Tseremoniaalväljaõppe saanud sõdurid täidavad vahiteenistust nii maaväe, mereväe kui õhuväe vormis
Vahipataljonis on korraldatud reservväelastele õppekogunemisi: "Kindel linn" 1999., "Põhjanael 1" 2010., "Põhjanael 2" 2011. aastal. Perioodiliselt korraldatakse ka nooremallohvitseride kursusi.
Embleem
thumb|upright|220px|Vahipataljoni embleem Vahipataljoni tavavormi embleemiks on must (välivormil khakivärvi) vapp, mille keskel asetseb stiliseeritud laialisirutatud tiibadega kaheteralist mõõka küünte vahel hoidev ja paremale vaatav kotkas, kelle rinna ees on Harjumaa väike vapp.
Vapi kuju pärineb ajaloost, Eesti kaitsejõudude loomise ajast. Kotkas kujutab pataljoni üksmeelt ja valvelolekut, olles igal ajal valmis kaitsma isamaad (mõõk). Vapp kotkal näitab pataljoni tegevus- ja asukohta.
Lipp
Vahipataljoni lipu põhi on sinine, selle esikülje keskel laialisirutatud tiibadega, avatud nokaga, paremale vaatav pruun kotkas, kes hoiab oma küünte vahel kaheteralist mõõka. Kotka all on kujutatud pruun Toompea loss, mille Pika Hermanni tornis lehvib Eesti trikoloor. Lossi tagant tõuseb päike, mille seitse ülalt lainevat kiirt laotuvad üle lipu. Lossi alla on asetatud ristamisi kaks rohelist tammeoksa, mõlemal oksal kaks tammetõru. Vasakul pool kotkast on lipu asutamiskuupäev 11.I ja paremal aastaarv 1928. Kotka pea kohale on suurte kuldsete tähtedega kirjutatud "Vahipataljon".
Lipu tagakülg on kujundatud Eesti riigilipuna. Selle keskele on paigutatud kuldne Eesti riigivapp, mille peal kolm sinist lõvi. Vapi kohale on kirjutatud kuldsete tähtedega "Eesti kodu kaitseks". Vappi ümbritsevad kuni selle ülemise ääreni kaks kuldset tammeoksa.
1919–1940
Vahipataljon loodi ametlikult 9. jaanuaril 1919 Kaitseliidu ülemäärase pataljoni baasil korra alalhoidmiseks ja vahiteenistuse kandmiseks Tallinnas, ühtlasi ka matuse-, väliskülaliste vastuvõtmise ja ärasaatmise tseremooniatel. Läänemaa Kaitseliidu osadest, moodustati 1. jalaväepolgus 4 roodu, millest moodustati polgu III pataljon. Pataljoni formeerimist juhtis staabikapten Oskar Raudvere. 1919. aasta jaanuaris läksid 1. jalaväepolgu I, II ja IV pataljon polguülema polkovnik Otto Heinze juhatusel rindele, III pataljon jäi linna kaitseks ja vahiteenistuseks Tallinna. Üksik-vahipataljon mehitas presidendi Kadrioru lossi vahtkonna, mis oli tunduvalt suurem kui tänapäeval. Ööpäevaseks toimkonnaks pidi pataljon välja panema 564 meest. Sõduritel oli 24 tundi teenistust ja 24 vaba. Kuna III pataljon polnud 1. jalaväepolgu ametlikus koosseisus ette nähtud, siis nimetati teda ka väga mitmesuguselt: 1. jalaväepolgu III pataljon; 1. jalaväepolgu III (E. K.-L.) pataljon; 1. jalaväepolgu III (Vahi-) pataljon; 1. jalaväepolgu III (Ülemäära-) pataljon.
25. veebruaril 1919. aastal nimetati pataljon, Vahipataljoniks 1. juunil 1920 nimetati Vahipataljon iseseisvaks väeosaks – Tallinna üksik-vahipataljoniks. Sõjavägede ülemjuhataja käskkirjaga 20. maist 1939, loetakse vahipataljoni aastapäevaks 11. jaanuari 1928.
16. detsembril 1938 eraldati Vahipataljon iseseisvaks väeosaks. Vabariigi presidendi otsusega 19. aprillist 1940 lubati vahipataljonil vastu võtta Eesti Panga poolt annetatud lipp ning kinnitati selle üksikasjalik kirjeldus. Tallinna Garnisoni Komandantuur viidi aga Harju Sõjaväeringkonna juhatuse koosseisu. Vahipataljon dislotseerus kasarmus August Weizenbergi tänav 32a.
