cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ignalina tuumaelektrijaam
Tuumajaama sulgemine
Jaama sulgemine tekitas Leedus suurt vastuseisu. Kõigepealt kartsid leedulased töökohtade pärast, sest jaamas töötas suur osa kohalikest elanikest. Seetõttu käivitati projekt turismi ja muu väikeettevõtluse arendamiseks piirkonnas. Samuti kardeti, et elektri hind tõuseb pärast jaama sulgemist oluliselt. 2008 toimus jaama sulgemise teemaline referendum, kus pandi hääletusele pikendada jaama tööaega seni, kuni asenduseks valmib uus elektrijaam. Rahvahääletusel kogus see ettepanek 1,155 miljonit poolthäält, kuid rahvahääletus tunnistati õigustühiseks, sest sellel osales alla 50% hääleõiguslikest kodanikest.
Leedu valitsuse hinnangul tõuseb elektri hind kodumajapidamistes 30%. Hinnanguliselt langeb 2010. aastal Leedu sisemajanduse kogutoodang elektrijaama sulgemise tulemusel 1–1,5% ja inflatsioon suureneb 1% võrra. Elektrijaama sulgemine kahjustab Leedu välissuhteid Venemaaga, sest Venemaa oli Leedule tarninud tuumakütust.
Ignalina tuumaelektrijaam andis töötamise viimase viie aasta jooksul kuni 80% Leedus toodetavast ja 30–40% Baltimaade elektrienergiast.
Aastaks 2018 plaanisid Leedu, Läti, Eesti ja Poola ehitada samasse kohta uue tänapäevase tuumaelektrijaama, mis pidi saama nimeks Visaginase tuumaelektrijaam. Vastava seaduse allkirjastas Leedu president Valdas Adamkus 4. juulil 2007.
Õhtu tänav (Pärnu)
Õhtu tänav on tänav Pärnus Kesklinna linnaosas.
Õhtu tänav algab Kalda tänavalt ja lõpeb Vana-Tallinna ja Kuninga tänava ristumiskohas. Tänav ristub paremalt ka Õhtu põik ja Rüütli tänavaga. Tänava vasakul küljel asub Pärnu vallikäär.
Õhtu tänav on ligikaudu 488 m pikkune.
pisi|Õhtu tänav 2020 augustis pisi|
Nimi
Tänava ajalooline saksakeelne nimi oli Westgasse (eesti keeles Lääne allee). Nimi tulenes sellest, et tänav oli uusaegse Pärnu õhtu- ehk läänepoolseim tänav.
Otto Rosenberger
Otto Benjamin Gottfried Rosenberger (6. (ukj 17. veebruar) 1769 Jaunpils, Kuramaa – 7. oktoober 1856 Tartu) oli pedagoog, koolijuht ja keeleteadlane. Tartu ülikooli läti keele lektor (1803−1847) ja Tartu Kubermangugümnaasiumi esimene direktor. Riiginõunik.
Päritolu ja haridustee
Põlvnes Kuramaa pastorisuguvõsast. Tema isa Otto Ludwig Rosenberger (1739−1809) oli Jaunpilsi pastor. Ema Marie Elisabeth Denffer (suri 1779) oli Salduse pastori tütar. 1787. aastast õppis Halle ülikoolis teoloogiat. 1790. aastal immatrikuleeriti Jena ülikooli, kus omandas teoloogiakandidaadi kraadi.
Pedagoog ja koolijuht
Pärast ülikoolistuudiumi lõppu naasis Kuramaale, kus oli aastatel 1792−1803 koduõpetaja. Seejärel sai temast taasavatud Tartu ülikooli läti keele lektor, kellena oli ametis 1847. aastani. 1804−1814 oli ta ühtlasi Tartu kreiskooli õpetaja. 1814−1820 oli ta Tartu koolide direktor ja seejärel kuni 1838. aastani Tartu Kubermangugümnaasiumi direktor.
Kreenholmi tänav
pisi|Kreenholmi tänav Haigla tänavast Gerassimovi tänavani pisi|Majad aadressil Kreenholmi 29, 33 ja 37 Kreenholmi tänav (vene keeles улица Креэнхольми) on tänav Narvas Kerese ja Kreenholmi linnaosas. Tänav algab Tallinna maanteelt, ristub Võidu prospekti, Energia põigu, Lasteaia tänava, Kerese, Gerassimovi, Haigla, Proletariaadi, Maslovi ja Mängu tänavaga ning lõpeb Kulgu tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 2,42 km.
Ajalugu
Tänavat on kujutatud 1900. aasta linnaplaanil nimeta tänavana, 1912. aasta linnaplaanil on see Suur-Kreenholmi prospekti nimega (vene keeles Большой Кренгольмскій проспектъ). 1929. ja 1940. aasta linnaplaanil on tänava nimi Suur-Kreenholmi promenaad ja see kulgeb üle raudtee Hele tänavani.
Oletatavasti on tänav saanud nime selle järgi, et see viis Kreenholmi linnaossa.
Kreenholmi tänav 22 asub kunagine Zinovjevi malmitöökoja hoone.
Tänava järgi oli aastatel 1999–2007 nimetatud ajaleht Krengolmski Prospekt (praegu Viru Prospekt).
Oscar Eduard Rothberg
Talupidaja Gustav Rothbergi ja tema naise Katharina poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1888–1894, tudeeris ka Breslau Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis lastehaiguste eradotsendina 1911–1918 ja professorina 1918. aastal.
Alates 6. maist 1919 nimetati ta 2. Tartu sõjaväehaigla vanemordinaatoriks. 1926. aastal arvati erru vanuse tõttu.
Ta on maetud Tartu Raadi (Vana-Jaani) kalmistule.
Maavanem
Maavanem on riigi esindaja 1. järgu haldusüksuses mitmes riigis.
Maavanem võib olla ka ladinakeelse tiitli senior terrae tõlge eesti keelde, millega tähistatakse muinas- või keskaegseid eesti või liivi aukandjaid, näiteks Saaremaa vanemaid, kes sõlmisid 27. augustil 1255 Saare-Lääne piiskopi esindaja Sangerhauseni Annoga rahulepingu.
Eesti
Senised maakonnaomavalitsused likvideeriti Eestis 1934. aasta põhiseadusega. Senised maavalitsuste esimehed jäid ametisse ajutiste maavalitsuste esimeestena.
1. mail 1938 jõustunud maakonnaseaduse järgi oli maavanem maakonnaomavalitsuse juht ja ühtlasi keskvalitsuse esindaja maakonnas, asendades seni eksisteerinud ajutise maavalitsuse esimehe ametikoha. Ta nimetati ametisse Vabariigi Presidendi poolt 6 aastaks juhtimisvõimetega isikute hulgast, kes olid vähemalt 30 aastat vanad, omasid kõrgemat haridust ning oskust ja vilumust valitsemise alal. 20. detsembril 1938 nimetas Vabariigi President maavanemad järgmiselt:
12. juunil 1940 määras Vabariigi President Harju maavanemaks arvates 20. juunist 1940 Paul Männiku.
21. jaanuaril 1939 määras Vabariigi Valitsus Harju, Petseri, Tartu ja Viru maavanema kuupalgaks 340 krooni, Pärnu ja Võru maavanema palgaks 320 krooni, Lääne ja Viljandi maavanema palgaks 300 krooni ning Järva, Saare ja Valga maavanema palgaks 280 krooni. 23. mail 1940 määras Vabariigi Valitsus Lääne maavanema kuupalgaks 320 krooni ja Saare maavanema kuupalgaks 300 krooni.
