cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
752
Aastakümned: 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad - 750. aastad - 760. aastad 770. aastad 780. aastad 790. aastad 800. aastad
Aastad: 747 748 749 750 751 - 752 - 753 754 755 756 757
Alnarpi loss
thumb
Alnarpi loss (rootsi keeles Alnarps slott) asub Rootsis Skåne läänis Lomma vallas Alnarpis, umbes 10 km Malmöst põhja pool Åkarpist läänes.
Praegune enam-vähem Hollandi renessanss-stiilis loss pärineb 1862. aastast. Selle projekteeris Ferdinand Meldahl.
Loss on neljakorruseline, kesktorni ja tiibhoonetega. Kõrge katus on kaetud tahvelkividega. Loss on ehitatud kollastest tellistest, mida saadi spetsiaalselt lossi ehituse tarbeks rajatud mõisa tellisevabrikust.
Ajalugu
Algselt oli tegu Taani aadlimõisaga. Esimest korda on mõisa mainitud 1110. aasta paiku (Alnethorp). Hiljem esinevad ka nimed Alnorp, Alnerup ja Allerup. Esimeste omanike kohta pole midagi teada.
Aastal 1325 kuulus loss rüütel Anders Pedersenile, aastal 1400 oli omanikuks Aage Nielsen Ulfeldt ja alates 1449. aastast Niels Stigsen Thott. Seejärel läks mõis tema pojale Peder Thottile. Ulfeldtid ja Thottid olid vanad Skåne aadlisuguvõsad. Peder Thotti tütar Else abiellus Claus Eriksen Krummedigega, misjärel läks loss Krummedige suguvõsa valdusse. Claus Krummedige surma järel sai mõisa omanikuks sai tema poeg Erik Krummedige, kes oli üks kuninga lähemaid nõuandjaid.
Aastal 1536 võttis Taani kuningas Christian III mõisa riigi valdusse.
16. sajandi teisel poolel sai Alnarpi omanikuks riiginõunik Eske Brok abielu kaudu Cristence Viffertiga. Hiljem ostis Alnarpi viimane taani dekaan Lundi toomkapiitlis riiginõunik Gunde Rosenkrantz. Aastal 1654 omandas mõisa toomkapiitel. Sel ajal oli Alnarpi härrastemaja keskaegne kolmekorruseline kivimaja. See hoone jäi püsti 1781. aastani, mil ta lõhuti kui elamiseks kõlbmatu.
Pärast Roskilde rahu sõlmimist 1658. aastal andis Rootsi kuningas Karl X Gustav lossi Saaremaalt pärit Malmö komandandile Johan von Essenile. Aastal 1660 läänistas Karl XI regendivalitsus lossi riigimarssal Gabriel Gabrielsson Oxenstiernale. Pärast tema surma võttis Karl XI mõisa tagasi ning andis maahärra Augustin Leijonsköldile. Kui too 1680 suri, läks Alnarp rendile admiraliteedimajor Henning Anckargripile. Aastast 1688 oli mõis Allerupi Talli (Allerups Ladugård) nime all kontradmiral Flemming Anckargripi käes. 1694. aastast sai loss Skåne kindralkuberneride ning hiljem Malmöhusi lääni maavanemate residentsiks. Tol ajal hõlmas kuningamõis ka mitmeid ümberkaudseid külasid ja üksiktalusid, kuid kõik need eraldati hiljem mõisat (viimased 1862).
Et Rootsis tekkis vajadus Ultunas asuva kõrval teise põllumajandusinstituudi järele, otsustas Riksdag 1857 rajada põllumajandusinstituut Alnarpi kuningamõisa, sest selle rentimine oli lõppemas 1862. Kuningamõisa hoonetest ei piisanud aga instituudi tööks. Et majutada õpperuumid ning õpetajad ja õpilased, ehitati 1859–1862 praegune loss. Selle projekteeris tuntud taani arhitekt Ferdinand Meldahl.
Õppeasutus
Aastal 1862 hakati välja õpetama agronoome, kuid 1933 sai instituudist põllundus-, piimandus- ja aiandusinstituut.
Aastast 1977 asub mõisas Rootsi Põllumajandusülikooli aiandusõppekeskus. Seal saab õppida aiandusagronoomiks ja maastikuarhitektiks (viieaastane akadeemiline õppekava) ning aiakujundajaks (trädgårdsingenjör) ja põllumeheks (lantmästare). Mõisas on Rootsi suurim aiandusraamatukogu.
Iga aasta mai lõpus on Alnarpi päev (Alnarpsdagen), mis on lahtiste uste päev.
Alnarpis on ka põllumajandusmuuseum.
Park
Park on aasta ringi külastajatele avatud botaanikaaed, kus on liikide ja teisendite arvult Rootsi suurim puude ja põõsaste kollektsioon. Seal on umbes 2000 liiki ja sorti puid, põõsaid ja ronitaimi.
Alnarpi park (Alnarpsparken), sai alguse metsast, mis kasvas selles Skåne osas enne, kui hakati põldu harima. Seal kasvasid võimsad tammed, jalakad ja saared ning alusmetsas viirpuud ja sarapuud. 18. sajandi keskel oli Alnarpi mets (Alnarpsskogen) arvatavasti Rootsi ainus jalakamets. Sellest metsast räägib Carl von Linné oma "Skåne reisis". Hiljem raiuti suurem osa metsast maha, kuid osa sellest on tänini säilinud.
Alnarpi parki hakati projekteerima 1859 ning see valmis 1880. aastate alguses. See rajati inglise maastikupargina.
Tall
Meldahl projekteeris 1862 ka uue tallikompleksi Alnarpi talu (Alnarpsgården), kuid rahanappuse tõttu lükkus selle ehitamine edasi. Kui vanad tallihooned 1867 tules hävisid, alustati siiski ehitamist, ja uus tall läks käiku 1868. Praegu on talu viidud üle mujale ning endine hoone on ümber ehitatud moodsaks ülikoolihooneks, kus on büroo, raamatukogu, aula ja auditooriumid. Need valmisid 1996 ning on saanud auhindu.
Kirves
pisi|Kirves Kirves on tööriist, mida kasutatakse puidu lõikamiseks, tükeldamiseks ja kujundamiseks. Lisaks eelnevale on seda kasutatud relvana, põhilise puidu lõikeriistana või mingise heralaldilise sümbolina. Kirves koosneb kahest komponendist: varrest ja tema peast. Aastate vältel on kirveste kuju ja suurus muutunud väga palju. Esimesi kirvetaolisi tööriistu kasutati ilma käevarreta, sest nii saadi kiiremini tööd teha. Hiljem, kui oli vaja hakata tihedamat puitu raiduma, võeti kasutusele vars, sest nii sai rohkem jõudu rakendada. Tänapäeval on võimalik leida kirveid peaaegu igast poest, kui käsitsi töö on asendunud masinatega ja kirve asemel kasutatakse rohkem saage.
Ajalugu
pisi|Abbeville'i kultuuri pihukirves pisi|Rauaaegne lõuaga kirves Gotlandilt Kirves on üks vanemaid tööriistu. Ränikivist tahutud kivikirveid kasutasid inimese eellased juba paleoliitikumis. Esimesed kirved olid pihukirved, mis jõudsid Euroopasse Abbeville'i kultuuriga. Esimesed teadaolevad varrega kirved olid kasutusel mesoliitikumis (umbes 6000 eKr). Tolleaegsed kirved olid ilma silmata. Kirves arvatavasti kiiluti puitvarre sisse või seoti naharibadega varre otsa. Puuritud silmaga kirved (sealhulgas venekirved) võeti kasutusele hilisneoliitikumis.
