cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sonderbundi sõda
Sõda järgnes pärast seda, kui seitse katoliku kantonit moodustasid aastal 1845 Sonderbundi ("eraldi liidu") oma huvide kaitseks tsentraliseerimise vastu. Sõda lõppes Sonderbundi lüüasaamisega. Tulemuseks oli Šveitsi kui föderaalriigi tekkimine, lõpetades poliitilise "restauratsiooni ja regeneratsiooni" perioodi Šveitsis.
Sonderbund koosnes Luzerni, Fribourgi, Valais', Uri, Schwyzi, Unterwaldeni ja Zugi kantonitest, kõik peamiselt katoliiklikud ja konservatiivide poolt valitsetud. Ticino ja Solothurni kantonid, samuti peamiselt katoliiklikud, kuid liberaalide poolt valitsetud, ei ühinenud liiduga.
Taust
thumb|left|Usutunnistuste jagunemine 1800. aastal (oranž: protestandid, roheline: katoliiklased).
Liberaalne Šveitsi Vaba Demokraatlik Partei (saksa: Freisinnig-Demokratische Partei, prantsuse: Parti radical-démocratique), mis koosnes peamiselt linnakodanlusest ja pürjelitest ning oli tugev suuresti protestantlikes kantonites, saavutas Liidupäeval (Tagsatzung) enamuse 1840. aastate alguses. See kavandas Šveitsi Konföderatsioonile uue põhiseaduse, mis sundis mitmed kantonid lähedastesse suhetesse. Aastal 1843 vastandusid konservatiivsed linnapatriitsid ja mägilased suuresti katoliiklikest kantonitest uuele põhiseadusele. Need kantonid moodustasid aastal 1843 Sonderbundi. Lisaks Šveitsi valitsuse tsentraliseerimisele hõlmas uus põhiseadus ka kaubanduskaitset ja teisi edumeelseid reformimeetmeid.
Sonderbund moodustati pärast Liidupäeva, kus enamuse kantonite heakskiidul võeti meetmeid katoliku kiriku vastu, nagu kloostrite ja konventide sulgemine Aargaus aastal 1841 ja nende vara konfiskeerimine. Kui Luzern kutsus samal aastal jesuiidid kättemaksuks tagasi oma haridust juhtima, tungisid kantonisse relvastatud äärmuslaste rühmad (Freischärler). See põhjustas ülestõusu, peamiselt selle pärast, et maakantonid olid ultramontanistide tugipunktid.
Sonderbund oli vastuolus 1815. aasta liidulepinguga, mille § 6 keelas selgesõnaliselt sellised eraldi liidud, ja Tagsatzung liberaalne enamus otsustas Sonderbundi 21. oktoobril 1847 laiali saata. Liiduarmee tõsteti Sonderbundi liikmete vastu. Armee koosnes kõigi teiste kantonite sõduritest peale Neuchâteli ja Appenzell Innerrhodeni (kes jäid neutraalseks).
Sonderbundi väed
Küsimus juhtimisest jäi Sonderbundis pikalt häirituks. Liidu tugev mees Constantin Siegwart-Müller Luzernist kaalus alguses välismaalase nimetamist (mainiti Dezydery Chłapowskit Poolast või Friedrich Karl zu Schwarzenbergi Austriast), kuid liitlaste nõukogu nõudis Šveitsi komandöri. Kaaluti kindral Ludwig von Sonnenbergi ja kolonel Philippe de Maillardozi Fribourgist, kuid lõpuks valis nõukogu Guillaume de Kalbermatteni Valais'st. Kui Kalbermatten keeldus ametissemääramisest (ta juhatas hiljem Valais' vägesid), valiti kolonel Jean-Ulrich de Salis-Soglio Graubündenist ja vannutati 15. jaanuaril 1847 ülemjuhatajaks. Ta nimetas Franz von Elggeri staabiülemaks. Kuigi protestant, oli Salis-Soglio vankumatu konservatiiv ja liberaalsete äärmuslaste vastane, kes nüüd "jäänukliitu" kontrollisid.
Sonderbundi kantonid, peale Luzerni ja Fribourgi, otsisid ja said oma rahvakoosolekutelt (Landsgemeinde) nõusoleku üldisele ajateenistusele. Need hääletused toimusid 26. septembril (Schwyz), 3. oktoobril (Uri ja Zug) ning 10. oktoobril (Nidwalden, Obwalden ja Valais). Vägede värbamine algas 16. oktoobril ja lõppes 19. oktoobril.
Oktoobris ehitati Sonderbundi territooriumile ka mitu kindlust, peamiselt Valais's, kus Kalbermatteni väed kogunesid oktoobri lõpuks Saint-Maurice ja Saint-Gingolph vahele, eesmärgiga tungida Chablais'sse Vaud's.
Liiduarmee
thumb|Liiduarmee peastaap: Kurz, Minscher, Enloff, Bontemps, Gerwer, Müller, Ziegler, Bourkhardt, Dufour, Rilliet de Constant, Luvini, Donats, Ochsenbein ja Gmür thumb|Šveitsi armee vormid Sonderbundi sõjas
24. oktoobril, vahetult enne ametivande andmist, palus Dufour selgitusi käskude osas (mis olid kirjutatud saksa keeles) ja pärast taktitut märkust Vaud' esindaja Jules Eyteli poolt keeldus ametikohast ja lahkus Liidupäeva kohtumiselt. Toimus kaks istungit suletud uste taga ning Genfi esindajate delegatsioon veenis Dufouri ümber mõtlema ja ta vannutati 25. oktoobril ametisse.
Pärast kuulutuse avaldamist 26. oktoobril nimetas Dufour diviisikomandörid: Peter Ludwig von Donatz (Graubünden), Johannes Burckhardt ja Eduard Ziegler (Zürich) konservatiivide hulgast ning Louis Rilliet de Constant (Vaud), Dominik Gmür, Giacomo Luvini (Ticino) ja Ochsenbein (Bern) äärmuslaste hulgast. 30. oktoobril kuulutas Liidupäev välja armee üldmobilisatsiooni ja 4. novembril oma määruse Sonderbundi laialisaatmisest sõjalise täitmise.
Neutraalsed
Neuchâteli ja Appenzell Innerrhodeni kantonid, milles mõlemas oli tugev katoliiklik vähemusrahvastik, kuulutasid ametlikult oma neutraliteeti konfliktis ja keeldusid liidule vägesid andmast.
Basel-Stadti kanton keeldus mõnda aega Liidupäeva nõudmistest, kuid pakkus lõpuks oma väekontingenti 6. novembril, kaks päeva pärast vaenutegevuse algust.
Fribourgi kampaania
9. novembril käivitas Dufour vastavalt oma üldplaanile esimese pealetungi Fribourgi vastu. See kanton ei olnud vaid Liidupäeva asukohale Bernile lähim ja seega vahetu oht. See oli ka teistest mässulistest riikidest eraldatud ja seega kerge võtta ja selle vallutamine võimaldas Dufouril koondada oma väed riigi keskossa. 10. ja 11. novembril hõivasid liiduväed vastupanuta Estavayer-le-Laci linna, Fribourgi enklaavid Vaud' kantonis ja enamuse Murteni ringkonnast, kui Fribourgi väed kolonel Philippe de Maillardozi juhtimisel taganesid pealinna kaitsma.
Fribourgi piiramine ja alistamine
Fribourgi komandöri juhiti ennustama rünnakut Berni suunast Berni reservdiviisi edenemisega, mis pidi teesklema rünnakut maksimaalse müraga. Vahepeal tõi Dufour kohale 60 kahurist patarei, millega ta kavatses purustada Fribourgi linna kindlustused.
