cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti keskaegsed kivilinnused
1450–1500
1477. aastat on oletatud ka Ädise külla tornlinnuse Edise vasallilinnus (Etz) ehitamise ajaks. Sellal kuulus see koos juba XIII sajandil läänistatud maadega Taubede suguvõsale ja ehitati XVI sajandi keskpaigaks nii tugevaks välja, et seda mainiti Renneri kroonika järgi tähtsuselt kolmanda linnusena Alutagusel. Edise oli suur vasallilinnus, mille laskeavad, aknasillused ja portaal meenutasid Tallinna XV sajandi portaaliarhitektuuri. Tegemist oli linnuse läänenurgas asuva torn- ja ruudukujulise majalinnuse kombinatsiooniga, mille nurgad asetusid NS-WO ilmakaartesse kerge nihkega päripäeva. 1555 on seda mainitud Taubede päruslinnusena (arx Taubiorum haereditaria), mis jäi nende kätte XVIII sajandi alguseni. 1558 langes reetmise tõttu vastupanuta vene vägede kätte kuid jäi enamvähem terveks. Linnus langes kasutusest välja pärast 1777. aastat, kui samasse kõrvale hakati ehitama uut härrastemaja. XIX sajandi alguseks oli linnusest järel 18*13 m põhiplaaniga vare, mille kirdenurgas seisis u 10*8 m põhiplaaniga paksude müüridega neljakandiline ja kolme põhikorrusega torn, mis oli ehitatud paest ja maakividest. 1950. aastatel lammutati see "korrastustööde" käigus, kui "väheväärtuslik". pisi|Kasti vasallilinnus, kinnimüüritud käik peatorni all, veebruar 2103
1478. aasta 6. novembril Tallinna piiskopi Simon von der Borchi ja Padise kloostri abti Erdmanni vahel koostatud ürikus on esimest korda räägitud Kasti vasallilinnusest (Alt-Kasty), kui Hinrich von Brabecke läänist ja et talle on välja läänistatud pool linnusest (hoff tho Khaste medt dem haluenn slothe). Kuid ilmselt ulatub selle linnuse ajalugu tagasi palju varasemasse aega juba XIV sajandi II pooles. Tegelikult on Kasti olnud algselt pikka aega piiskopilinnus, millest hiljem alles pool vasallidele välja läänistati. Linnuse tekkes on oma osa ilmselt nii Jüriöö ülestõusul kui ka sõjakate vasallide piiskoppide vastasel tegevusel, samuti oli tal kindel asukoht Vigala ja Velise linnusega Saare-Lääne piiskopkonna idapoolses ühtses kaitseliinis. Algselt on ehitatud ilmselt tornlinnus, mille külge erineva nurga alt hiljem liitusid majalinnuse hoonetiivad. Mõisa peahoone keskel on torni müüritis praegugi väljaloetav. 1560 aasta septembris põletasid venelased Vana-Pärnust tulles maha terve rea taanlaste hertsogile Magnusele kuuluval Läänemaal asuvaid linnusmõisaid, sealhulgas Kasti. pisi|Kalvi linnuse müürid augustis 2006. Vaade lääneküljel asuvale väravaavale
1485 on mainitud (slot huss unde hoffe to Podwess) Virumaa põhjarannikul asuvat Kalvi vasallilinnust (Pöddes, vene gorodok Potušin). Pindalalt oli ta suurim Virumaa vasallilinnustest – 586 m2, kuid suhteliselt õhukese müüriga ja kuulus Lodede perekonnale. Ilmselt on tegemist olnud väikese torniga varustatud 30*27 m laagerkastelliga, millel on üks külg olnud hoonestatud ja mis arvatavasti alles XVII sajandil on klausuurilaadselt välja ehitatud. Vanim linnuseosa hõlmab kompleksist edelapoolse veerandiku, linnusel on olnud ka 12*8 m suurune sisehoov, säilinud on laskeavasid ja põhjaküljel ühe poolümara torni osi. 1512. aastast kuni 1580. aastate lõpuni oli linnus Dietrich Kalffi valduses, kellelt sai ka oma praeguse nime. Augustis 1558 vallutati see vene vägede poolt ühes Toolse linnusega. Linnus asetses külgedega põhiilmakaarte suundades. pisi|vasakul|Vaade Vaimõisa mõisale lõunasuunast, aprill 2017
1494 on esmamainitud Saare-Lääne piiskopkonna idapiiril Märjamaa kihelkonnas olnud Vaimõisa mõisat, mille keskus oli ilmselt samuti välja ehitatud Vaimõisa vasallilinnusena (Waddemois) ja kuulus Hans Fahrensbachile. Arvatakse, et mõis rajati ajavahemikus 1398–1421 Saare-Lääne piiskopkonna foogti Wilhelm I Fahrensbachi poolt, kes tollal paljud Märjamaa kihelkonna piiskopimõisad oma kätte haaras ja neid hiljem enam järgnevatele piiskoppidele tagasi anda ei tahtnud. Juhul, kui see piiskopivaldusena varemgi eksisteeris, võib mõis olla rajatud juba XIII sajandil, kui on mainitud küla. Linnusemüüritist on säilinud tõenäoliselt peahoone keldrivundamentides, tegemist peaks olema olnud torn- või majalinnusega, hoone seinad asetsevad põhiilmakaarte suundades ja lõuna-kaguküljel on tiik. pisi|Järve linnuse elukorruse suur neljakandiline peasaal, august 2006
1497. aastal on mainitud Järve mõisa, mis siis kuulus Lodede perekonnale ja kandis Türbsalu nime. 1508. aastaks oli sinna püstitatud Järve vasallilinnus (Türbsal), mis oli läinud siis juba Payküllide suguvõsale ja mis jäi nende kätte 1808 aastani. Tegemist oli torn- ja majalinnuse vahepealse kaitseehituse vormiga, millele hiljem põhjakülge ehitati veel enamjaolt puidust majandushoonetest koosnev kastellilaadne eeshoov (eeslinnus). Ka siinse pealinnuse joonvõlvivormid viitavad XV sajandile. Umbes samal ajal ehitati Ädisest 1 km ida poole Jõhvi kihelkonnakirik, mis on samuti tuntud kaitseehitisena ja pidas Liivi sõjas vastu ka moskoviitide piiramisele. Kindlustatud mõisahoone püsis härrastemajana kasutuses veel XX sajandi algulgi, ent läks siis 1920. aastal põlema. Tegemist on massiivse paekiviehitisega mõõtudega 17,5*12,7 m, mille välismüüride paksus küündis 1,7–2 meetrini. Mõlemad korrused on ristvõlvidega. Kirdenurgal on olnud ka ümartorn. Linnuse küljed on põhiilmakaarte suundades.
