cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl von Knorring
Perekond
Karl von Knorring abiellus 1802. aastal Aleksandra Narõškinaga, kes oli Dmitri Narõškini (suri 1790) ja vürstitar Praskovja Dolgorukova tütar. Abielust sündisid :
Rockin' on Heaven's Floor
"Rockin' on Heaven's Floor" on Jeanette Biedermanni esimene singel neljandalt stuudioalbumilt. See anti Saksamaal välja 13. oktoobril 2003. Laulu kirjutasid Frank Johnes, Tom Remm, Bodybrain ja Wonderbra ning produtseerisid Frank Johnes ja Tom Remm.
Naked Truth (Jeanette Biedermanni album)
"Naked Truth" on Jeanette Biedermanni kuues stuudioalbum. See anti Saksamaal välja 7. aprill 2006. Plaat jõudis Saksamaa albumiedetabelis 14. kohale.
Kaarel Tammekand
Kaarel Rudolf Tammekand VR II/3 (31. oktoober 1894 – 14. oktoober 1942 Norilsk) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1938).
Vooluklapp
Vooluklapp on hüdro- või pneumosüsteemi komponent. Vooluklapi ülesandeks on vedeliku või gaasi voolu suunamine süsteemi sees ja vooluhulga reguleerimine eesmärgiga muuta täiturseadmelt saadava liikumise kiirust.
Mỹ Tâm
Mỹ Tâm (sündinud 16. jaanuaril 1981 Đà Nẵngis) on Vietnami laulja. Tema tuntumad lood on "Họa mi tóc nâu", "Hát với dòng sông", "Dường như ta đã", "Ước gì", "Tóc nâu môi trầm" ja "Yêu dại khờ".
Definitely Maybe
"Definitely Maybe" on Suurbritannia rokkansambli Oasis debüütalbum, mis ilmus 30. augustil 1994.
Briti kõigi aegade parimate albumite edetabelis sai Oasise debüütalbum esikoha (teise koha sai sama bändi teine väljalastud plaat "(What's the Story) Morning Glory?").
Alexander von Benckendorff
Konstantin Alexander Karl Wilhelm Christoph von Benckendorff (vene keeles Александр Христофорович Бенкендорф; 23. juuni (vkj)/ 4. juuli 1781 Tallinn – 11. september (vkj)/ 23. september 1844 Peterburi ) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane (jalaväekindral) ja riigitegelane.
Ta on tuntud Venemaa salapolitsei Üksiku Sandarmikorpuse (vene keeles Отдельный корпус жандармов) loojana ja riikliku julgeolekuasutuse – kolmanda osakonna juhina aastatel 1826–1844. Krahv.
Elukäik
pisi|Krahv Alexander von Benckendorff. Aastad 1840-1850 pisi|Alexander von Benckendorffi haud [[Keila-Joa mõisa kalmistul]] Alexander von Benckendorff sündis jalaväekindral Christoph von Benckendorffi (1749–1823) ja Württembergi õuemarssali tütre, vabapreili Charlotte Auguste Johanna Schilling von Canstadti (1744–1797) pojana. Tema vend Konstantin von Benckendorff (1784–1828) oli Venemaa sõjaväelane (kindralleitnant) ja diplomaat ning tema õde Dorothea (1785–1857), kes oli abielus Venemaa diplomaadi vürst Christopher Heinrich von Lieveniga (1774–1839), oli tuntud seltskonnategelane Pariisis ja Londonis.
Alexander von Benckendorff õppis Peterburis jesuiitide koolis, mida juhatas abt Dominique Charles Nicholas.
Sõjaväeteenistus
1798. aastal alustas Alexander von Benckendorff väeteenistust allohvitserina Semjonovi ihukaitseväepolgus. Sama aasta detsembris oli ta juba praporštšik ja sai Paul I tiibadjutandiks. 1803. aastal osales ta sõjategevuses Kaukaasias, kus paistis silma vaprusega. Ta osales 1806.–1807. aasta sõjakäigus, sealhulgas Preussisch Eylau lahingus. 1807. aastal ülendati ta polkovnikuks. Ta osales Vene-Türgi sõjas. 1811. aastal lõi ta Ruse lahingus tagasi Venemaa keisririigi vägede tagaosa ohustanud Türgi väed, mille eest ta ülendati kindralmajoriks ja teda autasustati Püha Georgi 4. järgu ordeniga.
Hilisema sõjategevuse käigus paistis ta silma andeka väejuhina. Ta juhatas 1812. aastal rünnakut Veliži all, mille käigus võeti vangi 8000 vastase sõdurit ja 3 kindralit. Ta oli Moskva linna komandant enne selle vallutamist, linnast taandumise ajal ja pärast vabastamist määrati ta uuesti sealse garnisoni ülemaks. Benckendorff lõi Prantsuse vägesid Tempelbergi all, mille eest sai Georgi ordeni 3. järgu, ja oli esimeste Venemaa sõjaväelaste hulgas, kes sisenesid Berliini. Ta osales Leipzigi lahingus ja seejärel Amsterdami vallutamises.
1816. aastal määrati ta 2. tragunidiviisi ülemaks ning 1819. aastal Kaardiväekorpuse staabiülemaks. Samal aastal sai ta ka kindraladjutandiks. 1821. aastal ülendati Benckendorff kindralleitnandiks ja määrati 1. kürassiiridiviisi ülemaks.
Töö riigiametites
1821. aastal andis Benckendorff keiser Aleksander I-le enda algatusel koostatud ettekande, milles teavitas keisrit opositsioonilise Hüvanguliidu olemasolust ning soovitas nende suhtes kiiresti ja otsustavalt tegutseda. Keiser jättis raporti tähelepanuta.
Benckendorff osales dekabristide ülestõusu mahasurumises 1825. aastal ning Nikolai I määras Benckendorffi vastloodud Kolmanda osakonna ja Sandarmi Üksikkorpuse ülemaks, neile ametikohtadele jäi ta kuni oma surmani 1844. aastal.
1829. aastal ülendati ta jalaväekindraliks ning 1831. aastal arvati ta Riiginõukogu ja ministrite komitee liikmeks.
1832. aasta 27. oktoobril andis Nikolai I Benckendorffile krahvi tiitli. Meessoost pärijate puudumise tõttu lubas keiser 15. novembril 1832, Benckendorffi palvel erandkorras laiendada krahvitiitli kandjate ringi tema venna Konstantin von Benckendorffi pojale Konstantin Alexander Karl Wilhelm Christoph Maximilian von Benckendorfile (1817–1858) ja tema järeltulijatele.
1834. aastal autasustati teda Venemaa kõrgeima, Andreas Esmakutsutu ordeniga. Nikolai I hea sõbrana saatis ta sageli keisrit tema visiitidel.
Alexander von Benckendorffil oli veider komme unustada oma nimi, mille meeldetuletamiseks pidi ta vaatama oma visiitkaarti.
Alexander von Benckendorff ja Eestimaa
Benckendorffile kuulus Eestimaal mitu mõisa. 1819. aastal omandas ta Varangu mõisa, 1827. aastal Keila-Joa mõisa, 1837. aastal Meremõisa mõisa ja 1838. aastal Käesalu mõisa. Viimase kolme baasil moodustas ta Keila-Joa majoraadi.
1838. aastal ostis krahv Benckendorff 375 000 bankorubla eest oma vennapoeg Konstantin von Benckendorffilt Kabala ja Kehtna mõisa, mille ta juba 1843. aastal müüs 114 286 hõberubla eest maha oma sugulase Alexander von Benckendorffi (1819–1851) abikaasale Catharinale (sündis 1826).
