cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiniin
Kiniin (ka hiniin) on ravim, mida kasutatakse kergemate malaaria juhtude ja klorokviinile resistentsete Plasmodium falciparum 'i tüvede korral, kui artesunaat ei ole kättesaadav. Üldiselt eelistatakse malaaria raviks aga ohutumaid aineid nagu klorokviini.
Kiniini võib manustada suukaudselt või veenisiseselt. Teatud maailma paigus esineb kiniinile resistentsed malaariavorme.
Toonikule lisatakse samuti kiniini, mis annab sellele mõru maitse.
Konstantin Stanislavski
Konstantin Stanislavski (kodanikunimega Konstantin Aleksejev, vene Константин Сергеевич Станиславский; 5. jaanuar/17. jaanuar 1863 Moskva – 7. august 1938 Moskva) oli vene näitleja, lavastaja, teatrijuht ja teatriteoreetik. Ta on tuntud enda loodud süsteemi (seda nimetatakse Stanislavski süsteemiks) tõttu, mis on olnud üle 100 aasta populaarne nii Venemaal kui ka kogu maailmas. NSV Liidu rahvakunstnik (1936).
Oleg Tabakov
pisi|Oleg Tabakov (2010) Oleg Tabakov (vene Олег Павлович Табаков ; 17. august 1935 Saratov – 12. märts 2018 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja, lavastaja ning teatridirektor.
Oleg Tabakov lõpetas 1957. aastal Moskva Kunstiteatri stuudiokooli Vassili Toporkovi kursuse. Samal aastal asus ta tööle näitleja ja lavastajana teatris Sovremennik. Aastatel 1971–1976 oli Tabakov Sovremenniku direktor.
Aastal 1983 asus Oleg Tabakov tööle näitleja ja lavastajana Moskva Akadeemilisse Kunstiteatrisse. Aastal 1987 jagunes teater kaheks ja Tabakov jätkas tööd Tšehhovi-nimelises Moskva Kunstiteatris. 2000. aastal sai ta selle kunstiliseks juhiks ning alates 2004. aastast kuni surmani täitis ta selles teatris direktori kohuseid.
Aastatel 1986–2000 oli Tabakov Moskva Kunstiteatri stuudiokooli rektor, 1987. aastast professor.
Eestlastele oli ta eriti tuntud filmisarjast "D'Artagnan ja kolm musketäri" kuningas Louis XIII osas.
Tabakov mängis ka 1966. aasta suurfilmis "Sõda ja rahu" ning 1980. aasta filmis "Moskva pisaraid ei usu".
Tänu omapärasele häälele sai Tabakov ka mitmel korral animafilmidele peale lugeda. Tema häälega räägivad vene keeles näiteks kass Matroškin ja Garfield.
Oleg Tabakov on maetud Moskva Novodevitšje kalmistule.
Konstantin Stanislavski
Ta alustas lavategevust aastal 1877 asjaarmastajate näiteringis, juhtis aastatel 1888–1898 Moskva kunsti- ja kirjandusühingu draamatruppi. 1898 aastal oli koos Vladimir Nemirovitš-Dantšenkoga Moskva Kunstiteatri looja.
pisi|vasakul|Konstantin Stanislavski pisi|vasakul|Konstantin Stanislavski portree, maalitud [[Valentin Serovi poolt.]]
Kiniin
Sagedasemad kõrvaltoimed on peavalu, tinnitus, nägemisprobleemid ja higistamine. Tugevamate kõrvaltoimete hulka kuuluvad kuulmise kaotus, trombotsütopeenia ehk vähenenud vereliistakute hulk ning südame rütmihäired. Kuigi veel ei teata, kas raseduse ajal kiniini tarvitamine on lootele kahjulik, soovitatakse seda siiski ka sel juhul malaaria ravimisel kasutada. Kiniini toimemehhanism ei ole seni täpselt teada. Kuigi seda on kasutatud ka rahutute jalgade sündroomi ja jalakrampide raviks, siis kõrvaltoimete tõttu seda selleks otstarbeks ei soovitata.
Kiniin isoleeriti esmakordselt 1820. aastal kiinapuu koorest, kuigi kooreekstrakti on malaariaraviks kasutatud vähemalt 1632. aastast.
Meditsiin
2006. aasta seisuga ei soovita Maailma Terviseorganisatsioon enam kiniini malaaria raviks eelistada ning seda peaks kasutama vaid siis, kui artemisiniini derivaate pole saadaval.
Minevikus kasutati kiniini tihti jalakrampide vastu, kuid selline kasutus on vähenenud ravimi eluohtlike kõrvaltoimete pärast.
Saadaolevad vormid
Kiniin on aluseline amiin ja seda kasutatakse tavaliselt soolana. Kõige tavalisemad preparaadid on kiniinhüdrokloriid, -dihüdrokloriid, -sulfaat, -bisulfaat ja -glükonaat.
Kõiki kiniinisoolasid võib manustada suukaudselt või veenisiseselt, kiniinglükonaati võib manustada ka intramuskulaarselt (lihasesse süstides) või rektaalselt (päraku kaudu).
Joogid
pisi|[[Toonik harilikus ja ultraviolettvalguses. Joogis olev kiniin fluorestseerub]] Kiniin on tooniku ja mitme muu karastusjoogi üks komponente. Legendi kohaselt leiutasid tuntud kokteili džinni ja tooniku Indias inglise kolonistid. Malaariavastase kiniinitooniku mõru maitse tõttu segati seda džinniga, soovi korral lisati suhkrut ja sidrunit. Karastusjookides võib kiniini vastavalt regulatsioonidele olla Ameerika Ühendriikides vaid 83 miljondikosa ja Euroopa Liidus 100 mg/l.
Teadus
Kiniini ja tema stereoisomeeri kinidiini kasutatakse kiraalse ligandina asümmeetrilistes dihüdroksülatsiooni reaktsioonides. Kindla fluorestsentsi kvantsaagise tõttu kasutatakse kiniini tihti fotokeemias standardainena.
Kahjulikkus
Kiniin võib põhjustada südame rütmihäireid ja selle kasutamist tuleks vältida patsientidel, kellel on südamerütmiga seotud terviseprobleeme. Päriliku G6PD puudulikkusega inimestel võib kiniin põhjustada hemolüüsi ehk punaste vereliblede lagunemist, kuid risk on väike ja muude ravivõimaluste puudumisel võib seda vajadusel kasutada. Kiniin võib põhjustada ettearvamatuid ja eluohtlikke südame- ja veresoonkonna häireid, nagu vereliistakute vähesus, leukotsüütide vähesus, hemoglobinuuria ja mitmed muud. Raskematel juhtudel võib tekkida ka neerupuudulikkus. See võib põhjustada ka ülitundlikkusreaktsioone nagu anafülaksia, lööbed ja sügelemine.
Toimemehhanism
Arvatakse, et kiniin on Plasmodium falciparum'ile toksiline seetõttu, et see segab parasiidi võimet veres olevat hemoglobiini lahustada ja metaboliseerida. Kiniini täpne toimemehhanism pole senimaani kindel. Kõige laialdasemalt tunnustatud hüpoteesi järgi sarnaneb mehhanism klorokviini omaga. Selle mudeli kohaselt inhibeerib kiniin hemosoiini biokristallatsiooni, mistõttu kuhjub parasiidirakku tsütotoksilist heemi.
Keemia
pisi|Robert B. Woodward Kiniini UV-kiirguse absorptsioon on suurim 350 nm juures. Kiniin fluorestseerub tugevalt 0,1-molaarses väävelhappe lahuses. Fluorestsents on intensiivseim 460 nm-lise lainepikkuse juures (tsüaansinine).