Pärast Eesti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt 17. juunil 1940 oli vahipataljon sunnitud oma kasarmutest välja kolima ning augusti lõpuks formeeriti selle isikkoosseis ümber peamiselt 21. laskurpolku.
Sisekaitse Valverügement
Sisekaitseüksused: Sisekaitse Valverügement ja Sisekaitse Operatiivrügement moodustati Vabariigi Valitsuse määrusega Nr. 65 5. märtsil 1992. Sisekaitse Valverügement oli sisekaitseüksus, mis kuulus Eesti Vabariigi kaitsejõudude koosseisu. Rügement allus otseselt ja vahetult Eesti Vabariigi Riikliku Kinnipidamiskohtade Ameti peadirektorile ja viimase kaudu Eesti Vabariigi siseministrile.
Alates 1993
Üksik-vahipataljon taasloodi 22. jaanuaril 1993 Vabariigi Valitsuse määrusega nr 20 Sisekaitse Valverügemendi baasil, mis tegeles okupatsioonivägedelt üle võetud vanglates korra hoidmisega.
Seoses endise Nõukogude Liidu sõjaväe viibimisega Eesti territooriumil loodi Üksik-vahipataljonis sõjaväepolitsei kiirreageerimisrühm, mille ülesandeks oli korda rikkunud eesti ja vene sõjaväelased arestimajja toimetada.
1. mail 2003 nimetati väeosa ümber jalaväe väljaõppekeskuseks Üksik-vahipataljon. Alates 1. jaanuarist 2009 kannab pataljon nime "Vahipataljon".
2014. aastast on vahipataljon sõjaväepolitsei alluvuses. Seni kuulus vahipataljon Põhja kaitseringkonna koosseisu.
Alates 2015. aasta märtsist kolis Vahipataljon Miinisadamasse ja seejärel 2022. aastal Paldiski sõjaväelinnakusse.
Santa Cruzi departemang
Santa Cruzi departemang on Boliivia 1. järgu haldusüksus. Asub riigi idaosas.
Halduslikult jaguneb 15 provintsiks:
Kriit (ajastu)
Kriit on kronostratigraafiline üksus (ladestu) ning geokronoloogiline üksus (ajastu). Kriit vastab ajavahemikule 145...65 miljonit aastat tagasi.
Kriit kuulub mesosoikumi aegkonda, olles selle noorimaks ajastuks. Kriidile eelneb juura ning järgneb kainosoikumi vanim ajastu paleogeen. Kriit jagatakse kaheks ajastikuks.
Pidhaitsi
Pidgaitsi (ukraina Підгайці, poola Podhajce) on linn Ukrainas Ternopili oblastis, Pidgaitsi rajooni halduskeskus. Pidgaitsi asub Ternopilist umbes 46 km edelas.
Asulat on esmamainitud 1416. aastal. Ürikutes on Pidgaitsit linnaks nimetatud esimest korda 1463. aastal. Magdeburgi linnaõigused sai Pidgaitsi 1539. aastal. 1772. aastal läks linn Esimese Poola jagamise tulemusel Austria keisririigi võimu alla. 1867. aastal sai Pidgaitsi maakonnakeskuseks. 1889. aasta mais hävis tulekahjus 75% linnast. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. 1939. aasta septembris hõivas linna Punaarmee ja mõni aeg hiljem annekteeriti Pidgaitsi Nõukogude Liidu koosseisu.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pidgaitsi elanikest ukrainlasi 99,50% ja venelasi 0,41%.
Binoom
Binoom ehk kaksliige on matemaatikas kahe üksliikme algebralise summana esitatud hulkliige (multinoom).
Kristel Kiigemägi
Ta on lõpetanud Rakvere Reaalgümnaasiumi 1998. aastal ja seejärel Tallinna Ülikooli eesti filoloogia eriala.
Kiigemägi on töötanud Tallinna 37. Keskkoolis ja Tallinna 21. Koolis eesti keele ja kirjanduse õpetajana. Ta oli Tallinna kirjandusfestivali HeadRead eelkäija, kirjandusürituse Sotsia (toimus 2001–2008) projektijuht.
Kristel Kiigemägi osales arheoloogistel kaevamistel Keava linnamäel 2002. aastal.
Tunnustus
Koos Sirli Ojastega sai Kristel Kiigemägi 2003. aastal Sirbi noorkriitiku preemia.
