How_(Not)_to_Speak_of_God
Kristlus kui a/teistlik
See lähenemine peegeldab Justinus Usutunnistaja, Pantainose, Aleksandria Klemensi ja Origenese kirjutisi: nood hoiatasid Jumala taandamise eest inimlikule mõtlemisele ning ülesid, et intellekt peab Jumala ees põrmu langema. Gregorios Nyssast räägib liikumisest Jumala poole kui teekonnast jumalikku pimeduse, väites, et kuigi religioosne tunnetus algab valguse sisse minemise kogemusest, leiame sellest valgusest seda rohkem pimedust, mida sügavamale me läheme. Leo Suur ütleb, et jumalikud asjad jäävad avastamata, kui kaugele me nende mõistmisega ka ei jõuaks. See taipamine tuleb tundlikkusest inimese lõplikkuse suhtes. Augustinus julgustab meeles pidama, et Jumal on teispool sõnu ja mõisteid. Pseudo-Dionysios ründas spekulatiivset mõtlemist ja rõhutas vajadust vabaneda abstraktsiooni ebajumalakummardamisest. Jumalast arusaamine on teispool mõtlemist: Jumalal on küll kõik maailma positiivsed atribuudid, sest ta on universumi põhjus, kuid õigemini tal pole neid, sest ta on kõigest teispool; jaatus ja eitus pole vastuolus, sest Jumal on teispool eristusi. Ühendus Jumalaga kätkeb teadvat mitteteadmist, milles indiviid jätab maha meeled ja aru. Selline teadev mitteteadmine tunnistab oma sügavat lõplikkust ja võimetust mõista seda, mida religioosne indiviid silmss peab. See jumalik pimedus on ülepimedu, mis vastandub meeleheitliku nihilismi alapimedusele: ühte tekitab valguse absoluutne üleküllus, teist valguse täielik puudumine. Isegi Canterbury Anselm, keda peetakse Jumala mõistetavuse pooldajaks, ütleb, et Jumal pimestab. "Proslogioni" ütleb ta, et Jumal on suurem, kui mõelda saab, sest kui on võimalik mõelda, et niisugune olend on olemas, siis kui Jumal see poleks, siis oleks võimalik mõelda midagi Jumalast suuremat. Siimeon Uus Jumalasõnaõpetaja võrdleb meelte maailmast läbi intellekti akna väljavaatajat inimesega, kes avab öösel akna hetkel, kui välku lööb, ning suleb silmad ja taandub. Anselm, kes tunnistab inimese lõplikkust, sõnastab Jumala määratluse, mis austab Jumala transtsendentsi. Sellepärast kordab ta, et Jumal elab ligipääsmatus valguses. See on jäänud selle väite varju, et Jumalast suuremat ei saa mõelda, mida tõlgendatakse määratlusena, mitte mittemääratlusena. Tegelikult ei omistata sellega Jumalale positiivset olemust, sest ei öelda, et Jumal on suurim mõeldav olend. Jumala mõistes peab sisalduma idee sellest, kuidas mõiste objekt transtsendeerib mõiste. Jean-Luc Marioni sõnul ei ole argumendi juur mitte mõistele toetumine, vaid toetumine mittemõistele, mida sellisena tunnistatakse. Sellele vihjasid 19. sajandi Venemaa augukummardajad, kes puurisid seinte sisse augud ja kummardasid neid. Jumalik objekt asendatakse tühja ruumiga. Anselmi järgi on kolm eksistentsi tasandit. Madalaimal on see, mis eksisteerib ainult vaimus, näiteks ükssarvik, teisel see, mis eksisteerib nii vaimus kui ka reaalsuses, näiteks hobune, ja kolmandal see, mis eksisteerib reaalsuses, kuid ei mahu vaimu sisse, st Jumal. Seda viimast on kirik sageli ignoreerinud. Jumalat ei saa taandada meie arusaamisele ega kogemusele. A/teoloogia järgi tekivad denominatsioonid vastusena Jumalale; denominatsioonide väited Jumala kohta ei ole objektiivsed. Denominatsioonid on eri viisid kõnelda meie armastatust, säilitades epistemoloogilist vaikust. Peab rääkima, jäädes vaikivaks, hoidma distantsi keset lähedust, teenima Jumalat, tegemata teda teenimise objektiks, sest Jumal on subjekt, kelle ees me teenime. Selles ebakindluse ja mitteteadmise paigas on sageli hormutav elada, kuid religioon pakub siin tröösti. Kuigi me ei haara Jumalat, tekib usk keset tunnet, et Jumal haarab meid.