1498 on esimest korda kirjutatud Jõesse mõisast (Jesse, Jõesoo) Martna kihelkonnas, mille vennad Claus ja Heinrich Goldingid olid pärinud oma isalt. 1503 sattus abielu kaudu Tödvenitele ja 1572 samamoodi Sutlema Johann Maydellile, 1596 aastast kuni XVII sajandi keskpaigani oli Üxküllide valduses. 1867 muudeti see Ridala kihelkonnas asuva Võnnu mõisa kõrvalmõisaks. XX sajandi algul olid Jõessel olemas veel keskaegse kindlustatud mõisamaja varemed, milles olid olemas osalises kasutuses ristvõlvidega keldriruumid ning püsti seisid veel ka gootipäraste akendega lõuna ja idapoolsed seinad. 1973. aasta mõõtmiste järgi oli tegemist peaaegu ruudukujulise 20*22 m põhiplaaniga ehitisega, mis oli laotud maakividest ja paeplaatidest ning mille müürid olid kuni 1,5 m paksud. Müüride siseküljel oli näha seinanišše. Varemete edelanurgas (lõunanurgas?) paiknes 10*9 m küljepikkustega kelder, mille võlve on toetanud tüse keskpiilar. Oletatavasti võis olla tegu torni asukohaga. Nii läänest, põhjast kui ka idast on hoonet piiranud vallikraav, mille kulgu saab veel tänapäevalgi aimata. Mõisast lääne pool voolab Tabra oja, mis on tänapäeval kraavitatud ja mille sängi asukoht on muutunud. Nii mõisamaja, kui ka pargiala asetsevad nurkadega põhiilmakaarte suundades. Tõenäoliselt oli tegemist vasallilinnusega.
XVI sajand
Väikelinnuste kaitsevõime ja tähtsus oli suuremate konfliktide puhul vähenenud peaaegu olematuks, kuid sisemaiste talupoegade rahutuste korral veel täitsid oma esialgse kaitse pakkumise funktsiooni. Suuremate linnuste kaitsevõimet püüti sajandi alguses veel paksuseinaliste suurtükitornide ehitamisega tõsta, kuid Liivi sõja ajaks sajandi keskpaigas hakati siin-seal juba esimesi algelisi muldkindlustusi ehitama. Seoses suurtükkide tulejõu märgatava suurenemisega tuli vertikaalkaitseprintsiibilt üle minna horisontaalkaitsele. Kui eelmistel sajanditel üritati linnuseid ülevalt kivikuulide ja ka muu lõhkuva materjaliga "pommitada", siis nüüd piisas juba suurtükkide otsekogupaugust, et õhemaid müüre efektiivselt maha võtta. pisi|vasakul|Vääna linnuse varemed, esiplaanil torniosa ja paremal väravakompleks. Juuni 2006
1519 on esmamainitud Jürgen von der Ludele kuulunud Luua mõisat (Ludenhof, Packewer) Palamuse kihelkonnas. 1627 on mõisahoonet kirjeldatud kui pooleldi kivi- ja pooleldi vahvärkehitist. Praegune, 1730. aastal valminud uus härrastemaja sisaldab oma keldrites mingit vanemat massiivsete müüridega rajatist – tõenäoliselt vasallilinnust. pisi|Kose-Uuemõisa, oletatavad keskaegsed müüriosad keskkorpuse keldris, II 2004
1529 on esmamainitud Saare-Lääne toomkapiitlile Martna kihelkonnas kuulunud Ehmja mõisat (Echmes, Heym), mis asus siis toomhärra Johann Fahrensbachi järelevalve all. Mainitud aastal läks mõis Engelbrecht von Tiesenhauseni omandusse, kelle pärijatele kuulus see 1686. aastani. Mõis vahetas omanikke ja müüdi 1783 Friedrich Wartmannile. Arvatakse, et siis ehitatigi vana linnuse massiivsete keldriruumimüüride peale uus suur kahekorruseline hilisbarokne peahoone. Rahvapärimuse järgi ehitatud see "vana kloostri vundamentidele". Ehitis võib olla mainimisajast tunduvalt vanem. Mõisast u 2 km kaugusel asub piiskop Johannes III Orgase algatusel XV ja XVI sajandi vahetusel ehitatud Martna Püha Martini kihelkonnakirik. Toomkapiitli mõis võis olla kiriku ehitamise ajal selle n-ö majanduslikuks baasiks. pisi|Vaade Purtse vasallilinnusele oktoobris 2013 põhjast üle tiigi pisi|vasakul|Purtse vasallilinnus, naiste eluruumi korvkamin, august 2006 pisi|Purtse vasallilinnus, teise korruse lõunapoolne saalruum, august 2006
1533. aastal, Jakob von Taube omanikuks oleku ajal ja hiljem alates 1534. aastast, kui tegelikuks omanikuks sai Jakobi poeg Johann Taube von der Issen, ehitati Ida-Virumaa põhjarannikule Lüganuse kihelkonda Purtse jõe paremkalda lähedale, sellest 600 m ida poole Purtse vasallilinnus (Alt-Isenheim, Purtz). Kuigi mõisa on mainitud Mekesite valdusena juba 1421. aastal ja Taubede (Otto Tuve) omanduses olevana 1472, jõuti majalinnuse rajamiseni alles enne Liivi sõda. 1558 asus seal orduvägede laager, põletati Liivi sõjas, ent taastati Rootsi võimu all 1630. aastaiks. Purtse vasallilinnus on Eesti üks hilisemaid – gooti vormidest võrsunud kindlusearhitektuurile on seal lisandunud juba renessanss, millele viitavad laiad akna- ja ukseavad. Linnus on kolmekorruseline – esimene oli laokorrus, teine elukorrus ning kolmas kaitsekorrus. Ka selle ruudukujulise kombineeritud torniga majalinnuse nurgad on orienteeritud üsna täpselt põhiilmakaarte suundades, nii nagu enamikul Vana-Liivimaa linnustest. Torn asetseb majalinnuse läänenurgas. Marlinski-Bestuževi poolt kirja pandud pärimuse järgi olnud Purtse kindlusmõis nii kõrge, et ka parim vibukütt ei olnud suutnud tabada torni tuulelippu. Majalinnuse loodekülje vastas asetses tõenäoliselt puidust eeslinnus-majandushoov. Ka olid linnuse ümber kavandatud vallikraavid. Põhja-Eestis moodustus Jõhvi – Edise – Järve – Purtse – Lüganuse – Kalvi kindlusehitistest omamoodi tõkestav kaitseliin ida poolt lähtuvate "moskoviitide" ambitsioonide vastu. Piirkond on üldse väga vana asustusega ja paistab silma juba eestlaste muinaslinnuste rohkusega. Taani vasallid hõivasid siin maid kiiresti, niipea kui kuningas oli Põhja-Eesti vallutanud ja mungad siin oma ristimistuurid ära tegid. Neist vasallisuguvõsadest Kyvelitest ja Orgestest tulid hiljem ka Saare-Lääne piiskopid. Pikalt läbi mitmesaja aasta kuni 1483. aastani kuulus siinne mõis ka Purdeste suguvõsale.
Sergei Podolinski
Sergei Sergejevitš Podolinski (17. august (vkj) 1879 Pariis – 1944) oli Venemaa riigitegelane. Aastatel 1915−1917 oli ta viimane Liivimaa viitsekuberner.
Päritolu ja haridustee
Põlvnes Ukrainast pärit aadlisuguvõsast. Tema isa oli meditsiinidoktor Sergei Andrejevitš Podolinski (1850−1891), ema Natalja Jakimovna Andrejeva. Õppis Peterburi ülikoolis.