Yaya Touré
Gnégnéri Yaya Touré (sündinud 13. mail 1983 Bouakés) on endine Elevandiluuranniku jalgpallur (poolkaitsja).
2021. aastal alustas ta tööd Ukraina klubi Donetski Olimpiki abitreenerina.
Varajased klubid
Yaya mängis oma karjääri algusaastatel Belgia klubis Beveren ja Ukraina klubis Metalurg Donetsk.
Olympiakós
2005. aastal siirdus ta mängima Olympiakósse. Ta mängis klubi meeskonnas Kreeka liigas 26 mängu ja lõi kolm väravat.
Barcelona
Touré liitus 2007. aastal 10 miljoni euro eest Barcelonaga ja tegi debüüdi 26. augustil Racing de Santanderi vastu.
Ta võitis Barcelonaga 2008–09 hooajal La Liga, Copa del Rey ja Meistrite Liiga.
Manchester City
Yaya liitus 2010. aastal Premier League'i klubiga Manchester City ja mängis seal kuni 2018. aastani.
Qingdao Huanghai
Touré klubikarjääri viimaseks klubiks jäi Hiina klubi Qingdao Huanghai, kellega ta võitis 2019. aastal Hiina esiliiga.
Koondisekarjäär
Yaya Touré tegi oma koondisedebüüdi 2004. aastal ja oli selle ajast koondise regulaarne liige. 2014. aastal, pärast Didier Drogba koondisekarjääri lõppu, nimetati Touré koondise kapteniks.
Touré esindas Elevandiluurannikut kuutel Aafrika rahvaste karikavõistlustel (2006, 2008, 2010, 2012, 2013, 2015)
Ta võitis koondisega 2015. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlused. Lisaks valiti ta turniiri sümboolsesse koosseisu.
Koondisekarjääri lõpetamisest teatas ta 2016. aasta septembris.
Saavutused
pisi|Yaya [[FC Barcelona|Barcelona meeskonnas mängimas]]
Isiklikku
Tema vend Kolo Touré on samuti jalgpallur.
USSS
USSS on lühend, mis võib tähendada:
Kuusk (perekond)
Kuusk (Picea) on paljasseemnetaimede hõimkonda kuuluv perekond umbes 35 liigiga.
Kuusk on levinud Euraasias ja Põhja-Ameerikas peamiselt parasvöötmes ja arktilises kliimavöötmes. Eestis kasvab pärismaisena harilik kuusk.
Kirjeldus
Kuused on igihaljad ühekojalised puud, tavaliselt suured ja taluvad hästi varju. Kuuse võra on tihe, katab suurema osa tüvest ja ulatub üksikult kasvavatel puudel sageli maani. Maapinnaga kokku puutudes võivad alumised oksad juurduda ja võrseid anda. Eriti iseloomulik on selline paljunemine tjanšani kuusele. Seemneid hakkavad üksikult kasvavad kuused andma 20–30, puistus 30–60 aasta vanuselt. Enamik kuuseliike eelistab liivasavi- või saviliivmulda, kuid on ka liike, mis kasvavad liivadel ja soostunud aladel. Täiskasvanud kuused on 20–60 m kõrged.
Okkad on kuuskedel terve servaga, läbilõikes rombjad või lamedad ja asetsevad ühekaupa ainult pikkvõrsetel, lühivõrsed puuduvad. Okkad kinnituvad spiraalselt võrsete väikestele padjakestele, mis okaste varisemisel võrse konarlikuks jätavad. See võimaldab eristada kuuski teistest sarnastest perekondadest, mille võrsed jäävad pärast okaste varisemist üsna siledateks. Okkad püsivad puul 4–10 aastat.
Isasõisikud asuvad eelmise aasta võrsetel okaste hõlmas, koosnevad paljudest kahe tolmukotiga tolmukatest. Tolmuterad on kahe õhupõiega. Emasõisikud asetsevad eelmise aasta võrsete tipul ja on õitsemise ajal püsti, hiljem rippuvalt. Käbid valmivad õitsemisaasta sügisel. Seemnete valmimisel käbid ei pudene, vaid jäävad pärast seemnete varisemist tühjadena puule. Kattesoomused on varjatud. Seeme on tiivakesega, mis ümbritseb teda lusikataoliselt. Seemned idanevad 2–4 nädala jooksul, tõusmetel on 6–9 saagjat idulehte. Ka esmaste okaste serv on saagjas.
Vaigukäike leidub puidus ja puukoores, samuti okastes. Koor on noores eas sile, vanemas eas (30–35-aastaselt) hakkab moodustuma soomusjas korp, mis ei ole aga kuigi paks.
