cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiie (perekonnanimi)
Nimede eestistamisel anti Hiie perekonnanimeks isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Alteberg, Hämmelberg, Hanson, Hieler, Hüüs, Karafin, Lõp, Miilpak, Mühlbach, Nahkrukriitmann, Reinmann, Ross, Smid, Steinfeld, Teinfeld, Tõnisson, Viikmann ja Vildmaus. Valter Hiie palvel kanti Hiie perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 248 all (Siseministeeriumi teadaanne 6. juulist 1936).
Majandamine
Majandamine on majandusüksuse sihipärane tegevuse korraldamine.
Tuntud majandamise meetodid on isemajandamine ja eelarveline majandamine.
Neja Filipič
Neja Filipič (sündinud 22. aprillil 1995 Ljubljanas) on Sloveenia kergejõustiklane.
Tema põhialadeks on kaugus- ja kolmikhüpe.
Isiklikud rekordid
Seisuga 13. mai 2023 Allikas: Rahvusvaheline Kergejõustikuliit
Morsk
Morsk (Odobenus rosmarus) on ainuke morsklaste sugukonda kuuluv liik ja Arktika suurim loivaline.
Liik jagatakse omakorda kolmeks alamliigiks: atlandi morsk (O. r. rosmarus), vaikse ookeani morsk (O. r. divergens) ja laptevi morsk (O. r. laptevi).
Kirjeldus
pisi|left|Morsad Täiskasvanud isased isendid kaaluvad tavaliselt 800–1700 kg, aga on täheldatud ka kuni 2000 kg raskusi vaikse ookeani morsa isaseid. Atlandi ookeani alamliigi esindajad kaaluvad 10–20% vähem kui Vaikse ookeani populatsiooni isendid. Emased kaaluvad isastest umbes kolmandiku võrra vähem: Atlandi emaste keskmine kaal on 560 kg, Vaikse ookeani emastel 800 kg ümber. Pikkus jääb morskadel tavaliselt 2,2 ja 3,6 meetri vahele. Juba vastsündinuna on morsad suhteliselt suured: morsabeebide (kutsikate) pikkus on meeter kuni poolteist ja nad kaaluvad mitukümmend kilo.
Morskadele iseloomulikuks tunnuseks on suured ülakihvad, mis esinevad nii emastel kui ka isastel. Neid kasutatakse enesekaitseks, jääle ronimiseks ja merepõhjast toidu otsimiseks. Isaste morskade ülakihvad, mida rakendatakse ka omavahelises võitluses, on tavaliselt natuke suuremad ning nende pikkus võib ulatuda kuni 1 meetrini.
Morsad toituvad ookeanipõhja selgrootutest (zoobentos), peamiselt karpidest. Loomad võivad nende järele sukelduda kuni 50 m sügavusele ja selle käigus vee all viibida kuni 10 minutit.
Morskade küttimine
Morsad on olnud oluliseks toiduallikaks mitmetele Arktika piirkonnas elavatele põlisrahvastele. Näiteks on nad olnud oluliseks jahiloomaks eskimote ja rannatšuktšide jaoks, kes on kasutanud nende liha, rasva ja nahka.
Keskajal olid morsad oluliseks vandli allikaks ning nende küttimine kihvade kogumise eesmärgil tõukas tagant Ameerika koloniseerimist skandinaavlaste poolt. Gröönimaa lähedalt kogutud morsakihvade tähtsus vähenes, kui Euroopasse hakkasid jõudma elevandivõhad Aafrikast ja morsaluu Venemaalt.
18. ja 19. sajandil küttisid neid arvukalt ka hülge- ja vaalakütid. 20. sajandil on nende arvukust vähendanud tööstuslik suurpüük, lesilate hävitamine ja merevee reostus. Näiteks kui laptevi morska oli veel 1930. aastail 10 000, siis 1980. aastail aga ainult 6000 isendit. Tänapäeval on morsad arvatud ohustatud liikide hulka, kuid andmed nende arvukusest on puudulikud ning nende kaitse- ja majandamiskorraldus erineb riigiti.
Frangi-mongoli liit
Frangi (Lääne-Euroopa) ristisõdalased ja mongolid tegid 13. sajandil rea katseid luua frankide ja mongolite liit ühise vaenlase - islamikalifaatide vastu.
Täiemahuline sõjaline koostöö toimus 1259-1260, kui frangi rüütlid Bohemund VI ja tema äi Hetoum I vallutasid liidus mongolitega, keda juhtis Hulagu, moslemite valitsetava Süüria, vallutades ühiselt Aleppo ja hiljem Damaskuse.
