cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Loksa Gümnaasium
Ajalugu
1951. aastal muudeti seoses õpilaste arvu kasvuga senine algkool keskkooliks ja hakkas kandma Loksa Keskkooli nime.
1950. aastatel toimus koolikompleksi ulatuslik laiendamine – ehitati kaks internaati (1952, 1954), uus kahekorruseline koolimaja (1956) ja õpetajate elamu (1957). 1954. aastal sai kooli direktoriks Robert Adamson, kes juhtis kooli kuni 1991. aastani.
1960. aastate tähtsaimaks sündmuseks oli uue neljakorruselise juurdeehitise ja kooli oma katlamaja valmimine 1967. aastal.
Seoses õpilaste arvu jätkuva kasvuga rajati 1980. aastatel Loksale vene õppekeelega laste tarvis uus koolimaja. Uus kool alustas tööd 1988. aastal ja hakkas kandma Loksa 2. Keskkooli nime. Nüüd taas vaid eesti õppekeelega Loksa Keskkool jätkas tegevust senistes hoonetes ja sai omale uue nime, mida kandis 2010. aastani – '''Loksa 1. Keskkool'''.
1990. aastatel remonditi koolihoonete kompleksi korduvalt, rajati kooli juurde lugemissaal-videoklass ja vanasse koolimaja hoonesse uus saal.
Alates 2002. aastast oli seoses õpilaste arvu jätkuva vähenemisega kõne all Loksa kahe keskkooli ühendamine. 2010. aastal nimetati senine Loksa 1. Keskkool ümber Loksa Gümnaasiumiks ja sellega liideti Loksa Vene Gümnaasium, mis lõpetas tegevuse.
Koolide liitmisel otsustati vene õppekeelega õpilased kolida ümber senise eestikeelse Loksa 1. Keskkooli õppehoonetesse, sest nende asukohta peeti logistiliselt paremaks.
Sukhāvatī
Sukhāvatī, ka Puhas maa ehk õnnemaa (hiina keeles 净⼟ jingtu; jaapani keeles jōdo) on hiina ja jaapani budismis buda Amitābha budaväli.
Laiemas mõttes võib "Puhas maa" tähendada ka budavälja ehk teatud buda mõjuala üldiselt.
Budistlikus kosmoloogias on Sukhāvatī (paali keeles suddhāvāsa, sanskriti keeles sukhāvatī) kõrgeim olek vormidega olus ja selle miljardites universumites. Puhtal maal on viis mittenaasjate (anāgāmī) olekut, neist kõrgeim on Akaniṣṭa.
Puhast maad ehk õnnelikku maad kirjeldatakse Sukhavati suutrates jt tekstides. Selles olekus on kehastunud arhatid, kes on saavutanud täieliku virgumise; nad ei taaskehastu enam sansaaras ja võivad vaibuda nirvaanas. See on ka Brahma Sahampati (Maheśvara), deevade ja budade õpetaja asupaik.
Hiina traditsioonid
Hiina budismi eri koolkondades on loodud mitmesuguseid puhaste maade hierarhiaid, alates tavalistest sansaaraolendite maailmadest, kus budad alles kuulutavad seadmust ja suurem osa olendeid ei ole veel virgunud, kuni täiuslikult puhaste budaväljadeni, kus kõik on virgunud ega toimu enam ümbersünde.
Puhta maa koolkonnal Hiinas (hiina keeles jingtuzong; jaapani keeles jōdoshū) ei ole kindlalt piiritletud järgijaskonda ega õpetusliine ning see on pigem erinevaid koolkondi läbiv õpetus, mis hakkas kujunema 5.–6. sajandil. See põhineb peamiselt Sukhāvatīvyūha-sūtra’l ning selle esimeseks patriarhiks peetakse Hui Yuani (334–416).
Puhta maa õpetuse kohaselt on võimalik usu ja pühendumuse teel ümber sündida Amitābha budaväljal, kusjuures eriti oluline on pidev ja pikaajaline nembutsu  (hiina keeles namu amituo fo; jaapani keeles namu amida butsu) lausumine.
Jaapani traditsioonid
Ka Jaapani puhta maa budism on pigem mitmete koolkondade või rühmituste kogum, millest olulisemad on Hōneni (1132–1212) rajatud jōdoshū, Shinrani (1173–1262) rajatud jōdo shinshū ja Ippeni (1239– 1289) rajatud jishū.
Tänapäevased käsitlused
Tänapäeva hiina humanistlikus budismis tõlgendatakse puhta maa mõistet psühholoogilises ja sotsiaalses kontekstis. Leitakse, et budistlik haridus, meeleharjutused, heategevus, sotsiaaltöö ning üldse aktiivne tegutsemine ühiskonna heaks puhastavad inimest ja tema sotsiaalset keskkonda ning kujundavad sel moel inimühiskonda ümber puhtaks maaks budistlikus mõttes.
Prantsuse saavutamata aadel
Prantsuse saavutamata aadel (noblesse inachevée) on inimgrupp, kelle esivanemad teenisid aadeldamist võimaldavatel ametikohtadel, kuid mitte piisavalt kaua enne aadli kaotamist 23. juunil 1790.
Saavutamata aadlisse kuulub umbes sada perekonda. Nende õiguslik staatus aadlikena on vaidlusalune. Prantsuse aadli vastastikuse abistamise ühing keeldus nende vastuvõtmisest.
Ekliptika
Ekliptika (< kreeka εκλειπτικη) on kujutletav suurringjoon taevasfääril, mida mööda Päike näivalt oma aastateekonnal kulgeb. Tegelikult on see Maa orbiit ümber Päikese, mis põhjustab Päikese asukoha näivat muutumist. Ekliptika asub taevaekvaatori suhtes 23° 27' nurga all. Punkte, kus ekliptika taevaekvaatoriga ristub, nimetatakse võrdpäevsuspunktideks ehk ekvinoktsiumi (< ladina aequinoctium) punktideks.
Ekliptika ja ekvaatori vahelise, umbes 23,5-kraadise, nurga tõttu muutub aasta jooksul Päikese teekonna kõrgus taevaekvaatori suhtes, mis põhjustab aastaaegade vaheldumist Maa põhja- ja lõunapoolkeral. Kui ekliptika on taevaekvaatori kohal käib päike kõrgelt ja vastaval poolkeral on suvi ning vastaspoolkeral talv. Kui ekliptika on taevaekvaatori all käib päike madalalt (poolusel ei paista polaaröö jooksul üldse) ning vastaval poolkeral on talv ja vastaspoolkeral suvi (vastaspoolusel polaarpäev, mille jooksul päike ei looju päevade viisi).
Lisaks päevade erinevale pikkusele rõhutab talve ja suve erinevust asjaolu, et päikesekiired langevad maale suvel järsema nurga all, mistõttu suvel saab maapind ajaühikus rohkem päikeseenergiat kui talvel, mil päikesekiired hajuvad langedes maapinnale libamisi. Erinevused päeva pikkuses ja päikeseenergia hulgas põhjustavad aastaajalisi temperatuurierinevusi, muutes suved talvedest soojemaks.
