cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uus-Prantsusmaa
Põlisrahvad
Karusnahakaubandus tuli kasuks ka põlisrahvastele. Nad vahetasid karusnahku metalltööriistade ja teiste Euroopa päritolu esemete vastu, mis tegid nende elu kergemaks. Noad, potid ja katlad võimaldasid naistel hõlpsamalt toitu valmistada. Võrgud, tulirelvad ja väikekirved tegid jahipidamise ja kalapüügi lihtsamaks ja kiiremaks. Karusnahakaubandusel oli põlisrahvastele nii positiivseid kui ka negatiivseid mõjusid. Nende igapäevaelu muutus kergemaks, kuid mõnest traditsioonilisest viisist asjade tegemiseks loobuti või seda kohandati. Põlisrahvad võtsid omaks paljud neist tööriistadest ja abivahenditest, samas said nad osa ka vähem elutähtsatest tarbekaupadest, nagu alkohol ja suhkur.
Sõjalised konfliktid
pisi|450px|[[Põhja-Ameerika kaart aastal 1702, mis näitab kindlusi, linnu ja Euroopa asunike hõivatud alasid. Suurbritannia (roosa), Prantsusmaa (sinine) ja Hispaania territooriumid (oranž)]]
Ajast, mil Henry Hudson oli Inglismaa nimel hõivanud Hudsoni lahe ja seda ümbritsevad maad, olid inglise kolonistid hakanud laiendama oma piire prantslaste Uue-Prantsusmaa territooriumi taga; alal, mis praegu on Kanada põhjaosa. Aastal 1670 rajati prantslastest coureurs des bois′de Pierre-Esprit Radissoni ja Médard des Groseilliersi abiga Hudsoni Lahe Kompanii, et kontrollida karusnahakaubandust kogu territooriumil, mille veed voolasid Hudsoni lahte (tuntud kui Ruperti maa). See lõpetas Prantsuse monopoli Kanada karusnahakaubanduses.
Kompensatsiooniks laiendasid prantslased oma territooriumi lõunasse ja Ameerika kolooniatest lääne poole. Aastal 1682 uuris Robert de LaSalle läbi Ohio ja Mississippi orud ning kuulutas kogu territooriumi kuni Mehhiko laheni Prantsusmaa omaks. Ta nimetas selle territooriumi Louis XIV auks Louisianaks. La Salle püüdis rajada esimest kolooniat uuel territooriumil aastal 1685, kuid ebatäpsed kaardid ja navigatsiooniprobleemid viisid selleni, et ta rajas oma koloonia, Fort Saint-Louisi, kohta, kus praegu asub Texas. Kolooniale tegi lõpu haigus ja indiaanlaste rünnak aastal 1688.
Kuigi selles Uus-Prantsusmaa osas ei toimunud eriti mingit koloniseerimist, ehitati sinna kuberner Louis de Buade de Frontenaci korraldusel palju strateegilisi kindlusi. Forte ehitati ka Uus-Prantsusmaa vanemates osades, mis polnud veel asustatud. Paljud neist kindlustest mehitati merevägedega (Troupes de la Marine), mis olid ainsad regulaarväed Uus-Prantsusmaal aastail 1682–1755.
Irokeeside rünnakud Montréali vastu
Ville-Marie oli tähelepanuväärne koht, kuna see oli keskne kaitsepunkt irokeeside rünnakute vastu; paik, kust asuti teele kõikidele rännakutele suunaga läände ja põhja; ja kohtumispaik, kuhu kauplevad indiaanlased tõid oma iga-aastased karusnahad. Ville-Marie, mida hiljem tunti Montréali nime all, oli irokeeside vastase rinde eesliin, mis muutis sealse kaubanduse kergelt ja sagedaselt katkevaks. Irokeesid olid liidus hollandlaste ja inglastega, mis võimaldas neil katkestada prantslaste karusnahakaubandust ja saata karusnahku Hudsoni jõge pidi alla hollandi ja inglise kaupmeestele.
See viis irokeesid sõtta ka huroonide, algonkinide ja teiste hõimudega, kes olid prantslastega liidus. Kui irokeesid oleksid suutnud hävitada Uus-Prantsusmaa ja selle indiaanlastest liitlased, oleksid nad saanud kaubelda vabalt ja kasumlikult hollandlaste ja inglastega Hudsoni jõel. Irokeesid ründasid asundust selle asutamisaastal 1642 ja peaaegu igal järgneval aastal. Montréali hoidis alal sõjaline teokraatia. Aastatel 1653 ja 1654 saabus Montréali abivägesid, mis võimaldas irokeesid peatada. Sel aastal tegid irokeesid prantslastega rahu.
Uus-Prantsusmaa kolonist ja sõdur Adam Dollard des Ormeaux oli irokeeside rünnakutes Montréali vastu märkimisväärne isik. Irokeesid jätkasid varsti rünnakuid Montréali vastu ja olemasolev väiksearvuline Montréali asunikkond langes peaaegu täielikult vaenulike irokeesivägede rünnakute all. 1660. aasta kevadel viis Adam Dollard des Ormeaux Montréalist väikese rahvaväe, mis koosnes 16 mehest, palju suurema irokeeside väe vastu Long Saulti lahingus Ottawa jõel. Kõik noored kanadalased kaotasid elu, kuid neil õnnestus irokeeside sissetung tagasi lüüa ja päästa Montréal hävingust. Ormeaux ja irokeeside kokkupõrge on märkimisväärne, kuna see heidutas irokeesid edasiste rünnakute sooritamisest Montréali vastu.
Kuningas Williami sõda
Aastal 1688 algas kuningas Williami sõda ning inglased ja irokeesid alustasid suurt rünnakut Uus-Prantsusmaa vastu pärast aastatepikkusi väikseid kokkupõrkeid kogu Inglise ja Prantsuse territooriumidel. Uus-Prantsusmaa ja Wabanaki hõimuliit suutsid nurjata Uus-Inglismaa laienemise Acadiasse, mille piiriks Uus-Prantsusmaa pidas Kennebeci jõge Lõuna-Maine'is. Kuningas Williami sõda lõppes aastal 1697, kuid järgmine sõda (kuninganna Anne'i sõda) puhkes aastal 1702. Québec elas üle inglaste sissetungid mõlemas sõjas ja sõdade ajal hõivas Prantsusmaa paljud Inglise Hudsoni Lahe Kompanii karusnaha kaubavahetuspunktid Hudsoni lahe ääres, sealhulgas Yorki kaubavahetuspunkti, mille prantslased nimetasid ümber Fort Bourboniks.
Kuninganna Anne'i sõda
Kuigi Acadia elas üle inglaste sissetungi kuningas Williami sõja ajal, langes koloonia kuninganna Anne'i sõja ajal. Lõplik Acadia vallutamine toimus aastal 1710. Aastal 1713 saabus Uus-Prantsusmaale Utrechti rahulepinguga rahu. Kuigi leping andis Hudsoni lahe, Newfoundlandi ja osa Acadiast (Nova Scotia poolsaar) Suurbritanniale, jäi Prantsusmaa kontrolli alla Île-Royale (Cape Breton), kust hallati ka Île Saint-Jeani (Prints Edwardi saar). Acadia põhjaosa, nüüdne New Brunswick ja Maine, jäid vaidlusaluseks territooriumiks. Louisbourgi kindluse ehitus Île-Royale'ile, mis oli mõeldud Saint Lawrence'i jõe asunduste kaitseks, algas aastal 1719.