Vasest tarberiistu hakati Mesopotaamias valmistama juba umbes 7000 aastat eKr. Vanimad vaskkirved olid silmata. Peagi õpiti vaske valama ning umbes 4. aastatuhandel eKr sellele arseeni lisama. Umbes 3000 aastat eKr arenes oskus valmistada vasest ja tinast pronksi. On teada, et sel ajal kasutati Mesopotaamias nii vasest kui ka pronksist kirveid.
Kirves Eestis
Kunda kultuurist pärinevate leidude hulgas on luust ja sarvest kirveid. Eesti hiliste kivikalmete (2. aastatuhande algul eKr) hauapanuste hulgast on lisaks ehetele leitud kivikirveid. Maahaudadest on leitud silmaga venekirveid. Tuntuim venekirveste kultuuri kalmistu avastati Ardust. Kivikirved jäid kasutusele kuni rauaaja alguseni.
Juhuleidude hulgas on palju noorema rauaaja kirveid (sealhulgas rauast õõneskirveid ja kitsateralise silmaga kirveid).
Eesti Rahva Muuseumis on üle saja hilisema maaleiu, kuid neil puudub umbmääranegi dateering, mis teeb muinasajajärgse kirve arenguloo jälgimise väga raskeks. .
Väike ja kerge sõjarelv tapper koos seda tähistava sõnaga (venekeelsest sõnast топор) võeti venelastelt üle umbes samal ajal ning see oli viskerelvana kasutusel vähemalt 17. sajandini.
Keskaja vältel arenes kirve silm üha pikemaks, muutudes putksilmaks. Lääne-Euroopas arenes sellest välja pikk putksilm, mis Eestis eriti ei levinud. Umbes 13. sajandil levis Eestis praktiliselt kogu keskajaks kasutusele jäänud lõuaga universaalkirves, mis sobis nii raiumiseks kui ka tahumiseks. See oli massiivne, suhteliselt sirgete servade, kitsa kumera tera ja õhukese labaga kirves. 17.–18. sajandiks oli lõuaga kirves laiemalt kasutuselt praktiliselt kadunud.
Oma ehituselt sarnanesid Eestis kasutatud kirved rohkem lühikese silmaga vene kirvestega kui Lääne-Euroopa putksilmaga kirvestega. Ilmselt oli oma osa selles vene rändpuuseppadel ja kaupmeestel.
Kirve osad
pisi|350px|Kirve osad: 1 – silm · 2 – laba · 3 – nina · 4 – tera · 5 – kand · 6 – põhi · 7 – kida · 8 – vars
Kirve võib jagada kaheks põhiosaks: silmaks ja labaks. Kirvesilma läbistab silmaauk ehk varreauk (mida sageli nimetatakse ka lihtsalt silmaks), mille sisse kinnitatakse kiilu abil varre ots. Kirvelaba külgi nimetatakse põskedeks. Kirvetera esimest nurka nimetatakse ninaks ja tagumist kannaks. Silma pealmist pinda (mida kasutatakse sageli kui haamrit näiteks kiilu löömisel) nimetatakse põhjaks. Ka seda nimetatakse tihti lihtsalt silmaks. Kida ei tarvitse kõikidel kirvestel olla.
Kirve kasutamine
Kirvest on algusest peale kasutatud nii materjalide ja esemete purustamiseks, raiumiseks, lõhestamiseks, lõikamiseks ja silumiseks kui ka saaklooma või vaenlase tapmiseks. See on juba iidsest ajast igas majapidamises levinud tööriist, mida kasutati nii materjali ja jahisaagi hankimisel, ehitamisel, majapidamisriistade valmistamisel kui ka sõdimisel. Kirvega langetati puud, laasiti tüved, tükeldati puitu, lõhestati kiilu abil lauad, tahuti palgid ja sööginõud. Kirvesilma kasutati ka löögiriistana (nagu haamrit). Alles saagide laiema levikuga Eestis 19. sajandi teisel poolel kaotas kirves osa oma rollist metsatööl ja ehituses.
Pop! Session 2006 Winter Bash
'''Pop! Session 2006: Winter Bash''' oli ekstreemspordifestival, mis toimus Saku Suurhallis. Parimad selgitati välja kolmes distsipliinis: rula ja bmx'i platsisõidus ning bmx'i verdisõidus. 2006. aastal võttis Sessionist osa enam kui 130 rulasõitjat ja ratturit 24 riigist ning festivali jälgis 12 000 pealtvaatajat.
Montmartre
pisi|Montmartre'i küngas pisi|Tertre'i väljak pisi|[[Moulin Rouge]] Montmartre on Pariisi linnaosa, mis oli kaua lihtsalt linnaäärne küla. 1860. aastal lisati see Pariisile 18. arrondissement 'ina" ja ka veel siis oli tegu täieliku aguliga. Eriti künka põhjakülg oli täiesti söötis ja metsistunud maa, nii et seda kutsuti maquis – läbipääsmatuid tihnikuid moodustanud makjataimestiku pärast. Künka lõunanõlvale ehitati samal ajal Sacré-Cœuri kirikut, mistõttu seal olid lood pisut paremad.
Pop! Session 2006 Winter Bash
Skate street
(10 parimat)
Montmartre
Kohalikud elanikud olid vaesed, naised töötasid peamiselt pesunaiste, õmblejannade või pärlite niidi otsa ajajatena. Tänaval ei olnud mingi haruldus kohata kitsi, kanu ja lehmi, kes põõsaid närisid, ning ülejäänud pariislased pidasid kohta nii ekstsentriliseks, et jõukad kodanlased käisid õhtuti salkadena (ja isegi perekondadega) vaatamas – lihtsalt selleks, et saaks pead raputada ja põlastada.
Kurikuulsust teenis Montmartre Pariisi kommuuniga, mis kindlustas end just nimelt sellel künkal. Ülestõusnuid oli umbes 20 000, neile astus vastu 130 000 Versailles' valitsuse pooldajat. Järgnenud nädalat kutsutakse tihti veriseks, sest ülestõusnutest tapeti karistusaktsioonides tuhandeid, 4586 inimest küüditati ja 4606 sai vanglakaristuse.
19. sajandil rajati linnaossa ka Montmartre'i kalmistu, mis on tänapäeval suuruselt kolmas Pariisi kalmistu.
Kohvikuid ja kabareesid hakkas Montmartre'ile koonduma eeskätt pärast 1881. aastat. Sel aastal avas Rodolphe Salis oma kabaree Le Chat Noir ning kuna see muutus väga populaarseks, avati seejärel arvukalt sarnaseid asutusi. Suurt vahet tuleks teha kabaree ja tavalise kohviku vahel. Kabaree lisanimi oli "artistique" – ehk siis eesti keelde panduna "kunstnike kabaree" – kus oli eeskava, konferansjee ja toimus n-ö kultuurne jooming. Kohvik oli korralikum asutus – seetõttu kolisidki kunstnikud kohvikutest kabareedesse üle (varem käisid kunstnikud – eriti impressionistid – koos kohvikutes): nad leidsid, et kohvikuaura on liiga intelligentne ja haritud, aga kabarees saab ka mõnu tunda ja vabam olla. Meelelahutuskeskuseks jäi Montmartre esimese maailmasõjani, seejärel nihkus kese Montparnasse'ile vasakkaldal.