Eesti taasiseseisvumise järel kinnitas ametisse maavanemad kuni 2. juunini 1993 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu ja hiljem Riigikogu, seejärel aga  Vabariigi Valitsus.
Rootsi
Maavanem (landshövding) on läänivalitsuse juht, riigi kõrgeim esindaja läänis. Maavanema nimetab Rootsi valitsus.
Balti maleturniir
Balti maleturniir oli Nõukogude Liidus individuaal-võistkondlik regionaalne maleturniir, millel osales esimestel turniiridel ainult Balti liiduvabariikide, hiljem lisandus neljanda osalisena Valgevene maleparemik (1960–1962 oli Valgevene asemel Gruusia).
Balti turniiridel on mänginud viis maletajat, kes on kuulunud maletippu: 1946. aasta Riias Balti turniiri võitnud külalismeister Moskvast Juri Averbahh (hilisem MM-i pretendentide turniirist osavõtja), 1955. aastal Vilniuses 3.–4. kohta jaganud 19-aastane Mihhail Tal (tulevane maailmameister), 1957. aastal Minskis 2.–3. kohta jaganud Valgevene suurmeister Isak Baliaslaŭski (1950. aastal tuli MM-i pretendentide turniiril teiseks), 1960. aastal Pärnus eesti suurmeister Paul Keres (aasta varem tuli pretendentide turniiril teiseks) ja 1974. aastal külalissuurmeister Leningradist Mark Taimanov (1971. aastal mängis pretendentide matšide veerandfinaalis).
Esimesed Balti turniirid
pisi|180px|[[Vladas Mikėnas, esimese Balti turniiri võitja]] Esimest korda korraldati Balti turniir novembris 1945 Riias. Leedu esindajad Vladas Mikėnas ja Aleksandr Toluš hõivasid turniiril kaks esimest kohta. Kolmandat kohta jagasid Leedu maletaja Isakas Vistaneckis ja Läti esimaletaja Aleksandrs Koblencs. Esikuuikusse tulid ka Eesti maletajad Raul Renter ja Aleksandr Arulaid.
1946. aastal Balti turniiril Vilniuses võitis külalismängija Moskvast Juri Averbahh Vistaneckise ja Mikėnase ees.
Balti tsooniturniirid (1955–1957)
1955. aastal peeti Vilniuses Balti tsooniturniir, mille võitis Ratmiras Cholmovas (Leedu) Iivo Nei (Eesti) ja Mihhail Tali (Läti) ees. 1956. aastal Tallinnas peetud Balti tsooniturniiril osalesid ka maletajad Valgevenest. Esikohta jagasid Nei ja Aleksei Suetin (Valgevene). Kolmandaks tuli 19-aastane Aivars Ģipslis (Läti). 1957. aasta Balti turniir korraldati Minskis. Võitis Ģipslis Isak Baliaslaŭski ja Suetini ees.
Balti liiduvabariikide ja Gruusia NSV turniirid
1960., 1961. ja 1962. aastal korraldati nelja liiduvabariigi (Eesti, Läti, Leedu ja Gruusia) individuaal-võistkondlik turniir. Pärnus peetud turniiril (1960) said Eesti maletajad kaksikvõidu (1. Paul Keres 12 punkti 15-st võimalikust, 2. Gunnar Uusi 11 p). Aivars Ģipslis tuli neljandaks, Iivo Nei kuuendaks ja Vladas Mikėnas sai 10. koha.
Palangas peetud turniiril (1961) võitis Nei, Jüri Randviir jagas 4.–5. kohta. Thbilisis peetud turniiril (1962) võitis Gruusia maletaja Aleksandr Buslajev, Nei jagas 3.–4. kohta.
Hilisemate Balti turniiride võitjaid
180px|pisi|Kolmel korral (1961, 1963, 1964) Balti turniiri võitnud [[Iivo Nei]] Vladas Mikėnas tuli teist korda Balti turniiri võitjaks 1965. aastal. Leedu maletajatest on võitnud esikoha veel Gintautas Piešina (1977, 1988), Aloyzas Kveinys (1981) ja Aleksandras Ivanovas (1982, kaasvõitja 1987).
Iivo Nei võitis esikoha lisaks 1961. aastale ka 1963. ja 1964. aastal. Eesti maletajaist on võitjaks tulnud veel Boriss Rõtov (1969), Andres Vooremaa (1970) ja Lembit Oll (kaasvõitja 1987).
Läti maletajatest on turniiri võitjaks tulnud Jānis Klovāns (1967, 1979), Alvis Vītoliņš (1968, 1975), Juzefs Petkēvičs (1971), Ļevs Gutmans (1978), Edvīns Ķeņģis (1985, kaasvõitja 1986) ja Aleksandrs Šabalovs (kaasvõitja 1986).
Valgevene maletajaist on võitnud turniiril esikoha Rõgor Krupski (1966), Vjatšaslau Dydyška (1973, 1974) ja Siarhiej Jufieraŭ (1976). Parim Balti liiduvabariikide maletaja oli 1966. aastal Juzefs Petkēvičs (Läti), 1973. aastal Israels Zilbers (Läti), 1974. aastal Petkēvičs ja 1976. aastal 2.–3. kohta jaganud Anatolijs Šmits ja Petkēvičs (mõlemad Läti).
1968. aastal Pärnus toimunud Balti turniirile (võitja Vītoliņš) jätsid tulemata Leedu ja Valgevene maletajad. Eesti osavõtjate arvu suurendati neljalt kaheksani. Iivo Nei, kes 1968. aastal sai naiste maailmameistri Nona Gaphrindašvili treeneriks ja Balti turniiril ise kaasa ei mänginud, pani oma hoolealuse Baltikumi parematega jõudu katsuma. Gaphrindašvili jäi 14 osavõtjaga turniiril jagama 9.–10. kohta.
Naiste Balti turniirid
pisi|180px|[[Leedu NSV|Leedu maletaja Estera Epštein, naiste Balti turniiri kahekordne võitja (1982, 1983)]] Balti turniir naistele korraldati esimest korda 1981. aastal Klaipėdas. Valgevene maletajad said kaksikvõidu: Taccjana Zagurskaja (1. koht) ja Rachil Ejdelson (2. koht). Kolmandaks tuli Leedu maletaja Estera Epštein. Eesti parimana jagas Leili Pärnpuu 4.–6. kohta.
Balti turniiri võitnute seas on Valgevene maletaja (lisaks Zagurskajale) Rachil Ejdelson (kaasvõitja 1985), Leedu maletaja Estera Epštein (1982, 1983), Läti maletaja Anda Šafranska (1987) ning Eesti maletajad Maaja Ranniku (1984) ja kolmel korral Tatjana Fomina (1985, 1988, 1990).
Jälevere
Jälevere on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Külast voolab läbi Navesti jõgi. Küla lähistel paikneb Jälevere soo ja voolab Jälevere peakraav. Küla edelaservas asub 1,2 ha suurune tehisjärv.
Küla läbivad Põhjaka–Tõrvaaugu–Võhma tee ja Võhmasaare–Jälevere tee.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Jakob Kents
Haridustee
Ta õppis aastail 1892–1896 Läpi vallakoolis, 1900–1901 Aruküla õigeusu kihelkonnakoolis ja 1901–1902 Liiguste ministeeriumikooli pedagoogikaklassis, kus omandas vallakooliõpetaja kutse. 1924. aastal andis gümnaasiumi küpsuseksamid Hugo Treffneri Gümnaasiumis.
