cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Sest selleks, et miski meeldiks pelgalt reflekteerivale otsustusjõule ilma huvitatusega, peab ettekujutusega sellest käima kaasas subjektiivne ja niisugusena üldkehtiv eesmärgipärasus, kuigi aga siin ei ole (nagu kauni puhu) aluseks eseme vormi eesmärgipärasus, siis tekib küsimus, milline see subjektiivne eesmärgipärasus on ja mille tõttu kirjutatakse see ette normina, et see annaks pelgas suurusehindamises ja nimelt selles, mis viiakse koguni meie kujutlusjõu võime sobimatuseni mingi suuruse mõiste kujutamisel, aluse üldiselt kehtivaks heameeleks.
Kujutlusjõud läheb kokkupanemisega, mis on suuruse ettekujutamiseks vajalik, iseenesest, ilma et miski teda takistaks, lõpmatuseni edasi; aru aga juhib teda arvumõistetega, milleks kujutlusjõud peab andma skeemi: ja selles menetluses kui loogilisse suurusehindamisse kuuluvas on küll midagi objektiivselt eesmärgipärast eesmärgi mõiste järgi (niisugune on iga mõõtmine), aga mitte midagi esteetilise otsustusjõu jaoks eesmärgipärast ja meeldivat. Selles kavatsuslikus eesmärgipärasuses ei ole ka mitte midagi, mis sunniks viima mõõdu, st paljuse ühte kaemusse kokkuvõtmise suurust kujutlusjõu võime piirini ja nii kaugele, kui see kujutustes iganes ulatub. Sest suuruste aruhindamises (aritmeetikas) jõutakse just nii kaugele, ükskõik kas ühikute kokkuvõtmine viiakse arvuni 10 (dekaadikas) või ainult 4-ni (tetraktikas); edasine suuruste tekitamine sooritatakse aga kokkupanemises, või kui kvantum on kaemuses antud, haaramises, pelgalt progressiivselt (mitte komprehensiivselt) omaksvõetud progressiooniprintsiibi järgi. Aru on selles matemaatilises suurusehindamises täpselt sama hästi teenitud ja rahuldatud, ükskõik kas kujutlusjõud valib ühikuks suuruse, mida saab ühe pilguga haarata, näiteks jala või ridva, või Saksa miili, või isegi Maa läbimõõtu, mille haaramine on küll võimalik, kuid mitte kokkuvõtmine ühte kujutlusjõu kaemusse (comprehensio aestheticaga mitte, kuigi küll comprehensio logica'ga arvumõistes. Mõlemal juhul läheb loogiline suurusehindamine takistamatult lõpmatuseni.
Nüüd aga kuulab meelemõistus endas mõistuse häält, mis nõuab kõikidele suurustele, isegi neile, mida küll mitte kunagi tervikuna ei saa haarata, mille üle aga ometi saab (meelelises ettekujutuses) otsustada kui tervikuna antute üle, terviklikkust, st kokkuvõtmist ühte kaemusse, ja nõuab kõikide nende aina kasvava arvujada liikmetele kujutust ega tee sellest nõudest erandit ka mitte lõpmatusele (ruum ja möödunud aeg), vaid teeb vältimatuks kujutada seda (tavamõistuse otsustuses) seda endale ette tervikuna (selle terviklikkuse poolest) antuna.
Garkalne (Priekuļi piirkond)
Garkalne on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Cēsise piirkonnas Priekuļi vallas.
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Lõpmatus on aga absoluutselt (mitte ainult võrdlemisi) suur. Sellega võrreldes on kõik muu (sama liiki suuruste seas) väike. Aga – mis on kõige suurepärasem – see, et me saame seda kas või ainult mõeldagi tervikuna, näitab meelemõistuse võimet, mis ületab igasuguse meelte mõõdupuu. Sest selleks oleks tarvis kokkuvõtmist, mis annaks ühikuna mõõdupuu, millel oleks lõpmatusega kindel, arvudes väljendatav suhe: mis on võimatu. Selleks aga, et suuta antud lõpmatust vastuoluta kas või ainult mõelda, on tarvis inimese meelemõistuses võimet, mis on ise ülemeeleline. Sest ainult selle abil ning tema idee abil noumenonist, mis ise ei võimalda kaemust, aga mis ometi seatakse maailmakaemusele kui pelgale nähtumusele substraadina aluseks, võetakse meeltemaailma lõpmatus puhtas intellektuaalses suurusehindamises ühe mõiste alla tervikuna kokku, kuigi matemaatilises suurusehindamises arvumõistete abil ei saa seda mitte kunagi tervikuna mõelda. Isegi võime kujutada ülemeelelise kaemuse lõpmatust endale (tema intelligiiblis substraadis) antuna ette ületab igasuguse meelelisuse mõõdupuu ja on üle igasuguse võrdluse isegi matemaatilise hindamisega suur; küll mitte teoreetilises suhtes tunnetusvõime tarvis, ent ometi avardusena meelemõistusele mis tunneb end suutelisena meelelisuse piirid teises (praktilises) suhtes ületada.
Garkalne (Priekuļi piirkond)
Garkalne asub valla põhjaosas. Küla jääb Gauja rahvusparki.
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Ülev on niisiis loodus nendes oma ilmingutes, mille kaemusega käib kaasas idee nende lõpmatusest. Aga see viimane saab aset leida üksnes sellepärast, et meie kujutlusvõime suurimgi pingutus eseme suurusehindamisel on ebaadekvaatne. Aga matemaatilise suurusehindamise jaoks on iga eseme puhul kujutlusjõud piisav selleks, et anda selle jaoks piisav mõõt, sest aru arvumõisted saavad progressiooni abil teha iga mõõdu igale antud suurusele adekvaatseks. Niisiis peab just esteetilises suurusehindamises tuntama kokkuvõtmispüüet, mis ületab kujutlusjõu võime, progressiivset haaramist kaemuse terviku haaramiseks, ja seejuures ühtlasi tajutama selle edasiminemises piiramatu võime ebaadekvaatsust kõige väiksema arukulutusega suurusehindamiseks kõlbliku alusmõõdu haaramiseks ja selle tarvitamiseks suurusehindamiseks. Aga looduse päristine muutumatu alusmõõt on tema absoluutne tervik, mis on tema kui nähtumuse puhul kokkuvõetud lõpmatus. Et aga see alusmõõt on iseenesele vasturääkiv mõiste (lõputu progressi absoluutse terviklikkuse võimatuse tõttu): siis peab see loodusobjekti suurus, millele kujutlusjõud kogu oma kokkuvõtmisvõimet viljatult rakendab, viima looduse mõiste ülemeelelisele substraadile (mis on aluseks loodusele ja meie võimele mõelda), mis on üle igasuguse meelte mõõdupuu suur ja seetõttu võimaldab teha otsustuse, et mitte niivõrd ese, kuivõrd meelemõistuhäälestus tema hindamisel on ülev.
Garkalne (Priekuļi piirkond)
Aastail 2009–2021 jäi Garkalne Priekuļi piirkonda. Aastal 2007 oli külas 115 elanikku.