Süntees
Ainuke majanduslikult otstarbekas viis kiniini saamiseks on senimaani aine eraldamine kiinapuu koorest. Siiski on avastatud mitmeid kiniini täissünteesi meetodeid, millest esimese töötasid 1944. aastal välja USA keemikud R. B. Woodward ja W. E. Doering. Sellest ajast saadik on välja töötatud mitmeid efektiivsemaid kiniini sünteesimise meetodeid, kuid ükski neist pole looduslikust allikast odavam.
Ajalugu
pisi|vasakul|[[Harilik kiinapuu|Hariliku kiinapuu (Cinchona calisaya) illustratsioon 19. sajandist]] Kiniini kasutasid ketšuad (Peruu, Boliivia ja Ecuadori põliselanikud) lihaselõdvestina, et vähendada külmavärinaid.
Malaariaraviks efektiivse kiniini vormi leidis 1737. aastal Charles Marie de La Condamine. 1820. aastal isoleerisid Prantsuse teadlased Pierre Joseph Pelletier ja Joseph Bienaimé Caventou esmakordselt kiinapuu perekonda kuuluva puu koorest kiniini ning panid sellele ka nime. Nimi tuletati ketšuakeelsest kiinapuu koort märkivast sõnast quina või quina-quina, mis tähendab "püha koor". Enne 1820. aastat puukoor kuivatati tarvitamiseks, jahvatati peeneks puruks, segati vedelikuga (näiteks veiniga) ning joodi. Kiniini laialdane profülaktiline kasutamine algas 1850. aastate paiku. 1853. aastal avaldas Paul Briquet lühikese ajaloo ja ülevaate quinquina 'st.
Kiniin mängis olulist rolli eurooplaste Aafrika koloniseerimises. Arvatakse, et see on peamine põhjus, miks Aafrikat ei tunta enam kui "valge mehe hauda". Roy Porter on öelnud, et just kiniini efektiivsus andis kolonistidele võimaluse vallutada Guinea lahe äärsed maad, Nigeeria ja muud Lääne-Aafrika osad.
Teise maailmasõja ajal olid liitlased oma kiniinivarudest ära lõigatud, kui sakslased vallutasid Hollandi ning jaapanlased valitsesid Filipiine ja Indoneesiat. Ameerika Ühendriigid suutsid Filipiinidelt saada neli miljonit kiinapuu seemet ja rajasid Costa Ricale istandusi. Need abinõud võtsid liiga kaua aega ning kümned tuhanded USA sõdurid Aafrikas ja Vaikse ookeani piirkonnas surid kiniini puudumise tõttu. Kuigi jaapanlased valitsesid kiniinivarusid, ei suutnud nad seda efektiivselt kasutada ning selle tulemusel surid ka tuhanded Jaapani sõdurid. Kiniin jäi peamiseks malaariavastaseks ravimiks Teise maailmasõja lõpuni, kuni selle asemel võeti kasutusele muud, vähesemate kõrvaltoimetega ravimid nagu klorokviin jms.
Regulatsioon
1969.–1992. aastal sai USA Toidu- ja Ravimiamet (FDA) 157 teadet kiniini tarvitamisega otseselt seotud terviseprobleemidest, millest 23 lõppesid surmaga. 1994. aastal keelas FDA kiniini müügi käsimüügiravimina öiste jalakrampide raviks. Arstid võivad kiniini küll välja kirjutada, kuid FDA on keelanud firmadel seda sisaldavaid müügiloata ravimeid turustada. Kiniin on näidustatud malaaria raviks, kuid seda kirjutati varem välja ka jalakrampide ning muude sarnaste seisundite korral. Malaaria eluohtlikkuse tõttu on selle ravis kiniini kasutamisega seotud riskid aktsepteeritavad.
Ravimifirma URL Mutual toodab kiniini sisaldavat ravimit Qualaquin. Seda turustatakse kui malaariavastast ravimit ning müüakse Ameerika Ühendriikides vaid retseptiravimina. 2004. aastal diagnoositi Ameerika Ühendriikides 1347 malaariajuhtu.
Tehniline diagnostika
Tehniline diagnostika (ehk diagnostika) on protsess või protseduur tehniliste vahendite seisundi määramiseks.
Diagnostikavahendeid liigitatakse nendes kasutatavate füüsikaliste või muude meetodite järgi. Väga levinud on ultraheli ja elektromagnetilise kiirguse kasutamine. Ehitistes kasutatakse mitmesuguseid sisseehitatud andureid (rõhu, jõu jm). Kasutatakse ka elektri näivtakistuse mõõtmisel ja muudel põhimõtetel toimivaid diagnostilisi meetodeid.
Eriti kõrgele tasemele on tehniline diagnostika viidud sõjatehnika ja kosmosetehnika juures (näiteks stardieelne kontroll).
Arvutitehnikas on diagnostikal samuti väga oluline roll.
Sava piirkond
Sava piirkond on 1. järgu haldusüksus Madagaskari idaranniku põhjaosas. Kuni 2009. aastani kuulus see Antsiranana provintsi.
2004. aastal elas piirkonnas umbes 805 300 inimest. Piirkonna pindala on 25 518 km². Piirkonna keskus on Sambava.
Piirkonna nimi on kokku pandud selle nelja suurema linna nime esitähtedest: Sambava, Antalaha, Vohemar ja Andapa. Kõik neli pretendeerivad maailma vanillipealinna tiitlile, sest piirkond on selle vürtsi suurim tootja maailmas. Tänu vanillitootmise tähtsusele rekonstrueeriti 2005. aastal linnu ühendav maantee, nn Vanillitee. Vaesed farmerid on aga tihti hädas India ookeani tsüklonite ja vanilli hinna kõikumise pärast.
Piirkond jaguneb neljaks ringkonnaks, mis on nimetatud nelja suurema linna järgi:
Alamhulk
pisi|[[Venni diagramm: A on B alamhulk ehk B on A ülemhulk]] Matemaatikas nimetatakse hulka A hulga B alamhulgaks ehk osahulgaks ehk alamsüsteemiks, kui kõik hulga A elemendid on ühtlasi hulga B elemendid. Seda asjaolu tähistatakse A ⊂ B või A ⊆ B. Alamhulgaks olemist nimetatakse sisalduvuseks ja asjaolu A ⊂ B kohta öeldakse ka, et hulk A sisaldub hulgas B. Hulkadevahelist binaarset seost ⊂ nimetatakse seetõttu sisalduvusseoseks.
Võib ka öelda, et B on A ülemhulk, mis on samaväärne sellega, et A on B alamhulk. Hulk B on hulga A ülemhulk parajasti siis, kui hulk A on hulga B alamhulk. Viimase asjaolu tõttu kanduvad ülemhulgale üle kõik alamhulkade omadused, kuid seda ümberpööratud kujul.
Omadused
Definitsioonist järelduvad järgmised omadused: <ol> <li> Refleksiivsus: iga hulk on iseenda alamhulk,
<li> Antisümmeetrilisus: kui A on hulga B alamhulk ja B on hulga A alamhulk, siis need hulgad on võrdsed,
<li> Transitiivsus: kui A on hulga B alamhulk ja B on hulga C alamhulk, siis on A ka hulga C alahulk. <li> Tühi hulk ø on iga hulga alamhulk. </ol>
Omadused (1)–(3) ütlevad, et ⊂ on osaline järjestus kõikide hulkade klassil, ning omadus (4) ütleb, et ø on selle järjestuse vähim element.