Pop! Session 2006 Winter Bash
Snickers Best Trick
Chris Oliver – Kickflip backside nosegrind hubba'sse
Kirves
Kirve kasutamine
Tänapäeval kasutatakse kirvest põhiliselt küttepuude lõhkumiseks ja võsa raiumiseks; ka vaiaotste teritamiseks ja sageli ka nende maasse löömiseks.
Montmartre
Tänapäeval on Montmartre aga siiski populaarne külastuskoht – lisaks kaunile Sacré-Cœuri kirikule võib seal näha ajaloolisi kohvikuid/kabareesid, Tertre'i väljakul siiani töötavaid kunstnikke, ilusat vaadet Pariisile (eriti nostalgiline on tuledes Pariis). Ja siis on muidugi veel loendamatu hulk sekspoode, pornokinosid jms, mis kokkuvõttes annabki linnaosale oma näo.
Kirves
Kirve kasutamine
Puulõhkumiskirve kasutamine on tänu hüdraulilise puulõhkumismasina kasutuselevõtule pikkamisi vähenenud, kuid suuremas osas maailmast on see ikka veel igapäevane tööriist.
Kirveste tüübid
pisi|Puusepa-, raiumis- ja lõhkumiskirves pisi|[[Timukas kirvega]] Tänapäeval valmistatakse kirveid mitmeks otstarbeks ning sõltuvalt sellest on need erineva kuju ja suurusega. Terasest valmistatud kirves kinnitatakse tavaliselt puidust varre külge puitkiilu abil. Kirve pind on enamasti viimistletud (kaetud laki, värvi või muu kaitsekihiga). Mõnikord müüakse kirveid koos spetsiaalse nahast terakaitsega.
Vettehüpped 1952. aasta suveolümpiamängudel
Tornihüpped
31 võistlejat
Kirves
Kirvevars
pisi|Plastvarrega kirves 21. saj algusest Tänapäeval valmistatakse kirvevarred enamasti hikkoripuidust, kuid ka näiteks saarepuidust. Varsi valmistatakse ka plastist ja metallist. Vars kinnitatakse kirvesilma kõige sagedamini puitkiiluga, kuid võidakse kasutada ka teraskiilu. Kirvevars võib olla sirge või kõver.
Vettehüpped 1952. aasta suveolümpiamängudel
Hoolauahüpped
15 võistlejat
Kirves
Kirvevars
Üldotstarbeliste kirveste varred on lühemad (350 mm), puusepakirvestel keskmised (umbes 500 mm) ning raiumis- ja lõhkumiskirvestel pikemad (kuni 800 mm). Kõige levinum kirvesilma ava suurus on 50x20 mm. Varre otsa on tihti puuritud ava kirve riputamiseks.
Kirves sümbolina
Juba varajastele kirvestele omistati sümboolne tähendus. Neid kasutati mitmesugustel religioossetel tseremooniatel, sealhulgas jumalate lepitamiseks. Indiaanlased kasutasid rahupiibuga tomahooki rahu sõlmimisel. Mitme rahva mütoloogias on kirves seotud piksega.
Vana-Roomas võimu sümboliks olnud silindrikujuliseks kokkuseotud kaseokste külge kinnitatud kirvest fascis on oma sümbolina kasutanud ka paljud hilisemad riigivõimud. 19. sajandil hakati seda tõlgendama kui ühtsuses peituva tugevuse sümbolit. Selle sümboli kasutajatest tuntuim on kahtlemata Itaalia fašism, mis selle järgi oma nime sai.
Kirves on väga levinud sümbol ka heraldikas.
Kirvest kujutatakse muuhulgas Prantsusmaa rahvuslikul embleemil, Norra vapil ning Võhma lipul ja vapil.
Ülimina
Ülimina ehk superego on sisemine kultuurinormide ja -väärtuste kogum, mis omandatakse vanematelt ja teistelt olulistelt inimestelt.
Ülimina kujuneb välja kõige hiljem, asendades vanemate kontrolli enesekontrolliga. Ülimina on sarnaselt ebaratsionaalne. Kui mina tahab naudingut vaid sobivate võimaluste tekkimiseni edasi lükata, siis ülimina tahab seda täielikult tõkestada. Ülimina peamine emotsioon on süütunne.
Esplanaadi park
thumb|400px|Vaade pargile Rootsi teatri poolt, juuni 2005 Esplanaadi park (soome keeles Esplanadin puisto, rootsi keeles Esplanadparken) on park Helsingi kesklinnas Lõuna- ja Põhjaesplanaadi vahel.
Esplanaadi park ulatub läänes Mannerheimintieni. Põhja-lõunasuunalised Mikonkatu ja Fabianinkatu jagavad pargi kolmeks, millel igaühel on oma nimi: läänest ida poole Teatriesplanaad (seal asuva Rootsi teatri järgi), Runebergi esplanaad ja Kappeli esplanaad.
Esplanaadi parki mainitakse esimest korda 1812, samal aastal, mil Helsingi sai Soome pealinnaks.
Esplanaadi pargis on Johan Ludvig Runebergi ausammas, mille valmistas tema poeg Walter Runeberg 1885. Esplanaadi pargis on teisigi skulptuure, aga Runebergi oma on neist vanim.
Anaximandros
Anaximandros (umbes 610 eKr – umbes 546 eKr) oli vanakreeka filosoof Mileetose koolkonnast, Thalese õpilane.
Ta arvas, et meie maailm on vaid üks paljudest teistest, mis algavad, koosnevad ja lõppevad millestki, mida ta nimetas "määramatuseks" (apeiron).
Ta oli esimese teadaoleva maailmakaardi koostaja.
Juust
pisi|Kõvad juustud Juust on valgu- ja rasvarikas toiduaine, mida valmistatakse lehma-, kodukitse- või lambapiimast, -lõssist, -koorest, -petist või nende segust piimhappebakteritest juuretise lisamise, kalgendamise ning saadud kalgendist vadaku eraldamise teel. Pärast vadaku eemaldamist süüakse ülejäänud segu kas toorelt või erinevate valmimisastmete juures.
Juustu liigid
Enamasti liigitatakse juustusid niiskusesisalduse järgi. Kõva juustu niiskusesisaldus võib olla kuni 30% ning pehmel ja toorjuustul kuni 80%.
Toorjuust
Toorjuust on kalgendatud piimhappe abil, ilma laabita. Seda juustu ei laagerdata, vaid ainult nõrutatakse. Toorjuust sisaldab kuni 80% vett ja on enamasti väherasvane (0,1–13%). Toorjuustud on pehme, kreemja või sõmera struktuuriga ning neil on enamasti mahe maitse. Seda kasutatakse küpsetamisel ja magustoitudes.
Laagerdamata venitatud massiga juust
pisi|Mozzarella Juustumassi leotatakse ning sõtkutakse ja venitatakse kuni vajaliku konsistentsi saavutamiseni. See annab juustule kergelt kummise struktuuri.
