cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aminohapped
Biosüntees
Mikroorganismid ja taimed sünteesivad mitmeid ebatavalisi aminohappeid. Mõningad mikroobid sünteesivad näiteks 2-aminoisovõihapet ja lantioniini, mis on sulfiidsillaga derivaat alaniinist. Mõlemaid on leitud peptiidsete lantibiootikumide koosseisus.
Katabolism
Aminohapete degradatsioon hõlmab sageli deamineerimist, mille käigus liigutatakse aminorühm alfaketoglutaraadile moodustades glutamaadi. See protsess kasutab sarnaselt sünteesiga transaminaase. Paljudes selgroogsetes eemaldatakse aminorühm uurea tsüklis kuid aminohapete degradatsioon võib toota uurea asemel ka kusihapet või ammoniaaki. Näiteks seriini dehüdrataas muudab seriini püruvaadiks ja ammoniaagiks. Pärast ühe või mitme aminorühma eraldamist saab järelejäänud molekule kasutada kas uute aminohapete sünteesiks või sisenevad need glükolüüsi või tsitraaditsüklisse, nagu näidatud joonisel. pisi|center|püsti=2.0|Aminohapete katabolism
Rektifikatsioon
frame|Tööstusliku [[rektifikatsioonikolonni osa, mis näitab gaasi- ja vedelfaasi liikumist taldrikkolonnis]] Rektifikatsioon ehk rektifitseerimine on fraktsioneeriva destillatsiooni meetod lähedase keemistemperatuuriga vedelike lahutamiseks kasutades rektifikatsioonikolonni, milles toimub mitmekordne aurustumine ja kondensatsioon. Rektifikatsioonikolonni juurde kuulub kolonni pealis, mis võimaldab reguleerida tagasijooksu (flegma) ning destillaadi (rektifikaadi) hulkade suhet. Nii saab valida optimaalsed tingimused komponentide lahutamiseks ja lahutumine on palju täielikum, võrreldes teiste destillatsioonimeetoditega.
Rektifikatsiooniseade koosneb järgmistest osadest: kolb vedeliku aurustamiseks, rektifikatsioonikolonn koos teda ümbritseva kestaga (soojusisolatsioon), kolonni pea, termomeeter, jahuti, klapp (tagasijooksu reguleerimiseks), allonž ja vastuvõtukolb. Laboratoorsetes kolonnides kasutatakse tavaliselt mingit inertset täidist (näiteks klaastoru tükikesed), tööstuslike seadmete juurde kuuluvad enamasti taldrikkolonnid. Rektifikatsioonikolonni efektiivsus sõltub selle pikkusest ja kolonni täidise võimest viia kontakti tõusev aurufaas ja allavalguv vedelfaas.
Aurud, mis tekivad kolvis vedeliku keemisel, tõusevad üles piki kolonni ning jahtuvad osaliselt. Kondenseerub peamiselt raskemini lenduv komponent. Aurud, mis jõuavad kolonni peasse (peamiselt kergemini lenduv komponent), kondenseeruvad seal täielikult. Tekkiv kondensaat voolab osaliselt kolonni tagasi (flegma), osaliselt juhitakse vastuvõtunõusse, sõltuvalt sellest, kui palju on avatud kolonni peas olev klapp. Suhet flegma hulk / rektifikaadi hulk nimetatakse tagasijooksusuhteks e. flegmaarvuks:
Kolonnis puutub allavoolav vedelik (flegma) kokku ülesliikuvate aurudega, mis võtavad temast täiendavalt kaasa kergesti lenduva komponendi. Samal ajal peseb vedelik aurudest välja raskemini lenduvat komponenti. Kolonni peasse jõuab puhtam kergemini lenduv komponent.
Rektifikatsiooniprotsessi alguses tuleb kolonn viia režiimi. Kolonni peas oleva klapi või kraani abil destillaadi väljavõtt suletakse ja flegmaarv reguleeritakse alles siis, kui toimub  tagasitilkumine ning temperatuur on jäänud kolonni peas püsivaks. Kuumutamisel jälgitakse, et kolonni peas ei tekiks üleujutust.
Vaata ka
Rectification
Samatemperatuurijoon
Vaata ka
Contour line
Lihvketas
pisi|Lihvketas
Lihvketas on abrasiivmaterjalist tööpinnaga tööriist, mis on loodud terase, roostevaba terase, alumiiniumi, valumalmi, valuterase, kivi, betooni jne. lihvimiseks ning sellisteks tööoperatsioonideks nagu puhastamine, keevisõmbluse lihvimine, liitekohtade ettevalmistus jms. Lihvkettad monteeritakse käsimasinatele ja nende lubatud joonkiirus on kuni 80 m/s. Kettal antud kiirust ei tohi ületada.
Kondensaator
Kondensaator on passiivne elektri- ja elektroonikakomponent, mille põhiomadus on mahtuvus, s.o võime salvestada (mahutada ja säilitada) elektrilaengut ning seega ühtlasi energiat.
1745. aastal valmistasid Ewald Georg von Kleist ja Pieter van Musschenbroek teineteisest sõltumatult esimese kondensaatori, mida tuntakse kui leideni purki või kleisti pudelit.
Kondensaatori ehitus
pisi|Mitmekihilise kondensaatori ehitus: dielektrik on sinine, hallide kontaktpindadega ühendatud plaadirühmad tume- ja helehallid Kondensaator koosneb kahest lähestikku paiknevast elektroodist, nn plaadist ja neid eraldavast dielektrikukihist. Elektroodide küljest lähtuvad kaks ühendusviiku või kontaktpinda (pindliitekondensaatoreil). Plaatideks on õhukestest metall-lehtedest (fooliumist) ribad või metallitamise teel dielektrikule kantud juhtivad pinnad. Elektroodipaarid on kokku rullitud või kokku volditud; plaadid võivad paikneda ka vaheldumisi, moodustades kaks plaadirühma (nagu kõrvaloleval pildil). pisi|350px|Kondensaatori struktuuri skeem On näha laengute [[polarisatsioon|polariseerumine dielektrikus välise elektrivälja mõjul; tulemusena väli nõrgeneb ja mahtuvus suureneb]]
Kondensaatori mahtuvus
Kondensaatori mahtuvus on seda suurem, mida suurem on kummagi plaadi pindala A ja mida väiksem on plaatide vahekaugus d: kus ε on dielektriku dielektriline läbitavus.
Kondensaator elektriahelas
Kondensaatori ühendamisel elektriahelasse tekib plaatide vahel elektriväli ja elektroodidele kogunevad elektrilaengud, mille tulemusena üks elektrood saab positiivse laengu +Q ja teine negatiivse laengu ‒Q. Sel puhul öeldakse, et kondensaator salvestab elektroodidele kogunenud laengu.
Salvestatav laeng Q on võrdeline kondensaatorile rakendatud pingega U: kus võrdeteguriks C on kondensaatori mahtuvus.
pisi|350px|Kondensaatori laadimis- ja tühjenduskõverad τ = RC on [[ajakonstant (R ‒ laadimisahela takistus)]]
Pingestamise hetkel hakkab pinge kondensaatoril tõusma nullist, kuni saavutab toitepingega määratud väärtuse. Pinge muutumise kiirus sõltub kondensaatori mahtuvusest: mida suurem see on, seda rohkem laenguid on vaja selleks, et ületada plaatidevahelise välja põhjustatud vastumõju pinge muutumisele (samalaadselt aeglustab pooli induktiivsus voolu muutumist). Täiendavat vastumõju avaldavad elektriväljas polariseerunud (ühesuunaliselt nihkunud) dielektriku positiivsed ja negatiivsed elektrilaengud; see vastumõju on võrdeline dielektriku dielektrilise läbitavusega.