Liigid
Kuuseliigid jagunevad viide alamperekonda. Esimese neist moodustab Breweri kuusk, mis DNA analüüsi põhjal eraldus ülejäänud kuuskedest esimesena. Teise alamperekonna moodustab sitka kuusk, mis eraldus järgmisena. Kolmandas alamperekonnas on Engelmanni ja kanada kuusk. Ülejäänud kahes alamperekonnas on palju liike.
Puit
Kuusk on üks kõige tähtsamaid paberipuusid. Kuusepuidul on pikad kiud, mis haakuvad omavahel ja annavad tugeva paberi. Sel eesmärgil kasvatatakse kuusikuid laialdaselt.
Kuusepuit ei ole vastupidav putukakahjustustele ja mädanemisele, sellepärast soovitatakse seda kasutada üksnes sisetingimustes. Välitingimustes ei pea ta vastu rohkem kui 1–1,5 aastat, olenevalt ilmast.
Igihaljuse ja tiheda peaaegu maapinnani ulatuva koonilise võra tõttu kasvatatakse kuuske ulatuslikult iluaianduses, samuti jõulupuudena.
Balti apell
Eesti poolt kirjutasid märgukirjale alla Mart Niklus, Endel Ratas, Enn Tarto ja Erik Udam. Moskvas ühines sellega veel viis vene vabadusvõitlejat, sealhulgas Nobeli rahuauhinna laureaat akadeemik Andrei Sahharov. Märgukiri avaldati välisajakirjanduses ja levis NSV Liidus laialdaselt omakirjastuslikul teel.
Kuusk (perekond)
Puit
Kuusepuidust valmistatakse muusikariistu, näiteks kitarre, mandoliine, tšellosid, viiuleid ja klaverite kõlakaste. Vendade Wrightide esimene lennuk oli valmistatud kuusepuidust.
Balti apell
See oli esmakordne juhtum okupeeritud Eestis, kus inimesed olid poliitilisele nõudmisele teadlikult alla kirjutanud. Varem olid kõik taolised tekstid olnud anonüümsed ja täielikult konspireeritud. Balti apellile alla kirjutanud Eesti kodanikest algas ka Eestis avalike dissidentide ajajärk.
Ajalugu
Märgukiri koostati 1979. aasta augustis Leedu ja Eesti vabadusvõitlejate Antanas Terleckase, Julius Sausnauskase, Enn Tarto ja Mart Nikluse koostööna viimase kodus Tartus Vikerkaare tänav 25. Teksti vene keelde tõlkimisel ja keelelisel toimetamisel oli abiks akadeemik Juri Lotmani õpilane professor Ljubov Kisseljova.
Märgukirja koopiad jõudsid adressaatideni Moskva ja Helsingi kaudu. Antanas Terleckas viis ühe kirja Moskvasse, kust see jõudis akadeemik Andrei Sahharovi kaudu lääne ajakirjanikeni. Teine kiri läks 22. augustil laevaga Georg Ots Soome ja jõudis kohale Stockholmis elava Ants Kippari vahendusel. 23. augusti õhtul räägiti Balti apellist juba Ameerika Hääles ja Vaba Euroopas, New York Times avaldas selle 25. augustil.
Balti apell oli esimene ühisavaldus, mis tuli otse kohapealt. Kui apell läände jõudis, edastas Baltimaade noorte pagulaste organisatsioon BATUN selle ÜRO täiskogu liikmetele New Yorgis ja ÜRO Inimõiguste Komisjoni liikmetele Genfis. Balti apellile reageeris Euroopa Parlament. Otto von Habsburgi algatatud Euroopa Parlamendi "Resolutsioon olukorra kohta Eestis, Lätis ja Leedus" 13. jaanuarist 1983 toetas märgukirjas esitatud nõudmisi. 1987. aastal kinnitas seda Euroopa Nõukogu. Mõlemad otsused valmistasid teed Balti riikide vastuvõtmiseks ÜRO liikmeteks 1991. aastal.
Balti apelli tähtsus
Balti apell andis ränga hoobi Nõukogude propagandamasinale. NSV Liit eitas aastakümneid pakti salaprotokollide olemasolu, kuigi need olid Nürnbergi kohtuprotsessidel avalikuks tulnud. Nõukogude propaganda väitis ka, et Eesti, Läti ja Leedu läksid 1940. aastal vabatahtlikult Nõukogude Liidu koosseisu. Nüüd teadvustati uuesti, et Baltimaade riikliku iseseisvuse kaotamises oli süüdi NSV Liidu ja Saksamaa salasobing.