Pehme juust
pisi|Camembert Juustumassi on vähe aega laagerdatud, nõrutatud ja lastud hallitama, kuid mitte pressitud ja soolatud. Juustul on sile koorik ning see sisaldab 50–60% niiskust ja 20–26% rasva. Süüakse reeglina töötlemata. Kooriku järgi jagunevad:
Pealtvalminud pehme juust
Juust on kaetud pealt hallitusekihiga, mis on küll söödav, kuid reeglina liiga intensiivse maitsega.
pisi|Pont-l'Eveque
Seestvalminud pehme juust
Hoitakse soolvees. Peene maitse ja tugeva lõhnaga. Mõningaid sorte immutatakse laagerdamise ajal ka veinis või õlles.
pisi|Gouda
Poolkõva juust
Kuumutamata pressitud juust, mida on laagerdatud üsna kaua ja väga niiskes ruumis. Enamasti on need juustud kahvatukollase värvusega. Juust võib olla nii vahaga kaetud kui ka vahata.
Kõva juust
pisi|Emmentali Vaari kuumutatakse vähemalt tund. Kõik kõvad juustud ei pruugi olla kõva koorikuga. Mõnikord on koorikut pestud ja kaabitud, et parandada juustu laagerdumist. Laagerdumine kestab 4–12 kuud. Mõnel puhul tekib juustu sisse süsihappegaas, mis koguneb mullikesteks ja moodustab juustuauke. Kõva juustu ratas võib kaaluda kuni 130 kilogrammi.
Jens Fink-Jensen
Jens Fink-Jensen (sündinud 19. detsembril 1956 Kopenhaagenis) on taani kirjanik, fotograaf ja helilooja.
Jens Fink-Jensen lõpetas 1976 võõrkeeltekallakuga Herlufsholmi, seejärel läbis sõjaväeteenistuse ning ohvitseriväljaõppe Taani Kuninglikus Vahtkonnas. Aastal 1986 lõpetas ta Kopenhaageni Kunstiakadeemia Arhitektide kooli arhitekti kvalifikatsiooniga (MAA, cand.arch.) ja 1997 sama akadeemia multimeediadisainerina.
Fink-Jensen debüteeris ilukirjanduses novelliga "Juuni 1995", mis avaldati päevalehes Dagladet Information 1975, ning luuletajana mais 1976, kui ilmusid neli luuletust ajalehes Hvedekorn.
Esimese luulekogu avaldas Jens Fink-Jensen 1981. aastal pealkirjaga "Verden i et øje" ("Maailm silmas"). Proosaraamatudebüüt oli aastal 1986, kui ilmus novellikogu "Bæsterne" ("Elajad"). Aastal 1994 ilmus tema esikteos lastekirjanikuna "Jonas og konkylien" ("Joonas ja merekarp").
Kaheksakümnendatel pani Jens Fink-Jensen koos teistega aluse postmodernistlikule luuleliikumisele firserdigtere, mis kogunes väljaande Hvedekorn toimetaja Poul Borumi ümber, ning organiseeris Kopenhaagenis teiste hulgas koos luuletaja Michael Strungega põlvkonnamanifesti "NÅ!!80" (Noo!!80).
Fink-Jensen esineb poeetiliste multimeediashow 'de ja luuleõhtutega, näitab oma diapositiive ja esitab oma süntesaatorikompositsioone keskkoolides ja festivalidel, sealhulgas koostöös klahvpillimängija Fredrik Mellqvisti ja saksofonist Jens Severiniga.
Fink-Jensen on esinenud fotonäitustega "Sydens Skibe" ("Lõunamaa laevad") ja "Beijing Ansigt" ("Pekingi nägu"), luule-fotonäitusega "OrdBilleder" ("Sõnapildid") ja heli-diapositiivide show 'ga "Øje på verden – om bøgernes råstof" ("Pilk maailmal – raamatute toormaterjalist").
1999. aastal ilmus araabiakeelne tõlge Jens Fink-Jenseni luulekogumikust "Nær afstanden" ("Kauguse lähedal"). Tõlkija oli Jamal Jumas (Alwah kirjastus, Madrid). Üksikud luuletused olid varem ilmunud päevalehes Al-Quds Al-Arabi (London 1996) ja ajalehes Nizwa (Omaani Sultanaat 1999).
Polarisatsioonimikroskoop
Polarisatsioonimikroskoop ehk petrograafiline mikroskoop on valgusmikroskoop, mida kasutatakse valgust polariseerivate objektide mikroskoopiliseks uurimiseks. Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse peamiselt kivimite ja mineraalide uurimiseks, kuid tal on rakendusi ka bioloogias ja keemias.
Polarisatsioonimikroskoop geoloogias
Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse kivimitest ja mineraalidest valmistatud õhikute uurimiseks polariseeritud valguses. Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse mineraloogias ja petrograafias. Võrreldes laiemalt levinud ja peamiselt bioloogias kasutatavate valgusmikroskoopidega on polarisatsioonimikroskoobil mõned olulised erinevused. Esiteks saab polarisatsioonimikroskoobiga, nagu nimigi ütleb, valgust polariseerida. Selleks on mikroskoobil kaks polaroidi või niikolit ehk Nicoli läätse, mida nimetatakse polarisaatoriks ja analüsaatoriks. Polarisaator asub õhiku all, analüsaator aga selle kohal. Teiseks erinevuseks on see, et mikroskoobi aluslauda peab saama vabalt pöörata kogu täisringi ulatuses. See on vajalik selleks, et määrata pleokroismi, kustumisnurka jms. Polarisaator ja analüsaator peavad vaatluste teostamiseks asuma üksteise suhtes risti. Analüsaator on tuubusest kergelt eemaldatav, et vaadata õhikut ühe polaroidi poolt polariseeritud valguses. Seda tehakse näiteks selleks, et määrata mineraali pleokroismi või murdumisnäitaja rühma.
Ortoskoopiliste vaatlustega määratavad mineraalide tunnused
Mõistagi saab nende tunnuste alusel määrata ka mineraali ennast. Selleks polarisatsioonimikroskoopi kasutataksegi, et oleks võimalik üheselt määrata kivimeid ja mineraale, mis käsipalades tihti võimatuks osutub.
Provinssirock
pisi|2006 Provinssirock on alates 1979. aastast Seinäjoel toimuv iga-aastane rokkfestival.
Ungari
Haldusjaotus
pisi|350px|Ungari üldkaart pisi|350px|Ungari komitaadid Ungari on jaotatud pealinnaks (Budapest), 19 komitaadiks (megye) ja 24 komitaadi õigustega linnaks (megyei jogú város).
Komitaadi õigustega linnad:
Komitaadid:
Väliskaubandus
Ungari tähtsaimad ekspordiartiklid on masinad ja varuosad (61,1%), teised tooted (28,7%), toidukaubad (6,5%), toormaterjalid (2%) ning kütused ja elekter (1,6%). Ungari tähtsaimad ekspordipartnerid on Saksamaa (25,54% eksporditud kaubast), Itaalia (5,67%), Suurbritannia (5,41%), Prantsusmaa (5,37%), Rumeenia (5,28%), Slovakkia (4,97%) ja Austria (4,52%) (2009).
Ungari tähtsaimad impordiartiklid on masinad ja varuosad (50%), kütused ja elekter (11%), toidukaubad ning toormaterjalid. Ungari tähtsaimad impordipartnerid on Saksamaa (25,05% imporditud kaubast), Hiina (8,56%), Venemaa (7,3%), Austria (6,08%), Holland (4,73%), Prantsusmaa (4,51%), Slovakkia (4,14%), Itaalia (4,13%) ja Poola (4,07%) (2009).
Pinnamood
Ungari maastik koosneb enamikus tasandikest. Suure osa Ungarist moodustab Alföld.
Loode-Ungaris lahutab madalate küngaste ahelik Kisalföld.
Edela-Ungaris on Dunántúli mäed. Läänepiiri ääres on väike osa Alpidest.