Eesti keskaegsed kivilinnused
XVI sajand
1533. aasta juuli keskel, järjekordse Saare-Lääne piiskopivaenuse ajal tungis piiskop Reinhold von Buxhövdeni väesalk Saaremaa läänimehe Berend Bergi juhtimisel 400 mehe ja 5 laevaga Virtsu alla ja püüdis linnust üllatusrünnakuga vallutada, kuid kaitsjad suurtükitornides suutsid selle kahuritulega tagasi lüüa. Seejärel rüüstasid Reinholdi mehed Virtsu mõisat ja lähedalolevaid külasid. Mais 1534 müüs Peter von Üxküll linnuse oma vennale, Antsla Johann von Üxküllile, sama aasta septembris sõitis piiskopi suur laev koos 500 mehega linnuse juurde ja vallutas selle. 13. septembriks oli Reinholdi vägi juba Lihulas ja 3 tema sõjalaeva blokeerisid Haapsalut. Markkrahv Wilhelmi toetajad andsid alla. Virtsu linnus (ka Slott van Moensund) jäi siiski kasutuskõlbulikuks. Reinhold siiski Virtsut sõjalise tugipunktina enam vasallidele ei usaldanud ja laskis linnuse 1535–1536 maha lõhkuda. Seda otsust võis mõjutada ka asjaolu, et piiskop ei suutnud 1535 mässuliste aadlike käes olevat võimast Vigala vasallilinnust sõjaliselt vallutada. Linnuse ülesehitamisele seati Volmari vahekohtupäeval juulis 1536 keeld – Doch sall das Haus Werder… ...gebroken bleyben. 1555. aasta linnustenimekirjas märgitakse Virtsut mere ääres oleva purustatud linnusena – Werder, arx diruta ad littus maris sita. On siiski tõendeid, et linnus ehitati uuesti üles Liivi sõja algul ja purustati 1570. aastatel seejärel vene vägede poolt.
Sergei Podolinski
Riigiteenistus
Pärast õpingute lõppu astus ta 1906. aastal Venemaa tsiviilteenistusse ja sai kolleegiumisekretäri teenistusastme. Teenis siseministeeriumis VIII klassi eri asjade ametnikuna. Tõusis kolleegiumiassessoriks. Aastatel 1915−1917 oli ta Liivimaa viitsekuberner. Ta oli ühtlasi Tula kubermangu semstvovalitsuse liige.
Perekond
Ta vanaisa Andrei Podolinski (1806–1886) oli luuletaja.
Eesti keskaegsed kivilinnused
XVI sajand
1544 on esmamainitud Sõmerpalu mõisat, mis kuulus siis koos Kärgula mõisaga Tartu piiskopkonna stiftifoogtile Jürgen Kursellile (Georg von Kursell) , kes oli saanud selle abiellumise teel Uexküllidelt. 1555. aastal oli Tartu linnustenimekirjas olemas ka Sõmerpalu vasallilinnus (Sommerpahlen), mis võidi küll ehitada juba XV sajandil. Eduard Philipp Körberi joonistuse järgi kujutas see endast põhja-lõunasuunalist väikest pikliku kastelli pindalaga umbes 30*40 m, mille ühes nurgas oli nelinurkne eluhoone ja kolmes nurgas flankeerivad ümartornid. Linnus asetses u 500 m kaugusel Võhandu jõest lääne pool hilisema mõisa peahoone ees õuel. Linnus purustati ilmselt Liivi sõjas. Kohalikus murdes on paika kutsutud ka Kursti-liinaks, ilmselt vanade omanike Kursellide järgi.
1546. aastast on esimesi teateid Saare-Lääne piiskopkonnas asunud ja Uexküllidele kuulunud Lümandu kindlustatud mõisast, mis oli samuti välja ehitatud Lümandu vasallilinnusena (Limmat). Lümandu asetseb vana Märjamaa kihelkonna põhjaosas Nissi ja Vardi (Varbola) vahel. Koos Vigala, Velise ja Kasti vasallilinnustega moodustas see kaitseliiniketi piiskopiriigi idapiirile Liivi ordu ja XIV sajandi keskpaigani ka Taani Põhja-Eesti vastu. Ilmselt on see linnusmõis küll palju varasem mainimisaastast, kuid oma väiksuse tõttu pole ajalooürikutes mainimist leidnud. Mõisa aidahoone põhjaseinas on praegugi kaitsekäik alles, linnuseosi võib sisaldada ka kõrvalolev härrastemaja. Mõisakompleks kuulub Tallinna linnale, kuid on hooldamata ja laguneb. Kivist aidahoone asetseb nurkadega põhiilmakaarte suundades ja jääb praegusest Konnaveski oja peakraavist 350 m ida suunas, oja vana säng jääb hoonest u 50 m kaugusele. pisi|Vaade Vaabina linnuse territooriumile, oktoober 2014
1555 on Tartu piiskopkonna linnuste nimekirjas (Nobilium Episcopatus Dorpatens arces) olemas Tiesenhausenitele kuulunud Vaabina vasallilinnus Ultzen Thiesenhausiorum. 1513 kuulusid Fromhold von Tiesenhausenile Tartu piiskopkonnas Kavilda, Restu, Uderna ja Vaabina mõisad ning Riia peapiiskopkonnas Berzaune, Kalnava ja Tirza mõisad, kusjuures residents paistis olevat asunud Vaabinas (ka Ülzen). Kohanimi tuleneb Fabian von Tiesenhauseni nimest, kes oli Vaabina mõisa omanik 1522–1559, kuid kivilinnus on arvatavasti ehitatud siiski juba XV sajandil. Juba 1419 on dokumentides juttu "Uldemetze vakusest", millest tuleneb ka paiga ja linnuse saksakeelne nimi Uelzen. Vaabina linnus kujutas endast vallikraavidega ümbritsetud kindlustatud majalinnust, mille territooriumi piiras lõunaküljelt Antsla jõele paisutatud veskipaisjärv. Linnus põletati koos asulaga maha juba kohe Liivi sõja alguses 1558, kui orduväed Kirumpää alt laagrist Valga poole taganesid ning venelased neid siin ründasid. Sissekukkunud katusega majalinnusest on veel teateid 1582. aasta Tartu staarostkonna inventarinimistus ja majalinnuse müürid seisid veel ka 1590. aasta leedu meetrika dokumentides. Hilisematel sajanditel lammutati linnusehoone ehitusmaterjaliks.
1560 on esmamainitud Matsalu ordumõisat (Matzal), mis asetses ordule kuuluvas Karula kihelkonnas ja oli Lihula komtuuri (hiljem Pärnu komtuurkonna Lihula ametkonna) majandusmõis. 1573 läänistas (doneeris) Rootsi kuningas Johan III Matsalu ja Lihula Rootsi riiginõunik ja väejuht Claes Åkesson Tottile, kes juhtis samal aastal Koluvere lahingus Rootsi vägesid. 1577. aastal Maciej Strubycziuse koostatud Liivimaa kirjelduses on seda märgitud, kui linnust (arx). 1665–1667 ehitati linnuselamu ligi 2 korda suuremaks (u 29*10 m). 1672 põles maha vana kivist mõisahoone, 1670 oli seal kõrval valminud uus puidust härrastemaja, 1674 suri krahv Clas Tott ja tema järglastelt redutseeriti mõis Rootsi kroonile. Vanast kivist mõisahoonest olid sellal alles korsten ja üks sein, mis lammutati 1770.–1780. aastatel seoses uue hilisbarokse peahoone püstitamisega ehitusmaterjaliks. Loode-kagusuunalisel teljel seisid reas kolm hoonet, mis 1867 ühendati vaheehitistega üheks tervikuks. Neist kolmest ühe müürid võivad sisaldada linnusevundamente. Juhul, kui linnuse küljed olid hilisema peahoonega samas asendis, jäid majalinnuse nurgad põhiilmakaarte suundadesse. Mõisa peahoonest 40 m kirdes asetseb suur saarega tiik.