Kuigi enamikku allakirjutanuist tabasid hiljem okupatsioonivõimude repressioonid: ülekuulamised, läbiotsimised, arreteerimised ja vangistus, saavutas Balti apell taotletud eesmärgi, äratades välismaal tähelepanu Baltimaade jätkuvale ebaseaduslikule okupatsioonile ja anneksioonile ning andes kogu maailmale ja Moskvale teada, et Balti rahvad ei ole neile osaks saanud ülekohtuse olukorraga leppinud.
Balti apell innustas Baltimaade pagulasi korraldama oma asukohamaades okupeeritud Eesti, Läti ja Leedu olukorda selgitavaid poliitilisi aktsioone ning tõmbama avalikkuse tähelepanu vabaduspüüetele kodumaal.
Mitmesugust
2009. aastal kuulutas Euroopa Parlament 23. augusti – Molotovi-Ribbentropi pakti allkirjastamise kuupäeva – stalinismi ja natsismi ohvrite mälestuspäevaks.
Viljandi Muusikakooli Puhkpilliorkester
Viljandi Muusikakooli Puhkpilliorkester on 2004. aasta sügisel tegevust alustanud puhkpilliorkester Viljandi Muusikakoolis.
Puhkpilliorkestris hakkavad noored mängima juba teisest pilliõppimise aastast.
Hermann Maier
thumb Hermann Maier (sündinud 7. detsembril 1972 Altenmarkt im Pongaus) on Austria mäesuusataja.
Hermann Maier on kahekordne olümpiavõitja (1998), kolmekordne maailmameister (1999, 2005) ja neljakordne maailma karika üldvõitja (1998, 2000, 2001 ja 2004).
Tema hüüdnimi on Herminaator (Herminator).
Michel Sittow
pisi|upright|Michel Sittowi kodumaja Tallinnas aadressil Rataskaevu 22 pisi|[[Jaak Soansi kujundatud mälestustahvel Michel Sittowi kodumaja seinal Tallinnas aadressil Rataskaevu 22]] Michel Sittow (arvatavasti 1469 Tallinn – 1525 Tallinn) oli Madalmaade päritolu Tallinna maalikunstnik.
Elulugu
Michel Sittow oli Madalmaade päritolu puunikerdaja ja maalikunstniku Clawes van der Sittowi ning soomerootslasest Margarethe Molneri poeg. Algul õppis ta Tallinnas oma isa, aastast 1484 Brugges Hans Memlingi juures.
Aastatel 1492–1504 on Sittowi tegevus jälgitav Kastiilia kuninganna Isabel I õukonnas ja Flandrias Madalmaade asehalduri, Burgundia hertsogi Philipp Ilusa teenistuses. 1505. aasta paiku maalis ta tõenäoliselt Inglismaa kuninga Henry VII portree.
Aastal 1506 tuli seoses ema surma ja pärandusasjadega Tallinna. Töötas algul sellina (ehkki oli Lääne-Euroopas vabameister), esitas 1507. aastal nõutava meistritöö ja sai Püha Kanuti gildi liikmeks.
Aastal 1514 kutsuti Michel Sittow Kopenhaagenisse portreteerima Taani kuningas Christian II.
Aastast 1515 töötas mitme õukonna juures: Mechelenis Madalmaade asehalduri Austria Margarete juures, lühikest aega oli Valladolidis Aragóni ja Kastiilia kuninga Fernando II ja 1516 Carlos I (hilisem Saksa-Rooma keiser Karl V) õukonnas.
Aastal 1517 või 1518 tuli lõplikult Tallinna ning sai 1523. aastal Kanuti gildi vanemaks.
Looming
thumb|[[Maarja kroonimine]] Michel Sittowile omistatakse umbes 30 teost, kuid üksnes kolm neist on saanud dokumentaalse kinnituse. Tema maalidest moodustavad enamiku portreed või portreelise lahendusega madonnapildid, on ka figuurkompositsioone. Nende väikesemõõtmeliste teoste juures on Sittow järginud 15. sajandi Madalmaade maalikunsti tavasid, märgatav on Hans Memlingi mõju. Portreedele on iseloomulikud modelli jahe reserveeritud hoiak ning täpne tabav karakteriseering, peen tehniline teostus ja varjundirikas koloriit. Eestis on Michel Sittowile omistatud Püha Jüri värviline puuskulptuur (sellel omistusel põhineb Jaan Krossi teos "Neli monoloogi püha Jüri asjus"; tänapäeval ollakse selle oletuse suhtes pigem kriitilised) ja Antoniuse altari väliskülje ülemaaling; Püha Adrian ja Püha Antonius (arvatavasti portreelised) ning Maarja ja Püha Jaakobus vanem (umbes 1517–1518).