Sellegipoolest tõid 2 valitseva Fribourgi Riiginõukogu delegaati 14. novembri hommikul Dufourile uudise kantoni alistumisest, otsustatud häälteenamusega. Kui konföderatiivne Šveits rõõmustas uudise üle, oli alistumine Fribourgi vägedele kibe pettumus. Tõstatati palju süüdistusi reetmises, eriti komandöri, kolonel de Maillardozi vastu, kes põgenes Neuchâtelisse pagendusse. Kuigi lõpuks oli näha, et alistumine oli tsiviilvalitsuse otsus, mille osas de Maillardoziga isegi ei konsulteeritud, jäi ta häbisse.
Pärast Fribourgi kampaaniat
thumb|Airolo lahing Ticinos
14. novembri õhtul otsustas Valais' valitsus käivitada pealetungi Vaud' vastu vastuseks Fribourgi abipalvele. Kuid uudised alistumisest tulid piisavalt kiiresti, et Valais kutsus väed tagasi ja saatis need manöövriga Ticino vastu.
Fribourgi poolt allkirjastatud alistumisakt muutus malliks teistele Sonderbundi kantonitele. Sellega kohustus Fribourg lahkuma Sonderbundist, relvitustama oma sõdurid ja andma need liidu okupatsioonivägedele. 15. novembril valiti uus, äärmusliku kallakuga Fribourgi valitsus, kes oma esimese teona saatis jesuiidid kantonist välja. Päev hiljem kuulutas Vaud' komandör, kolonel Rillet-Constant riigi piiramisrõngas olevaks, et ennetada liidusõduritepoolset linna röövimist ja rüüstamist nende ülemuste rangete käskude vastaselt.
Sõja mõlemal poolel kommenteeriti Fribourgi langemist pressi ja poliitiliste liidrite poolt. Luzernis ja Valais's loeti sõduritele avaldusi, veendes neid, et see tagasilöök ei mõjuta koalitsiooni. Katoliiklikud ajalehed kahtlesid alistumise uudises või väitsid, et Valais käivitas võiduka pealetungi Chablais'sse. Liidu poolel kasvasid avalikkuse usaldus ja armee moraal.
Kohe, kui uus valitsus oli paika pandud, lahkus Dufour Fribourgist Kesk-Šveitsis koos oma armeega. Ta jättis operatsioonide lääneteatrisse Rillet-Constant, kes võis viia oma peakorteri Chablais'sse, kuid ei tohtinud ilma Dufouri otsese käsuta ühepoolseid meetmeid Valais' vastu võtta. 15. novembril läbisid liiduväed Berni ja jõudsid 16. õhtul Aarausse.
17. novembri hommikul edenesid Uri väed koos mõnede Nidwaldeni abivägedega Ticinosse Airolo suunal, mis langes, edasi järgmisel päeval Faido suunal ja 21. novembril Biasca suunal, kus nad peatusid abijõude ootama. Kuid esimesena said abivägesid titsiinolased, kellele saabusid 22. novembril appi mõned pataljonid Graubündenist.
Ettevalmistused ja Zugi alistumine
Aaraus valmistas Dufour oma vägesid ja lahinguplaani ette 20. novembrini. Ta keeldus varustamast oma vägesid Congreve'i rakettidega, mida kohalik arsenal talle pakkus, kirjutades, et ta kavatses "hoiduda nii kaua kui võimalik andmast sellele sõjale vägivaldset iseloomu, mis ei saa kuidagi kahjustada meie eesmärki". Üllatuseks mõlemale poolele hääletas Zugi kantoni parlament 21. novembril suure häälteenamusega alistumise poolt. Liiduväed, mis järgmisel päeval vastupanu kohtamata Zugi linna sisenesid, võeti rahva poolt kiiduhõisetega vastu, ja mõni kuu hiljem valiti uus valitsus.
Dufour käivitas oma peamise pealetungi vastavalt plaanile 23. novembril: IV (Ziegler) ja V diviis (Gmür) läksid piki Reussi orgu lõunasse, kumbki omal poolel. Neid toetasid III diviis (von Donats), kes laskus piki Suhret kuni Surseeni, ja II diviis (Burckhardt), kes lahkus Langenthalist, et jõuda Reussini Luzernist põhjas Willisau ja Ruswili teed kaudu. Reservsuurtükivägi koondati Gisikoni sillapeale, mis kujunes peamiseks lahinguväljaks Reussi vasakkalda ja Zugi järve vahel, kui Luzerni väed sattusid viie väekolonni vahele, mis saabusid viiest suunast.
Songi dünastia
pisi|Põhja-Songi riik 1111. aastal.
Sonderbundi sõda
Gisikoni lahing
thumb|Rusti patarei Gisikoni lahingus
Songi dünastia
Songi dünastia (hiina keeles Sòng Cháo; Wade-Giles'i transkriptsioonis Sung Ch'ao) oli Hiina keisririigi dünastia, mis valitses 960–1279. Songi dünastia tuli võimule pärast Viie dünastia ja Kümne Kuningriigi ajastut, sellele järgnes Yuani dünastia.
Sonderbundi sõda
Gisikoni lahing
Gisikoni juures ehitas liiduarmee mitu pontoonsilda üle Reussi. Sel ajal koondas Sonderbundi komandör von Salis-Soglio oma väed kõrgendikule, hästipeidetult puude ja alusmetsa taha. Pärast liidu kahe rünnaku Sonderbundi positsioonile tõrjumist viis kolonel Ziegler oma diviisi isiklikult kolmandale ja võidukale rünnakule, mida hiljem kujutati litograafias, millest sai üks sõja tuntumaid kujutisi. Kahe tunni pärast lõppes lahing liidu võiduga, kui mortiiri plahvatuses pähe haavata saanud von Salis-Soglio käskis taganeda Ebikoni.
Stockholms-Tidningen Eestlastele
Esimene number ilmus 22. detsembril 1944. Väljaanne ilmus 6 korda nädalas tavaliselt ühe lehekülje suuruses; kord nädalas kaks, pühade ja tähtpäevade puhul rohkem lehekülgi. Eesti toimetuse ruumid asusid Vattugatanil.
Songi dünastia
Songi valitsus oli maailmas ajaloos esimene, mis andis välja paberraha. Samuti oli see esimene Hiina valitsus, mis rajas püsiva laevastiku. Sellal võeti esimest korda kasutusele püssirohi ning hakati määrama põhja-lõunasuunda kompassi abil.
Sonderbundi sõda
Gisikoni lahing
Gisikoni lahing oli sõja pikim ning 37 surnu ja umbes 100 haavatuga veriseim. See oli siiani viimane karm lahing Šveitsi armee ajaloos. See oli ka esimene lahing sõjaajaloos, kus erilisi vankreid kasutati haavatute raviks lahinguväljal. Neid hobujõuga kiirabisid teenindasid vabatahtlikud ja õed Zürichist.
Stockholms-Tidningen Eestlastele
Peatoimetaja oli algul Uno Tamm, toimetuse liikmed Juhan Kokla, Voldemar Kures ja Vello Pekomäe. Hiljem, kui Uno Tamm asus elama Kanadasse, sai peatoimetajaks Juhan Kokla.
Sonderbundi sõda
Meierskappeli lahing
Samuti 23. novembril, kui II ja III liidu diviis jätkasid vastupanuta Luzernini, kohtas V diviis Meierskappeli lähedal vägesid Schwyzist. Sonderbundi väed hakkasid julgelt vastu, enne kui taganesid. See liidu võit lõikas läbi ühenduse Luzerni ja Zugi vahel, mis oli veel üks Dufouri eesmärkidest. Oma ettekandes Liidupäevale 23. novembril kirjutas Dufour rahuloluga, et Schwyzi väed taganesid Zugi järve teisele kaldale ja olid nüüd ülejäänud Sonderbundi armeest eraldatud.