1565. aastaks on olnud kivist välja ehitatud ka kindlustatud Lagedi mõisamaja, mida "stenhus"iks (stenhwsz) nimetatuna ja analoogiaid silmas pidades ka Lagedi vasallilinnuseks (Laakt) võiks määratleda. Pirita jõe paremkaldal asuvat mõisat on esmamainitud 1395. aastal. Kuulus XV sajandil nii Soiedele (Zöge) kui ka Tuvedele (Taube), 1508 oli Henning Passow omand ja 1530 Jürgen Üxkülli valduses. Läänistati 1575 Anders Kedtile, kes müüs selle 1578 Wachtmeisterile. Vana mõisa härrastemaja, mille keldrites ja seintes keskaegse kindluselamu müüre võib olla, asetseb u 50 m jõekaldast ida pool. Soiede valdus ja Lagedi mõisa maad ulatusid ka tänapäeva Saha-Loole, ka 1349 esmamainitud Saha mõisa saksakeelne nimi Saage viitab Soiede suguvõsale. Siin võib olla seos XIV sajandil tekkinud Saientackeni kihelkonna (hilisem Harju-Jaani) nimega, mis Tallinna suunast vaadates võiks siis tähendada "Soiede valduste tagust". Tänapäeval tõlgendatakse seda nime "soodetagusena", mis omakorda viitab asjaolule, et Soied võisid algselt olla eesti päritolu vasallid.
Linnuseajastu lõpp
pisi|Ivan Julm XVII sajandi ikoonil. Taani Rahvusmuuseumi kogust Kopenhaagenis
XVI sajandil Moskva tsaari Ivan Julma poolt alustatud Liivi sõjaga algas linnuste järkjärgulise purustamise tõttu nende ükshaaval väljalangemine Vana-Liivimaa kaitsesüsteemist. Siiski ei suutnud Moskoovia väed, kus suure osa isikkoosseisust moodustasid alistatud Kaasani ja Astrahani khaaniriikide tatarlased, peaaegu ühtegi Vana-Liivimaa linnust sõjalise rünnakuga vallutada, vaid need alistusid enamjaolt pikemaajalise piiramise, varude lõppemise ja julmustega hirmutamise tulemusel, aga samuti kaitsjatele elu ja varaga lahkumise lubamisel. Osasid linnuseid õnnestus tugevdada muldvallidega ja kaasajastada ning need mängisid maa ajaloos veel teatud perioodil olulist rolli, kuid enamus kaitseehitistest ja eriti väiksematest vasallilinnustest kadus jäädavalt "pildilt" – lammutati, ehitati mõisateks ümber või jäid pärast 1700. aastal alanud Põhjasõda lihtsalt varemeteks, millest edaspidi said "maalilised varemetepargid". Veel Põhjasõjani oli valdav osa suurematest linnustest osaliselt kasutatav, kuid Vene vägede valdusse langedes tegi "Šeremetjevi õhkimiskomando" endisel Vana-Liivimaal tuuritades Peeter I korraldusel Rootsi vägede suure dessandi kartuses nendes põhjaliku hävitustöö.
Linnuste restaureerimine Eestis
Kõige paremini on suurtest ordu- ja piiskopilinnustest Eestis säilinud ja restaureeritud Kuressaare piiskopilinnuse konvendihoone. Suhteliselt palju keskaegset kehandit on ka säilinud ka Tallinna, Põltsamaa, Rakvere, Toolse ja Narva ordulinnuses ning Koluvere piiskopilinnuses. Pärast õhkulaskmist 1941. aastal ehitati 1980. aastate lõpul uuesti üles Paide ordulinnuse valdustorn.
Märkimisväärseid müürifragmente ja torniosi esineb veel Vastseliinas, Viljandis, Helmes, Karksis, Tarvastus, Vasknarvas, Laiusel ja Porkunis.
Paistab silma, et linnuseid on paremini säilinud paeses Põhja-Eestis ja Läänemaal, maakivi- ja tellisarhitektuuriga Lõuna-Eestis on kadu olnud palju suurem. Ilmselt oli tellist lihtsam hankida vanadest ehitistest kui põletada uusi, tavalise müüriladumispaekiviga oli see probleem väiksem.
1960. aastate lõpul hakati arhitekt Ervin-Johan Sedmani projekti järgi Järve vasallilinnuse üles ehitama, kuid need tööd katkesid 1976. aastal. Väliuurimisi juhatas Villem Raam.
1973. aastal ehitati V. Raami ja E.-J. Sedmani projekti järgi üles Kiiu vasallilinnuse torn, kus tänapäeval töötab kohvik.
1986 renoveeriti Vao tornlinnus arhitekt Urmas Arikese projekti järgi ja praegu asub seal Väike-Maarja muuseumi filiaal.
VK(b)P KK Orgbüroo
VK(b)P/NLKP KK Orgbüroo ehk Organisatsiooniline büroo oli VK(b)P VIII kongressil 1918. aastal moodustatud VK(b)P/NLKP KK täitevorgan.
VK(b)P/ÜK(b)P/NLKP Keskkomitee Orgbüroo liikmed valiti Keskkomitee Pleenumitel, partei organisatsioonilise töö juhtimiseks. Esmakordselt moodustati Orgbüroo 1919. aastal. Algselt koosnes Orgbüroo 5 Keskkomitee liikmest, alates 1921. aastast aga suurendati koosseisu ning liikmete arv ei olnud kindlaks määratud.
1952. aastal toimunud NLKP XIX kongressil vastu võetud otsusega, likvideeriti Orgbüroo ning KK tegevust juhtisid NLKP KK Sekretariaat ja KK sekretärid.
VK(b)P KK Orgbüroo, valitud 25. märtsil 1919
KK Orgbüroo liikmed: KK Orgbüroo liikmekandidaadid: Matvei Muranov, VK(b)P KK vastutav instruktor.
VK(b)P KK Orgbüroo, 1920
VK(b)P IX kongressi poolt valitud VK(b)P KK kinnitas 5. aprillil 1920 VK(b)P KK Orgbüroo koosseisus:
KK Orgbüroo liikmed:
KK Orgbüroo liikmekandidaadid:
VK(b)P KK Orgbüroo, 1921
VK(b)P X kongressi poolt valitud VK(b)P KK kinnitas 16. aprillil 1921 VK(b)P KK Orgbüroo koosseisus: KK Orgbüroo liikmekandidaadid: Feliks Dzeržinski, Mihhail Kalinin, Jānis Rudzutaks, Ülevenemaalise Ametiühingute Liidu Kesknõukogu sekretär.
VK(b)P KK Orgbüroo, 1922
VK(b)P XI kongressi poolt valitud VK(b)P KK kinnitas 3. aprillil 1922 VK(b)P KK Orgbüroo koosseisus:
VK(b)P KK Orgbüroo, 1923
VK(b)P XII kongressi poolt valitud VK(b)P KK kinnitas 26. aprillil 1922 VK(b)P KK Orgbüroo koosseisus:
Pärja Nirk
Pärja Nirk (aastani 1971 Pärja Ojari; 18. juuli 1936 Tallinn – 30. juuni 1994 Tallinn) oli Eesti keemik.
VK(b)P KK Orgbüroo
VK(b)P KK Orgbüroo, 1924
VK(b)P XIII kongressi poolt valitud VK(b)P KK kinnitas 2. juunil 1924 VK(b)P KK Orgbüroo koosseisus: 20. augustil 1924 VK(b)P pleenumil kinnitati KK Orgbüroo liikmeks ja VK(b)P KK sekretäriks Nikolai Uglanovi, VK(b)P Nižni Novgorodi kubermangukomitee sekretäri ning vabastati KK Orgbüroo liikme kohustustest Isaak Zelenski.