Jaska järv
Jaska järv on kahe Eesti järve põhinimi:
Jakob Kents
Haridustee
1925–1930 õppis ta Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas, ülikooli lõpetas gümnaasiumi ja kutsekooli loodusloo- ja matemaatikaõpetaja kutsega. 1935. aastast magister. Üliõpilaste Seltsi Raimla liige.
Teenistuskäik
Töötas aastail 1902–1906 Ambla valla Raka vallakoolis õpetajana, 1906–1909 Ufa kubermangus Krõmski eesti asunduses köster-kooliõpetajana, 1909–1911 Orenburgi kubermangus Beloretski linnakoolis õpetajana. Oli aastail 1911–1915 Kadrina Hariduse Seltsi kooli ja 1915–1917 Narva-Jõesuu Kooliseltsi kooli juhatajana. 1917–1918 õpetaja Tallinna 13. Algkoolis. Osales 1918–1919 Vabadussõjas, Tallinna 1. kaitsepataljonis.
Oli aastail 1920–1935 Tallinna linnanõunik ja 1934–1940 ja 1941–1942 Tallinna linnavalitsuse haridusosakonna juhataja. 1940. aastast oli õpetaja Tallinna 10. Keskkoolis ja Tallinna 12. Keskkoolis. 1944. aastal õpetaja Jäneda Põllundustehnikumis.
Ühiskondlik tegevus
On avaldanud geograafiaõpikuid, artikleid koolist ja kasvatusest ning uurimusi geograafia alalt.
Vladimir Rubaškin
pisi|Vladimir Rubaškin Vladimir Jakovlevitš Rubaškin (vene keeles Владимир Яковлевич Рубашкин; 5. aprill 1876 Novotšerkassk – 24. juuni 1932 Harkov) oli vene arstiteadlane.
Kasakast ametniku poeg. Õppis Sõjalis-Meditsiinilises Akadeemias, töötas sealsamas. Oli Tartu Ülikoolis võrdleva anatoomia, embrüoloogia ja histoloogia professor 1912-1918.
O-shima
O-shima ehk Izu Ōshima on saar Izu saarestikus. Kuulub Jaapanile.
Vladimir Rubaškin
Tema õpilasi oli histoloog Eduard Aunap.
O-shima
Saar asub Tokyost umbes 100 km kaugusel lõunas ja Izu poolsaarest 22 km idas.
Saarel asub Miharayama vulkaan (kõrgus 758 meetrit), mis viimati purskas 1990. aastal.
O-shima on populaarne turismisihtkoht. Saarega on hea praamiühendus, samuti lendavad sinna mitu korda päevas lennukid Tokyost.
pisi|left
1027
1027. aasta
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Aastakümned: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Aastad: 1022 1023 1024 1025 1026 - 1027 - 1028 1029 1030 1031 1032
Simone Perrotta
Simone Perrotta (sündinud 17. septembril 1977 Inglismaal Ashtonis) on Itaalia jalgpallikoondise endine poolkaitsja.
Koondisekarjäär
Perrotta võinuks valida ka Inglismaa jalgpallikoondise, aga võttis vastu kutse Itaalia U21 koondisse. Ta osales 2000. aasta U21 Euroopa meistrivõistlustel Slovakkias. Kvalifikatsiooniturniiril võitis Itaalia valikgrupi 7 võidu ja 1 viigiga, mis oli kõigi valikgruppide peale kokku parim tulemus. Finaalturniiril võitis Itaalia alagrupis Inglismaa 2:0, viigistas Slovakkiaga 1:1 ja võitis Türgi 3:1. Alagrupis jagas Itaalia Slovakkiaga esikohta, aga tänu paremale väravate vahele tunnistati võitjaks. Itaalia pääses finaali Tšehhimaa vastu ja alistas vastase 2:1.
Itaalia rahvuskoondises mängis Perrotta esimest korda 2002. aasta novembris Türgi jalgpallikoondise vastu.
Giovanni Trappatoni kutsus Perrotta Itaalia koondisse Portugalis toimunud 2004. aasta EM-ile. Valikgrupi Itaalia võitis. Perrotta mängis finaalturniiril iga Itaalia mängu algrivistuses. Itaalia viigistas Taani jalgpallikoondisega 0:0 ja Rootsi jalgpallikoondisega 1:1 ning võitis Bulgaaria jalgpallikoondise 2:1. Viimases mängus lõi Perrotta 48. minutil viigivärava ja vahetati 68. minutil välja. Surnud ringis Taani ja Rootsiga jäi Itaalia kolmandaks ning langes välja.
2006. aasta MM-ile kvalifitseerus Itaalia valikgrupivõiduga. Finaalturniiril Saksamaal oli Perrotta kõigi Itaalia mängude algrivistuses. Itaalia alistas 2:0 Ghana jalgpallikoondise, viigistas 1:1 USA jalgpallikoondisega ja võitis 2:0 Tšehhi jalgpallikoondise. Itaalia võitis alagrupi Ghana ees. Seejärel oli Itaalia üle Austraalia jalgpallikoondisest 1:0 ja veerandfinaalis Ukraina jalgpallikoondisest 3:0. Poolfinaalis Saksamaa jalgpallikoondise vastu vahetati Perrotta lisaajal 104. minutil seisul 0:0 välja ja teda asendanud Alessandro del Piero lõi Itaalia võiduvärava 2:0. Finaalis võeti Perrotta välja 61. minutil seisul 1:1 ja penaltiseeria abil tuli Itaalia maailmameistriks.
2008. aasta Euroopa meistrivõistlused jalgpallis toimusid Šveitsis. Itaalia jõudis sinna valikgrupivõiduga. Avakohtumises, kus Perrotta ei mänginud, kaotas Itaalia Hollandi jalgpallikoondisele 0:3. Teises mängus Rumeenia jalgpallikoondise vastu oli Perrotta algkoosseisus ja võeti välja 57. minutil seisul 1:1, mis jäigi lõpptulemuseks. Viimases mängus Prantsusmaa jalgpallikoondise vastu Perrotta alustas ja vahetati välja 64. minutil seisul 2:0, mis jäigi lõpptulemuseks. Itaalia sai alagrupis teise koha kõik mängud võitnud Hollandi järel. Veerandfinaalis Hispaania jalgpallikoondise vastu mängis Perrotta esimesed 58 minutit. Väravad jäid löömata ja Itaalia kaotas penaltiseerias. Hispaania tuli maailmameistriks, kuid Itaalia oli ainus, kes suutis Hispaaniaga normaalaja viiki mängida.
1028
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Simone Perrotta
Koondisekarjäär
Perrotta pidas koondises 48 mängu ja lõi 2 väravat. Viimase koondisemängu pidas ta 10. veebruaril 2009.
1028
Aastakümned: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Simone Perrotta
Isiklikku
Simone Perrotta on 178 cm pikk ja kaalub 72 kg.
1028
Aastad: 1023 1024 1025 1026 1027 - 1028 - 1029 1030 1031 1032 1033
Algaja löök
Algaja löök on standardkombinatsioon rahvusvahelises kabes. Nimetuse on ta saanud seetõttu, et selle väga lihtsa kombinatsiooni otsa kukuvad just äsja kabemänguga algustanud ja seda pahatihti juba teisel käigul.
1.32-28 18-23 2.37-32?? (vt. diagrammi)
ning must võidab mängides 2...23-29.