Riigi põhjaosa on mägine. Slovakkia piiri lähedal on Mátra ja Bükki mäestikud. Ungari kõrgeim mägi on Kékes (1015 m üle merepinna), mis asub Mátra mägedes.
Veekogud
Doonau jõgi (Duna), mis voolab Ungari territooriumil 410 km pikkuselt, jaotab Ungari kaheks osaks. Suured jõed on veel Tisza, mis voolab 580 km pikkuselt Ungari kirdenurgast lõunasse, ja Drava.
Ungari lääneosas asub Kesk-Euroopa suurim järv Balaton, mis on 70 km pikk ja väga madal. Ungari on kuulus ka termaalvete poolest. Ungaris asuv Hévizi termaaljärv on suuruselt teine kuumaveejärv maailmas. Tisza jõel asub paisjärv (Tisza-tó).
Kliima
pisi|[[Kékes, 1014 m]] pisi|Esterháza Ungaris valitseb mandriline paraskliima. Talved on külmad, pilvised ja niisked, suved aga soojad. Isoleeritud asendi tõttu mägede vahel on põuad sagedased. Aasta keskmine õhutemperatuur on 9,7 °C. Jaanuaris on temperatuur tavaliselt alla nulli. Juulis võib temperatuur tõusta üle 30 °C.
Ungari pealinnas Budapestis, mis asub riigi keskosas, on jaanuari keskmine temperatuur −0,6 °C ja juuli keskmine temperatuur 22,2 °C ning aasta keskmine sademete hulk 635 mm.
Taimestik
Ungari võib taimkatte järgi jagada kolmeks piirkonnaks:
Loomastik
Ungaris elab palju hirvi, rebaseid, jäneseid ja oraviad. Leidub ka metssigu, hunte, šaakaleid, ilveseid ja kopraid.
Balatoni järve ääres on mitmesuguseid linde. Toonekured on väga tavalised. Ungari rahvuslind on Euroopa suurim lind suurtrapp (Otis tarda), kelle kaitseks on rakendatud spetsiaalseid elupaikade kujundamise meetmeid. Kuigi üle 60% neist haruldaseks jäänud lindudest pesitseb praegu Pürenee poolsaarel, on nende Lääne-Ungari populatsiooni jaoks korrastatud habitaadi pindala juba üle 15 km².
Jõgedes ja järvedes on karpkala, haugi, ahvenat ja teisigi kalu.
Loodusvarad
Maavarasid on Ungaris vähe.
Peamine energiaallikas on süsi. Riigi edelaosas leidub kivisütt, kuid sellest ei jätku riigi elanikkonna vajaduste katteks. Põhja-Ungari mäenõlvadel leidub ka pruunsütt. Läänes ja lõunas on väikesed naftavarud ning leidub maagaasi. Ka riigi idaosas on maagaasimaardla.
Ajalugu
pisi|Ungari kroon pisi|[[Esztergom]] 9. sajandi lõpus asusid Ungari alale rändkarjakasvatajaist ungarlased vürst Árpádi juhtimisel ning rajasid Ungari vürstkonna. Ungarlased korraldasid rüüsteretki naabermaadesse, kuni said lüüa 955. aastal toimunud Lechi lahingus. Vürst István ehk Püha István (997–1001 vürst, 1001–1038 kuningas (Ungari kuningriik)) võttis vastu ristiusu ja jagas riigi komitaatideks. 14. sajandil kujunes Ungari suurriigiks.
15. sajandil algas võitlus läände pürgivate türklastega ning 1526. aastal said ungarlased Mohácsi lahingus türklastelt lüüa. Ida-Ungari liideti osaliselt Türgiga, Lääne- ja Põhja-Ungari Austriaga. Karpaatide basseini idaosas asetsevast Transilvaaniast sai nimeliselt iseseisev vürstiriik, aga praktiliselt Türgile alluv vasallriik. Aastatel 1683–1699 vallutas Austria kogu Ungari ja riik allutati täielikult Habsburgidele.
Rahvuslik liikumine hoogustus Ungaris 1840. aastatel. 15. märtsil 1848 puhkes Pestis ülestõus, mille käigus moodustati oma valitsus ning kuulutati Ungari 14. aprillil 1849 iseseisvaks. Austria ja Venemaa väed sundisid aga Ungari armee 13. juulil 1849 kapituleeruma. Ungarist sai jälle Austria provints.
1867. aastal moodustati kaksikriik Austria-Ungari, kus Ungaril oli Austriaga võrdne staatus. Kaksikmonarhias oli Austria keiser Franz Joseph I ühtlasi Ungari kuningas. Ungari alla kuulusid Transilvaania, Slovakkia ehk Ülem-Ungari, Taga-Karpaatia, Horvaatia ning Vojvodina ja Banaat.
Pärast Esimest maailmasõda kuulutas Ungari end 16. novembril 1918 iseseisvaks riigiks. 1919. aasta märtsist juulini kehtis Ungaris kommunistlik režiim (Ungari Nõukogude Vabariik) Béla Kuni juhtimisel. Tekkinud kommunistliku riigikorraga vabariik likvideeriti, kui naaberriikide sõjaväelased riiki tungisid.Trianoni rahuga (1920) kaotas Ungari üle kahe kolmandiku oma territooriumist, sealhulgas terve Transilvaania. 1920. aastal taastati Ungari kuningriik, mis oli tegelikult kontradmirali ja riigihoidja Miklós Horthy autoritaarrežiim, sest riigil ei olnud kuningat. Adolf Hitleri Saksa Riigi toetusel sai Ungari 1938. aastal endale osa Lõuna-Slovakkiast, 1939. aastal osa Taga-Karpaatiast ja 1940. aastal osa Rumeeniast (Põhja-Transilvaania). Teises maailmasõjas toetas Ungari Saksamaad ning oli seega sõjas Nõukogude Liidu vastane. Sõja lõpus, 1944. aastal oli Ungaris Saksa okupatsioon, millele järgnes 1945. aastal NSV Liidu okupatsioon.
Pärast sõda natsionaliseeriti kõik ettevõtted ning põllumajandus kollektiviseeriti. 1946. aastal kaotati Ungari kuningriik (teine Ungari vabariik). 1948. aastal said juhtpositsioonidele kommunistid ning 1948. aastal kuulutati Ungari rahvademokraatiaks (Ungari Rahvavabariik), mida Ungari Töölispartei peasekretärina juhtis Mátyás Rákosi. 1956. aasta oktoobris toimunud rahvaülestõus oli edukas ning NSV Liidu väeosad taganesid riigipiiri taha. Kuulutati välja Ungari Vabariik ning pöörduti abi saamiseks lääneriikide poole. Rahvaülestõusu ajal oli Ungari ministrite nõukogu esimees Imre Nagy, kes oli olnud ministrite nõukogu esimees ka aastatel 1953–1955. 4. novembril 1956 surusid Nõukogude Liidu ja teiste VLO liikmesriikide väed ülestõusu maha ning uue ministrite nõukogu esimehe János Kádári juhtimisel taastati kommunistlik režiim.
Kasahhi NSV
pisi|Kasahhi NSV Nõukogude Liidus 1989 Kasahhi NSV oli 1. järgu haldusüksus (liiduvabariik) Nõukogude Liidu koosseisus.
Mani lipp
Mani lipp on Briti Krooni sõltkonna – Mani saare lipp.