Pärast Utrechti rahu hakkas Uus-Prantsusmaa õitsema. Tööstused, nagu kalapüük ja põlluharimine, mis olid Taloni ajal nurjunud, hakkasid edenema. Montréali ja Québeci vahele ehitati kaubanduse edendamiseks "Kuninga maantee" (Chemin du Roy). Laevaehitus edenes samuti, ehitati uusi sadamaid ja uuendati vanu. Kolonistide arv kasvas jõudsalt ja aastaks 1720 muutus Kanada iseseisvaks kolooniaks, mille rahvaarvuks oli 24 594. Kirik, millele nüüd kuulus küll vähem võimu, kontrollis haridust ja sotsiaalhoolekannet. Neid rahuaastaid nimetavad prantsuse kanadalased sageli Uus-Prantsusmaa "kuldajastuks".
Dummeri sõda
pisi|1850. aastate kujutis Prantsuse [[Jesuiidid|jesuiidist preestri Sébastien Rale'i surmast Dummeri sõja ajal]]
Acadias sõda siiski jätkus. Dummeri sõda (1722–1725) oli rida lahinguid Uus-Inglismaa ja Wabanaki hõimuliidu vahel, kelle liitlane oli Uus-Prantsusmaa. Uus-Prantsusmaa ja Wabanaki hõimuliit tõrjusid Uus-Inglismaa asunduste laienemist Acadiasse, mille piiriks pidas Uus-Prantsusmaa Kennebeci jõge Lõuna-Maine'is. Pärast Uus-Inglismaa Acadia-vallutust aastal 1710 oli Nova Scotia mandriosa Uus-Inglismaa kontrolli all, kuid nii tänapäeva New Brunswick kui ka tegelikult kogu tänapäeva Maine jäid vaidlusaluseks territooriumiks Uus-Inglismaa ja Uus-Prantsusmaa vahel. Selleks, et kindlustada Uus-Prantsusmaa territoriaalset nõuet, rajas see katoliiklikud misjonid piirkonna kolme suurimasse põliselanike külasse: ühe Kennebeci jõe äärde (Norridgewock); teise põhja poole Penobscoti jõe äärde (Penobscot) ja kolmanda Saint Johni jõe äärde (Meductic).
Sõda algas kahel rindel: Uus-Inglismaa tungimisega läbi Maine'i ja Uus-Inglismaa sisseseadmisega Cansos. Sõja tulemusel langes Maine Uus-Inglismaa kätte ühes isa Sébastien Rale'i lüüasaamisega Norridgewockis ja sellele järgnenud põlisrahvastiku tagasitõmbumisega Kennebeci ja Penobscoti jõe äärest Saint-François'sse ja Bécancouri Québecis.
Kuningas George'i sõda
Rahu kestis Kanadas aastani 1744, kui uudised puhkenud Austria pärilussõjast (Põhja-Ameerikas kuningas George'i sõda) jõudsid Louisbourgi kindlusse. Prantsuse väed ründasid esimestena, püüdes vallutada Briti Nova Scotia pealinna Annapolis Royali, mis ei õnnestunud. Aastal 1745 korraldas Massachusettsi kuberner William Shirley vasturünnaku Louisbourgile. Nii Prantsusmaa kui ka Uus-Prantsusmaa ei suutnud piiramisrõngast murda ja Louisbourg langes brittide kätte. Kuulsa hertsog d'Anville'i ekspeditsiooniga aastal 1746 püüdis Prantsusmaa Acadiat ja kindlust tagasi võtta, kuid see ei õnnestunud. Kindlus anti Prantsusmaale tagasi Aacheni rahuga, kuid rahuleping, mis taastas kõik kolooniate piirid sõjaeelse seisuga, ei lõpetanud pikale veninud vaenu Prantsusmaa, Suurbritannia ja nende kolooniate vahel, ega lahendanud ühtki territoriaalvaidlust.
Isa Le Loutre'i sõda
Acadias ja Nova Scotias toimunud Isa Le Loutre'i sõda (1749–1755) algas, kui britid asutasid Halifaxi. Isa Le Loutre'i sõja ajal rajas Uus-Prantsusmaa kolm kindlust piki tänapäeva New Brunswicki piiri, kaitsmaks seda Uus-Inglismaa Nova Scotiast lähtuva rünnaku eest. Sõda kestis kuni brittide võiduni Beauséjouri kindluse juures, millega tõrjuti isa Le Loutre piirkonnast välja, lõpetades sellega tema liidu malisittide, akadialaste ja mikmakkidega.
pisi|450px|Territoriaalsete nõuete kaart [[Põhja-Ameerikas aastal 1750, enne Prantsuse ja indiaani sõda. Sõda oli osa suuremast ülemaailmsest konfliktist, mida tuntakse Seitsmeaastase sõja nime all (1756–1763). – Suurbritannia (roosa), Prantsusmaa (sinine) ja Hispaania valdused (oranž) –]]
Prantsuse ja indiaani sõda
Fort Duquesne, mis paiknes Allegheny ja Monongahela jõe liitumiskohal, tänapäeva Pittsburghi (Pennsylvania) asupaigas, kaitses Lääne kõige tähtsamat strateegilist punkti Seitsmeaastase sõja ajal. Selle ehitamise eesmärgiks oli kindlustada, et Ohio jõe org jääks Prantsuse kontrolli alla. Väike koloniaalvägi Virginiast pani sealn kindlusele aluse, kuid Prantsuse vägi Claude-Pierre Pécaudy de Contrecœuri juhtimisel ajas nad 1754. aasta aprillis minema. Uus-Prantsusmaa pidas seda oma osaks ja prantslased püüdsid igati takistada Briti asumaa piiride laienemist selleni. Prantslased ehitasid sinna Fort Duquesne'i selleks, et see täidaks sõjalise tugipunkti rolli ja oleks baasiks, kust arendada kaubandussidemeid ja tugevdada sõjalisi liite piirkonna põlisrahvastega.
Võitlus kontrollimaks Ohio orgu, mis viis Prantsuse ja indiaani sõjani, algas kui Seitsmeaastase sõja (mis tehniliselt võttes ei alanud Euroopas enne aastat 1756) Põhja-Ameerika faas. See algas kolonel George Washingtoni juhitud Virginia rahvaväeüksuse kaotusega Prantsuse merevägedele (troupes de la marine) Ohio orus. Selle kaotuse tulemusel otsustasid britid valmistuda Uus-Prantsusmaa pealinna Québeci vallutamiseks. Britid lõid Prantsusmaad Acadias Beauséjouri kindluse lahingus (1755) ja siis Île-Royale'is (Cape Breton) (mis haldas ka Île Saint-Jeani (Prints Edwardi saar)) Louisbourgi piiramisel (1758). Kogu sõja jooksul ajasid britid akadialasi piirkonnast välja, millele mikmaki ja Acadia rahvaväed vastu seisid.
Kuid need brittide edusammud ei möödunud kaotusteta. Aastal 1756 sooritas Louis-Joseph de Montcalmi juhitud suur prantslaste, kanadalaste ja nende põlisameeriklastest liitlaste vägi Fort Frontenacist rünnaku brittide võtmekindluse Fort Oswego vastu Ontario järve ääres ja sundis garnisoni alistuma. Järgmisel aastal piiras Montcalm arvuka väega (7200 prantslast ja kanadalast ning 2400 põlisameeriklast) ümber Fort William Henry George'i järve lõunakaldal ja pärast kolme nädalat võitlust brittide komandör Monroe alistus. Montcalm võttis Monroelt alistumise tingimusena lubaduse, et see naaseb Inglismaale ja ei osale sõjas 18 kuu vältel. Kuid paljud põlisameeriklased janunesid skalpide ja sõjasaagi järele; kui lahkuv Briti vägi ja tsiviilisikud olid 3 miili kaugusel kindlusest, korraldasid indiaanlased tapatalgud, milles hukkus 1100 inimest 1500-st.