Diapiir
Diapiir on antiklinaalne kurd, mis on tekkinud kurru sisemuses oleva plastilise materjali ülespoole tungimisest; ka kivimkeha, mis on taolise kurru moodustanud.
Diapiirid tekivad, kui väiksema tihedusega aeglaselt voolav materjal tungib ülalasuvatesse kivimkihtidesse. Ülespoole tungiv materjal võib olla magma, kivisool, kips vms.
Diapiirid on tavaliselt tilgakujulised. Magmadiapiire nimetatakse enamasti intrusioonideks.
FahrenHYPE 9/11
"FahrenHYPE 9/11" on 2004. aastal valminud dokumentaalfilm, milles kritiseeritakse Michael Moore'i filmi "Fahrenheit 9/11". See sisaldab intervjuusid senaator Zell Milleri, konservatiivse kommentaatori Ann Coulteri ja endise demokraadist New Yorgi linnapea Ed Kochiga.
Soundgarden
Soundgarden on Seattle'i rokkansambel. Põhiliselt on nad teinud grungemuusikat.
Soundgarden kuulus Seattle'i ansamblite suurde nelikusse, kuhu kuulusid veel peale nende Nirvana, Alice in Chains ja Pearl Jam. Bänd lagunes 1997. aastal.
Aštarak
Aštarak on linn Armeenias, Aragatsotni maakonna keskus.
Jaska
Jaska (ka: Jaska-Allaküla, varem ka Jäska või Jeska) on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Külas paikneb tähetorn Orion, kus võib jälgida füüsikakatseid ning vaadata suuri pilte universumist.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külast läbi ja küla kagupiiril voolab Pelda oja (Jaska oja), millele on küla lõunaosas Jaska paisjärv ja kagupiiril asuv Pelda järv. Külast saab alguse Luha oja, mis suubub küla põhjatipu lähedal Navesti jõkke. Luha ojasse suubub küla põhjaosas voolav Papioru oja.
Ajalooliselt on külas olnud pühapaigana säilinud ohvrikivi.
Ajalugu
1470. aastal läänistati Heinike van Jeszkesele 3 adramaad koos veskiga Olustvere vakuses, millest pärineb ka hilisema Jaska mõisa ja küla nimi. Poola-aegsetes revisjonides esineb küll Alaküla aga mitte Jaska, ometi on sealne veski 1592. aastal nähtavasti kinnistatud Friedrich Grundele. 1638. aasta maarevisjoni andmetel eksisteeris omaette Alaküla mõis, mille alla kuulusid sel ajal ka Kuiavere, Tääksi ja Mudiste külad. 1688. aasta revisjonist alates oli püsivalt olemas Jaska (Jäskemoise) mõis, millele oli allutatud Alaküla ja hiljem ka pool Kuhjavere küla. Jäska veski vastas asus Jäska kõrts, lisaks oli 1715. aastaks sama mõisa all rajatud ka teine veski Pelda ojale.
Adolf Gras on Jaska 1640. aastal müünud Valentin Schillingile, kes käis seejärel de la Gardiede perekonnaga kohut nii Jaska kui ka Olustvere mõisa pärast. 1688. aastal haldas mõisa Tallinna kaupmees Berend Nyhusen, edasistes adramaarevisjonides esineb Jaska riigimõisana, mida haldas 1715 Heinrich Neuhusen, 1724/1738 kapten Jacob Schöningen, 1744/1758 major Carl Reinhold Handwig. 1789. aastast kuulus mõis Tšoglokovide, 1859. aastast Fersenite perekonnale. 1822. aastal oli olemas eraldi Jaska vallakohus, ka olid Jaskal 1850. aastast eraldi vallaeestseisjad, kuid 1866. aastal liideti ka Jaska mõisa alad Olustvere vallaga.
1977. aastal liideti Jaska külaga Löövi küla.
Mihhail Rosberg
pisi|Mihhail Rosberg, 1839 Mihhail Petrovitš Rosberg (17. august (vkj. 5. august) 1804 Moskva – 1. november 1874 Tartu) oli keeleteadlane ja filoloog, akadeemik ja tõeline riiginõunik.
1. jaanuaril 1830 asus Rosberg Novorossiiski ja Bessaraabia kindralkuberneri krahv Mihhail Vorontsovi kutsel tööle tema kantseleis ja ühtlasi määrati ta ajalehe Odesski vestnik peatoimetajaks. Peale selle sai ta Odessas asuva Richelieu lütseumi professoriks: 20. oktoobril 1831 ajaloo kateedris ja 14. detsembril 1831 sõnakunsti kateedris. Mõlemat professorikohta hoidis ta kuni 1835. aastani, mil lahkus Odessast.
Rosberg töötas Tartu Ülikoolis vene keele ja kirjanduse ning slaavi filoloogia professorina 1835–1867. Ta kutsuti Tartusse 6. juulil 1835, kuid töötas Vorontsovi kantseleis kuni 13. juunini 1836 ja asus Tartus tööle alles 21. septembril 1836. 7. detsembril 1838 kaitses Rosberg filosoofiadoktori kraadi väitekirjaga "Ilu arengust kunstis ja eriti sõnakunstis". Sama aasta 23. detsembril kinnitati ta ülikooli korraliseks professoriks. 24. märtsil 1841 määrati Rosberg Tartu tsensuurikomitee tsensoriks. 19. oktoobril 1841 valiti Rosberg Peterburi Teaduste Akadeemia äsja avatud vene keele ja sõnakunsti osakonna adjunktiks.
7. juunil 1843 autasustati Rosbergi Püha Vladimiri ordeni 4. järguga. 29. oktoobril 1843 anti talle kolleegiuminõuniku auaste. 1843 juhatas ta Võrumaa koolide revisjoni, mille eest teda autasustati briljantsulega. 3. veebruaril 1849 valiti ta Teaduste Akadeemia erakorraliseks akadeemikuks.
Rahvakomissar
Rahvakomissar oli nõukogude vabariikide (1917–1922) ja Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu (1922–1946) ametiisik, kes juhtis rahvakomissariaati ehk praegusele ministeeriumile vastavat asutust. Rahvakomissaridest koosnevat võimuorganit nimetati Rahvakomissaride Nõukoguks. Oma rahvakomissarid olid ka liiduvabariikidel ja nende koosseisu kuulunud autonoomsetel vabariikidel.
Esimesed Venemaa Nõukogude Vabariigi rahvakomissarid
7. novembril 1917 valiti esimese Venemaa Nõukogude Vabariigi Rahvakomissaride Nõukogu rahvakomissarid. Nõukogu esimees oli Vladimir Lenin ja sekretär Nikolai Gorbunov.
Georg Philipp August von Roth
Georg Philipp August von Roth (8. oktoober 1782 (teistel andmetel 1783) Tartu – 15. veebruar 1817 Tartu) oli Eesti keeleteadlane, ühtlasi eesti ja soome keele lektor Tartu Ülikoolis.
Georg von Roth õppis aastatel 1802-1806 Tartu Ülikoolis ning töötas aastatel 1810-1817 ülikoolis eesti ja soome keele lektorina. Osales oma isa praost Johann Philipp von Rothi abilisena "Tarto maa rahwa Näddali Lehe" trükkitoimetamisel ja selle jaoks artiklite tõlkimisel välismaa lehtedest. Andis 1814 välja võru-tartukeelse aabitsa, millest ilmus neli kordustrükki. Noore õppejõu ootamatu surma puhul külastas tema vanemaid Kanepis ja perekonda Pilkuses Tartu Ülikooli rektor G. F. Parrot, kõik tema meessoost järeltulijad kolmes põlves õppisid Tartu Ülikoolis ja said ülikooli senati/nõukogu otsusega õppetoetust isa teenete tõttu.