Perekond
Krahv Alexander von Benckendorff abiellus kindralmajor Pavel Bibikovi lese Jelizavetaga (sündinud Jelizaveta Donets-Zahharževskaja (Елизавета Андреевна Донец-Захаржевская)). Abielust sündisid:
Esimesest abielust oli Jelizavetal 2 tütart.
Krahv Alexander von Benckendorff on vürst Peeter Volkonski vanavanavanavanavanaisa.
Simititsa
Simititsa (ka Zimititsõ, Sinimetsa; vene keeles Зимитицы, soome keeles Simetsa) on alevik Venemaal Leningradi oblastis Volossovo rajoonis, Simititsa valla keskus. Asub Kingissepast umbes 37 kilomeetri kaugusel Narva–Peterburi maantee ääres.
Simititsa oli eesti asundus. Esimesed eesti asunikud saabusid Jamburgi kreisi Simititsa mõisa aladele 1884. aastal Kuusalu kihelkonna Kolga vallast, ning ostsid kindralmajor von Blockilt 2800 tessatini maad 50 000 rubla eest. Koos lisakulutustega kujunes maa ostuhinnaks 38 rubla tessatin, mis oli ligi poole odavam kui samal ajal kodumaal. Asunduses oli seltsimaja, karskuse- ja põllumeesteselts ja laenu- ja hoiuühisus, ning piimaühisus. 1923.a ilmus seal ajakiri Arendaja.Eestlased kuulusid Moloskovitsõ, Teškovo ja Jamburgi luteriusu kogudusse.
Simititsas on sündinud kirjanik Ain Rannaleet, skulptor Edgar Viies ja maalikunstnik ning restauraator Ilmar Ojalo.
Piirkonnas on vaatamisväärsusteks Püha Nikolause nimeline kirik Simititsas; vana postijaam, Käteta tehtud Päästja kuju kirik ja Nikolai Demidovi (1773–1828) mälestussammas Tširkovitsõ külas, ning Püha Nikolause kirik Ilješi külas.
Ääsmäe mõis
pisi|350px|Ääsmäe mõisa peahoone Ääsmäe mõis (saksa keeles Essemäggi) oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Harju maakonna Saue valda, tänapäeva Ääsmäe küla lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.
Ajalugu
1569. aastal panditi Johan Berendesele riigile antud laenu tagatiseks Ääsmäe piirkond ja Rahula küla. 9. augustil 1574 tõsteti Johan Berendes aadliseisusse ning talle läänistati truu teenistuse eest Ääsmäe ja Rauke (Rahula) päruseks.
Aleksander Ratas
Tema vanemad olid pärit Saaremaalt. Aleksander sündis Peterburis, kus tema vanemad sel ajal elasid. Kui ta oli 5-6-aastane, tuli pere Saaremaale tagasi ning Kuressaarde osteti maja. Aleksander õppis Kuressaare Poeglaste Gümnaasiumis, kuni läks 16-aastaselt Venemaale Esimesse maailmasõtta. Võttis Eesti Vabariigi ohvitserina osa Vabadussõjast.
Ääsmäe mõis
Ajalugu
Ääsmäe mõis rajati 1663. aastal, mil see eraldati Voore mõisast. Mõisa esimene omanik oli Johan III sekretäri ja Tallinna asehalduri Johan Berendesi (surnud 1612) pojapoeg, kindralmajor, vabahärra Fabian Berendes (1610–1678), kelle perekonna valdusse jäi mõis 1690. aastani, mil selle ostis Ebba Mörner.
Aleksander Ratas
1926. aastal saadeti ta kopsutuberkuloosi tõttu Taagepera sanatooriumi. Seal tutvus ta oma tulevase abikaasaga, kellega abiellus sama aasta sügisel.
Ääsmäe mõis
Ajalugu
18. sajandil vahetas mõis tihti omanikke. 1770.–1780. aastatel, mil mõis kuulus Tollidele, rajati kahekorruseline barokne peahoone.
Aleksander Ratas
1939. aastal asus Ratas perega elama Kivimäele. 1940. aastal vallandati ta sõjaväest ja suunati Narva poeglaste gümnaasiumi sõjalise kasvatuse õpetajaks.
Ääsmäe mõis
Ajalugu
1814. aastal sai Ääsmäe mõisa omanikuks Karl Otto von Lilienfeld-Glasenapp. 1859. aastal sai mõisaomanikuks tema tütar Caroline de Rossillon. 1874. aastal ostis mõisa Hugo Borgeest.
Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik enne 1919. aasta maareformi oli Hugo Raudith.
Mõisakompleks
pisi|Ait-kuivati varemed pisi|Mõisa park 18. sajandi lõpul rajatud baroksel mõisahoonel oli algselt kõrge kelpkatusning hoonet ilmestavad liseenidega jaotatud fassaad ning nikerdustega välisuks. Hoone keskrisaliidi kohal paikneb ovaalaknaga kolmnurkfrontoon.
Härrastemaja interjöör oli rikkalikult kaunistatud. Säilinud on vestibüüli barokkstiilis trepp ning saali stukkseinad.
Kõrvalhooned paiknesid peamiselt mõisaesise auringi ümber. Mõisakeskuseni viis pikk allee. Säilinud on hulk kõrvalhooneid kuid enamikus ümberehitatud kujul.
1921. aastal asus peahoonesse kool, mis tegutses seal 1988. aastani. 1950. aastatel toimunud tulekahjus hävis hoone algne katus ning saali stukklagi. Praegune katus on tunduvalt lamedam kui eelmine.
Tänapäeval on mõisakeskus eravalduses.
Alpiniit
thumb|Alpiniit. [[Alpid, Šveits]] thumb thumb Alpiniit ehk alpiaas on kõrgusvööde ja bioom lähisalpiinse ning igijää ja -lume vöötme vahel. See on metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel rohttaimestiku, vahel ka põõsaste ja puhmastega (alpitaimed).
Alpiniitude vöötmes puuduvad peaaegu täiesti põõsad ja puud. Rohttaimedest esinevad madala kasvuga mitmeaastased taimed, sh ka igihaljad. Tihti esinevad padjakujulised ja kodarikega taimed.
Alpiniite kasutatakse mägikarjamaadena.
Richard Niineste
Richard Friedrich Niineste (kuni 1935. aastani Richard Friedrich Niemann; 28. juuli 1907 – 23. juuni 1944 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Kuni 1940. aastani teenis Richard Niineste Eesti Vabariigi sõjaväes, mis liideti 1940. aastal Punaarmeega 22. Territoriaalse laskurkorpusena, Teise maailmasõja alates taanud koos korpuse vägedega NSV Liitu, kus Porhovi all jooksis Punaarmee poolt üle sakslaste poole ning interneeriti Stablagi, mis asus Königsbergi lähedal.
Pärast vabastamist sõjavangilaagrist veebruaris-märtsis 1942. aastal naasis Eestisse, kus töötas Eesti Julgeolekupolitsei ja SD III osakonnas A allosakonnas (arvepidamine ja rahandus) Relva SS Obersturmführeri auastmes.
Sangaste–Tõlliste maantee
Sangaste–Tõlliste maantee (registrinumbriga 72) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Sangaste aleviku ja Kurevere küla piiril Võru–Kuigatsi–Tõrva maantee 41. kilomeetril. Tee pikkus on 16,6 km. Tee lõpeb Tõlliste ja Supa küla piiril Jõhvi–Tartu–Valga maantee 210. kilomeetril. Tsirguliina alevikus kannab nimesid Raudtee tänav ja Valga tänav.
Sillad Sangaste–Tõlliste maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Sangaste–Tõlliste maanteel
Sangaste alevik, Tiidu küla, Lossiküla küla, Väljaküla küla, Laatre alevik, Rampe küla, Tsirguliina alevik, Tõlliste küla, Supa küla.
Karl Ast
Karl Ast (kirjanikunimi Karl Rumor; 19. veebruar 1886 Orava vald, Võrumaa – 9. juuli 1971 New York) oli Eesti kirjanik ja poliitik.
Elulugu
Karl Ast lõpetas 1905. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi.
1905. aasta rahutuste järel põgenesid Konstantin Päts, Voldemar Päts, Jaan Teemant, Peeter Speek, Otto Strandman, Karl Ast, Mihkel Martna jt Eestist. 1905. aastal pidi ta juhtima mässu ristlejal Pamjat Azova. Karl Ast võttis osa Vene sotsiaaldemokraatlikust liikumisest, aastatel 1907–1910 istus seetõttu vanglates.
Ka tema vanem vend Gottlieb Jaan Ast (1874–1919) oli sotsiaaldemokraatlik poliitik.
Karl Ast osales esimeses maailmasõjas.
Eesti Vabariigi ajal kuulus ta Asutavasse Kogusse, oli ka mitu korda Riigikogu liige.
1919. aastal oli ta töö- ja hoolekandeministri kohusetäitja, aastatel 1924–1925 Jüri Jaaksoni valitsuse portfellita minister.
1939–1940 oli ta Eesti Vabariigi Stockholmi saatkonna pressiatašee, 1941–1958 aukonsul Rio de Janeiros. Ta on elanud Brasiilias, Kanadas ja pikemat aega USAs.
Looming
Rumori debüütnovellikogu "Sääsed tormis" ilmus 1911. aastal. Temalt ilmus ka üks romaan ja kaks mälestusteraamatut. Eksiilis sai tuntuks tema novellikogu "Uned ja mured".
Isiklikku
Karl Ast oli aastatel 1912–1932 abielus arst Alma Aniga (1884–1958) ja 1935–1971 Leili Abramiga (1903–1976). Tal olid tütar Iris (1917–1965) ja poeg Orvo (1920–1999), kes oli loomaarst ja viroloog. Tema vend oli poliitik ja Tallinna linnapea Gottlieb Ast.
D-20
152 mm välihaubits D-20 (läänes ka markeeringuga M1955) on pärast Teist maailmasõda Nõukogude Liidus valmistatud keskmine välihaubits.
Ajalugu
Haubits valmis 1947. aastal F. Petrovi suurtükiväe konstruktoribüroos ja võeti relvastusse 1950. aastatel. Relvaga vahetati välja vanemad haubitsad ML-20. Tegemist oli maailma esimese automaatselt sulguva lukuga kaudtulesuurtükiga. Haubits on osalenud paljudes külma sõja aegsetes relvakonfliktides ja sõdades. Alates 1990. aastaist on hakatud Venemaal relva välja vahetama uuema versiooni 2A65 Msta-B vastu. Kasutavaid riike on jäänud alla 15.
Charles Eugène de Croy
Hertsog Charles Eugène de Croy, ka Charles Eugène de Croÿ ja Carl Eugen de Croy (1651 Rœulx – 30. jaanuar 1702 Tallinn) oli Austria ja Vene väejuht.
Elulugu
Vanast Madalmaade hertsogisuguvõsast pärinev Charles Eugène de Croy astus juba noorena armeeteenistusse ning osales 1676. aastal Lundi lahingus Taani poolel. Hiljem teenis ta Austria armees ja võttis osa Türgi vastastest sõjakäikudest, muuhulgas osales ta Viini vabastamisel 1683. aastal ja Belgradi vallutamisel 1690. aastal. Oma teenete eest ülendati ta feldmarssaliks. 1697. aastal asus ta Venemaa teenistusse ja juhtis 1700. aastal Narva lahingus vene vägesid. Ta andis end rootslaste kätte vangi ja suri Tallinnas 1702. aastal.
Suurte võlgade tõttu rakendasid võlausaldajad vana seadust, mille järgi ei maetud hertsogit maha ja tema mumifitseerunud keha seisis Niguliste kiriku Roseni kabelis pea 200 aastat, olles populaarne vaatamisväärsus.
Perekond
Charles Eugéne de Croy abiellus 1681. aastal krahvinna Wilhelmina Juliana van Bergh-s'Herenbergiga (1638–1714)
Hold the Line (Jeanette Biedermanni laul)
"Hold the Line" on Jeanette Biedermanni neljas singel albumilt "Break On Through". See anti Saksamaal välja 28. juunil 2004. Laulu on kirjutanud Frank Johnes, Bodybrain ja Wonderbra ning produtseerinud Tom Remm ja Frank Kretschmer.
André Myhrer
André Myhrer (sündinud 11. jaanuaril 1983 Bergsjös) on Rootsi mäesuusataja, olümpiavõitja.
Esimest korda osales ta maailmameistrivõistlustel siis, kui ta polnud veel ainsalgi maailma karika etapil osalenud. 16. veebruaril 2003 osales ta Šveitsis Sankt Moritzis maailmameistrivõistlustel slaalomis, aga katkestas avalaskumisel.
Teist korda osales ta maailmameistrivõistlustel 12. veebruaril 2005 Itaalias Bormios slaalomis ja saavutas 5. koha oma kaasmaalase Markus Larssoni järel. See on seni tema parim tulemus maailmameistrivõistlustelt.
Ta oli 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos slaalomis neljas. Kolmikvõit läks austerlastele Benjamin Raichile, Reinfried Herbstile ja Rainer Schönfelderile, Myhrer jagas neljandat koht jaapanlase Kentaro Minagawaga.
Kodumaal Åres toimunud 2007. aasta maailmameistrivõistlustel osales Myhrer kahel distantsil. 14. veebruaril oli ta suurslaalomis 20. ja 17. veebruaril slaalomis 22.
Prantsusmaal Val d'Isere'is toimunud 2009. aasta maailmameistrivõistlustel katkestas Myhrer nii suurslaalomi kui slaalomi esimeses laskumises.
2010. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Vancouveris sai Myhrer slaalomis pronksmedali. Kuldmedal läks itaallasele Giuliano Razzolile, hõbemedal horvaadile Ivica Kostelićile. Vancouveris startis ta ka suurslaalomis, aga katkestas teise laskumise.
Saksamaal Garmisch-Partenkirchenis toimunud 2011. aasta maailmameistrivõistlustel tuli Myhrer 20. veebruaril slaalomis 10. kohale.
Jiří Menzel
pisi|Jiří Menzel [[Odessa rahvusvaheline filmifestival|Odessa filmifestivalil 2013. aastal]] Jiří Menzel (23. veebruar 1938 Praha – 5. september 2020 Praha) oli tšehhi filmirežissöör, -stsenarist ja -näitleja.
Jiří Menzel koos Miloš Formani, Věra Chytilová, Evald Schormi, Jaromil Jireši, Ivan Passeri ja Jan Němeciga oli 1960. aastate algul tekkinud Tšehhoslovakkia filmikunsti "uue laine" juhtkujusid.
André Myhrer
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis osales Myhrer ainult slaalomis, kus katkestas.
Jiří Menzel
Filmikunsti õppis Praha filmikoolis FAMU (Filmová a televizní fakulta Akademie múzických umění v Praze) Otakar Vávra juhendamisel.
André Myhrer
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis tuli ta slaalomis olümpiavõitjaks.
Jiří Menzel
Režissööridebüüdi tegi ta 1960. aastal lühidokumentaalfilmiga "Paneelmajad" ("Domy z panelů").
Jiří Menzel võitis mitmeid rahvusvahelisi filmiauhindu. 1968. aasta Oscarite jagamisel tunnistati film "Tähelepanelikult jälgitavad rongid" aasta parimaks võõrkeelseks filmiks. Filmi "Lõokesed traadil" eest võitis ta Berliini filmifestivali peaauhinna Kuldkaru.
André Myhrer
Maailma karikavõistlustel osales Myhrer esimest korda 25. jaanuaril 2004 Kitzbühelis slaalomis, kuid ei suutnud rajalt väljasõidu tõttu lõpetada. Juba ülejärgmisel päeval saavutas ta Austrias Schladmingis slaalomis 13. ja 8. veebruaril Šveitsis Adelbodenis 11. koha. 5. detsembril 2004 oli ta USA-s Beaver Creekis slaalomis juba 5. Esimest korda jõudis ta poodiumile 25. jaanuaril 2005 Schladmingis, kui oli slaalomis kolmas.
Esialgu võistles Myhrer üksnes slaalomis, aga pärastpoole hakkas sõitma ka suurslaalomit. Seal ei ole saavutused siiski nii head olnud, näiteks katkestas ta oma elu 7 esimest MK-etappi ja alles 16. detsembril 2007 suutis lõpetada 9. kohaga.
Myhrer võitis esimese maailma karika etapi slaalomis 3. detsembril 2006 Beaver Creekis.
Maailma karikavõistlustel
André Myhrer on osalenud ( <FONT COLOR=PURPLE>seisuga 25. märts 2018</FONT> ) 229 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 27 korda, millest kaheksa korda on ta võitnud
Rõngu–Otepää–Kanepi maantee
pisi|Maantee [[Kõduküla (Rõngu)|Kõdukülas]] Rõngu–Otepää–Kanepi maantee (registrinumbriga 71) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Rõngu alevikus Jõhvi–Tartu–Valga maantee 175. kilomeetril. Tee pikkus on 39,3 km. Tee lõpeb Erastvere külas Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee 232. kilomeetril. Rõngu alevikus kannab nime Võru maantee. Otepää linnas kannab nimesid Palupera tee ja Võru maantee. Kanepi alevikus kannab nime Weizenbergi tänav.
Sillad Rõngu–Otepää–Kanepi maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Rõngu–Otepää–Kanepi maanteel
Rõngu alevik, Raigaste küla, Kõduküla küla, Atra küla, Palupera küla, Miti küla, Mägestiku küla, Pedajamäe küla, Otepää linn, Otepää küla, Pilkuse küla, Kaagvere küla, Karste küla, Mügra küla, Jõksi küla, Hino küla, Kanepi alevik, Erastvere küla.
Final Fantasy II
"Final Fantasy II" (ファイナルファンタジーII, Fainaru Fantajī Tsū) on konsooli arvuti-rollimäng, mille töötas välja Square (nüüd Square Enix) 1988. aastal Nintendo perearvutile (ingl Nintendo Family Computer). Mäng on "Final Fantasy" sarja teine osa. Kõigepealt ilmus mäng ainult Jaapanis, kuid uusversioonid anti välja ka Põhja-Ameerikas ja PAL-i regioonis. Kõige uuem uusverioon on tehtud 2007. aastal PSP-le.
Mängu lugu keskendub neljale noorukile, kelle vanemad tapeti sõjaväe invasiooni ajal. Invasiooni juht, keiser, vallutab maailma, kasutades koletiste ja deemonite abi. Noorukid ühinevad vastuhakuga, mille eesmärgiks on lõpetada keisri sõda.
"Final Fantasy II" tutvustab uuendusi, mis esinevad ka tulevates mängudes, näiteks tegelane Cid, Chocobo.
Pete Conrad
Conrad osales 1965. aastal missioonil Gemini 5 ja 1965. aastal juhtis missiooni Gemini 11. Novembris 1969 juhtis ta missiooni Apollo 12 ja oli kolmas inimene, kes kõndis Kuul. Ise nimetas ta ennast esimeseks Kuul tantsinud inimeseks. Pärast Apollo programmi lõppu juhtis ta missiooni Skylab 2, mis oli esimene mehitatud missioon Skylabi. Conrad lahkus NASA-st 1973. aastal ja töötas seejärel erasektoris.
Indrek Tiido
Indrek Tiido (sündinud 11. juunil 1966 Tallinnas ) on Eesti ettevõtja.
Tiido oli AS Session Värska Seenetsehhi juhatuse esimees ja osanik.
Poliitiline tegevus
Aastal 2009 valiti Indrek Tiido Sotsiaaldemokraatide nimekirjas Otepää valla volikokku, kus temast sai revisjonikomisjoni esimees.
Tiido kandideeris 2011. aasta valimistel Sotsiaaldemokraatide nimekirjas Riigikokku, sai 196 häält ega osutunud valituks.
Ühiskondlik tegevus
2008–2010 oli ta Lionsi-klubi Otepää piirkonna president.
Paistnud silma Pühajärve Põhikooli säilimise eest võitlemisel.
Isiklikku
Indrek Tiidol on viis last.
Viidikas
Viidikas (Alburnus alburnus) on karpkalaliste seltsi kuuluv kala.
Viidikas kasvab tavaliselt 12–15 cm pikkuseks, harvem kuni 25 cm. Keha on sihvakas ja külgedelt lamenenud, suu ülaseisune. Värvuselt on selg rohekashall, küljed ja kõhualune on hõbedase läikega.
Viidikas on parvekala, kes elutseb järvede ja aeglase vooluga jõgede ülemistes kihtides. Läänemeres esineb ka riimveelises rannikumeres. Levila ulatub Lääne-Euroopast kuni Volga jõeni.
Eestis on levinud kõikjal rannikumere lahtedes ja Väinameres. Mandri-Eestis elutseb viidikat Lõuna-Eesti järvedes ja jõgedes, näiteks Viljandi järves, Võrtsjärves ja Emajõe vesikonnas, samuti teistes väiksemates järvedes; Põhja-Eesti ja Lääne-Eesti järvedes puudub. Samas esineb Pärnu, Kasari jt jõgede vesikondades.
Jaak Nanilson
Jaak Nanilson (1880 – 16. august 1924) oli eesti poliitik.
Nanilson kuulus II Riigikogu ja Pärnumaa maakonnanõukogu koosseisu. Nanilson sai Riigikogu liikmeks Töörahva Ühise Väerinna nimekirja järgi Alice Leevaldi asendusliikmena, kuid hiljem sai temast iseseisvate sotsialistide rühma liige. Seejärel avaldati kommunistlikus ajakirjanduses tema kohta ähvardusi. 1924. aasta 16. augusti õhtul tapeti ta Viljandimaal Abja raudteejaama lähedal tema abikaasa Anu Nanilsoni nähes tundmatuks jäänud mõrtsuka poolt. Kommunistlikes lendlehtedes kiideti see tegu heaks. Kommunistid avaldasid kaks üleskutset, kus nad end avalikult Nanilsoni tapjateks tunnistasid ja töörahvale soovitasid "Pärnumaa proletaarlastest eeskuju võtta ." Lahkunu mälestuseks tõusti kolm päeva hiljem juhataja ettepanekul parlamendisaalis püsti. Oma toolidesse jäid Töörahva Ühise Väerinna saadikud. Saalis kõlasid hüüded: “Mõrtsukad istuvad!”, “Röövlid!”, “Häbi!”. Veidi hiljem teatas kõnetoolist TÜV-i rühma liige Johannes Jürna: ikka tuldagu ja "…waadaku nende rühm läbi, kas neil on weremärkisid küljes." 1. detsembriks 1924 oli arreteeritud vähemalt 12 kahtlusalust, mis takistas Pärnumaal 1. detsembri mässu organiseerimist.
Viidikas
Kasutatakse elussöödana suuremate röövkalade püügiks.
Viidikaks peetakse tihtipeale ka tippviidikat (Alburnoides bipunctatus).
397
397. aasta
Riigi Julgeoleku Peaamet
Riigi Julgeoleku Peaamet saksa keeles Reichssicherheitshauptamt, RSHA oli Saksamaa Kolmanda Riigi riikliku julgeoleku asutus aastatel 1939–1945.
Riigi Julgeoleku Peaamet moodustati 27. septembril 1939:
Riigi Julgeoleku Peaamet kuulus koos Saksa Korrapolitsei (saksa keeles Ordnungspolizei) Peaametiga Saksa Impeeriumi Siseministeeriumi haldusalasse. pisi|Reinhard Heydrich oli RSHA juht 1939–1942 pisi|Heinrich Himmler oli RSHA juht 1942–1943
Riigi Julgeoleku Peaameti peakorter asus Berliinis Wilhelmstrasse 101, kus asusid Reinhard Heydrichi ja Ernst Kaltenbrunneri kabinetid.
Julgeolekuasutuste loomine
Riigi Julgeoleku Peaametiga liideti 1939. aastal seni eraldi NSDAP parteilise sisejulgeoleku eest vastutanud Julgeolekuteenistus – ühine SD aparaat, mille koosseisus olid nii siseriiklik (Inland SD) kui ka välisluureteenistus (Ausland SD) ja riikliku julgeoleku eest vastutanud Julgeolekupolitsei Peaamet.
Riigi Julgeoleku Peaamet tegutses 1945. aastani, olles sisejulgeoleku järelevalve, kriminaalkuritegevuse vastase võitluse, natsionaalsotsialistliku riigivõimu vastaste, juutide, mustlaste, vabamüürlaste vastu suunatud repressioonide ja välisluurega tegelenud ametkond.
I Amet
I Amet – tegeles organisatsiooniliste ja personaliküsimustega
II Amet
II Amet – Administratiiv-, finants- ja majandusküsimused
III Amet – SD
III Amet – SD Sicherheitspolitzei ehk SiPo (SD Inland Riigi Julgeoleku Peaameti Julgeolekupolitsei) Juhtis SS – Gruppenführer dr. Otto Ohlendorf. Sinna kuulus siseriiklik luureteenistus ehk parteiline poliitiline politsei, 300–400 inimest.
IV Amet – Gestapo
IV Amet – Riiklik salapolitsei, poliitiline politsei -Gestapo, Geheime Staatspolitzei) Osakonda juhtis SS-Gruppenführer Heinrich Müller. Osakond tegeles ainult jälitustegevusega riikliku julgeoleku valdkonnad, omas ka täidesaatev võim (haldus- ja preventiivsete vahistamise õigus) riiklike kuritegude eeluurimisel, keskaparaati kuulus umbes 1500 inimest. Gestapo peakorter asus Berliinis, Prinz-Albert-Strasse 8.
VI Amet (SD-Ausland)
VI Amet – SD Julgeolekuteenistus (välisluure) (SD-Auslandsnachrichtendienst) Julgeolekuteenistuse juht oli SS-Brigadeführer Walter Schellenberg. pisi|Walter Schellenberg oli Julgeolekuteenistuse (SD) juht
Julgeoleku Peaameti VI Ametile allus 1942. aasta lõpust, ka 1942. aasta märtsis moodustatud ja Otto Skorzeny üldjuhtimisel tegutsenud Sonderkommando Zeppelin (de), mis tegeles Idarindel luure-, diversiooni ja propagandaga ning Venemaa rahvaste Nõukogude Liidu vastase võitluse koordineerimise ja organiseerimisega, mille koosseisu värvati vangilangenud Punaarmee sõjaväelasi ning okupeeritud alade elanikke.
Zeppelini moodustamisel seatud ülesannete täitmiseks oli organisatsiooni koosseisus:
VII Amet
VII osakond tegeles kirjaliku dokumentatsiooniga ning ideoloogiliste uuringute ja hinnangutega (Weltanschauliche Forschung und Auswertung). Natsionaalsotsilistliku režiimi vastaste ideoloogia uurimise, vabamüürluse, judaismi, kirikute, liberaalide ja marksistidega(II Internatsionaal), Vene emigratsioon. Koosnes SD liikmetest ning 1942. aasta veebruaris allutati VI Ametile. I, II, VII Ametid omasid ainult keskosakondi ilma allosakondadeta.
VIII osakond
1944. aasta juunikus likvideeriti iseseisva luureasutusena tegutsenud Saksa sõjajõudude ülemjuhatuse Luurevalitsus Abwehr ning Abwehri keskaparaat liideti Riigi Julgeolekuameti koosseisu VIII osakonnana (saksa keeles Mil Abt).
Muudatused pärast 1944. aasta ümberkorraldusi
12. veebruaril 1944 liideti suur osa senisest Auslandsnachrichten- und Abwehramt'ist Riigi Julgeoleku Peaametiga. Sõjaväeluure Abwehr I ja Abwehr II liideti VI osakonna (välisluurega) Abwehr III (vastuluure) allutati Gestapo osakonnale.
Liidupäev
pisi|Liidupäeva hoone Liidupäev (Bundestag) on kahekojalise Saksamaa parlamendi valitav koda. Liidupäev vastab oma ülesannete poolest teiste maade parlamentide alamkojale, kuigi Saksamaa põhiseaduses ei ole sätestatud alam- ja ülemkoda. Parlamendi teiseks kojaks on Bundesrat ehk Liidunõukogu. Liidupäeva liikmed valitakse neljaks aastaks.
Seal on 598 regulaarset mandaati, millele võivad lisanduda mõned üksikud otsemandaadid. Liidupäeva otsepädevuses on kaitse- ja välispoliitika, muudes seadusküsimustes peab liidupäeva vastu võetud seadus ka veel liidunõukogust toetuse saama. Kui Saksamaa kavatseb väljaspool oma piire sõjaväelist abi osutada, ei tohi enne operatsiooni alustada, kuni liidupäev on selle operatsiooni heaks kiitnud. See kehtib ka rahuvalveoperatsioonide kohta.
Saksamaa valimissüsteem
2020. aastatel kerkis päevakorda Liidupäeva vähendamine, eriti peale 2021. aasta valimisi. Valimisseaduse (Bundeswahlgesetz) kohaselt on Liidupäeva minimaalseks kohtade arvuks 598 kohta, kuid 2021. aasta valimiste järel oli Liidupäevas kokku 736 kohta, olles nii maailmas suuruselt kolmas parlamendikoda Hiina Rahvakongressi (2980) ja Suurbritannia lordide koja (784) järel, millest kumbki ei ole otsevalitud. Ka 2023. aasta riigieelarves sisaldus Liidupäeva kuludena 1.4 miljardit eurot. Seetõttu võeti vastu seadus, millega proovitakse Liidupäeva kärpida.
Valimisõigus on kõigis vähemalt 18-aastastel Saksamaa kodanikel. Välismaal elavad Saksamaa kodanikud, kellel ei ole registreeritud elukohta Saksamaal, tohivad hääletada, kui nad on viimase 25 aasta jooksul elanud Saksamaal alates 14-aastaseks saamisest vähemalt kolm kuud.
Heidelberg
Heidelberg on linn Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal tihedalt asustatud piirkonnas. Linna lähedale jäävad Hessen, Baden-Württemberg, Rheinland-Pfalz, Mannheim ja Ludwigshafen.
Loodus
Heidelberg asub Ülem-Reini madalikul Neckari jõe kaldal. Selles kohas jõuab jõgi Odenwaldist välja tasandikule ja suubub 22 kilomeetrit Heidelbergist kirdes Reini.
Linna ümber asuvad kolm mäge: Königstuhl (568 m), Gaisberg (375 m) Neckari vasakul kaldal ja Heiligenberg (445 m) paremal.
Heidelbergis on mereline kliima. Linna aasta keskmine sademete hulk on 770 mm ja see jaotub aasta lõikes ühtlaselt. Kõige märjemad kuud on juuni (86 mm) ja mai (79 mm), kõige kuivemad veebruar, märts ja september (kõik 53 mm).
Ajalugu
1907 avastati Heidelbergi lähedal Maueri külas Heidelbergi inimese jäänused (alalõualuu), mille vanus hinnati 600 tuhandele aastale.
Heiligenbergi kõrgustikult on leitud vanema kiviaja, keldi ja rooma asulate jäänuseid.
Heidelbergi on esmamainitud 1196, kuid mitut tänapäeva linnaosa on mainitud juba 8. sajandil, mil nad olid omaette asulad. 1225 on mainitud Heidelbergi kindlust.
Reformatsiooni alguses oli Heidelberg luterlik, ent kuurvürst Ottheinrich, kes 1556 võimule sai, lähenes kalvinismile ja 1563 (juba pärast Ottheirichi surma) ilmus Heidelbergi kateheesis, mis on kalvinismi üks tähtsamaid aluseid. 17. sajandil vastureformatsiooni käigus piirkond osaliselt rekatoliseeriti.
Heidelbergi vallutasid ja loovutasid Prantsuse väed 1689. ja uuesti 1693. aastal Pfalzi pärilussõjas. Selle tulemusena Heidelbergi loss purustati ja lammutati osaliselt, peamiselt linnaelanike poolt, kes kasutasid lossi jäänuseid pärast sõda linna taastamiseks.
1720 viidi kuurvürsti residents üle Mannheimi, misjärel Heidelberg kaotas poliitilise tähtsuse.
1803 läks Heidelberg koos Pfalzi Reini paremal kaldal oleva osaga Saksa-Rooma riigi erakorralise saatkonna raamlepinguga Badeni kuurvürstkonna (alates 1806 Badeni suurhertsogkonna koosseisu.
1840. aastal rajati Mannheimi ja Heidelbergi vahele raudtee. See oli esimene raudtee Badenis. pisi|793x793px|Vasakult: Jesuiitide kirik, Ettehoolduse kirik ja Püha Vaimu kirik Heidelbergi vanalinnas|keskel
Haridus
Linnas asub 1386. aastal asutatud Heidelbergi Ruprecht Karli ülikool, mis on vanim ülikool tänapäeva Saksamaa territooriumil.
Läbi aegade on Heidelbergi ülikoolis tehtud hulgaliselt avastusi ja leiutisi. Jalgratta leiutaja Karl von Drais oli Heidelbergi ülikooli tudeng. Arst Wilhelm Heinrich Posselt ja keemik Karl Ludwig Reimann avastasid Heidelbergis, et nikotiin on tubaka põhiline toimeaine. Robert Wilhelm Bunsen ja Gustav Robert Kirchhoff leiutasid Heidelbergis spektraalanalüüsi.
Hoolimata pikast akadeemilisest kuulsusest, oli Heidelbergi ülikool esimene Saksamaa kõrgkool, kes heitis välja kõik juudi päritolu õppejõud ja üliõpilased, kui natsid 1933 võimule tulid.
Turism
Heidelberg on populaarne turismikeskus. Aastas külastab linna umbes 3,5 miljonit turisti.
Heidelbergil on kuus sõpruslinna: Cambridge (Suurbritannia, alates 1957), Montpellier (Prantsusmaa, alates 1961), Rehovot (Iisrael, alates 1983), Bautzen (Saksamaa, alates 1991), Simferopol (Ukraina, alates 1991) ja Kumamoto (Jaapan, alates 1992).pisi|püsti|Värav Vana Silla otsas
Ferdinand Eisen
Ferdinand Eisen (17. november 1914 Nursi vald Võrumaa – 31. oktoober 2000) oli eesti haridustegelane ja pedagoogikateadlane.
Haridustee
Eisen õppis aastail 1923–1926 Vastse-Nursi algkoolis ja 1926–1928 Rõuge algkoolis. 1928–1930 õppis ta Võru Õpetajate Seminaris, selle sulgemise järel 1930–1932 Läänemaa Õpetajate Seminaris ning aastail 1932–1934 Tallinna Pedagoogiumis.
Aastail 1948–1953 õppis Eisen Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas ja 1954–1959 Moskva Ühiskonnateaduste Akadeemias. Omandas 1960. aastal filosoofiakandidaadi kraadi.
Töökäik
Eisen töötas aastail 1935–1938 Petserimaal Molnika algkoolis õpetajana ja 1938–1940 Läänemaal Varbla algkooli juhatajana.
1940. aastal siirdus Eisen ametiühingutööle, olles 1941–1944 mobiliseerituna NSV Liidu tagalas. Oli 1945–1947 Eesti NSV Ametiühingute Kesknõukogu orgosakonna juhataja ja abiesimees.
Aastail 1961–1981 kuulus Eisen EKP Keskkomiteesse ning oli 1963–1980 Eesti NSV Ülemnõukogu VI–IX koosseisu saadik.
Ühiskondlik tegevus
Eisen oli Eesti Esperanto Liidu esimees, Eesti Looduskaitse Seltsi ja Ühiskondliku Pedagoogika Uurimise Instituudi asutajaid ning koolinoorte laulu- ja tantsupidude korraldamise mõtte algatajaid.
Eisen on teinud kaastööd pedagoogikaalasele ajakirjandusele ning uurinud Eesti kooli ajalugu.
Mitte rajoon (Berliin)
thumb|[[Brandenburgi värav]] pisi|Mitte rajooni rahvastikupüramiid (2010 lõpp) Mitte on linnarajoon Berliinis, mis hõlmab kesklinna. Mittes asetsevad Saksamaa tähtsaimad valitsusorganid nagu Liidupäev (Riigipäeva hoones), Liidunõukogu ja Liiduvalitsus.
Mitte pindala on 39,47 km² ja seal elab 30. novembri 2009 seisuga 333 534 inimest.
Mitte linnaosad on Mitte, Tiergarten, Hansaviertel, Wedding, Gesundbrunnen ja Moabit.
Mitte ajalugu langeb kuni 20. sajandini kokku Berliini ajalooga. Alles sel ajal hakkas Berliin laienema väljapoole tänapäeva Mitte maa-ala.
1961–1990 kuulus Mitte Ida-Berliini koosseisus Saksa DV-sse. Mitte oli põhjast, läänest ja lõunast ümbritsetud Berliini müüriga, millest on säilinud kõigest üksikud lõigud. Mitte piiril oli kaks kontrollpunkti, mille kaudu pääses Lääne-Berliini.
1. jaanuaril 2001 toimus Berliinis haldusreform. Endise Mittega ühendati varem Lääne-Berliini kuulunud Wedding ja Tiergarten.
Berliini Mitte rajooni vapp kinnitati ametlikult 9. oktoobril 2001 pärast rajooni piiride laiendamist. Selle kujundas Theodor Lorenz (1929–2005).
2006. aastal valiti linnarajooni halduskogu, kuhu kuulub 55 saadikut. Nendest 19 esindab sotsiaaldemokraate, 11 kristlikke demokraate, 11 rohelisi, 7 Vasakparteid 7, vabu demokraate 3, Töö ja Sotsiaalse Õigluse Parteid 2 ja halle pantreid 2. Linnarajoonivanemaks valiti sotsiaaldemokraat Christian Hanke.
2011. aastal valitud halduskogus esindab 18 saadikut sotsiaaldemokraate, 15 rohelisi, 10 kristlikke demokraate, 6 Vasakparteid ja 5 Piraadiparteid.
Vaatamisväärsused
Enamus Berliini ajaloolise tähtsusega vaatamisväärsusi asub Mittes.
Nõmm-liivatee
Nõmm-liivatee ehk üldkeeles nõmmeliivatee (Thymus serpyllum) on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv mitmeaastane igihaljas õistaim.
Morfoloogia
Nõmm-liivatee on 3–10 cm kõrgune pool-kääbuspõõsas.
Õied
Mõlemasugulised lühiraolised ühe sümmeetriateljega õied on koondunud tihedasse peajasse õisikusse. Nii tupp kui ka kroon on liitlehised. Tupp on kellukjas, tavaliselt lilla, kuni 4 mm pikkune, karvade ja näärmetäppidega kaetud putkeosaga. Kroon on erksavärviline, roosakaslilla, harvem valkjas, 5–7 mm pikkune.
Lehed
Nõmm-liivateel on suhteliselt paksud lihtlehed, elliptilised või veelgi kitsamad, ümardunud tipuga. Lehed on tavaliselt paljad, ülaküljel läikivrohelised, alaküljel tuhmimad, veidi valkjad. Alaküljel on selgesti nähtavad ka näärmetäpikesed. Lehed asetsevad varrel vastakuti.
Varred
Nõmm-liivateel on peenikesed, lamavad, puitunud, ruljad või veidi neljakandilised tüved, millel on rohkesti tõusvaid või püstiseid enamasti rohtseid, õisi kandvaid harusid. Viimased on õisiku alusel kaetud pikkade karvadega.
Maa-alune osa
Nõmm-liivateel on rohkesti harunev hästi arenenud sammasjuurestik. Sellest on osa küllaltki maapinna lähedal, kuid osa võib tungida ka 0,5 m sügavusele mulda.
Paljunemine
Nõmm-liivatee paljuneb seemnetega, mis valmivad alates augustist. Taime varred juurduvad ja nii laieneb leviala igal aastal 1–3 cm võrra. Paljundada saab ka vegetatiivselt varrepistikutega.
Kasvukoht
Eelistab liivast pinnast. Eestis kasvab mererannas liivikutel, nõmmedel ja teistel kuivadel kasvukohtadel.
Kasutamine
Kasutatakse ürti, mis koosneb lehtedest ja õitest. Kogutakse õitsemise ajal.
Nõmm-liivateel pole nii tõhus köhavastane mõju kui aed-liivateel, kuid selle ürditee on röga lahtistava, palavikku alandava ning gripivaevusi leevendava toimega. Välispidiselt leevendab limaskesta- ja nahapõletikke ning kõrvaldab ebameeldiva lõhna suus.
Toiduainetetööstuses maitsestatakse nõmm-liivatee pulbri või nõmm-liivateest saadud eeterliku õliga lihakonserve. Õli on kasutusel ka parfümeeriatööstuses.
Ajalugu
Nõmm-liivateed tunti juba antiikajal. Dioskorides kiitis nõmm-liivateed kui head vahendit "raske hingamise", nägemisnõrkuse, isupuuduse ja kõhuusside vastu. Taimest saadud eeterliku õliga desinfitseeriti Esimese maailmasõja ajal sõdurite haavu ja haiglaruume. Nõukogude Liidus tohterdati nõmm-liivatee tõmmisega kroonilisi alkohoolikuid. See parandas haigete enesetunnet, kergendas pohmelust, vähendas südamepekslemist, hirmutunnet ja värinaid.
Sõmeru (Kiili)
Posti sihtnumber on 75411.
2000. aastal elas külas 37 inimest.
BTR-60
BTR-60 (БТР-60 – бронетранспортёр 60 – BroneTRansportjor) on Nõukogude Liidus välja töötatud ja seeriaviisiliselt valmistatud soomustransportöör. Seda loetakse esimeseks Nõukogude Liidu õnnestunud seeriamasinaks maailma seda tüüpi soomukite seas.
Massiandmed ja mõõtmed
pisi|600px
Kaitstus
Soomus Ülerõhuga filterventilatsioonisüsteem
Relvastus
Kuulipilduja KPVT Kuulipilduja PKT (PKB)
Liikuvus
Mootor
Kiirus
Läbivus maastikul
Põhivariandid
pisi|BTR-60PB avatud veepaiskuri kattega pisi|BTR-60PB esiosa sisevaade
Kere
BTR-60 on neljateljeline amfiibne soomustransportöör. Kere jaguneb: kuulipildujatorn, dessandi(meeskonna)osa ja mootoriosa. Kõik soomusplaadid on soomuse vastupidavuse suurendamiseks paigaldatud nurga all, mis suunab kuule rikošetile. Kaalu huvides oli BTR-i soomus siiski võrdlemisi õhuke ja nõrk. Esimesel BTR-sarjal oli soomuskorpus pealt avatud ja kaetud ainult presendiga, puudus ka kuulipildujatorn, kõik see vähendas meeskonna kaitstust just linnalahingutes. Soomuse lisamisega ka korpuse varem avatud kohale sai soomuki siseruumi hermetiseerida, ühtlasi paigaldati ka soomuki siseõhu filtersüsteem.
Pealt avatud korpusega BTR-i algversioonil oli dessantmeeskonnale 14 kohta, pärast soomuskorpuse katmist soomusega ka pealtpoolt, vähenes istekohti 12-ni. Soomusega ülevaltpoolt kaetud masinale jäi dessantruumis 1 kahekohaline ja 3 kolmekohalist pinki. Mudelile BTR-60PB jäi 8 kohta – 2 kolmekohalist pinki + 2 üksikut pinki eespool. Dessantruumist väljumisluugid on soomuskorpuse ülemise osa külgedel, mis teeb meeskonnale sisenemise ja väljumise raskemaks.
Jõuseade ja veermik
Kuna piisavalt vastupidavat ja võimsatat mootorit soomuki valmistamise ajal polnud võtta, sai BTR-60 korraga kaks veoauto GAZ-51 forsseeritud 90 hj mootorit. Vasakpoolne mootor käitab 2. ja 4. silda, parempoolne 1. ja 3. silda. Vastavalt on ka 2 eraldi käigukasti. 2 mootori sünkroonimise raskused (eriti karburaatorite reguleerimine) on BTR-60 märgatavaks probleemiks. Kui üks mootoritest annab väiksema/suurema jõu, toimub ülekuumenemine. Positiivsena on võimalik soomukiga jätkata liikumist ka ühe mootori seiskumisel ja kuni 60 km/h (maanteel).
Legend peata ratsanikust
Süžee
Põhineb Washington Irvingu 1820. aasta lühijutustusel "The Legend of Sleepy Hollow".