Järgmisel aastal said britid ühe võidu ja ühe kaotuse. Võit oli Prantsuse kindluslinnas Louisbourgi juures. Kaotus oli Champlaini järve ja George'i järve vahelisel maaribal Prantsuse kindluse Fort Carilloni juures. Fort Carilloni (mida kaitses vaid 3400 Prantsuse regulaarväelast ja meremeest, rahvaväe või indiaanlaste pea täieliku toeta) vallutama saadetud Briti väed olid Ameerikas sel ajal nähtuist suurimad: 16 200 Briti, Ameerika ja irokeeside sõdurit, keda juhtis sõjaliselt saamatu kindral James Abercrombie. Lahingus kaotas elu 2200 Briti sõdurit, prantslaste kätte langes mitu suurtükki ning Briti armee sai tõsise moraalse hoobi. Prantslaste kaotuseks oli umbes 200 surnut/haavatut.
Vahepeal jätkasid prantslased läänepoolsete maade avastamist ja põlisrahvastega kaubandusliitude laiendamist. 1753. aastal ehitati Fort de la Corne Louis de La Corne'i poolt Lõuna- ja Põhja-Saskatchewani jõe liitumiskohast idas, kus praegu on Kanada provints Saskatchewan. See oli Põhja-Ameerika läänepoolseim Prantsuse impeeriumi eelpost enne selle langemist.
Tagajärjed
pisi|450px|Kaart näitab Briti territoriaalseid lisandusi pärast [[Pariisi rahu (1763)|Pariisi rahu roosana ja Hispaania territoriaalseid lisandusi pärast Fontainebleau lepingut kollasena]]
Uus-Prantsusmaal oli nüüd üle 70 000 asuniku − tohutu kasv võrreldes sajandi algusega −, kuid Briti Ameerika 13 kolooniat olid oluliselt rahvarohkemad, seal elas enam kui miljon inimest (sealhulgas märkimisväärselt Prantsuse hugenotte). Briti kolonistidel oli märksa lihtsam korraldada rünnakuid Uus-Prantsusmaa vastu kui prantslastel britte rünnata.
Kuigi brittide Acadia-vallutus toimus aastal 1710, jäid prantslased piirkonnas märkimisväärseks sõjaliseks jõuks ühes Fort Beauséjouri ja Louisbourgi kindlustega. Regiooni valdavaks populatsiooniks jäid akadialased. Aastal 1755 saavutasid britid edu Beauséjouri kindluse lahingus ja kohe pärast seda alustasid nad akadialaste väljaajamist. Väljaajamise eesmärk sõjalises mõttes oli tasalülitada arvatav sõjaline oht akadialaste poolt ja katkestada varustusliinid Louisbourgi.
Aastal 1758 vallutasid Briti väed taas Louisbourgi, mis võimaldas neil sulgeda pääsu Saint Lawrence'i jõele. See otsustas sõja tulemuse. Aastal 1759 piirasid britid Québeci merelt ja kindral James Wolfe'i juhitud armee alistas septembris Abrahami lagendiku lahingus kindral Louis-Joseph de Montcalmi juhitud prantslased. Québeci garnison alistus 18. septembril ja järgmisel aastal, pärast edukat rünnakut Montréalile, mis oli keeldunud tunnistamast Kanada langemist, oli Uus-Prantsusmaa täielikult brittide poolt vallutatud. Viimane Uus-Prantsusmaa kindralkuberner Pierre de Rigaud de Vaudreuil alistus Briti kindralmajor Jeffrey Amherstile 8. septembril 1760. Prantsusmaa loovutas ametlikult Kanada brittidele Pariisi rahuga, mis sõlmiti 10. veebruaril 1763.
pisi|Skeem, mis näitab Uus-Prantsusmaa poliitilist korraldust, u. 1759
Johannes Teksal
Johannes Teksal (10. mai 1902 Jõhvi vald, Virumaa – 29. juuli 1936) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Uus-Prantsusmaa
Tagajärjed
Prantsuse kultuur ja religioon jäid domineerima enamusel endise Uus-Prantsusmaa territooriumil, kuni Briti asunike saabumine viis hiljem Ülem-Kanada (nüüd Ontario) ja New Brunswicki loomiseni. Louisiana territoorium, mis oli Hispaania kontrolli all alates Seitsmeaastase sõja lõpust, jäi Ameerika kolmeteistkümnest kolooniast lähtuvale ümberasumisele suletuks.
Kaksteist aastat pärast seda, kui britid prantslased alistanud, puhkes Ameerika iseseisvussõda Suurbritannia kolmeteistkümnes koloonias. Paljud Québeci mehed võtsid sõjast osa, sealhulgas major Clément Gosselin ja admiral Louis-Philippe de Vaudreuil. Pärast brittide alistumist Yorktownis 1781. aastal andis Versailles' rahu aastal 1783 kõik endised Briti valdused Uus-Prantsusmaal allpool Suurt järvistut äsja tekkinud Ühendriikide omandusse. Prantsuse-Hispaania liiduleping andis Louisiana aastal 1801 Prantsusmaale tagasi, mis võimaldas Napoleon Bonaparte'il müüa see aastal 1803 Louisiana ostuga Ühendriikidele. See tähendas Prantsuse koloniaalimpeeriumi lõppu Põhja-Ameerikas, v.a Saint-Pierre'i ja Miqueloni saared, mis on tänapäevani Prantsusmaa kontrolli all.
Johannes Teksal
Ta teenis 1. Jalaväerügemendis ja Kaitseliidu Viru malevas.
Uus-Prantsusmaa
Tagajärjed
Endise Uus-Prantsusmaa osi, mis jäid Briti võimu alla, hallati aastatel 1791–1841 kui Ülem-Kanadat ja Alam-Kanadat ning siis ühendati need Kanada provintsiks (1841–1867), kuni 1867. aasta Briti Põhja-Ameerika akt sätestas isevalitsuse (home rule) enamusele Briti Põhja-Ameerikale ja kehtestas prantsuskeelse Québeci (endine Alam-Kanada) kui ühe esimestest Kanada dominiooni provintsidest. Enamus Acadiast määrati alguses Nova Scotia koloonia alla, kuid varsti eraldati viimasest New Brunswick, mis sisaldas Prints Edwardi saart.
Ainus jäänuk endise Uus-Prantsusmaa koloniaalterritooriumist, mis on veel Prantsuse kontrolli all, on Prantsuse ülemereterritoorium Saint-Pierre ja Miquelon (prantsuse Collectivité territoriale de Saint-Pierre-et-Miquelon), mis koosneb rühmast väikestest saartest 25 kilomeetri kaugusel Newfoundlandi rannikust.
Jüri Tallinn
Jüri Tallinn (1. august 1948 Tallinn – 25. oktoober 2018) oli eesti režissöör ja stsenarist.
Ta õppis Jõhvi Lastemuusikakoolis, aastail 1964–1968 Tartu Muusikakoolis Maris Valk-Falki juures ja 1968–1971 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis klaveri erialal Laine Metsa klassis, olles ka Eino Tambergi õpilane. 1976. aastal kaitses ta konservatooriumis muusikateaduse erialal diplomitöö "Muusikapropaganda massikommunikatsioonivahendites. Valgusmuusika elementide rakendamine televisiooni muusikasaadetes". Ta lõpetas ka Eesti Televisiooni õppestuudio režiiosakonna Tõnis Kase juhendamisel kiitusega.