Relva-SS
Relva-SS (saksa keeles Waffen-SS) oli natsionaalsotsialistlikku Saksamaad valitseva ainupartei NSDAP sõjalise tiiva Schutzstaffel 'i lahinguüksuste nimetus alates 1939. aastast. Vastupidi tavapärasele Saksa sõjaväele oli Relva-SS moodustatud nii okupeeritud kui ka okupeerimata riikide vabatahtlikest.
Kondensaator
Kondensaator elektriahelas
Laadimisel pannakse niisiis pingeallika laengud liikuma kondensaatori sisemise elektrilise jõu vastu. Selle jõu ületamiseks tehtav töö salvestub kondensaatoris elektrivälja energiana: Valemis on W energia džaulides (J), C mahtuvus faradites (F) ja U pinge voltides (V).
Relva-SS
Lisaks lahinguüksustele kuulusid sellese ka koonduslaagrite valvurmeeskonnad.
Kondensaator
Kondensaator elektriahelas
Alalisvooluahelas laadub kondensaatorit sisselülitamise järel kiiresti: esimese ajakonstandi jooksul kasvab pinge kondensaatoril väärtuseni 0,632Umax, vastavalt väheneb laadimisvool, kuni muutub nulliks.
Relva-SS
thumb|SS-Reichsführer und Chef der Deutschen Polizei [[Heinrich Himmler]]
Kondensaator
Kondensaator elektriahelas
Vahelduvvooluahelas toimub kondensaatori perioodiline ümberlaadimine ja ahelat läbib pidevalt vool. Kondensaator avaldab vahelduvvoolule mahtuvuslikku reaktiivtakistust kus on nurksagedus (radiaani sekundis) ja f ‒ sagedus (hertsides).
Kondensaatori plaatide vahele moodustunud elektriväli ja seega ka elektrilaeng jääb püsima ka pingeallika lahutamise järel, kuid hakkab pikkamööda vähenema läbi dielektriku; ka parimat dielektrikut läbib teatav lekkevool.
Relva-SS
Moodustamine
Relva-SS asutati 1939. aastal, kui SS jagati kaheks. Relva-SS moodustati SS-käsundusüksuse ehk SS-vägede (SS-Verfügungstruppe) ja nelja SS-surnupealuurügemendi (SS-Totenkopfstandarten) baasil. Mõlemad relvaformeeringud allusid SS-i Peavalitsusele (SS-Hauptamt), mida juhtis kuni teise maailmasõjani SS-Obergruppenführer A. Heissmeyer ja hiljem SS-Obergruppenführer G. Berger. Nimetus Relva-SS sai ametlikuks 2. märtsil 1940. Nimeliselt oli Relva-SS Reichsführer-SS Heinrich Himmleri juhtimise all, kuid lahingolukorras allutati üksused Saksa relvajõudude operatiivjuhtimisele.
Kondensaator
Liigitus
Eristatakse püsikondensaatoreid, mille mahtuvus on teatud kindla väärtusega, ja muutkondensaatoreid, mille mahtuvust saab etteantud piires sujuvalt muuta. pisi|400px|Mitmesuguseid püsikondensaatoreid Ülemises reas radiaalviikudega keraamika-, metallpaber, plastkile- ja elektrolüütkondensaatorid. Keskmises reas aksiaalviikudega polüpropüleen-, polüstürool-, keraamiline läbiviik- ja bipolaarne kondensaator. Alumises reas viikudeta keraamika-, plastkile- ja elektrolüütkondensaatorid [[Pindmontaažikomponent|pindmontaažiks (SMD)]]
Relva-SS
Moodustamine
Kui SS põhiosa (Allgemeine SS) liikmed kandsid vormi ainult õppustel ja muul ajal tegelesid oma põhitööga, siis relva-SS-i näol oli tegu tõeliste sõjaväeüksustega, kes elasid kasarmutes ja kandsid alaliselt relvi. Wehrmachti ja Relva-SS-i vahe oligi selles, et regulaarväes võisid teenida ainult Saksa kodanikud või Saksa päritolu isikud (reichdeutsche või volksdeutsche), SS-is aga seda piirangut ei olnud. Samas Relva-SS-teenistus ei tähendanud SS-organisatsiooni kuulumist ega andnud ka selleks automaatset õigust. Nii SS-i põhiosa kui ka Relva-SS-i liikmed kandsid vasaku õlavarre siseküljel SS-i veregrupi tätoveeringut.
Kondensaator
Liigitus
Enamik kondensaatoreid on püsikondensaatorid. Neid liigitatakse elektroode eraldava dielektrikukihi järgi; levinuimad on keraamika-, plastkile- ja elektrolüütkondensaatorid. Dielektrikuna on olnud kasutusel ka immutatud paber, vilk, klaas jm. Kondensaatorite eriliigi moodustavad superkondensaatorid, mida kasutatakse peamiselt elektrilaengu akumuleerimiseks.
Relva-SS
Areng ja teenistus
Relva-SS suurenes neljast algsest SS-Standarte rügemendisuurusest lipkonnast (SS-Standarte Der Führer, SS-Standarte Deutschland, SS-Standarte Germania) algul diviisiks (SS-Division Verfügungstruppe) ja sõja lõpuks 39 diviisiks, moodustades eliitvõitlusüksused maismaa regulaarväe kõrval. Üksuste osavõtt Idarinde lahingutest oli väga suur. Eliitüksustena saadeti neid tavaliselt ikka karmimatesse lahingutesse. Enne sõja lõppu oli Relva-SS-üksustes ligikaudu 550 000 võitlejat. 1944. aasta oktoobri lõpu seisuga oli ligikaudu 320 000 võitlejat langenud või raskesti haavatud.
Kondensaator
Liigitus
Keraamika- ja plastkilekondensaatorite mahtuvuse suurusjärk ulatub 1 pikofaradist kuni 100 mikrofaradini, elektrolüütkondensaatoritel 1 mikrofaradist kuni 1 faradini ja superkondensaatoritel kilofaraditeni.
Relva-SS
Võõramaalaste kaasamine
Algselt pidid Relva-SS-i võitlejad vastama samadele rassilistele nõuetele, nagu põhi-SS-i liikmed hiljem; pärast 1942. aastat hakati vastu võtma ka nn idarasside esindajaid, algul reavõitlejatena ja siis ka ohvitseridena.
Idarinde tagalapiirkondades, okupeeritud NSV Liidu territooriumil kohalikest elanikest algselt tagalajulgestuseks moodustatud ja formeeritud ida- ja politseipataljonid jt liideti kas olemasolevate või 1944.–1945. aastal formeeritud Relva-SS-i diviisidega. Seoses sellega muutus senine germaani rassi eliitvägi sõja teisel poolel suurel määral vaid mittesaksadiviiside kogumiks Relva-SS-i väejuhatuse all. Relva-SS-i vägedesse kuulunud mittesakslasi eristati sakslastest, mis väljendus ka SS-i auastmetes: 1942. aastal nimetati mehi leegionärideks (näiteks Legion-Obersturmführer), 1943. aasta oktoobrist SS-vabatahtlikeks (SS-Freiwilliger) ja 1944. aasta suvest Relva-SS-lasteks (nt Waffen-Hauptsturmführer der SS). SS-i välguruune tohtisid kraenurkadel kanda vaid Bad Tölzi junkrukooli vms SS-i sõjakooli lõpetanud mehed. Võõramaalasi ei võetud SS-i liikmeks. thumb|SS-Oberst-Gruppenführer und Generaloberst der Waffen-SS, [[Sepp Dietrich]] Relva-SS oli tõenäoliselt kõige kirjuma rassilise koostisega erinevate rahvuste sõjaline organisatsioon Teises maailmasõjas.