ÜK(b)P KK Orgbüroo, 1926–1927
ÜK(b)P XIV kongressi poolt valitud ÜK(b)P KK kinnitas 1. jaanuar 1926 ÜK(b)P KK Orgbüroo koosseisus: 6.–9. aprillini 1926 toimunud ÜK(b)P KK pleenumil valiti KK Orgbüroo liikmeks ja ÜK(b)P KK sekretäriks Nikolai Švernik, ÜK(b)P Leningradi kubermangukomitee sekretär.
Pärja Nirk
Elulugu
1955. aastal lõpetas Nirk Tallinna 1. Keskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli üldise ja anorgaanilise keemia osakonna. Aastatel 1968–1971 õppis ta Keemia Instituudi sihtaspirantuuris Moskvas NSV Liidu TA N. S. Kurnakovi nimelises Keemia Instituudis, kus kaitses 1971. aastal ka keemiakandidaadi väitekirja.
Ta oli aastatel 1971–1975 Keemia Instituudi nooremteadur, 1975–1992 Põllumajandusministeeriumi Aianduse Teadusliku Uurimise Kesklabori sektori juhataja, 1992–1994 Rahvusvahelise Taime- ja Saasteuuringute Labori teadur.
Teadustöö
Pärja Nirk uuris ioonide hüdratsiooni, heitvete settemudade kasutamise võimalusi, mikro- ja makroelementide määramist taimedes ja muldades, nitraatide määramist puu- ja köögiviljades.
VK(b)P KK Orgbüroo
ÜK(b)P KK Orgbüroo, 1927–1930
ÜK(b)P XV kongressi poolt valitud ÜK(b)P KK kinnitas 19. detsembril 1927 ÜK(b)P KK Orgbüroo koosseisus: 6.–11. aprillil 1928 vabastati KK Orgbüroo liikme kohustustest Аndrei Andrejev, KK Orgbüroo liikmeks valiti Karlis Baumanis (ÜK(b)P KK Külatöö osakonna juhataja). Liikmekandidaadiks valiti Nikolai Antipov (NSV Liidu Posti- ja Telegraafi Rahvakomissariaadi rahvakomissar).
4.–12. juulil 1928 KK pleenumil vabastati S. Kosior KK Orgbüroo liikme kohustest ja Orgbüroo liikmeks valiti Lazar Kaganovitš.
10.–17. novembril 1929 KK pleenumil valiti KK Orgbüroo liikmeks Jan Gamarnik (Töölis-Talupoegade Punaarmee Poliitvalitsuse ülem) ja KK Orgbüroo liikmekandidaadiks Nikolai Švernik (Üleliidulise Ametiühingute Kesknõukogu sekretär).
ÜK(b)P KK Orgbüroo, 1930–1934
ÜK(b)P XVI kongressi poolt valitud ÜK(b)P KK kinnitas 13. juuli 1930 ÜK(b)P KK Orgbüroo koosseisus: 17.–21. detsembril 1930 toimunud ÜK(b)P KK ja PKK pleenumil vabastati ametist KK Orgbüroost Vjatšeslav Molotov, kes oli määratud NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu esimeheks.
Päevanurme
"Päevanurme" on Astrid Lindgreni lasteraamat, mis sisaldab nelja kunstmuinasjuttu. Need kõik algavad sõnadega "Ammu-ammu, veel vaestel aegadel..." ning räägivad lastest, üleloomulikest juhtumistest ja surmast.
Elektrogorsk
Elektrogorsk (vene keeles Электрогорск) on linn Moskva oblastis, Moskvast 75 km idas.
Päevanurme
Raamatus on järgmised jutud:
Päevanurme
Päevanurme räägib loo orvuks jäänud õest-vennast Mattiasest ning Annast, kes elasid Päevanurme talus. Nad võtab enda juurde Myra talupidaja, kes tahab neist vaid tööjõudu. "Ma ei näe oma lapseelus kindlasti enam kunagi midagi toredat," ütleb Anna loo alguses ning Mattias nõustub: "Ei, sest siin Myras on kõik päevad niisama hallid kui hiired laudas." Lapsed elavad silgusoolveest ja kartulitest ning ootavad väga talve, sest siis saab kooli minna. Oodatud rõõmu ei too ka kool, sest nad on kõige vaesemad ja teised lapsed suhtuvad neisse üleolevalt. Ühel päeval näeb Anna koduteel punast lindu, seesugust, kes nagu ei teakski, et maailmas on olemas halle hiiri. Anna võtab Mattiasel kõvasti käest kinni ja ütleb: "Kui see lind nüüd minu juurest ära peaks lendama, heidan siiasamasse lumme ja suren." Siis jooksevad nad linnu kannul kuni jõuavad mäe taha ja poikvel müüriväravast läbi ilmelisele maale, mida hüütakse samuti Päevanurmeks. Seal on kõik värviline ja kevadine, kirsipuud õitsevad, kuigi väljaspool müüri paugub pakane, ning lapsed mängivad. Seal on ka Ema, kõigi laste Ema, kes annab neile süüa ja hoolitseb nende eest. Mattias ja Anna hakkavad seal iga päev käima, kuid peavad alati lüpsiajaks koju kiirustama. Päevanurme värav on aga alati lahti ning võtab neid vastu, sest kui see värav kinni panna, ei saa seda enam kunagi avada. Pärast viimast koolipäeva läbikülmunutena Päevanurmele jõudes, otsustavad Mattias ja Anna värava kinni lükata.
Heliseb mu pärnapuu, laulab minu ööbik
Kaheksa-aastaselt jääb Malin orvuks ning satub vaestemajja elama. Vaestemaja juhtiv Pompadulla taipab, et kerjamas käies on päris kasulik, kui sul on lapsuke kaasas ja nii saab Malinist tema pisike plika, kes hommikul koos temaga eelisjärjekorras kohvi ja korpi saab. Malinil on hea süda ja nii aitab ta kõiki vallavaeseid. Ühel päeval, kui neile kirikuõpetaja pool jahukörti ja leiba anti, kuulis Malin, kuidas kõrvaltoas loeti lastele muinasjuttu ning sealt jäid talle kummitama kõige kaunimad sõnad:
Heliseb mu pärnapuu, laulab minu ööbik.
Nende sõnadega sai ta ennast lohutada, kuna vaestemajas oli palju seesugust, mida oli raske pealt vaadata ja kuulata. Nii hakkas ta järjest enam endale tahtma pärna, kuhu saaks laulma tulla ööbik. Ühel hommikul vara ärgates leidis ta maast herne ning otsustas proovida võtta see pärnaseemne asemele, lootuses, et võib-olla laseb Jumal oma headuses see ainus kord ka herneterast pärnal sirguda. "Usu ja igatsusega läheb see korda," mõtles Malin ja muudkui uskus ja igatses, kuni ühel hommikul oligi kõigi kiuste sinna kasvanud pärn. See aga ei helisenud. Öösel pärnapuu juures seistes otsustas Malin anda oma hinge puule, et see saaks heliseda ja teisi rõõmustada.
Tuu-tuu-tuu
Stina Maria ja vanaisa, Kapela talu kõige noorem ja kõige vanem elanik, kurvastavad väga, kui hundid murravad nende lambad. Kui vanaisa unustab oma kepi lambalauda juurde, lippab Stina Maria seda ära tooma ning rebasekivil istudes loeb tüdruk enda julgustamiseks iidset salmi, mida vanaisa ikka luges:
Tuu-tuu-tuu!
lambad jäägu meile
täna nagu eile,
nii pikk on kaitsepuu.