Alates 1969. aastast töötas ta Eesti Televisioonis režissöörina kuni 1990. aastani, alates 1982. aastast oli ta ka ETV kunstinõukogu liige. Tema käe all valmis alates 1979. aastast ETVs Kesktelevisioonile toodetud saatesari "Tallinna muusikapilte".
Kesktelevisioonist kutsuti ta muusikarežii konkursile, salvestamaks 1980. aasta Moskva olümpiamängude muusikaprogrammi jaoks Ludwig van Beethoveni sümfooniaid. Tema režii võitis konkursi ning selle järgi salvestati Beethoveni 2., 5., 8. ja 9. sümfoonia. Hiljem tegi ta ETVs üle 200 muusikasaate, sealhulgas sarjad "Eesti interpreedid", "Rahvakunstnikud" ja "Klaaspärlimäng".
Aastail 1990–1995 oli ta ASi Elav Teadus juhatuse esimees, 1995–1997 RASi Tallinnfilm direktor, 1997–1999 Eesti Filmi Sihtasutuse juhataja ning 2000–2007 OÜ TTÜ Sütiste Maja tegevdirektor. Aastail 2007–2018 oli ta Viiking Film OÜ juhatuse esimees ja 2008–2018 meediakonsultant ettevõttes Soft Sperk Investments. Samuti töötas ta videofilmimise ja režii lektorina Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakoolis ning Tallinna Rahvaülikoolis.
Isiklikku
Tema isa Otto Tallinn oli eesti vaimulik, poeg Jaan Tallinn on programmeerija ja ettevõtja.
EPMÜ Loomakasvatusinstituut
Asutus loodi EPMÜ loomakasvatusteaduskonna ja Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Teadusliku Uurimise Instituudi (ELVI) baasil. Aastal 2005 moodustati asutuse (koos EPMÜ Agrobiokeskuse ja EPMÜ loomaarstiteaduskonnaga) baasil EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut.
Awer Mabil
Awer Bul Mabil (sündinud 15. septembril 1995 Kakumas) on Keenias sündinud Austraalia jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Tšehhi kõrgliigaklubis Praha Sparta ja Austraalia jalgpallikoondises.
2013. aastal debüteeris ta Austraalia kõrgliigaklubis Adelaide United. Esimese värava lõi ta Austraalia kõrgliigas 1. veebruari 2014 mängus Wellington Phoenixi vastu. Hooajal 2014–15 lõi ta Austraalia kõrgliigas kokku kuus väravat.
2015. aasta juulis liitus ta Taani kõrgliigaklubiga FC Midtjylland. Hooajal 2016–17 mängis ta laenul Taani kõrgliigaklubis Esbjerg fB ja 2017–18 Portugali kõrgliigaklubis Paços de Ferreira. Midtjyllandi põhikoosseisus kinnitas Mabil kanda hooajal 2018–19. Hooajal 2019–20 tuli ta klubiga Taani meistriks. Hooaja 2021/22 teises pooles oli ta laenul Türgi kõrgliigaklubis Kasımpaşa.
2022. aasta mais sõlmis ta neljaks hooajaks lepingu Hispaania kõrgliigaklubiga Cádiz. 2023. aasta jaanuaris läks ta laenule Praha Spartasse.
Austraalia jalgpallikoondises debüteeris Mabil 16. oktoobril 2018 sõprusmängus Kuveidi vastu ja lõi selles mängus ka koondisekarjääri esimese värava. Ta kuulus Austraalia koondisse 2019. aasta Aasia meistrivõistlustel, kus lõi värava teises alagrupimängus Palestiina vastu ja viimases alagrupimängus Süüria vastu. 13. juunil 2022 realiseeris Mabil maailmameistrivõistluste kvalifikatsiooni play-off'i mängus Peruuga penaltiseerias otsustava penalti, mis viis Austraalia 2022. aasta maailmameistrivõistlustele.
Vannutatud Advokaatide Nõukogu
Vannutatud Advokaatide Nõukogu (lühend VAN) oli aastatel 1919–1938 Eesti Advokatuuri kui omavalitsusliku kutseorganisatsiooni juhtorgan. 1938. aastal asendas VAN-i Advokatuuri nõukogu.
Vannutatud Advokaatide Nõukogu esimees, abiesimees ja liikmed valiti Vene kohtute asutamise seaduse (VKAS) eeskirjade järgi Kohtupalati tööpiirkonnas tegutsevate vandeadvokaatide üldkoosolekul (VKAS § 357 ja § 359). VAN koosnes 5–15 liikmest, seal hulgas advokatuuri esimees ja abiesimees (VKAS § 361). Valimised toimusid igal aastal (VKAS § 364).
VAN otsustas advokatuuri liikmete vastuvõtmise ja advokatuurist väljaarvamise, lahendas vandeadvokaatide tegevuse peale esitatud kaebusi, määras vaesusõiguse alusel õigusabi, lahendas tasuvaidlusi (VKAS § 367). VAN võis määrata kohustusi rikkunud advokaatidele karistuseks hoiatuse või noomituse, peatada rikkuja tegevuse kuni üheks aastaks või ta advokatuurist välja heita (VKAS § 368). VAN otsuste peale võis kaevata Kohtupalatile (VKAS § 376).
14. juunil 1919 toimus Tallinna Ringkonnakohtu ruumides vandeadvokaatide üldkoosolek. Eesti piirides tegutsevast selleks hetkeks registreeritud 35 vandeadvokaadist osales koosolekul 17. Üldkoosolek valis VAN esimeheks Jaan Teemanti, abiesimeheks Martin Hirschi ja liikmeteks Tõnis Jürise, Voldemar Oldekopi, Karl Partsi ja Jaan Leesmendi. 1935. aastal suurendas üldkoosolek VAN koosseisu 6-lt liikmelt 8-le.
1927. aastal otsustas üldkoosolek avada VAN Tartu osakonna, mis tegutses 1938. aastani.
Vannutatud advokaatide üldkoosolekul 22. aprillil 1936. aastal valiti Nõukogu esimeheks Alfred Maurer, abiesimeheks valiti Viktor Johanson. Nõukogu liikmeteks valiti Kaarel Baars, Erich Eek, Rein Eliaser, Karl Grau, Nikolai Kruuse ja August Peet.
Ato Boldon
pisi| Ato Jabari Boldon (sündinud 30. detsembril 1973) on Trinidadi ja Tobago endine sprinter.
Ta on 1997. aasta maailmameister 200 meetri jooksus ning võitnud medaleid suurvõistlustelt ka 100 m jooksus ja 4×100 meetri teatejooksus.
Pjotr Fradkov
Pjotr Mihhailovitš Fradkov (vene keeles Пётр Михайлович Фрадков; sündinud 7. veebruaril 1978 Moskvas) on Venemaa ettevõtja.
Elulugu
Pjotr Fradkov on Venemaa peaministri poeg ja lõpetas 2000. aastal Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi, kus ta kaitses 2006. aastal kandidaadiväitekirja majandusteaduses. 2007. aastal sai ta magistrikraadi Kingstoni Ülikoolist. Frakov oli Venemaa Vnešekonombanki asejuht ja aastatel 2004–2005 töötas "Dalnevostotšnoje Morskoje Parohodstsvo" peadirektori asetäitjana, aga lahkus firmast, kui riik müüs erakätesse viimase viiendiku laevakompaniist. Alates 6. septembrist 2018 töötab Fradkov Promsvjazbanki esimehena. See on üks suuremast pankadest Venemaal.