Väejuhid
pisi|SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS, [[Felix Steiner]]
Kondensaator
Keraamikakondensaator
Traatviikudega ketta-, tableti- ja liistakukujulisi kondensaatoreil on plaatideks 0,1...1 mm paksuse keraamilise aluse mõlemale küljele sadestatud hõbedakiht, mille külge on joodetud viigud ja mis on kaetud emailikihiga. Esimest liiki keraamikast valmistatakse tugi- ja läbiviikkondensaatoreid sagedustele üle 30 MHz; nende üks viik joodetakse šassii külge.
Relva-SS
Relva-SS-i auastmed
Relva-SS-i auastmed olid sõjaväelised. Põhiosas sarnased organisatsioonilised auastmed olid ka tavalises SS-is (Allgemeine SS), kuid tavalise SS-i liikme auaste ei pruukinud olla kooskõlas tema sõjaväelise auastmega Relva-SS-is pärast sõjeväeteenistusse kutsumist või astumist. Eriti puudutab see ohvitsere: tsiviilelus näiteks SS-Standartenführer ehk piirkonnajuht olnud mees, kui tal ei olnud ohvitserikoolitust, alustas teenistust Relva-SS-is või Wehrmahtis alamväelase või allohvitseri auastmes.
Kondensaator
Kilekondensaator
Kilekondensaatori dielektrikuks on õhuke sünteeskile (kasutatavad materjalid on tabelis). Elektroodid võivad olla fooliumist (õhukesest metall-lehest) või kilele pihustatud metallikihist.
Tsalendžihha
Tsalendžihha on linn Gruusias Samegrelo–Zemo Svanethi piirkonnas, Tsalendžihha rajooni keskus.
Relva-SS
Relva-SS-i auastmed
1940. aastal lisati Relva-SS-i kõrgemate ohvitseride auastmele täiend, et näidata nende sõjaväelist kindraliaukraadi. Seda tehti selleks, et eristada neid mehi tavalise SS-i kõrgematest ametnikest. Ka kõrgematele SS-i auastmetega politseiametnikele lisati kindrali täiend auastme juurde. Nii näiteks oli riigikomissariaadi Ostlandi Kõrgema SS-i ja Politseijuhi viimane auaste SS-Obergruppenführer und General der Polizei. Umbes samasugused auastmed olid ka SAs, mida võiks võrrelda tsiviilteenistuse auastmetega. Eesti Kindralkomissar Karl Sigismund Litzmann oli näiteks SA-Obergruppenführer, kuid sügisel 1944 astus ta sõjaväeteenistusse oma nooremohvitseri auastmes.
Relva-SS-i üksuste auastmed. Kuni oktoobrini 1943 nimetati Leegioni liikmeid ametlikes dokumentides leegionärideks – sõna "leegion" kasutati auastmenimetuse osana nagu SS-i liikmetel lühendit SS (nt Legion-Sturmbannführer). Oktoobris 1943 võeti leegionäri asemel ametlikes dokumentides kasutusele nimetus SS-vabatahtlik (SS-Freiwilliger, nt SS-Frw.-Oberscharführer). Juulis 1944, pärast 1944. aasta mobiliseeritute saabumist, võeti "SS-vabatahtliku" asemel kasutusele eesliide relva- (Waffen-; nt Waffen-Untersturmführer der SS). Bad Tölzi või mõne teise junkrukooli lõpetanud või mujal ohvitserihariduse saanud ohvitserid kandsid SS-lisandiga auastmeid (nt SS-Untersturmführer).
Aleksander Pettai
Aleksander Pettai (7. september 1902 Varstu – 23. veebruar 1997 Tartu) oli eesti pedagoog ja koorijuht, Vabadussõja veteran.
Kondensaator
Elektrolüütkondensaator
Elektrolüütkondensaatoris ehk oksiidkondensaatoris toimib dielektrikuna oksiidikiht, mis on elektrokeemiliselt formeeritud alumiiniumist või tantaalist (harvemini nioobiumist) elektroodile. Kondensaatori teise elektroodi moodustab oksiidikihiga tihedalt kokkupuutuv elektrolüüt. Oksiidikiht püsib vajaliku paksusega selle hapniku arvel, mis eraldub elektrolüüdist kondensaatorit läbiva lekkevoolu mõjul.
Relva-SS
Relva-SS-i auastmed
Nimetuste muutmises peegeldub nähtavasti Heinrich Himmleri ja tema lähikondlaste suhtumine okupeeritud idaalade rahvaste väekoondistesse. Kui 1942–1943 oli veel eesmärgiks moodustada Euroopa SS-vabatahtlikest väekoondised, siis Suur-Saksamaa sõjaõnne pöördudes tõusid esikohale sõjalised kaalutlused ning Relva-SS-i koosseisus formeeriti järjest uusi mittesaksa diviise, mida aeg edasi, seda vähem vastasid nn SS-i-kõlblikkuse tingimustele.
Aleksander Pettai
Ta sündis Matumäe taluperemehe Kaarli Pettai ja ta naise Anna (sündinud Sepp, pärit Karula vallast Paluotsa talust) pojana. Oli abielus õpetaja Aliide Kindsikoga.
Kondensaator
Elektrolüütkondensaator
Elektrolüütkondensaator on polaarne seadis: anoodiks on metallelektrood ja katoodiks elektrolüüt; sellest tuleneb, et niisugune kondensaator on mõeldud kasutamiseks alalis- (ja pulseer-) voolu ahelais, kusjuures anood tuleb ühendada pingeallika plussiga.
Relva-SS
Relva-SS-i auastmed
Allikas:Henrik Eberle, Matthias Uhl, "Hitleri toimik. NKVD salajane ettekanne Jossif Stalinile, koostatud Hitleri isikliku adjutandi Otto Günsche ja kammerteener Heinz Linge ülekuulamise protokollide põhjal Moskvas 1948/1949", saksa keelest tõlkinud Toomas Huik, Tammerraamat, lk 322, 2006.
Kondensaator
Elektrolüütkondensaator
Alumiiniumelektrolüütkondensaatoris asetseb oksiidikiht alumiiniumfooliumist lindil; see on anoodplaat. Katoodina toimib vedel või sültjas elektrolüüt, millega on immutatud dielektriku vastu surutud kiudainest lint. Katoodiga loob kontakti teine, oksüdeerimata fooliumlint. Rulli keeratud sektsioon paikneb alumiiniumkestas. Mittepolaarseil kondensaatoreil on oksüdeeritud ka teine fooliumlint; nende mahtuvus on poole väiksem niisama suure polaarse kondensaatori mahtuvusest.
Aleksander Pettai
Aleksander Pettai lõpetas Võru Õpetajate Seminari, kus üks tema õpetajaid oli Johannes Käis. 1930. aastatel töötas ta Leevi Algkooli juhatajana, kuulus Kaitseliidu Võrumaa malevasse.
Kompassi
thumb|Vaade idast [[Tartu maantee ja Kivisilla tänava ristmikule Tartu maantee alguse suunas]] Kompassi on asum Tallinnas Kesklinna linnaosas. Asum piirneb Sadama, Südalinna, Maakri, Torupilli ja Raua asumiga. Kompassi asumi pindala on 0,16 km2.