Kuna Päikesesüsteem on suhteliselt lapik, on ka planeetide orbiidid üsna lähedased ekliptikatasandile. Peale selle asuvad ekliptikal ka sodiaagi tähtkujud. See muudab ekliptika väga mugavaks abivahendiks kõigile, kes püüavad määrata planeetide või sodiaagi tähtkujude asukohta, sest need sõna otseses mõttes "järgivad Päikest".
Dikhil
Dikhil on linn Djiboutis. Dikhili piirkonna halduskeskus.
Reinhold Stryck
Reinhold Aleksander Georg Stryck (sündinud 28. oktoobril 1887) oli ettevõtja, mootoritehas R. Stryck asutaja Pärnus.
Kiviküla (Valga)
Kiviküla on küla Valga maakonnas Valga vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Õru vallas.
Mooka
Mooka (jaapani 真岡市 Mo'oka-shi) on linn Jaapanis Tochigi prefektuuris.
Sodiaak
thumb|Sodiaak [[6. sajandi mosaiiksillutisel Beit Alpha sünagoogis]] Sodiaak ehk zodiaak (ladina keeles zodiacus; vanakreeka terminist ζωδιακός κύκλος (zōdiakos kuklos) 'loomaring') on kujuteldav vöö taevas, mis ulatub ligikaudu 8 kraadi mõlemale poole päikese teekonnast taevavõlvil ehk ekliptikat.
Ajalugu
Sodiaagisarnast süsteemi tunti juba mõni tuhat aastat eKr nii Vana-Egiptuses kui ka Babüloonias.
Sodiaagis järgivad päikese teekonda ka teised päikesesüsteemi planeedid. Kreeka astronoomide arvestasid sodiaagirõngal Päikese, Kuu, Merkuuri, Veenuse, Marsi, Jupiteri ja Saturni liikumist. Ekliptika läbib tänapäeval 13 tähtkuju, kuid mitme teisegi tähtkuju (näiteks Vaala tähtkuju) nurk asub ekliptika lähedal ja tihti liigub Kuu läbi nende tähtkujude. Kuigi iga sodiaagimärk katab ekliptikast 30 kraadi, viibib Päike eri tähtkujudes eri arvu päevi. Kõige rohkem, 45 ööpäeva, kulub Päikesel Neitsi tähtkuju läbimiseks, kõige vähem, 6 ööpäeva, Skorpioni tähtkuju läbimiseks. thumb|Ekliptika
Pretsessiooni mõju sodiaagile
Maakera pole päris korrapärane kera ega isegi pöördellipsoid, vaid geoid. Päikese ja Kuu gravitatsioonijõu toimel Maa pöörlemistelje asend ajas muutub. Maa pöörlemistelg joonistab koonuse, mis teeb täisringi ligikaudu 26 000 aastaga. Pretsessiooni mõjul muutub Päikese ja planeetide asukoht tähtkujude, mitte aga lääne astroloogia mõistes sodiaagimärkide suhtes. Pretsessiooni avastajaks peetakse Hipparchost, kuid troopiliste ja sideeriliste pööripäevade muutumist kirjeldas juba 280 eKr kreeka astronoom ja matemaatik Aristarchus Samoselt.
Sellest ajast on pretsessiooni mõjul Jäära esimene punkt liikunud 36°, mistõttu tähtkujud on liikunud peaaegu terve kuu võrra edasi. Näiteks nende inimeste sünnihetkel, kes on sündinud 21. märtsi ja 18. aprilli vahel ning keda loetakse astroloogiliselt Jäära märgis sündinuks, asus Päike Kalade tähtkujus. Lääne astroloogia kasutab troopilist sodiaaki, mis pretsessiooniga ei arvesta: Päike siseneb Jäära märki kevade alguse hetkel, mil Päike ületab taevaekvaatori, ja kogu sodiaagiring ehitatakse üles 30-kraadiste sektoritena alates sellest hetkest. Kevad ei alga igal aastal täpselt samal ajal, seetõttu kõiguvad pisut ka märkide algushetked ja alltoodud tabelis antud märkide troopilise kestuse kuupäevad on ligikaudsed.
Saint-Riquier' evangeliaar
Saint-Riquier' evangeliaar on purpurpärgamendile kirjutatud ja illumineeritud evangeliaar, mis on valminud Karl Suure eluajal Aacheni pfaltsi õukonnakoolis. Käsikirja loetakse varase karolingide raamatukunsti väljapaistvaks näiteks, tekstikirja ja illustratsioonide stiili järgi paigutatakse see nn Ada gruppi.
Käsikirja peetakse Karl Suure kingituseks St. Riquier' kloostri abtile Angilbertile. Saint-Riquier' evangeliaar ja Godescalci perikoopideraamat on ainsad kindlalt Karl Suure eluaega dateeritud purpurpärgamentkäsikirjad, kuigi Karl Suurega seostatakse pärimuses ka Saksa keisrite Ottode kroonimisel kasutatud Viini kroonimisevangeliaari.
Eduard Gustav von Toll
pisi|Eduard Gustav von Toll Parun Eduard Gustav Toll (Эдуард Васильевич Толль, 14. märts (vkj 2. märts) 1858 Tallinn – 1902 Ida-Siberi meri) oli baltisaksa päritolu Venemaa geoloog ja polaaruurija.
Saint-Riquier' evangeliaar
Käsikiri
Käsikiri on dateeritud aastaisse 786/800. See koosneb 188 purpurseks värvitud pärgamentlehest ning kümnest värvimata pärgamentlehest mõõdus 35 x 24,5 cm, mis on raamatuks kokku köidetud. Käsikiri algab eessõnaga, mis sisaldab märkusi konkordantside kohta, kirikuisade tsitaate jm, järgnevad kaanonitahvlid ja evangeeliumide täistekstid. Iga evangeeliumi algul on evangelisti portree ja intsiaal. Peatükkide loetelu lõpus on värvimata pärgamendil.
Eduard Gustav von Toll
Elulugu
Eduard Gustav Toll sündis Võrumaalt Urvaste kihelkonna Linnamäe mõisast pärit parun Arndt Wilhelm Gustav von Tolli (1800–1863) ja Auguste Marie Aquilanderi (1831–1912) pojana. Tema lell, Kukruse, Albu ja Peeri mõisnik Robert von Toll, oli tuntud ajaloouurija ja kollektsionäär.
Saint-Riquier' evangeliaar
Tekst
Untsiaalkirjas tekst on kirjutatud lehtedele kuldtindiga kahes veerus. Ainult perikoopide loetelu käsikirja lõpus on kirjutatud värvimata pärgamendile kuldtindiga karolingide minusklis, kõik pealkirjad on oranžpunase värviga või harvem hõbetindiga untsiaalkirjas.
Illustratsioonid
Evangeliaari kaunistavad evangelistide Matteuse (fo 17v), Markuse (fo 66v), Luuka (fo 101v) ja Johannese (fo 153v) värvilised täisfiguurportreed, kunstipäraselt kaunistatud kaanonitahvlid (fo 10r–16v) ja mõned terve lehekülje suurused rikkalikult kaunistatud initsiaalid.
