cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu Ülikooli ajalugu
Academia Gustavo-Carolina
Juba enne ülikooli taasavamist 21. augustil 1690 oli arutlusel ülikooli üleviimine Pärnusse ja ka Riiga – plaan, mida pooldas Liivimaa kindralsuperintendent J. Fischer, kes pidi saama ülikooli prokantsleriks. Karl XI pooldas aga Tartut, ning oma seletuses märkis kuningas „... et ülikool juba varem siin on olnud“, rõhutades seega eelnevat järjepidevust. Uuesti tuli ülikooli kolimine jutu alla 1693. aastal senati istungil. Probleemidena toodi esile nii korterite saadavust, nende kõrget hinda kui ka Venemaa piiri lähedust, probleem oli ka toiduainetega ja oma majade ehitamisega, nimelt nõue, et linnamüüridesse võib ehitada vaid kivimaju, mis olid kordades kallimad. Tõsisemalt sai kolimismõte alguse 1695. aasta kevadel, mil ülikooli delegatsioon, s.h kantsler J. J. Hasfer ja prokantsler J. Ficsher Pärnut külastasid ja läbirääkimise pidasid, vaadates üle ka ordulossi mis pidi antama ülikooli käsutusse. Kolimine aga viibis seoses J. J. Hastferi surmaga ja taaselustus alles Erik Dahlbergi ametisse määramisel 1. veebruaril 1696, kes sai samaaegselt ka Liivimaa kindralkuberneriks. Kolimine viibis aga jälle, seekord 1696.–1697. aasta näljahäda tõttu. Teoks sai see alles 1699. aasta suvel, kuna ordulossi kordaseadmine ja remont viibis rahaliste võimaluste puudumise tõttu. 22. juulil 1699 pidas ülikooli senat viimase istungi Tartus ja 23. augustil 1699 peeti esimene istung Pärnus.
Esimene ja ainus doktoriväitekirja kaitsmine Academia Gustavo-Carolinas 1699. aasta 7. detsembril, kui kraadi sai usuteaduste professor O. Moberg.
Ülikooli pitsat ja nimi uuenes alles 1700. aasta juunis, ülikooli uueks nimeks sai Academia Pernaviensis. Kuni selle ajani oli ametlikult kasutusel veel nimi Academia Dorpatensis ja kõnekeelselt Academia Gustavo-Carolina.
Academia Pernaviensis Põhjasõja ajal
Põhjasõjast sai ülikool teada 1700. aasta veebruaris, kui kuuldi Riia piiramisest. Sellele järgnes ärev aeg. Plaaniti ülikool evakueerida ning pitsatid, skeptrid, raamatukogu ja arhiiv eeskätt ära viia, lõpuks pakiti raamatukogu küll ära, aga muu osas jäädi ootele. 1700. aasta mais pandi raamatukogu taas üles ja jätkati ülikooli Pärnus paikasättimist. Suvel tulid sõjapaanika ja puuduse mõjud aga taas esile ning õppetöö ja senati töö katkes 23. augustil, lisaks olid Rootsi pagenud professorid D. Eberhard, L. Braun ja L. Molin. Õppetöö taastus aasta lõpul, pärast seda kui Karl XII oli võitnud Peeter I vägesid Narva all ning jäänud talvituma Laiusel. Ülikooli uueks rektoriks valiti O. Moberg. 1701. aasta kevadel sai ülikool kuninga määrusel uued õppejõud, pärast seda kui oli vallandanud Rootsi pakku põgenenud õppejõud, kes ei olnud tagasi tulnud, ja Rootsis pikemalt olnud matemaatikaprofessori S. Dimbergi, uued professorid määrati küll ametisse alles 1701. aasta sügissemestriks.
Edasistel sõja-aastatel olid ülikoolil mured sõjaväega nii majutuse kui ka varustuse küsimuses, nimelt hoiti ülikooli saalides ja ruumides vahepeal küll sadulaid, püstoleid ja humalaid, ülikooli keldris aga oli pikalt hoiul laskemoon ja püssirohi, kui trükikoda sealt välja koliti. Probleeme oli ka sõdurite majutamisega seoses. Ülikool ja selle teenistujad olid vabastatud kohustusest majutada enda juures sõdureid, aga sellest keelust astuti korduvalt üle ja oodati ülikoolilt paindlikkust, see vaidlus jõudis ka kuningani, kes astus ülikooli privileegide kaitseks välja. Teravaim probleem oli ehk D. Sarcoviusel, kelle korter oli tema ära olles kaptenile ja pärast korteri tagasisaamist hiljem uuesti ooberstleitnandile ära antud, kelle majutamisel koguni uks sisse löödi, et sisse saada ning professori asjad välja tõsteti. See konkreetne juhtum jõudis kuningani, kes nõudis juurdluse alustamist. Olukorra tegi pikantsemaks ja tähtsamaks D. Sarcoviuse valimine rektoriks 1703. aasta lõpul. Ülikool kaotas aga 1703. aastal ühe oma eestkostja ja võitleja seoses kantsler E. Dahlbergi surmaga, see tegi edasise arengu, juurdeehitused ja ülikooli korralikult sisseseadmise problemaatilisemaks, seda eriti sõjaolukorda arvesse võttes.
Ülikooli Pärnu elu ilmestasid krooniline rahapuudus ja sisseseadmise probleemid, professoritele ja üliõpilastele jäi ettenähtud palk ja stipendium esimestel sõja-aastatel maksmata. Lisaks oli probleeme ülikooli peahoone korrashoiuga, nimelt lekkis äsja remonditud ülikoolihoone katus – probleem, mis ajaga kasvas ja nõudis hiljem põhjalikumat remonti, mis hõlmanuks tuhandete katusekivide väljavahetamist. Alatised olid probleemid korteritega nii professorite kui ka üliõpilaste majutamisel, pakuti välja ka ühiselamu loomist ja ühistoitlustamist. Ülikoolil oli ka kindel soov luua oma botaanikaaed, mis Tartus ei olnud teoks saanud sobiva krundi puudumisel. See jäi aga raha ja muude probleemide tõttu tegemata. Omaette muret tekitas kolimise algusaastatel igapäevaelus ka matemaatika professori S. Dimbergi pikk eemalviibimine, kelle ekspertiisi oli vaja tähetorni kavandamisel ja vajalike mõõteriistade soetamiseks.
1709. aasta oktoobris algas uus sõjaärevuse aeg ülikoolis. Järgmise aasta suvel viidi ülikooli raamatukogu ja senat Stockholmi, kus see osaliselt asub tänini, senati protokollid on tagasi Tartus. 1710. aasta suvel oli linnas ka katk ning suur osa linna elanikkonnast k.a professorid surid, s.h loogika ja füüsika professor M. Dau. Kuigi Peeter I lubas säilitada Pärnu ülikooli ja hoolitseda, et keegi ei kannataks puudust, ei olnud võimalik õppetööd Pärnus jätkata. Suur osa Pärnu elanikkonnast oli katku surnud ning üliõpilased ja professorid olid lahkunud või surnud, ülikooli vara oli Rootsi saadetud. Ka pärast Uusikaupunki rahu ei lubanud kohalikud olud Pärnus ülikooli taastada, nagu oli ette nähtud kapitulatsioonitingimustes, osaliselt akadeemilise kodanikkonna puudumise tõttu, aga ka Liivimaa rüütelkonna huvipuuduse tõttu.