Aleksander Pettai
Pärast teist maailmasõda töötas Rõuge 8-klassilise kooli (praegu Rõuge Põhikooli) direktorina ning 1951–1963 Kolepi 8-klassilise kooli matemaatika- ja laulmisõpetajana. Hiljem elas pensionärina Elvas. Ta juhatas elu jooksul mitut koori.
Isiklikku
Ta vend oli eesti pedagoog ja ühiskonnategelane Theodor Petai, ta poeg oli loomakasvatusteadlane Eino Pettai.
Senaki
1933–1976 oli linna nimi Mihha Tshakaja samanimelise revolutsionääri järgi.
2008. aasta Lõuna-Osseetia sõja ajal pommitasid linna ja selle ääres asuvaid Gruusia armee kasarmuid Venemaa lennukid. Tabamuse sai ka Senaki raudteejaam.
Senaki on Rakvere sõpruslinn.
Kompassi
Kompassi asum on saanud nime samanimelise kõrtsi järgi.
Elanikkond
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastased moodustasid 10–19%.
Olulisemad objektid
Kompassi asumis asuvad Eesti Tuletõrjemuuseum ja Tallink City Hotel. Asumi keskel asub Kompassi väljak.
Ajalugu
Kompassi asumi algsete elanike seas oli palju tatarlasi, kes teenisid Vene sõjaväes. Keisrinna Katariina II valitsemisajal tehti jõupingutusi allutatud rahvaste venestamiseks ning kirjanik Rudolf Sirge andmeil oli üheks selliseks meetmeks sunniviisiline abielu eesti neidude ja tatarlastest mereväelaste vahel. Kompassi asumis elas 1920. aastatel kümmekond tatarlaste peret, 1930. aastate keskpaigas oli alles vaid üks pere.
Kompassi asumi algne asustustuumik asus Härjapea jõe ääres. Hiljem hakkas asustus kasvama lääne suunas kuni Vene turuni (praegune Viru väljak), põhja suunas Narva maanteeni, lõuna suunas Maakri asumini ning idas Kadrioru poole.
1876. aastal avati asumis ühekorruseline rõhtpalkidest seintega maneež (Maneeži 4), mille juurde kuulus mitu abihoonet, sealhulgas 4 talli. Selle maneeži järgi sai hiljem nime Maneeži tänav. Maneeži tänaval asus laevaomanike seltsile Linda kuuluv ait, kus tegutses kuni 1889. aastani Eesti laulu- ja mänguselts Estonia. Samu ruume kasutas aastatel 1893–1907 Tallinna Vabatahtlik Atleetide Klubi (ka Boesbergi klubi), mille liikmete hulka kuulus mitu nimekat raskejõustiklast, näiteks Georg Lurich, August Nei ja Gustav Vain.
1894. aastal rajati praeguse Gonsiori ja Villem Reimani tänava nurgale Pühtitsa abiklooster, mille näol oli tegemist väikese puukirikuga. 1900. aastal võeti vastu otsus ehitada suurvürstinna Maria Nikolajevna sündimise auks uus kirik, mille nimeks sai Jumalaema Templisse Viimise kirik. See kirik lammutati 1960. aastal Gonsiori tänava (toonase M. Lomonossovi) tänava rekonstrueerimise käigus. Vana paekivist 2-korruseline kroonu tütarlaste gümnaasium Tartu mnt 1 krundil valmis 1885. aastal ning selle projekteeris baltisaksa arhitekt Rudolf von Knüpffer. Eesti Kunstiakadeemia eelkäija Riigi Kunsttööstuskool kolis sinna aastal 1917. Aastatel 1922–1923 ehitati maja Kunsttööstuskooli tarbeks ümber ja lisati kaks korrust. Aastatel 1964–1973 valminud laienduse projekteerisid tolleaegse Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud, arhitekt Peeter Tarvas ja arhitekt Voldemar Herkel. 2010. aastal vana õppehoone lammutati. Praegu asub Eesti Kunstiakadeemia Südalinna asumis.
1920. aastate alguses tegutses Kompassi asumis Tallinna Sionistide Organisatsioon ning 1921. aastal kolis sinna Eesti Riigiarhiiv. Kirjanduse, kunsti ja näitlejate klubi Must Roos asus aadressil Suur-Kompasna 28.
Kondensaator
Elektrolüütkondensaator
Paremate omadustega ja väiksemad on söövitatud alumiiniumfooliumist mahtpoorse katoodiga elektrolüütkondensaatorid, samuti kokkupressitud oksüdeeritud tantaaliterakestest anoodiga kondensaatorid. Elektrolüüt on sõltuvalt tüübist märg või kuiv (näiteks polümeersest materjalist).
Superkondensaator
pisi|Superkondensaatorid Parima energia mahutamise võimega on super- ehk kaksikkihtkondensaator ‒ kahekihilise ioondielektrikuga kondensaator-akumulaator, mille mahtuvust mõõdetakse faradites ja kilofaradites.
Superkondensaatoris moodustab elektrolüüt juhtiva ühendustee kahe elektroodi vahel. Sellega erineb ta elektrolüütkondensaatorist, milles elektrolüüt on ise üheks elektroodiks (negatiivseks "plaadiks"). Samas on superkondensaator nagu elektrolüütkondensaatorgi polaarne komponent.
Ühe elemendi pinge jääb enamasti vahemikku 2‒3 V, sisetakistus 0,2‒20 mΩ. Elementide jadaühendusega saadakse kondensaatormooduli vajalik tööpinge ja mitme jadaahela rööbiti ühendamise teel vajalik võimsus. Energiatihedus (kondensaatori massi 1 kg kohta) võib ulatuda väärtuseni 100 Wh/kg.
Superkondensaatorid konkureerivad ühelt poolt elektrolüütkondensaatoritega ja teiselt poolt liitiumioonakudega. Toodetakse ka hübriidkondensaatorid, milles on lisaks kaksikkihile Li-ioon-struktuuriga redokselektrood. Võrdlustabelist on näha, et energiatiheduse poolest jäävad ka parimad superkodensaatorid akudest kaugele maha, ent on võimelised andma lühiajaliselt palju tugevamat voolu.
pisi|Mitmesuguseid muutkondensaatoreid pisi|[[Raadiovastuvõtja pöördkondensaator]]
Muutkondensaator
Muutkondensaatoreina on kasutusel seadekondensaatorid lülituse esmareguleerimiseks ja häälestuskondensaatorid võnkeringide häälestamiseks; viimased on olnud kasutusel põhiliselt raadioaparatuuris.
Seadekondensaator ehk trimmerkondensaator koosneb paigalseisvast ja pööratavast osast, vastavalt staatorist ja rootorist. Põhiliselt kasutatakse keraamilise dielektrikuga seadekondensaatoreid, mille plaatideks on staatori ja rootori pinnale sadestatud hõbedasektorid. Rootori pööramisel muutub sektorite omavaheline asend ning seega ka mahtuvus. Kondensaatori mahtuvuse alg- ja lõppväärtuste nimiväärtused on näiteks 1,5/5, 2/7, 3/10, 4/27 pF.
Häälestuskondensaatori ehk pöördkondensaatori staatori ja rootori plaadipakkide paar moodustab sektsiooni. Raadiovastuvõtjates on olnud kasutusel kahe- ja kolmesektsioonilised pöördkondensaatorid. Tänapäeva elektroonikalülitustes kasutatakse muudetavate mahtuvustena peamiselt liikumatute osadeta pooljuhtseadiseid ‒ mahtuvusdioode.