Tähistusest
Kui hulk A on hulga B alamhulk, mis ei ühti hulgaga B, siis nimetatakse seda hulga B pärisalamhulgaks. Viimase asjaolu rõhutamiseks kasutatakse mõnikord tähistust Kui soovitakse rõhutada omaduse (1) kehtivust, kasutatakse tähistust kusjuures mõned autorid võivad sel juhul kirjapildiga ⊂ tähistada just pärisalamhulgaks olemist. Viimane tähistusviis on siiski pigem erand kui reegel.
Kasutusel on ka "ümber pööratud" tähistus Sel juhul öeldakse, et A on B ülemhulk.
Karakteristlik funktsioon
Hulga B alamhulga A saab defineerida tema karakteristliku funktsiooni kaudu:
χA(b) võrdub 1, kui b on hulga A element, vastasel korral võrdub 0.
Viited
Mulțime
Richard I
Richard I Lõvisüda (inglise keeles ka Richard the Lion-heart või Lion-hearted, prantsuse keeles Richard Cœur de Lion ja Oc et No; 8. september 1157 Oxford, Inglismaa – 6. aprill 1199 Châlus, Akvitaania hertsogkond) oli Inglismaa kuningriigi kuningas 1189–1199, Akvitaania hertsog (1189–1199) ja Poitiers' hertsog.
Saratseenid hüüdsid teda Melek-Rik ('kuningas Rick') ja temaga hirmutati lapsi: "Vaata ette, et kuningas Rick sind ära ei viiks!"
Richard Lõvisüda oli oma aja kangelane ja teda on sageli kujutatud kirjandusteostes. Ta sai tuntuks auahne mehena. pisi|[[Akvitaania hertsogkond ja Prantsusmaa kaart aastal 1154]]
Elulugu
Richard I ei rääkinud peaaegu üldse inglise keelt ning oma kümneaastasest valitsusajast veetis ta Inglismaal kokku vaid umbes kuus kuud. Peamiselt elas ta oma valdustes Edela-Prantsusmaal.
Aastatel 1173–1174 toimus Henry II poegade Henry, Geoffroi ja Richard Lõvisüdame mäss oma isa Henry II vastu. Mäss ebaõnnestus ja Henry II vangistas ka tema ema Akvitaania Eleanori. Eleanori vangipõlv möödus Inglismaal Salisburys Old Sarumi lossikindluses.
Richardi valitsusajal Akvitaanias 1183. aastal tekkis tal konflikt isa ja vanema venna Henryga, kes oli tunnistatud Inglismaa kuninga Henry II kaaskuningaks ning kellele Henry II nõudis Richardilt ustavusvannet. Richardi keeldumise järel tungis Henry Noor kuningas Akvitaaniasse ning rüüstas maad, et allutada Richard, kuid suri 1183. aastal. Henry surma järel käskis Henry II anda Akvitaania valitsemine üle Richardi nooremale vennale Johnile, millest Richard samuti keeldus ning sõda jätkus. Richardi nooremad vennad tungisid Poitousse ning Richard vastas sõjakäiguga Bretagne'i hertsogkonda. Sõjategevuse lõpetas Henry II nõue anda Akvitaania valitsemine üle emale, Akvitaania Eleanorile, millele Richard allus.
Richard kinnitas läänivannet Prantsusmaa kuningas Philippe II-le ning alustas 1189. aastal koos Philippe II-ga sõda isa vastu ning vallutas Mani ja Touraine. Henry II sattus Le Mansi all sõjavangi ning oli sunnitud sõlmima alandavatel tingimustel rahulepingu, misjärel suri.
Richard saabus Inglismaale 1189. aasta augustis ja krooniti 3. septembril Westminster Abbeys Inglismaa kuningaks.
Kolmas ristisõda
Kristlased olid Kolmanda ristisõja alguses sõjaliselt edukad, aga läksid peagi tülli sõjasaagi üle. Austria hertsog Leopold V, kes ka osales ristisõjas, ja Philippe lahkusid pühalt maalt augustis 1191, olles tüdinud Richardist. Richard jäi pühale maale ning sõlmis rahulepingu Saladiniga, millega Jeruusalemm jäi moslemite kontrolli alla, aga mille järgi oli lubatud kristlikel palveränduritel püha maa külastamine.
Vangistus Saksamaal
Richard I Lõvisüdamega oli Kolmandas ristisõjas ja Akko piiramise aastal 1191 osalenud hertsog Leopold V, kellega tal tekkis äge tüli kuningas Richard I Lõvisüdamega, väidetavalt Leopoldi poolt Akkole heisatud Austria lipu pärast. Teel koju läbi Saksa-Rooma riigi Austria hertsogkonna Inglise kuningas rööviti Leopold V poolt Viini lähedal 1192. aasta detsembris ja anti üle Saksa-Rooma keiser Heinrich VI-le. Richard I vangistati Dürnsteini lossi ning vabastati 1194. aasta veebruaris, alles pärast ema Akvitaania Eleanori poolt kogutud tohutu lunaraha (150 000 marka hõbedas) maksmist.
Inglismaale naasmise järel alustas Richard tema äraoleku ajal Prantsusmaa Anjou dünastia maade ja vasallide üle kontrolli taastamist ning tegi sõjakäigu Lääne-Prantsusmaale. Akvitaania maad Inglise kuningate valduses ulatus Loire'ist Püreneedeni, kuid selle ulatust piirasid kagust Toulouse'i krahvide maad. Touraine piirkonnas vallutas ta Lochesi kindluse, Angoulême'i piirkonna ning sundis Angoulême'i krahvi tunnistama oma ülemvõimu. Järgmisel aastal liikus ta edasi Prantsusmaa kuninga domeeni Berry hertsogkonda ning sundis Prantsusmaa kuningas Philippe II allkirjastama rahulepingu. Philippe II loobus ida-Normandiast, kuid säilitas kontrolli rea kindluste üle Seinel. 1198. aastal taastas Richard kontrolli Normandia piirialade üle, kuid Limogesi vikondi kindluse piiramisel sai arbaletinoolega haavata ning suri saadud vigastusse.
Seksuaalsus
Enne 1948. aastat ei väitnud ükski ajaloolane selgelt, et Richard oleks olnud homoseksuaalne. Ajaloolase Jean Flori hinnangul on Richardi-aegsete ajaloolaste töödest siiski ilmne, et üldiselt peeti Richardit homoseksuaalseks. Teisalt ei nõustu mitte kõik ajaloolased selle seisukohaga: Richardi homoseksuaalsuse on vaidlustanud John Gillingham. Flori analüüsis meile kättesaadavaid toonaseid tõendeid üksikasjalikult ning järeldas, et Richardi kaks avalikku pihtimust ja patukahetsust (1191 ja 1195) pidid viitama "sodoomia patule". Richardi ajast on teateid tema suhetest naistega ning ta võttis omaks ühe vallaspoja, Philipi Cognacist. Flori järeldab sellest, et tõenäoliselt oli Richard biseksuaalne. Nii ei nõustu Flori Gillinghamiga, ehkki ta möönab, et omaaegsed allikad ei toeta arvamust, justkui olnuks Richardil suhe Prantsusmaa kuninga Philippe II-ga. Keskaegsed kirjeldused mainivad mitmeid sõpruse märke ajast, mil Richard oli 1187. aastal Philippe'i õukonnas, mässates oma isa Henry II vastu, sealhulgas magasid Richard ja Philip samas voodis. Ent Flori ja Gillinghami järgi olid sellised sõprusemärgid osa oma aja kommetest ning neid ei näita kummagi mehe homoseksuaalsust.