Seepeale tekkis ta ette maa-alune, kes nõudis, et oleks nüüd lõpp sellele tututuul ja kopsimisel nende peade kohal. Talle lubati anda uued lambad, kui see lärmamine lõpeb. Stina Maria läks temaga maa alla kaasa ja sai hämarusemetsadest sama palju lambaid, kui hunt maha murdis. Siis, kui tüdruk lammastega minema hakkas märkas teda üks maa-alune naine, kes seda valguselast endale tahtis ning pani ta unustama kõike, mis talle sinnani armas oli. Ta elas aastaid hämarusemetsades ja hüüdis varjunaist emaks, kuni vanaisa üleval maapeal sama salmi luges ning see tüdruku otsekui unest äratas. Maa-alused vihastasid lärmi peale ja tahtsid teda igaveseks hämarusevette magama panna, kuid naine, keda ta oli emaks hüüdnud, päästis oma valguselapse ja käskis tal lammaste kannul maa peale minna. Seal leidis ta vanaisa ning maa peal polnud veel tundi aegagi möödunud. Nüüd olid talus jälle lambad, kaitsesalmi lugesid nad edaspidi aga ainult sosinal.
Junkur Nils Ekast
Nils on pere vanim poeg ja jääb kõrge palavikuga voodisse. Kägu kukub talunurga juures ja pere kardab väga, et poiss sureb ära. Ta lamab üksinda tagumises toas voodil ning akna ees on nende maja ainus uhke asi – lossi pildiga rullkardin. Nii vaatab ta une ja ärkveloleku piiril kardinat ja mõtleb, kuidas ta on junkur, kes peab päästma oma noore kuninga Magnuse elu. Kuningat tahab hukata hertsog, kes ise troonile jõuda soovib ning on valmis vajadusel ka kuninga kohtuta hukkama. Junkur Nils saab laulikuna lossi, uinutab kuninga vangikambri uksevalvuri ning põgeneb kunagi lapsepõlves leitud salakäiku pidi koos kuningaga. Kui põgenejad end Kuningakoopaks ristitavas metsakoopas peidavad, reedab aga hobune nende asukoha. Junkur Nils on kuningaks riietunud ja läheb välja, esinedes kuningana ja lastes end tema eest hukata. Liiga hilja jõuab kohale abivägi, kes hertsogi tapab ja korra riigis taastab. Hommikul ärkab aga Nils tervemana ning õed-vennad toovad talle talu lähedalt Kuningakoopa alt korjatud metsmaasikaid.
Stasys Jakeliūnas
Stasys Jakeliūnas (sündinud 2. oktoobril 1958 Karagandas) on Leedu poliitik, ta kuulub Leedu Talunike ja Roheliste Liitu. Ta on aastast 2019 Euroopa Parlamendi liige.
Ta sündis aastal 1958 Karagandas küüditatute perekonnas. Aastal 1966 naasis perekond Leetu. Ta on elanud (ja õppinud) Telšiais, Anykščiais ja Jonavas. Jonavas lõpetas ta ka keskkooli. Seejärel õppis ta raadioelektroonikat Kaunase Polütehnilises Instituudis. Aastatel 1980–1982 teenis ta Nõukogude armees. Aastal 1987 lõpetas ta Vilniuse Ülikooli psühholoogi ja psühholoogiaõpetaja erialal.
Indrek Lillemägi
Töö ja ühiskondlik tegevus
Alates 2021. aasta augustist on Indrek Lillemägi loodava Tallinna Pelgulinna Riigigümnaasiumi direktor, eelnevalt oli ta Emili Kooli looja ning direktor. Ta on olnud eesti keele, kirjanduse ja filosoofia õpetaja Väike-Maarja Gümnaasiumis.
Tegevus poliitikas
Ta kuulub alates 2020. aastast erakonda Eesti 200.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 349 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Lillemägi on näidelnud Tartu Noorte Teatritehase ja Tartu üliõpilasteatri lavastustes, avaldanud kirjanduskriitikat ja haridusteemalisi artikleid Õpetajate Lehes, Sirbis, ajakirjas Vikerkaar jm. Lillemägi on juhtinud Hugo Treffneri gümnaasiumi õpilasesindust. Ta on jooksnud maratone ja tegeleb aktiivselt spordiga.
Tunnustus
2020 – Vabariigi presidendi kultuurirahastu noore haridustegelase preemia
2014 – Väike-Maarja gümnaasiumi kõige õpilassõbralikum õpetaja
Artiklid, kõned ja intervjuud
"Me peame võtma vastutuse iga Eesti õpilase eest" - Müürileht 15.09.2021
Kõne Paide Teatri aktsioonis "33 kõnet": "Näidake meile, 20. sajandi pässidele, et saab teisiti" - ERR, 30.05.2021
[https://leht.postimees.ee/7002087/kas-eesti-haridus-on-maailma-parimate-seas "Kas Eesti haridus on maailma parimate seas?" (Indrek Lillemäe ja Mailis repsi väitlus)] - Postimees, 22.06.2020
"Vanast haridusuuendusest. Revolutsioon kui ilus haigus" - Sirp 01.09.2017
"Algaja koolijuhi päevik: Supp peab maha loksuma" - Õpetajate Leht 04.11.2016
Nyquisti-Shannoni teoreem
Nyquisti-Shannoni teoreem on digitaalses signaalitöötluses kasutatav teoreem, mis seob ajaliselt pidevaid ja diskreetseid signaale. Teoreem sätestab, milline peab olema diskreetimissagedus, et digitaalses signaalis oleks olemaks kogu teave piiratud ribalaiusega pideva signaali kohta.
Teoreem on nimetatud Harry Nyquist ja Claude Shannoni järgi, ehkki Vladimir Kotelnikov oli selle juba 1933. aastal avastanud. Iseseisvalt on teoreemi avastanud ka E. T. Whittaker ja teised. Teoreemi võib kohata ka Nyquisti-Shannoni-Kotelnikovi, Whittakeri-Shannoni-Kotelnikovi'' ja Whittakeri-Nyquisti-Kotelnikovi-Shannoni' teoreemi nimega.
Sissejuhatus
Diskreetimiseks nimetatakse signaali (näiteks pideva aja või ruumi funktsioon) teisendamist väärtuste jadaks (diskreetse aja või ruumi funktsioon). Shannoni versioon teoreemist väidab:
"Kui funktsioon x(t) ei sisalda kõrgemaid sagedusi kui B hertsi, siis on see täielikult määratav punktidega, mille vahe on 1/(2B)."
Seega piisavaks signaali rekonstrueerimiseks (pidevsignaaliks tagasi muundamiseks) peab olema diskreetimissagedus suurem kui 2B ehk B < f_s/2, kus f_s on diskreetimissagedus ja B on signaali kõrgeim sagedus.
Kui diskreetimissagedus oleks aga väiksem, siis signaali rekonstrueerimisel tekiksid Aliase efekti tõttu diskreetmoonutused. Teoreemi praegusaegne tõlgendus on ettevaatlikum, öeldes, et x(t) ei tohi sisaldada sinusoidset komponenti, mis oleks täpselt sagedusega B, või et B peab olema oluliselt väiksem kui ½ diskreetimissagedust.
Diskreetmoonutused
Kui x(t) on funktsioon Fourier' teisenduses X(f) :
siis Poissoni liitmisvalemi kohaselt saame asendada x(t) funktsiooniga x(nT), mis on piisav, et luua X(f) perioodiline summa. Seega saame:
mis on perioodiline funktsioon ja on võrdväärne Fourier' reaga, mille koefitsient on. Seda funktsiooni tuntakse ka kui diskreetse aja Fourier' teisendust (DTFT).