Eduard Gustav von Toll
Elulugu
1863 suri tema isa ja laste kasvatamine jäi ema õlule. 1869–1870 õppis Eduard Tallinna toomkoolis. 1872 kolis pere Tartusse ja Eduard jätkas õpinguid sealses gümnaasiumis (1872–1877). 1877 asus ta Tartu Ülikooli mineraloogiat õppima, kuid tuli juba kaks kuud hiljem koolist ära. 1878. aasta veebruaris asus ta ülikooli meditsiini õppima. Sama aasta sügisel sattus Toll kõrtsikaklusse ja ülikooli kohus otsustas ta mõneks ajaks Tartust välja saata. Ülikooliõpinguid alustas ta taas 1880, seekord zooloogia alal.
Tolli esimene ekspeditsioon viis ta Põhja-Aafrika rannikule. Ekspeditsiooni käigus uuris ta Alžeeria ja Baleaaride floorat, faunat ja geoloogiat. Ekspeditsiooni järel naasis ta Tartusse ja kaitses 1883 kandidaaditöö zooloogias.
Tolli tööd äratasid tuntud teadlase ja polaaruurija Alexander von Bunge tähelepanu. Ta kutsus Tolli ekspeditsioonile Uus-Siberi saartele, mille korraldas Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia.
pisi|von Toll ekspeditsioonil 1885 uuris Toll Suur-Ljahhovi saart, Bunge maad, Faddejevi saart, Kotelnõi saart ja Uus-Siberi saare läänerannikut. Aastal 1886 tundus talle, et ta nägi tundmatut maad Kotelnõi saarest põhja pool. Toll pidas seda Sannikovi maaks, mida Jakov Sannikov ja Matthias von Hedenström väitsid olevat oma 1808.–1810. aasta ekspeditsioonil näinud.
1893 juhtis Toll Peterburi Teadusakadeemia ekspeditsiooni Jakuutia põhjaossa ning uuris piirkonda Leena ja Hatanga jõe vahel. Ta kaardistas esimesena mägismaa Anabari ja Popigai jõe vahel ning mäestiku Olenjoki ja Anabari jõe vahel, mis nimetati hiljem Vassili Prontšištševi auks. Samuti korraldas ta Jana, Indigirka ja Kolõma jõe geoloogilisi uuringuid. Aasta ja kahe päeva jooksul läbis ekspeditsioon 25 000 km, sh 4200 km veeteed. Oma reisil tegi ta ka geodeetilisi mõõtmisi. Keerulise ekspeditsiooni ja raske töö eest sai Toll Teaduste Akadeemialt Nikolai Prževalski nimelise Suure Hõbemedali.
1893–1894 juhtis ta Teaduste Akadeemia ekspeditsiooni, mille eesmärk oli mammutite jäänuste otsimine Anabari jõel ja jõe geoloogiline uurimine. Kuigi mammuti terviklikku surnukeha ei leitud, hinnati ekspeditsioon edukaks.
1899 osales Toll Stepan Makarovi juhitud ekspeditsioonil jäälõhkujal Jermak Teravmägede uurimisel. Jäälõhkuja sõukruvi läks katki ja Toll tuli tagasi Peterburisse.
1899. aasta juunis kutsuti ta Teaduste Akadeemiasse ja aasta lõpus sai ta ametlikult Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia Vene polaarekspeditsiooni juhiks. Selle ekspeditsiooni eesmärk oli Kara ja Ida-Siberi mere hoovuste uurimine, varem avastatud saarte uurimine ja tundmatute saarte otsimine, sealhulgas hüpoteetilise Sannikovi maa avastamine ja uurimine, Venemaa põhjaranniku ja Uus-Siberi saarte uurimise jätkamine ning Põhja-mereteea loomisega seotud tööd.
Hermann von Tolli eestvõttel püstitati tema 50. sünniaastapäevaks 1908. aastal laevakujuline graniidist mälestussammas. Selle on valmistanud Kukruse tuntud ehitusmeister Kaarel Orro. Kasutatud on kaht suurt põllukivi, millest üks oli väikeselohuline kultusekivi. Lohud on näha samba tagaküljel. (Vt fotot .)
Tolli viimane ekspeditsioon
pisi|Kuunar Zarja [[1910. aastal]] pisi|300px|Ekspeditsiooni liikmed. Ohvitseerid: ülemrida: kolmas vasakult A. Koltšak; keskrida: N. Kolomeitsev, F. Matisen, E. Toll, H. Walter, F. Seeberg, A. Bjalõnitski-Birulja
21. juunil 1900 väljus kuunar Zarja Peterburist. Kokku osales ekspeditsioonil 20 inimest: Zarja kapten Nikolai Kolomeitsev, geodeet, meteoroloog ja fotograaf Fjodor Matisen, hüdrograaf, hüdroloog, magnetoloog ja hüdrokeemik Aleksandr Koltšak, zooloog ja fotograaf Aleksei Bjalõnitski-Birulja, astronoom ja magnetoloog Friedrich Seeberg, arst-bakterioloog ja zooloog Hermann Walter, pootsman Nikifor Begitšev, vanemmasinist Eduard Ogrin, madrused Semjon Jevstifejev, Sergei Tolstov, Aleksei Semjaškin (hiljem asendas teda Pjotr Striževi), Ivan Malõgin (hiljem asendas teda Stepan Rastorgujev), Vassili Železnjakov, Nikolai Bezborodov, teine masinist Eduard Širvinski, vanemkütja Ivan Kljug, teine kütja Gavriil Puzõrjov, kolmas kütja Trifon Nossov ning laevakokk Foma Jaskevitš.
Esimene peatus oli Tallinnas, kus Toll jättis hüvasti oma abikaasa ja kodulinnaga. 24. juulil sisenes Zarja Aleksandrovskisse Murmani ääres ja 31. juulil väljus sealt täieliku toidu- ja küttevaruga Barentsi merre.
Augustis jõudis ekspeditsioon Kara merre ja tegi lühikese peatuse Dicksoni saarel. Sügisel triivisid nad Middendorffi lahte. Talvituti Taimõri saare looderanniku juures Colin Archeri lahes.
Aprillis 1901 saadeti Kolomeitsev koos kaupmehe Rastorgujeviga posti mandrile viima, kuunari kapteniks reisi lõpuni sai Fjodor Matisen. Sama aasta kevadel ja suvel uuriti Taimõri poolsaart, tehti kaks uurimisreisi.
25. augustil tuli Zarja avamerre. 1. septembril möödus laev Tšeljuskini neemest ja liikus Sannikovi maa suunas. 9. septembril leiti, et punktis koordinaatidega 75°45'N 139°E on sügavus väike, mistõttu meeskond arvas, et Sannikovi maa on lähedal. Paraku aga tihe udu ja paks jää takistasid edasiliikumist. Talvituti Kotelnõi saare Nerpitšja lahes, kus avati ilmajaam.