Songi dünastia
Songi dünastia valitsusaeg jaguneb kaheks: Põhja-Song ja Lõuna-Song. Põhja-Songi (hiina keeles 北宋, 960–1127) pealinn oli Bianjing (tänapäeval Kaifeng) Põhja-Hiinas ning dünastia võimu alla jäi enamik Sise-Hiinast. Lõuna-Songi (hiina keeles 南宋, 1127–1279) ajastuks kaotas Songi dünastia Põhja-Hiina Jini dünastiale (1115–1234). Songi õukond taandus Jangtse jõest lõunasse ning viis pealinna Lin'ani (tänapäeval Hangzhou). Ehkki Songi dünastia oli kaotanud kontrolli Hiina tsivilisatsiooni sünnikoha üle Kollase jõe ääres, ei varisenud Songi majandus kokku, kuna Lõuna-Songi riiki kuulus 60 protsenti Hiina rahvastikust ja enamus viljakamast põllumaast. Lõuna-Songi dünastia tugevdas oluliselt oma laevastikku, et kaitsta oma maismaavaldusi ja merepiiri ning korraldada mereretki.
Stockholms-Tidningen Eestlastele
St-T. Eestlastele viimane number (4178) ilmus 29. märtsil 1959.
Sonderbundi sõda
Luzerni alistumine
thumb|II diviis läbib Emme jõge Littaus
Liidu võidud Gisikonis ja Meierskappelis tõid liidu väed Luzerni löögiulatusse. 23. novembri õhtul jätsid Luzerni juhid ja jesuiidid linna maha ning põgenesid Urisse. Järgmisel hommikul sisenesid liidu võidukad väed vastupanuta linna.
Sõja lõpp
Sonderbundi viimane liige Valais alistus 29. novembril, tehes sõjale lõpu. Liidu armee oli kaotanud 78 meest tapetuna ja 260 haavatuna. Sonderbundi kaotused olid isegi väiksemad.
Sonderbundi valitsused sunniti tagasi astuma ning Fribourgis, Luzernis ja Valais's võtsid võimu liberaalid. Neuchâtelit ja Appenzell Innerrhodenit karistati vägede mitteandmise eest liidu armeele. Neuchâtel maksis 300 000 ja Appenzell 15 000 franki sõjaleskede ja -orbude toetusfondi. Veebruaris 1848 toodi kõik liidu väed okupeeritud kantonitest välja.
Schwyzis saadeti konservatiivne valitsus laiali ning loodi uus ajutine valitsus ja põhiseadus. Esimene põhiseaduse katse, mis jagas Schwyzi ringkonna kaheks ja viis kantoni pealinna Schwyzist ära, kaotas napilt 27. jaanuaril 1848. Teine põhiseadus, mis kõrvaldas mainitud punktid ja liitis endised Wollerau ja Pfäffikoni ringkonnad Marchi ringkonnaks, sai valijate heakskiidu 27. veebruaril 1848. Uus 1848. aasta põhiseadus reformis kantoni valitsust. Võib-olla suurimaks muudatuseks oli Landsgemeinde kaotamine, mis oli ametlikult olnud kõrgeim organ. Põhiseadus jagas valitsuse kolmeks haruks: seadusandlik, täidesaatev ja kohtuvõim, ning asutas kolmetasandilise struktuuri: omavalitsused, ringkonnad ja kanton. Põhiseadus tekitas proportsionaalse esindatuse ja võimaldas rahval hääletada seadusi ja põhiseaduse muudatusi.
Tagajärjed: Šveitsi Liidu 1848. aasta põhiseadus
Aastal 1848 lõpetas uus Šveitsi Liidu põhiseadus kantonite peaaegu täieliku iseseisvuse ja muutis Šveitsi liitriigiks. Jesuiidid keelati Šveitsis. See keeld kaotati 20. mail 1973, kui 54,9% rahvastikust ja 16,5 kantonit 22-st nõustusid referendumil põhiseadust muutma.
Mitchelli maakond (Iowa)
Mitchelli maakond (Mitchell County) on maakond Ameerika Ühendriikides Iowa osariigis.
Maakonna halduskeskus on Osage.
Ajalugu
Maakond moodustati 15. jaanuaril 1851.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 10 776.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Voldemar Palitser
Voldemar Palitser (15. august 1893 Koložitsa mõis, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 8. juuli 1939 Narva) oli Eesti politseinik ja majandustegelane.
Voldemar Palitser sündis Jamburgi maakonna Koložitsa mõisa valitseja Hans Palitseri pojana, õppis Tallinna Aleksandri Gümnaasiumis, Narva gümnaasiumis ja aastatel 1914–1916 Peterburi Polütehnikumis, oli EÜS Põhjala liige. Tegutses Petrogradis ka Eesti Hariduse Seltsi koolijuhatajana. Esimese maailmasõja ajal astus Vladimiri sõjakooli, teenis 18. Siberi kütipolgus, lõpetas Oranienburgi ohvitseride kütikooli kuulipildujate kursused ja läks sõja lõpupoolikul lipnikuna rindele Ukrainas.
1918. aasta detsembris liitus leitnant Voldemar Palitser Eesti rahvusväeosa Eesti Ratsaväepolguga. 1918. aasta sügisel nimetati V. Palitser Eesti Politsei Narva linna miilitsaülemaks. 4. veebruarist kuni 14. septembrini 1920 oli ta Tallinna linna miilitsa- ja politseiülem.
Estonski entsiklopeditšeski slovar
"Эстонский энциклопедический словарь" (eesti: 'Eesti entsüklopeediline sõnastik') on kokkuvõtlik teatmekirjanduslik Eesti-teemaline venekeelne sõnastik. Sõnastik sisaldab mõisteid Eesti ajaloost, geograafiast, majandusest jm. Sõnastik sisaldab u 4000 märksõnaartiklit. Leksikon on venekeelse Eesti-teemalise triloogia kolmas osa (esimene osa on "Эстония" 'Eesti' ja teine osa on "Estonski biografitšeski slovar" 'Eesti biograafialeksikon').
Voldemar Palitser
Pärast Vabadussõda kolis Palitser Saksamaale ja õppis Frankfurdi ülikoolis majandust, ülikooli lõpetas 1923. aastal. Palitserist sai AS Aivazi osanik, mille juhatuse liige ja direktor ta oli surmani. Ta oli 1934. aastal Nõmme linnavolinik Vabadussõjalaste Rahvaliikumise nimekirjast.
Voldemar Palitser sai raskelt vigastada autoõnnetuses Vaivara vallas Narva lähedal Tallinna–Narva maanteel Põlendiku metsa vahel. Ta toimetati Narva linna haiglasse, kus ta suri.
Johannes Kauba
Johannes Kauba (28. september 1886 Rakvere – 21. veebruar 1939 Tallinn) oli Eesti sporditegelane.
Ta kuulus Peterburis spordiseltsi Palma ning oli spordiseltsi Wõimula (asutatud 1906) loojaid ja esimees.
1912. aasta Stockholmi olümpiamängudel esindas ta Venemaad.
1922–1923 oli ta Eesti Spordi Liidu esimees. 1923–1933 oli ta reorganiseeritud EKRAVE Liidu ja selle raskejõustikuosakonna juht.
Ta oli ajakirja Staadion peatoimetaja.