Tema kavandi järgi on raiutud Tallinna Niguliste kirikus asuv renessanslik dr. J. Ballivi hauaplaat (umbes aastal 1520).
Paljud ürikuis mainitud teosed (Niguliste kiriku ajanäitaja kujud, Pirita kloostri kiriku altarimaal, Oleviste kiriku Maarja kabeli kaunistused ning Soome Siuntio kiriku puuskulptuurid) on hävinud.
Maalid ja nende asukohad
thumb|Mary Rose Tudori portree
Teoseid on ka Lääne-Euroopa ja Põhja-Ameerika kogudes.
Isikunäitus
Kumu kunstisaalis eksponeeriti 8. juunist kuni 16. septembrini 2018 kümneid tema maale. Teoste säilimine on tagatud erimeetmetega: 21-kraadise temperatuuri, 52-protsendilise õhuniiskuse ning õige hämara valgusega.
Kujutamine kunstis
Michel Sittow on peategelane Jaan Krossi novellis "Neli monoloogi Püha Jüri asjus" (1970).
Michel Sittowi kodumaja seinale Tallinnas aadressil Rataskaevu 22 paigaldati 1982. aastal skulptor Jaak Soansi valmistanud mälestustahvel.
Georg Ludwig Pilar von Pilchau
Georg Ludwig Pilar von Pilchau (vene Егор Максимович Пиллар; 19. märts 1767 – 8. november 1830 Kirna) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane.
Elulugu
Georg Ludwig sündis Halinga, Lehtse, Meremõisa ja Jõgisoo mõisniku Magnus Wilhelm Pilar von Pilchau ja Katharina Helena von Tausase pojana.
Georg Ludwig Pilar von Pilchau astus Venemaa keisririigi sõjaväeteenistusse alamporutšikuna suurtükiväkke 5. mail 1780. aastal Bombariiripolku. 1785. aasta 13. mail ülendati ta alamporutšikuks ja viidi üle Narva jalaväepolku, 18. märtsil 1788. aastal viidi ta üle teenistust jätkama Viiburi jalaväepolku.
1803. 27. märtsil määrati G. W. Pilar von Pilchau Viiburi musketäripolgu komandöriks, kellena ta osales aastatel 1805–1807 Napoleoni sõdade käigus Prantsusmaa vastases sõjakäigus. 1805–1807 aastate sõjakäigu ajal osales ta Pułtuski ja Preussisch-Eylau lahingus.
1806. aasta 23. aprillil ülendati ta polkovnikuks ja autasustati 1807. aasta 28. märtsil Püha Georgi IV järgu ordeniga (№ 728) Preussisch-Eylau lahingu eest.
1809. aasta 21. jaanuaril nimetati ta Vilno musketäripolgu šefiks (polk nimetati 1810. aastal nimetati ümber 34. jäägripolguks).
1810. aastal nimetati ta 4. jalaväediviisi jäägribrigaadi komandöriks ja osales Vene-Türgi sõjas Bulgaarias 1810. aastal peetud Šumla lahingus, Šumla ja Pazardžiki kindluse piiramisel ning 1811. aastal Ruse kindluse piiramisel.
Pärast Napoleoni sõdade käigus Prantsuse armee 1812. aasta Venemaa sõjakäigu algust kuulus G. W. Pilar von Pilchau 34. jäägripolk 4. jalaväediviisi 1. Läänearmee 2. jalaväekorpusse. G. W. Pilar von Pilchau osales arjergardiväeosade koosseisus taganemislahingutes Vitebski ja Smolenski all ning ka Borodino lahingus. 1812. aasta 21. novembril ülendati ta kindralmajoriks.
1813. aastal alanud Vene vägede pealetungil Euroopasse osales ta Lützeni, Bautzeni ja Leipzigi lahingutes Saksimaal. Bautzeni lahingus väljanäidatud vapruse eest autasustati teda 29. oktoobril 1813. aastal III järgu Püha Georgi ordeniga (№ 337).
1814. aastal sõjategevuses Prantsusmaal osales Reimsi lahingus ja Pariisi vallutamises Vene vägede poolt.
Georg Ludwig Pilar von Pilchau läks erru sõjaväeteenistusest 8. veebruaril 1817. aastal 16. jalaväediviisi II brigaadi komandörina, koos õigusega kanda eruohvitserina vormiriietust ja ordeneid.
Mälestuse jäädvustamine
Tema portree, mille maalis George Dawe, asub Peterburis Ermitaažis Isamaasõja galeriis.
Perekond
Georg Ludwig Pilar von Pilchau oli abielus Johann Agneta Hessega (1779–1847). Abielust sündisid:
Kirna mõis
pisi|250px|Kirna mõisa härrastemaja Kirna mõis (saksa keeles Kirna) oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Järva maakonna Türi valda.
Mõisa keskus asus Kirna külas, mõisahoone on siiani säilinud. Kirna mõisaansamblisse kuuluvad hooned ja park on tunnistatud arhitektuurimälestiseks (11.11.1998 määrusega nr 4).
Ajalugu
Kirna mõis rajati 1620. aastatel, mil Gustav II Adolf kinkis Eestimaa rüütelkonna peamehele Hans von Fersenile 5 Järvamaa küla. Fersenite suguvõsa kätte jäi mõis 1787. aastani.
Carl Gustav von Ferseni ajal rajati esinduslik mõisahoone. Tema surma järel päris mõisa tema vennatütar Helene Dorothea von Fersen, kes oli abielus Johann Gustav von Osten-Sackeniga ja hiljem vürst Mihhail Gortšakoviga (1768–1831).
1804. aastal sai mõisa omanikuks Johanni noorem vend Carl Magnus Osten-Sacken (1733–1808), kes mõisa peahoone ümber kujundas. Osten-Sackenite valdusse jäi mõis 1816. aastani, mil see panditi kindralmajor Georg Ludwig Pilar von Pilchaule, kelle perekonna valdusse jäi Kirna kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Pärast võõrandamist asus mõisahoonesse algkool. Teise maailmasõja ajal tegutses mõisas Saksa ohvitseride koolituskeskus. Koolimajana kasutati mõisat ka Nõukogude aja alguses. Hiljem asusid seal raamatukogu, sidejaoskond, kolhoosi keskus ja söökla ning korterid.
1997. aastal müüs riik mõisahoone oksjonil eraisikule ning sinna rajati alternatiivravikeskus.
Kirna mõisa tulbiaed ja tulbifestival
2019. aastal kinkis AS Nurmiko pärast oma kasvuhoone põlengut Kirna mõisale 200 000 tulbi- ja 15 000 nartsissisibulat, mis istutati talgute korras mõisa peahoone ümber. 2020. aastal õide puhkenud tulbimerd käis vaatamas 10 000 külastajat. Kirna mõisa tulbiaia rajamine tunnistati Järvamaa 2020. aasta teoks. Kui 2022. aastal oli tulbiaias 53 sorti, siis 2023. aastal juba 96.
Tulpide õitseajal peetakse Kirna mõisas igal aastal tulbifestivali. 2023. aastal valis rahvusvaheline säästvat turismi arendav organisatsioon Green Destinations Kirna mõisa Thriving Community ehk eduka kogukonna kategoorias maailma kuue parima sihtkoha hulka.
Mõisaansambel
pisi|250px|Mõisa [[härrastemaja tagakülg]] Esialgne härrastemaja oli kolme aknaga puust hoone, mis oli ühe katuse all viljaaidaga. Mõisakompleksis oli veel saun, vankrikuur, tall ja karjalaut.
Sajandi lõpus lisati hoone vestibüüli uusgooti stiilis kujunduselemente, nagu siseuksed ja peatrepp. Tagaväljakul on osaliselt taastatud kunagine iluaed.
Enamik kõrvalhoonetest on varemeis ja mõni üksik on säilinud ümberehitatud kujul.
Kabel
Kirna kalmistukabel ehitati enne 19. sajandi algust mõisast 750 meetri kaugusele hiiemäele. Lisaks kabelile asub seal mõisaomanike perekonnakalmistu. Esialgu maeti kabeli põranda alla, kuid peagi ehitati kabeli ukse ette kivist postide ja raudkettidega ümbritsetud ala, kuhu mõisnikke edaspidi maeti.
Kabel ehitati klassitsistlikus stiilis ja püüti imiteerida mõisa fassaadi – sellel oli neljast sambast koosnev portikus.