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Niisiis, nii nagu esteetiline otsustusjõud kauni üle hindamisel seab kujutlusjõu selle vabas mängus vahekorda aruga, et kokku kõlada tema mõistetega üldse (ilma nende määratluseta), seab ta sellesama võime otsustuse tegemisel, et mingi asi on ülev, vahekorda mõistusega, et olla mõistuse ideedega (määratlemata, millistega) subjektiivselt kooskõlas, st esile kutsuda meelemõistushäälestuse, mis on sobiv ja ühitatav selle häälestusega, mille kutsuks esile kindlate (praktiliste) ideede mõju tundele.
Siit nähtub ka, et tõelist ülevust tuleb otsida ainult otsustuste tegija meelemõistusest, mitte loodusobjektist, mille üle otsustamine ajendab tema häälestuse. Kes tahaks ka kujutuid mäemasse, mis on metsikus korratuses üksteise kohal kõrguvad, oma jääpüramiididega, või sünget möllavat merd jne nimetada ülevaks? Aga meelemõistus tunneb end omaenese otsustuste tegemises tõstetuna, kui ta, jättes end nende vaatlemisel nende vormi arvesse võtmata kujutlusvõime ning kuigi täiesti ilma kindla eesmärgita, sellega ühendusse asetatud pelgalt avardava mõistuse hoolde, leiab, et kogu kujutlusjõu vägi on ometigi mõistuse ideedega mitteadekvaatne.
Looduse matemaatilis-üleva näiteid pelgas kaemuses annavad meile kõik juhtumid, kus meile ei ole kujutlusvõime jaoks antud mitte niivõrd suurem arvumõiste, kuivõrd suur ühik mõõduna (arvujadade lühendamiseks.) Puu, mida me hindame mehekasvu järgi, annab igatahes mõõdupuu mäe jaoks; ja kui see oleks umbes ühe miili kõrgune, võib see olla ühikuks arvu jaoks, mis väljendab Maa läbimõõtu, et viimast näitlikuks teha, Maa läbimõõt meile tuntud planeedisüsteemi jaoks, see Linnutee süsteemi jaoks; ja mõõtmatu hulk niisuguseid linnuteesüsteeme udutähtede nime all, mis moodustavad omavahel oletatavasti omakorda niisuguse süsteemi, ei lase meil mingeid piire oodata. Aga ülev ei kätke nii mõõtmatu terviku üle esteetilisel otsustamisel mitte niivõrd arvu suuruses kui selles, et me jõuame edasi minnes aina seda suuremate ühikuteni; sellele aitab kaasa maailmaehitise süstemaatiline jagamine, mis kujutab meile kõike suurt looduses aina omakorda väikesena, õieti aga meie kujutlusjõudu kogu oma piirituses ja koos sellega loodust mõistuse ideedega võrreldes, kui ta püüab leida neile adekvaatset kujutust, kaduvväikesena.
Tunne, et meie võime ei ole adekvaatne, et jõuda ideeni, mis on meie jaoks seadus, on austus. Aga idee mis tahes nähtuse, mis saab meile antud olla, kokkuvõtmisest terviku kaemusesse niisugune, mis on meile peale pandud mõistuse seadusega, mis ei tunne ära mitte ühtki kindlat, igaühe jaoks kehtivat ja muutumatut mõõtu peale absoluutse terviku. Meie kujutlusjõud aga ilmutab oma suurimaski pingutuses võtta antud ese kokku kaemuse tervikuks (st kujutada mõistuse ideed), mida temalt nõutakse, oma piire ja ebaadekvaatsust, ometi aga ühtlasi oma kutsumust teostama adekvaatsust selle ideega kui seadusega. Niisiis on ülevatunne looduses austus meie enda kutsumuse vastu, mida me looduse objektis teatud subreptsiooniga (austuse inimsuse idee vastu meie subjektis äravahetamisega austusega objekti vastu) ilmutame, mis teeb meile näitlikuks meie tunnetusvõimete mõistusmääratluse üleoleku meelelisuse suurimastki võimest.
Ülevatunne on niisiis norutunne kujutlusjõu ebaadekvaatsusest esteetilises suurusehindamises hindamiseks mõistuse abil ja seejuures ühtlasi äratatud lõbu just selle suurima meelelise võime ebaadekvaatsuse otsustuse kooskõlast mõistusideedega, kuivõrd püüdlemine nende poole on siiski meie jaoks seadus. Nimelt on meie jaoks (mõistuse) seadus ja kuulub meie kutsumuse juurde hinnata kõike, mida suurt loodus kui meelte ese meie jaoks sisaldab, võrreldes mõistuse ideedega väikeseks; ja see, mis äratab meis selle ülemeelelise kutsumuse tunde, kõlab selle seadusega kokku. Aga kujutlusjõu suurim püüdlus ühiku kujutamises suurusehindamiseks on vahekord millegi absoluutselt suurega, järelikult ka vahekord mõistuse seadusega võtta ainult seda suuruste ülima mõõduna. Niisiis on seesmine taju, et igasugune meeleline mõõdupuu on mõistuse suurusehindamiseks ebaadekvaatne, kooskõla mõistuse seadustega ja norg, mille meis äratab tunne meie ülemeelelisest määratusest, mille järgi on eesmärgipärane, seega lõbu, leida, et igasugune meelelisuse mõõdupuu on mõistuse ideedega ebaadekvaatne.
Meelemõistus tunneb end üleva ettekujutuses looduses liikuma panduna: sellal kui esteetilises otsustuses looduse kauni üle on ta rahulikus kontemplatsioonis. Seda liikumist võib (eriti selle alguses) võrrelda vapustusega, s.o ühe ja sellesama objekti kiirelt vahelduva eemaletõukamise ja külgetõmbamisega. Ülemõõduline kujutlusjõu jaoks (milleni ta kaemuse haaramises viiakse) on otsekui kuristik, milles ta kardab iseennast ära kaotada; aga ometi ka mõistuse idee jaoks ülemeelelisest ei ole kujutlusjõu niisugust püüdlust esile kutsuda mitte ülemõõduline, vaid seaduspärane: seega omakorda täpselt nii külgetõmbav, kui see pelga meelelisuse jaoks oli eemaletõukav. Otsustus ise jääb aga seejuures ikka ainult esteetiliseks, sest ilma et tal oleks aluseks kindlat mõistet objekti kohta, esitab ta pelgalt meelemõistusjõudude (kujutlusjõu ja mõistuse) subjektiivset mängu nende kontrasti tõttu harmoonilisena. Sest nii nagu kujutlusjõud ja aru kauni üle otsustamisel oma üksmeele tõttu, nii kutsuvad kujutlusjõud ja mõistus siin oma tüli tõttu esile meelemõistusjõudude subjektiivse eesmärgipärasuse: nimelt tunde, et meil on puhas, iseseisev mõistus ehk suurusehindamise võime, mille ülimust ei saa näitlikuks teha mitte millegi muuga kui selle võime ebapiisavusega, mis on suuruste (meeleliste esemete) kujutamises ise piiramatu.