Sanktsioonid
22. veebruaril kehtestas USA talle viisa- ja majandussanktsioonid, 28. veebruaril 2022 tegi seda Euroopa Liit. Tema Euroopa Liidu riikides olev vara külmutati.
Isiklikku
Tema isa Mihhail Fradkov oli aastatel 2004–2007 Venemaa peaminister. Pjotr Fradkov on abielus Viktorija Igorevna Fradkovaga (vk. Виктория Игоревна Фрадкова), kellega tal sündis 2005. aastal tütar. . Abikaasa töötab MGIMO's dotsendina.
Legend Thijl Ulenspiegelist ja Lamme Goedzakist
"Legend Thijl Ulenspiegelist ja Lamme Goedzakist: Nende kangelaslikud, lustlikud ja kuulsusrikkad seiklused Flandrias ja mujal" on Belgia kirjaniku Charles De Costeri 1867. aastal ilmunud romaan seiklejast, kes mitmes Euroopa rahvatraditsioonis on tuntud ka Till Eulenspiegelina. De Coster kujutab teda flaami rahvuskangelasena Madalmaade vabadusvõitluse perioodil 16. sajandil.
Teose alusel valmis 1976. aastal Nõukogude Liidu režissööride Aleksandr Alovi ja Vladimir Naumovi film "Legend Ulenspiegelist" (vene keeles "Легенда о Тиле"), kus peaosa mängis Lembit Ulfsak.
Romaan ilmus eesti keeles 1980. aastal kirjastuses Eesti Raamat. Teose tõlkisid prantsuse keelest Jaan Kangilaski vanem ja Silvia Luksep, värsid tõlkis Georg Meri. Lõike raamatust loeti Klassikaraadios 2002. aastal järjejutuna.
Carl Gugasian
Carl Gugasian (sündinud 20. novembril 1947 Broomallis Pennsylvania osariigis) on Ameerika Ühendriikide vang, kes kannab 17 aasta pikkust vanglakaristust röövide tõttu. Ta on tuntud kui "The Friday Night Bank Robber" ning teda peetakse üheks ohtlikumaks kurjategijaks USA röövide ajaloos – ta on 30 aasta jooksul röövinud üle 50 panga, põhjustades ligi kahe miljoni dollari ulatuses kahjusid.
Noorus
Carl Gugasian sündis Armeenia päritolu immigrantide peres. 15-aastaselt sai kohalikku maiustustepoodi röövides haavata ning saadeti 18 kuuks Camp Hilli noortevanglasse. Pärast sealt vabanemist 1964. aastal astus ta teadlikult kuritegelikule teele. FBI agent Ray Carr on öelnud, et selle otsuse taga oli suuresti teadmatus: "Carl Gugasian ei teadnud, et alaealisena tehtud kuriteod kustatakse kindla aja möödumisel. Ta oli kindel, et see hakkab ta edaspidist elu mõjutama – ta ei saa enam ühtegi head töökohta."
UTC+13:00
pisi|550px|UTC+13 UTC+13:00 on ajavöönd, mis on 13 tundi ees maailmaajast UTC.
Vööndis asuvad aasta läbi:
Marcin Krzywański
Marcin Krzywański (sündinud 29. augustil 1975) on poola jooksja.
1998. aasta EM-il sai ta 4×100 meetri teatejooksus pronksmedali.
Georg Albert von Proffen
Georg Albert von Proffen (Venemaal tuntud kui Jegor Eduardovitš, vene keeles Егор Эдуардович Проффен) (13. juuli (vkj) 1847 Tallinn − ?) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane (admiraliteedi kindralmajor).
Elulugu
Ta lõpetas 1869. aastal mereväe kadetikorpuses. 1864. aastast teenis Venemaa mereväes. Aastatel 1867−1873 teenis mitmel sõjalaeval, seejärel piirivalves. 1873−1884 oli ta ristleja Nõrok komandör. 1885. aastast teenis laevastikus ja oli kuni 1886. aastani laeva Sertš vanemohvitser. Seejärel oli 3. laevastikuekipaaži komandöri abi. 1888. aastal nimetati Kroonlinna sadamakapteni noorem- ja 1897. aastal vanemabiks. Läks erru 1900. aastal.
Perekond
Sündis õuenõunik Eduard Alexander von Proffeni (1802 Tallinn – 1880 Paide) ja Julie Elisabeth Homanni pojana. Tema lell oli viitseadmiral Albert Leopold von Proffen (1812–1893) ning lellepoeg kindralleitnant Karl von Proffen (1847–1911)
Oli abielus Alice Marie Büttneriga (1857 Tallinn – 1912 Haapsalu). Abielust sündisid:
Micheál Martin
pisi|Micheál Martin (2020) Micheál Martin (sündinud 1. augustil 1960 Corkis) on iiri poliitik, Fianna Fáili partei juht aastast 2011 ja alates 27. juunist 2020 Iirimaa peaminister (Taoiseach).
2008–2011 oli ta Iiri välisminister ja 2000–2004 tervishoiuminister. Tervishoiuministrina keelustas ta 2004. aastal suitsetamise kõigis avalikes asutustes. 1992–1993 oli ta Corki lordmeer ning 1997–2000 Iirimaa haridus- ja teadusminister. 2020. aasta Iirimaa parlamendivalimistel sai tema juhitud Fianna Fáil parima tulemuse ning 38 kohta parlamendis. Tulemus oli ühe võrra parem 37 kohta saanud Sinn Féinist. 27. juunil 2020 asus ta peaministrina Fine Gaeli ja Roheliste parteiga moodustatud koalitsioonivalitsuse etteotsa.
Legend Ulenspiegelist
"Legend Ulenspiegelist" (vene keeles "Легенда о Тиле") on 1976. aastal esilinastunud NSV Liidu mängufilm rahvajuttude kangelasest, seiklejast ja triksterist Till Eulenspiegelist. Filmi režissöörid olid Aleksandr Alov ja Vladimir Naumov, peaosa mängis Lembit Ulfsak.
Film põhineb Belgia kirjaniku Charles-Theodore-Henri De Costeri romaanil "Legend Thijl Ulenspiegelist ja Lamme Goedzakist" (1867) ning peategelast kujutatakse selles flaami rahvuskangelasena, kes osales Madalmaade vabadusvõitluses 16. sajandil.
Filmitud muu hulgas Tallinnas.
Nico Hischier
pisi|Nico Hischier (2017) Nico Hischier (sündinud 4. jaanuaril 1999 Brigis) on Šveitsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis New Jersey Devils.
Ta alustas karjääri kodumaal SC Bernis. Profidebüüdi tegi ta 2015. aastal. Hooajal 2016–17 suundus ta Põhja-Ameerikasse, liitudes Quebec Major Junior Hockey League'i klubiga Halifax Mooseheads. Ta valiti sel hooajal liiga ja kogu Canadian Hockey League'i hooaja uustulnukaks.
2017. aastal valiti ta NHL-i draft'is Devilsi poolt esimese valikuna. Ta oli esimene Šveitsi mängija, kes NHL-i draft'is esimesena valiti. Hooajal 2017–18 debüteeris ta Devilsi meeskonnas NHL-is. Debüüthooajal lõi ta liigas 20 väravat ja andis 32 väravasöötu.
2021. aasta veebruaris määrati ta Devilsi kapteniks.
Šveitsi jäähokikoondise koosseisus osales ta 2019. aasta maailmameistrivõistlustel.
Osman III
alt=Osman III|pisi|Osman III Osman III (osmanitürgi keeles عثمان ثالث‎ Osmān-i sālis; 2. jaanuar 1699 – 30. oktoober 1757) oli Osmanite riigi sultan aastatel 1754–1757.