Ajaloolase John Gillinghami arvates tulenevad teooriad, et Richard oli homoseksuaalne, ametlikust teatest, et kahe maa ühtsuse sümbolina magasid Prantsusmaa ja Inglismaa kuningad terve öö ühes voodis. Gillinghami tõlgendust mööda oli see "aktsepteeritud poliitiline akt, milles polnud midagi seksuaalset; ... veidi tänapäeva ühisfotode moodi".
Igor Eplik
Igor Eplik (10. juuni 1925 Tallinn – 7. mai 1949 Leedu) oli Eesti päritolu Rootsi luuraja.
Tema isa olevat olnud tsaariarmee polkovnik ja ema venelanna. Eplik õppis Tallinna Vene Gümnaasiumis ja töötas 1943 sadamas elektrikuna. 11. novembril 1943 põgenes ta Soome, kus teenis Soome maa- ja mereväes, 1944. aasta alguses põgenes aga edasi Rootsi.
1947. aastal värvati Eplik mereväekaaslase Harri Timmi vahendusel Rootsi luure T-kontori luurekomandosse varjunime all "Maks". Eesmärk oli saata luurerühm Baltimaadesse, kus nad võtaksid ühendust kohalike metsavendadega ja seaksid sisse raadioside. Luurajad pidid ka koguma infot selle kohta, kas Eestis on hakatud kasutama põlevkivituhka puhta uraani saamiseks; neil oli ülesanne kontakteeruda Eestis elava professori Paul Kogermaniga.
7. mail 1949 läksid Eplik ja teised kohaliku taluperemehe saatel "metsavendadega" kohtuma. Nende laagrisse saabumise järel luurajaid rünnati. Eplik tõlkis teistele nõudmise näidata kätte kaks metsa peidetud raadiojaama. Epliku surma kohta on teated vastuolulised: ühtedel andmetel sooritas ta enesetapu, teistel hukkus tulevahetuses, kohtumeditsiinilise akti kohaselt aga saabus tema surm "tugeva mehaanilise löögi tagajärjel pähe". Ajaloolane Jaak Pihlau oletab, et raadiosaatjate asukoha näitamise ajal üritas Eplik jooksu panna ning sai granaadi või püstolipäraga surmava hoobi pähe.
1950. aastal kasutas Nõukogude julgeolek ära Igor Epliku raadiosaatjat, mille agent pidi andma üle Eestisse saabunud Evald Halliskile, väites, et Eplik suri kopsupõletikku.
Kėdainiai mõis
Ajalugu
Kėdainiai esimene teadaolev omanik oli Radvila Astikaitis, kes sinna XV sajandi keskpaigas ka Kėdainiai mõisa rajas. Aastal 1629 saabusid Kėdainiaisse Saksamaalt lahkunud luterlased, kes asusid elama mõisa ümbrusse Jonušavasse ja rajasid sinna luteri kiriku. Mõisa eestvedamisel rajati linna ka Püha Jüri kirik. Mõis kuulus Radziwillidele, kes muutsid Kėdainiai üheks reformatsiooni keskuseks Leedus. Aastal 1655 kirjutas mõisa toonane omanik Janusz Radziwiłł alla aktile, mille kohaselt Leedu suurvürstiriik ei olnud enam unioonis mitte Poolaga, vaid Rootsiga. Aastal 1795 eemaldasid Vene väed kindral A. Tormasovi juhtimisel võimult linna rae ja andsid selle juhtimise kohaliku maaomaniku Dominik Hieronim Radziwiłłi kätte. Kohalike elanike seast valiti välja viis esindajat, kes hakkasid täitma administratiivseid funktsioone.
Aastal 1811 läks mõis Czapskite valdusse. Novembriülestõusu ajal toimus linna all lahing vene vägede ja ülestõusnute vahel. Mõisa omanik Marian Hutten-Czapski osales jaanuariülestõusus, mistõttu mõis konfiskeeriti ja ta ise saadeti Siberisse asumisele. 1866. aastal sai mõisa omanikuks Eduard Totleben (toona kuulus sellele ligi 4000 tiinu maad). 1886. aastal sai linn endale taas omavalitsuse, ühtlasi liideti mõisakompleksi territoorium linnaga. Totlebenite valdusse jäi mõis kuni I maailmasõjani.
Mõisakompleks
pisi|left|Kėdainiai minarett
Mõisa peahoone rajasid Radziwillid. Eduard Totleben lasi peahoone kolmekorruseliseks ümber ehitada ja lisas sellele kaks torni. Pärast mõisa tükeldamist asus peahoones õpetajate seminar, seejärel maaparandajate koolitusasutus. Aastal 1944 lasksid Saksa väed taganedes õhku hulga hooneid, sealjuures ka Kėdainiai mõisa peahoone.
Aastal 1850 rajas M. Hutten-Czapski mõisa juurde suure pargi. Türgiga sõdinud Eduard Totleben rajas parki mitu balkanipärast paviljoni ja antiigipäraseid pargiskulptuure; neist on säilinud vaid üks.
Mõisakompleksi juurde kuulusid ka tallid ja õllevabrik. Paisjärvede ääres asusid mitu veskit. Mõisale kuulunud Pelėdnagiai karjamõisa rajas E. Totleben aastal 1875 vabriku Pelėdnagiai. Vabrikus oli kaks vee jõul töötavat turbiini, seal valmistati puidust ehitusmaterjale ja kartongi. Vabriku aastane käive oli 4000 rubla. Mõisakompleksist on säilinud vaid kaks õllevabriku keldrit ja minarett.
Kėdainiai minarett
Eduard Totleben rajas mõisa parki ka muuseumiks mõeldud mošee ja selle juurde minareti. Muuseumis olid hoiul Totlebeni poolt sõjast toodud mälestusesemed, sealhulgas ka aastal 1854 Pavel Nahhimovilt saadud teleskoop. Minaretti kasutas ta vaatetornina, kust avanes hea vaade tema valdustele ja Kėdainiai linnale. Väidetavalt projekteeris minareti Eduard Totleben ise.
Minarett asub aadressil S. Dariaus ir S. Girėno g. 5D. Hoone on 25 meetri kõrgune, selle ülemises osas asub vaateplatvorm, kuhu viivad trepid. Tänapäeval on hoone suletud, kuna vandaalid kippusid hoonet rikkuma.
Minareti kaguseinal asub Osmanite riigis kasutusel olnud türgi keeles raidkiri, milles kiidetakse sultani ülistuseks rajatud paleede ülevust. Minareti ukse kohal on araabiakeelne raidkiri – sinna on raiutud salm 255 koraani Al Bakara suurast.
Hellamaa perekeskus
Hellamaa perekeskus on asutus Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Hellamaa külas. Asutuse juhataja on Ene Leigri.
Asutus asutati 1995.
Al-‘Aqabah
pisi|Vaade Al-‘Aqabah'le Al-‘Aqabah (varasem eestikeelne nimi Akaba) on linn Jordaanias Punase mere Al-‘Aqabah' lahe kaldal, Jordaania ainuke meresadam.
Elanikke oli 1994. aasta rahvaloenduse andmetel 62 773, 2006. aastal 91 700.
Tähtsateks sissetulekuallikateks on turism ja fosfaatväetiste eksport.
Ajalugu
Oma asukoha tõttu Aasia ja Aafrika vahelise meresadamana on see ala olnud asutatud juba aastatuhandeid. Asula oli edomiitide ja hiljem nabatealaste keskus. Iisraeli kuningas umbes aastatel 970–928 eKr Saalomon ehitas Piibli järgi Al-‘Aqabah's laevu (1 Ku 9:26): "Kuningas Saalomon ehitas ka laevu Esjon-Geberis, mis on Eeloti lähedal Kõrkjamere rannas Edomimaal." .