Omaette vahepalana võib esile tuua Pärnus jätkunud tava kirjutada eestikeelset luulet ladinakeelsete dissertatsioonide eessõnaks, andes ilmselt vähese mõjuga, aga siiski märgilise panuse Eesti kirjakeele arengusse. Lisaks jätkas ülikool ka loa taotlemist, et trükkida saaks lõunaeestikeelseid ja lätikeelseid tekste, sõjaolukorra tõttu sellele probleemile vastust ei leitud ja kuningas vastavale palvekirjale ei vastanud.
Rootsi aja iseloomustus
Kuna kohalik õppejõudude kaader puudus, loodi see Tartusse kutsutud professoritega, kes säilitasid oma senised teaduskontaktid. Seetõttu kujunes ja arenes ka Tartu Ülikool oma õppetegevuses ühises Euroopa kultuuriruumis. Abi oli ka Lundi Ülikoolist. Õppeained filosoofiateaduskonnas jagunesid pärisfilosoofilisteks (loogika, dialektika, retoorika, eetika, poliitika) ja natuurfilosoofiaks, mis oli seotud loodusteadustega.
Õppetegevuse aluseks oli Petrus Ramuse (Pierre de la Ramée) õpetus, kes võitles selle eest, et teadus vabaneks teoloogia ja Aristotelese autoriteedist. Ajaloo käsitluses oli käsitlus jaotati neljaks üksteisele järgneva suurriigi ajastuks. Täppisteaduste alal on tähelepanuväärne, et Tartu Ülikooli matemaatikaprofessor ja rektor Sven Dimberg hakkas vähemalt 1693. aastast pidama loenguid Newtoni õpetusest – sellal polnud Newtoni gravitatsiooniteooria ka Inglismaal veel kõikjal omaks võetud. Njutoniaanliku füüsika õpetamine jäi siiski Dimbergi isiklikuks algatuseks ning pigem valitses toona samuti edumeelne, aristotellikule skolastikale vastanduv kartesiaanlus.
Olulist osa kultuuriloos etendas see, et paralleelselt organiseerimistöödega ülikooli rajamiseks toimusid ettevalmistused ülikooli trükikoja asutamiseks. Esimeseks Eestis trükitud raamatuks on peetud Henrik Boismanni disputatsiooni. Ülikooli trükikoja viimane trükis ilmus jaanuaris 1710. Üldse ilmus u 1500 üllitist. Academia Gustaviana trükikoja avamisega (avati ülikooli eelkäija Tartu gümnaasiumi juures) sai alguse raamatutrükkimine Eestis.
thumb|left|Tartu Ülikooli avamise kõne, rariteetse raamatu tiitelleht
Maarahva keel Tartu Ülikoolis
Ülikooli asutamisel lubati, et mitut rahvusgruppi ühendaval Liivimaal antakse haridust ka ümberkaudsete piirkondade elanikele – peale Lõuna-Eesti elanike veel läti ja ingeri-isuri keeles. Tegelikult toimus õppe- ja teadustöö ainult ladina keeles, sest sellel ajal ei olnud reaalne, et akadeemilist haridust võiks anda mõnes muus keeles. Eestlaste kui talurahva maakeel ei olnud veel arenenud kultuurkeeleks, milles oleks olnud võimalik teadustöö ja ülikooliharidus.
Kohalikud Rootsi võimuesindajad aga soodustasid pastorite ja riigiametnike kohaliku keele õpet. Kuningavõimu korraldusel pidid Baltimail riigiameteid taotlevad kandidaadid õppima vähemalt kaks aastat Tartu (või Pärnu) ülikoolis, et omandada elementaarne keeleoskus. (Korraldust jõustada siiski ei suudetud.) Kohaliku keele õppimine oli soodustav asjaolu õppestipendiumi saamisel. Eesti keele oskus oli õppejõududele vajalik, et olla suuteline otsustama, kas üliõpilase keeleoskus on nõutaval tasemel kirikuõpetaja või riigiametniku kohale asumiseks, samuti Tartu-perioodil ka suhtlemiseks Tõrvandi küla talupoegadega, sest see küla oli jagatud professorite vahel nende sissetulekute suurendamiseks.
Tartu Ülikooli kasvandikest on eesti keele arendamisel silmapaistev roll: Johann Gutslaff tõlkis lõunaeesti keelde Piibli ja Andreas Virginius 1686. aastal Uue Testamendi. Koos pojaga tõlkis Virginius eesti keelde ka osa Vanast Testamendist ning osales suure katekismuse ja lauluraamatu tõlkimises. Tallinna Toomkiriku eesti koguduse õpetajat Martin Gillaäust (1610–1686) peetakse esimeseks, kes mõistis, milline on eesti keeles omastav kääne.
Vaheperiood 1710–1802
Juba Liivimaa rüütelkonna kapitulatsiooniaktis, mis sõlmiti Riia alistumisel 4. juulil 1710, lubati pärast Pärnu alistumist ülikool säilitada ning varustada asjatundlike luterlike professorite ja harjutusmeistritega. Ülikooli renomee tõstmiseks kavatseti sinna saata õppima vene noormehi. Tingimuseks oli vaid, et Pärnu peab alistuma kokkuleppe alusel või sõjategevuses passiivseks jääma.
Lubadust säilitada Pärnus ülikool kordas Peeter I 12. oktoobril 1710, kui ta kinnitas Liivimaa kapitulatsioonipunktid. Ta koguni lisas täienduse: hoolitseda, et ülikoolis oleksid kohad täidetud ega tuleks kannatada puudust. Tingimuseks oli ainult, et võetakse ametisse professor, kes õpetab slaavi keelt.
1734. aastal määras keisrinna Anna Ivanovna asekantsleri H. J. F. Ostermanni uuesti asutatava Tartu ülikooli kuraatoriks ("kaitsjaks").
Keiserlik Tartu Ülikool
18. sajandi lõpul kattusid Vene keskvõimude hariduspoliitilised huvid kohaliku eliidi taotlustega. 21.–22. aprillil 1802 taasavati Tartu ülikool rüütelkondadest sõltuva Balti (provintsiaal)ülikoolina. 12. detsembril 1802 Aleksander I kinnitatud asutamisaktiga sai ülikoolist saksakeelne Keiserlik Tartu Ülikool (Kaiserliche Universität zu Dorpat; Императорский Дерптский университет, Imperatorski Derptski Universitet). Tartusse taasrajatud ülikool kujunes kogu saksa kultuuri mõju all olevate Venemaa keisririigi Balti provintside teaduselu keskuseks. Tartu ülikool kujunes vene ja saksa kultuuriruumi vaheliste teaduskontaktide sõlmpunktiks.
Pärast ülikooli taasavamist sai korraliseks patoloogia- ja teraapiaprofessoriks Daniel Georg Balk, kes avas 1. mail 1804 haigete ravimiseks ja tudengitele praktika andmiseks Riia mäel linnakodanik Dahlströmi majas 8–10 voodikohaga Clinicumi. Seda peetakse Tartu Ülikooli Kliinikumi alguseks. pisi|left|Endine Tartu Ülikooli kirik, [[Tartus, Jakobi tänav 1]] Ülikooli klassitsistlikus stiilis peahoone on ehitatud 1804–1809. Tartu õpperingkonna kuraatori Georg von Bradke ajal, aastatel 1856–1859 rajati juurde ka Tartu Ülikooli peahoone tiibhooned ja Tartu ülikooli kirik. pisi|[[Tartu Ülikooli peahoone]] Aastatel 1828–1838 koolitati Tartu Ülikooli Professorite Instituudis tulevasi professoreid Venemaa ülikoolidele.
Tartu ülikooli dünaamiline areng kestis aastatel 1820–1890, millest aastaid 1855–1880 on peetud akadeemilise enesekesksuse ajastuks, kuid vilistlaste silmis hoopis teiseks õitsenguajaks. Seal õppisid või õpetasid galvanoplastika leiutaja Moritz Hermann Jacobi, kaasaegse embrüoloogia üks rajajaid Karl Ernst von Baer, füüsikalise keemia üks rajajaid Wilhelm Ostwald, vere hüübimise fermentatiivse teooria ja vereülekande aluste väljatöötaja Alexander Schmidt jpt.
Esimesed üliõpilasorganisatsioonid tekkisid maiskondlike korporatsioonidena. 1816. aastal palus rektor Friedrich Eberhard Rambach Tartu politseimeistrilt linna valvama ühte kasakapolku, et ära hoida sõda üliõpilaste vahel. 1824–1855 olid korporatsioonid ametlikult keelatud, 1862. aastal korporatiivne üliõpilasriik legaliseerus.
Eesti üliõpilaste koondumine algas 1870. aastal "Kalevipoja" ühislugemistelt. Kalevipoja-õhtutelt sai alguse Eesti Üliõpilaste Selts (1873–1881 tegutseti seltsi Vironia nime all). 1884. aastal pühitseti Eesti Üliõpilaste Seltsi lipp, sinimustvalge trikoloor.
thumb|[[Vana Anatoomikum rajati 19. sajandil]]
1889. aastal alanud venestuslaines muudeti Tartu ülikool tavaliseks Venemaa kõrgemaks õppeasutuseks Imperatorski Jurjevski Universitet (Императорский Юрьевский университет). 1895 kehtestati õppekeeleks vene keel. Venestusajal Tartu ülikoolis muudeti õppetöö 1893. aastaks täielikult venekeelseks, mitmed tunnustatud saksa ja baltisaksa õpetlased lahkusid Saksamaale. Hoolimata suurtest muudatustest üliõpilaskonnas ja professuuris jäi Tartu vene ülikool rahvusvaheliseks teaduskeskuseks. Tartu ülikooli erilisus Venemaa kontekstis seisnes selles, et ta haris impeeriumile kõigis teadusvaldkondades silmapaistvaid teadlasi ja kõrgemaid riigiametnikke, eriti õiguse ja diplomaatia valdkonnas.
Esimene maailmasõda ja Saksa okupatsioon
17. augustil 1915 lubati naised nii Tartu Ülikoolis kui ka teistes Venemaa Keisririigi kõrgkoolides meestest täitmata õppekohtadele täieõiguslike üliõpilastena. Muudatus oli seotud esimese maailmasõjaga, mis viis paljud mehed rindele ja mille tõttu leiti olevat sobilik naiste õigusi laiendada täitamaks vabaks jäänud õppekohti. Õigus vabakuulajatena ülikooli õppetööst osa võtta oli naistel juba 1905. aastast.
Maailmasõja keerises häiris 1915. aastast alates akadeemilist elu ülikooli varade ja isikkoosseisu evakueerimine. 1918. aasta veebruaris toimunud Eesti okupeerimine Saksa keisririigi vägede poolt, venekeelse ülikoolihariduse keelamine okupatsioonivõimude poolt 20. märtsiks tähendas Tartus vene ülikooli lõppu 1918. aasta kevadel ja vene ülikooli "vabatahtlik" evakueerumine Voroneži vabastas tee uuele saksa provintsiülikoolile – Balti Hertsogiriigi provintsiaalülikoolile (Landesuniversität Dorpat).
Provintsiaalülikool avati 15. septembril 1918, kuid oli sunnitud paari kuu pärast oma tegevuse lõpetama. 1918. aastal oli Tartu Ülikooli (Landesuniversität Dorpat) Tartu Ülikooli rektor Saksa okupatsiooni ajal Karl Dehio, viimane sakslasest ülikooli rektor. Saksa võimude poolt määrati ülikooli kuraatoriks prof. dr. Theodor Schiemann. 27. novembril 1918 andis sõjaväekomando komandör Tartu ülikooli üle Eesti Ajutise Valitsuse moodustatud komisjonile.
Eesti aeg Tartu Ülikoolis
1. detsembril 1919 alustas ülikool tööd eestikeelse Eesti Vabariigi Tartu Ülikoolina. Õppetööga tegi algust 347 üliõpilast, kellest 90% olid eestlased. Pärast Vabadussõja lõppu 1920. aastal hakkas tudengite arv kiirelt kasvama ning sama õppeaasta lõpuks oli tudengite arv juba enam kui kahekordistunud.
1919. aastal alustati õppetööd viie teaduskonnaga: õppida sai arstiteadust, filosoofiat, matemaatika- ja loodusteadusi, veterinaariat ja põllumajandust. Peatselt lisandusid usuteaduskond ja õigusteaduskond.
Esialgset õppejõudude nappust aitasid leevendada kutsutud teadlased ja õppejõud Soomest, Rootsist ja Saksamaalt, kes aga ei osanud eesti keelt.
Algul juhtis ülikooli kuraator. 1920. aastal Tartu Ülikooli rektoriks nimetatud Henrik Koppelist alates on juhtunud, et enamiku ülikooli rektorite perekonnanimi algab K-tähega. Kuni 1937. aasta lõpuni kuulus ülikooli rektori ametikoht katkematult Eesti Üliõpilaste Seltsile.
1926. aastal asus rahaminister Leo Sepp seisukohale, et tarvitusele tuleks võtta kõik võimalikud abinõud, et vähendada üliõpilaste arvu, kuna ülikooli ülalpidamise kulud on riigile üle jõu.
1. jaanuaril 1938 jõustus ülikoolide seadus ja Eestis oli kaks samaõiguslikku ülikooli: Tartu Ülikool Tartus ja Tallinna Tehnikaülikool Tallinnas. Uue põhiseaduse alusel olid mõlema ülikooli rektorid Riiginõukogu liikmed.
Aastail 1919–1939 lõpetas Tartu Ülikooli usuteaduskonna 241, õigusteaduskonna 1618, majandusteaduskonna 816, arstiteaduskonna 798, arstiteaduskonna rohuteadusosakonna 336, arstiteaduskonna kehakasvatusosakonna 40, filosoofiateaduskonna 756, matemaatika-loodusteaduskonna 538, loomaarstiteaduskonna 219, põllumajandusteaduskonna 313 ja põllumajandusteaduskonna metsandusosakonna 76 isikut, kõik kokku 5751 vilistlast. Kuna alates 1. detsembrist 1919 kuni 1. detsembrini 1933 oli ülikooli vastu võetud 13 493 üliõpilast ja arvestades ülikooli kursuse läbivõtmiseks kuni kuus aastat, järelikult oli ülikooli lõpetanud 42,6% immatrikuleerituist.