Kõrval oleval joonisel on näha, et funktsiooni X(f) on nihutatud f_s võrra ja liidetud. Algse funktsiooni koopiad eristuvad juhul, kui kehtib   ja f_s on piisavalt suur. Kui aga Nyquisti kriteerium ei ole täidetud, siis külgnevad koopiad kattuvad ja sellisel juhul pole võimalik ühemõtteliselt eristada X(f). Kõik sageduskomponendid, mis on kõrgemad kui f_s/2, on eristamatud madalamatest sageduskomponentidest, neid kutsutaksegi diskreetmoonutusteks. Kui diskreetimissagedus on eelnevalt määratletud, siis x(t) on tavaliselt juba piiratud kõrgeid sagedusi madalpääsfiltri abil sobivale tasemele..
Kriitiline sagedus
Näitamaks f_s>2B vajalikkust, vaatleme sinusoidide süsteemi, mis on saadud järgneva valemi järgi, kasutades erinevaid \theta väärtusi:
Kasutades lugemivõtmissagedust f_s=2B või lugemitevahelist aega T=1/2B, saame tulemuseks
On näha, et lõpptulemus ei sõltu enam \theta väärtustest. Seepärast on vaja diskreetimisteoreemis ranget ebavõrdsustingimust.
Prootonjuhtoksiidid
Prootonjuhtoksiid (ingl proton conducting oxide) on materjal, mida saab kasutada tahkeoksiidse kütuseelemendi elektrolüüdina. Tema peamiseks eeliseks oksiidjuhi ees on madalam töötemperatuur (500–800 °C)..
Ülevaade
Juba üle saja aasta tagasi näidati tsirkooniumdioksiidil põhineva keraamika suurt oksiidioonjuhtivust. 1960. aastatel näidati, et prootonid eksisteerivad mõnes oksiidis laengukandjana. Edasine dopeeritud oksiidioonjuhtide, näiteks LaAlO3, LaYO3 ja SrZrO3 uurimine näitas, et nad võivad olla vesiniku keskkonnas prootonjuhid. Nende konkreetsete ühendite prootonjuhtivused olid väikesed, aga varsti avastati nendega sarnase struktuuriga suure prootonjuhtivusega ühendeid nagu SrCeO3 ja BaCeO3. Optimeerimata labori kütuseelementides saadi võimsustihedusi kuni 0,2 W*cm−2. Need varajased katsed näitasid, et protoonjuhtoksiididest võiksid saada TOKE-s head elektrolüüdid, kuid suureks probleemiks on BaCeO3 ja SrCeO3 väga väike stabiilsus. Mitmed stabiilsustestid näitavad, et nad on termodünaamiliselt vähe stabiilsed binaarseteks oksiidideks lagunemise suhtes. Nad degradeeruvad kõrgetel temperatuuridel väikeste CO2ja SO2 sisalduste juures, sest neil on nõrgalt aluselised omadused. Sellepärast ei saa kasutada prootonjuhtmembraaniga kütuseelementides süsivesinikke kütusena (sest nende kasutamisel tekib alati teatav kogus CO2).
Prootonjuhtide kristallstruktuuri tüüp
pisi| [[Peroskiit|Perovskiidi kristallstruktuur ABO3: sinised kerad on A katioonid, must kera on B katioon ja punased on oksiidioonid]] Parima prootonjuhtivusega oksiidid on perovskiitse kristallograafilise struktuuriga. See juhtivustüüp avastati esimesena SrCeO3-l ja BaCeO3-l põhinevatel materjalidel. Kuigi uuritud on väga palju ühendeid, on BaCeO3 jäänud siiski üheks olulisemaks prootonjuhiks. Lisaks perovskiitstruktuurile on uuritud ka binaarsete leelismuldmetallide oksiidide fluoriidi sarnaseid struktuure ja ternaarse pürokloori sarnaseid struktuure. BaCeO3-l põhinevate materjalide juhtivus on suurem kui SrCeO3-l põhinevate materjalide oma. See tuleneb sellest, et BaCeO3 struktuuri erinevus ideaalsest perovskiidi struktuurist on väiksem kui SrCeO3 oma.
Prootondefektide teke
Perovskiitse (ABO3) struktuuriga ühenditel on prootonjuhtimise kõige olulisem reaktsioon dissotsiatiivne vee absorptsioon, mis vajab oksiidioonide vakantse, Vo**. Vakantse saab tekitada aines olevaid metalle asendades ehk legeerides (ainega R). Perovskiidse struktuuriga aine korral lubatakse struktuuri B-koha metalli (kõrval oleval pildil must kera) legeerida kuni 25% ulatuses ning selleks kasutatakse väiksema valentsiga metalli (ABO3 asemel muutub ühend A(B1-xRx)O3-ks). Prootondefektide tekkimised vesi gaasifaasist dissotsieerub hüdroksiidiooniks ja prootoniks: hüdroksiidioon täidab oksiidiooni vakantsi ja prootonil tekib kovalentne side võre-oksiidiooniga. Seda kirjeldab Kröger-Vinki notatsioon: H2O + Vo** + Oxo = 2OH*o, mille järgi tekib vee dissotsiatiivse absorptsiooni tulemusena kaks positiivselt laetud prooton defekti (OH*). Kuna hüdrooksiidioon on negatiivse laenguga, siis saavad nad täita oksiidiooni vakantsi ainult siis, kui toimub ka oksiidioonide vakantside vastudifusioon (Vo**). Sellest võib järeldada, et sellised oksiidid omavad mingil määral kuivas keskkonnas oksiidjuhtivust ning neil on afiinsus vee keemilise difusiooni suhtes, millel on eeliseid kasutamiseks tahkeoksiidses kütuseelemendis. Oksiidioonide vakantside olemasolu tähendab, et prootonjuhtidel eksisteerib oksiidioonide juhtivus kõrgematel temperatuuridel.
Prootondefektide liikuvus
pisi|Prootonjuhtivus Isotoop-efekti mõõtmised perovskiitsel kõrgtemperatuursetel prootonjuhtoksiididel näitavad, et prootonjuhtivusmehhanism toimub prootoni n-ö hüppamisel kõrvaloleva oksiidiooni külge normaalsete võrepunktide peal, mis toimub Grotthussi tüüpi mehhanismi läbi. Prootonjuhtivuse mehhanism kahe oksiidiooni vahel toimub peamiselt läbi prootoni rotatsioonilisele difusiooni ümber oksiidiooni, millele järgneb prootoni ülekanne naaber oksiidioonile. Kirjandus annab vastakat informatsiooni, et kumb on kiirust limiteeriv staadium, kas rotatsiooniline difusioon või prootonülekanne. Mõned eksperimendid ja kvantkeemilised molekul-simulatsioonid  näitavad: kui prootonülekanne on kiirust limiteeriv staadium ja rotatsiooniline difusioon, on kiirem reaktsioon. Vastukaaluks näitas aga infrapunaspektraalanalüüs hüdroksiidioonide võnkumises suurt punanihet, mis näitab, et prootonülekanne on kiirem reaktsioon. Viimatine analüüs kvantmolekulaardünaamika simulatsiooniga näitas, et mõlemad Grotthussi-tüüpi juhtivus mehhanismid võiksid sama tõenäosusega tekkida.