Ptolemaiose aegses Egiptuses nimetati seda linna Berenikeks, roomlased Ailaks ja Aelanaks. Rooma riik ehitas maantee Via Traiania Nova Damaskusest läbi ‘Ammāni Al-‘Aqabah'sse, kus see kohtus läände, Palestiinasse ja Egiptusesse viiva maanteega. Al-‘Aqabah oli roomlaste tähtsaim Punase mere sadam.
Pärast Bütsantsi nõrgenemist kuulus linn Kalifaati, siis Umaijaadidele, Abassiididele, Fatimiididele ja mamelukkidele.
Ristisõdijad vallutasid linna 12. sajandil ja nende ehitatud kindlus Helim on võrdlemisi hästi säilinud. Nad kindlustasid ka linnast 7 km kaugusel oleva Vaarao saare, mis tänapäeval kuulub Egiptuse territoriaalvetesse. 1170. aastal vallutas kindluse Saladin ja 1250. aastal taas mamelukid, kes 14. sajandil ehitasid kindluse ümber.
16. sajandist kuulus linn Ottomanide impeeriumile, 1917. aastast Hedžasile ja 1925. aastast Transjordaaniale. Türgi võimu all käis Al-‘Aqabah alla ja oli 4 sajandit tähtsuseta kaluriküla.
1965 andis Jordaania kuningas Ḩusayn Akabale kasvuruumi, vahetades maad Saudi Araabiaga. Ta andis üle 6000 km² kõrbe Kesk-Jordaanias ning vastutasuks sai 12 km ulatuses merekallast, mis tähendas, et Jordaania merepiir peaaegu kahekordistus. Sellegipoolest on Jordaania maailma lühiduselt 4. merepiiriga riik (enne oli Monaco järel teine). Tehing andis Al-‘Aqabah' sadamale laienemisruumi ja ühtlasi sai Jordaania juurdepääsu korallriffidele, mis praegu on turismi jaoks olulised.
Al-‘Aqabah on Jordaania ainus sadam ja seetõttu toimub enamus riigi väliskaubandusest Al-‘Aqabah kaudu.
Lipuvabrik
Lipuvabrik OÜ on 1994. aastal asutatud Eesti ettevõte, mille põhitegevusalaks on lippude ja tekstiiltoodete valmistamine.
Ettevõte valmistab ja müüb kõiki lippudega seotud tooteid (tarvikud) ning pakub lippude ja tekstiili trükiga seotud teenuseid.
Ettevõte põhineb täielikult Eesti kapitalil. Ettevõte asub Tallinnas aadressil Türi 3.
Ettevõte kuulub Põhjamaade Liputootjate Seltsi.
Kauna tänav
pisi|Kauna tänav pisi|Kauna tänava majad Piiri tänavalt vaadatuna. 2016. aasta mai Kauna tänav on tänav Tartus Supilinnas.
Kauna tänav on Supilinna piiril. Kauna tänav ühendab Tähtvere tänavat Emajõe tänavaga. Tänav on 520 meetri pikkune.
Al-‘Aqabah
Ajalugu
pisi|[[Akaba lipuvarras ja sadam]] Linnas asub maailma kõrguselt teine (kuni 2008 maailma kõrgeim) lipuvarras (kõrgeim asub Türkmenistanis). Al-‘Aqabah' lipuvarras on 130 meetrit kõrge ning selles lehvivat lippu on näha neljas riigis: Jordaanias, Saudi Araabias, Iisraelis ja Egiptuses. Ka maailma kõrguselt kolmas lipuvarras asub Jordaanias, ‘Ammānis.
Tänapäeval on Al-‘Aqabah oluline turismikeskus välismaalaste, kuid veel rohkem jordaanlaste jaoks. 2006. aastal külastas Akabat 432 tuhat turisti, kellest 293 tuhat ehk 65% olid jordaanlased.
Haridus
Kuni 2008. aastani polnud Al-‘Aqabah's ainsatki kõrgkooli. Siis avati Al-‘Aqabah's Punase Mere Kinokunstiinstituut. Järgmisel aastal avati Jordaania Ülikool Al-‘Aqabah's, Al-‘Aqabah' Ameerika Ülikool ja Al-‘Aqabah' Briti Ülikool. 2011. ja 2012. aasta jooksul kavatsetakse avade veel Al-‘Aqabah' Tehnikaülikool ja Pangandusõpingute Instituudi Al-‘Aqabah' osakond.
Kliima
pisi|Al-‘Aqabah' kliimadiagramm Al-‘Aqabah's on aasta keskmine õhutemperatuur +24 °C. Kõige kuumemad kuud on juuli ja august, mille keskmine temperatuur on +32 °C, kõige jahedamad on jaanuar (+14 °C) ja detsember (+15 °C).
Al-‘Aqabah's sajab aastas kõigest 32 mm sademeid. Kõige sademeterohkemal kuul detsembris sajab 8 mm, juunist septembrini ei saja üldse midagi.
Transport
Al-‘Aqabah's asub Kuningas Husseini lennujaam, millel on lennuühendus ‘Ammāni, Dubai, Sharm el-Sheikhi, Aleksandria ja mitme Euroopa linnaga.
Laevaühendus on Al-‘Aqabah'l Egiptuse sadamalinnade Taba, Nuweiba ja Sharm el-Sheikhiga. Aastas kasutab seda võimalust rohkem kui miljon reisijat.
Raudteed kasutatakse Akabas peamiselt kaubavedudeks. Reisirongid väljuvad sealt üksnes läheduses paiknevasse turismisihtpunkti Wadi Rumi.
Autobussiühendus ülejäänud Jordaaniaga on tihe. Bussiliinid ‘Ammānisse ja teistessegi Jordaania linnadesse sõidavad kaht maanteed pidi: mööda suuremat Kõrbekiirteed (mis Al-‘Aqabah'-poolses otsas küll kiirtee ei ole ) ja väiksemat Surnumere maanteed, mis kulgeb piki Iisraeli piiri.
Peeter Tauk
pisi|"Peeter Tauki portree" ([[Aleksander Grinev, 1937)]] Peeter Tauk (11. juuni 1878 Hummuli vald Valgamaa – 17. detsember 1959 Tallinn) oli eesti insener ja diplomaat.
Ta sündis karjamõisapidaja pojana. Õppis Valga linnakoolis, gümnaasiumi lõpueksamid tegi Peterburis. 1907–1921 õppis ta vaheaegadega Peterburi Mäeinstituudis, olles samal ajal vabakuulaja Peterburi Arheoloogiainstituudi juures. Töötas Kroonlinna apteegis, Uurali tehastes sõjatööstusinstruktorina, hiljem Uurali riigitehaste esindajana ja Petrogradi rahapaja abijuhatajana. Tegutses Eesti Vabariigi esindajana Peterburi opteerimiskomisjonis ja aastatel 1922–1924 asekonsulina Peterburis. Kolis 1924. aastal Tallinna ja määrati 1927 Eesti Kunstimuuseumi juhatajaks. Haridusministeeriumi juurde asutatud Kunstikomitee liige alates 7. oktoobrist 1939.
Gerhard Alexander Robert Plath
Gerhard Alexander Robert Plath (13. oktoober 1897 Käina – 2. juuni 1983 Paderborn) oli Eesti vaimulik.
Lõpetas aastal 1915 Tallinna Toomkooli. Õppis aastatel 1915–1916 ja 1920–1924 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, aastatel 1916–1917 ja 1918–1920 oli sõjaväeteenistuses. Ordineeriti 3. jaanuaril 1926 õpetajaks.