Tunnussuurused ja aseskeem
pisi|300px|kondensaatori aseskeem
Markeering kondensaatoril
Nimimahtuvus esitatakse suuremail kondensaatoreil koos ühikutähisega, näiteks elektrolüütkondensaatoril 4700 µF. Väiksematel seadistel väljendatakse ühikut ühe tähega: p pikofarad, n nanofarad ja µ mikrofarad. See täht paikneb nimimahtuvust väljendava arvu järel, kui see on täisarv (nt. 47p tähendab 47 pF), koma asemel (5n6 tähendab 5,6 nF) või asendab nulli ja koma (µ68 tähendab 0,68 µF).
Väikestel kondensaatoritel võib mahtuvus olla märgitud kolme numbriga: kaks esimest väljendavad mahtuvusväärtust pikofaradites ja kolmas 10 astendajat, nt 394 = 39 × 104 = 390 000 pF = 390 nF.
Kondensaatorite rööp- ja jadaühendus
pisi|Kondensaatorite rööpühendus pisi|Kondensaatorite jadaühendus Rööpühenduses ehk paralleelühenduses kondensaatoritele rakendub ühesuurune pinge. Sel juhul võrdub kogumahtuvus rööbiti ühendatud kondensaatorite mahtuvuste summaga: Koos mahtuvusega suureneb ka vahelduvvoolukoormus. Koguvool Itot jaguneb kondensaatorite vahel võrdeliselt nende mahtuvusele: Jadaühenduses ehk järjestikühenduses kondensaatoreid läbib ühesuurune vool. Niisuguse ühenduse korral on kogumahtuvuse pöördväärtus võrdne eri kondensaatorite mahtuvuste pöördväärtuste summaga: Siit näiteks kahe jadaühenduses kondensaatori C1 ja C2 kogumahtuvus Vahelduvpinge jaguneb jadamisi ühendatud kondensaatorite vahel pöördvõrdeliselt nende mahtuvusele. Jadaühendust kasutatakse mahtuvuslikus pingejaguris (näiteks kõrgepinge mõõtmisel).
Olenjoki rahvusuluss
Olenjoki rahvusuluss ehk Ölööni uluss (ka Olenjoki evengi rahvusrajoon) on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaal Sahha Vabariigi põhjaosas. Piirneb läänes Krasnojarski kraiga.
Läbi ulussi voolab Olenjoki jõgi ja Anabari jõgi.
Ulussi halduskeskus on Olenjoki küla.
Sammalhabe
pisi|[[Edward von Lõnguse teos "Kannahabe ja nõiakütt", kus politseinik nimesildiga "Nõia Kütt" paneb Sammalhabemel käsi raudu, kuna tolle habemes kasvavad kanepitaimed. Eno Raua teoses on Sammalhabeme habe hoopis pehmest samblast ja selles kasvavad punased pohlad]] Sammalhabe on tegelane Eno Raua lasteraamatust "Naksitrallid".
Olenjoki rahvusuluss
1989. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 4011, neist 54,3% evengid.
Sammalhabe
Ta on väikest kasvu rohekate riiete ja kübaraga mehike, kellel on pehmest samblast habe, kus kasvavad ilusad punased pohlad.
Olenjoki rahvusuluss
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 4091, neist 63% evengid, 30% jakuudid ja 4% venelased.
Sammalhabe
Sammalhabe on naksitrallidest kõige tasakaalukam ja rahulikum. Ta tunneb end tugevalt seotud olevat loodusega, näiteks ei maga ta metsas ööbides kunagi kusagil mujal kui otse maapinnal lõkkeaseme ääres. Ta tunneb hästi loodusravi (põdrasamblatee Kingpoole köha vastu, rassi-nimeline taim rottide vastu) ning suhtleb hoolivalt loomadega (rästik Rudolf, linnupesa valvamine oma habemes jm).
Olenjoki rahvusuluss
Pindalalt on see Sahha suurim uluss (võrdluseks on see veidi suurem kui Poola).
Sammalhabe
Tema motoks võib pidada lauset "Looduses peab valitsema tasakaal."
Olenjoki rahvusuluss
Uluss jaguneb neljaks kohalikuks omavalitsuseks (nasleg):
Sammalhabe
Sammalhabe on saanud nime Eno Raua kunagise pseudonüümi Eno Sammalhabe järgi.
Ussa (Petšora)
Ussa (vene Уса, komi Усва) on jõgi Euroopas. Algab Polaar-Uurali loodenõlvult. Tasandikule laskunud, voolab valdavalt edelasse. Suubub paremalt Petšorasse.
Pikkus 656 km.
Aglutinatsioon
Aglutinatsioon on sõnavormide moodustumisviis morfeemide liitmise teel, näiteks tüvedele liiteid lisades.
Aglutinatsiooni puhul liidetakse sõnavorm morfeemidest kokku nii, et eri morfeemid ei mõjuta üksteise välist kuju ning sõnavorm jaguneb selget tähendust kandvateks osadeks. Näiteks eesti keele sõnavorm elan koosneb selgesti eristatavatest osadest: tüvi ela, mis kannab sõna leksikaalset tähendust, ja tunnus -n, mis kannab ainsuse 1. pöörde tähendust.
Laid
Pindala on harilikult paarist hektarist mõnekümne (harvem mõnesaja) hektarini. Laiud on tavaliselt asustamata.
Laiud on näiteks Hobulaid, Kesselaid, Viirelaid. Suurim laid on Vohilaid, väikseimat on raske määratleda.
Enamik Eesti laidusid asub Lääne-Eestis.
Kuna Lääne-Eestis esineb märgatav maatõus, on aja jooksul mitmetest laidudeks nimetatavaist saartest saanud poolsaared või seljandikud rannikulähedasel mandril. Sellest hoolimata võib olla laiu nimi jätkuvalt kasutusel. Näiteks on selline Puhtulaid (alates 19. sajandist tegelikult poolsaar), samuti selle lähedal (Virtsu ja Puhtu vahel) olevad vähemärgatavad künkad Jürilaid ja Peedulaid.
Serra do Mar
Serra do Mar on mäestik Lõuna-Ameerikas Brasiilias. Kulgeb põhja-lõuna suunas, idas laskub järsult Atlandi ookeani rannikumadalikule, läänes laugelt Brasiilia mägismaale. Kõrgus kuni 1810 meetrit.
80386
Intel i386 ehk 386 ehk 80386 on Inteli mikroprotsessor, mis kuulub Inteli kolmandasse x86-protsessorite perekonda.
Protsessorile i386 eelnes 80286. Esimene 386-tüüpi protsessor ilmus 17. oktoobril 1985 ja jõudis tarbijateni aastal 1986. Protsessor sisaldas 275 000 transistorit.
Esimese 386 protsessorit kasutava personaalarvuti tootis Compaq.
Arhitektuur
Protsessoril oli esimest korda 32-bitine arhitektuur. Eelmine protsessor oli 80286, mis kasutas segmendipõhist mäluhaldust. 386 aga kasutas lehekülgede saalimist, mis tegi virtuaalmälu kasutamise operatsioonisüsteemis märgatavalt lihtsamaks.
Protsessoril oli kolm töörežiimi: reaalne, kaitstud ja virtuaalne. Reaalne oli ühilduv 8086 ja 80286-ga. Kaitstud režiim kasutas samu võimalusi, mis 80286. Lisaks oli kaitstud režiimi laiendus, mis võimaldas adresseerida kuni 4 GB mälu. Virtuaalne režiim, mida eelnevatel polnud, lubas kaitstud režiimis käivitada üht või enamat virtuaalset 8086 keskkonda.