Mais 1902 valmistati ette kelkude ja sõudepaatidega retk Zarjast Bennetti saarele, mis arvati asuvat Sannikovi maale kõige lähemal. 5. juulil jäi Toll koos kaaslaste astronoom Fridrih Zeebergi, jakuudi kaupmehe Vassili Gorohhovi (Omuk) ja evenk Nikolai Protodjakonoviga (Bagõlai Tšitšah) laevast maha. Lepiti kokku, et kaks kuud hiljem tuleb Zarja Bennetti saare juurde ja võtab nad jälle peale. 13. juulil jõudis Toll kaaslaste ja koerarakenditega Võssoki neeme juurde Uus-Siberi saarel ja 3. augustil jõudis Bennetti saarele. Üle kolme kuu uuris Toll Bennetti saart.
Raske jääolukorra tõttu ei saanud Zarja neile järele tulla. Mattisen ja Koltšak proovisid mitut teekonda, aga lõpuks pidid nad Tiksi lahte minema. Ekspeditsiooni liikmed jõudsid mööda Leenat Jakutskisse ja detsembris 1902 Peterburi.
98 päeva jooksul kaardistas Toll kaaslastega saart, kogus mineraale ja ehitas saare kaguossa maja. Kui sai selgeks, et kuunar Zarja neid ei päästa ja talvitumiseks toitu ei jätku, siis liikusid nad 8. novembril tagasi Uus-Siberi saare suunas. Selle järel nad kadusid.
Uus-Siberi saartel otsis Tolli ekspeditsiooni jälgi inseneri Mihhail Brusnevi ekspeditsioon.
pisi|Eduard von Tolli mälestuskivi [[Kukruse mõisa kalmistul]]
Tolli nimi kaardil
Eduard von Tolli auks nimetati mitmeid geograafilisi objekte. Fridtjof Nansen nimetas tema auks lahe Taimõri poolsaare looderannikul. Samas kohas on Tollijevaja jõgi. Stolbovoi saare põhjapoolsem punkt on Tolli neem, Tolli väin eraldab Kotelnõi saart ja Bennetti saarel on Tolli liustik.
Perekond
Eduard Gustav von Toll abiellus 25. veebruaril (vkj 13. veebruaril) 1889 Voka mõisas Emmeline Magdalene von Wilckeniga (sünd. 1860), kes oli Voka mõisniku Nikolai von Wilckeni (1817–1885) ja Annette von Wilckeni tütar. Abielust sündisid:
Sugupuu
Viited:
Khor Angar
Khor Angar on linn Djiboutis Obocki piirkonnas. pisi|left|Khor Angari vana kindlus
Valge-toonekurg
Valge-toonekurg (Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg.
Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode-Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.
Ida-toonekurge (Ciconia boyciana), keda praegu loetakse omaette liigiks, käsitleti varem samuti valge-toonekure alamliigina.
Valge-toonekurg on Leedu rahvuslind ja Valgevene mitteametlik rahvuslik sümbol. Leidub vihjeid tema rahvuslinnuks valimise kohta Saksamaal ja Poolas, aga need ei vasta tõele.
Välimus
Sulestik on valge, vaid hoosuled on mustad, jalad ja nokk on punased. Täiskasvanud lind kaalub umbes 3–4 kg. Kehapikkus on 100–115 cm, tiiva siruulatus 200–215 cm.
Levik ja arvukus
Valge-toonekurg on levinud Euroopa ja Aasia metsavöötmes ning Lõuna-Aafrikas. Ta on rändlind, kes talvitub troopilises Aafrikas ja Indias. Hispaanias elavad isendid on paiksed.
alt=Valge-toonekurg|pisi|Valge-toonekurgpisi|Valge-toonekurg Kadrina lähistel Lääne-Virumaal 2017. aasta suveõhtul.
Valge-toonekure koguarvukus maailmas on hinnanguliselt 500 000 – 520 000 lindu. Kõige arvukamalt pesitseb neid Poolas (52 500 paari), järgnevad Hispaania (33 217), Ukraina (30 000), Valgevene (20 342), Leedu (13 000), Läti (10 700) ja Venemaa (10 200). Eestis pesitseb hinnanguliselt 4500–5500 valge-toonekure paari (2014) ja nende arvukus on meil järjepidevalt kasvanud, kuigi viimase kümne aasta jooksul on kasv aeglustunud. pisi|230px|Valge-toonekurg
Toitumine
Valge-toonekurg toitub kahepaiksetest, madudest, kaladest ja närilistest.
Kaitse
Eestis on valge-toonekurg III kategooria kaitsealune loomaliik.
Lakšciems
Lakšciems on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Roja vallas. Küla asub valla keskosas ja jääb Riiast 151 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Roja piirkonda.
Utsunomiya
thumb|Tänav Utsunomiyas Utsunomiya on linn Jaapanis, Tochigi prefektuuri halduskeskus ja suurim linn.
Utsunomiya asub Tōkyōst umbes 100 km põhja pool.
Linn tekkis Utsunomiya lossi juurde. 10.–14. mail 1868 toimus Utsunomiya lossi lahing, milles keisririigi pooldajad võitsid šogunaadi pooldajaid.
Utsunomiya linn asutati 1. aprillil 1896. 31. märtsil 2007 ühendati sellega Kamikawachi ja Kawachi linn.
Linn on Jaapanis kuulus seal valmistatava pelmeenilaadse toidu gyōza poolest.
Utsunomiya loomaaed on tuntust kogunud elevandisõnnikust amulettide tegemisega.
Kalina Jędrusik
1953. aastal lõpetas ta Krakówis Ludwik Solski Draamakunstide Akadeemia. 1953–1954 töötas ta Gdańskis Teatr Wybrzeżes, 1955–1957 Varssavis Rahvateatris (Teatr Narodowy), 1957–1963 Kaasaegses Teatris (Teatr Współczesny w Warszawie), 1964–1967 Komöödiateatris (Teatr Komedia w Warszawie), 1969–1972 Üliõpilaste Satiiriteatris (Studencki Teatr Satyryków), 1972–1985 Mitmekesisuse Teatris (Teatr Rozmaitości) ja 1985–1991 Poola Teatris (Teatr Polski im. Arnolda Szyfmana w Warszawie).
Utsunomiya
Utsunomiyal on neli sõpruslinna: Manukau (Uus-Meremaa), Orléans (Prantsusmaa), Qiqihar (Hiina) ja Tulsa (USA).
Kalina Jędrusik
Alates 1958. aastast mängis ta rohkem kui kolmekümnes filmis. 1960. aastatel oli ta üks populaarsemaid poola näitlejannasid.
Isiklikku
Alates 1954. aastast oli Kalina Jędrusik abielus kirjanik Stanisław Dygatiga (1914–1978).
Nasukarasuyama
Nasukarasuyama on linn Jaapanis Tochigi prefektuuris.
Linn loodi 1. oktoobril 2005 Karasuyama ja Minaminasu linnade liitmise teel.
1426
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1421 1422 1423 1424 1425 - 1426 - 1427 1428 1429 1430 1431
Avanduse vald
Avanduse vald oli vald Lääne-Virumaa lõunaosas. Alates oktoobrist 2005 liideti vald Väike-Maarja valla koosseisu.
Ajalugu
Avanduse vald moodustati Simuna valla nime all 1992. aasta 9. aprillil. Sama aasta 21. mail nimetati vald ümber Avanduse vallaks.
Makedoonia keel
Teda eristatakse omaette keelena alates 20. sajandi keskpaigast.