Ta oli Mustafa II ja Şehsuvar Sultaana poeg.
UTC+12:00
Vööndis asuvad aasta läbi:
Lisaks kasutatakse seda ajavööndit mõnedes Antarktika uurimisjaamades.
Aarón Martín
Aarón Martín Caricol (sündinud 22. aprillil 1997 Montmelós) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Saksamaa kõrgliiga klubis Mainz 05.
Ta alustas klubikarjääri Hispaania klubis RCD Espanyol, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Hispaania kõrgliigas debüteeris ta Espanyoli meeskonnas hooajal 2016–17.
2018. aasta augustis läks ta Espanyolist laenule Mainzi. 2018. aasta novembris sõlmis ta klubiga püsiva lepingu, mis jõustus järgmise aasta juulis. Hooaja 2020–21 teises pooles mängis ta laenul Hispaania kõrgliiga klubis Celta de Vigo. 18. veebruaril 2022 lõi ta värava Leverkuseni Bayeri vastu; see oli tema esimene värav mistahes kõrgliigas.
August Reinhold Tomingas
August Reinhold Tomingas VR I/3 (12. november 1883 Viljandi – 2. september 1936 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Aarón Martín
Aastatel 2013–2019 mängis Martín Hispaania noortekoondistes. 2015. aastal tuli ta Euroopa omavanuste meistriks Hispaania kuni 19-aastaste koondisega ja 2019. aastal Hispaania kuni 21-aastaste koondisega. 2016. aasta detsembris debüteeris ta Kataloonia jalgpallikoondises.
August Reinhold Tomingas
Oli alates aprillist 1919 kuni Vabadussõja lõpuni Soomusrongide Divisjoni noorem adjutant.
Gutte Eriksen
Gudrum Agnete Tryde Eriksen ehk Gutte Eriksen (20. november 1918 Rødby – 8. juuli 2008) oli taani keraamik.
Eriksen sündis Lollandi saarel Rødbys. 1936–39 õppis ta Kopenhaageni Kunsthåndværkerskolenis (Rakenduskunstikoolis) keraamikat ning tegi paar aastat hiljem näitusedebüüdi. 1948. aastal õppis ta Cornwallis briti keraamiku Bernard Leachi juures, kus tutvus jaapani keraamikakunstiga, mis mõjutas oluliselt tema loomingulist käekirja. Erikseni valmistatud esemed tegi ühtlasi isikupäraseks tema poolt 1950. aastatel välja töötatud booraks-kvartsglasuur.
1968–1978 õpetas Eriksen Århusis Jüütimaa kunstiakadeemias.
Charles-Theodore-Henri De Coster
pisi|Charles de Coster. Charles-Theodore-Henri De Coster (20. august 1827, München, Saksamaa – 7. mai 1879, Ixelles, Belgia) oli Belgia kirjanik. Tema tuntuim teos on prantsuskeelne ajalooromaan "Legend Thijl Ulenspiegelist ja Lamme Goedzakist: Nende kangelaslikud, lustlikud ja kuulsusrikkad seiklused Flandrias ja mujal", mis kõneleb flaami rahvuskangelasest, seikleja Thijl Ulenspiegelist Madalmaade vabadusvõitluse perioodil 16. sajandil.
Bärnbach
Bärnbach on väikseim linn (Stadtgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Voitsbergi ringkonnas. Linn on populaarne oma kiriku (kujundanud Friedensreich Hundertwasser), käsitsi klaasitootmise ja söekaevandamise (karjääris) poolest. Tänapäevaks on söekaevandus suletud, kuna see oli ebaökonoomne.
pisi|
Kultuur ja vaatamisväärsused
Turismimagnet on Püha Barbara (kaevurite kaitsepühak) kirik, mis ehitati 1948. aastal ja mille 1987. aastal renoveeris Friedensreich Hundertwasser.
"Stölzle Oberglas" ettevõttes on klaasitootmise ajaloo ja tehnoloogia muuseum ning Altkainachi lossis on lossimuuseum.
Taristu
Bärnbachis on väike raudteejaam, mis ühendab Köflachi ja Graziga. Lähim Autobahn (kiirtee) on A2 Südautobahn, lähimad ühendussõlmed on Modriach ja Mooskirchen. Olulisim maantee on B70 Packerbundesstraße, mis ühendab Bärnbachi Grazi ja Villachiga.
Enamik elanikke on pendeldajad ja kasutavad maanteed B70 Grazi jõudmiseks.
Graz asub umbes 48 km kaugusel.
Majandus
Taristu olukorra tõttu pole tööstus Bärnbachist eriti huvitatud. Väljalasketorude tootja Remus asub linnas alates 1990. aastast. Varem olid tähtsateks tööstuskohtadeks söekaevandus, aurujõujaam Voitsberg III ja klaasitehas. Jõujaam suleti 2006. aastal ja lammutamine algas 2013. aastal. Tänapäevaks on klaasitehas sulgenud tööstusliku tootmise üksuse, kuid klaasipuhumise ja klaasikunsti üksus on endiselt olemas. Enamik inimesi töötab naaberlinnades või Grazis.
Bärnbachis on ka kaubanduskeskus WEZ (Weststeirisches Einkaufszentrum = Lääne-Steiermargi ostukeskus), mis on suurim kaubanduskeskus ringkonnas.
Budapesti V ringkond
245px|pisi|[[Püha Istváni basiilika]] Budapesti V ringkond (ungari keeles Budapest V. kerülete) on Budapesti haldusjaotuslik ringkond, mis asub linna keskel Doonau jõe vasakkaldal. Ringkond kannab samuti ka nime Belváros-Lipótváros (eesti keeles Siselinn-Leopoldi linn). Tegu on Pesti ajaloolise keskusega.
Vaata ka
__SISUKORRATA__
Darian Pavli
Darian Pavli (sündinud 7. aprillil 1975 Vlorës) on Albaania jurist.
Mustkael-kobra
Mustkael-kobra (Naja nigricollis) on kobra perekonna maoliik.
Klassifikatsioon
Esimesena kirjeldas seda maoliiki 1843. aastal teaduslikult Norra zooloog Johan Reinhardt.
Tänapäeval liigitatakse see madu soomuseliste seltsi mürknastiklaste sugukonna kobra perekonda ja tema teaduslik ladinakeelne nimetus on Naja nigricollis.
Alamliigid
Veebipõhises taksonoomilises andmebaasis Integrated Taxonomic Information System (ITIS) on mustkael-kobral kolm alamliiki:
Wolfgang Wüsteri jt (2007) tehtud fülogeneetilised uuringud näitavad, et taksonit nigricincta tuleks käsitleda eraldi liigina Naja nigricincta.
Levila
Varasemad kirjeldused nende madude levila kohta Lõuna-Aafrikas, Botswanas, Zimbabwes, Svaasimaal, Mosambiigis ja valdavas osas Namiibias võivad käia Naja mossambica või Naja nigricincta kohta, kuna neid peeti mustkael-kobra alamliikideks.
Soomused
Soomused:
Juveniilsete madude soomused on halli värvi ja laia musta kaelavöödiga, kaelaalune vööt on roosakas ja ulatub kuni kõhuni.
Täiskasvanud maod on harilikult tumehalli või musta värvi ja nende kaelavööt on lai, allpool aga punast või oranži värvi, vahel ka punakaspruunid või oliivirohelised.
Paljunemisbioloogia
Paaritumisaeg loodusliku levila piires võib neil madudel olla talve lõpust (septembris) kuni suve alguseni (detsembris).
Elupikkus
Vangistuses on nende elupikkus 23 aasta ringis.