386 protsessoril on kaks mälumudelit: segmenteeritud ja lame (ingl. flat). Lameda mudeli korral käsitletakse mälu ühe 4 GB segmendina. Segmenteeritud mudeli korral 16 383-baidiste segmentidena.
Eripära
Esimest korda tutvustas Intel protsessorite juures lühendeid DX (Double-word eXternal) ja SX (Single-word eXternal). 386 DX protsessoritel ei olnud sisseehitatud matemaatikaprotsessorit, aga 486 DX variandil oli. See võib segadust tekitada. 386 puhul tähendas SX 16-bitist andmesiini ja DX kaks korda suuremat andmesiini. Matemaatikaprotsessor oli eraldi vaja lisada.
Välislingid
Protsessorite täpne info Inglise keeles
Ajutine Valitsus (ansambel)
Ajutine Valitsus oli Eesti punkrockansambel 1980–1981.
Surnud 8. veebruaril
''Siin on loetletud 8. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Singer Vinger
thumb|Singer Vinger esinemas Toompea lossi hoovis. Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, 23. aprill 2009]] Singer Vinger on eesti progeroki sugemetega punk rock ' i ansambel. Singer Vinger tegutseb alates 1986. aastast, selle eelkäijad kandsid nime Pära Trust (1979-1983) Turist (1983-1985) ja Aken.
Lugude sõnum on enamasti huumori abil esitatud iroonia. Ansambli juht on Hardi Volmer. Ansambli eripäraks võib pidada laulja Hardi Volmerit, kes esitab lugusid alati sõnu paberilt maha lugedes.
Saksa-Rooma riik
Saksa-Rooma riik ehk Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririik (ka Rooma keisririik, saksa keeles Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation, ladina keeles Sacrum Romanum Imperium Nationis Germanicae; riigi algusaegade kohta on kasutatud ka nime Püha Rooma riik, kuid seda hakati kasutama alles 13. sajandil) oli keskajal ja uusajal riik Kesk-Euroopas.
Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi eksistentsi viimase kontinuiteedi kandja Austria keisririigi eksistentsi lõpetas Napoleon I, kes saavutas 1805. aasta detsembris ühe oma kõige hiilgavamatest võitudest, purustades Austerlitzi lahingus Austria armee. Viimasest Saksa-Rooma keisrist, Habsburgide valitsejasoo esindajast Franz II-st, sai Austria keiser Franz I.
Riigi nimest
Saksa-Rooma riik eksisteeris aastail 962–1806. Selle rajas Saksa kuningas (936–973) Otto I, kes lasi 962. aastal paavstil end Itaalia kuningaks ja Rooma keisriks kroonida. Otto ja ta järglased nimetasid ennast lihtsalt keisriteks (Augustus), nad pidasid end Vana-Rooma riigi lääneosa taastajateks. Saksa kuningad alates Heinrich II-st (valitses 1002–1024) omistasid endale tiitli roomlaste kuningas (ladina keeles Romanorum Rex, saksa keeles Römisch-deutscher König), viidates Saksa-Rooma riigile kui Vana-Rooma riigi taastatud lääneosale.
Seoses paavstlusevastase võitlusega 11. sajandil võeti kasutusele mõiste 'sakslaste kuningas', millele keisrid vastandasid kohe mõiste 'roomlaste kuningas'. Nii tekkis ajapikku idee Püha Rooma keisririigist kui sakslaste impeeriumist.
Keiser ja kuningas riigi ajaloos
pisi|Keisrikroon 10. sajandi teisest poolest pisi|Osa keiserlikust vapist, 1857
Riigi eesotsas seisis keiser, kes oli ühtlasi ka Saksa kuningas. Talle allusid vasallidena riigivürstid, kelle arv läbi ajaloo oli äärmiselt muutlik, olulisimad neist olid kuurvürstid, kellel oli õigus valida kuningas, kellest pärast paavstipoolset kroonimist sai keiser (Otto I oli kehtestanud korra, millega Saksa kuningast pidi igal juhul saama keiser, ent siiski alles pärast kroonimist). Keisritiitel oli tõsine asi, seda võis senise arusaama kohaselt olla vaid üks. Kogu toonane kristlik Euroopa, mis oli nüüdsest Euroopast tunduvalt väiksem, luges ennast Vana-Rooma järglaseks ja Roomal ei olnud mitut keisrit.
Varasema Euroopa suurvalitseja Frangi keiser Karl Suure keisrikskroonimine toimus just sümboolselt 800. aastal Roomas, ehkki antiiksest Roomast põlvnev keisrivõim oli Konstantinoopolis ju alles olemas, ja ootuspäraselt ei tunnustanud Bütsantsi valitseja Karli tiitlit. Kuid Karl Suur oli omaaegse maailma võimsaim valitseja ja tema eesmärk oli taastada Rooma impeerium. Sellest ka kroonimine just Roomas ning sümboolne keisrivõimu tagasitoomine Läände ehk õhtumaale ehk oktsidenti.
Keskajal oli kuninga saamine keisriks sageli problemaatiline, kuna selleks tuli minna Itaaliasse, mis tõi sageli kaasa sõdu, samuti häid suhteid paavstiga ning soodsat sise- ja välispoliitilist olukorda. Enamasti see kuningatel siiski õnnestus, kuid kui paavsti positsioon tõusis 13. sajandil keisri ehk ilmalikust võimust tunduvalt tugevamaks, siis tõi see kaasa kõigepealt tugeva võimuvõitluse ning seejärel interreegnumi, mille järelgi Saksa kuningaid keisriteks ei kroonitud. Tava elustus tasapisi 14. sajandil ning kindlustus 15. sajandil, mil nii kiriku- kui ka keisrivõim näisid stabiliseeruvat.
Otto ja tema esimeste järglaste ajal oli Püha Rooma riik idee järgi Lääne-Rooma ja Frangi riigi loomulik jätk ning seetõttu oli ka keisril kogu võimutäius, ta pidi aru andma vaid jumala ees ning üldiselt lugesid keisrid endale õiguseks ametisse nimetada ka paavste, justnagu toimus see ka Ida-Rooma ehk Bütsantsi riigis, kus keisrid määrasid ametisse patriarhe. Keisrivõimu äärmusliku laiendamise katse tehti Otto III ajal, kes uskus, et keisrile peaksid otseselt alluma kõik kristlikud maad ja rahvad. Ta tõstis paavstiks oma nõo ning hiljem õpetaja, kuid oma varajase surma tõttu ei õnnestunud tal oma plaane ellu viia. Seejärel pöördusid keisrid tagasi Frangi- ehk Saksamaa-keskse poliitika juurde, ehkki kohati püüti kontrollida ka Itaaliat.
14. sajandil keskendusid keisrid lõplikult vaid Saksamaale, kus nende tsentraliseerimispoliitika aga üldiselt üha selgemalt läbi kukkus. Luksemburgi dünastiast keiser (1346–1378) Karl IV valitsusajal 1356. aasta Nürnbergis toimunud Riigipäeval välja antud 1356. aasta kuldbullaga fikseeriti 450 aastaks Saksa-Rooma riigi põhiseadusliku struktuuri tähtsad aspektid. Pärast pikaajalist võitlust oma eelkäija Ludwig IV ja selle vastukuninga Friedrich III Ilusa vahel tundis Karl IV vajadust muuta kehtivat "roomlaste kuninga" valimissüsteemi. Kuldbulla nimetas seitse kuurvürsti, kes valivad roomlaste kuninga, kelle siis paavst hiljem tavaliselt Saksa-Rooma keisriks kroonib. Seitse kuurvürsti olid: Saksamaal (Mainzi peapiiskop), Gallias ja Burgundias (Trieri peapiiskop) ning Itaalias (Kölni peapiiskop), Tšehhi kuningas, pfaltskrahv – palatiin, Saksimaa kuurvürst ja Brandenburgi markkrahv.