Oli aastatel 1926–1927 Peetrimõisa koguduse abiõpetaja ja 1927–1939 sama koguduse õpetaja. Töötas aastatel 1923–1939 lisaks kooliõpetajana.
Isiklikku
Tema isa Paul Wilhelm Ernst Plath oli Käina Martini koguduse õpetaja, vend Werner Arthur Wolfgang Plath oli arst. Tema poeg Volker Plath on pastor Saksamaal.
Tipaza
Tipaza (araabia keeles تيبازة‎ Tībāzah) on linn Alžeeria põhjaosas, Tipaza provintsi pealinn. Kohalikud räägivad berberi keelt.
Linna rajajad olid foiniiklased. Tänapäeva Tipaza linn asutati aastal 1857.
Linn on tähelepanuväärne oma antiiksete varemete ja liivaranna poolest. Tipaza provints valiti 1982. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Aristaios
pisi|Aristaios. [[2. sajandi skulptuur]] Aristaios oli vanakreeka mütoloogias Apolloni ja Kyrene poeg, Teeba printsessi Autonoe abikaasa ning Aktaioni isa.
Kui Aristaiose surelik naine elust lahkus, olid nende lapsed juba täiskasvanud ega vajanud isa hoolt. Aristaios läks rändama. Delfi oraakli soovitusel alustas ta Keose saarelt. Seal elasid Siiriuse kummardajad, kes kannatasid katku käes. Aristaios selgitas kohalikele, et saareelanike seas on Atika kuninga Ikariose mõrvarid. Kui need olid välja selgitatud ja hukatud ning Zeusi auks tempel püstitatud, katk lõppes. Zeus teatas, et sellest ajast puhub igal aastal neljakümne päeva jooksul pärast Siiriuse tõusmist külm tuul, mis jahutab Egeuse mere saari, aga kohalikud jätkasid igaks juhuks endistviisi ka Siiriuse kummardamist.
Edaspidi rändas Aristaios Sardiinias, Sitsiilias ja mujal kreeklaste kogukondades, õpetades oma teadmisi.
Tessaalias kohtas Aristaios Orpheuse naist Eurydiket ja temas süttis naise vastu kirg. Aristaiose eest põgenedes astus Eurydike mürkmaole ja suri maohammustusse.
Pärast seda surid kõik Aristaiose mesilased ära. Ta läks emalt abi küsima. Ema ütles, et vana ja tark merejumal Proteus oskab kindlasti aidata. Proteuselt nõu saamine oli keeruline, sest ta ei ennustanud ega nõustanud kunagi vabatahtlikult, vaid ainult sunniviisil. Teda polnud ka lihtne kinni püüda, sest ta võis oma kuju muuta nii, nagu ise tahtis. Siiski reisis Aristaios Proteuse lemmikkohta Pharose (mõne allika järgi Karpathose saarele, püüdis Proteuse kinni ega lasknud lahti, kuigi too endale igasuguseid jõledaid kujusid võttis. Lõpuks võttis Proteus löödult oma õige kuju tagasi ja ütles, et Aristaios peab ohverdama jumalatele ja jätma korjused ohverdamispaigale. 9 päeva pärast pidi ta minema korjuseid vaatama. Aristaios tegigi nii ja leidis ühe korjuse seest suure mesilaspere. Edaspidi ei tabanud tema mesilasi enam õnnetused ega hädad.
Broomfield
Broomfield, ametlikult Broomfieldi linn ja maakond (inglise keeles City and County of Broomfield) on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis ning see moodustab ka omaette maakonna.
Linn inkorporeeriti 1961. aastal Boulderi maakonna kaguosas. Linn sai nime arvatavasti piirkonnas olevate sorgopõldude järgi (inglise keeles broomcorn – sorgo, field – põld). Kolmel järgmisel aastakümnel kasvas linn territooriumi annekteerides, mis tihti ulatus ka maakonnapiiridest välja Adamsi, Jeffersoni ja Weldi maakonda. 1990. aastatel hakkas linna juhtkond kavandama linna loomist eraldi maakonnaks, esitades selleks 1998. aastal Colorado osariigi põhiseadusesse parandusettepaneku, põhjendades, et omaette maakonnana on linnas lihtsam avalikke teenuseid osutada kui nelja maakonna osana. Colorado osariigi seadusandlik kogu nõustus, ning sellele lisati kolmeaastane üleminekuperiood. 15. novembril 2001 sai Broomfieldist ametlikult Colorado 64. maakond. Kui mitte arvestada Alaskal Skagway, Wrangelli ja Petersburgi "maakonnaga võrdväärseid üksusi", mis loodi aastatel 2007–2012, on Broomfieldi linn-maakond USA uusim loodud maakond.
2004. aasta presidendivalimistel andis linn 51,7% hääli George W. Bushi ja 47,1% John Kerry poolt. Pärast seda on linnaelanikud hääletanud eeskätt Demokraatliku Partei kandidaatide poolt.
Peristaltiline pump
pisi|Peristaltiline pump
Peristaltiline pump on vedelikke ja gaase doseeriv pump, mille abil saab liigutada erinevaid vedelikke või gaase. Peristaltilise pumba töö põhineb vedeliku ja gaasi edasitõukamisel järk-järgult kokkusurutavas voolikus. Peristaltilise pumba olulisim omadus on, et pumbatav vedelik ei puutu kokku pumba detailidega (välja arvatud voolik, milles pumbatav vedelik liigub). Olukorda võib võrrelda hambapasta doseerimisega – pasta surutakse tuubist välja, ilma et kasutaja käed (antud juhul aktuaatorid) sisuga kokku puutuks. See võimaldab pumbata selliseid aineid, mis oleks teist tüüpi pumpadele kahjulikud. Peristaltilise pumba nimi tuleneb sõnast peristalsis, mis tähendab radiaalselt sümmeetrilist kokkutõmbumist ja lõdvenemist musklilises torus. Selline nähtus ilmneb näiteks inimese seedetraktis.
Ajalugu
Peristaltilise pumba patenteeris Ameerika Ühendriikides Eugene Allen aastal 1881. Laiemasse kasutusse jõudis seda tüüpi pump aga alles 1932. aastal, kui selle kohandas kirurgilistele vajadustele vastavaks südamearst Michael E. DeBakey (1908–2008). Peristaltiline pump leidis kasutust südame-kopsu masinana avatud südameoperatsioonide puhul.
Rotaarne peristaltiline pump
Rotaarne peristaltiline pump koosneb voolikust, mis on ühelt poolt vastu korpuse sisepinda, ning rootorist, mis liigub mööda voolikut, seda kokku surudes.
Lineaarne peristaltiline pump
Lineaarne peristaltiline pump koosneb lineaarsete aktuaatorite süsteemist, mis liigutavad mööda jäigal sirgel plaadil asuvat voolikut edasi punkti, kus vooliku sisepinnad kokkusurutud on. Aktuaatorite käitamiseks võib kasutada nukkvõlle või solenoide.
Kasutusalad
Peristaltilisi pumpasid kasutatakse reeglina steriilsete või ohtlike vedelike pumpamiseks oludes, kus ei ole soovitav kokkupuude pumba osade ja pumbatava aine vahel. See teeb peristaltilised pumbad sobivaks mikrobioloogia- ja meditsiinialastes rakendustes.
Ehituslikud parameetrid
Lihtsamates rotaarsetes peristaltilistes pumpades kasutatakse klotse, mida lohistatakse mööda vooliku pinda. See tegevus aga kulutab voolikut ning nõuab pumba käitamiseks rohkem jõudu. Et vähendada kulumist ja käitamiseks vajalikku jõudu, kasutatakse klotside asemel veerevaid rullikuid.