Lõunakaar (ajakiri)
Lõunakaar (täispealkirjaga Lõunakaar : Aafrika eestlaste bülletään) oli 1957-1959 Lõuna-Aafrika Vabariigis Johannesburgis (nr 1) ja seejärel Kaplinnas ilmunud väliseesti ajakiri (bülletään). Ajakirja toimetasid K. Kadak, E. Määr, E. Veskimeister ja E. Villberg.
Pulstikkits
Klassifikatsioon
Pulstikkitsel on 3 alamliiki:
Kirjeldus
Karvastu värvus on neil varieeruv, suvel punakaspruun ja talvel hallikaspruun. Pea eesmine alaosa, habe, saba ja jalgade eesküljed ning piki selga kulgev vööt on peaaegu mustad. Jalgade tagaküljed on valged. Isaste sarved on musta värvi, pikad ja mõõkjalt kõverad, emaste omad on lühikesed.
Tüvepikkus on neil 120 kuni 160 cm ja õlakõrgus 70 kuni 100 cm. Kehakaal 35 kuni 40 kg, harva kuni 60 kg.
Pulstikkitsed toituvad peamiselt põõsaste okstest ja lehtedest.
Täiskasvanud isased ja emased pulstikkitsed elavad suurema osa ajast eraldi, sügisel võivad mõnikord suuremad (rohkem kui 30 kitse) karjad mägedes koos liikuda.
Suguküpsed on pulstikkitsed teisel eluaastal, sokud 3 kuni 4 aasta vanuselt. Paaritumisaeg kestab novembrist-detsembrini ja sel perioodil võivad sokud kakelda.
Struktureeritud programmeerimine
Struktureeritud programmeerimine on programmeerimisstiil, mis seisneb peamiselt goto lausendi kasutamise vältimises. Selle algust seostatakse 1968. aastal Edsger Dijkstra avaldatud artikliga "A Case against the GO TO Statement".
Pulstikkits
Kirjeldus
Tiined emased sünnitavad, ajavahemikus aprillist-juunini, ühe või kaks talle, kes püsivad ema juures aasta kuni poolteist.
Struktureeritud programmeerimine
Struktureeritud programmeerimise kohaselt saab kogu programmi koostada kasutades vaid kolme tüüpi keelekonstruktsioone:
Nende keelekonstruktsioonide kasutamisel on programmi loogika inimesele palju kergemini hoomatav, sest kohad, kuhu programmi täitmisjärg hüppab, on selgesti aimatavad, erinevalt goto kasutamisest, kus täitmisjärg võib hüpata suvalisse kohta programmis.
Pulstikkits
Levila
Pulstikkitsed on levinud Egeuse mere saartel, Kreeta, Türgi, Iraani, Iraagi, Liibanoni, Afganistani lääneosa ja India loodeosa, Armeenia, Gruusia, Aserbaidžaani ja Turkmeenia mägedes.
Kirjandus
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Capra aegagrus seisuga 4.04.2015.
August Kanastik
pisi|August Kanastik 1900–1905, foto Spordimuuseumi kogust August Kanastik (18. jaanuar 1882 Kose kihelkond, Harjumaa – 2. aprill 1945 Tallinn) oli Eesti maadleja.
Ta tuli maadluses 3 korda (1902, 1904 ja 1905) Eesti asjaarmastajate meistriks ning 2 korda (1905 ja 1906) Venemaa asjaarmastajate meistriks. Ta võistles ka elukutselisena, võttes osa mitmetest võistlustest Venemaa eri paikades.
Fiskari
thumb|250px|Vaade Fiskari peatänavale thumb|Fiskari mõisahoone
Fiskari (rootsi kl. Fiskars) on küla Raseborgi linna lääneosas Uusimaa maakonnas. Külas asub endine Fiskarsi rauatehas (Fiskarsin rautaruukki), mis on asutatud 1649. aastal. Fiskari väljapaistvamaks vaatamisväärsuseks on 1818. aastal ehitatud Charles Bassini projekteeritud mõisahoone. Tänapäeval on alla 1000 elanikuga küla suvel populaarne turismisihtkoht, kus tegutseb käsitöö- ja kunstnike ühing. Külast läbi voolav Fiskarsi jõgi või Fiskari jõgi ja selles olev Fiskari kosk on kaasa aidanud sellele, et külasse sai rajada kunagi rauatehase. Uusimaa maakonna valitsus valis Fiskari 2000. aasta Uusimaa aasta külaks.
Ajalugu
Fiskari küla arenes 1649. aastal sakslase Peter Thorwöste loodud sepikoja ja valukoja ümber, kus toodeti rauda ja vaske. 1822. aastal ostis sepi- ja valukoja Turu apteeker John Jacob von Julin. 1830. aastatel hakati tehases tootma majapidamises vajaminevaid tarbeesemeid, nagu näiteks nuge, kääre ja söögiriistu. 1836. aastal asutati seal Soome esimene rauatehas. Tööstuse areng oli kiire. Toodete veoks rajati Fiskarist Pohjankuru sadamasse kitsarööpmeline raudtee, mis oli kasutusel aastatel 1891–1952. Ettevõtte Fiskars OY ajalugu algab Fiskari rauatehasest, kuid äriühingul ei ole enam külas tööstuslikku tegevust.
Gschwandtkopf
Gschwandtkopf on mägi Seefeldi suusakuurordist lõunas Austria Tirooli liidumaal. Selle kõrgus on 1495 m merepinnast. Tipus on kaks võõrastemaja: Ötzi hütt ja Sonnenalm.
ERR Jupiter
ERR Jupiter on Eesti Rahvusringhäälingu veebikanal, mis avati 22. aprillil 2020.
Gschwandtkopf
Geograafia
Gschwandtkopf kerkib silmatorkavalt ümbritseva Seefeldi platoo kohale mingi 300-400 m. Tipp asub umbes 1,5 km Seefeldi keskusest lõunaedelas, umbes 1,5 km Aulandi külast lääneloodes ja 2,5 km Mösernist idakirdes. Mäge ümbritsevad läänes ja loodes Möserer Tali org, idas ja kirdes Seefeldi platoo ning lõunas Hoher Wand, kõrge kaljusein Inntali kohal. Geschwandtkopfi kirdejalamil on maaliline Wildsee suplusjärv.
ERR Jupiter
Sisu
Kanal koondab aadressile jupiter.err.ee Eesti Rahvusringhäälingute tele- ja raadiokanalite saated, sarjad, filmid, dokumentaalfilmid ning audiosisu kontsertidest kuuldemängudeni. Uute saadete kõrval leiab kanalist ka hulgaliselt ERR-i arhiivipärleid.
Gschwandtkopf
Talisport
thumb|Talvine Gschwandtkopf kirdest vaadatuna
ERR Jupiter
Sisu
Jupiteri sisu on eestikeelne ning kasutajatele tasuta.
Gschwandtkopf
Talisport
Geschwandtkopfi põhjapoolse nõlva jalamil on olümpia suusahüppevõistluste paik. See on ka üks mitmest Seefeldi suusapiirkonnast. Siin on samanimeline tooltõstuk Seefeldist tippu ja kaks lühemat pinnatõstukit suusaraja alumises otsas: Olympialift ja Brunnenlift. 2013. aastani kasutati veel ühte tooltõstukit, Sessellift Reith, Aulandist tippu jõudmiseks. Enamik laskumisi on kerged (sinised), kuid on vähemalt üks tähistatud keskmine (punane) marsruut. On ka kolm tõstukit naabruses asuvale Brennenkopfile (1494 m), mis ühendavad Moserni küla Geschwandtkopfi suusapiirkonnaga. Tipust Aulandi on rodelbahn. Ümber mäe aluse on mitu murdmaasuusarada, mis on osa ulatuslikust võrgustikust Seefeldi piirkonnas.