Kõrval on võimalikku prootonjuhtivuse mehhanismi kirjeldav pilt: et liikuda oksiidioon A juurest oksiidioon B juurde, peab side katiooni (punane kera) ja A katiooni vahel painduma. Vahemaa vähenemisega A ja B vahel väheneb ülemineku energiabarjäär, nii et prooton saab tekitada oksiidioon B-ga sideme (positsioon ühelt positsiooni kaks). Sellises positsioonis saab prooton liikuda teise oksiidiooni poole (pööreldes ümber B). Siis kordub sama protsess uuesti.
Struktuur
Kõrvalekalded ideaalsest perovskiidi struktuurist võivad mõjutada prootonjuhtivuse aktivatsioonienergiat. Täpsemalt öeldes muutub aktivatsioonienergia suuremaks. Kõige drastilisemad näited on BaCeO3 ja SrCeO3-ga. SrCeO3-l on võres kaks erineva energiaga oksiidioonitsooni, kuni kõrge temperatuurini välja, samal ajal kui BaCeO3-l on kõik oksiidioonid sama energiaga. See tähendab, et SrCeO3-s on erinevaid võrestruktuure ja BaCeO3-s on puhas perovskiitstruktuur. Mille tõttu saab prooton liikuda BaCeO3-s läbi võrdsete oksiidioonide ja tänu sellele on BaCeO3 juhtivus palju suurem kui SrCeO3-l.
Keemiline erinevus
Legeerimine võib mõjutada prootonite liikuvust. Traditsiooniliselt kasutatakse heade oksiidioonide juhtide dopantidena madalama valentsiga ioone, millel oli parim raadiuse sobivus asendatava metalliga. Kuid selline lähenemine ei ole prootonjuht-oksiidide korral tavaliselt adekvaatne, kuna dopandi elektronstruktuur mõjutab prootonjuhi elektrilisi omadusi rohkem kui dopandi raadius. Seetõttu annavad Y ja Gd legeeritavate ainetena BaCeO3 võres palju parema juhtivuse kui In, kuigi Y ja Gd lahustuvus on limiteeritud BaCeO3-s erinevalt indiumist. On arvatud, et In-ga legeerimine võib mõjutada O-H-sideme aluselisust, kuna strukturaalne ümberorganiseerumine toimub struktuuris ümber indiumlegeeritud punkti. Samasugune nähtus on ka BaZrO3-l. Y-legeeritud baariumtsirkonaat näitab palju suuremat juhtivust kui Sc- või In-legpeeritud BaZrO3, kuigi Sc3+ ja In3+ ioonilised raadiused sobivad ideaalselt Zr4+ raadiusega ning Y3+ raadius on tunduvalt suurem. Y-legeeritud BaZrO3-s on sama aatom- ja elektronstruktuuriga, mis on tavalisel legeerimata BaZrO3-l. See jätab Y-legeeritud BaZrO3 aluselised omadused samaks.
Căinari
Căinari on linn Moldovas Căușeni rajoonis. Căinari asub rajoonikeskusest Căușenist ligikaudu 28 km läänes ja pealinnast Chișinăust umbes 39 km lõunas.
Asulat on esmamainitud 1525. aastal. Linnaõigused sai Căinari 1985. aastal.
Prootonjuhtoksiidid
Paremate prootonjuhtmaterjalide saamise võimalused
Legeeritud BaCeO3-l on suurim prootonjuhtivus (10−2S/cm või parem 600 °C juures)     , aga nad on termodünaamiliselt vähe stabiilsed ning reageerivad CO2-ga juba väga väikse süsihappegaasisisalduse juures. BaZrO3 seevastu on väga hea keemilise stabiilsusega,   aga tema paagutatud tablettide juhtivus on ühe magnituudi võrra väiksem kui BaCeO3-l. See on enamasti tingitud suurest terapiiri takistusest (ingl. grain boundary) ja tsirkonaadi raskest paakumisest. Selle tõttu tekivad väiksed graanulid, mille tagajärjel tsirkonaadi summaarne prootonjuhtivus on väike (palju graanulitevahelisi piirpindu). Nii et kui lahendada tsirkonaadi paakumisprobleemid ning vähendada suurt terapiiri takistust, siis võib tsirkonaadist saada väga hea elektrolüüt kesktemperatuurse kütuseelemendi jaoks. Teine võimalus saada hea elektrolüüt on parandada BaCeO3 stabiilsust. Võimalus on veel on üritada kombineerida hea BaCeO3 juhtivus BaZrO3 stabiilsusega, tekitades selliseid stabiilseid tahkeid lahuseid nagu BaCe0,2Zr0,6Gd0,2O3-δ ja BaCe0,4Zr0,4In0,2O3-δ. Need on näidanud stabiilsust üle 200 tunni keevas vees ja üle 4000 tunni veeauru käes. Modernsem lähenemine on katta BaCe0,8Y0,2O3-δ kiht BaZr0,8Y0,2O3-δ kihiga.
Poniatowa
Poniatowa on linn Poolas Lublini vojevoodkonnas Opole Lubelskie maakonnas, Poniatowa valla halduskeskus. Poniatowa asub Opole Lubelskiest umbes 7 km idakirdes ja Lublinist ligikaudu 36 km läänes.
Asulat on ürikutes esmamainitud 1382. aastal.
Linnaõigused sai Poniatowa 1962. aastal.
Johann Abraham Winkler vanem
Johann Abraham Winkler (vanem) (13. jaanuar 1676 Tallinn – detsember 1742) oli Eesti vaimulik.
Ameerika Ühendriikide riiklik transporditurvalisuse amet
Ameerika Ühendriikide riiklik transporditurvalisuse amet (National Transportation Safety Board, NTSB) on Ameerika Ühendriikide sõltumatu uurimisasutus, mille ülesanne on uurida tsiviiltranspordiõnnetusi.
Johann Abraham Winkler vanem
Immatrikuleerus 23. aprillil 1696 Rostocki Ülikooli. Pärast pastor Gustav Johannes Laurentiuse tapmist aastal 1704 kutsuti teda Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse kutsuti teda 1705 aasta alguses Järva-Jaani õpetajaks. Ordineeriti õpetajaks 1. märtsil 1706.
Oli 1706–1710 Järva-Jaani koguduse õpetaja. Pidas 21. juuni–23. juuni 1708 toimunud Eestimaa sinodil eestikeelse jutluse. Venelased võtsid ta Märjamaal juulis 1710 vangi ning viisid Narva kaudu Ivangorodi. Mõne aja möödudes vabakslastuna tuli Eestimaale tagasi, sai 24. aprillil 1711 Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetajaks, hooldades aastani 1714 ka Järva-Jaani kogudust. Valiti aastal 1730 konsistooriumi juhatajaks. Järva praostkonna praostiks sai 6. juunil 1742.
Isiklikku
Tema isa Abraham Winkler oli Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, vanaisa Abraham Winkler oli Tallinna Toomkiriku saksa koguduse õpetaja, onu Johann Matthäus Embken oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Vend Reinhold Winkler oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, vend Theodor Winkler oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja, vend Samuel Matthäus Winkler oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja. Oli kolm korda abielus, teise naise isa oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja Johann Schwabe, kolmanda naise isa oli Harju-Risti koguduse õpetaja Jacob Johann Seebach.
Eesti Rahvuskomitee Ühendriikides
Eesti Rahvuskomitee Ühendriikides (lühend ERKÜ; inglise keeles Estonian American National Council, Inc., lühend EANC) on Ameerika Ühendriikides tegutsev sealseid Ameerika Ühendriikide eestlaste organisatsioone ja projekte toetav organisatsioon. ERKÜ on Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu liige.
ERKÜ teeb teiste seas koostööd organisatsioonidega JBANC ja CEEC.
ERKÜga seotud projekte: