Neil_Delaney
Romantiline armastus ja armastav sidumus: ühe tänapäevase ideaali artikuleerimine
Mida tähendab, et ma võtan teise huvid ja vajadused enda omaks? Nimetame motivatsioonikomplektiks (motivational set) inimese kaalutlusi ja tegusid suunavate huvide, vajaduste ja soovide võrgustikku. Kui see tähendab, et püüeldakse kattuva motivatsioonikomplekti poole, kas siis kui ühel on soov teha head filosoofilist tööd, peaks teisel ka see soov olema? See oleks liiga palju ja ühtlasi liiga vähe. Liiga vähe selles mõttes, et kui teisel on sarnased huvid, ei ole need sellepärast veel minu huvid. Peale selle, minu huvide enda omaks võtmine ei tohi taanduda näiteks tema instrumentaalsele lootusele, et ma olen filosoofias edukas, sest muidu ei ole minu seltskond meeldiv. Delaney arvates on seda, kuidas ma tahan, et teine minu huvid omaks võtaks, raske väljendada fundamentaalse pinge tõttu soovi vahel moodustada "meie" ja lootuse vahel, et vähemalt mõnest minu huvist peab teine lugu ilma seda enda omaks tegemata. (Vrd Margaret Gilbert, On Social Facts.) Ma ei taha, et teine võtaks minu huvid omaks nii, et nendest kaoks see, mis need minu jaoks eriliseks teeb, ega et teeks seda puhtalt enda heaolu pärast. Samasugune pinge ilmneb, kui rakendada romantilisele armastusele Aristotelese arusaama, et ma tahan, et minu sõbrad hindaksid minu huvide edendamist minu enda pärast. Selle arusaama järgi ma soovin, et minu huvid oleks minu partnerile seesmiselt väärtuslikud ja sõltumatud mõjust tema heaolule. Aga see ei võta arvesse meie koondumist üheks. Ma soovin ka, et minu huvide edenemine ja minu vajaduste täitmine oleks otseselt seotud partneri heaoluga ning et ta tajuks seda: minu huvi edenemine oleks talle iseenesest hüve. Aristotelese arusaam tundub sõpruse ideaali puhul vähemalt usutav, aga siin tundub see väär, sest see ei sobi kokku sooviga moodustada "meie". Partner ei saa jääda kõrvaltvaatajaks, kuigi erapoolikuks (see võiks olla vanemate ja täiskasvanud laste suhte ideaal). Ja ma tahan küll, et partner tunneks, et minu vajadused ja huvid tema heaolu otseselt ja väga mõjutavad, ent ma ei taha oma vajadustes ja huvide isiklikus küljes järeleandmisi teha ega lasta seda alahinnata. Roger Scruton (Sexual Desire) ei pööra sellele nüansile tähelepanu. Ta nõustub Michel Montaigne'iga ("Sõprusest"), et lugupidavast sõprusest saab armastus, niipea kui minu ja sinu huvid muutuvad täiesti eristamatuks. Scruton väidab, et armastuse tunnused on soov olla teisega koos, nautides tema kehalist kohalolu, ja huvide ühtsus, mis kaotab minu ja tema huvide erinevuse. Delaney on enam-vähem nõus, et armastuse ideaal on sõpruse ideaali edasiarendus, kuid leiab, et Scruton ignoreerib huvide konkurentsi armastajate vahel. Delaney meelest ei ole siiski tegu lahendamatu probleemiga armastuse ideaalis. Sügav kokkusulamine ja isiklike piiride puutumatus ei ole lootusetult lepitamatud. Romantilisele armastusele omane soov jõuda sügava psühholoogilise ja füüsilise intiimsuseni on lihtsalt väga nüansirikas. Kõige rahuldavama suhte puhul peab partner küll oma heaolu minu heaoluga otseselt seotuks, kuid tunnistab minu saavutuste isiklikkust. Tõsi küll, vajadusi ja huvisid on mitmesuguseid, ja pinget intiimsuse ja individuaalsuse vahel ei pruugi nende kõikide puhul olla, ning kõik armastajad ei pruugi sarnaseid juhtumeid ühtemoodi lahendada. Mõned huvid võivad olla täiesti ühised (laste käekäik), mõned täiesti privaatsed (jooga) ja mõned vahepealsed (võib-olla jumalateenimine erineva usuga paaridel).