Haapsalu-Noarootsi märgala
Haapsalu-Noarootsi märgala on Ramsari märgalade nimekirja kuuluv rahvusvahelise tähtsusega märgala Loode-Eestis Lääne maakonnas.
Mustkael-kobra
Kokkupuuted loomadega
Tema saakloomadeks on sisalikud, teised maod, kahepaiksed, väiksed kalad, linnud ja nende munad ning närilised.
Nemad on saakloomaks teistele madudele.
Kokkupuuted inimestega
Neid liigitatakse sülitavate kobrade hulka ja kallaletungi korral on mustkael-kobra võimeline selle tõrjuma, suunates mürgihammastest sülje täpselt vaenlasena tajutava objekti, näiteks inimese silma.
Haapsalu-Noarootsi märgala
Haapsalu-Noarootsi märgala hõlmab haruldasi ja ainulaadseid märgalatüüpe. Seal esineb rannikulõukaid, rannaniitusid ja veealuseid karisid. Haapsalu Tagalahe aladel pesitseb 225 linnuliiki. Laht on tähtis kevadrände vahemaandumispaik valgepõsk-laglele ja väike-laukhanele. Ala on üks Läänemere põhjaosa tähtsamaid aulide talvitumispiirkondi, hinnanguliselt talvitub Osmussaare ümbruses kuni 50 tuhat auli. Märgalal pesitseb ka Läänemere piirkonnas väheneva arvukusega niidurüdi.
Mustkael-kobra
Kokkupuuted inimestega
Tugeva ärrituse seisundi korral võib mustkael-kobra pritsida sülge kuni 28 korda järjest, kulutades selleks 135 mg mürki.
Kirjandus
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Black-necked spitting cobra seisuga 2.03.2015.
Arvo järv
Arvo järv (itaalia keeles Lago Arvo) on veehoidla Lõuna-Itaalias Calabria maakonnas Cosenza provintsis San Giovanni in Fiore ja Aprigliano omavalitsusüksuse territooriumil.
Sila rahvuspargi territooriumil, 1280 meetri kõrgusel merepinnast, Melillo ja Cardoneto mäe vahelises nõos paiknev järv on mahult (0,07 km³) ja pikkuselt (8,7 km) Ampollino järve järel suuruselt teisel kohal.
Veekogu rajati aastatel 1927–1931 hüdroelektrijaama veehoidlaks.
Arvo järv on tunnelis paikneva torujuhtme kaudu ühenduses Ampollino järvega.
Inimväärikus
Inimväärikus (inglise keeles human dignity) on üks Riigikohtu tunnustatud põhiseaduslikest aluspõhimõtetest, mille kohaselt ei tohi isikut muuta riigivõimu objektiks. See põhimõte on sätestatud Eesti Vabariigi põhiseaduse paragrahvis 10.
Inimväärikuse põhielemendid on kehaline puutumatus, inimväärsed elutingimused, inimeste õiguslik võrdsus, isiku identiteedi säilimine, vabaduspõhiõiguste alus ning menetlus. Riigikohus on korduvalt öelnud, et inimväärikus on kõigi isiku põhiõiguste alus ning põhiõiguste ja -vabaduste kaitse eesmärk.
Kõige enam levinud on inimväärikuse negatiivne definitsioon, mille kohaselt ei tohi isikut muuta riigivõimu objektiks, vaid teda tuleb kohelda kui subjekti. See tähendab, et isiku õigustega tuleb arvestada ega tohi muuta teda riigivõimu ees kaitsetuks.
Kehaline puutumatus
Kehalise puutumatuse kaitse on sõnastatud põhiseaduse § 18 lg-s 1, mille järgi ei tohi kedagi piinata, julmalt või väärikust alandavalt kohelda ega karistada. Kehalise puutumatuse kaitse argumenti on kasutatud vangide inimväärsete elutingimuste tagamiseks.
Inimväärsed elutingimused
Inimväärsete elutingimuste tagamine tuleneb põhiseaduse § 28 lg-st 2, mis sätestab õiguse riigi abile puuduse korral. Riigikohus on sõna "puudus" defineerimisel lähtunud esmavajadustest, mille hulka kuuluvad:
Inimeste õiguslik võrdsus
Inimeste õiguslik võrdsus on sätestatud põhiseaduse § 12 lg-s 1. Tegemist on võrdsuspõhiõigusega, mis on tihedalt seotud inimväärikusega. Selle põhimõtte kohaselt on keelatud näiteks diskrimineerimine, orjandus, klassiühiskond ning inimkaubandus.
Vabaduspõhiõiguste alus
Inimväärikus tagab igaühele vabaduse ise otsustada ning on seega vabaduspõhiõiguste alus. Inimväärikus seostub üldise vabaduspõhiõigusega, mis on sätestatud põhiseaduse § 19 lg-s 1, ja teiste eriliste vabaduspõhiõigustega põhiseaduse kataloogis. Tihtipeale võib inimväärikust kasutada ka näiteks argumendina, et tõrjuda isikute vabaduse liigset piiramist.
Menetlus
Menetlus seostub inimväärikuse negatiivse definitsiooniga, mille kohaselt peab riigivõim kohtlema isikut kui subjekti. See tähendab eelkõige, et menetlusse tuleb kaasata ja ära kuulata kõik isikud, kelle õigusi piiratakse. Seejuures seostub menetluse tagamise aspekt hea halduse tavaga, mis on sätestatud põhiseaduse §-s 14 ning mis kätkeb muu hulgas üldist põhiõigust korraldusele ja menetlusele.
Jaan Tamm (tõstja)
Jaan Tamm (tuntud ka hüüdnimedega Jõumees Tamm ja Kauboi; 24. veebruar (vkj 15. veebruar) 1904 – 7. august 1974) oli Eesti tõstja.
Elulugu
Jaan Tamm sündis Viljandi maakonnas Suislepa mõisas. 1913. aastal kolis ta koos vanematega, isa Jaani ja ema Annaga Viljandi linna. 1915. aastal läks Jaan kooli. Ta omandas lisaks kingsepa eriala.
Tema enda sõnade kohaselt olevat talle tõuke sportimiseks andnud omaaegsed Tarzani filmid ja tädipoeg Jaan Osi, kes enne sõda oli spordiseltsi Tulevik esitõstja (allikas: Sakala Pühapäev: Sakala kaasanne, 3. juuli 1937). Ta langes lahingus esimese maailmasõja ajal.
17-aastaselt hakkas Jaan Tamm tõsisemalt raskejõustikuga tegelema. 1922. aastal saavutas ta juba märkimisväärseid tulemusi tõstespordis. Umbes 19-aastaselt asus ta vabatahtlikult sõjaväeteenistusse Pärnu kompaniis. Ta võttis osa ka sõjaväe tõste- ja maadlusvõistlustest. Pärast ajateenistust naasis ta Viljandisse ja asus treenima spordiseltsis Tulevik. Samuti oli ta Pärnu spordiseltsi Tervis liige, kus osales tõstevõistlustel sulg- ja kergkaalus. 2. novembril 1924 osales ta Pärnu spordiseltsi Tervis rahvusvahelistel tõste- ja maadlusvõistlustel, saavutades tõstmises kergkaalus 2. koha tulemusega 315 kg. Jaan Tammele on antud mitmeid aumärke. 16–17. veebruaril 1924 korraldatud Pärnumaa raskejõustiku esivõistlustel saavutas ta tõstmises sulgkaalus 1. koha, kogusummas 307,5 kg, mille eest anti talle hõbeaumärk rinnal kandmise õigusega.