Tartu Riiklik Ülikool
Esimesel nõukogulikul õppeaastal 1940/1941 suleti üliõpilasühendused ja akadeemilised seltsid ning katkesid senised teaduskontaktid Lääne-Euroopa teaduskeskuste ja ülikoolidega. Õppekavad ühtlustati Nõukogude Liidus kehtivatega. Mindi üle üleliidulisele õppekorraldusele: kehtestati kursuste süsteem, õppekavadesse lisati kohustuslikena uuest ideoloogiast marksismist-leninismist lähtunud õppeained, NSV Liidu ajalugu. Vabariigi presidendi dekreediga 06.08.1940 likvideeriti usuteaduskond. 09.10.1940 kinnitas Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu Tartu Riikliku Ülikooli ajutise põhikirja. Eesti NSV RKN määrusega 09.10.1940 sai ülikooli ametlikuks nimeks Tartu Riiklik Ülikool (TRÜ). 28.09.1940 viidi Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega majandusteaduskond Tallinna Tehnikaülikooli juurde. 1940–1941 allus ülikool Eesti NSV Hariduse Rahvakomissariaadile. Vastavalt 9. oktoobril 1940 kinnitatud Tartu Riikliku Ülikooli ajutisele põhikirjale oli TRÜ-s kuus teaduskonda: arsti-, ajaloo-keele-, matemaatika-loodus-, õigus-, põllumajandus- ja loomaarstiteaduskond.
Saksa okupatsioonivõimude saksakeelne Ostland-Universität in Dorpat kavandati kogu Baltikumile. Kuid hetkevajadusi arvestades avati eestikeelsena Eesti Omavalitsuse Tartu Ülikool, mis tugines 1938. aasta ülikooliseadusele. Sõja tingimustes olid eelistatud arsti-, loomaarsti- ja põllumajandusteadused.
1944. aasta sügisel jätkati 1941. aasta suvel pooleli jäänud ümberkorraldusi. Ülikool allutati Eesti NSV Hariduse Rahvakomissariaadile ja alates 1946. aastast NSV Liidu Kõrgema Hariduse Ministeeriumile. 1949. ja 1950. aasta alguse kataklüsmid ja repressioonid ei jätnud puudutamata ka ülikooli. 1944. aasta sügisel alustas Tartu Riiklik Ülikool tööd seitsme teaduskonnaga: ajaloo-keele-, arsti-, matemaatika-loodus-, õigus-, põllumajandus-, loomaarstiteaduskond ja kehalise kasvatuse instituut. 1946. aastal eraldus põllumajandusteaduskonna metsaosakond, omaette metsandusteaduskonnaks. Aastail 1947–1948 jagunes TRÜ matemaatika-loodusteaduskond ajutiselt füüsika-matemaatika ja bioloogia-geograafiateaduskonnaks. thumb|Peahoone põleng 1965. aastal 1951. aastal loodi ülikooli veterinaariateaduskonna, põllumajandusteaduskonna ja metsandusteaduskonna baasil Eesti Põllumajanduse Akadeemia. Aastail 1955–1963 kuulus kehakultuuriteaduskond omaette osakonnana arstiteaduskonna koosseisu, 1963. aastal taastati kehakultuuriteaduskond. 1961. aastal jagunes matemaatika-loodusteaduskond kaheks: bioloogia-geograafia ja füüsika-matemaatikateaduskonnaks. 1967. aastal jagunes TRÜ füüsika-matemaatikateaduskond füüsika-keemia- ja matemaatikateaduskonnaks. 1968. aastal eraldus õigusteaduskonnast majandusteaduskond. 16.04.1973 moodustati Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna baasil kaks eraldi teaduskonda: ajalooteaduskond ja filoloogiateaduskond. pisi|left|Ülikooli asutamise 350. juubeli auks nimetati 1982. aastal ülikooli järgi [[Tartu ülikool 350|üks mäetipp Pamiiri mäestikus]] Tartu Riikliku Ülikooli rektoraadi moodustasid ülikooli rektor, neli prorektorit (teadus-, haldus- ja kaks õppeprorektorit) ning tähtsamate ühiskondlike organisatsioonide juhid eesotsas EKP TRÜ Komitee sekretäriga. Õppetegevuses jagunesid teaduskonnad osakondadeks ja osakonnad kateedriteks. Teaduskonna tööd juhtis dekanaat eesotsas dekaaniga, kelle kinnitas kolmeks aastaks ametisse rektor.
Peale teaduskondade koosseisus olevate erialakateedrite olid veel üleülikoolilised kateedrid: marksismi-leninismi aluste (alates 1944/45. õppeaastast NLKP ajaloo kateeder), poliitilise ökonoomia ning dialektilise ja ajaloolise materialismi (alates 1945/46. õa filosoofia), sõjalise õpetuse, pedagoogika ja metoodika ning 1964. aastast teadusliku kommunismi kateeder.
Pool sajandit pärast eestikeelse ülikooli avamist oli üliõpilaste arv üle 4100 ja neist 81% olid eestlased. Teaduskondi oli kaheksa, üliõpilaste arvult oli suurim arstiteaduskond.
Ülikool taasiseseisvas Eestis
pisi|Taasiseseisvunud Eestis on ülikool asunud laienema Maarjamõisa väljale. Sinna on rajatud näiteks [[Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituut|tehnoloogiainstituut, Chemicum ja Physicum]] Aastail 1989–1992 muudeti Tartu ülikooli organisatsiooni ja akadeemilist sisu ning taastati akadeemilised traditsioonid.
1990. aastatel rajati mitu kolledžit:
Rajatud on ka uusi õppehooneid. Nende seas näiteks Biomeedikum (1999), matemaatika-informaatikateaduskonna õppehoone (2003), Chemicum (2009), Omicum (2011) ja Physicum (2014).
2005. aasta augustis ühines Tartu Ülikooliga Viljandi Kultuuriakadeemia.
2016. aastal jõustus reform, millega koondati erinevad struktuuriüksuses nelja valdkonna alla. Otsus kinnitati vaatamata teaduskondade avalikule protestile, mida ajakirjanduses vedasid eest eelkõige õigus- ja usuteaduskond. Otsuse aluseks toodi administratiivsed põhjendused, mis ei pidavat mõjutama õppe- ja teadustööd.
Enne seda oli ülikoolil üheksa teaduskonda (arstiteaduskond, filosoofiateaduskond, kehakultuuriteaduskond, loodus- ja tehnoloogiateaduskond, majandusteaduskond, matemaatika-informaatikateaduskond, sotsiaal- ja haridusteaduskond, usuteaduskond ja õigusteaduskond) ja neli kolledžit. Pärast reformi on ülikoolis humanitaarteaduste ja kunstide valdkond, sotsiaalteaduste valdkond, meditsiiniteaduste valdkond ning loodus- ja täppisteaduste valdkond.
Verhuulitsa käpaliste püsielupaik
Verhuulitsa käpaliste püsielupaik on Võru maakonnas Setomaa vallas asuv käpaliste kaitseala (püsielupaik). Seal kaitstakse Värska oja lammil kasvavaid käpalisi. Kaitseala pindala on 19,55 ha.
Varem kaitsti sealseid taimi (pms käpalised) Verhuulitsa liigikaitseala kaudu. See kaitseala moodustati 1989.
Seal kasvab Russowi sõrmkäpp.
Antonio Roldán
pisi|paremal Antonio Roldán Reyna (15. juuni 1946 México]) oli Mehhiko poksija.