Viimased katsed luua universaalmonarhistlikku ühtset impeeriumit tegid Maximilian I, kes 1493 ühendas kõik Habsburgide valdused ühe valitseja võimu alla. 1493–1740 valitsenud Saksa-Rooma keisrid olid ühtlasi ka Austria valitsejad. 16. sajandi alguseks oli keiser Maximilian I ühendanud oma võimu alla enamiku Madalmaadest ja taotles võimu ka Põhja-Itaalia üle, samuti pani ta abielulepingutega aluse Habsburgide võimule Ungari ja Böömimaa üle. 1521 jagas keiser Karl V Habsburgide valdused kaheks: tema järglased hakkasid valitsema Hispaaniat, Milanot ja Madalmaid, Austria, Böömimaa ja Ungari (ning ka keisritiitel) läksid aga tema venna Ferdinandi ning tema järeltulijate kätte.
Alates 16. sajandi keskpaigast hakkas keisri tähtsus riigisiseselt üha enam langema ning pärast Kolmekümneaastast sõda piirdus keisri tegelik võim vaid tema pärusvaldustega.
Lõplikult kaotas keisritiitel tähtsuse 19. sajandi algul, mil Napoleon I enamiku keisririigist okupeeris ja 1806. aastal impeeriumi kaotas.
Keisririigi valdused
Frangi riigi lagunemise järel sai riigi idapoolsete alade valitsejaks Ida-Frangi kuningas ehk Saksa kuningas Ludwig Sakslane, kelle riik hõlmas enamiku hilisemast Saksamaast. Kuni Heinrich I või isegi ta poja Otto I-ni kasutatakse tavaliselt nimetust Ida-Frangi kuningas.
Otto I valitsusaeg
pisi|Saksa-Rooma riik ca 1000. aastal Saksa kuningas (936–973) Otto I (912–973) abiellus 951. aastal viimase Itaalia kuninga Lothar II lese Adelheidiga ja võttis Pavias Lombardia raudkrooni rivaalitseva Ivrea markkrahvi Berengari eest.
Otto I võitis taas Saksamaa kuningriiki Švaabimaale tunginud ja Augsburgi piiranud ungarlasi 955. aastal toimunud (Lechfeldi) Lechi lahingus, tehes sellega lõpu nende rüüstamistele Kesk-Euroopas ja Põhja-Itaalias.
Aastal 960, kui Berengar ründas Kirikuriiki, vallutas paavst Johannes XII kutsutud kuningas Otto Itaalia kuningriigi ja kroonis end 2. veebruaril 962 Roomas Saksa-Rooma keisriks (962–973) ning nõustus hakkama ka Rooma paavsti ja katoliku kiriku kaitsjaks. Sellest ajast alates olid Saksa kuningad alati ka Itaalia kuningad ja Põhja-Itaaliast sai seega Saksa-Rooma riigi osastiskuningriik. Otto Suur, kes vallutas Itaalia, võttis endale ka Itaalia kuninga tiitli, Rooma paavst kroonis 962. aastal Otto I Roomas keisriks (962–973). Otto I liitis Saksa kuninga ning Rooma keisri institutsioonid ühte. Otto Suure valitsemise ajal saadeti kõigisse riigi osadesse comites palatini toetama kuningavõimu, kontrollima suurte hõimuhertsogite sõltumatuspüüdeid. Lotringi, Baieri, Švaabimaa ja Saksimaa hertsogite kõrvale, kes olid muutunud ohtlikult võimsateks feodaalvürstideks, paigaldati pfaltskrahvidena Saksa-Rooma keisri truud toetajad. Otto ise pidas ennast Rooma keisriks ning Lääne-Rooma taastajaks, kuna Frangi keisri tiitel oli vahepeal kadunud. Otto kroonimisega pandi alus Saksa-Rooma riigile, mis kestis 844 aastat, 1806. aastani. pisi|Euroopa u 1000. aastal Saksi dünastiast Otto I pürgis ta laiendama oma valdusi ka ida poole ja Saksi Idamarki markkrahv Gero sundis sõjaga tunnistama paganliku Poola Mieszko I vasallisõltuvust Saksa-Rooma keiser Otto I-st ja maksma talle andamit. Aastail 928–929 vallutatud Brandenburgi alasid valitsenud markkrahv Gero surma järel 965. aastal jagunes mark mitmeks väiksemaks osaks, Saksi Idamargi põhjapoolsetest aladest kujunes Saksi Idamark (Ostmark) ja keiser Otto I poolt moodustati lääneslaavlaste alale Meißeni markkrahvkond. 966. aastal laskis Poola vürst ise end ristida, 968. aastal astus Poznańis, Poznańi piiskopkonnas ametisse esimene Poola piiskop. Mieszko I poeg Bolesław I Chrobry jätkas isa poliitikat, tunnistades Saksa-Rooma keisririigi ülemvõimu.
Otto I valitsusajal kuulusid Saksa-Rooma riigi territooriumite hulka: Saksimaa hertsogiriik, Schleswigi mark, Billungi mark, Põhjamark, Lausitzi mark, Merseburgi mark, Meisseni mark, Zeitzi mark, Böömimaa hertsogiriik, Moraavia, Idamark, Karantaania mark, Kraini mark, Verona mark, Bologna piirkond, Paavstriik, Spoleto hertsogiriik, Toscana mark, Tüüringi hertsogkond, Frangimaa hertsogkond, Nordgau, Baieri hertsogkond, Švaabimaa hertsogkond, Lombardia, Arelaat (Burgundia kuningriik), Ülem-Lotringi hertsogkond, Alam-Lotringi hertsogkond. Riik piirnes Taani kuningriigi, Poola kuningriigi, Ungari kuningriigi, Horvaatia kuningriigi, Ida-Rooma riigi ja Prantsuse kuningriigiga.
Otto III valitsusaeg
pisi|Saksa-Rooma riigi territoorium u 1000. aastal Otto II poeg Otto III sai väga noorelt võimule (983–1002) ning kuni 995. aastani valitsesid tema ema Theophano ja vanaema Adelheid. Otto III oli Saksa kuningas alates 983, Saksa-Rooma riigi keiser alates 996. 996. aastal vallutas ta Rooma, pani ametisse Rooma paavstina Gregorius V ja Otto III krooniti Saksa-Rooma keisriks. Otto III püüdis taastada Rooma impeeriumi või vähemalt selle lääneosa, uskudes, et kõrgeim võim peaks kuuluma keisrile, kellele alluksid kõik, nii ilmalikud kui ka vaimulikud aukandjad, sealhulgas Rooma paavst. pisi|Euroopa alad ca 1000. aastal Otto III koostas aastal 998 bulla "Renovatio imperia Romanum", millega ta kuulutas Rooma impeeriumi taastatuks. Rooma sai pealinnaks, millest pidi valitsetama kogu keisririiki Galliast Slaavimaani. Ta tegi misjonitööd, näiteks asutas Poola vürstiriigis, Gnieznos piiskopkonna ning andis vürst Boleslawile Poola kuninga ning vürst Istvanile Ungari kuninga tiitli. Selle eest pidi Poola saama osaks Saksa-Rooma riigist. Plaan luhtus, sest Bolesław ei allunud edaspidi Saksa-Rooma keisrile. Saksa-Rooma keiser Otto III surma (1002) järel saavutas Poola vürst Bolesław I Chrobry sõdades Saksa-Rooma riigiga (1004–1018), Heinrich II ja Konrad II valitsemisajal Poola täieliku poliitilise ja kirikliku sõltumatuse ning kroonis enda 1025. aastal kuningaks. Ehkki István I abiellus Saksa-Rooma riigi keisri (1002–1024) Heinrich II õega, pidas Saksa-Rooma riik aastatel 1030–1108 sõdu ka Ungari kuningriigiga.