On maetud Vana-Otepää kalmistul asuvale Rothide perekonnakalmistule.
Isiklikku
Tema vanemad olid vaimulik Johann Philipp von Roth ja Beata Katharina Seefels.
Elulugu
Georg Philippe August von Roth oli baltisakslane ja Johann Philipp v R-i poeg.
Õppis 1802–03 ja 1806 TÜ-s (matrikkel nr 4) ning 1803–06 mitmes Saksamaa ülikoolis teoloogiat. 1806 abistas oma isa "Tartomaa rahva Näddali-Lehe" väljaandmisel. Oli 1806–09 Otepääl koduõpetaja ja 1810–17 TÜ eesti ja sm keele lektor. Koostanud lõunaeestikeelse aabitsa.
Puhja kihelkond
thumb|[[Puhja Püha Dionysiuse kirik]] Puhja kihelkond (lühend Puh; saksa keeles Kirchspiel Kawelecht) on ajalooline kihelkond Tartumaa lääneosas ja Tartu kreisis Liivimaa kubermangus.
Ajalugu
Kihelkond asutati 13. sajandi esimesel poolel. Ajalooürikutes on kihelkonda mainitud 1397. aastal.
17. sajandi alguses oli Puhja küllaltki eraldatud. Viljandi ja Tartu poolsetes külgedes takistasid läbipääsu Sangla ja Ulila soo, põhja suunas Laeva soo. Kaugemale pääses lõunasse Rõngu suunas minnes, põhiliselt sõideti mööda jõge. 17. sajandi teisel poolel asus tänu heale maale kihelkonda elama palju uusi inimesi. Siis asutati ka esimene kool.
19. sajandi keskpaiku siirdus Puhja kihelkonna talupoegadest 24,4% õigeusku.
Aastatel 1922 kuni 1939 hõlmas kihelkond Kavilda, Konguta ning Ulila valla. Varem olid kihelkonnas olnud eraldi veel Väike-Konguta vald ja Väike-Ulila vald.
Puhja kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes kaheksa mõisat - üks kirikumõis, kolm rüütlimõisast peamõisat koos ühe kõrvalmõisaga, kaks riigimõisat ning üks 20. sajandi alguseks mõisa staatuse minetanud mõis. Lisaks veel üks karjamõis.
Rahvakomissaride Nõukogu
Rahvakomissaride Nõukogu (lühend RKN; vene keeles Совет народных комиссаров) oli kõrgem riigivalitsemise organ (valitsus) Nõukogude Venemaal, mis asutati Oktoobrirevolutsiooni järel 1917 aastal. 1946. aastal asendati rahvakomissaride nõukogud NSV Liidus ministrite nõukogudega.
Vaata ka
Consejo de Ministros de la URSS Sovnarkomas Совет Народных Комиссаров РСФСР Sovnarkom Рада Народних Комісарів
Janika Sillamaa
Janika Sillamaa (sündinud 23. juunil 1975 Tallinnas) on eesti laulja, helilooja ja lavastaja.
1029
1029. aasta
Artašat
Artašat on linn Armeenias, Ararati maakonna keskus.
1029
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Janika Sillamaa
Õpingud
Janika Sillamaa õppis Tallinna Muusikakeskkoolis. Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis õppis ta estraadilaulu, džäss- ja poplaulu (õpetajad Jaak Joala, Kare Kauks).
1029
Aastakümned: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Janika Sillamaa
Õpingud
Ta lõpetas 1996. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli pop-jazz-laulu erialal (õpetajad Jaak Joala ja Kare Kauks). Diplomitööks oli kontsert, mis toimus klubis Dekoltee. Kontserdi esimese poole moodustas kohustuslik koolikava (levimuusikalood) ning teise poole Janika Sillamaa rokkansambli The Names kontsert.
1029
Aastad: 1024 1025 1026 1027 1028 - 1029 - 1030 1031 1032 1033 1034
Janika Sillamaa
Õpingud
Aastatel 2000–2003 õppis Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas Lavakunstikoolis lavastajaks (juhendajad Ingo Normet, Mati Unt), kuid ei lõpetanud. 24. jaanuaril 2003 pidi Nukuteatris esietenduma Tšehhovi "Karu", kuid õppenõukogu ei aktsepteerinud seda ja soovitas Sillamaal eriala vahetada.
Tegevus lauljana
1993. aasta 23. detsembril ilmus album "Lootus" (produtsendid Jaak Joala ja Jüri Makarov), kus olid esindatud paljud eesti eelvoorus võistelnud laulud. Plaadil on spetsiaalselt albumi jaoks loodud laulud erinevate eesti heliloojate poolt, paar lugu maailma klassikast, ning mõned eesti heliloojate meistritööd Janika enda valikul, nagu Valter Ojakääru „Olematu laul“ ja Margus Kappeli „Olemise viis“.
Plaadi armastatumateks paladeks kujunesid „Lootus“ (Andres Valkonen, Ott Arder) ja „Aeg on laul“ (Alo Mattiisen, Jüri Leesment).
Aastatel 1994–2000 oli Sillamaa ansambli The Names solist. Tuntumad lood sellest ajast on „Leia end“ (Danel Vassilenko), „Naer“ (Angela Aak, Kaari Sillamaa), „Saatanast ingliks“ (A. Aak, K. Sillamaa) ning „Lubadus“ (A. Aak, J. Sillamaa).
1999. aastal laulis ema Kaari Sillamaa kirjutatud oratooriumis „Kristus“ Maarja-Magdaleenat (teiste solistide hulgas olid Koit Toome, Maarja-Liis Ilus ning Kersti Kuusk). Kaastegevad olid Lydia Rahula poistekoor, Urmas Lattikase Bänd ning Kammerorkester. Dirigeeris Tomi Rahula.
Alates 2009. aastast on Sillamaa ansambli Famagusta solist. Singlid „Rong“ (Themuri Sulamanidze, J. Sillamaa), „Kui sõnast saab liblikalend“ (J. Sillamaa) ja „Üle varju“ (P. Jääger. K. Sillamaa).
Janika Sillamaa on laulnud paljudel muusikaligaladel, sh „Broadway galal“ ning mitmel populaarsel kontserdil „Memory”.
2014. aastal ilmus jõulusingel "Kuuse lugu", mille Janika kirjutas eraldi Eesti Rahvusringhäälingu saate "Jõulutunnel" jaoks.
2015. aasta novembris ilmus singel "Unes ma lendan". Lugu on pärit Janika kirjutatud muusikalist "Lumekuninganna", millest ilmus sama aasta sügisel ka muusikalfilm.
Tegevus muusikalinäitlejana
Alates 7. eluaastast hakkas ta kaasa tegema huvihariduslikus laste muusikateatris Colombina, kus ta tegutses 20 aastat. Olulisemateks rollideks olid nimiosa lastemuusikalis „Pöial-Liisi“ ning vaeslaps Anne lasteooperis „Metsamuinasjutt“.
Aastal 1992 astus ta esimest korda üles professionaalsel laval Tim Rice'i ja Andrew Lloyd Webberi rokkooperis "Jeesus Kristus superstaar" Maarja-Magdaleena osas (lavastaja Neeme Kuningas, dirigent Tarmo Leinatamm, produtsent Jüri Makarov). Lisaks on ta teinud rolle lavastustes "Miss Saigon" (Ellen), "Aida" (Aida), "Rent" (Joanne), "Cats" (Bombalurina), "West Side Story" (Anita), "Chess" (Svetlana), "Beautiful Bodies" (Sue Carol), "Tutvumiskuulutus" (Claire), „Jane Eyre“ (Bertha Mason), "Ooperifantoom" (madam Giry).
Janika Sillamaa on osalenud ka kodumaistes teleseriaalides „Kelgukoerad“, „Ohtlik lend“, „Pilvede all“ ja „Saladused“.
Tegevus õpetajana Kaari Sillamaa Laste Kaunite Kunstide Koolis
Janika alustas tegevust Kaari Sillamaa Laste Kaunite Kunstide Koolis 1994. aastal. Peamiselt tegutsenud muusikateatris nii lavastaja kui ka muusikajuhina. Juhendanud teiste seas Tui Hirve, Merlyn Uusküla ja Getter Jaanit.
Muusikalid
Koos Kaari Sillamaaga
Tunnustus
pisi|Janika Sillamaa koos ema Kaari Sillamaaga 2001. aastal
Isiklikku
Janika Sillamaa on Ivo Sillamaa ja Kaari Sillamaa tütar. Tema vanaisa oli automaatikaprofessor Hanno Sillamaa ja vanaema harfimängija ja pedagoog Zvenislava Sillamaa. Janika Sillamaa vennad on kitarrist ja muusikapedagoog Virgo Sillamaa ning helirežissöör Franck Reisner (helisalvestusstuudio Oleme Teel on Janika autoriplaadi "Täiskohaga naine" väljaandja).
Tal on elukaaslase Villu Feldbergiga tütar Alma (sündinud 2015).
Teda huvitab kunst, ajalugu ja kokandus.
1026
1026. aasta
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Aastakümned: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Aastad: 1021 1022 1023 1024 1025 - 1026 - 1027 1028 1029 1030 1031
Artur Luha
Artur Heinrich Luha (27. juuni vkj/9. juuli ukj 1892 Keila vald, Harjumaa – 29. detsember 1953 Tallinn) oli eesti geoloog, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (alates 1946).
Elukäik
1903–1912 õppis ta Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis. 1912. aastal astus Tartu Ülikooli loodusteaduse erialale. 1915. aastal osales pikemal zooloogilisel õppereisil Valgel merel. 1917. aastal uuris Võrumaal Kasaritsa järve. 1918. aastal katkestas õpingud. 1918–1919 töötas Rakvere Tütarlaste Gümnaasiumi loodusloo õpetajana. 1919. aastal sai Viru Maakonna Reaalgümnaasiumi juhataja kohusetäitjaks. Võttis osa Vabadussõjast. 1920–1922 oli Rakvere Poeglaste Gümnaasiumi direktori kohusetäitja. 1922. aastast kutsuti Tartu Ülikooli geoloogia kabineti nooremassistendiks, samal aastal lõpetas ka ülikooli (1923 cand rer nat). 1925–1928 oli geoloogia kabineti vanemassistent ja täitis õppeülesandeid geoloogia ja paleontoloogia alal. 1930. aastal kaitses Tartu Ülikoolis loodusteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Stratigraafilised uurimised Saaremaal, Muhus ja naabruses asuval mandri osal". Seejärel töötas Tartu Ülikooli eradotsendina. Aastatel 1938–1940 töötas Majandusministeeriumi Mäeameti Geoloogiakomitees ning pidas dotsendina loenguid Tartu Ülikoolis ja Tallinna Tehnikaülikoolis. Aastatel 1940–1946 oli Tööstuslike Uurimiste Instituudi geoloogia (maavarade) sektori juhataja.
1946. aastal valiti Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmeks geoloogia alal. 1947. aastal määrati Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi direktoriks.
Teadustöö
Artur Luha korraldas juba kooliõpetajana geoloogilisi matku Rakvere ümbruse paljandeisse - Rägavere ja Aluvere paemurdu, Kunda savikarjääri ja mujale. Kandidaaditöö teemaks oli uurimus Eesti Ordoviitsiumi brahhiopoodidest. Doktori väitekirja jaoks alustas ta materjali kogumist 1924. aastal Saaremaal. Ühisretkel oma õpetaja Hendrik Bekkeriga jäi Luha osaks uurida Ida-Saaremaa ja Muhu saare Siluri ehitust, kuna Bekker tegutses Saaremaa lõuna- ja lääneosas. Uuringute tulemused avaldati H. Bekkeri töös 1925. aastal. H. Bekkeri surma tõttu samal aastal langes A. Luhale suur õppetöö koormus Tartu Ülikoolis, mistõttu sai ta lühiaegselt jätkata uurimistöid Saare- ja Muhumaal ning Mandri-Eestis. Doktoritöö valmimise järel sai ta ülikoolilt komandeeringu Rootsi ja Norrasse. Naasnult kaitses 1930. aastal doktoritöö, milles käsitles Jaani, Jaagarahu ja Rootsiküla lademe stratigraafiat ning korrelatsiooni Gotlandi saare ja Oslo ümbruse Siluri kihtidega. Tal oli võimalus uurida ka puursüdamikke, mis 1927. ja 1929. aastal Loode- ja Põhja-Saaremaal puuriti lubjakivide ja dolomiitide uurimiseks. Nendest puursüdamikest kogutud kivististe põhjal avaldaski Luha Saaremaa aluspõhja stratigraafilise jaotuse oma doktoritöös, mille lühikokkuvõte ilmus trükis 1930. aastal. Tema koostatud Saaremaa ja Muhu geoloogiline kaart ilmus koguteoses "Eesti" "Saaremaa" köites. Rohke õppe- ja teaduslik-organisatsioonilise töö tõttu ei jäänud tal enam aega uurimistöödeks. Tema viimane ülevaade Eesti maavaradest jäi pikaks ajaks kasutusele käsiraamatuna.
Carl Christian Leopold von Rummel
Carl Christian Leopold von Rummel (1. november 1812 Aizpute, Kuramaa kubermang – 29. detsember 1887 Tartu) oli baltisaksa õigusteadlane. Ta uuris Balti provintsiaalõigust ja andis välja Kuramaa õigusallikad.
Von Rummel oli kohtuametniku poeg. Ta lõpetas 1832. aastal Miitavi (Jelgava) Gümnaasiumi ja õppis 1835–1838 Tartu Ülikoolis õigusteadust. 1843. aastal kaitses Tartu Ülikoolis õigusteaduse magistrikraadi tööga "Zur Lehre von der Einwerfung des Vorausempfangenen nach liv-, esth- und kurländischem Landrecht". Doktorikraadi õigusteaduses kaitses ta in absentia 1844. aastal Heidelbergi Ülikoolis väitekirjaga "Instructorium des kurländisches Processes nach Vergleichung mehrerer Handschriften herausgegeben" ja 1847. aastal Tartu Ülikoolis väitekirjaga "De statu aetatis secundum juris livonici principa".
Brigadeführer
pisi| Brigadeführer (SS-Brigadeführer või SA-Brigadeführer) oli SS-i (Schutzstaffel) ja SA (Sturmabteilung) sõjaväeline auaste Kolmandas Riigis. Auaste vastas Wehrmachti ja teiste armeede kindralmajori auastmele. Brigadeführer 'i auaste loodi 1932. aastal.
Brigadeführer 'i auaste oli ühe astme võrra kõrgem Oberführer' ist ning ühe astme võrra madalam Gruppenführer 'ist.
Alates 1933. aastast dubleeriti SS-kindrali auastmega isiku määramisel politseitööle SS-i auaste mitte-SS-i kindrali auastmega SS-Brigadeführer und der Generalmajor der Polizei.
Alates Relva-SS-i (Waffen-SS) moodustamisest dubleeriti Brigadeführer 'i auastmega isiku määramisel relvajõududesse SS-i auaste mitte-SS-i kindrali auastmega SS-Brigadeführer und Generalmajor der Waffen-SS.
Ainus Brigadeführer 'i auastme saanud eestlane oli Johannes Soodla.
Võnnu kihelkond
Võnnu kihelkond (lühend Võn; sks Kirchspiel Wenden) on kihelkond ajaloolise Tartumaa lõunaosas ja Tartu kreisis Liivimaa kubermangus.
Piirkonna ajalugu
Võnnu kirikukihelkond on asutatud 1220. aastatel.
Võnnu kihelkonna pärand
Võnnu on olnud Eesti üks suurimaid ja rahvarohkemaid kihelkondi. Piirkond on rikkaliku ajaloo- ja kultuuripärandiga, mida on talletatud mitmesse muuseumisse, peamiselt Eesti Kirjandusmuuseumisse ja Eesti Rahva Muuseumisse. Eesti Rahva Muuseumisse on Võnnu kihelkonnast kogutud materjale peamiselt 20. sajandist, kokku ligi 4000 säilikut, millest esemeid on umbes 1/8 (arvuliselt 532), jooniseid 1/10, ülejäänud on fotod ja käsikirjalised materjalid. Kuigi kihelkond on asunud muuseumile lähedal, pole piirkonnas palju kogumas käidud. Siiski on Võnnu kihelkond muuseumi kogudes väärikalt kajastatud.
Kihelkonna alad tänapäeval
Pindalalt suur kihelkond on tänapäeval jaotatud paljude Tartu ja Põlva maakonna valdade vahel. Kihelkonnakeskus ja üle poole aladest asuvad Tartu maakonnas. Kihelkonna tuumikala ning kirdepoolne soine ala moodustab endise Võnnu valla, kihelkonna põhjaserv moodustab endise Mäksa valla. Loodealad kuuluvad endisesse Haaslava valda. Kihelkonna lõunapoolne osa asub nüüdisajal Põlva maakonnas Põlva vallas.
14. aprillil 2009 avas president Toomas Hendrik Ilves esimesed kihelkonnapiiride tähised Tartu–Räpina–Võru maanteel Luunja sillal Tartu-Maarja ja Võnnu kihelkonna piiril. Sellega tähistati Eesti Rahva Muuseumi 100. aastapäeva.
Võnnu kihelkonnapäevad
20. augustil 2000 toimus I Võnnu kihelkonnapäev, mida korraldas laulu- ja mänguselts Lõoke. Kihelkonnapäeval toimus jumalateenistus ja kontsert Võnnu kirikus, erinevad ajaviited ja simman peoplatsil. Välja pandud oli raamatu- ja käsitöönäitus.
II Võnnu kihelkonnapäeva, millega tähistati 190 aasta möödumist Võnnu kihelkonnakooli asutamisest, peeti 19. augustil 2001. Toimus nõupäev omaalgatusest, kontsert-jumalateenistus, kodulookonverents, kontsert kiigeplatsil, sportlikud ja uued ajaviited, simman. Sai tutvuda näitustega kooliraamatutest ja kihelkonnakooli ajaloost.
III Võnnu kihelkonnapäev toimus 18. augustil 2002. Toimus kontsert-jumalateenistus, kodulookonverents, laste meisterdamistoad, tegevused kiigeplatsil, foto- ja raamatunäitus.
Kihelkondlike sidemete tugevdamiseks otsustati järgmised kihelkonnapäevad pidada Võnnust väljaspool. Nii toimus 2003. aastal IV Võnnu kihelkonnapäev Järvseljal, 2004. aastal V kihelkonnapäev Ahjal, 2005. aastal VI kihelkonnapäev Mäksa valla keskuses Mellistes ja 2006. aastal VII kihelkonnapäev Haaslava vallas Kurepalus.
Kerita
Kerita on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Küla idapiiril voolab Pelda oja, millele on paisutatud Kerita järv.
NLKP Keskkomitee
Partei poliitika põhiküsimusi arutati ja otsustati NLKP KK pleenumeil (KK liikmete ja liikmekandidaatide istung), mis toimus vastavalt põhikirjale üle kuue kuu.
NLKP Keskkomitee valis Keskkomitee liikmete seast auväärsemad isikud NLKP KK Poliitbüroosse, kes juhtis parteitööd pleenumitevahelisel ajal, ja NLKP KK Sekretariaadi, mille tööd juhtis peasekretär ja kelle juhtimisel sekretariaat tegeles igapäevase töö juhtimisega (põhiliselt kaadrivaliku ja otsuste täitmise kontrolliga).
1919. aastal loodi sekretariaadis VK(b)P Keskkomitee sekretariaadi vastutava sekretäri ametikoht; 1922. aastal aga VK(b)P Keskkomitee sekretariaadi peasekretäri ametikoht; aastail 1953–1966 muudeti ametikoha nimetus NLKP KK I sekretäriks ja aprillist 1966. aastal taastati NLKP Keskkomitee peasekretäri ametikoht.
VSDTP Keskkomitee, 1898
VSDTP I kongressil 1898. aastal valitud VSDTP Keskkomitee:
VSDTP Keskkomitee, 1903
VSDTP II Kongressil 1903. aastal valitud VSDTP Keskkomitee:
VSDTP Keskkomitee, 1905
VSDTP III kongressil 1905. aastal valitud VSDTP Keskkomitee:
VSDTP Keskkomitee, 1906
VSDTP IV kongressil 1906. aastal valitud VSDTP Keskkomitee:
VSDTP Keskkomitee, 1907
VSDTP V kongressil 1907. aastal valitud VSDTP Keskkomitee:
Lovozero rajoon
Lovozero rajoon on haldusüksus Venemaal Murmanski oblastis.
NLKP Keskkomitee
VSDT(b)P Keskkomitee, 1917
VSDTP VI kongressil 1917. aastal valitud VSDT(b)P Keskkomitee:
VSDT(b)P Keskkomitee, 1918
VSDTP VII kongressil 1918. aastal valitud VSDT(b)P Keskkomitee:
VK(b)P Keskkomitee, 1919
VK(b)P VIII kongressil 1919. aastal valitud VK(b)P Keskkomitee:
VK(b)P Keskkomitee, 1920
VK(b)P IX kongressil 1920. aastal valitud VK(b)P Keskkomitee:
VK(b)P Keskkomitee, 1921
VK(b)P X kongressil 1921. aastal valitud VK(b)P Keskkomitee:
VK(b)P Keskkomitee, 1922
VK(b)P XI kongressil 1922. aastal valitud VK(b)P Keskkomitee:
VK(b)P Keskkomitee, 1924
VK(b)P XIII kongressil, 31. mail 1924 valitud VK(b)P VK(b)P Keskkomitee:
Röövlind
Röövlinnud on röövtoidulised linnud – eelkõige need, kes püüavad elusat loomset saaki lennust.