ERR Jupiter
Sisu
Voogedastusteenus töötab nii arvutis, mobiilis kui ka teistes internetiga toestatud seadmetes. Kasutaja ees avanevad video- ja audiolehed, kus valiku teevad mugavaks teemapõhised alajaotused ja soovitused. Ühtlasi annab Jupiter võimaluse samas kohas ja otse kuulata-vaadata kõiki rahvusringhäälingu raadio- ja teleprogramme.
Lastele mõeldud sisu jõuab jätkuvalt Jupiteri sõsarlehele Lasteekraan.ee, noortele suunatud sisu kodu on Jupiteri alamleht Jupiter IO.
Alates 2022. aasta mais avati ka venekeelne Jupiter+.
Nimi
Nime leidmiseks korraldati ERR-is nimekonkurss, kuhu laekus 150 pakkumist. Toimetus kaalus mitmeid Eesti telemaastikult tuttavaid nimesid. Esil olid ka näiteks Aatomi või Aatomiku nimi, kuid ülekaalukalt võitis Jupiter.
Kanali nimi viitab omal moel ka Eesti Televisiooni legendaarsele filmisaatele "Jupiter".
Toimetus
Jupiteri peatoimetaja on Rihhard-Erik Järvi (varem filmitoimetaja/sisuspetsialist).
Eelmine peatoimetaja oli Toomas Luhats, toimetajana on Jupiteris töötanud Raul Lobanov ja disainerina Antoon Johan Vugts.
Võõrkeha (film)
"Võõrkeha" ("The Thing") on Ameerika Ühendriikide 1982. aasta õudusulmefilm, mille režissöör on John Carpenter. Film põhineb John W. Campbelli novellil "Who goes there?".
See film räägib Ameerika teadlaste grupist Antarktikas, kus nad puutuvad kokku võõrkehaga ehk maavälise organismiga, kes suudab omastada ja imiteerida teisi organisme üks ühele. Teadlased ei suuda selles olukorras eristada, kes on päriselt olemas ja kes on Võõrkeha, ning nende vahel tekivad konfliktid ja paranoia hävitab kogu usaldusväärsuse.
Sisukokkuvõte
Antarktikas jälitab Norra teadlaste helikopter koera, kes jookseb nende eest ära, ning teadlased proovivad seda koera relvaga ära tappa. Koer jõuab siiski Ameerika teadlaste uurimisjaama, kus norralane karjub ja proovib seletada neile olukorda norra keeles, kuid nad ei saa midagi aru ning Norra helikopteri meeskond on segaduses. Helikopter plahvatab ja üks mees hukkub. Ameerika teadlased proovivad ennast selles segaduses kaitsta ja jaama helikopteri piloot R. J. MacReady tapab teise norralase ning nad võtavad koera endale.
Uurimisjaama bioloog Blair ja MacReady suunduvad helikopteriga Norra uurimisjaama, et uurida olukorda. Jaama jõudes leivad nad, et see on hävinenud ja selle kõrval on hunnik põletatuid kehi, mis ei meenuta enam inimesi. Nad võtavad kehad endaga kaasa, et neid oma jaamas lähemalt uurida, ning leivad, et seespool on olemas kõik organid, mis on tavainimesel.
Clark, kes hoolitseb koerte eest, märkab, et kuuris hakkas uus koer teisi koeri haarama ja absorbeerima. Ta kiiresti teavitab selelst kõiki ja nad kasutavad leegiheitjat, et hävitada tundmatu organism. Nad lahkavad kõrbenud massi ja Blair saab aru, et see organism suudab teisi organisme ideaalselt imiteerida. Vaadates Norra uurimisjaama teadustööd, saavad nad teada, et norralased on leidnud Võõrkeha Antarktika jää all.
Blair ja MacReady uurivad Norra jaama teadustööd ja leivad pilte kaevamiskohast, kuhu on osaliselt maetud kosmoselaev. Nad suunduvad sinna ja leivad väiksema väljakaevatud osa, kus oli see võõrkeha algselt. Blair teeb samal ajal simulatsioone selle kohta, kui see võõrkeha satuks ühiskonda, ja leiab, et see hävitaks kogu maailma mõne aastaga. Tema paranoia sunnib teda hävitama kõik võimalused jaamast pääsemiseks, et seda kunagi ei juhtuks. Teised suudavad teda peatada ja panevad ta jaama kõrvale kuuri vangi.
Copper teeb ettepaneku, et võrrelda inimeste verd jaamas oleva puhta verega, et saada teada, kes ei ole võõrkeha. Haigetoas leiavad nad, et keegi on puhta vere ära võtnud. Jaama juhataja Garry oli ainukene inimene, kellel olid võtmed, et haigetuppa sisse saada. Garry kaotab oma usaldusväärsuse ja MacReady muutub jaama liidriks.
MacReady ja Nauls liiguvad vaatetorni, kuid tagasi jõuab vaid Nauls, kes jättis MacReady lumetormis maha. Nauls oli nimelt veendunud, et MacReady oli võõrkehaks muutunud, sest Nauls leidis MacReady põlenud riided. Grupp ei ole selles kindel ja nad vaidlevad oma vahel, kas nad peaksid MacReady tagasi sisse laskma või mitte. MacReady siiski suudab tagasi sisse saada ja ähvardab kõiki dünamiidiga õhku lasta, kui nad teda ei kuula. Norris saab samal ajal infarkti ja Copper proovib teda elustada, aga Norrise rind muundub hiiglaslikuks suuks ning tema käed raiutakse maha. MacReady proovib jälle Võõrkeha leegiheitjaga maha suruda. Norrise pea eraldub tema kehast ja ta proovib põgeneda, MacReady märkab seda ning jõuab teda peatada. See näitab, et organismi iga osa suudab ellu jääda iseseisvalt, mistõttu on ta avastanud meetodi, kuidas tuvastada Võõrkeha. Inimese vere ja kuumutatud traadiga peab Võõrkeha veri reageerima valule, kuid enne, kui MacReady jõuab peale hakata, proovib Clark teda skalpelliga tappa. MacReady oli selleks valmis ja tappis Clarki enne, kui ta jõudis midagi teha. Testis reageerib Palmeri veri kuumusele ja ta transformeerub ning jõuab Windowsi nakatada. See sundis MacReadyt leegiheitjaga nad mõlemad hävitama.
Osa teadlasi suundub Blairi juurde, et teda saaks samuti testida. Kuuris märkavad nad, et Blair on põgenenud läbi maa-aluse tunneli, kus ta hakkas ehitama kosmoselaeva. Tagasi jaamas on Child kadunud ja generaatorid väljalülitatud ning temperatuur langub järsult. MacReady saab aru, et Võõrkeha proovib jälle jäätuda ja oodata, kuni järgmine teadlaste grupp sinna jõuab. Nad otsustavad, et see ei tohi juhtuda ning proovivad kogu jaama õhku lasta. Selle käigus saab Garry surma ja Nauls kaob ära, MacReady jääb võõrkehaga üksinda ja süütab lõhkeaine ning hävineb jaam täiesti. MacReady jääb ellu ja Childs tuleb tagasi ning nad joovad kahekesi viimase pudeli viskit, enne kui nad külmuvad.