Ruumi mõõtmine (haaramisena) on ühtlasi selle kirjeldamine, seega objektiivne liikumine kujutluses ja progress; paljuse kokkuvõtmine ühtsusse, mitte mõtte, vaid kaemuse ühtsusse, seega suktsessiivselt haaratu kokkuvõtmine ühte hetke, on seevastu regress, mis kaotab ajatingimuse kujutlusjõu progressis jälle ära ja teeb korragaolemise näitlikuks. See on niisiis (kuna ajajärgnevus on sisemeele ja kaemuse tingimus) kujutlusjõu subjektiivne liikumine, millega ta on sisemeele suhtes vägivaldne, ja see vägivald peab olema seda märgatavam, mida suurem on kvantum, mida kujutlusjõud ühte kaemusse kokku võtab. Püüdlus võtta mõõtu suuruste jaoks vastu ühesseainsasse kaemusesse, mille haaramine nõuab märgatavat aega, on niisiis ettekujutusviis, mis on subjektiivselt vaadelduna eesmärgivastane, objektiivselt aga suurusehindamiseks vajalik, seega eesmärgipärane, seejuures aga tehakse otsustus, et täpselt seesama vägivald, mis subjektile kujutlusjõult osaks saab, on ometi meelemõistuse kogu kutsumuse jaoks eesmärgipärane.
Ülevatunde kvaliteet on see, et see on norutunne esteetilise otsustustetegemisvõime üle esemest, mida selles siiski ühtlasi kujutatakse ette eesmärgipärasena; see on võimalik seetõttu, et oma võimetus avab teadlikkuse sellesama subjekti piiramatust võimest, ja meelemõistus saab viimase üle esteetiliselt otsustada ainult esimese kaudu.
Loogilise suurusehindamise puhul tunti võimatust jõuda meeltemaailma asjade mõõtmise progressi kaudu ajas ja ruumis kunagi absoluutse terviklikkuseni objektiivsena, st võimatusena mõelda lõpmatust antuna, mitte puhtsubjektiivsena, st võimatusena seda haarata: sest seal ei hoolita üldse kaemusse kokkuvõtmise astmest kui mõõdust, vaid kogu asi on arvumõistes. Aga esteetilise suurusehindamise puhul peab arvumõiste ära langema või tuleb seda muuta, ja kujutlusjõu komprehensioon mõõdu ühtsuseks (seega vältides mõisteid suurusemõistete suktsessiivse tekitamise seadusest) on selle jaoks ainsana seaduspärane. – Kui nüüd mõni suurus jõuab peaaegu meie kaemusse kokkuvõtmise võime viimse piirini, ja arvsuurused (mille puhul me oleme teadlikud oma võime piiritusest) kutsuvad kujutlusjõudu esteetilisele kokkuvõtmisele suuremaks ühtsuseks, siis me tunneme end meelemõistuses esteetiliselt piiridesse panduna; aga norgu kujutatakse siiski kujutlusjõu paratamatu avardumise suhtes adekvaatsuseks sellele, mis on meie mõistuses piiramatu, nimelt absoluutse terviku ideele, seega kujutlusjõu võime mitteeesmärgipärasust siiski mõistusideede ja nende äratamise jaoks ette eesmärgipärasena. Just seetõttu aga saab esteetiline otsustus ise mõistuse jaoks subjektiivselt eesmärgipäraseks, ideede allikana, s.o niisuguse intellektuaalse kokkuvõtmise allikana, mille jaoks igasugune esteetiline kokkuvõtmine on väike; ja ese võetakse ülevana vastu lõbuga, mis on võimalik ainult noru kaudu.
'''B.
'''Looduse dünaamiliselt ülevast
Vägi on võime, mis on üle suurtest takistustest. Sedasama nimetatakse võimuks, kui ta on üle ka selle vastupanust, millel endal on väge. Loodu vaadelduna esteetilises otsustuses väena, millel ei ole meie üle võimu, on dünaamiliselt ülev.
Selleks et me saaksime kujutada loodust ette dünaamiliselt ülevana, tuleb teda ette kujutada kartust äratavana (kuigi ümberpöördult ei leita, et iga kartust äratav ese oleks meie esteetilises otsustuses ülev. Sest esteetilises otsustusetegemises (ilma mõisteta) saab takistustest üleoleku üle otsustada ainult vastupanu suuruse järgi. Aga see, millele me püüame vastu seista, on pahe, ja kui meie võime selleni ei küüni, kartuse ese. Niisiis saab esteetilise otsustusjõu jaoks pidada loodust väeks, seega dünaamiliselt ülevaks, ainult niivõrd, kui seda vaadeldakse kartuse esemena.
Aga eset saab vaadelda kardetavana, ilma teda kartmata, kui me nimelt otsustame tema üle nii, et me pelgalt kujutame endale ette juhtumit, kus me tahaksime talle vastu seista, ja seda, et siis oleks igasugune vastupanu kaugelt asjatu. Nii kardab vooruslik Jumalat, ilma et tal oleks kartust, sest ta ei kujuta Jumalale ja tema käskudele vastu seista tahtmist endale ette juhtumina, mille pärast ta peaks muret tundma. Aga igaks niisuguseks juhuks, mida ta ei mõtle iseenesest võimatuna, tunneb ta Jumala ära kardetavana.
See, kellel on kartus, ei saa looduse üleva üle üldse otsustada, nii nagu see, kes on haaratud kalduvusest ja himust, ei saa otsustada kauni üle. Esimene väldib vaatepilti esemest, mis talle hirmu nahka ajab; ja oleks võimatu leida heameelt kohkumisest, mis oleks tõsiselt mõeldud. Seetõttu on meeldivus vaevuse lakkamisest rõõmusolek. See viimane aga ohust vabanemise pärast on rõõmusolek kavatsusega end mitte enam sellesse ohtu asetada; võib-olla isegi ei taheta enam hea meelega selle tunde peale tagasi mõelda, rääkimata sellest, et ise selleks juhust otsida.
Uhked, etteulatuvad, otsekui ähvardavad kaljud, taevas kogunevad äikesepilved, mis välkude ja kõue saatel edasi liiguvad, vulkaanid kogu oma hävitusjõus, orkaanid, mis jätavad maha laastatud maa, piiritu ookean, mis on mäslema aetud, suure jõe kõrge juga jms teevad meie võime vastu seista võrreldes nende väega tühiselt pisikeseks. Aga vaade neile muutub seda külgetõmbavamaks, mida kardetavam see on, kui me ainult olema turvalises kohas; ja me nimetame neid esemeid hea meelega ülevaks, sest need suurendavad hingejõudu üle tavalise keskmise ja võimaldavad meil endas avastada hoopis teistsuguse võime vastu seista, mis annab meile julguse looduse näilise kõikvõimsusega mõõtu võtta.
Sest nimelt nii, nagu me leidsime looduse mõõtmatuse näol ja oma võime küündimatuse näol tema ala esteetiliseks suurusehindamiseks proportsionaalset mõõdupuud võtta omaenda piiratuse, ometi aga leidsime siiski ka oma mõistusvõime näol teise, mittemeelelise mõõdupuu, mille all on see lõpmatus ise ühikuks, mille all kõik looduse on väike, niisiis leidsime oma meelemõistusest üleoleku loodusest enesest tema mõõtmatuses, annab ka tema väe vastupandamatus meile kui loodusolenditele küll tunda meie füüsilist jõuetust, aga avastab ühtlasi võime otsustada enda üle, et oleme temast sõltumatud, ja üleoleku loodusest, millel põhineb hoopis teistsugune enesealalhoid kui see, mida loodus väljaspool meid saab ähvardada ja ohustada, kusjuures inimsus meie isikus jääb alandamata, kui ka inimene peaks sellele võimule alla jääma, niiviisi me ei otsusta oma esteetilises otsustuses looduse üle, et ta on ülev, mitte sellepärast, et ta on kartust äratav, vaid sellepärast, et ta kutsub meis esile meie jõu (mis ei ole loodus) pidada seda, mille pärast me muret tunneme, (varasid, tervist ja elu) väikeseks ja seetõttu tema väge (millele me nende punktide poolest ikkagi oleme allutatud) enda ja oma isiksuse jaoks sellegipoolest veel mitte niisuguseks võimuks, mille alla meil tuleks end painutada, kui asi on meie kõrgeimates põhimõtetes ja nende maksmapanekus või nendest loobumises. Niisiis nimetatakse loodust siin ülevaks pelgalt sellepärast, et ta tõstab ettekujutusjõu niisuguste juhtumite kujutamiseni, mille puhul meelemõistus saab teha endale tuntavaks oma kutsumuse enda ülevuse isegi üle looduse.
See enesehinnang ei kaota selle pärast midagi, et me peame olema turvalisuses, et seda heameelt tunda; st kuna ohuga ei ole tõsi taga, ei tohiks (nagu võiks paista) ka meie vaimuvõime ülevusega tõsi taga olla. Sest heameel puudutab siin ainult meie võime kutsumust, mis niisugusel juhul päevavalgele tuleb, nii nagu soodumus selleks võimeks meie loomuses on; kuna aga selle võime arendamine ja harjutamine on jäetud meie hooleks ja jääb meie kohuseks. Ja selles on tõde, kui teadlik inimene, kui ta oma refleksiooni sinnamaani viib, oma praegusest tegelikust jõuetusest ka ei ole.
Ülevamõiste niisuguse lahendusega, kui ülevat omistatakse väele, paistab olevat vastuolus see, et me tavaliselt kujutame Jumalat näitamas end äikeses, tormis, maavärinas jms vihasena, aga üksiti ka ülevana, kusjuures siiski kujutlus meie meelemõistuse üleolekust niisuguse väe tagajärgedest ja, nagu paistab, isegi kavatsustest, oleks narrus ja üksiti pühaduseteotus. Paistab, et siin ei ole mitte meie enda loomuse ülevuse tunne, vaid hoopis allaheitlikkus, rõhutus ja täieliku võimetuse tunne see meelemõistushäälestus, mis niisuguse eseme ilmnemisega sobib ja mida selle eseme ideega niisuguse loodusnähtuse puhul tavaliselt ka seostatakse. Religioonis üldse paistab põrmulangemine, langetatud peaga, rõhutud, hirmunud hoiaku ja häälega kultus olevat ainuke sünnis käitumine jumaluse juuresolekul, mille tõttu enamik rahvaid on selle ka kombeks võtnud ja harrastavad seda seniajani. Aga see meelemõistusseisund ei ole ka kaugeltki mitte iseenesest ja paratamatult religiooni ja tema eseme ülevuse ideega ühenduses. Inimene, kes tunneb tõesti hirmu, sest ta leiab enesest selleks põhjust, olles teadlik sellest, et oma halva meelsusega eksib ta selle väe vastu, kelle tahe on vastupandamatu ja üksiti õiglane, ei ole üldse meeleseisundis, millega jumalikku suurust imetleda, milleks on tarvis häälestust rahulikuks kontemplatsiooniks ja täiesti vaba otsustust. Ainult siis, kui ta on teadlik oma siirast Jumalale meelepärasest meelsusest, aitavad need väe toimed temas ärgata ideel, et see olend on ülev, sest ta tunneb iseendas ära meelsuse ülevuse, mis on Jumala tahte kohane, ja see tõstab teda kõrgemale kartusest sääraste looduse toimete ees, mida ta ei pea Jumala vihahoogudeks. Isegi alandlikkus kui oma puuduste halastamatu arvustamine – muidu võiks häid meelsusi teadvustades neid kergesti inimloomuse nõrkusega kinni katta –, on ülev meelemõistushäälestus, millega end tahtlikult allutatakse enesenoomimise valule, et nende põhjust tasapisi välja juurida. Ainult selle poolest erineb religioon seesmiselt ebausust, mis ei istuta meelemõistusse mitte aukartust üleva vastu, vaid kartust ja hirmu vägeva olendi ees, kelle tahtele ärahirmutatud inimene tunneb end allutanuna, kuid keda ta ei austa: sellest ei saa siis muidugi muud sugeneda kui soosingu taotlemine ja meelitamine heade elukommete religiooni asemel.
Järelikult ei kätke ülevus mitte üheski looduse asjas, vaid ainult meie meelemõistuses, niivõrd kui me suudame teadvustada, et me oleme üle loodusest iseendas ja seeläbi ka loodusest väljaspool meid (niivõrd kui see meid mõjutab). Kõike, mis seda tunnet meis tekitab, sealhulgas looduse vägi, mis esitab meie jõududele väljakutse, nimetatakse siis (kuigi ebaõigesti) ülevaks; ja ainult eeldusel, et meis on see idee, ja vahekorras selle ideega oleme võimelised jõudma ideeni, et see olend on ülev, kes ei ärata meis sisimat austust mitte ainult oma väega, mida ta looduses ilmutab, vaid veel enam meisse pandud võimega otsustada selle üle ilma kartus ja mõelda oma pidada oma kutsumust sellest ülevalt üle olevaks.
On arvutult ilusa looduse asju, mille üle otsustamise üksmeelsust meie omaga saab igaüks lausa nõuda ning ilma eriti eksimata ka oodata; aga oma otsustusega looduse üleva üle me ei saa nii kergesti oodata teiste nõustumist. Sest paistab, et selleks, et suuta selle loodusesemete suurepärasuse üle otsustust teha, on tarvis kaugelt suuremat mitte ainult esteetilise otsustusjõu, vaid ka selle aluseks olevate tunnetusvõimete kultuuri.
Meelemõistuse häälestus ülevatundele nõuab tema vastuvõtlikkust ideedele; sest just looduse sobimatuses ideedele, seega ainult ideede eeldusel ning eeldusel, et pingutatakse kujutlusjõudu, et käsitleda loodust skeemina ideede jaoks, seisnebki see meelelisuse jaoks hirmutav, mis ometi on üksiti külgetõmbav: sest see on võim, mida mõistus meelelisuse üle kasutab, ainult selleks, et seda oma päris võimkonna (praktilise) kohaselt avardada ning lasta sel vaadata välja lõpmatuse peale, mis meelelisuse jaoks on kuristik. Tegelikult tundub ilma kõlbeliste ideede arenguta see, mida me kultuuriga ettevalmistatuna nimetame ülevaks, toorele inimesele hirmutav. Ta näeb looduse võimu tõestustes hävitamise ja tema väe suurte mastaapide näol, millega võrreldes tema võim kaob eimillekski, üksnes vaeva, ohtu ja häda, mis ümbritseksid inimest, kes oleks sinna pagendatud. Nii nimetas üks hea, muidu arukas Savoia talupoeg (nagu jutustab hr von Saussure), kõiki jääga kaetud mäestike armastajaid kõhklematult narrideks. Ja kes teab, kas ta olekski nii väga eksinud, kui see vaatleja oleks need ohud, millesse ta end siin asetas ainult meelelahutuseks nagu enamik reisimehi või siis selleks, et ta saaks neid hiljem pateetiliselt kirjeldada, päriselt enda peale võtnud? Praegu oli tema siht inimeste õpetamine; ja hingekosutav tunne oli sellel suurepärasel mehel pealekauba ja oma reiside lugejatele andis ta selle pealekauba.
Selles esteetiliste otsustuste modaalsuses, nimelt nende eeldatavas paratamatuses, seisneb otsustusjõu kriitika üks põhimoment. Sest see märgistabki neis aprioorset printsiipi ja tõstab need välja empiirilisest psühholoogiast, milles need muidu mattuksid (ainult mittemidagiütleva epiteediga "peenem tunne") rahuldus- ja valutunnete alla, et paigutada need ning nende kaudu otsustusjõud nende klassi, mille aluseks on aprioorsed printsiibid, niisugustena aga tõmmata need üle transtsendentaalfilosoofiasse.
Vahekorras lõbutundega tuleb ese arvata kas meeldiva, kauni, üleva või (absoluutselt) hea (iucundum, pulchrum, sublime, honestum) hulka.
Meeldiv on ihade ajena läbivalt ühesugust liiki, kust see ka ei tule ja kui spetsiifiliselt erinev (meele ja aistingu) ettekujutus (objektiivselt vaadelduna) ka ei ole. Seetõttu on otsustamisel meeldiva mõju üle meelemõistusele tähtis ainult võlude hulk (korraga ja järjest) ja otsekui ainult meeldiva aistingu mass; ja seda ei saa seetõttu arusaadavaks mitte millegi muu kui kvantiteediga. See ka ei kultiveeri, vaid kuulub pelga naudingu juurde. – Kaunis seevastu nõuab ettekujutust objekti teatud kvaliteedist, mida saab ka arusaadavaks teha ja mõistetele tuua (kuigi esteetilises otsustuses seda mõistetele ei tooda); ja kultiveerib, õpetades üksiti pöörama tähelepanu eesmärgipärasusele lõbutundes. – Ülev seisneb pelgalt suhtes, milles meelelise üle looduse ettekujutuses otsustatakse, et ta on kõlblik võimalikuks ülemeeleliseks tarvituseks. – Absoluutselt hea, otsustatuna subjektiivselt tunde järgi, mida see sisendab, (moraalitunde objekt) kui subjekti jõudude määratavus ettekujutusega absoluutselt sundivast seadusest, erineb peamiselt aprioorsetel mõistetel põhineva paratamatuse modaalsuse poolest, mis ei kätke endas mitte ainult pretensiooni igaühe heakskiidule, vaid ka käsku selleks, ega kuulu nimelt iseenesest mitte esteetilise, vaid puhta intellektuaalse otsustusjõu juurde; seda ei omistata ka mitte pelgalt reflekteerivas, vaid määratlevas otsustuses, mitte loodusele, vaid vabadusele. Aga subjekti määratavus selle ideega, ja nimelt niisuguse subjekti määratavus, mis saab eneses tunda meelelisuselt takistusi, üksiti aga üleolekut nendest nende kui oma seisundi modifikatsiooni ületamise läbi, s.o moraalitunnet, on siiski esteetilise otsustusjõu ja selle formaalsete tingimustega selle poolest seotud, et see saab aidata näidata kohusest tegutsemise seaduspärasust üksiti esteetilisena, s.o ülevana, või ka ilusana, kaotamata midagi selle puhtusest: seda ei juhtu, kui tahta seda seada loomulikku ühendusse meeldivatundega.
Kui järeldada tulemus mõlemasuguste esteetiliste otsustuste senisest ekspositsioonist, siis tuleksid välja järgmised lühikesed definitsioonid:
Ilus on see, mis meeldib pelgas otsustusetegemises (st mitte meele aistingu vahendusel aru mõiste järgi). Sellest järeldub iseenesest, et see peab meeldima ilma igasuguse huvitatuseta.
Ülev on see, mis meeldib vahetult oma vastupanu tõttu meelte huvitatusele.
Ülevat võib kirjeldada nii: see on (looduse) ese, mille ettekujutus määrab meelemõistuse kujutama looduse kättesaamatust endale ette ideede kujutusena.
Kui täht-tähelt võtta ja loogiliselt vaadelda, siis ideid ei saa kujutada. Aga kui me laiendame oma empiirilist ettekujutusvõimet (matemaatiliselt või dünaamiliselt) looduse kaemiseks, siis tuleb vältimatult juurde mõistus kui absoluutse terviklikkuse sõltumatuse võime ja tekitab meelemõistuse – kuigi asjatu – püüdluse teha meelte ettekujutus sellele kohaseks. See püüdlus ja tunne, et idee on kujutlusjõule kättesaamatu, on ise kujutus meie meelemõistuse subjektiivsest eesmärgipärasusest kujutlusjõu tarvitamisel meelemõistuse ülemeelelise kutsumuse heaks ja sunnib meid mõtlema subjektiivselt loodust ennast selle terviklikkuses millegi ülemeelelise kujutusena, suutmata seda kujutust objektiivselt luua.
Sest seda me varsti märkame, et loodusel ruumis ja ajas on täiesti puudu tingimatu, seega ka absoluutne suurus, mida kõige tavalisem mõistus ometi nõuab. Just see tuletab meile ka meelde, et meil on tegu ainult looduse kui nähtumusega ja seda ennast tuleb pidada veel looduse iseeneses (mis on mõistusel idees) pelgaks kujutuseks. Selle ülemeelelise idee aga, mida me küll lähemalt ei määratle, seega ei saa tunnetada loodust selle kujutusena, vaid saame seda ainult mõelda, äratab meis üks ese, mille üle esteetiline otsustamine pingutab kujutlusjõu peaaegu piirini, kas laienemise piirini (matemaatiliselt) või meelemõistuse üle võimu piirini (dünaamiliselt), kusjuures see idee põhineb tundel, et meelemõistusel on kutsumus, mis ületab täielikult esimese ala, (moraalitundel) mille suhtes eseme ettekujutus hinnatakse subjektiivselt eesmärgipäraseks.
Tegelikult ei saa looduse üleva tunnet hästi mõelda, ühendamata sellega meelemõistuse häälestust, mis on sarnane moraalitundega; ja kuigi vahetu lõbu looduse kaunist eeldab ja kultiveerib samuti teatavat mõtteviisi liberaalsust, s.o heameele sõltumatust pelgast meeltenaudingust, kujutatakse sellega ette veel rohkem vabadust mängus kui seadusele allutatud tegevuses, mis on inimese kõlbelisuse ehtne laad, kus mõistus peab meelelisuse kallal võimu tarvitama, ainult et esteetilise otsustuse puhul üleva üle kujutatakse ette, et seda võimu tarvitatakse kujutlusjõu enese kui mõistuse tööriista abil.