NLKP Keskkomitee
ÜK(b)P Keskkomitee, 1925
ÜK(b)P XIV kongressil, 31. detsembril 1925 valitud ÜK(b)P Keskkomitee:
Schlei maakonna vapp
pisi Schlei maakonna vapp on Saksamaa Schleswig-Holsteini liidumaa Rendsburg-Eckernförde kreisi endise maakonna Schlei vapp.
NLKP Keskkomitee
ÜK(b)P Keskkomitee, 1930
ÜK(b)P XVI kongressil, 13. juulil 1930 valitud ÜK(b)P Keskkomitee:
Röövlind
Röövlindude hulka arvatakse tavaliselt kõik pistrikulised ja kakulised, seega järgmiste sugukondade esindajad:
Schlei maakonna vapp
Vapi kirjelduse kiitis siseminister heaks 22. juulil 1994. Vapp oli kasutusel kuni maakonna liitmiseni 1. jaanuaril 2008.
NLKP Keskkomitee
NLKP Keskkomitee, 1953
NLKP XIX kongressil, 13. juulil 1952 valitud NLKP Keskkomitee:
Röövlind
Röövlindude hulka võidakse arvata ka röövtoidulisi kajaklasi, tiirlasi jt.
Schlei maakonna vapp
Hõbedase kilbijalami kohal on lame roheline viismägi. Sinisel laiul on vasakule pööratud hõbedane kolmnurkne puri, mida paremalt ülalt saadab hõbedane kajakas.
Purjepaat ja kajakas sümboliseerivad Schlei lahe tähtsust maakonna valdadele. Viis küngast kilbijalamil osutavad maakonna viiele vallale ning künklikule maastikule. Roheline värv sümboliseerib maastiku tähtsust piirkonnas.
Aare Mäemets
Aare Mäemets (18. jaanuar 1929 Tallinn – 24. november 2002) oli eesti hüdrobioloog, zooloog, limnoloog, ökoloog ja loodusfotograaf.
Elukäik ja teadustöö
Aastal 1949 lõpetas ta Tallinna 10. Keskkooli (6. lend). Aastal 1954 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal. Bioloogiakandidaat 1961.
Aastatel 1955–1999 töötas ta EPMÜ Zooloogia ja Botaanika Instituudis (aastast 1961 Võrtsjärve Limnoloogiajaamas), 1986. aastast vanemteadur.
1955–1984 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Looduskaitse Komisjoni aseesimees.
Ta uuris põhjalikult vesikirbulisi, koostas kaks üldtunnustatud Eesti järvede tüpoloogiat (resp. 1965 ja 1974).
Isiklikku
Ta oli abielus hüdrobotaanik Aime Mäemetsaga. Tema tütar on Helle Mäemets.
Salme Pruuden
Salme Pruuden (12. mai 1896 Päri, Viljandimaa – 16. juuni 1993 London) oli eesti õpetaja, kasvatusteadlane, Kodutütarde esimene peavanem ja ideoloog.
Ta oli aastail 1933–1940 kodutütarde peavanem. Salme Pruuden oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi auvilistlane.
Lapsepõlv
Salme Pruuden sündis 12. mail 1896 Männa talus Päri vallas Viljandimaal talupidaja tütrena. Isa Peeter ja ema Liisa olid aktiivsed seltskonnategelased. Juba varakult võeti ühes ka tütar Salme – nii harjus tulevane pedagoog ja ühiskonnategelane aegsasti mitmesugustel üritustel kaasa lööma.
Kõrgharidus ja teadustöö
Salme Pruudenil oli kaks kõrgharidust: ajaloo erialal (1927) ja kasvatusteaduses (1931).
Seoses mitmetelt välisreisidelt saadud kogemustega kasvas huvi teadustöö vastu, mistõttu hakkas ta võrdlema noorteprobleeme meil ja mujal.
Töökäik
Salme Pruudeni esimene töökoht oli 1916–1917 Mõisakülas Läti Haridusseltsi "Ars" progümnaasium.
Karjasoo
Karjasoo (ka: Karjasoo-Ojaküla, Ojaküla) on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Salme Pruuden
Ühiskondlik tegevus
Kui algas Vabadussõda, siirdus ta kodukohta ja hakkas ühistöö raames organiseerima rindeabi. Ta kuulus ka mitmesse seltsi ja tegeles näiteringis. Tema kirjanduslikust tegevusest kasvas välja näidend "Isamaa auks", mida korduvalt esitasid isetegevuslikud näitlejad kaitseliitlaste hulgast ja eriorganisatsioonidest.
Karjasoo
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Salme Pruuden
Kodutütred
Salme Pruudeni tähtsamaid ühiskondlikke saavutusi on alusepanek Eesti Kodutütarde organisatsioonile aastal 1932. Algul oli ta Kodutütarde Tartu ringkonnavanem, alates 9. septembrist 1933 aga Kodutütarde esimene peavanem. Tema teene on Kodutütarde organisatsioonilise struktuuri väljatöötamine, selle tegevuse suundade seadmine, kokkutulekute organiseerimine jne.
Paguluses
Ta põgenes 1944. aastal Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale.
Karjasoo
1977. aastal liideti Karjasoo külaga Toonoja küla.
Salme Pruuden
Paguluses
1947. aastal sai tema elukohaks Suurbritannia. Londonis sai ülesandeks Eestlaste Ühingu haridusosakonna juhatajana hakata korraldama Inglismaale emigreerunud eestlaste haridust.
Gavar
Gavar on linn Armeenias, Gegharkhunikhi maakonna keskus.
Salme Pruuden
Paguluses
Salme Pruuden suri Londonis 98. eluaastal 16. juunil 1993.
Karjasoo
Karjasoo külas asub helilooja Mart Saare sünnitalu Hüpassaare.
Salme Pruuden
Mälestuse jäädvustamine
1996. aastal paigaldati Viljandisse Köleri puiesteele Salme Pruudeni pronksist portreebüst, mille autor on skulptor Aime Kuulbusch. Sellele eelnenud korrastustöid tegid Sakala Noorte Kotkaste ja Kodutütarde Sõprade Seltsi eakad liikmed. Algselt oli ausambal lihtsalt kirjas, et Salme Pruuden oli pedagoog. Sakala Noorte Kotkaste ja Kodutütarde Sõprade Seltsi liikme Õilme Helvi Varblase ettepanekul lisati tekst, et Pruuden oli ka Kodutütarde esimene peavanem. Büsti rahastas Sakala Noorte Kotkaste ja Kodutütarde Sõprade Selts.
Karjasoo
Viited
'''
Kibaru
Kibaru on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külas asub Labidakivi. Külast voolab läbi Lemmjõgi.
1025
1025. aasta
Aastakümned: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Timur
Timur (ka Lonkur Timur (Timurlenk) või Tamerlan; 9. aprill 1336 Keš Samarkandist lõunas – 15. veebruar või 18. veebruar 1405 Farab) oli mongoli päritolu Turkestani väepealik. Timur rajas Indiast Lõuna-Siberi, Kaukaasia ja Väike-Aasiani ulatuva suurriigi, mille valitsev kiht oli mongoli-usbeki ülikkond, riigi pealinn oli Samarqand. Timuri isa oli suurmaaomanik ja ka poeg pidi selleks saama aga Timur oli püsimatu, ta armastas sõdurielu ja võttis juba noores eas osa võitlustest, millest ei olnud Tšagatai riigis puudus, khaanivõim oli nõrk.