Retseptsioon
Filmi esilinastus tõi endaga kaasa eri arvamusi ja muljeid. Publiku ja kriitikute arvates oli film liiga groteskne ja lõpp absurdne. Filmirežissöörile John Carpenterile oli see esimene film suure stuudioga ja tema karjäär sai tugeva löögi ning ta kaotas võimaluse režissöörina mitmes filmis töötada. Samuti oli publiku halva arvamuse põhjus ulmefilmide tulv sellel aastal, näiteks "E.T.", "Poltergeist" ja „Blade Runner" ilmusid kõik tihedalt koos ja "Võõrkeha" jäi paljude silmis ebahuvitavaks. Aastaid hiljem filmi maine muutus drastiliselt ja film tõusis kultusfilmi staatusesse. Selle põhjus oli eelkõige videokassettidel kättesaadavus, tänu millele jõuti suurema publikuni. Tänapäeval peetakse seda filmi kehaõuduse ja praktiliste efektide parimaks näiteks, mis oli inspireeritud Lovecrafti novellidest.
Filmi valmistamine
Filmi tegemise protsessi käigus oli kõige suurem koormus grimmikunstnikul Rob Bottil. Keegi ei suutnud tema tasemel skulptuure teha, mis tähendas, et ta vastutas kõikide filmi praktiliste efektide eest. Lõpptulemus oli enneolematu, kuid Rob pidi selle eest maksma oma tervisega: filmitegemise käigus pidi ta mitmeid kordi haiglas käima, sest ta keha ei pidanud koormusele vastu.
Jõmmu
pisi|Lodi Jõmmu [[Tartu Hansapäevad 2007|Tartu hansapäevadel 2007. aastal]] pisi|Jõmmu vettelaskmine 2018. aasta aprillis Jõmmu on Emajõe lodjaseltsile kuuluv Emajõe-Peipsi tüüpi lodi, mis kurseerib Emajõel ja Peipsil.
Jõmmu lasti vette 2006. aasta 29. aprillil. Lodjaehitus pälvis Tartus tunnustust 2006. aasta teona.
Lodjal korraldatakse peamiselt huvireise, kuid see on osalenud ka mitmel Tartu üritusel ning kultuurifestivalidel kaugemalgi. Näiteks oli Jõmmu vanalaevade seas, mis 2010. aastal Pärnus toimunud 30. rahvusvaheliste hansapäevade raames toimunud kultuuridessandil 27. juunil Pärnust teele, et külastada kolme nädala jooksul Läti, Rootsi ja Soome sadamalinnasid, tutvustada vanu meretraditsioone ja eesti kultuuri.
2010. ja 2014. aasta jõulude aegu näidati jõuluehteis Jõmmut Raekoja platsil.
Toronto kogudus
Kanadas Torontos on tegutsenud mitmed väliseesti kogudusi:
Loorservik
Loorservik (Pleurotus dryinus) on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Seen on mittesöödav.
Torbjörn Törnqvist
Elulugu
Torbjörn Törnqvist omandas majandushariduse Stockholmi ülikoolis ja alustas karjääri energeetikasektoris. Esimene töökoht oli Rootsi BP (Svenska Bensin and Petroleum AS). 1983. aastal asus ta tööle Rootsi kütusefirmasse STC, Anders Wallsile kuuluvas Scandinavian Trading Companys, mis oli 1970. aastate lõpul ja 1980. aastate alguses suurimate Rootsi majandusettevõtete seas.
1983. aastal toimunud naftahinna langusega maailmaturul kaasnes STC langus, mille tulemusena senine STC tütarettevõte Volvo AB omandas STC ning Torbjörn Törnqvist töötas Volvo kontsernis kuni 1989. aastani. Pärast Volvost lahkumist asus Torbjörn Törnqvist tööle Šveitsi kütusefirma Inter Maritime Group peadirektorina.
1995. aastal alustas Törnqvist äritegevust läbi Eesti – Tallinna Sadama, kaasates sellesse ka Eesti partnereid (Endel Siff ). Kütuse transiidiäris Venemaalt läbi Eesti sõlmis Törnqvist ärikontaktid ka NSV Liidu kütusetööstuse sidemete ja töökogemusega Gennadi Timtšenkoga, kes oli 1980. aastate lõpul Venemaa riikliku kütuse ekspordifirma Kirishineftekhimexport / Kinexi tegevdirektor. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist emigreerus Timtšenko Soome.
Not Again
"Not Again" on Soome pop-rokkansambli Sunrise Avenue laul, mis anti välja singli ja muusikavideona.
Videod
Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit fi:Not Again seisuga 4.04.2015.
Torbjörn Törnqvist
Elulugu
1997. aastal moodustasid Törnqvist ja Timtšenko naftatoodete vahendusfirma Gunvor, mis kuni 2002. aastani oli suhteliselt väikese käibega vahendusettevõte. 2002. aastal hakkas ettevõte agressiivselt tegevust laiendama, eriti pärast 2003. aastal Venemaa suuruselt teise naftatoodete vahendusfirma Jukose hävitamist ning Jukose omaniku Mihhail Hodorkovski vangistamist ja süüdimõistmist.
Gunvor Groupil õnnestus sõlmida vahenduslepingud Venemaa suurimate naftatootjate Gazpromi, Rosnefti ja Surgutneftegaziga ning transportida kütus mööda raudteed läbi Tallinna sadama, naftajuhtmeid pidi teiste Läänemere-äärsete riikide sadamateni ning mööda Musta merd tarbijateni Euroopas ja maailmas. Pärast 2002. aastat õnnestus Törnqvistil ja Timtšenkol Gunvor Groupiga saavutada viie aasta jooksul Venemaa naftaekspordil 1/3 kütuse väljaveo kogumaht, võisteldes seejuures maailma suurimate kütusefirmade Exxoni, Vitoli, Totali ja Shelliga ning saavutades maailma kütuseäris juba 2003. aastal käibelt kolmanda koha Vitoli ja Glencore'i järel.
2014. aastal müüs Timtšenko enda osaluse Gunvoris Törnqvistile.
Seosed Venemaa presidendi Vladimir Putiniga
2002. aastal avaldas Suurbritannia majandusajaleht Financial Times Catherine Belton ja Neil Buckley artikli "Rünnakul: kuidas Gunvor tõusis Venemaa kütuseäri tippu", milles avaldas kahtlusi, et Törnqvist ja Timtšenko juhitud Gunvori äriedu taga on nende korruptiivsed sidemed Venemaa presidendi Vladimir Putiniga. FT andmetel olevat Törnqvisti äripartner Timtšenko osalenud Putini tegevuse ajal Peterburi linnavalitsuse välissidemete komitee esimehena, 1990. aastate alguses Peterburi sadamas Golden Gatesi asutatud kütuseterminaliga, (mille omanikud olid 20% Peterburi linnavalitsuse välissidemete komitee; Urals Trading 31%; Kirishineftekhimexport 5% ja Leningradi Meresadam 44%) ja Timtšenko juhitud kaubandusettevõttele "Kirishineftekhimexport" naftatoodete väljaveokvootide eraldamisega, mille eesmärk oli dumpinghinnaga müüdud kütuse eest saadud raha eest osta välismaalt toiduaineid Peterburi elanikele. Finantsmahhinatsioonid olid ka põhjuseks, miks sunniti Putin lahkuna Peterburi linnavalitsuse välissidemete komitee esimehe kohalt. Gunvor Groupi omanikeringi kohta antud kommentaarides kinnitas Törnqvist, et omanikeringi kuulub veel kolmas omanik, kelle andmeid aga ei avaldata.