Mani saare lipuks on punane kangas, mille keskel on kujutatud kolme mehe jalast moodustatud antiikne sümbol triskele.
Mani saare laevadel kasutatakse ka omaette lippu, milleks on punane kangas Suurbritannia lipuga vardapoolses ülaosas ning kolmjala kujutsega lehvpoolsel väljal.
Sarnast sümbolit (kolmjalga) on kasutatud ka Sitsiilia lipul.
Tjumen
Linna pindala on 235 km².
Tjumeni linna nimetatakse Venemaa nafta- ja gaasipealinnaks.
Kliima
Tjumenis valitseb parasvöötme mandriline kliima. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on −15,4 °С (minimaalne −46 °С). Juuli keskmine õhutemperatuur on +18,6 °С (maksimaalne +38 °С). Aasta keskmine sademetehulk on 457 mm.
Ajalugu
Asutatud 1586. aastal tatarlaste Tšimgi-Tura linna kohale. 1885. aastal jõudis linnani Siberi raudtee.
1930. aastatel kasvas Tjumen Lääne-Siberi peamiseks tööstuskeskuseks.
Tjumeni lähedal Pokrovskoje külas on sündinud Grigori Rasputin.
QTH-lokaator
pisi|300px|QTH-lokaatori koordinaadid [[Euroopas]] QTH-lokaator on raadioamatörismis kasutatav geograafiliste koordinaatide süsteem. Seda kasutatakse asukohtade edastamiseks raadiosides, et oleks võimalik osalistevahelist kaugust arvutada.
Maailmakaart on jagatud 324 ristkülikuks, millest igaüht tähistab kahest tähest koosnev jada. Eesti asub ruudus KO. Iga ristkülik on jagatud 100 ristkülikuks, mida tähistatakse kahest numbrist koosnevate arvude jadadega. Iga niisugune ristkülik on jagatud 576 ruuduks, mida tähistatakse kahest tähest koosnevate tähekombinatsioonide jadadega. Nii saadakse kuuekohaline lokaator, milles kahele tähele järgnevad kaks numbrit ja neile omakorda kaks tähte. See määrab piirkonna, mille mõõtmed on 5'×2,5'.
Asukoha täpsemaks määramiseks kasutatakse ka 8- ja 10-kohalisi lokaatoreid.
Madagaskari riigipeade loend
Madagaskari riigipeade loend loetleb Madagaskari riigipead 1817–1896, alates riigi poolt teiste Madagaskari riigikeste vallutamisest kuni Prantsusmaa protektoraadiks saamiseni, ja alates autonoomia saavutamisest Prantsusmaalt 1958. aastal.
Slovakkia krahv Matúš Móric Beňovský, kes esindas vahel Prantsusmaa ja vahel Austria-Ungari huve, kuulutati Madagaskari keisriks mõnekümneks aastaks (täpsed daatumid teadmata). Ta võttis muuhulgas osa ka Ameerika Ühendriikide Iseseisvussõjast.
Plaanikomitee
Plaanikomitee oli Nõukogude Liidus organ, mis tegeles rahvamajanduse arengu plaanimisega ja plaanide täitmise kontrollimisega.
Keetmine
pisi|Keev vesi Keetmine on toiduainete töötlemine keevas vees või vett sisaldavas vedelikus.
Keemisstaadiumid
Vee temperatuur võib keetmisel ulatuda 100 °C-ni, soola lisamisel 101 °C-ni ja rõhu tõstmisel 1 atm võrra 119 °C-ni. Sageli keedetakse toiduaineid 95–97 °C juures, nii et vesi vaevu väreleb. Sel juhul kasutatakse tehnoloogias väljendeid "keetmine tasasel tulel" või "keetmine nõrgas kuumuses".
Keemise eri staadiumid leiavad kasutamist erinevatel kulinaarsetel eesmärkidel. Kõige lihtsam on eristada erinevaid staadiume visuaalselt ehk silma järgi, lähtudes õhumullide tekkimisest. Abivahendina võib kasutada termomeetrit.
Keetmisajad
Toidunõu pikaajalisel keetmiseks kasutamisel võib nõusse tekkida katlakivi.
Hans Aumeier
Hans Aumeier (20. august 1906 Amberg, Baierimaa – 24. jaanuar 1948 Kraków) oli Saksa Kolmanda Riigi sõjaväelane ning Auschwitzi koonduslaagri ja Vaivara koonduslaagri ülem.
Liitus 1929. aastal NSDAPga ja teenis SS-Reichführeri Staabis; 1934. aastast 1. SS-Valvepataljonis Oberbayern. 16. veebruarist 1942 oli ta Auschwitzi koonduslaagri komandant 15. augustini 1943; 16. august 1943 Vaivara koonduslaagri ülem; Norras Oslo lähedal asuva Myseni koonduslaagri ülem. Pärast II maailmasõja lõppu vahistati ning anti välja Poola Rahvavabariigile, kus ta mõisteti kohtus inimsusvastaste kuritegude eest surma ja poodi.
Carl-Gustaf Lilius
pisi|Carl-Gustaf Lilius (u. 1960) Carl-Gustaf Henrik Casimir Lilius (14. juuli 1928 – 14. detsember 1998) oli üks Teise maailmasõja järgse Soome tähelepanuväärsemaid ja viljakamaid kriitilisi kunstnikke ja suuri mõtlejaid. Liliuse loomingu laiaulatuslikkus ja tase, tema vahendite valdamine ja väljendusvormide paljusus skulptuuri, joonistuste ja maalide kaudu esteetikasse ja filosoofiasse jõudmisel on hämmastavad.
Carl-Gustaf Liliuse kuulsa artikli avaldamise järel soome tsensuurist 1975. aastal Index on Censorship ja Kanava meediaväljaandes tõusis soome tsensuur teravalt aruteluteemaks. Ta väitis, et Soome ajalehtede toimetajad eelistasid Nõukogude Liitu mitte kritiseerida, süüdistades neid enesetsensuuris. Urho Kekkose võimulolekuajal julges ta ajakirjas avalikkuse ette tuua artiklid Nõukogude Liidu teisitimõtlejate sulgemisest vaimuhaiglatesse. Eesti vabaduse eest välja astudes kirjutas ta raamatu "Estland tillhör esterna" ("Eesti kuulub eestlastele"), mis avaldati 1983. aastal Stockholmis.
Tema isa Kasimir Lilius asutas kirjastuse ja trükikoja Lilius & Hertzberg, kus valmistati Eesti Vabariigi esimesed maksevahendid võlakohustuste näol. Ta kuulus Mannerheimi lähedaste ringkonda. C-G. Lilius oli tema ristilaps ja sai oma eesnimed ristiisalt.
Carl-Gustafi sugulane Alfhild Amalia Lilius (1861–1945) oli märkimisväärne rahvaluule ja -juttude koguja, toimetaja, kirjanik ja soome keelest eesti keelde tõlkija.
Radikalism
Radikalism ehk käremeelsus on ühiskondlik-poliitiline ideoloogia suund, mis nõuab põhjalikke ümberkorraldusi. Tekkis 18. sajandil Lääne-Euroopas ning oli seoses valgustusajastu ja Prantsuse revolutsiooni ideedega. 18. ja 19. sajandil peegeldas kodanluse suhtumist feodaal-absolutistlikusse ühiskonnakorda.
Radikaalideks nimetasid end ka Inglismaal parlamenti valitud Briti kaubandusametiühingute liikmed aastatel 1874 kuni 1892. Inglise radikaalid said oma ideed põhiliselt filosoofiliste radikaalide nagu John Stuart Milli töödest, kus tegude õigsust mõõdeti suurima heolu mõõduga suuremale hulgale rahvale.