Pikaajalist kindlat liitu siiski ei sündinud.
Davyd-Haradok
Davyd-Haradok (transkribeerituna Davõd-Garadok) on linn Valgevenes Bresti oblastis Stolini rajoonis, Davyd-Haradoki külanõukogu halduskeskus. Linn asub Gorõni jõe kaldal. Poola keeles Dawidgródek, leedu keeles Davyd Haradokas.
Linna piirides on kaks keskkooli ja laste spordikool. Davyd-Haradokis on ka kultuurimaja, kino ja kaks raamatukogu. Tööstusest on linnas leivatehas ja elektromehaanikatehas.
Davyd-Haradoki vaatamisväärsusteks on linnamägi (XIII sajand), katoliku kirik XX sajandi algusest, endine kreekakatoliku kirik (1724–1726; praegu õigeusu kirik) ja teine õigeusu kirik (1913). Linna piiridesse jääb ka vana asulakoht koos sealsete kalmetega.
Ajalugu
Davyd-Haradokki mainitakse esimest korda aastal 1100, kuigi veel hiljuti arvati, et seda mainiti esimest korda alles aastal 1385. Arheoloogilistel andmetel linn umbes tol ajal ka asutati. XIV sajandil ehitati linna juurde puust kindlus, mis püsis kuni XVIII sajandi alguseni.
Nový Jičín
Nový Jičín (saksa keeles Neutitschein) on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas, Nový Jičíni ringkonna halduskeskus. Nový Jičín asub Ostravast umbes 31 km edelas.
Davyd-Haradok
Ajalugu
Linnake oli kuni aastani 1558 kuninglik valdus, seejärel anti see Radziwillidele. Asula hakkas kuuluma Bresti vojevoodkonda ja Pinski maakonda.
Nový Jičín
Asula on tõenäoliselt rajatud 1280. aastatel. Ürikutes on Nový Jičínit esmamainitud 1313. aastal. Kuni 1503. aastal toimunud tulekahjuni oli suur osa linna majadest puust. Böömimaa kuningas Friedrich I andis Nový Jičínile kuningalinna staatuse. Kolmekümneaastase sõja käigus sai linn tugevasti kannatada. Nový Jičínit laastasid ka suured tulekahjud aastatel 1768 ja 1773. 19. sajandil arenesid linnas tööstus ja kaubandus, asutati suuri tekstiilivabrikuid.
Charles Südi
pisi|Charles Südi 1460. aastal Charles Südi (hollandi keeles Karel de Stoute, prantsuse keeles Charles le Téméraire, ristinimega Charles Martin; 10. november 1433 Dijon – 5. jaanuar 1477) oli Burgundia hertsog aastatel 1467–1477, Valois-Burgundia dünastiast.
Davyd-Haradok
Ajalugu
XVII sajandil oli Davyd-Haradok juba linn, kuigi pole teada, millal see linnaõigused sai. Aastal 1655 võitsid Kiievist laevadel saabunud Moskva väed asula lähistel Rzeczpospolita vägesid ja kohalikku maakaitseväge, rüüstasid asula ja põletasid selle maha.
Charles Südi
Charles Südi oli eelmise Burgundia hertsogi (1419–1467) Valois' dünastia Valois-Burgundia kõrvalliini esindaja Philippe Hea ja Avisi dünastiast Portugali Isabeli poeg. 1440. aastal laulatati seitsmeaastane Charles endast viis aastat vanema Catherine'iga, kes oli Prantsuse kuninga (1429–1461) Charles VII tütar. Neil ei sündinud lapsi, Catherine suri 1446. aastal 18-aastaselt.
1454. aastal abiellus Charles teist korda. Vastavalt 1435. aastal Arras's sõlmitud lepingule pidi ta abielluma Prantsuse printsessiga. Philippe Hea valis talle välja Bourboni hertsogi Charles I ja oma õe Agnese tütre Isabella, kes oli ka Prantsuse kuninga (1429–1461) Charles VII kauge sugulane. Isabella ja Charlesi tütar Marie jäigi Charlesi ainsaks lapseks ja pärijaks. Isabella suri 1465. aastal. Samal aastal andis Philippe Hea nõrgeneva tervise tõttu valitsusohjad oma pojale üle. pisi|vasakul|Valois-Burgundia dünastia valdused Charles Südi valitsemise ajal, 1465–1477 Kuna Charlesil oli ainult tütar, pidi ta uuesti abielluma, et sünniks poeg (pärija). Talle pakuti naiseks Prantsusmaa kuninga (1461–1483) Louis XI tütar Anne (1461−1522), kuid Charlesi ei sidunud enam Arras's sõlmitud leping ning ta valis naiseks oma sugulase, Yorki hertsogi Richardi tütre Margareti (kelle vennad olid tulevased Inglismaa kuningad Edward IV ja Richard III). Abielu sõlmiti 1468. aastal, kuid see jäi lastetuks. Margaret hoolitses kasutütre Marie eest ning pärast Marie surma ka tolle kahe väikese lapse eest.
Christopher Chataway
Chataway ja Chris Brasher aitasid tempot tehes kaasmaalasel Roger Bannisteril viia 6. mail 1954 miilijooksu maailmarekordi alla nelja minuti piiri. See õnnestus neil ja Roger Bannisterist sai esimene inimene, kes läbis ühe miili vähem kui nelja minutiga, täpsemalt ajaga 3.59,04.
Levon Ananjan
pisi|Levon Ananjan [[2010 Jerevanis]] Levon Ananjan (armeenia keeles Լեւոն Անանյան; 13. oktoober 1946 Tavuši maakond – 2. september 2013 Jerevan) oli armeenia ajakirjanik ja tõlkija.
Charles Südi
Gelderni hertsogkonna valitsejate vahelise võimuvõitluse ajal püüdis Charles aastal 1471 hertsog Adolfi kinni ja vangistas ta ning pani Arnoldi Gelderni hertsogkonna troonile. Charles ostis tagasipöördumise (s.o pärimisõiguse troonile) hertsog Arnoldilt, kes linnade soovi ja maa seaduste vastaselt lubas oma hertsogkonna Charlesile 300 000 Reini floriini eest. Tehing sõlmiti aastatel 1472–1473 ja pärast Arnoldi surma aastal 1473 lisas hertsog Charles Gelderni oma Valois "Madalmaade" osale.
Christopher Chataway
Aastail 1959–1966 ja 1969–1974 oli ta Suurbritannia parlamendi liige.
Levon Ananjan
Levon Ananjan lõpetas Jerevani Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna. Elu jooksul jõudis ta töötada mitmes üleriigilises ajakirjas. Umbes 25 aastat töötas ta väljaandes Garoun. 1990–2001 oli ta Garouni peatoimetaja.
Charles Südi
Burgundia sõjad
Burgundia sõjad puhkesid aastal 1474 ning järgnevatel aastatel võideti Burgundia hertsogit Charles Südit kolm korda lahinguväljal ja tapeti Nancy lahingus aastal 1477.
Bailleul-aux-Cornailles
Bailleul-aux-Cornailles on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Levon Ananjan
1989 sai ta Armeenia Kirjanike Liidu liikmeks ja 2001 valiti ta kirjanike liidu presidendiks.
Charles Südi
Valduste jagunemine
Kuna Charles Südi suri 1477. aastal Nancy lahingus, ilma poegadeta, kuulutas Prantsusmaa Louis XI hertsogkonna lõppenuks ja neelas territooriumi Prantsuse krooni alla. Charles Südi tütar Marie kasutas tiitlit Burgundia hertsoginna ja tema pärijad kutsusid end Burgundia hertsogiteks, keeldudes nõustumast hertsogkonna kaotusega.
Bailleul-aux-Cornailles
Küla asub 28 km Arrasist kirdes, teede N39 ja D83 ristumiskoha ümbruses.
Levon Ananjan
Jerevani Riiklikus Ülikoolis õpetas ta ajakirjandusteaduskonnas ja oli 1974. aastast Armeenia Ajakirjanike Liidu liige. Ta artikleid sotsiaalsetel ja poliitilistel teemadel avaldati riiklikus pressis.
Charles Südi
Valduste jagunemine
Saksa-Rooma riigi territooriumil asunud Madalmaad ja Franche-Comte'i vabakrahvkond jäid aga Mariele, kes isa surma ajal oli 19-aastane ja vallaline. Habsburgide keiser Friedrich III kindlustas Marie võõrasema Margareti abiga abielu oma pojale, tulevasele keisrile Maximilian I-le. 16. augustil 1477 nad abiellusidki ning Habsburgid said kontrolli Burgundia pärandi jäänuste üle (Burgundia Madalmaad). (1482–1581)
Bailleul-aux-Cornailles
Vaatamisväärsused
pisi|tühi|Bailleul-aux-Cornaillesi kirik
Levon Ananjan
Ta tõlkis armeenia keelde vene ja inglise keelest. Näiteks tõlkis ta 1986. aastal armeenia keelde Ray Bradbury teose "451⁰ Fahrenheiti".