Ametlikult on Gunvor Groupi omanikeks Hollandis asuv Gunvor International BV, mille omanik on offshore-piirkonnas Küprosel asuv Gunvor Cyprus Holding Ltd. Küprosel registreeritud ettevõtte omanike EIS Clearwater Advisors Corp. jäljed aga kaovad anonüümse postkastiaadressi taha, kes asuvad järjekordses offshore-piirkonnas Briti Neitsisaartel.
Tori-Kärevere vald
Tori-Kärevere vald (saksa keeles Torri und Kerrefer) oli vald Järvamaal Türi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1880.
San Francisco teaduse hindamise deklaratsioon
San Francisco teaduse hindamise deklaratsiooni ehk DORA deklaratsiooni (inglise San Francisco Declaration on Research Assessment, millest on tuletatud ka akronüüm „DORA“) eesmärk on peatada selle arusaama levik, mille kohaselt on teadusajakirja mõjuteguri ja teadlase tehtud töö vahel otsene seos. Väidetavalt põhjustab selline arusaam teadusliku uurimistöö hindamisel erapoolikust ja ebatäpsusi. DORA deklaratsioonis rõhutatakse ka seda, et mõjutegurit ei saa kasutada „teadusartiklite kvaliteedi surrogaatmõõdikuna teadlase töö hindamisel, töölevõtmisel, edutamisel ega rahastamisotsuste tegemisel“.
Deklaratsioon koostati 2012. aasta detsembris toimunud Ameerika Rakubioloogia Ühingu (American Society for Cell Biology) aastakoosoleku tulemusena. 2013. aasta 13. maiks oli deklaratsiooni allkirjastanud rohkem kui 150 teadlast ja 75 teadusorganisatsiooni. Esimeste DORA deklaratsioonile allakirjutanute seas oli ka Eesti Teadusagentuur.
Taust
16. detsembril 2012. aastal kogunes teadusväljaannete toimetajatest ja kirjastajatest koosnev töörühm San Franciscos toimunud Ameerika Rakubioloogia Ühingu aastakoosolekule, et arutada teaduse hindamisega seotud päevakajalisi teemasid – kuidas hinnatakse teadustöö tulemuste kvaliteeti ja millised on algallikale viitamise tavad.
Koosoleku toimumise peamiseks põhjuseks oli konsensuslik arusaam selle kohta, et paljude rakubioloogia ajakirjade mõjutegur ei ole vastavuses nendes ajakirjades avaldatud teadustöö tegeliku olulisusega rakubioloogide kogukonnale. Seega otsustas töörühm leida arutelu käigus meetmeid, mis aitaksid artikli mõju ja ajakirja kvaliteedi viia omavahel paremini kooskõlla.
Kirjeldatud põhimõtted kehtivad ka teiste teadusvaldkondade puhul. DORA deklaratsiooni koostajate sõnul on tegemist ülemaailmse algatusega, mis hõlmab kõiki teadusharusid.
Allakirjutanud
2019. aasta jaanuari seisuga on DORA deklaratsioonile kirjutanud alla üle 700 organisatsiooni ja rohkem kui 13 000 üksikisikut.
Tom Ford
pisi|Tom Ford
Toompea tänav
Toompea tänav on tänav Tallinnas, mis algab Tallinna vanalinnas Toompeal Toompea lossi platsilt ja lõpeb Kaarli puiesteel.
Tom Ford
Thomas Carlyle Ford (sündinud 27. augustil 1961) on Ameerika moelooja ja filmirežissöör.
Ib Michael
right|pisi|Ib Michael (2015) Ib Michael Rasmussen (sündinud 17. jaanuaril 1945 Taanis Roskildes) on taani kirjanik (romaanikirjanik ja luuletaja).
Tom Ford
Lapsepõlv ja noorus
Tom Ford on sündinud Texase osariigis Austinis. Noorena elas Houstoni äärelinnas ja San Marcoses, mis asub Austini lähedal.
ERR Lasteekraan
ERR Lasteekraan on Eesti Rahvusringhäälingu voogedastusteenus, mis loodi septembris 2015. Kanali algne nimi oli Lastejaam.
Toompea tänav
Toompea tänav 1 asub ajalooline Tallinna komandandimaja.
Tom Ford
Lapsepõlv ja noorus
New Yorgis läks ta ülikooli kunstiajalugu õppima. Aasta pärast sisseastumist kukkus ta välja, kuna keskendus rohkem näitlemisele telereklaamides.
Toompea tänav
Toompea tänav 3 asub Harjuoru võimla, 2007. aastast tegutseb hoones Eesti Kristliku Nelipühi Kiriku Toompea keskus.
ERR Lasteekraan
Veebikeskkond koondab lastele mõeldud sisu: järelvaadatavad ja -kuulatavad on Eesti Rahvusringhäälingu kanalite lastesaated ning multifilmid. Keskkonnast leiab ka mitmesuguseid mänge.
Ib Michael
Ta on lõpetanud 1964. aastal Roskildes gümnaasiumi (Roskilde Katedralskole) ja seejärel õppinud Kopenhaageni Ülikoolis Kesk-Ameerika indiaani kultuuri ja keeli.
Tom Ford
Lapsepõlv ja noorus
New Yorgis olles külastas ta tihti ööklubi Studio 54. See periood tema elus võis olla tema hilisema loomingu suureks mõjutajaks. Sel ajal ta ka mõistis, et on gei.
Toompea tänav
Toompea tänava 8 asub 1911. aastal ehitatud hoone, mis on 1925. aastast Kaitseliidu ja Kaitseliidu peastaabi hoone (Kaarli tänav 8) ja samal kinnistul asub ka Okupatsioonide muuseum. Eesti NSV ajal asus hoones NSV Liidu mereväe Punalipulise Balti laevastiku Tallinna mereväebaasi Mereväestaap.
Ib Michael
Paljude romaanide kõrval on ta avaldanud ka luulet, reportaaže ja reisikirjeldusi. Kaasakiskuva jutustajana seob ta ulmade maailma igapäevase ja reaalsega, luues tõetruu ja lahutamatu terviku. Ta järgib Skandinaavia maagilise realismi traditsioone.
Tom Ford
Tegevus filmiloojana
Ta on filmide "A Single Man" (2006) ja "Nocturnal Animals" (2016) režissöör, need filmid olid nomineeritud Oscarile.
Töö moeloojana
Ford alustas moeloojakarjääri Tom Fordi kaubamärgiga meesteriiete, ilutoodete ja aksessuaaride loomisega.
Toompea tänav
Ajalugu
Tänava varasemad nimed: Die Dom-Brücke, Die Langebrücke, Großer Dom-Weg, Der alte Domweg, Alter Domweg, Karlstraße, Kaarli tänav (kuni 1948), Nõukogude tänav (ainult 1941 (alates 29.aprillist)). Praegune nimi alates 13. juulist 1948.
Tom Ford
Töö moeloojana
Tuntuks sai ta aga Gucci ja Yves Saint Laurenti moemajades loovjuhina töötades. 2006. aastal tuli Ford välja oma kaubamärgiga Tom Ford.
Ford kirjeldab oma klienti kui rahvusvahelist, kultuurset, palju reisinud ja ostujõulist isikut.
Beyoncé, Jennifer Lopez, Gwyneth Paltrow, Anne Hathaway, Daniel Craig, Tom Hanks, Johnny Depp, Ryan Gosling, Will Smith, Julianne Moore, Hugh Jackman, Jon Hamm on inimesed, keda Ford on riietanud.
Kriminaalpolitsei Peavalitsus
Kriminaalpolitsei Peavalitsus oli Eesti kriminaalpolitsei keskasutus aastatel 1920–1924.
Eesti kriminaalmiilitsa ülem alates 1. maist 1919 oli Jakob Kuus,  28. novembril 1919 nimetas Vabariigi Valitsus Jakob Kuuse Kriminaalpolitsei Peavalitsuse ülema kohusetäitjaks ja 2. juulil 1924 Politsei Peavalitsuse ülema.
Eesti kriminaalpolitsei moodustati 5. jaanuaril 1920. aastal, kriminaalpolitsei korraldusega Kohtuministeeriumi alluvuses. Kriminaalpolitsei asutustena moodustati: Kriminaalpolitsei Peavalitsus Tallinnas ja linnade ja maakondade politseivalitsuste kriminaalpolitsei osakonnad Tallinnas, Rakveres, Narvas, Tartus, Võrus, Petseris, Valgas, Viljandis, Pärnus, Paides, Haapsalus ja Kuresaares. Kriminaalpolitsei kohuseks oli prokuratuuri ja kohtuvõimude ülesandel, ametasutuste ning eraisikute ülesandmiste põhjal, kui ka oma algatusel, kuritegevuse jälgimist alustada ja juurdlemist toimetada. Kuritegevuse vastu võitlemisel oli kriminaalpolitsei ülesanneteks: 1) karistatava tegevuse ärahoidmine, jälgimine ning selgitamine; 2) kahtlustäratavate õnnetusjuhtumiste asjaolude selgitamine; 3) kriminaalprotsessuaalsed toimingud, nagu need kriminaalkohtupidamise seadustes ette nähtud; 4) järelevalve kurjategijate üle.
Eesti kriminaalpolitsei alustas tegevust uuel kujul 1920. aasta algust saadik. Enne seda tunti politseid Vene ajal Tallinnas ja Tartu linnas asutatud väikeste „sõsknoje otelenije"tena . 1908. aastal asutati Venemaa keisririigis igasse kubermangu ja ülikoolilinna väikearvuline kriminaalpolitsei komando, sealhulgas ka Tallinnasse ja Tartusse . Vene revolutsiooni ja Saksa okupatsiooni ajal püsisid mõlemad asutused ka  miilitsa kõrval edasi, töötades nimetatud linnades. Kaugemale aga nende tegevus ei ulatunud ametnike vähesuse tõttu. Ülemineku aeg ja sõjaaegne seisukord sundis kriminaalpolitseid suurendama ja tema tegevust üle Eesti laiendama.
Eesti Kriminaalpolitsei peavalitsus ja 12 kriminaalpolitsei osakonda allusid Kohtuministrile ja Kohtuministeeriumile. Osakondade tegevust ühtlustavaks asutuseks oli kriminaalpolitsei peavalitsus Tallinnas.
Eesti politsei koosnes kolmest harust: välis-, kriminaal-ja poliitilisest politseist. Esimestel aastatel oli igaühel neist oma peavalitsus, 20. mail 1924 võttis Riigikogu vastu Välis-, kriminaal- ja kaitsepolitsei ühendamise ajutise seaduse, mille alusel loodi Siseministeeriumi alluvuses Politsei Peavalitsus, mis ühendas kõik kolm ametkonda. 16. juunist likvideeriti politsei-, kriminaal- ja kaitsepolitsei peavalitsused kui iseseisvad asutused.
Aastail 1918–1925 moodustasid Eesti maakonnad koos maakonnalinnaga politseiringkonna. Politseiasutuste kujundamise määrusega 1. jaanuaril 1926 loodi prefektuurid: Tallinna-Harju, Tartu-Valga, Pärnu Prefektuur (1926–1927), Viljandi Prefektuur (1926–1927), Võru-Petseri prefektuur, Lääne-Saare Prefektuur, Viru-Järva, Narva, Raudteede prefektuur.
Kriminaalpolitsei Tallinna jaoskond tegutses Tallinnas, Pikk tänav 63. Juhtideks: August Karsna, Eduard Sernov.
Tšibtša keeled
pisi Tšibtša keeled on keelkond, mille keeli räägitakse traditsiooniliselt Kesk-Ameerikas Hondurase idaosast kuni Colombia põhjaosani, sealhulgas ka Nicaraguas, Costa Ricas ja Panamas. Keelkond on saanud nime väljasurnud tšibtša keele järgi, mida rääkisid Bogotá linna elanikud eurooplaste invasiooni alguses. Geneetilised ja keeleteaduslikud uuringud on aga näidanud, et tšibtša keelte ja neid rääkivate inimeste asuala kese on algselt olnud hoopis põhja pool, Costa Rica ja Panama piiri ääres, kus keelkonna keelte esinemus on kõige mitmekesisem.
Keelkonda kuuluvad bari, boruka, bribri, buglere, ika, kabekari, kogi, kuna (piirikuna ja San Blasi kuna), malaio keel, maleku, ngäbere, petši, rama, teribe, tšimila ja tunebo keel (jaguneb  Angosturase tunebo, kesktunebo, läänetunebo ja Barro Negro tunebo keeleks) ning mitu väljasurnud keelt, nagu korobisi, suerre, tukurrike, voto ja tšibtša keel.
Huno Rätsep
pisi|Huno Rätsep kõnet pidamas pisi|Rektor [[Arnold Koop õnnitlemas 60-aastast Huno Rätsepat. Taustal Ants Kallikorm]] pisi|Sõbrad omavahel Sophokleses: Huno Rätsep, [[Juhan Peegel, Heino Ahven]] Huno Rätsep (sündinud 28. detsembril 1927 Tartus) on eesti keeleteadlane ja Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1981).
Elu- ja töökäik
1946. aastal lõpetas ta Tartu 1. Keskkooli ja astus Tartu Riiklikku Ülikooli õppima soome-ugri keeli. Ülikooli lõpetas 1951. aastal, millele järgnesid aspirantuuriaastad ja kandidaadiväitekirja "Infiniitsed vormid soome-ugri keeltes" kaitsmine 1954. aastal. 1974. aastal kaitses Huno Rätsep doktoriväitekirja, mille laiendatud variant ilmus 1978. aastal monograafiana "Eesti keele lihtlausete tüübid". 1980. aastal hinnati see töö riikliku preemia vääriliseks. Professorikutse sai 1977. aastal.
Huno Rätsepa õppejõutöö Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele kateedris algas 1954 ja kestis üle 40 aasta, millest ligi 20 kateedri juhatajana ning aastatel 1992–1993 korralise professorina. Professorikutse sai Huno Rätsep 1977. aastal. Alates 1994. aastast on Huno Rätsep Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Oma õpetamisaastatel oli Huno Rätsep ennekõike keeleajaloolane ja sõnavarauurija. Tema mahukas loengute komplektis oli esikohal eesti keele ajaloo põhikursus, mille juurde kuulus erikursus eesti keele sõnavara päritolust ning liivi keele erikursus. 1960. aastatel tõid tema loengud ja seminarid strukturaallingvistika ja teiste uute keeleteaduslike suundade teemal kaasa põhimõttelise pöörde eesti keeleteadusliku mõtte arengus. Huno Rätsepa eestvõttel loodud generatiivse grammatika teooriale tuginevast uurijaterühmast on tulnud terve plejaad lingviste – tema õpilasi. Sellest arenguliinist on välja kasvanud ka Tartu ülikooli arvutilingvistika uurimisrühm ja keeletehnoloogia töörühm. Ta on juhendanud kümmekond väitekirja ning pidanud loenguid eesti keele ajaloost ja süntaksist ka Soome ja Rootsi ülikoolides.
1981. aastal valiti Huno Rätsep Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks eesti keele alal, ta kuulub akadeemias humanitaar- ja sotsiaalteaduste osakonda.