BTR-60
Jõuseade ja veermik
Veermik on konstrueeritud torsioonvedrustusel ja võimaldab jätkata liikumist ka pärast 2 ratta täielikku kaotust. Lisaks on 1., 2. ja 4. teljel ka hüdraulilised amortisaatorid. Rehvide siserõhk on sõidu ajal reguleeritav kompressori abil, mis suurendas BTR-i läbivust maastikul. Vees liikumiseks on BTR-i korpuse tagaosas luukidega kaetav sõukruviga veepaiskur-turbiin, mida käitab soomuki mootor.
Väljatöötamine ja tootmine
Kuni 1960. aastateni oli Nõukogude Armee põhiliseks jalaväe soomustatud transpordivahendiks veoauto ZIS-151 baasil ehitatud soomusauto BTR-152. Kuigi masin oli üldjoontes hea, tekkis külma sõja tingimustes vajadus märgavatalt parema soomuki arendamiseks, sellise, mis suudaks ületada ka kraave ja järgneda paremini tankidele. Lisaks sooviti amfiibset soomukit. Kuna BTR-152 arendamine ei andnud piisavaid tulemusi alustati 1956. aastal uue soomuki – GAZ-59 ehk BTRP (бронированное транспортное средство плавающее) projekteerimist. Esimene prototüüp valmis 1958. Raskusi oli BTR-ile mootori leidmisega. 90-hj mootor GAZ-40P osutus liiga nõrgaks, 205-hj JaAZ-206B aga tegi soomuki tagaosa liiga raskeks. Lõpuks otsustati kasutada korraga kahte mootorit GAZ-4P. Masin võeti nime all BTR-60P (P – plavajuštšii – 'ujuv') relvastusse 1959. aastal.
pisi|USA sõdurite operatsioonil Urgent Fury hävitatud BTR-60PB -d [[Grenadal]] BTR-i seeriatootmine algas Gorki Autotehases 1960. aastal. Varsti ilmnesid BTR-i ülalt katmata soomuskorpuse puudused. Õppetunde oli saadud juba 1956. aasta Ungari ülestõusu mahasurumisel, kus tänavalahingutes kiputi kaotama samuti ülalt avatud korpusega soomukeid BTR-152 majade akendest ülevalt soomusautodesse heidetud süütepudelite tõttu. Soomuki korpus sai luukidega soomuslae. Uus versioon BTR-60PA vahetas vanema tootmises välja 1963. aasta alates. Peagi valmistati ka täiustatud mootoritega ja raadiosidevahenditega versioon BTR-60PA1. Ka selle masina tootmisvahemik jäi lühikeseks. Nimelt otsustati seekord parandada BTR-i relvastust. 7,62 mm kuulipilduja asendati samal ajal luuresoomuki BRDM-2-el rakendatava soomustorniga, kus paiknesid 14,5 mm ja 7,62 mm kuulipilduja. Uus versioon sai nimeks BTR-60PB ning osutus edukaks ja õigustatud soomukiks, mida toodeti massiliselt aastatel 1966–1976, mil mindi üle juba järgmise soomuki – BTR-70 tootmisele. Vähemal määral jätkati BTR-60 valmistamist (ilmselt eriotstarbelised modifikatsioonid) tegelikult kuni 1987. aastani. Kokku on Nõukogude Liidus toodetud hinnanguliselt üle 10 000 BTR-60. Täpne toodanguarv ei ole teada.
Kasutus relvakonfliktides
pisi|vasakul|Mahajäetud BTR-60PB Afganistani külas Esimest korda kasutati BTR-60 Tšehhoslovakkia konfliktis 1968. aastal, kus need reaalses relvakokkupõrkes küll ei osalenud. 1969. aastal rakendati BTR-60PB Damanski saarel Vene-Hiina relvakonfliktis, kus näitasid üles nii positiivseid, kui negatiivseid omadusi. Nõukogude Liidu – Afganistani sõjas kasutati BTR-60 esialgu massiliselt, sest Kesk-Aasia sõjaväeringkonnas ei olnud modernsemaid soomukeid. Afganistani sõjas ilmnesid mägedes probleemid mootoritega ja kuulipilduja raua liiga väikese tõstenurgaga, mis takistas tulistamist kõrgematele mäekülgedele. Masin pidas oma aja kohta rahuldavalt vastu tankitõrjemiini plahvatusele, kuid oli nõrk isevalmistatud lõhkekehade lähedase plahvatuse vastu. Masina keskmiselt 7 mm soomus kaitses ainult kuulide ja kildude eest, aga lähedalt võis ka tavaline automaatpüssi kuul masina küljesoomusest läbi lüüa. Lisaks oli BTR-60l mootorid paigaldatud soomuki turvalisemasse tagaossa, erinevalt Lääne soomukitest, mille mootorid olid esiosas. Seega jäi BTR meeskondadele väljapääsuks masina keskosa, mistõttu ülaluukide kaudu end päästvad sõdurid olid heaks sihtmärgiks vaenlasele. Hoolimata uute soomukimudelite ilmumisest, kasutati BTR-60-t veel Gruusia-Abhaasia sõjas, Dnestri relvakonfliktis ja vähesel määral 1. Tšetšeenia sõjas. 1990. keskpaigast võeti masinad Venemaal aktiivsest kasutusest maha.
Kuna BTR-60 eksporditi massiliselt Nõukogude Liidu sõbralikesse riikidesse, on seda kasutatud paljudes relvakonfliktides, kus neid soomukeid hävitati hulganisti. Peamiseks põhjuseks oli enamasti BTR-60-l kasutatud bensiinimootor (lääne soomukitel kasutati diiselmootoreid), mille kütus põleb paremini kui diiselmootori kütus.
Kasutus relvajõududes
Tänapäeval on BTR-60 säilinud kõigest hoolimata mõnekümne riigi relvastuses, sealhulgas ka Venemaal. Peamiselt Kolmanda Maailma riikides on siiani relvastuses mõni tuhat seda tüüpi masinat. Vähesel määral on BTR-60 veel ka Euroopa endise idabloki riikide relvastuses, kuid on sageli aktiivsest kasutusest maha võetud.
BTR-60PB Eesti kaitsejõududes
1990. aastate algul õnnestus Eesti sõjaväelastel ja kaitseliitlastel lahkuvalt Vene armeelt üle võtta vähemalt 5–6 BTR-60, neist 1 sidesoomuk BTR-60PU. Aktiivsemalt kasutati ühte BTR-i 1990. aastail Kaitseväe Lahingukooli väljaõppes ja vähemal määral on kasutatud üksikuid Kaitseliidus. Osa soomukitest BTR-60 on leidnud oma lõpu polügoonil laskemärkidena. Nüüdisajaks on enamik masinad aktiivsest kasutusest eemaldatud. Lisaks sõjaväeotstarbelistele on olnud üks ümberehitatud BTR-60 kasutusel Päästeameti Tallinna Üksik-Päästekompaniis.
3 BTR-60-t, sealhulgas ka Päästeameti oma, asub tänapäeval muuseumides ning 2 on ilmselt erakätes (ja sõidukorras).
Heat of the Summer
"Heat Of The Summer" on kolmas singel Jeanette Biedermanni kuuendalt stuudioalbumilt. See anti Saksamaal välja 4. augustil 2006. Laulu kirjutasid Jeanette Biedermann ja Jörg Weisselberg ning produtseeris Thorsten Brötzmann.
Lugude nimekiri
CD 1
CD 3
Guajaana hoovus
Guajaana hoovus on hoovus Atlandi ookeanis. Hoovab mööda Lõuna-Ameerika kirdekallast loodesse. Läbinud Väikesed Antillid, muutub Kariibi hoovuseks.