Sirje Karis
pisi|Sirje Karis 2022. aastal Sirje Karis (neiuna Sirje Jädal; sündinud 9. augustil 1956 Pärnus) on eesti museoloog, alates 11. oktoobrist 2021 Vabariigi Presidendi abikaasa.
Ta on lõpetanud 1974. aastal Tartu 2. Keskkooli ja 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena ning õppinud aastatel 2002–2010 Tartu Ülikooli kultuurikorralduse magistriõppes.
Sirje Karis on töötanud aastatel 1974–1981 Tartu ülikooli raamatukogu filosoofiaraamatukogu koguhoidjana, 1981–2000 Tartu ülikooli ajaloo muuseumi teaduri, peavarahoidja, restaureerimisosakonna juhataja ja museoloogina. Seejärel töötas Sirje Karis aastatel 2000–2001 Tartu Linnamuuseumi arendusdirektorina ja aastatel 2002–2005 direktorina.
Aastatel 2006–2018 oli Sirje Karis Eesti Ajaloomuuseumi direktor. Sellel ajal renoveeriti muuseumi Suurgildi hoone ja Maarjamäe hoonete kompleks ning loodi uued püsiekspositsioonid, samuti ehitati uus hoone Eesti filmimuuseumile, kus tutvustatakse filmitegemise protsessi ja eesti kino ajalugu. Eesti Ajaloomuuseumi Suurgildi hoone sai 2014. aastal esimesena Eestis Euroopa kultuuripärandi märgise, mille eesmärgiks on tõsta esile Euroopa ühtsust, arengut ja ühiseid väärtusi rõhutavaid paiku. Eesti Ajaloomuuseumi puhul tõstis rahvusvahelistest sõltumatutest ekspertidest koosnev žürii esile muuseumi professionaalset meeskonda ning selget arusaama sellest, kuidas jõuda üha laiema publikuni.
Alates 2018. aastast oli Sirje Karis Tartu Linnaajaloo Muuseumide direktor. 8. juunil 2022 teatas ta, et lahkub ametist 30. juunil 2022, kuna Tartu linnavalitsus ei andnud raha linnamuuseumi püsiekspositsiooni uuendamiseks 2024. aastast ning see ekspositsiooniuuendus oli olnud Karise peamine lubadus ja eesmärk ametisse kandideerimisest alates.
Juunis 2022 valiti Karis Tartu Ülikooli Sihtasutuse patrooniks.
Ta on Eesti Muuseumiühingu ja Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu (International Council of Museums, ICOM) Eesti rahvuskomitee liige. Sirje Karis on toimetanud juhendeid "Kogude hoolduse taseme hindamine" (2008) ja "Kostüümide ja tekstiilide hooldusjuhend muuseumidele" (2007) ning osalenud "21. sajandi Eesti muuseumid. Arengu põhisuunad 2006–2015" koostamise töögrupis.
Sirje Karis on Tartu Ülikooli rahvusmõtte auhinna komisjoni liige ja SA Tartu Kultuurkapital nõukogu liige, Viljandi Muuseumi nõukogu liige, Eesti Rahva Muuseumi nõukoja juht ning osaleb rahvuskaaslaste programmi arhiiviprojektide komisjoni töös.
Ta on olnud Reformatsioon 500, EELK 100 ja Eesti Vabariik 100 töögrupi liige, Eesti muuseumide aastaauhindade (Muuseumiroti auhinna) komisjoni liige, Eesti Rahva Muuseumi nõukoja liige, Tallinna Tehnikaülikooli muuseumi nõukogu liige, Eesti Tuletõrjemuuseumi nõukogu liige, Tallinna Ülikooli ajaloo instituudi nõukogu liige, Tartu Ülikooli Muuseumide nõukogu liige, Kultuuriministeeriumi juures asuva Muuseuminõukogu liige, Tartu Linnaraamatukogu nõukogu liige ja Tartu Ülikooli kunstimuuseumi nõukogu liige.
Isiklikku
Sirje ja Alar Karise peres on üles kasvanud kolm last, sh endine saalihokimängija Martin Karis.
Kahveltõstuk
pisi Kahveltõstuk (lühendatult tõstuk) on sõiduk, mida kasutatakse objektide tõstmiseks ja teisaldamiseks lühikeste vahemaade taha.