Otto III abikaasaks pidi saama Bütsantsi printsess ja tulevase keisrinna Zoe, kuid Otto suri vahetult enne pulmi. Pikemas plaanis oleks abielu võinud tähendada Ida- ja Lääne-Rooma taasühendamist. Otto suurejoonelised idealistlikud plaanid nurjas tema ootamatu varajane surm sõjakäigul roomlaste vastu.
Heinrich II valitsusaeg
Heinrich II oli viimane Saksi dünastiast pärinev Saksa-Rooma keiser. Heinrich II valitses Saksa kuningana 1002–1024, 1014 krooniti ta Roomas keisriks. Alates Heinrich II-st omistasid Saksa kuningad endale nimetuse Roomlaste kuningas. Tiitel Roomlaste kuningas viitas isikule, kelle vürstid olid Saksa kuningaks valinud, kuid kes ei olnud veel ametlikult Saksa-Rooma keisriks kroonitud. Nimetus tekkis vastusena mõistele 'sakslaste kuningas' (rex teutonicum), mida kasutasid paavstid, viidates sellele, et tegu on kaugelt põhjast pärit võõramaalasega, kel pole tegelikult õigust valitseda varem Rooma impeeriumile kuulunud alasid, veel vähem kanda keisrikrooni. Roomlaste kuninga nimetus püsis kuni 16. sajandini.
Heinrich II-st peeti väga vagaks, kombekate eluviisidega meheks, mistõttu temast sai sakslaste esimene rahvuspühak. Ta püüdis oma eelkäija Otto III eeskujul tugevdada keisrivõimu, püüdes samuti taastada Rooma impeeriumi vägevust, kuid et ta oli paavstide suhtes üpris järeleandlik, siis ei muutunud tema valitsusajal suurt midagi. Tal ei olnud järeltulijaid, mistõttu Saksa kuninga tiitel läks Franki dünastiale ehk Saali dünastiale.
Konrad II valitsusaeg
1024. aastal valiti Kambas ja krooniti Mainzis Saksamaa troonile esimene Saali dünastiast kuningas, Konrad II. 1026. aastal võttis Konrad ette retke Itaaliasse ning sama aasta mais krooniti ta Milanos ühtlasi Itaalia kuningaks. 26. märtsil 1027 krooniti Konrad II ka Roomas keisriks. Teist korda pöördus Konrad II Itaaliasse 1037–1038, surumaks alla rahutused Põhja- ja Kesk-Itaalias. Kontroll läänepoolsete Alpi kurude üle aitas keisririigil kindlustada ühendust Itaaliaga.
Pärast Burgundia kuninga Rudolf III surma 1032. aastal krooniti Konrad II 1033. aastal Burgundia ehk Arelaadi kuningaks. Vahemerest Kõrg-Reinini põhjas asunud Burgundia kuningriik liideti Saksa-Rooma keisririigiga. 1034. aastast olid impeeriumiga seega ühendatud nii Saksamaa, Itaalia kui ka Burgundia.
1025. aastal loovutas Konrad II Schleswigi margi Taani kuningale Knud Suurele ning Fischa ja Lajta vahelise ala Ungarile. 1029. aastal astus Konrad välja Poola vürsti Mieszko II vastu. Pärast kahte sõjaretke (1031–1032) oli Mieszko sunnitud loobuma Lausitzist ning Visla ja Bugli vahelistest aladest.
Konrad II jätkas Ottode riigikiriku poliitikat – kuningas määras ametisse kiriklikke aukandjaid, kes mängisid rolli riigiaparaadi funktsioneerimises. Samuti oli levinud kiriklike ametikohtade avalik müük ehk simoonia. Konrad II valitsusajal kasvas ühtlasi ka ministeriaalide tähtsus ning vasallidele garanteeriti 1037. aastal, et nende läänid jäävad kindlatel tingimustel päritavaks ja võõrandamatuks.
Heinrich III valitsusaeg
Saksa-Rooma keiser (1039–1056) Heinrich III valitsusajal tekkisid Saksa-Rooma keisril Heinrich III vastuolu Rooma paavstiga, alates sellest, kui Gregorius VII ajal esitati esimest korda ambitsioon olla nii vaimulik kui ka ilmalik suverään kõigi Rooma-katoliku kiriku usutunnistusega valitsejate üle, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina. Heinrich III ajal oli Saksa-Rooma riik oma võimsuse tipul, Saksa-Rooma riik domineeris Euroopas ning Saksa-Rooma keiser oma mõjuvõimuga nimetas ametisse Rooma paavsti. Heinrich III surma järel (1056) sai tema poeg, 6-aastane Heinrich IV Saksa kuningaks, tegelikult valitses tema eest regentnõukogu. pisi|[[Hohenstaufenid|Hohenstaufenite valitsetud Saksa-Rooma riik, 1138–1254]]
Heinrich IV valitsusaeg
Heinrich III surma järel (1056) Saksa kuningaks saanud 6-aastase Heinrich IV eest valitses tegelikult regentnõukogu ja tema ema ning paavst hakkas taotlema ülemvõimu keisri (ehk ilmaliku Saksa-Rooma riigi valitseja) üle. Paavst Gregorius VII (1073–1085) nõudis ka, et ilmalik võim lõpetaks sekkumise vaimulikesse asjadesse ja tunnistaks, et vaimulik võim on ilmalikust kõrgem. Alaealise kuninga valitsusajal nõrgenes keskvõim ja võimu kindlustamiseks anti senjööridele suuremaid õigusi.
Friedrich I Barbarossa valitsusaeg
Friedrich Barbarossat peetakse üheks võimekaimaks ja edukaimaks Saksa-Rooma keisriks. Ta suutis oma valdustes kehtestada korra ning stabiilsuse. Liignime Barbarossa, itaalia keeles punane habe, saksa keeles Kaiser Rotbart sai ta Itaalia sõjakäikudes. Friedrich Barbarossa ja Heinrich VI valitsusaega 12. sajandil võib lugeda Saksa-Rooma keisririigi keisrivõimu kõrgajaks.
Paavst (1154–1159) Hadrianus IV uuendas jaanuaris 1155 Eugenius III ja Saksa kuninga Friedrich I Barbarossa vahel sõlmitud Konstanzi rahulepingut, soovides kuningalt abi võitluseks Roomas võimul olnud kommuuni ja Sitsiilia kuningriigiga ning paavsti kutsel saabus Friedrich Itaaliasse ja omavahelistest erimeelsustest hoolimata kroonis paavst ta 18. juunil 1155 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks.
Keiser Friedrich I Barbarossa taaskehtestas Burgundia krahvkonnas keiserliku mõjuvõimu, vangistas krahv Guillaume IV venna ja laiendas oma mõju, abielludes pärast Guillaume IV surma Renaud III tütre ning Guillaume IV vennatütre ja pärija Béatrice I-ga, olles (1156–1190) tema abikaasa ja kaasvalitseja; pärast Béatrice surma ainuvalitseja. Pärast keiser Friedrichi surma aastal 1190 sai tema noorem poeg Otto I Burgundia krahvkonna ja omandas ülemkrahvi tiitli.