Delgado võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1968. aasta México olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. See oli võit kohtuniku vaieldava tegevuse läbi. Vastane Albert Robinson (USA) juhtis kohtumist, kui kohtunik tegi talle kaks vaieldavat märkust, Robinson diskvalifitseeriti ja võitjaks kuulutati Roldán.
Delgado poksis veebruarist 1969 kuni septembrini 1973 elukutselisena. Ta pidas kokku 6 kohtumist, millest võitis 3 (neist 2 nokaudiga) ja kaotas 2 (neist 1 nokaudiga) kohtumist ning 1 kohtumine jäi viiki.
Tõnu Tormis
Haridus
Tõnu Tormis lõpetas 1978 G. Otsa nim. Tallinna Muusikakooli koorijuhtimise erialal.
Tegevus muusikuna
Oli a-st 1975 kammerkoori Ellerhein ning 1981-2019 sellest välja kasvanud professionaalse Eesti Filharmoonia Kammerkoori laulja. Mängis ansamblites Toonika (rütmikitarr, vokaal) ning Ornament ja Noor Eesti (basskitarr).
Tegevus fotograafias
Tormis oli aastatel 1976–81 Tallinna Pioneeride ja Koolinoorte Palee fotoringi juhendaja. Fotograafiaga tegelnud a-st 1974. Liitus 1981 fotogrupiga "Stodom". Oli 1985 "Fotoring "O" asutajaid. Teinud portree- (pms kultuuritegelaste fotod) ja meditatiivset maastikufotot ning dokumentalistikat. T. kõrge pildikultuuriga fotod loovad assotsiatiivseid seoseid. A-st 1977 teinud u 20 isikunäitust, sh: „Kolmas“ (1981), „Juulikillud. Nägemisharjutusi“ (1982), „Cabaret“, (1984) ja „Mõni mägi“ (1994, nimiseeria fotoalbumina 1997). Osalenud paljudel välisriikides toimunud näitustel. Teinud 1994 Reklaamitelevisioonis autorisaate „Fotovisioon esitab: Tõnu Tormis“ (rež. J. Nõgisto).
“Kuberneri surm”. Proovisaalist lavale (72 fotot)
1977 TRA Draamateatri fuajee 1978 TRA Draamateatri fuajee
Kammerkooriga “Ellerhein” Novosibirskis (1976) (108 fotot) / Inimesteta pildid (1975-1978) (61 fotot)
1978 Kiek in de Kök’i fotokelder
14 pilti Epust (1978) / 49 fotot (1977-1980)
1981 Viljandi rajooni kultuurimaja fotonäitusesaal 1981 Haapsalu KEK 1981-1982 A. H. Tammsaare muuseum 1982 Tartu Riiklik Kunstimuuseum 1983 Pärnu teater
Juulikillud. Nägemisharjutusi (42 m/v ja 3 värvifotot)
1982 Kiek in de Kök’i fotokelder 1987 Tartu Linnamuuseum
Cabaret (ka Varietee)
1984 Bollnäs 1984 Söderhamn 1985 Tampere 1985 Kiek in de Kök’i fotokelder 1986 Tartu Linnamuuseum 1988 Murmansk 1988 Rostov
Mõni mägi
1994 Tallinna Linnagalerii 1995 Tohisoo mõis (osaliselt) 1995 Café Camera, Helsingi (osaliselt)
Ühepäevanäitus
1997 (“Mõni mägi” raamatuesitlusel), Vanalinna Muusikamaja
On Pärt
2002 Rakvere Muuseum 2002 Kopenhaagen, Taani Raadio kontserdisaal 2005 Tallinn, Estonia kontserdisaal 2005 Tartu, Vanemuise kontserdimaja 2005 Rakvere Näitustemaja 2006 Assauwe torn, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum 2006 Goetheanum, Dornach, Šveits 2008 Rennes’i ooperimaja, Prantsusmaa 2016 Tartu Kõrgema Kunstikooli galerii Noorus 2017 Tartu Linnaraamatukogu 2018 VEMU, Tartu College, Toronto 2019 Flagey kultuurikeskus, Brüssel
Raamatud
Mõni mägi: 44 fotot 1984–1994. Autori kirjastus, 1997.
Paul Hillier & Tõnu Tormis, On Pärt. Copenhagen: Theatre of Voices Edition, 2005.
Eesti Filharmoonia Kammerkoor 35 : ajalugu piltides = Estonian Philharmonic Chamber Choir : history in pictures / [fotod: Tõnu Tormis ... jt. ; kujundus: Mari Kaljuste, Tõnu Tormis ; toimetaja Anneli Ivaste, fotoallkirjade toimetaja Tõnu Tormis].
Eesti Filharmoonia Kammerkoor = Estonian Philharmonic Chamber Choir / [fotod: Tõnu Tormis ... jt. ; kujundus: Mari Kaljuste, Tõnu Tormis ; tõlge inglise keelde Kaja Kappel]. Eesti Filharmoonia Kammerkoor 2012.
''Kammerlauljad. Eesti Filharmoonia Kammerkoor 40'' (2022). Fototoimetaja ja kujundaja
Bibliograafiat
Peeter Linnap, "Tõnu Tormise visuaalökonoomia", Peeter Linnap, Intellektuaalne kunst: kirjutisi fotograafidest. (Silmakirjad 6). Tartu: Tartu Kõrgem Kunstikool, 2012, lk. 183-188.
Vt. ka http://ise.elnet.ee/search~S2*est/?searchtype=X&searcharg=tõnu+tormis&searchscope=2&SORT=DZ&extended=0&SUBMIT=OTSI+&searchlimits=&searchorigarg=Xpeeter+tooming
Sünteetilised kütused lennunduses
Sünteetilist kütust valmistatakse vesiniku eraldamisel veest ja süsiniku eraldamisel atmosfääris sisalduvast süsihappegaasist. Seejärel lisatakse vesinikule süsinik ning tulemuseks on sünteetiline kütus. See põhineb puhtalt taastuvenergial (päikese-, hüdro- ja tuuleenergia), ning selle kasutamisel eraldub nullilähedane kogus heitgaase atmosfääri.
Takistused
Erinevalt biokütustest, mis on valmistatud põllumajandusjääkidest jmt, on sünteetilised kütused pikaajalise kasuga protsess, mis suudab muuta lennunduse mõju keskkonnale märkimisväärselt ning efektiivselt. Selle saavutamiseks on aga vaja jagu saada raskustest, mis on siiani takistanud sünteetilise kütuse laialdast levikut.
1) Tehnoloogilised murekohad − kuna lennundus vajab pidevat turvalisuse kontrolli, siis uue kütuse importimine lennundusse nõuaks pikka ning ka väga kulukat protsessi. Lennunduses tuleb alati turvalisus ennekõike ning sünteetilise kütuse kasutus igapäevases lennunduses oleks hiiglaslik ja väga oluline samm lennunduse arengus. Selleks, et see kütus leiaks laialdast kasutust, on kõigepealt vaja läbi viia mitmeid teste ning turvakontrolle. Praeguseks pole leidunud taolisi firmasid, kes on nõus võtma seda vastustust enda peale, kuna läbipõrumise risk on suur ning võimalikud kasud pole firmadele riski võtmist väärt.