Mandri-Euroopas nagu Prantsusmaal, Itaalias ja Hispaanias arenes radikaalsus ideoloogiana 19. sajandil vabariiklaste toetuseks. 20. sajandil kandus radikaalsus seoses sotsialismi populaarsuse tõusuga üle vasakpoolsesse poliitikasse. 20. sajandi radikaalsed parteid kaitsesid tööliste, väikekodanluse ja osaliselt haritlaskonna huve. Mõjukaim on olnud Prantsusmaal tegutsev Vabariiklik Radikaalide ja Radikaalsotsialistide Partei (asutatud 1869).
Heimar Lenk
pisi|Heimar Lenk (2011) pisi|Heimar Lenk (2006) Heimar Lenk (sündinud 17. septembril 1946 Tallinnas) on eesti ajakirjanik ja poliitik.
Ta õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis majandust ja kaugõppes Moskva Riiklikus Ülikoolis teleajakirjandust.
Ta on töötanud Eestis ajalehtede Säde, Õhtuleht, Rahva Hääl ja Noorte Hääl juures. Aastatel 1974–1983 töötas ta Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis. Aastatel 1983–1995 oli Lenk NSV Liidu Kesktelevisiooni korrespondent Eestis.
1996. aastal läks ta tööle Sõnumilehte. 1999–2003 oli ta Keskerakonna häälekandja ajalehe Kesknädal peatoimetaja. Kesknädalasse kutsus Lengi 1998. aasta juuli lõpupoole tolleaegne Tallinna Linnavolikogu esimees Edgar Savisaar. Aastatel 2012–2019 tegi ta Tallinna linnale kuuluvas telekanalis Tallinna TV saadet "Meedia keskpunkt".
Lenk on olnud 2013. aastal avaldatud filmi "Verised majad" stsenarist.
Lenk mängib raadiojaamades Ruut FM ja Raadio Marta šellakplaate. Vikerraadios on Lenkil oma muusikasaade "Kuldrandevuu".
Poliitiline tegevus
Ta on Eesti Keskerakonna liige alates 1994. aastast.
Ta on olnud Tallinna Linnavolikogu liige aastatel 2002–2005. Ta kandideeris 2017. aastal Põlva vallavolikokku, sai 43 häält ega osutunud valituks.
Ta oli Riigikogu liige aastatel 2003–2019. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel, sai 2807 häält ja osutus valituks.
2018. aastal teatas Heimar Lenk, et on valmis Keskerakonnast lahkuma, kui 2019. aasta riigikogu valimiste lähenedes talle valimisnimekirjas soodsat positsiooni ei pakuta. Tema sõnul olnuks ta esimene valik Konservatiivne Rahvaerakond (EKRE). Riigikokku Lenk 2019. aastal ei pääsenud, kuid teadaolevalt pole siiski erakonda vahetanud.
Poliitikas on Lenk silma paistnud sundüürnike probleemistikuga tegelemisega. Lenk on koos Feja Räimega koostanud omandireformi tõttu välja kolimist tauninud kaebuse sõnastuse, mille alusel esitati 1200 kaebust. Ühtki neist kaebustest pole kohtus arutatud. Lenk on omandireformi kommenteerides öelnud, et sundüürnike vaenlasteks pole endine omanik ega tema järeltulija, vaid Eesti riik kahe Mart Laari valitsusega, kes Lenki sõnul on omandireformi kaudu käitunud sundüürnikega nagu loomadega. Lenki sõnul loodab ta riigilt saada omandireformi tekitatu kompenseerimist rahaliselt ja moraalselt. Lenk on enda sõnul palunud Jüri Rataselt Eesti riigi nimel vabanduse palumist, samas on ta ka seisukohal, et mitte Ratas, vaid Mart Laar peab vabandama. Lenk on Riigikogus teinud ettepaneku luua rahandusministeeriumi valdusse sundüürnike register. Ettepanek kukkus läbi Isamaa ja Res Publica ning Reformierakonna vastuseisu tõttu. Lenk tegi hiljem Jaak Aabiga sundüürnike registri loomist kinnitava kokkuleppe. Lenk leppis Lennart Meriga omandireformi teemal kokkusaamise, ent see jäi Ameerika indiaanlaste delegatsiooni vastuvõtu tõttu ära.
Isiklikku
Ta ema on Endla Lenk, isa on Aleksander Lenk ja õde on Marika Tuus.
Alates 2016. aasta 24. juunist on Lenk abielus Helle Virt-Lengiga. Heimar tegi abieluettepaneku 2016. aasta aprillis.
Njagan
Njagan on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas. Asub Obi jõe ääres Hantõ-Mansiiskist 230 km põhja pool.
Heimar Lenk
Isiklikku
Lenk on enne abiellumist elanud Tallinnas Nõmmel, ent pärast abiellumist elab koos abikaasaga Põlva korteris.
Njagan
Njagan rajati 1965. aastal metsamajanduskeskusena ja kandis siis nime Njahh. 1967 sai raudteeühenduse. Linnaõigused ja praeguse nime sai 1985. aastal. Tänapäeval teevad sealses majanduses ilma nafta- ja gaasitööstus, mis on TNK-BP tütarettevõtte TNK-Njagan omanduses.
Heimar Lenk
Isiklikku
Nõmme esimesest elukohast lahkus Lenk 1995. aasta suvel omandireformi tõttu ja pidi maja loovutama omanike järeltulijale Vello Andres Pettaile. Lenk on Nõmmelt lahkumist meenutanud järgmiselt: "Viimane päev oli niimoodi, läksime kolmekesi nuttes autosse. See oli küüditamine!". Pikemalt on ta oma meenutusi jaganud filmis "Verised majad". Lengi sõnul aitas Pettai neil kolida, andes selleks auto ja raha. Pettai sõnul tegi väljakolimise ettepaneku Lenk.
Njagan
Linnast on pärit tennisist Marija Šarapova.
thumb|260px|left|Majad Njaganis
Michael Wittlich
pisi|Michael Wittlich 1880ndatel ([[Bernhard Lais)]] Michael Wittlich (ka Mihkel Vitsut; 26. september (vkj) 1866 Kunda – 6. veebruar 1933 Tartu) oli eesti keemik.
Ta sündis Kunda mõisa rehevanema Kristjan Vitsuti ja selle abikaasa Miina kolmanda lapsena. Tal olid kaks vanemat õde, Maria ja Mai. Ta suri 6. veebruaril 1933 Tartus ning maeti Vana-Jaani kalmistule.
Hariduskäik
Alghariduse omandas Michael Wittlich Kunda külakoolis, kus jäi silma John Karl Girard de Soucantonile, kes aitas andekat noormeest haridust omandada ja ülikooli lõpetada. Pärast Rakvere kreiskooli ja Tallinna Reaalkooli lõpetamist õppiski ta aastail 1885–1890 Riia Polütehnikumis keemiat.
Kutsetegevus
Tänu tema praktilistele kogemustele ning teadmistele kutsuti Wittlich 1905. aastal Riia Polütehnikumi adjunkt-professoriks, kus sai varsti hinnatud pedagoogiks ja teadlaseks. Alates 1910. aastast nimetati ta Polütehnikumi korraliseks keemilise tehnoloogia professoriks. Õppetöö ja teadustegevuse kõrvalt tegutses ta keemiateaduskonna dekaani, prorektori ja alates 1916. aastast, mil Polütehnikum oli evakueeritud Moskvasse, ka selle rektorina. 1918. aastal viibis ta taas Lätis ning aitas rajada Läti Kõrgemat Kooli.