Heameel looduse ülevast on seetõttu ka ainult negatiivne (mitte positiivne nagu heameel kaunist), nimelt tunne, et kujutlusjõud ise jätab end vabadusest ilma, sest seda määratakse eesmärgipäraselt mingi muu seaduse kui empiirilise tarvituse seaduse järgi. Sellega saab ta avarduse ja väe, mis on suurem kui see, mille ta ohverdab, aga mille alus on tema enda eest varjatud, nii et ta ei tunne ohverdust või ilmajäetust ja üksiti põhjust, millele ta on allutatud. Hämmastus, mis piirneb kohkumisega, õudus ja püha judin, mis haarab vaatajat, kui ta näeb taevasse tõusvaid mäestikumasse, sügavaid kuristikke ja nendes märatsevaid vesi, sügavalt varjulisi, raskemeelsele mõtisklusele kutsuvaid kohti jne, ei ole turvalisuse juures, milles ta teab end olevat, tegelik kartus, vaid ainult katse kujutlusjõuga sellesse sisse minna, et tunda sellesama võime väge, ühendada selle äratatud meelemõistusliigutus meelemõistuse rahuga ja nõnda olla üle loodusest meis endis, seega ka väljaspool meid, niivõrd kui ta saab meie heaolutunnet mõjutada. Sest kujutlusjõud teeb assotsiatsiooniseaduse järgi meie rahuloluseisundi füüsiliselt sõltuvaks; aga just kujutlusjõud on otsustusjõu skematismi printsiipide järgi (järelikult niivõrd vabadusele allutatuna) mõistuse ja tema ideede tööriist, niisugusena aga vägi, millega me oma sõltumatuse looduse mõjude vastu maksma paneme, alandame väikeseks selle, mis looduse mõjude poolest on suur, ja nõnda eeldame absoluutselt suurt ainult tema (subjekti) enda kutsumuses. See esteetilise otsustusjõu refleksioon, millega ta tõstab end sobivuseni mõistusega (ent ilma määratletud mõisteta mõistusest), kujutab eset ennast piirini avardatud kujutlusjõu objektiivse sobimatuse tõttu mõistusega (kui ideedevõimega) siiski ette subjektiivselt eesmärgipärasena.
Siin tuleb üldse tähelepanu pöörata sellele, mida ülalpool on juba meelde tuletatud, nimelt et otsustusjõu transtsendentaalses esteetikas peab olema jutt ainult puhastest esteetilistest otsustustest, järelikult ei tohi näiteid võtta niisugustelt ilusatelt või ülevatelt looduse esemetelt, mis eeldavad mõistet eesmärgist; sest siis oleks see kas teleoloogiline või pelkadel tunnetel esemest (rahuldus või valu) põhinev, seega esimesel juhul mitte esteetiline, teisel juhul mitte puhtformaalne eesmärgipärasus. Nii et kui vaadet tähistaevale nimetatakse ülevaks, siis ei tule selle üle otsustamiseks aluseks võtta mitte mõisteid maailmadest, kus elavad mõistusega olendid, ega võtma heledaid täppe, mida täis olevana me ruumi enda kohal näeme, nende päikestena nende jaoks seatud ringe mööda eesmärgipäraselt liikumas, vaid võtta seda nii, nagu seda nähakse, avara võlvina, mis kõike hõlmab; ja ainult selle ettekujutuse all tuleb postuleerida ülevust, mis omistab sellele esemele puhtesteetilise otsustuse. Samamoodi vaadet ookeanile mitte nii, nagu me kõiksugu teadmistega (mis aga vahetus kaemuses ei kätke) rikastatuna teda mõtleme; näiteks suure veeolendite riigina, suure veevarana aurude jaoks, mis õhku pilvedena maade tarvis tiinestavad, või ka elemendina, mis küll maailmajagusid üksteisest lahutab, teeb aga ometi nende vahel võimalikuks suurima sideme: sest need on puha teleoloogilised otsustused; vaid tuleb suuta lihtsalt luuletajate kombel selle järgi, nagu ta paistab, leida, et ookean on näiteks, kui teda rahulikuna vaadeldakse, nagu selge veepeegel, mida piiristab ainult taevas, aga kui ta on rahutu, siis nagu kõike neelata ähvardav kuristik, ja ikkagi on ta ülev. Täpselt sama tuleb öelda üleva ja kauni kohta inimese kujus, kus me ei vaata kui määramisalustele tagasi mõistetele eesmärkidest, milleks kõik tema ihuliikmed on olemas, ega tohi lasta kokkukõlal nendega mõjuda meie (siis mitte enam puhtale) esteetilisele otsustusele, kuigi küll see, et nad neile eesmärkidele vastu ei räägi, on ka esteetilise heameele tarvilik tingimus. Esteetiline eesmärgipärasus on otsustusjõu eesmärgipärasus tema vabaduses. Heameel esemest oleneb vahekorrast, milles me kujutlusjõudu tahame eeldada: nimelt et ta omaette hoiaks meelemõistust puhtas tegevuses. Kui seevastu otsustust määrab miski muu, olgu siis meelteaisting või arumõiste, siis ta on küll seaduspärane, kuid mitte vaba otsustusjõu otsustus.
Nii et kui räägitakse intellektuaalsest ilust või ülevusest, siis ei ole esiteks need väljendid päris õiged, sest need on esteetilised ettekujutusviisid, mida meis üldse ei leiduks, kui me oleksime pelgalt puhtad intelligentsid (või ka asetame end mõttes sellesse kvaliteeti); teiseks, kuigi mõlemad on intellektuaalse (moraalse) heameele esemetena küll esteetilisega selles suhtes ühitatavad, et nad ei rajane mingil huvitatusel, on nad sellega jälle selles suhtes raskesti ühitatavad, et nad peavad esile kutsuma huvitatuse, mis ei tohi selleks, et kujutus kõlaks kokku heameelega esteetilises otsustusetegemises, selles mitte kunagi aset leida teisiti kui meeltehuvitatuse tõttu, mida sellega kujutuses ühendatakse, selle tõttu aga saab intellektuaalne seaduspärasus kahju ja määrdub.
Puhta ja tingimatu intellektuaalse heameele ese on moraaliseadus tema väes, mida ta meis rakendab üle kõikide talle eelnevate meelemõistuse ajede; ja kuna see vägi annab endast esteetiliselt märku õigupoolest ainult ohverduste kaudu (mis on ilmajätmine, olgugi et seesmise vabaduse tarbeks, seevastu aga teeb meis nähtavaks selle ülemeelelise väe põhjatu sügavuse oma ettenägematusse ulatuvate järelmitega), siis on see heameel esteetilisest küljest (meelelisusse puutuvalt) negatiivne, s.o selle huvitatuse vastane, intellektuaalsest küljest vaadelduna aga positiivne ja huvitatusega ühenduses. Sellest järeldub, et intellektuaalset, iseenesest eesmärgipärast (moraalselt) head ei tule esteetiliselt otsustatuna ette kujutada mitte niivõrd ilusana kui ülevana, nii et see äratab rohkem austuse (mis põlgab võlu) kui armastuse ja kiindumuse tunnet; sest inimloomus ei kõla selle heaga kokku mitte iseenesest, vaid võimu tõttu, mida mõistus meelelisusele rakendab. Ümberpöördult saab ka seda, mida me looduses väljaspool ennast või ka enda sees (nt teatud afekte) ülevaks nimetame, ette kujutada, nii et see ka huvitavaks saab, ainult meelemõistuse väena lennutada end moraalipõhimõtete abil üle teatud meelelisuse takistuste.