Keelesugulus
Makedoonia keel on lõunaslaavi keel. Kõik lõunaslaavi keeled, sealhulgas makedoonia keel, moodustavad murdekontiinumi. Makedoonia lähimad sugulaskeeled on bulgaaria ja serbia-horvaadi keel (selle torlaki murre).
Keelekontaktid
Makedoonia keel koos bulgaaria ja serbia-horvaadi keelega kuuluvad ka Balkani keeleliitu, kuhu kuuluvad ka rumeenia, uuskreeka ja albaania keel, mis kõik kuuluvad indoeuroopa keelkonna eri rühmadesse. Bulgaarias peetakse makedoonia keelt bulgaaria keele murdeks. Serbia-horvaadi keelega tipnes keelekontakt Jugoslaavia riigi ajal, kui serbia-horvaadi keele õppimine oli koolis kohustuslik.
Enne keele normeerimist 1945. aastal pidasid lingvistid makedoonia keele murdeid bulgaaria või serbia keele murreteks. Sarnaselt peeti ka torlaki murret bulgaaria keele murdeks. Teisest küljest jäid mitmed makedoonia intellektuaalid seisukohale, et makedoonia keel on täiesti eraldiseisev bulgaaria ja serbia keelest, samade vaadetega olid mitmed lingvistid nagu Antoine Meillet, André Vaillant, Mieczysław Małecki ja Samuil Bernstein. Siiski on mõned keeleteadlased, eriti Bulgaarias, endiselt arvamusel, et makedoonia keel on vaid üks bulgaaria keele teisend või murre.
See vaade on aga poliitiliselt ebakorrektne, mille peale on Olga Mišeska Tomić öelnud: "Makedoonia keel sarnaneb ehituselt bulgaaria keelega rohkem kui ükski teine lõunaslaavi keel. Ent selle standardi tuum ei koosnenud dialektidest või teisenditest, mida bulgaaria keele standardid kunagi moodustanud oleks. Järelikult selle autonoomia ei saanud tuleneda teadlikust kaugendamisest pluritsentrilise keele teisendist ja makedoonia keele standardid põhinesid dialektidel, mida polnud varem standardiseeritud."
Tänapäevased klassifitseerimisküsimused on enamjaolt kujundatud poliitiliste ja sotsiaalsete tegurite poolt. Strukturaalselt moodustavad makedoonia, bulgaaria ja teised idapoolsed lõunaslaavi vormid dialektide kontiinumi, mis tekkis kirjanduskoolide Preslavi ja Ohridi kõrgaegadel ilmnenud lingvistiliste arengute tulemusena.
Grammatika
Makedoonia grammatika on teiste slaavi keelte kõrval võrdlemisi analüütiline, kuna selles on kaotatud tavapärane slaavi käändesüsteem. Vabanetud on ka infinitiivist ja nimisõna käänetest (välja arvatud vokatiivist ja veel mõnest kunagi kasutusel olnud muutelõpust, mida võib veel tänaseni ajuti näha).
Slaavi keelte seas on makedoonia ja bulgaaria keel ainsad, milles on kasutusel määrav artikkel, ning indoeuroopa keeltest ainsad, milles on kasutusel narratiivne kõneviis.
Kirjanduslik makedoonia keel on ainuke lõunaslaavi kirjalikest keeltest, millel on kolm definitiivi vormi.
Erinevalt inglise keelest lisatakse makedoonia keeles määrav artikkel alati järelliitena nimi- või omadussõna lõppu. Kuid kui nimisõnale eelneb omadussõna või omastav asesõna, siis määrav artikkel lisandub ühele viimastest. Selleks on olemas iga soo jaoks, nii ainsuses kui ka mitumuses, kolm vormi. Neid kutsutakse T(t)-, B(v)- ja H(n)-vormideks.
T(t)-vorm osutab objekti ebamäärasele asukohale (книга 'raamat'; книгата 'see raamat').
В(v)-vorm tähistab objekti lähedast asetust (книгава 'see raamat siin').
Н(n)-vorm näitab objekti eemalasuvust (книгана 'too raamat').
Nimisõnad
Makedoonia nimisõnad (именки, imenki) kuuluvad vastavalt nimisõnalõpule, kas mees-, nais- või kesksoo kategooriasse. Neil on olemas nii ainsus kui ka mitmus ning harva kasutatakse ka ainukest käänet vokatiivi. Mitmuses nais- ja meessugu ei eristata.
Tegusõnad
Makedoonia keelel on kompleksne verbisüsteem. Üldistades omavad need järgnevaid karakteristikuid või kuuluvad antud kategooriatesse: aeg, kõneviis, isik, aspekt, transitiivsus, tegumood, sugu ning arv.
Vastavalt nendele liigitustele on kõik makedoonia keele verbid jagatud kolme suurde gruppi: a-, e- ja i-gruppi. Sealt edasi jaguneb i-grupp veel omakorda kolme alagruppi: a-, e- ja i- alagruppi. Selline jaotus on tekkinud arvestades lihtmineviku ainsuse kolmandas pöördes oleva verbivormi lõppu.
Tegusõnavormid võivad olla lihtsad ja komplekssed.
Eessõnad
Kuna makedoonia keeles on käändesüsteem kadunud, siis on eessõnad olulisel kohal mitmete grammatiliste kategooriate moodustamisel ja väljendamisel. Tähtsaim eessõna on на ('kohta, peal, kuni, juurde'). Vormi suhtes võivad eessõnad olla kas lihtsad või komplekssed. Vastavalt eessõna tähendusele jagunevad need aja, koha, viisi ja koguse kategooriatesse.
Vigursuusatamine 2006. aasta taliolümpiamängudel
Vigursuusatamine 2006. aasta taliolümpiamängudel toimus 11. - 24. veebruarini Sauze d'Oulxis.
Meeste küngaslaskumine
15. veebruar Osavõtjaid: 35(stardileht) Olümpiavõitja 2002: Janne Lahtela, Soome
Meeste vigurhüpped
23. veebruar Osavõtjaid: 31 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Aleš Valenta, Tšehhi
Naiste küngaslaskumine
11. veebruar Osavõtjaid: 30 (*stardileht) Olümpiavõitja 2002: Kari Traa, Norra
Naiste vigurhüpped
22. veebruar Osavõtjaid: 23 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Alisa Camplin, Austraalia
Ametlikud tulemused
Etnograafia
Etnograafia on humanitaar- ja sotsiaalteaduslik termin, millel on tulenevalt erinevast ajaloolisest kasutusest eri teadustraditsioonides (Mandri-Euroopa ja Anglo-Ameerika) kaks sisu poolest selgelt eristuvat tähendust: rahvateadus (teadusdistsipliin) ja kultuurikirjeldus (metodoloogia).
Etnograafia kui rahvateadus
Eestis on etnograafia ehk rahvateaduse (soome kansatiede ja sks Volkskunde eeskujul) all mõistetud esmajoones materiaalse kultuuri uurimist, vaimse kultuuriga tegeles peamiselt folkloristika. Distsipliini peamised teaduslikud eesmärgid Eestis püstitas 1924. aastal Tartu Ülikooli etnograafia õppetoolis dotsendina tööle asunud soome teadlane Ilmari Manninen, kes oli samal ajal ka esmajoones rahvakultuuri ja -kunsti puutuvat esemelist vanavara säilitava Eesti Rahva Muuseumi direktor.