Eesti iseseisvumise järel pöördus ta tagasi kodumaale ning määrati haridusministri käskkirjaga 20. augustist 1919 Tartu Ülikooli keemilise tehnoloogia professoriks. Aastail 1920–1925 oli Vittlich õppetöö kõrvalt matemaatika-loodusteaduskonna dekaan ja ülikooli valitsuse liige. Ka pärast professoriametist lahkumist 1. jaanuaril 1932 jäi ta ülikooli teenistusse eradotsendina, lugedes üliõpilastele jätkuvalt erialaseid loenguid.
Hobid
Michael Vittlichit olevat Eesti spordiringkondades tuntud kui head tennisemängijat, mistõttu ta ka vanas eas "noore ja paenduvana" püsinud.
Pere
Tema abikaasa oli muusikalise haridusega. Neil oli viis last. Neljas neist oli grafoloog Bernhard Wittlich ja viies Felix Wittlich.
Justin Sane
Justin Cathal Geever (esinejanimega Justin Sane; sündinud 21. veebruaril 1973) on USA-s tegutseva poliitilise, punk rock 'i viljeleva bändi Anti-Flag esikitarrist, laulja ja laulusõnade autor.
Lapsepõlv ja noorus
Justin on pärit üheksalapselisest töölisperest, kus ta kasvas üles pere noorima liikmena. Ta viitab oma vanematele kui heale inspiratsiooniallikale. Ta isa ja ema avasid esimese taimetoidurestorani Pittsburghis, mille mõjutusel sai Justinist taimetoitlane ja loomaõiguste tugev pooldaja – elustiil, mida ta siiani järgib. Justin on öelnud, et talle ei meeldiks saada koheldud nii, nagu praegu loomadega käitutakse, ning kuna ta lapsena nägi oma vanemaid osalemas meeleavaldustel, hakkas ta vanemaks saades samuti neist osa võtma.
Justini õde Lucy kinkis talle ta esimese kitarri, tänu millele Justin punk rock 'i ja hardcore 'iga tutvust tegi. Esimene Justini kirjutatud laul rääkis lapsest, kes on saanud narkootikumide üledoosi, teine rääkis televisioonis jutlusi pidavatest evangelistidest.
Karjäär
1988. aastal lõi Justin koos oma lapsepõlvesõbra Pat Theticu ja bassistist laulja Andy Flagiga bändi Anti-Flag. 1996. aastal avaldasid nad oma esimese muusikaalbumi "Die for the Government". Pärast mitut Ameerika-turneed lahkus Andy Flag 1996. aastal bändist lahkhelide tõttu.
Bändist käis läbi erinevaid muusikuid, enne kui moodustus lõplik koosseis: Justin Sane, Pat Thetic, Chris Head ja Chris Barker. 1999. aastal lõi Anti-Flag oma plaadifirma AF Records. 2001. aastal sõlmisid nad lepingu Fat Wreck Chordsiga, 2006. aastal aga RCA Recordsiga ning avaldasid albumi "For Blood and Empire" ja 2008. aastal "The Bright Lights of America".
2008. aasta mais kolis Justin Inglismaale Londonisse elama.
Varustus
Ta mängib ESP LTD EC seeria kitarridega.
Haridus
Justin lõpetas Pittsburghis Oaklandi kooli. Seejärel õppis ta Pittsburghi ülikoolis kommunikatsiooni ja politoloogiat.
Soolotööd
Lisaks Anti-Flagis mängimisele tegeleb Justin ka oma sooloprojektidega. Näiteks ilmus 2001. aastal kuuelooline EP "These are the Days" ja 2003. aastal album "Life, Love, and the Pursuit of Justice". Sooloprojektides suunab ta poliitiliste teemade asemel fookuse perele, armastusele ja muudele argiteemadele.
Diskograafia
Anti-Flag Sooloprojektid
Eesti Kodanike Komiteede mälestusmärk registreerijaile tehtud töö eest
Eesti Kodanike Komiteede mälestusmärk registreerijaile tehtud töö eest on teenetemärk Eesti Vabariigi kodanike registreerijaile, mida andis välja Nõmme Eesti Kodanike Komitee. Märgi idee algatajad olid Ahti Mänd ja Ilmar Palias, märgi kujundas Aleksander Semiskar.
Kaido Kama hinnangul oli märgi näol tegu pühaduserüvetusega.
Statuut
Iga registreerija, kes vastab järgmistele tingimustele:
1. on kuni 24.02.1990.a. nõuetekohaselt ja isiklikult registreerinud – linnas vähemalt 1000 ja maal vähemalt 500 Eesti Vabariigi kodanikku ja kodakondsuse taotlejat;
2. on aktiivselt osalenud Eesti Kongressi valimiste ette valmistamises ja läbi viimises,
saab selle mälestusmärgi ja omab õigust seda kanda, MÄRGID ON NUMMERDATUD.
Märkus: Märgi väljaandmisel võib teha ka registreeritute arvus mööndusi, kui selleks on mõjuvad põhjused:
a) demograafiliselt raske piirkond (muulaste suur ülekaal, väga väike asustustihedus),
b) suured isiklikud pingutused hoolimata puudulikest füüsilistest võimetest.
Märgi statuut on välja töötatud 15.01.1990.a. Nõmme EKK laiendatud juhatuse koosolekul, ilmunud ajalehes "Nõmme Kodanik" nr. 3, täiendatud 26.02.1990.a. Nõmme EKK laiendatud juhatuse koosolekul ning lõplikul kujul kinnitatud Nõmme EKK üldkoosolekul 02.03.1990., kus anti välja ka esimesed märgid.
Märgi statuut pakuti 03.03.1990.a. välja Peakomiteele, kus küsimus jäi õhku rippuma, kuna Peakomitee läheb laiali. Palume teie komitee kirjalikke esildisi registreerijate kohta, kes vastavad antud statuudile ja arvamusi, kes võiks märgi väljaandmist jätkata, tagades statuudist kinnipidamise. Märke on 450 tk (a – 12.-).
04.03.1990
Nõmme EKK esimees Kalev Ots<BR> vanemregistreerija Ahti Mänd<BR> vabaliige Mairo Kesler<BR>
Käesolev kiri on üheaegselt saadetud kõikidele kihelkonnakomiteedele.
754
754. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Aastakümned: 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad - 750. aastad - 760. aastad 770. aastad 780. aastad 790. aastad 800. aastad
Aastad: 749 750 751 752 753 - 754 - 755 756 757 758 759
Oonga
Oonga on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Jacques Gaillot
Jacques Jean Edmond Georges Gaillot (11. september 1935 – 12. aprill 2023) oli Prantsuse vaimulik, ajaloolise Partenia diötseesi titulaarpiiskop.
Saugeais' Vabariik
thumb
Saugeais' Vabariik (prantsuse keeles La République du Saugeais) on mikronatsioon Ida-Prantsusmaal Doubs' departemangus.
Paul Hagu
pisi|Paul Hagu 2016. aastal setu kultuuri festivalil [[Radajal]] Paul Hagu (sündinud 2. oktoobril 1946 Meremäe vallas Võrumaal, setupäraselt ka Hao Paali) on eesti folklorist ja etnoloog.