Ma tahaksin viimasel pisut peatuda. Hüve ideed koos afektiga nimetatakse entusiasmiks. See meelemõistusseisund paistab olevat ülev, nii et tavaliselt väidetakse, et ilma selleta ei saa mitte midagi suurt korda saata. Aga igasugune afekt (Märkus. Afekte eristatakse liigi poolest kirgedest. Esimesed on vahekorras ainult tundega; teised kuuluvad ihavõime juurde ja on kalduvused, mis raskendavad suva igasugust põhimõtetega määratavust või teevad selle võimatuks. Esimesed on tormilised ja ettekavatsemata, teised püsivad ja kaalutletud: nii on pahameel raevuna afekt, aga vihkamisena (kättemaksuhimuna) on see kirg. Viimast ei saa mitte kuidagi ega mitte mingis suhtes nimetada ülevaks, sest afekti puhul meelemõistuse vabadust küll pidurdatakse, aga kire puhul kaotatakse see ära.) on pime, olgu siis oma eesmärgi valikus, või kui ka selle on andnud mõistus, siis selle teostuses; sest see on see meelemõistuse liigutus, mis teeb ta võimetuks põhimõtteid vabalt kaaluma, et end nende järgi määrata. Järelikult ei saa see mitte kuidagi ära teenida mõistuse heameelt. Esteetiliselt on entusiasm ometi ülev, sest see on jõudude pingutus ideede tõttu, mis annavad meelemõistusele hoo, mis mõjub palju vägevamalt ja püsivamalt kui ergutus meelteettekujutuste tõttu. Aga (mis tundub kummaline) isegi oma vankumatuid põhimõtteid kindlalt järgiva meelemõistuse afektitus (apatheia, phlegma in significatu bono [heas mõttes]) on ülev, ja seda nimelt palju suurepärasemal moel, sest tema poolel on üksiti puhta mõistuse heameel. Ainult niisugust meelemõistust nimetatakse õilsaks: seda väljendit kasutatakse seejärel ka asjade, nt hoone, kostüümi, kirjutamisviisi, kehahoiaku jms kohta, kui need ei ärata mitte niivõrd hämmastust (afekti ettekujutuses uudsusest, mis ületab ootuse) kui imetlust (hämmastust, mis uudsuse kadudes ei lakka), mis leiab aset, kui ideed oma kujutuses tahtmatult ja ilma kunstita esteetilise heameelega kokku kõlavad.
Iga vaprat laadi afekt (nimelt niisugune, mis äratab teadlikkuse meie jõududest ületada mis tahes vastuseisu (animi strenui)) on esteetiliselt ülev, nt raev, isegi meeleheide (nimelt nördinud, mitte aga arg). Sulavat laadi afektis aga (mis teeb püüde vastu seista enese noru esemeks (animum languidum)) ei ole midagi õilsat, aga selle saab arvata meelteliigi kauni juurde. Seetõttu on tundeliigutused, mis võivad saada afektitugevusteks, ka väga erinevad. Inimestel on julgeid tundeliigutusi ja on õrnu. Kui viimased tõusevad afektini, ei kõlba need mitte kuhugi; kalduvust selleks nimetatakse sentimentaalsuseks. Osavõtlik valu, mis ei taha end lohutada lasta või millele me, kui see puudutab väljamõeldud kurja, kuni fantaasia pettuseni, nagu see oleks tegelik, meelega andume, ilmutab pehmet, aga ühtlasi nõrka hinge, mis näitab ilusat külge ja mida saab nimetada küll fantastiliseks, ent isegi mitte entusiastlikuks. Romaanid, nutused näidendid, lamedad kommeteeeskirjad, mis flirdivad (kuigi valesti) nõndanimetatud õilsate meelsustega, tegelikult aga teevad südame närbunuks ja kohuse rangele eeskirjale tundetuks, võimetuks igasuguseks austuseks inimsuse väärikuse vastu meie isikus ja inimeste õiguse vastu (mis on midagi hoopis muud kui nende õndsus) ja üldse kõikideks kindlateks põhimõteteks; isegi religiooniettekanne, mis soovitab roomavat, madalat soosingutaotlemist ja lipitsemist, mis loobub igasugusest usaldusest omaenda võime vastu kurjale meis vastu seista ärksa otsustavuse asemel proovida kasutada jõude, mis meile kogu meie nõrkuse juures siiski veel üle jäävad, kalduvuste ületamiseks; võlts alandlikkus, mis eeldab enesepõlguses, soiguvas teeseldud kahetsuses ja pelgalt kannatavas meelemõistushoiakus ainsat viisi, kuidas on võimalik ülimale olendile meelepäraseks saada, ei sobi üldse kokku sellega, mida võiks arvata meelemõistuslaadi ilu hulka, rääkimata sellest, mida võiks arvata meelemõistuslaadi ülevuse hulka.
Aga ka tormilised meelemõistusliigutused, ühendatuga neid siis hingekosutuse nime all religiooni ideedega või pelgalt kultuuri juurde kuuluvatena ideedega, mis sisaldavad ühiskondlikku huvi, ei saa, kui palju nad ka kujutlusjõudu ei pinguta, mitte kuidagi pretendeerida üleva kujutuse aule, kui nad ei jäta maha meelemõistushäälestust, millel, olgugi kaudselt, on mõju teadlikkusele tema tugevusest ja otsustavusest selleks, millega käib kaasas puhas intellektuaalne eesmärgipärasus (ülemeeleliseks). Sest muidu kuuluvad kõik need tundeliigutused ainult liikumise juurde, mida tervise pärast heameelega harrastatakse. Meeldiv väsimus, mis niisugusele raputusele afektide mängust järgneb, on heaolu nauding meis tekitatud mitmesuguste elujõudude tasakaalust, mis lõpuks taandub sellelesamale mis see tasakaal, mis on idamaa naudinguarmastajatele nii mõnus, kui nad lasevad oma keha otsekui läbi sõtkuda ning kõiki selle lihaseid ja liigeseid pehmelt vajutada ja painutada; ainult et esimesel juhul on liikumapanev alge suuremalt jaolt meis, teisel juhul seevastu täiesti väljaspool meid. Aga nii mõnigi inimene usub, et ta on saanud hingekosutust jutluselt, milles ei ole ometi mitte midagi üles ehitatud (puudub heade maksiimide süsteem); või et mõni tragöödia on teda paremaks teinud, kui ta rõõmustab lihtsalt selle üle, et igavus on õnnelikult peletatud. Niisiis peab üleval alati olema vahekord mõtteviisiga, s.o maksiimidega, mis toovad intellektuaalsele ja mõistuseideedele ülemvõimu meelelisuse üle.