2) Kütuse hind − kuna lennufirmad soovivad võimalikult vähe kütuse eest maksta, siis neile see korda ei lähe, et sünteetilised kütused on keskkonnasõbralikumad, kui nende hind on tavalisest petrooleumkütusest kallim. Lennunduse valdkond on juba piisavalt kulukas ettevõtetele, et iga lisakulutuse sisse võtmine on alati väga kaheldav. Seega juhul, kui sünteetilise kütuse hind pole odavam või sama hinnatasemega, siis selle oodatav laialdase leviku tõenäosus suurte lennundusettevõtete hulgas on väga väike.
3) Dokumentatsioon − kuna lennundus peab olema võimalikult turvaline, on vaja saada vajalikud dokumendid ja load riiklikul tasandil, et üldse sünteetilisi kütuseid tootma ning seejärel neid ka kasutama hakata lennukites.
Väljavaade
Sünteetilised kütused on vajalikud tänapäeva maailmas, et ära hoida õhusaaste süvenemist. Eesmärk on, et lennundus oleks puhtam ning väheneks CO2 tase õhu koostises. Samuti tõuseksid ka energiaressursid ning langeksid muude sõidukite kütusehinnad. Alternatiivkütused vähendavad heitgaaside teket ning põhineksid taastuvenergia ressurssidel ning see oleks suur edusamm ühiskonnas, et parendada Maa kvaliteeti ja puhtust.
Akademija
Akademija on alev Leedus endise Kaunase maakonna aladel Kaunase rajoonis. Alev asub Kaunase linna serval, Nemunase jõe lõunakaldal. Seal asub Akademija valla halduskeskus. Vaatamisväärsusteks on Kaunase kindluse Marva fordi varemed, Obelynė park ja professor Tadas Ivanauskase majamuuseum. Asula hakkas kasvama 1964. aastal, kui sinna toodi Leedu Põllumajanduse Akadeemia, nüüdne Aleksandras Stulginskise Ülikool. Alev moodustati 1999. aastal, mil see eraldati Noreikiškėse külast. 2001. aastal oli alevis 4213 elanikku.
Tõstamaa liigikaitseala
Tõstamaa liigikaitseala on endine liigikaitseala Pärnu maakonnas Pärnu linnas, Ermistu ja Pärakülas. Kaitseala pindala on 24,5 (või 25 ha ).
Kaitseala moodustati 1958, et kaitsta merikotkast ja tema elupaika. Samuti oli alal leitud seeneliik taiga‑peenpoorik.
2020. aastal arvati see ala riikliku kaitse alt välja.
Gacrux
pisi|Lõunaristi tähtkujus on Gacrux ülemine oranž täht Gacrux (ka Gamma Crucis, γ Crucis) on Lõunaristi tähtkuju heleduselt kolmas ja tähistaeva heleduselt 26. täht.
Gacrux on Maale lähim M-klassi punane hiid ning asub 88 valgusaasta kaugusel. See on Päikesest ainult 30% massiivsem, kuid on 820 korda heledam ja selle diameeter on 42 korda suurem.
Tiiu-Ann Salasoo
Tiiu-Ann Salasoo (aastani 1955 Jalak, sündinud 23. märtsil 1932 Tallinnas) on eesti botaanik, pedagoogika- ja keeleteadlane.
Elulugu
Tiiu-Ann Salasoo sündis ajakirjaniku Evald Jalaka ja Heline-Rosalie (Helmi) Rosenbergi (1903–1975) tütrena. Ta põgenes 1944. aastal suure põgenemise lainega Saksamaale ja elab aastast 1947 Austraalias.
Ta lõpetas 1953. aastal Sydneys eksternina gümnaasiumi ning seejärel 1965. aastal Sydney Ülikooli loodusteaduskonna botaanika erialal (loodusteaduse magister 1973; väitekiri "Growth and flowering in some native Australian plants") ja 1976. aastal New England College'i pedagoogika erialal. Täiendas end aastast 1985 lingvistika erialal Sydney Ülikoolis ja Tartu Ülikoolis. Oli aastatel 1966–1973 Sydney Ülikooli botaanika osakonna teadur taimefüsioloogia erialal ning abiõppejõud (tuutor) ja magistrant, aastatel 1974–1985 Uus-Lõuna-Walesi osariigi Tehnilise ja Täiendushariduse Ministeeriumi uurimisosakonna teadur ja vanemteadur, aastatel 1985–1991 juhataja. 1979. aastal töötas ta uurijastipendiumiga vanemteadurina USA-s Oregoni Ülikooli pedagoogikateaduskonnas, 1989. aastal oli kutseharidust käsitleval uurimistööl USA-s, Inglismaal, Šotimaal, Rootsis ja Soomes.
Teadustöö
Tiiu-Ann Salasoo uurimisvaldkonnad on taimefüsioloogia, kutseharidus, eesti keele kui võõrkeele õpetamine ja omandamine. Tema magistritööna tehtud esmakordse fenoloogilise uurimuse tulemused Austraalia taimede kasvu ja õitsemise kohta võeti kasutusele kooliõpikutes. Õppekavades rakendati ka umbes 17 aasta jooksul tehtud ja peamiselt aruannetena vormistatud kutseharidusuurimuste (nt "Evaluation report of the graduate student records office at the College of Education", Eugene, University of Oregon, 1979 jt) tulemusi.
Tiiu-Ann Salasoo on esinenud ettekannetega konverentsidel ja kongressidel, sealhulgas Eestis. Ta on osalenud Austraalia riiklikes hariduskomiteedes inseneriteaduse, rakendusmeditsiini, keskkonnakaitse jt aladel. Ta on olnud Austraalia Eesti Seltside Liidu rahvusliku kasvatuse ja kultuuriala juhataja (1979–1982), korraldanud eesti keele võtmise Uus-Lõuna Walesi osariigi gümnaasiumi õppekavasse, olnud seltsi eesti keele õpingute koordineerija ning edendaja, õpetajatele eesti keele kursuste korraldaja, õpikute koostaja ja õppekirjanduse ning informatsiooni vahendaja. Koostöös Sydney Ülikooli ja Tartu Ülikooliga on ta uurinud lapse keeleomandamist.
Tiiu-Ann Salasoo on Austraalia Taimefüsioloogia Seltsi liige (1965–1975), Ameerika Haridusliku Uurimisseltsi liige (aastast 1979), Austraalia Rakenduslingvistika Seltsi liige (aastast 1985), Kanada Soome-Ugri Seltsi liige (aastast 1993).
Isiklikku
Inno Salasoo on tema abikaasa.
Gołków
Gołków on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Piaseczno maakonnas Piaseczno vallas. Gołków asub Piaseczno kesklinnast ligi 6 km edelas ja Varssavi kesklinnast umbes 21 km lõunas.
Gołków on asutatud 16. sajandi teisel poolel.
Kościuszko ülestõusu ajal 9.–10. juulil 1794 toimus küla lähedal Poola ja Vene vägede vahel Gołkówi lahing.
Orgaaniline süntees
Orgaaniline süntees on orgaanilise ühendi (produkti) saamiseks kasutatav orgaaniline reaktsioon või mitmete reaktsioonide jada koos vajalike keemiliste ja füüsikaliste protseduuride rakendamisega. Sünteesil on enamasti tegu keerukama struktuuriga ühendite saamisega lihtsamatest ühenditest.
Orgaaniliste ühendite hulk on praktiliselt lõputu ja orgaaniline süntees on oluline orgaanilise keemia haru. Tulenevalt orgaanilise sünteesi laiaulatuslikkusest on sellel alal välja kujunenud mitmed olulise spetsiifikaga alad.