Voolik kannatab vähem mehaanilise väsimuse all, kui rootoriga peristaltilise pumba rullikud, ja korpuse sisesein on suurema raadiusega, kuna voolikut painutatakse seeläbi vähem. Vooliku pikema kasutusea, suurema väljundrõhu ja parema imemisvõime huvides kasutatakse tänapäevastes peristaltilistes pumpades komposiitmaterjalidest voolikuid, kus soovitud omaduste saavutamiseks kasutatakse südamiku ümber mähitud tugevdavaid kihte.
Kuna lineaarsetel peristaltilistel pumpadel ei liigutata kokkupuutepinda vooliku suhtes märkimisväärselt, on seda tüüpi peristaltilised pumbad hõõrdumisest tingitud kulumisest vähem mõjutatud.
Karksi valla kultuurikeskus
Karksi valla kultuurikeskus (ka Karksi-Nuia kultuurikeskus) on kultuurikeskus Viljandi maakonnas Karksi-Nuia linnas. Asutuse juhataja on Kai Kannistu.
Gibraltari ibeeris
Gibraltari ibeeris (Iberis gibraltarica L.) on õistaim ristõieliste sugukonnast.
See on Gibraltari Ülemiste Kaljude looduskaitseala (Upper Rock Nature Reserve) sümbol, kuid pärineb tegelikult Põhja-Aafrikast. Euroopas esineb taim looduslikult ainult Gibraltaril. Gibraltari ibeeris kasvab lubjakivipragudes, ohtralt leidub seda Gibraltari kalju põhjaküljel. Õite värvus varieerub kahvatulillast valgeni, õisiku läbimõõt võib ulatuda 8 cm-ni.
Ibeeris on Gibraltari rahvuslill, seda kujutas ka 1988–1989 väljastatud 50-pennine münt.
Mare Taagepera
Mare Taagepera (neiuna Mare Rünk; 16. mai 1938 Narva – 24. aprill 2013 Orange'i maakond, California, USA) oli eesti teadlane (orgaanilise keemia professor) ja ühiskonnategelane (Metsaülikoolide eestvedaja).
Ta sündis 1938. aastal Narvas, elas Tartus, põgenes 1944. aastal vanematega Saksamaale ja elas aastast 1951 USA-s. Ta lõpetas 1960. aastal keemikuna Delaware'i ülikooli, oli aastatel 1960–1961 Helsingi Ülikoolis magistriõppes. Ta oli korporatsiooni Filiae Patriae liige. Aastatel 1962–1964 uuris ta nailoni omadusi firma DuPonti katsejaamas. 1970. aastal kaitses ta orgaanilise keemia alal doktoritööd Pennsylvania Ülikoolis ja kolis seejärel elama Vaikse ookeani rannikule.
Aastatel 1971–1973 oli ta järeldoktorantuuris California Ülikooli Irvine'i filiaalis, seejärel oli ta samas teadur ja dotsent. Aastatel 1976–1977 oli ta Helsingi Ülikoolis külalisprofessor. Aastast 1997 tegutses ta külalisprofessorina Tartu Ülikoolis. Ta on avaldanud rahvusvahelistes teadusajakirjades teadusartikleid keemiast ja keemiaharidusest. Tal oli 23 teaduspublikatsiooni keemias, neli publikatsiooni Balti keskkonnaolude kohta 1980. aastatel ja kümme teadushariduse alal.
Aastatel 1982–1996 organiseeris ta California ülikoolis teadushariduse programmi, sai mitu auhinda ning nõustas sel teemal osariiki ja Washingtoni. Ka Tartus alustas ta avastusõppe juurutamist.
Lisaks silmapaistvale teadlaskarjäärile oli ta aktiivne ja tegus ka Eesti pagulasühiskonnas. Ta on tegutsenud Ameerika eesti gaidide malevas. 1970. aastatel alustas ta Los Angeleses loenguid "Metsaülikool Läänerannikul" ja laiendas hiljem metsaülikooli mõtet pagulastelt kodueesti noortele, algatades Eestis iga-aastase metsaülikooli Käärikul. Aastast 1994 viibis ta abikaasa Reinuga võimaluse korral poole aastast Eestis.
Mare Taagepera suri 2013. aasta 24. aprilli varahommikul California osariigis Orange'i maakonnas Irvine’i lähedal hooldekodus vähki.
Isiklikku
Ta abiellus 14. oktoobril 1961 füüsiku ja politoloogi Rein Taageperaga. Neil on kaks tütart ja üks poeg.
Ilias
"Ilias" on vanakreeka eepos, mille autoriks peetakse traditsiooniliselt pimedat joonia laulikut Homerost.
Sõnavara erinevusi ja sarnasusi kirjeldav mudel näitas, et "Ilias" pärineb ligikaudu aastast 762 eKr .
Iliase tegevus toimub Trooja sõja 10. aastal. Eepos räägib ahhailaste ja troojalaste vahel peetud lahingutest, Achilleuse raevust tema orjatari Briseise äravõtmise ja sõbra Patroklose surma pärast ning Hektori surmast.
Ilias ei räägi sõja põhjustest, algusest ega sõjale järgnenud sündmustest. Viimaseid puudutab teine vanakreeka eepos "Odüsseia".
Ilias on kirjutatud Trooja sõja muistendi ainetel. Kreeka ja Euroopa kirjanduslugu algab antiikeeposega "Ilias".
Lühike sisukokkuvõte
Mükeene kuningas Agamemnon võtab Achilleuselt tema sõjasaagiks saadud orjatari Briseise. Raevunud ja solvunud Achilleus keeldub kreeklasi võitluses toetamast. Järgmisel päeval puhkeb suur lahing ahhailaste ja troojalaste vahel, ahhailased suruvad troojalased tagasi. Õhtul põletatakse langenud ning kreeklased rajavad oma laevade kaitseks kantsi. Edaspidi suruvad troojalased Hektori juhtimisel kreeklased tagasi, Achilleust ei õnnestu aga ka suurte kingitustega uuesti võitlusse meelitada. Küll saadab ta sõtta oma parima sõbra Patroklose, kes lööb troojalased laevade juurest tagasi, kuid langeb ise Hektori käe läbi. Nüüd asub Achilleus taas võitlusse, tapab Hektori ning lohistab tema surnukeha sõjavankri taga laagrisse. Peetakse Patroklose matused, Hektori isa, Trooja kuninga Priamos, lunastab poja surnukeha välja, järgnevad Hektori matused. Sõjas osalevad ka jumalad, kes toetavad nii ühte kui teist poolt, ässitavad võitlejaid ning takistavad konflikti rahumeelset lahendamist.
Ilias kui kirjandusteos
Traditsiooniliselt peetakse Iliase (ja Odüsseia) autoriks pimedat rändlaulikut Homerost. Üldiselt on uurijad seisukohal, et mõlemad eeposed põhinevad varasemal sajanditepikkusel suulisel traditsioonil, sellele viitavad mitmed eeposte ülesehituse võtted, nagu arvukad kordused. Ei ole aga ühtset seisukohta selles, kas tegu oli ühe või mitme autoriga, kes varasema pärimuse praegusteks eeposteks vormisid. Kui oli, pidi see toimuma Kreeka pimedal ajal, mil kirja ei tuntud.
Ilias on väga julm ja verine teos, mis kajastab meie mõtteviisist hoopis erinevaid tõekspidamisi. Suure osa lauludest täidavad lahingustseenid, vägilaste omavaheline võitlus ja üksteise tapmine on kirjeldatud kohati väga üksikasjalikult.