Mannineni sõnastatud eesmärgiks oli uurida esmajoones Eesti (vähemal määral ka soome-ugri rahvaste) esemekultuuri tähtsamate esemerühmade tüpoloogilist arengut, geograafilist levikut, määrata ära etnograafilised kultuuripiirkonnad ning eritleda seoseid Eesti ja naaberrahvaste materiaalse kultuuri vahel. Kuna hilisem nõukogude võim etnograafiat endise rahvateadusena ei soosinud, taandati see nõukogude ajaloo abiteaduseks ning endine etnograafia õppetool liideti ajaloo kateedriga. Nõnda keskendus eesti etnograafia 1980. aastateni peaasjalikult talurahva traditsioonilise esemekultuuri uurimisele.
1990. aastate alguses võeti mujal Euroopa teadusruumis toimunud muutusi järgides teadusala nimetusena etnograafia asemel kasutusele kultuuri teoreetiliselt põhjendatud süvaanalüüsi eeldav teadusnimetus etnoloogia (mis oma tänapäevasel kujul on üldjoontes sama, mis kultuuri- ja sotsiaalantropoloogia) ning etnograafiast on Eestis nüüdseks saanud üksnes distsipliiniajalooline termin.
Etnograafia kui kultuurikirjeldus
Tänapäeva teadusterminoloogias tähistab etnograafia (inglise keeles ethnography) ühelt poolt nii uurimismetodoloogiat ehk teatava uurimismeetodite kogumi kasutamise protsessi, mille käigus kirjeldatakse mingit fenomeni, ja teiselt poolt ka selle protsessi empiirilist (enamasti kirjalikku) tulemust. Etnograafia pärineb sotsiaal- ja kultuuriantropoloogiast, kuid tänapäeval kasutatakse seda laialdaselt väga erinevates kultuuri ja ühiskonda kvalitatiivselt uurivates teadusdistsipliinides ja -harudes (folkloristika, kultuuriuuringud, etnomusikoloogia, sotsioloogia, kriminoloogia, inimgeograafia, semiootika, politoloogia jpt).
Etnograafia kui metodoloogia (üldine teaduslik mõtlemisviis, millest uurija lähtub ja tervet uurimisprotsessi hõlmav ontoloogiline ja epistemoloogiline strateegia) põhineb tänapäeval valdavalt sümbolilise interaktsionismi, fenomenoloogia ja sotsiaalse konstruktivismi teooriatel. (Metodoloogia enam kui saja-aastase ajaloo jooksul on väga levinud teoreetilisteks lähtekohtadeks aga olnud ka strukturalism ja struktuurfunktsionalism.)
Metodoloogia kasutamine tähendab andmete kogumist etnograafilise välitöö käigus, kus andmekogumismeetoditena on kõige enam levinud osalusvaatlus ehk uuritavate pikaajaline lähivaatlus (mille raames tehakse välitööpäevikusse igapäevaseid detailseid märkmeid) ning intervjueerimist. See (pikaajaline vaatlus, uurija isiklik osalemine uuritavates sündmustes ja pidev kontakt uuritavatega) eristab etnograafiat teistest uurimismetodoloogiatest. Uurija kogeb uuritavat nähtust selle loomulikus keskkonnas, kuna etnograafilise lähenemise järgi pole muidu võimalik saavutada selle sügavat mõistmist. Lisaks sellele võimaldab etnograafia ületada lõhet inimeste sõnastatud vaadete ja hoiakute ning nende reaalse tegevuse vahel: selleks, et saada tegelikku pilti toimuvast, ei piisa sageli sellest, mida inimesed uurijale oma tegevusest ja tõekspidamistest räägivad, tihti on tarvis kirjeldatud sündmusi ja praktikaid ka vaadelda.
Etnograafilise uurimistöö tulemit ehk empiirilist, peaasjalikult kvalitatiivset detailset kultuurikirjeldust, mille eesmärgiks on esmalt uuritavat fenomeni esmalt kirjeldada ja seejärel mõtestada, nimetatakse samuti etnograafiaks.
Loksa rajoon
Loksa rajoon oli aastatel 1950–1957 Eesti NSV territooriumil eksisteerinud haldusüksus, mille keskus oli Loksa alev.
Moodustamine
Loksa rajoon moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 26. septembril 1950. Uude rajooni kuulusid moodustamise ajal järgmised haldusüksused:
Loksa alev, Hirvli külanõukogu, Kiiu külanõukogu, Kodasoo külanõukogu, Kolga külanõukogu, Kõnnu külanõukogu, Leesi külanõukogu, Loksa külanõukogu, Sagadi külanõukogu, Võhma külanõukogu, Võsu külanõukogu, Annikvere külanõukogu, Karula külanõukogu ja Vihula külanõukogu.
Ajalugu
Aastatel 1950–1952 ja 1953–1957 oli Loksa rajoon 1. järgu haldusüksus, aastatel 1952–1953 kuulus 2. järgu haldusüksusena Tallinna oblasti koosseisu.
Hüdrostaatika
Hüdrostaatika (kreeka sõnadest hydor 'vesi' + statike 'liikumatu') on hüdromehaanika haru, mis uurib tasakaalus olevat vedelikku.
Loksa rajoon
Ajalugu
Loksa Rajooni TSN TK andis aastatel 1951–1957 välja ajalehte Leninlik Lipp.
Hüdrostaatika
Vedeliku tasakaal
Vedeliku tasakaal võib olla absoluutne või suhteline.
Hüdrostaatiline rõhk
Hüdrostaatiline rõhk on tasakaalus vedelikus pinnaga risti mõjuv pinge.
Loksa rajoon
Likvideerimine
Loksa alev, Kolga külanõukogu, Kuusalu külanõukogu, Kõnnu külanõukogu, Loksa külanõukogu – liideti likvideerimise järel Harju rajooniga;
Vihula külanõukogu ja Võsu külanõukogu – liideti likvideerimise järel Rakvere rajooniga.
Hüdrostaatika
Hüdrostaatiline rõhk
Hüdrostaatilisel rõhul on kaks omadust:
Vedeliku tasakaalu diferentsiaalvõrrandid
thumb|500px|Vedeliku tasakaalu diferentsiaalvõrrandite tuletamine. Punkt p asub kuubi keskel
Et selgitada, millest sõltub hüdrostaatiline rõhk, vaadeldakse niisuguse seisvas vedelikus paikneva elementaarristtahuka tasakaalu, mille mõõtmed on dx, dy ja dz. D'Alembert'i printsiibi kohaselt peab sellele risttahukale mõjuvate mis tahes suunaliste jõudude summa võrduma nulliga.
Et vedelik seisab paigal, mõjuvad risttahukale pinnajõududest üksnes rõhujõud.