Kahveltõstuki tehniline väljatöötamine ja arendus leidis aset 20. sajandi alguses mitmes ettevõttes, sealhulgas jõuülekandeid tootva ettevõtte Clark Material Handling Company ja vintse tootva ettevõtte Yale & Towne Manufacturing poolt. . Pärast II maailmasõda levis kahveltõstukite kasutamine üle maailma ning need on saanud asendamatuks osaks tootmises ja ladustamises. 2013. aastal müüsid maailma 20 suurimat tõstukitootjat seadmeid 30,4 miljardi USA dollari eest (944 405 müüdud masinat).
Ajalugu
pisi|II maailmasõja ajal kasutatud tõstuk
Tehniline areng, mis pani aluse tänapäevase kahveltõstuki loomisele, leidis aset 19. sajandi keskpaigast kuni 20. sajandi alguseni. Tänapäevaste tõstukite eelkäijateks võib pidada käsivintse, mida kasutati suurte raskuste tõstmiseks. 1906. aastal võttis USA ettevõte Pennsylvania Railroad kasutusele akutoitega platvormid, mida kasutati pagasiveoks nende Altoonas asuvas rongijaamas. Esimene maailmasõda tõi kaasa uued veoste käitlemise tehnoloogiad Suurbritannias, mille eestvedajaks oli ettevõte Ransomes, Sims & Jefferies, mis asus Ipswichis. Seda kannustas sõja põhjustatud tööjõupuudus. Aastal 1917 alustas USA ettevõte Clark Material Handling Company jõuallikatega vedukite ja tõstukite kasutuselevõttu oma tehastes. Tõstukiturule sisenesid järgmisena aastal 1919 Towmotor Company, ja Yale & Towne Manufacturing aastal 1920. Kahveltõstukite arendamine ja kasutus jätkus järgnevate aastakümnete jooksul. Hüdroajamite areng ning esimeste elektritõstukite väljatöötamine koos standardiseeritud aluste kasutuselevõtuga 1930. aastate lõpus aitas suurendada kahveltõstukite kasutuse levikut.
Teise maailmasõja algus kiirendas tõstukite kasutuselevõttu toodangu suurendamiseks. Pärast sõda tegeleti efektiivsemate ladustamismeetodite väljatöötamise ja rakendusega. See tekitas vajaduse manööverdamisvõimelisemate ja suurema tõstekõrgusega kahveltõstukite järele. 1954. aastal tõi Briti ettevõte Lansing Bagnall (nüüd kuulub KION Groupi juurde) turule esimese akutoitega elektritõstuki. Tänu sellele sai võimalikuks riiulite kõrguse suurendamine ja nende vahemaa vähendamine, mis võimaldas laoruumi efektiivsemalt ära kasutada. Aastatel 1950–1960 muutis oluliseks seadme kasutamisohutus, kuna tõstekõrgused ja kogused järjest suurenesid. Ohutusvarustus nagu koormatoed ja tugevdatud juhikabiinid said osaks kahveltõstukite standardvarustusest. 1955. aastal hakkasid insenerid tõsiselt tegelema tõstukite ohutu kasutamise probleemiga. Tootjad hakkasid pakkuma koormatagasid, mis on mõeldud iga koorma paigal hoidmiseks, kui tõstuk manööverdab erinevatel vahemaadel. Ka kaamerakabiinide arvu kasv hakkas heidutama vigastusi. 1980. aastatest suurenes tõstukite disainis rõhk ergonoomilisele disainile, mis suurendas kasutusmugavust, vähendas vigastusi ja kasvatas tootlikkust. 1990. aastatest pöörati tähelepanu kahveltõstukite heitgaasidele, mis kulmineerus heitgaasistandardite kehtestamisega tõstukitootjatele mitmetes riikides. Vahelduvvoolul töötavate tõstukite ja kütuseelement-tehnoloogia on ühed uuemad suunad tõstukite arenduses.
Üldised kasutuspõhimõtted
pisi|Tõstukikabiin ja selle juhtseadmed
Kahveltõstukitele on väljastatud lubatud tõstekoormus ja koormuse massikeskme asukoha piirväärtused. See informatsioon paikneb enamasti tootja paigaldatud andmeplaadil ning seal sätestatud parameetrite ületamine on keelatud. Paljude riikide õigusaktide järgi on tõstuki nimeplaadi eemaldamine või muutmine tootja loata kuritegu.