Metodoloogia
Kuigi valdavat osa orgaanilisi ühendeid pole kunagi sünteesitud, saab kirjandusest metodoloogilisi lahendusi teatud reaktsioonitüüpide teostamiseks.
Täissüntees
Orgaanilises keemias tähendab täissüntees keeruliste orgaaniliste ühendite sünteesi lihtsamatest lähteainetest (reagentidest) ilma bioprotsesside abita ja ei kasutata looduslikust materjalist eraldatud lähteaineid.
Asümmeetriline süntees
20. sajandi keskpaigast alates on arendatud asümmeetrilise sünteesi meetodeid, mis võimaldavad saada kiraalse ühendi korral ühe enantiomeeri.
Sünteesi planeerimine
Suurte keeruliste molekulide korral kasutatakse nn retrosünteetilist analüüsi. See tähendab, et lõppmolekul jagatakse mõtteliselt lihtsamateks struktuuriüksusteks, mida saaks sünteesida tavalistest lähteainetest.
Robert Friedrich Wilhelm Rinne
Robert Friedrich Wilhelm Rinne (14. jaanuar 1872 Reigi – 23. aprill 1944 Bromberg) oli baltisaksa päritolu Eesti arst.
Ta lõpetas Tartu Kubermangugümnaasiumi ja astus aastal 1895 Kiievi ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1898 arsti astme väärilisena.
Aastal 1899 töötas ta Peterburis Coongelinni erahaiglas, aastal 1900 oli ta arstiks Dünamünde 25. diviisi haiglas ja oli aastatel 1901–1919 Peterburi Evangeelse Haigla ordinaatoriks, lisaks oli ta aastatel 1902–1906 Püha Olga haigla ordinaatoriks. Aastatel 1919–1921 oli ta Eesti Vabadussõjas 1. evakuatsioonihospitali arst. Aastatel 1922–1939 oli ta Kohtla-Järve Riigi Põlevkivitööstuse ambulatooriumis arstiks.
Dr. Robert Rinne hukkus 23. aprillil 1944 Brombergis.
Isiklikku
Tema isa Gustav Felix Rinne oli Reigi ja Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja, vanaisa Wilhelm Friedrich Rinne oli Reigi Jeesuse koguduse õpetaja, vanavanaisa Johann Friedrich Rinne oli Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja, onu Leopold Bernhard Wilhelm Rinne oli Hanila ja Varbla koguduse õpetaja.
Robert Salem
Robert Salem (sündinud 28. augustil 1930 Vologdas Venemaal) on eesti keemik.
Elulugu
Robert Salem on muusikariistade töökoja töölise (mehaaniku) poeg.
Lõpetas 1948 Tartu Õhtukeskkooli, 1953 Moskva Keemiamasinaehituse Instituudi, 1959 samas aspirantuuri, keemiakandidaat (1960, samas), väitekiri "Влияние элементов конструкций на коррозионный процесс. (Щелевая коррозия.)", keemiadoktor (1985, Moskva D. I. Mendelejevi nimeline Keemiatehnoloogia Instituut), väitekiri "Поверхостные явления на границе металл-жидкость". Oli 1953–56 Kohtla-Järve Põlevkivitöötlemise Kombinaadi insener-mehaanik, 1953–63 Moskvas Keemiamasinaehituse Instituudi nooremteadur ja Üleliidulise Vooluallikate Instituudi vanemteadur, 1963–91 D. I. Mendelejevi nimelise Keemiatehnoloogia Instituudi dotsent, aastast 1991 Venemaa Teaduste Akadeemia Kõrgema Keemiakolledži professor. Koostanud õpikuid.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: pinnanähtuste füüsikaline keemia, elektrokeemia, elektrilise kakskihi struktuur faasidevahelisel eraldusjoonel. Faasidevaheliste potentsiaalide termodünaamilise teooria ning metalli ja elektrolüüdilahuse piiril tekkiva elektrilise kakskihi ehituse teooria autor. Korduvalt esinenud ettekannetega elektrilise kakskihi-alastel sümpoosionidel. Üle 80 teadustrükise.
Saunametsa kalmistu
pisi|293x293px|Saunametsa kalmistu sissepääs Saunametsa kalmistu on kalmistu Järvamaal Türi linna edelaosas samanimelise metsa serval.
Rahvusgalerii
pisi|Rahvusgalerii
Saunametsa kalmistu
Kalmistu avati 13. augustil 1951 ning aastatel 1952–1960 oli see piirkonna ainus kalmistu, kuhu maeti peamiselt endise Türi kihelkonna elanikke. Matmiste arv vähenes pärast Kõrgessaare kalmistu avamist 1960. aastal.
Tėveliai
Tėveliai (žemaidi Tievelē) on küla Leedus Skuodase rajoonis Mosėdise vallas Bārta jõe ääres.
Rahvusgalerii
thumb|Muuseumi peasissekäik Rahvusgalerii (inglise keeles National Gallery) on kunstimuuseum Londonis.
Rahvusgalerii kogudes on rohkem kui 2300 maali, suuremalt jaolt püsiekspositsioon. Kogud ulatuvad Cimabue varastest teostest (13. sajandist) impressionistideni. Eriti esinduslik on muuseumi Madalmaade, Itaalia vararenessansi ja 17. sajandi Hispaania maalikunsti kogu. Teiste Euroopa muuseumitega võrreldes on kogu väike, kuid ülevaatlik.
Saunametsa kalmistu
Kalmistut laiendati aastatel 1994-1995.
Rahvusgalerii
Muuseumi kollektsioon kuulub Suurbritannia kuningriigile ja põhikollektsiooni külastamine on kõigile tasuta. 2011. aasta seisuga oli Rahvusgalerii külastatavuselt maailma neljas muuseum. Seda edestasid üksnes Pariisis asuv Louvre, New Yorgis asuv Metropolitani muuseum ja Londonis asuv Briti muuseum. Sel aastal külastas muuseumi 5,25 miljonit inimest.
Ajalugu
Rahvuslikule kunstikogule pandi alus 1824. aastal, kui Briti valitsus ostis pankur John Julius Angersteinilt 38 olulist maali, sealhulgas Raffaeli ja Rembrandti teoseid. Aastatega kasvas kogu rikaste annetajate toel, kes kinkisid nii raha kui ka kunstiteoseid. Seega erineb Rahvusgalerii enamikust Mandri-Euroopa rahvusgaleriidest, mis said alguse mõne kuninga või vürsti kunstikogu natsionaliseerimisest.
Londoni kesklinnas asuva galerii peahoone projekteeris William Wilkins klassitsistlikus stiilis ja see valmis 1832–1838. See on kolmas Rahvusgalerii hoone, millest on muutumatult säilinud vaid fassaad, ülejäänud hoonet on tükkhaaval laiendatud ja uuendatud. Peahoonest vasakul asub uus 1991. aastal avatud Sainsbury tiib, mille projekteerisid arhitektid Robert Venturi ja Denise Scott Brown. Ruumipuuduse tõttu asutati 1897 Tate'i galerii, kus esitletakse briti kunsti.
Yasutarō Matsuki
Yasutarō Matsuki (jaapani keeles 松木 安太郎 Matsuki Yasutarō; sündinud 28. novembril 1957 Tokyos) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Aktiivne investeerimine
Aktiivne investeerimine on investeerimine, mille puhul investor tegeleb ise aktiivselt ja pidevalt oma varade ostu ja müügiga. Aktiivse investeerimise puhul valib investor ostmiseks varasid ja jälgib siis varade väärtuse muutumist ning teeb edasimüümise otsuseid. Aktiivne investeerimine nõuab rohkem aega ja teadmisi kui passiivne investeerimine.