Olgu rõhk risttahuka keskel p. Et vedelik on pidev keskkond siis on ka rõhk ruumikoordinaatide suhtes pidev funktsioon ning selle muutus on kirjeldatav Taylori reaga. Kui võtta reast kaks esimest liiget, saab elementaarristtahuka tahkudel ABCD ja A'B'C'D' rõhud vastavalt ja. Rõhujõud neil tahkudel:
ja
Elementaarristtahukale mõjuv massijõud, kus a on kiirendus ja risttahuka mass. Massijõu rõhtkomponent , kus on kiirenduse x-telje suunaline komponent.
Et risttahukas on tasakaalus, peab rõhtjõudude summa võrduma nulliga:
Korrates kirjeldatud menetlust teiste telgede suhtes, saadakse võrrandid:
Pärast lihtsustusi ja võrrandite jagamist elementaarristtahukasse mahtuva vedeliku massiga jõutakse avaldisteni
Kuid seisva vedeliku kirjeldamiseks on vaja teada rõhku igas punktis. Sobava võrrandi saab sel moel, et Euleri võrrandid asendatakse võrdväärse avaldisega, milles pole osatuletisi. Selleks korrutatakse võrrandipooled dx, dy või dz- ga ning liidetakse:
.
Need on Euleri hüdrostaatika diferentsiaalvõrrandid, mis avaldati 1755. a.
Rõhku tasakaalus olevas vedelikus kirjeldab avaldis
. Selle võrrandi integreerimiseks on vaja teada süsteemis mõjuva kiirenduste komponente ax, ay ja az.
Samarõhupind
Tasakaalus vedelikus olevaid pindu, mille kõikides punktides valitseb ühesugune rõhk, nimetatakse samarõhupindadeks.
Hüdrostaatika põhivõrrand
Hüdrostaatika põhivõrrandi rakendusvorm on, kus p0 on rõhk vedeliku pinnal ning ρgh vedelikusamba avaldatav lisarõhk.
Absoluutrõhk, ülerõhk ja vaakum ning nende mõõtmine
Kui hüdrostaatika põhivõrrandis rõhk vabapinnale p0 võrdub atmosfäärirõhuga (õhurõhuga)  pat, siis saab arvutada absoluutrõhu. See tähendab rõhku, milles sisaldub ka õhurõhk:.
Vedelikusambast tingitud rõhk on siis ülerõhk ehk rõhk, mis on üle atmosfäärse rõhu:
Kui absoluutrõhk vedeliku pinnale erineb õhurõhust, siis ülerõhu saab arvutada avaldisest
Ülerõhu sünonüüm on manomeeterrõhk, sest manomeeter ise on õhurõhu all ja mõõdab ainult ülerõhku.
Kui absoluutrõhk on õhurõhust väiksem, siis on süsteemis vaakum:. Vaakumi ülempiiriks on õhurõhk.
Üldkehtivas mõõtühikusüsteemis (SI-süsteem) avaldatakse rõhk paskalites:. Mittesüsteemsete ühikutena on olnud kasutusel
Neil kõigil on väga väikesed erinevused ning nad on ligikaudu võrdsed atmosfäärirõhuga ehk 105.
Hüdraulikas väljendatakse rõhku sageli ka vedelikusamba kõrgusega. Ühikuks on seejuures tavaliselt meeter. Vedelikusamba kõrgus on arvutatav valemist, kus h on samba kõrgus meetrites, p rõhk Paskalites, ρ vedeliku tihedus ja g raskuskiirendus.
Hüdrotehnikas on seejuures tegemist peamiselt veega, mille tihedus on. Veesamba kõrgusest tuleneb ka tehniline atmosfäär, mis on võrdne rõhuga, mida avaldab 10 m kõrgune veesammas. Rõhu asemel kasutatakse hüdrotehnikas sageli ka terminit surve.
Mõõteriistades kasutatakse sageli rõhu mõõtmiseks ka elavhõbedat, kuna elavhõbe on kõige tihedam vedelik, mis külmub alles väga madalatel miinuskraadidel. Elavhõbeda tihedus on. Õhurõhku mõõdetakse elavhõbedamillimeetrites või millibaarides (hektopaskalites): 1 mm Hg (torr)= 1,33×102 Pa. Normaalrõhk on võrdne 760 millimeetrise elavhõbedasamba kõrgusega.
Rõhu mõõtmiseks on kasutusel ka mitmesuguseid elektrilise väljundiga riistu, millel on tenso- või induktsioonandurid.
Hüdrostaatika põhivõrrandi energeetiline ja geomeetriline tõlgendus
Tasakaalus vedelikul on energiavaru, mille arvel on võimalik teha tööd. See on potentsiaalne energia.
1428
1428. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1423 1424 1425 1426 1427 - 1428 - 1429 1430 1431 1432 1433
Grööni meri
thumb|350px Grööni meri on mereala Põhja-Jäämeres, mis piirneb läänes Gröönimaaga, lõunas Islandiga, idas Jan Mayeniga ja kirdes Teravmägedega. Seal on külm kliima. Mere lääneosa läbib külm hoovus ja see on aasta ringi jääs.
Mere pindala on 1 205 000 km². Mere keskmine sügavus on 1450 m ning suurim sügavus 5600 m.
J. Karjalainen
pisi|J. Karjalainen (2014) J. Karjalainen [hääldus: Jii Karjalainen] (kodanikunimi Jukka Tapio Karjalainen; 1. aprillil 1957 Helsingi) on soome laulja ja laulukirjutaja.
Karjalaineni hitid on hiljem kultuslugudeks saanud varasema perioodi laulud "Sankarit", "Doris", "Sekaisin", "Hän", "Telepatiaa", "Villejä lupiineja", "Kolme cowboyta", Soome 1996. aasta suvehooaja enim mängitud lugu "Missä se Väinö on?" ja "Laura Häkkisen silmät", "Verinen mies" ning ansambliga Electric Sauna tehtud "Hulmukka" (2003). Pärast kümmet vaiksemat aastat tõusis Karjalainen edetabelitesse uute singlitega "Mennyt mies" ja "Meripihkahuone", samuti sai positiivset kriitikat tema album "Et ole yksin".
Näiteks tema 1992. aasta album on soome artistide müügiedetabelis 20. kohal.
Mustat Lasit
Pärast kooli lõpetamist ja sõjaväeteenistust läks Karjalainen tööle reklaamibüroosse SEK, kus tegutses ka siis, kui oli juba esimesed plaadistused teinud. Kaks esimest albumit andis välja väikefirma Kompass Records, kelle juurest bänd J. Karjalainen ja Mustat Lasit läks üle Poko Rekordsi juurde.
Läbimurdelugu oli 1982. aasta albumilt "Yö kun saapuu Helsinkiin" algselt naishäälele kirjutatud "Ankkurinappi". Laul "Oi mikä ihana ilta" (1984) sai tema tolle aja suurimaks hitiks ja "Doris" (1985) viis ta soome popmuusika tippu. Juba järgmisel aastal sai hitiks tema singel "Sekaisin" ja neid tuli aina juurde. Pea kõik tema albumid on saavutanud müügis kuldplaadi taseme.