Ka pärast võistlemisest loobumist jätkas Jaan Tamm spordiga tegelemist. Hobi korras töötas ta rändtsirkuses jõumehena, käies läbi kõik Eesti linnad, kus Lurichi eeskujul näitas mitmesuguseid jõunumbreid. Ta on esinenud ka Ugalas loteriil-allegriil.
1942. aastal abiellus ta Akiliinaga, neil sündis kaks last ja on kolm lapselast.
Jaan Tamme loosung oli: "Treening, treening ja veel kord treening."
Jaan Tamm suri 1974. aastal ja maeti Viljandi Pauluse koguduse kalmistule.
Viited
1924. aasta 16.-17. veebruaril korraldatud Pärnumaa raskejõustiku esivõistluste tunnistus nr 121
Hardangeri viiul
Hardangeri viiul (nr hardingfele) on Norra viiul, tihti nimetatakse seda Norra rahvuspilliks. Hardangeri viiulil on 4–5 lisakeelt, mis paiknevad nelja pealmise keele all. Alumised keeled on resonantskeeled, neil endil ei mängita. Alumiste keelte resonants annab Hardangeri viiulile mängimisel erilise kõla. Harilikust viiulist eristab seda ka tavapärasest madalam roop.
Hardangeri viiulit on kerge ära tunda osaliselt või täielikult selle pinda kaunistava ornamendi järgi, ka pilli sõrmlaud on mustriline.
Tänapäevase Hardangeri viiuli leiutas Isak Nilssen Botnen (1669–1759), kes sündis Hardangeri piirkonnas Norras. Ta meisterdas viiuleid varieeruva arvu resonantskeeltega (enamasti kahega, ent ka kuue lisakeelega pille), kuni jäi viiuli praeguse kuju juurde. Säilinud on 15 tema tehtud viiulit. Tema poeg Trond Isaksen Botnen jõudis oma elu jooksul valmistada umbes 1000 Hardangeri viiulit, millest on säilinud 30–40. Tema tehtud on ka tänaseni säilinud vanim Norras valmistatud tavaline viiul, mis pärineb aastast 1764 ja on praegu Hardangeri Rahvamuuseumis Utnes.
Kaldamäe oja
Kaldamäe oja (ka Kaldamaa jõgi) on oja Harjumaal Lääne-Harju vallas Hatu ja Metslõugu külas ning Läänemaal Lääne-Nigula vallas Kuijõe ja Piirsalu külas. 8,1 km suudmest suubub paremalt ojja Turvaste oja. Lähtest itta jääb Valgejärve maastikukaitseala (Turvaste Valgejärv ja Valgejärve raba). Oja suubub paremalt Piirsalu jõkke (1,3 km suudmest). Suudme vastas, Piirsalu jõe vasakkaldal on Läänemaa Suursoo maastikukaitseala.
Hardangeri viiul
Teadaolevalt vanima säilinud Hardangeri viiuli sarnase pilli, nn Jaastadi viiuli valmistas aastal 1651 Ole Jonsen Jaastad (1621–1694) Ullesvangis. Tema loodud viiulil oli ainult kaks alumist resonantskeelt.
Kaldamäe oja
Oja on tumedaveeline ja humiinaineterikas avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Hardangeri viiul
Ehitus
Hästi valmistatud Hardangeri viiul on kunstiteos, mitte lihtsalt instrument. Tavaliselt on viiul rohkem või vähem kaunistatud ornamentidega. Tihti on viiulipea voolitud lohepeakujuliseks.
Kaldamäe oja
Kaldamäe oja keskkonnaregistri kood on VEE1102500.
Hardangeri viiul
Ehitus
Hardangeri viiuleid jagatakse erinevuse põhjal üksteisest ja klassikalisest viiulist kaheks põhitüübiks – vanemateks ja nooremateks.
Vanem Hardangeri viiul
Hardangeri viiul oli algusaegadel väiksem kui tänapäeval, kuna pill ei pidanud kõlama üle suure kontserdipaiga – viiulil mängiti üksnes väiksematel koosviibimistel. Kõlakasti mõõtmed suurenesid seda enam, mida suuremale publikuhulgale viiuldajad mängisid. Nii muutus Hardangeri viiul aja jooksul oma mõõtmetelt pea sama suureks kui klassikaline viiul.
Raamatus norra viiulimeistrist Gunnar Røstadist mainitakse, et tema kasutas Hardangeri viiuli kõlakasti kaane jaoks kuusepuitu ja põhjaks lepapuitu, viiuli külgedel kuuse- või pajupuitu ning viiulikaela tegemisel kase- või vahtrapuitu.
Kasutus
Hardangeri viiulit kasutatakse Hardangeris, Telemargis, Numedalis, Hallingdalis, Valdresis, Setesdalis ning Norra lääneranniku aladel kuni Sunnmøreni.
Hardangeri viiulit kasutatakse laialdaselt norra rahvatantsude halling, springar, vosserull, gangar ja ka pulmamarsside saatepillina, kuid see on populaarne ka rahvamuusikas.
Alates 20. sajandist on Hardangeri viiul heliloojaid inspireerinud. Geirr Tveitt kirjutas aastatel 1955 ja 1965 kaks kontserti Hardangeri viiulile ja orkestrile. Hiljem mängis mõlemad kontserdid koos orkestriga linti solist Arve Moen Bergset.
Mängutehnika ja häälestamine
Hardangeri viiul on kõrgema kõlaga kui tavaline viiul. Keskmine toon on enamasti H, kuid erandlikult võib kõlada Cis. Hardangeri viiuli keeled on tavalise viiuli keeltest peenemad, sarnanedes Prantsuse hilisbaroki aegsete viiulikeeltega. Tänapäeval on pillikeeled enamasti metallist, kuid 20. sajandi alguseni kasutati keelte valmistamisel lambasoolt.
Mängija kasutab Hardangeri viiulil mängides vähem survet kui tavalisel viiulil. Hardangeri kõla on nõrgem ja pehmem ning klassikalise viiuli teravam kõla võib selle kergesti summutada. Viiuldaja mängib tavaliselt istudes, kuna tihti mängitakse tantsu saateks ning viiuldaja lööb jalgadega rütmi. Mängija hoiab pilli madalamal kui klassikalise viiuli puhul – Hardangeri viiulit toetatakse rinna ülaosal. Mõned mängijad hoiavad pilli ka rinnakul. Mängitakse rohkem randmeliigutustega, samas kui klassikalise viiuli puhul kasutab viiuldaja tervet kätt.
Traditsiooniliselt hoidis Hardangeri viiulil mängija üht lihtsat algpositsiooni. Asendivahetuse puudumine lubas vasakul randmel puhata. Asendivahetused said populaarseks 19. sajandi lõpus, kui noored ambitsioonikad mängijad otsisid viise, kuidas ennast osava tehnikavaldajana näidata. Asendivahetuse puudumine kompenseeriti erilise häälestamise ja mängustiiliga. Kokku on eri mängustiile teada 40 ringis. Viiuli mängimisviis varieerub piirkonniti, kuid sagedamini vajutab mängija korraga kahele keelele. See on Hardangeri viiuli puhul lihtsam kui klassikalisel viiulil, kuna keeled paiknevad üksteisele lähemal. Mõnes piirkonnas mängitakse erilise kõlaefekti saavutamiseks lõtvadel keeltel; teistes, nagu näiteks Valdresis ja Norra lääneosas, harrastatakse mängu ühel keelel. Et Hardangeri viiulil on nii alumised kui ka ülemised keeled, on pilli häälestamine viiuldajate jaoks vaevanõudev töö. Seetõttu liigub mängijate seas ka ütlus, et kõige levinum häälestus on "häälest ära".