Hiiele omaselt kasvasid mäel iidsed pärnad. Viimane pärn raiuti maha põhjendusega, et eestlased olevat seal paganaid kummardamas käinud. Sellest kännust on nüüdseks välja kasvanud vähemalt kümneharuline pärn. Selle sama pärna lähedal on paekivist võlvi jäänused, mis arvatakse olevat salakäigu suue mõisa juurde.
Nüüdseks on kabel varemeis: neljast sambast on järel kolm ning katus on sisse varisenud. Kunagise sissesõidutee kohale on 20. sajandi teisel poolel rajatud siloauk.
Puna-džunglikana
Puna-džunglikana ehk bankiva kana (Gallus gallus) on faasanlaste sugukonda džunglikana perekonda kuuluv lind.
Viimaste aastate tähtsaks saavutuseks on kana genoomi kaardistamine.
Levila
Puna-džunglikana looduslik levila on lähisekvatoriaalsetel metsaväljadel Ees-Indiast kuni Hiinani. Tema levila on laienenud Pärsiasse ja Assüüriasse.
Välimus
Puna-džunglikana on värvilisema sulestikuga ja kõhnem kui tavaline kodukana. Suuruselt on ta tedrest mõnevõrra väiksem.
Jungi ringkond (Soul)
Jungi ringkond (Jungi-gu, hangulis 중구, hanjas 中區) on Souli haldusüksus. Jaguneb 15 linnaosaks (dong).
Puna-džunglikana
Välimus
Kukel on pea, kael, selja eesosa ja nimmepiirkond oranžpunased, ülejäänud selg purpurpunane, aga tiivad, saba ja keha alapool rohekasmustad.
Kukel on peas iseloomulik kõrge lihakas hari, tal on paljad põsed ja lõua all üks-kaks ripnevat lokutit. Kanal on hari väiksem ja sulestik tuhmim.
Puna-džunglikanal on 14 sabasulge, ta kasvab kuni 70 cm pikkuseks ja ta saba on kuni 28 cm pikk.
Kana normaalne kehatemperatuur on 40,5–42,0 °C. Kana pulsisagedus on 170–460 lööki minutis. Kana kuulmise ülempiir on palju kõrgem kui inimesel, 38 tuhat hertsi.
Kana diploidne kromosoomiarv on 76.
Eluviis
Puna-džumglikana elab metsas või võsas, aga pole haruldane põldudelgi. Suurema osa ajast veedab ta maapinnal. Hädaohu korral põgeneb ta maad mööda, aga võib ka puu otsa lennata. Lennul vaheldub tiibadega vehkimine liuglemisega.
Puna-džunglikana häälitsus sarnaneb kodukana omaga, aga emaslinnu kaagutamine on lühem.
Puna-džunglikana toitub seemnetest, näiteks viljateradest, samuti taimede lehtedest ja juurtest ning putukatest.
Puna-džunglikana pesaks on maapinnal asuv väheldane süvend, mis on vooderdatud lehtede ja kõrtega. Kurnas on tavaliselt 5–8 valget muna. Neid haub emane üksi, isane pesa juurde ei tule.
pisi|Kukk ja kanad Puna-džunglikanal on eripärane sotsiaalne korraldus, mida nimetatakse nokkimisjärjeks. See on erinev emastel ja isastel. Dominante lind tõstab saba ja pea kõrgele. Allaheitlikust väljendavad saba ja pea alla laskmine ja pea ühele küljele kallutamine. Nokkimisjärge õpetatakse tibudele, kui nad on umbes nädalavanused.
Kodustamine
Meie tavaline kodukana (Gallus gallus domesticus) pärineb alamliigist Gallus gallus gallus. Kana kodustati 5200 aastat tagasi.
Puna-džunglikana kodustamine algas Kagu-Aasias. Seda ei ajendanud inimese soov mune saada, sest 5–8 muna aastas on üsna vähe. Puna-džunglikana kodustati üksnes sportlikel eesmärkidel, kukevõitluse pärast. Alles hiljem hakkas inimene pidama kodustatud kanu, saavutades neil järk-järgult üha suurema munemisvõime.
Boriss Akunin
Tema teoste tuntumaid kirjanduslikke tegelaskujusid on Erast Fandorin, nunn Pelagia ja Nicholas Fandorin.
29. aprillil 2009 anti kirjanikule neljanda klassi Tõusva Päikese orden (Kyokujitsu shō).
Pseudonüüm Akunin (悪人) on jaapanikeelne sõna, mis tähendab "närukaela" või "kurikaela".
Ta on tuntud Vladimir Putini aktiivse kriitikuna.