Ilias kui ajalooallikas
Ilias on üks väheseid säilinud kirjandusteoseid, mille tegevus toimub pronksiajal. Laulude praegune kuju pärineb allikatest, mis on kirja pandud 7.–6. sajandil eKr, tekstide aluseks arvatakse olevat aga palju vanem suuline traditsioon. Klassikalised autorid paigutasid Trooja sõja 14.–12. sajandisse eKr, sh Erastosthenes aastasse 1184 eKr. Arheoloogilised andmed näitavad, et Trooja on sõdades korduvalt hävitatud, kõige tõenäosemaks "Trooja sõja" ajaks peetakse praegu 1180. aastaid eKr (Trooja VIIa hävitamist).
Üldiselt peetakse Iliast küllaltki autentseks tolle aja kirjelduseks, selles mõttes, et analoogilised sündmused võisid aset leida. Vahest kõige olulisem usaldust tekitav fakt on see, et eeposes on üksikasjalikult üles loetud, missugusest linnast kui palju sõjalaevu Troojasse saadeti, ja see langeb hästi kokku arheoloogiliste andmetega nimetatud linnade jõukusest. Tõsi, Homerose kirjeldus sisaldab ka palju üleloomulikku ja liialdusi, näiteks jumalate sekkumist võitlusse.
Relvad on pronksist – peamisteks relvadeks on pronksotsaga viskeoda ja pronksist mõõk. Sõjamehed kannavad ka pronksist turvist ning kiivrit ja nahkkilpi. Väejuhtide relvad võivad olla kaunistatud kulla ja emailiga. Enamik sõdureid võitleb jala, jõukamad kasutavad aga sõjavankreid. Lahingus puudub vägede keskne juhtimine, planeeritakse vaid kõige lähemal olevate meeste tegutsemist. Sõdurid õhutavad kaaslasi hüüetega, tapetud vastaselt röövitakse relvad ja turvised.
Iliase maailm on paljuski julm sõjameeste maailm. Maksavad au ja vaprus ning kangelasteod lahingutes. Mees võitleb mehega, vägilaste nagu Achilleus või Hektor, jõud ületab palju kordi tavaliste sõjameeste oma. Au sees peetakse sõjalist üleolekut ja vaprust, sõjamehed küll kardavad surma, kuid hirm on põlastusväärne ja see tuleb alla suruda. Samas teadvustavad vastaspooled probleemide rahumeelse lahendamise võimalust, erinevate asjaolude ja suure võitlushimu tõttu jäävad niisugused katsed aga poolikuks.
Ühiskond on patriarhaalne, nii mehi kui naisi tuntakse isa nime järele, perekondade kestmiseks on oluline meessoost pärijate olemasolu. Eeposes ei puudu aga ka teine teema – armastus oma perekonna, naiste ja laste vastu. Kõige paremini on see kirjeldatud stseenis kus Hektor käib lahingu vaheajal oma naist Andromachet ja nende pisipoega lohutamas. Kodulinna ja oma perede kaitsmine on troojalaste jaoks oluline võitlusmotiiv.
Jutustuse taust on põlluharijate ja karjakasvatajate ühiskond, hästi tuntakse ka metsloomi. Paljusid maid iseloomustatakse sealsete viljakate muldade või hobuste järgi. Inimeste ellu sekkuvad igal pool jumalad, kelle soosingut on võimalik võita palvete ja ohvriandidega. Pidulikul puhul süüakse valget nisuleiba ja juuakse veini, see on väga peen söök ning ohvriand on härjaliha. Maa on poliitiliselt jagunenud linnriikide mõjupiirkondadeks, suuremad linnad nagu Trooja või Mükeene kontrollivad ka hulka väiksemaid linnu.
Laulude sisu
pisi|Achilleus Hektori surnukehaga. Maaling Ateena joogikarikal, u. 490 eKr
Laimdota Straujuma
Laimdota Straujuma (sünninimi Laimdota Lustika; sündinud 24. veebruaril 1951) on Läti poliitik, kes oli 22. jaanuarist 2014 kuni 11. veebruarini 2016 Läti peaminister.
Ta oli alates 25. oktoobrist 2011 Läti põllumajandusminister Valdis Dombrovskise kolmandas valitsuses.
Ta on lõpetanud Läti Riikliku Ülikooli matemaatika ja füüsika teaduskonna ja kaitses 1992. aastal majandusdoktori kraadi. 2000–2006 töötas ta Läti põllumajandusministeeriumi kantslerina ja 2007–2010 regionaalarenguministeeriumi kantslerina.
Laimdota Straujuma astus valitsust moodustama asudes erakonda Ühtsus, kes oli ta ministriks esitanud. Varem oli ta parteitu, aga ta on olnud ka Rahvapartei liige.
22. jaanuaril 2014 astus Laimdota Straujuma esimene valitsus ametisse.
5. novembril 2014 alustas tööd Laimdota Straujuma teine valitsus.
Pärisklass
Pärisklass on matemaatikas klass, mis ei ole hulk.
Von Neumanni-Bernaysi-Gödeli hulgateoorias on pärisklass definitsiooni järgi klass, mis ei ole ühegi klassi element.
Pärisklassid on näiteks kõikide hulkade klass, kardinaalarvude klass ja ordinaalarvude klass.
Klasse (Mengenlehre) Собственный класс (теория множеств)
Messier 78
Messier 78 (ka M78 ja NGC 2068) on peegeldav udu, mis asub Orioni tähtkujus.
Tõnu Karma
Tõnu Karma (Lätis Tenu Karma; 1. mai 1924 Tartu – 9. september 2014) oli Lätis elanud eesti keele- ja raamatuteadlane.
Messier 78
M78 on heledaim udukogu grupis, kuhu kuuluvad ka NGC 2064, NGC 2067 ja NGC 2071. See grupp kuulub Orioni molekulipilve. Messier 78 asub Maast umbes 1350 valgusaasta kaugusel ja selle diameeter on 10 valgusaastat.
Tõnu Karma
Ta lõpetas aastal 1942 Tartu 1. gümnaasiumi. Aastail 1946–1951 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis soome-ugri keeli, ent heideti enne lõpetamist poliitilistel põhjustel välja. 1960. aastail täiendas ta end Tallinna Pedagoogilises Instituudis raamatukogunduse alal.
Aastal 1956 asus ta elama Riiga, kus töötas aastatel 1956–1994 Läti Riikliku Ülikooli Raamatukogus (aastast 1973 pearaamatukoguhoidjana). Lisaks õpetas ta lätlastele eesti ja liivi keelt. Aastast 1990 luges ülikoolis liivi keele algkursust. Ta on avaldanud uurimusi liivi keele ja kultuuriloo ning Eesti ja Läti keele- ja kultuurisidemete kohta.
Ta on tõlkinud läti keelest eesti keelde (Vilis Lācist, K. Baumanist ja Venta Vīgantet).
Isiklikku
Tõnu Karma abikaasa Marta Rudzīte (1924–1996) oli keeleteadlane, tütar Rūta Karma (sündinud 1958) on tõlkinud läti keelde eesti kirjandust (Mats Traat, Mari Saat, Viivi Luik) ning pälvis selle eest 2012. aastal Maarjamaa Risti V klassi teenetemärgi.
Küberkuritegevuse vastase võitluse Euroopa keskus
Küberkuritegevuse vastase võitluse Euroopa keskus (EC3 ehk EC³) on Euroopa Liidu alluvuses oleva Europoli allasutus, mille peakorter on Hollandis Haagis. Asutuse ülesandeks on piiriülese küberkuritegevuse vastase õigukaitsealase tegevuse koordineerimine ja tehnilise toe osutamine.