Pole tarvis karta, et ülevatunne niisuguse abstraktse kujutusviisi tõttu, mis on meelelise suhtes täiesti negatiivne, midagi kaotaks; sest kujutlusjõud, kuigi ta küll ei leia peale meelelise midagi, millest kinni hoida, tunneb end siiski ka meelelisuse piiride ärakaotamise tõttu piiramatuna; ja see eraldamine on niisiis lõpmatuse kujutus, mis küll just sellepärast ei saa mitte kunagi olla teisiti kui puhtnegatiivse kujutusena, mis aga siiski hinge avardab. Võib-olla ei ole juutide seaduseraamatus ülevamat kohta kui käsk: sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti sellest, mis on ülal taevas, ega sellest, mis on all maa peal, ega sellest, mis on maa all jne. Ainuüksi see käsk seletab entusiasmi, mida juudi rahvas oma kultuursel ajastul tundis oma religiooni suhtes, kui ta seda teiste rahvastega võrdles, või seda uhkust, mida muhameedlus sisendab. Täpselt sama kehtib ka ettekujutuse kohta moraaliseadusest või moraalsuse eelsoodumusest meis. Täiesti ekslik on karta, et kui see ilma jätta kõigest sellest, mis seda meeltele saab soovitada, siis saaks sellega kaasaskäiv heakskiit olla ainult külm ja elutu ning sellega ei käiks kaasas mitte mingit liikumapanevat jõudu ega tundeliigutust. Otse ümberpöördult; sest seal, kus nüüd meeled enda ees enam mitte midagi ei näe ja sellegipoolest jääb alles eksimatult äratuntav ja kustumatu idee kõlbluse idee, oleks pigem tarvis kujutlusjõul hoogu maha võtta, et mitte lasta seda tõusta entusiasmini, kui kartusest nende ideede jõuetuse eest neile piltidest ja lapsikutest seadmetest abi otsida. Sellepärast on ka valitsused heameelega lubanud religiooni niisuguste seadmetega rikkalikult varustada ja niiviisi võtnud alamalt vaeva, ühtlasi aga ka võime oma hingejõude üle nende piiride laiendada, mida saab talle suvaliselt seada ja mille abil saab tema kui puhtpassiivsega kergemini ümber käia.
See kõlbelisuse puhas, hingeülendav, puhtnegatiivne kujutus seevastu ei too kaasa fanatismi ohtu: jutt on luulust, et nähakse midagi üle igasuguse meelelisuse piiri, st unistatakse põhimõtete järgi (märatsetakse mõistusega); just sellepärast, et kujutus on esimesel juhul puhtnegatiivne. Sest vabaduseidee seletamatus lõikab igasugusel positiivsel kujutusel täielikult tee ära: moraaliseadus aga on meis iseenesest piisavalt ja algupäraselt määrav, nii et ta ei luba meil isegi otsida määramisalust väljaspool teda ennast. Kui entusiasmi võib võrrelda hullumeelsusega [Wahnsinn, luulumeel'], siis fanatismi võib võrrelda hulluarususega [Wahnwitz, luuluvaimukus], kusjuures viimane sobib kõikide seast kõige vähem ülevaga kokku, sest ta on unistavalt naeruväärne. Entusiasmi kui afekti puhul on kujutlusjõud ohjeldamatu, fanatismi puhul sissejuurdunud hauduva kirena korratu. Esimene on mööduv juhus, mis terveimatki aru mõnikord tabab; teine on haigus, mis teda lõhub. Lihtsus (kunstitu eesmärgipärasus) on otsekui looduse stiil ülevas ja nõnda ka kõlbluse stiil: kõlblus on teine (ülemeeleline) loodus, millest me tunneme ainult seadusi, ilma, et meis endis oleks ülemeelelist võimet jõuda kaemise teel selleni, mis kätkeb selle seadusandluse alust.
Veel tuleb märkida, et kuigi heameel kaunist, täpselt samamoodi nagu ülevast, ei ole mitte ainult üldise edasiantavuse poolest teistest esteetilistest otsustusetegemistest märgatavalt erinev, vaid ka omandab selle omaduse tõttu ühenduses seltskonnaga (milles ta on edasiantav) huvitatuse, peetakse siiski ka eraldatust igasugusest seltskonnast millekski ülevaks, kui see rajaneb ideedel, mis vaatavad igasugusest meelelisest huvist mööda. Olla eneseküllane, seega seltskonda mitte vajada, olemata siiski seltsimatu, st seltskonda vältimata, on midagi ülevale lähenevat, nii nagu igasugune vajadustest vabanemine. Seevastu inimeste vältimine misantroopia tõttu, sest neisse suhtutakse vaenulikult, või antropofoobia (inimpelguse), sest neid kardetakse kui oma vaenlasi, on osalt vihkamisväärne, osalt põlastusväärne. Siiski on olemas üks (väga ebakohaselt nõnda nimetatud) misantroopia, milleks tekib vanusega soodumus paljude heatahtlike inimeste meelemõistuses; mis puutub heatahtmisse, on see küll piisavalt filantroopiline, kuid inimestest heameele tundmisest pika kurva kogemuse tõttu kaugele ära harjutatud: siit kalduvus eemaletõmbumisele, millest annab tunnistust fantastiline soov veeta oma elu kauges maavalduses või ka (noortel isikutel) unistatav õndsus veeta elu ülejäänud maailmale tundmatul saarel väikese perekonnaga, mida robinsonaadidest romaanide või luuletuste kirjutajad oskavad hästi ära kasutada. Silmakirjalikkus, tänamatus, ebaõiglus, lapsikus eesmärkides, mida me ise peame tähtsaks ja suureks, mida järgides teevad inimesed ise üksteisele kõikmõeldavat kurja, on ideega sellest, mis nad olla võiksid, kui nad tahaksid, nii suures vastuolus ja on nii väga vastu elavale soovile näha neid paremana, et selleks et neid mitte vihata, sest armastada neid ei saa, paistab loobumine igasugustest seltskonnarõõmudest olevat väike ohver. See kurbus, mitte kurja üle, mida saatus teistele inimestele toob, (mille põhjus on sümpaatia), vaid kurja üle, mida nad ise endale teevad (mis rajaneb antipaatial põhimõtetes), on ülev, sest ta rajaneb ideedel, kuna aga esimest võib samuti pidada ainult ilusaks. – Saussure, kes on sama teravmeelne kui põhjalik, ütleb Bonhomme'i, ühe Savoia mäe kohta: "seal valitseb teatud mage kurbus." Talle oli seetõttu tuttav ka huvitav kurbus, mida sisendab vaade kõnnumaale, kuhu inimesed võiksid elama asuda, et maailmast rohkem mitte midagi kuulda ega teada saada; see ei tohi siis ka olla nii täiesti lahkusetu, et see pakuks inimestele vaid ülimalt vaevalise elu. – Ma teen selle märkuse ainult sihiga meelde tuletada, et ka nukruse (mitte löödud kurbuse), võib arvata ärksate afektide hulka, kui selle alus on moraaliideedes; kui see aga põhineb sümpaatial ja on niisugusena ka armastusväärne, siis see kuulub pelgalt sulavate afektide hulka; et sellega juhtida tähelepanu meelemõistushäälestusele, mis on ainult esimesel juhul ülev.