Ansambli J. Karjalainen ja Mustat Lasit viimaseks stuudioalbumiks jäi "Lumipallo" (1988). Sellel plaadil olid teiste hulgas ka sellised lood nagu "Hän", "Merenneitoni ja minä" ja "Viimeinen laulu", ja aastal 1989 ületas albumi müük nii kuld- kui ka plaatinaplaadi piiri. 1989. aastal avaldas bänd veel ühe kontsertalbumi "Live".
J. Karjalainen yhtyeineen
Pärast ansambli Mustat Lasit laialiminekut jätkas Karjalainen plaadistamist oma nime all ja avaldas järgmise albumi "Keltaisessa talossa" (1990). Kuigi sellel ei olnud ühtki hitti, müüs album end juba esimesel aastal kuldplaadiks, aga polnud siiski Karjalaineni varasema menu vääriline. Järgmise albumi "Päiväkirja" plaadistanud kollektiivi nimi oli juba J. Karjalainen yhtyeineen (e.k. ...ansambliga). Plaat salvestati Texases ja sellel oli teiste hulgas hiljem Soomes klassikaks saanud lugu "Luuranko rämisee".
Electric Sauna
Pärast "Villejä lupiineja" jätkas ta plaadistamist loomingulise kollektiiviga J. Karjalainen Electric Sauna, ka nende esimene plaat kandis nime "J. Karjalainen Electric Sauna" (1996). Albumi parimaks looks kujunes tolle suve mängituim "Missä se Väinö on?", aga populaarseteks said ka "Keihäänkärki" ja "Tyttöni mun". Album "J. Karjalainen Electric Sauna" oli üheksa nädalat edetabeli tipus ja kokku 20 nädalat kümne parima albumi hulgas. "J. Karjalainen Electric Sauna" võitis Emma-galal aasta albumi auhinna ja "Missä se Väinö on?" aasta hiti auhinna ning produtsent Tommi Viksten sai aasta produtsendi auhinna. J. Karjalainen tuli juba teist korda aasta parimaks meessolistiks.
Edukas oli ka Electric Sauna teine album "Laura Häkkisen silmät" (1998) – album ületas plaatinamüügi piiri ja plaadi singel "On kaikki niinkuin ennenkin" tõusis parimana singlite edetabeli 11. kohale. "Laura Häkkisen silmät" oli albumite edetabelis kümne hulgas 16 nädalat, neist kuuel edetabeli tipus.
Stuudioalbum "Electric Picnic" (1999) tõusis oma parimal ajal edetabeli teiseks ja sai kuldplaadiks juba samal aastal. Kuldplaadi piiri ületasid ka järgmised albumid "Marjaniemessä" (2001) ja "Valtatie" (2002).
2004. aastal üllitas J. Karjalainen Electric Sauna oma esimese DVD "Mikä mahtaa olla in?", mis tõusis soome muusika-DVD edetabelis teiseks. Nad andsid välja ka kogumiku "Vanhaa rautaa – keihäänkärkiä 1992–2004", mis oli edetabeli neljas ja kuldplaat juba märtsis. 2005 avaldati teine kogumik "Juhlakokoelma 1981–2005".
Lännen-Jukka
Teenitud menu saatis ka 2006. aastal ilmunud albumit "Lännen-Jukka", kus J. Karjalainen laulab ameerikasoome rahvalaule. J. Karjalainen käis albumi lugudega turneel, saates end ise bandžol ja kaasates teistel pillidel Ninni Poijärvi (viiul) ja Mika Kuokkaneni (akustiline kitarr). 2008. aasta oktoobris plaadistas J. Karjalainen teise ameerikasoome muusika plaadi "Paratiisin pojat". Plaadil teeb kaasa lõõtsamängija Veli-Matti Järvenpää, kellega koos nad ka kontsertidel esinevad. Rahvamuusikatriloogia kolmas plaat oli "Polkabilly Rebels" (2010), mis tõusis juba esimesel nädalal Soome ametliku albumite edetabeli tippu.
2008–...
2008. aastal tegi J. Karjalainen loo "Salkkumies" koos räppduoga Jontti & Shaka nende plaadile "Giant Robotin 1. erä". Viiuldajadebüüdi tegi J. Karjalainen 2009. aastal koos Jontti ja Jodarokiga plaadil "Uuden ajan avaruususkonto".
2013. aasta märtsis tuli välja J. Karjalaineni stuudioalbum "Et ole yksin", kus ta tuleb tagasi oma algusaegade muusika juurde. See album oli viis nädalat ametliku edetabeli tipus ja üldse edetabelis terve aasta. Albumi müük ületas kulla ja plaatina piiri juba umbes nädal pärast ilmumist. Sellelt albumilt ületas kuldplaadi piiri ka singel "Mennyt mies", mis oli edetabelis kolmas ja kümme nädalat esimene allalaadimiste arvu järgi. Lugudele "Mennyt mies", "Meripihkahuone" ja "Sydänlupaus" tehti muusikavideod ja kõik kolm said ka raadiokuulajate lemmikuteks. "Et ole yksin" auhinnati 2014 Emma galal nii aasta albumiks kui ka aasta rokkalbumiks ja "Mennyt mies" valiti aasta looks. "Et ole yksin" albumi kontserditurnee sai alguse aprillis Helsingis Tavastia klubis, juulis esines Karjalainen Turu Ruisrockil, kontsert võeti videosse ja esitati hiljem televisioonis.
Ruisrocki festivali ajal tegi Karjalaineni ansambli trummar Janne Haavisto ettepaneku räppar Paleface'ile, et "Et ole yksin" lugudest võiks teha räpp- ja hiphopversioonid. Sealt algas koostöö, mille käigus lõhuti albumi lood algosakesteks, mis Paleface'i valitud räpparite poolt kokku miksiti. See muusika avaldati kogumikuna "Nyt kolisee", mis tõusis edetabeli tippu.
"Aku Ankka" koomiksi kirjutajana
Ajakirja Aku Ankka (e.k. Piilupart Donald) ajakirja 22. numbris (29. mail 2013) <font style="background-color: rgb(254, 252, 224);">ilmus J. Karjalaineni kirjutatud koomiks "Kokkikahakka" ("Konflikt peakokaga"). Teksti kirjutamisel aitas Kari Korhonen ja pildid joonistas Miguel.
Auhinnad
J. Karjalainen on saanud Juha Vainio nimelise laulusõnade autori preemia 2001. aastal, mitu Emma auhinda ja Pro Finlandia medali 2013. aastal.
Uurimus
Lauri Seutu Helsingi Ülikoolist on koostanud kaks väitekirja J. Karjalaineni muusikast (2006, 2008).
Perekond
J. Karjalainen on abielus pianist Kati Bergmaniga, kes on olnud ka taustalaulja Karjalaineni plaatidel. Jukka ja Kati poeg Väinö Karjalainen, kellest ka tema isa lugu "Missä se Väinö on?" jutustab, on hästi tuntud Soome noorema põlvkonna muusikaprodutsent ja bassimängija ansamblis Tiisu.
1403
1403. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad - 1400. aastad - 1410. aastad 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad
Aastad: 1398 1399 1400 1401 1402 - 1403 - 1404 1405 1406 1407 1408
1429
1429. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1424 1425 1426 1427 1428 - 1429 - 1430 1431 1432 1433 1434