Yasutarō Matsuki
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1984–1986 11 mängu.
Aktiivne investeerimine
Aktiivsel investeerimisel ootavad investorid lühiajalist ehk kohest tulu. Passiivse investori väärtuselooja on ajastus.
Aktiivne investeerimine on nt kinnisvara ost, eesmärgiga see kasumiga edasi müüa. Selleks peab aktiivselt jälgima turu pakkumisi ja olema kursis turu hindadega, et osata adekvaatselt hinnata, millised tehingud võiksid lähiajal kasumit toota. Väärtus saab tõusta kas turuhindade tõusul või projekti arendamisel ja uuendamisel.
Aktsiate puhul on aktiivne investeermisega tegemist, kui ostetakse väärtpabereid eesmärgiga need lähiajal kasumiga edasi müüa. Ka see nõuab pidevat turu jälgimist ja sellest aru saamist.
Aktiivsel investeerimisel on ka omad miinused:
Salzburgi toomkirik
Salzburgi toomkirik (saksa keeles Salzburger Dom, baieri keeles Soizburga Dom) on 17. sajandil ehitatud barokk-kirik Austrias Salzburgis. See on Salzburgi roomakatoliku peapiiskopkonna peakirik. Salzburgi toomkirik on pühitsetud pühale Rupertile ja pühale Virgilile.
Kirikus asub endiselt ristimisnõu, milles helilooja Wolfgang Amadeus Mozart ristiti.
Oja liigikaitseala
Oja liigikaitseala on liigikaitseala Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Kaitseala moodustati 1992. aastal, et kaitsta väike-konnakotkast (I kategooria liik); seal pesitseb ka metsis (II kategooria liik). Kaitseala pindala on 80 ha.
Rumeenia suursaatkond Tallinnas
Esimest korda avati Rumeenia Kuningriigi suursaatkond Tallinnas 1935. aastal, enne seda esindas Rumeeniat Eestis Varssavis ja seejärel Helsingis asuv suursaadik ja Tallinnas asus konsulaat Merepuiestee 17.
Rumeenia suursaadik alates 1935. aastast kuni veebruarini 1939 oli Gheorghe Davidescu. Siis kattis Eestit edasi Helsingis asuv suursaatkond.
Krokodillipisarad
pisi|1882. aasta [[karikatuur, kus kujutatakse Ulysses S. Granti valamas krokodillipisaraid juutide saatuse pärast Venemaal, et saada juutide hääli 1884. aasta presidendivalimistel]] Krokodillipisarad on piltlik väljend, mis tähendab teesklust ja ebasiirust.
Rumeenia suursaatkond Tallinnas
Uuesti avati suursaatkond Tallinnas 2016. aastal.
Krokodillipisarad
Väljend pärineb vanadest müütidest, mille järgi krokodill küll valavat oma saagi pärast pisaraid, aga sööb ta siiski ära. Tegelikult on krokodilli pisarad füsioloogilised ega väljenda emotsioone.
Rumeenia suursaatkond Tallinnas
Tegutseb ka Eesti suursaatkond Bukarestis.
Jurbarkase rajoon
Jurbarkase rajoon (leedu keeles Jurbarko rajono savivaldybė) on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Tauragė maakonnas Leedus. Rajoon piirneb edelas Venemaa Kaliningradi oblastiga.
Rajoonis on 12 omavalitsust, selle pindala on 1507 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 28 675 inimest.
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Eržvilkase, Girdžiai, Juodaičiai, Jurbarkai, Raudonė, Seredžiuse, Skirsnemunė, Smalininkai, Šimkaičiai, Veliuona ja Viešvilė vald. Omaette omavalitsuse moodustab veel Jurbarkase linn.
pisi|tühi|Jurbarkase rajooni omavalitsused
Suurim asula on halduskeskus Jurbarkas (13 797 inimest). Teine linn rajoonis on Smalininkai. Lisaks asuvad rajoonis Eržvilkase, Raudonė, Seredžiuse, Stakiai, Šimkaičiai, Vadžgiryse, Veliuona ja Viešvilė alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 98,3% leedulased, 0,5% venelased, 0,12% sakslased, 0,11% mustlased, 0,11% valgevenelased, 0,1% ukrainlased, 0,07% poolakad ja 0,7% oli teistest rahvustest.
Rajooni suurimaks jõeks on lõunapiiril voolav Nemunas. Teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Mituva ja Dubysa, samuti Jūra lisajõgi Šešuvis.
Jurbarkase rajooni territooriumile jäävad osaliselt Panemunė regionaalpark, osaliselt aga Viešvilė looduskaitseala.
Looming
Looming on loomeprotsessi tulemus.
Marje Aare
Marje Aare (sündinud 15. märtsil 1946 Tallinnas) on eesti laulja.
Marje Aare õppis aastatel 1954–1961 muusikakoolis viiulit, 1961–1962 viiulit ja vioolat. Aastatel 1962–1966 õppis ta koorijuhtimist ning eraviisiliselt laulmist Mihkel Sildose juures.
Ta oli 1970–1980 Eesti Raadios muusikasaadete autor (nt "Interpreeditund").
Lauljana astus ta esimest korda publiku ette Enn Selgise džässansamblis 1962. aastal. Hiljem laulis ta Eugen Feliciuse ja Raivo Diksoni vokaalansamblites, kitarrist Tiit Kikkeni duo solistina, ansamblites Collage ja Laine.
Marje Aare mängis Ermelinat Raimo Kangro ooperis "Imelugu" (Vanemuine 1974).
Exxon Valdez
thumb|right|300px|Exxon Valdez 1989. aastal Exxon Valdez on nimi, mida kandis 1989. aasta märtsis Alaska vetes karile jooksnud ja ulatusliku naftareostuse põhjustanud naftatanker.
Alates 2008. aastast kannab tanker nime Dong Fang Ocean ja sõidab Panama lipu all. Tanker on kandnud ka nimesid Exxon Mediterranean, SeaRiver Mediterranean, S/R Mediterranean ja Mediterranean. Tankeri omanik on Hong Kong Bloom Shipping Ltd.
Õnnetuse toimudes kuulus laev Exxoni Laevakompaniile (Exxon Shipping Company) ja sõitis Ühendriikide lipu all.
Orvokki Harjuvaara
Orvokki Harjuvaara (14. juuni 1938 – 18. aprill 2010) oli soome teoloog ja koolitaja.
Järelärkamisaeg
Järelärkamisaeg on 19. sajandi kahe lõpukümnendi (1880ndate lõpu ja 1890ndate) eesti rahvusliku kultuuriliikumise aeg.
Józefosław
Józefosław (saksa keeles Krapenest) on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Piaseczno maakonnas Piaseczno vallas. Józefosław asub Piasecznost vahetult kirdes, Varssavi kesklinnast ligikaudu 14 km lõunas.
Toulouse'i Majanduskool
Toulouse'i Majanduskool (prantsuse École d'économie de Toulouse, inglise Toulouse School of Economics, lühend TSE) on majanduskool Prantsusmaal Toulouse'is. See majanduskool on ülikooli Toulouse 1 University Capitole üks koole.