Kahveltõstukid on ladude ja jaotuskeskuste oluline osa. On tähtis, et need struktuurid oleksid disainitud tõstukite efektiivse ja ohutu liikumise võimaldamiseks. Drive-In/Drive-Thru tüüpi ladustamise korral peab kahveltõstuk liikuma ladustamispositsioonis, mis on mitu standardaluse mõõtu sügav, et asetada või tõsta koormat. Sageli aitavad tõstukeid sellistel keerulistel manöövritel juhtsiinid. Need manöövrid nõuavad hästi väljaõpetatud juhte. Kuna iga alusega seotud operatsioon eeldab ladustusstruktuuri sisenemist, on õnnetused sellise ladustamisstruktuuri puhul sagedasemad.
Tõstukite juhtimisvõimalused
Kahveltõstukeid on saada paljudes eri konfiguratsioonides ja tõstevõimevahemikes. Tüüpilises laos kasutatakse 1–5-tonnise tõstevõimega tõstukeid. Suuremaid masinaid, millel on kuni 50-tonnine tõstevõime, kasutatakse suuremate laadungite käitlemiseks, näiteks täidetud merekonteinereid.
Lisaks kahvli kõrguse muutmisele saab juht muuta tõstuki masti kaldenurka, et kompenseerida laadungi raskusjõu poolt kahvlile avaldatud paindemomendi mõju ning vähendada laadungi mahalibisemise ohtu. Lisaks annab kallutusnurk piiratud võime töötada ebatasasel pinnal. Paljud tõstukijuhid käivad oma oskusi võrdlemas iga-aastastel tõstukivõistlustel, kus lahendatakse eri keerukuse ja ajapiiranguga juhtimisülesandeid.
Tüüpdisainid
pisi|Veoautol põhinev kahveltõstuk
Järgnev on nimekiri levinud kahveltõstukitüüpidest: See on mõeldud koormate (kaubaaluste) siirdamiseks lühidistantsidel (10–30 m). Sageli veetakse seda tõstukit kaasas jaotusauto furgoonis, siirdamaks kaubaaluseid autole ja autolt maha. Mugav ja ratsionaalne kasutada käsikahveltõstukit nendes kohtades, kus aluseid pole vaja tõsta riiulitele või virna ning aluste siirdamisi on vaja teha suhteliselt vähe. Sobib hästi koormate laadimiseks treileritele, konteineritesse, jaotusauto furgoonidesse ja nendelt maha. Sobib hästi manööverdamiseks kitsastes kohtades. Ohutuse mõttes on soovitav soetada külgtugedega tõstuki mudel, kuna järsul pöördel on oht, et juht paiskub tsentrifugaaljõu (keskpunktist lähtuva) toimel seisuplatvormilt maha. Enamik firmasid toodab ka varianti, mis muudab kliirensit (põhja kõrgust põrandast) keskmiselt 10–15 cm. See on hädavajalik kohtades, kus laadimissilda ja treileri põhjapinda ei ole võimalik viia sujuvalt ühte tasapinda ja on oht, et tõstuk jääb "põhja peale kandma". Toodetakse tõstejõuga 1,6–3,0 t. Liikumiskiiruseks on keskmiselt 6–8 km/h, kiirematel isegi kuni 12 km/h. Lükandmastiga tõstukite eeliseks on suur kasutamise universaalsus (mitmekülgsus). Kuna tõstuki mast liigub horisontaal-tasandis edasi-tagasi koos kaubaalusega, on selle tõstukiga võimalik paigutada kaubaaluseid kõrgematele riiulikorrustele distantsilt (kaugemalt), tugiratastega esimese korruse hoiukohale sõitmata. Alust on võimalik kallutada nii masti kui ka kahvlite abil. Kui mast on koos kaubaga eesmises asendis, toimib tõstuk vastukaalu põhimõttel, kui aga tagumises asendis, toimib see tugiratta põhimõttel. Kuna tugiratastega aluse vahedesse ei sõideta, vajab tõstuk töötamiseks laia vahekoridori (2,6–2,9 m). Enamik tõstukitest on varustatud ka külgnihutamisseadmega, mis võimaldab kaubaaluse paigutamisel riiulikohale parandada/täpsustada aluse asendit külgsuunas. Lükandmastiga tõstukeid toodetakse enamasti tõstejõuga 1,2–3,2 t. Veomootorite võimsused on tavaliselt vahemikus 4,0–6,0 kW, kiirete tõstete võimaldamiseks on hüdraulika pumba mootorite võimsused vahemikus 10,0–11,5 kW. Tavaliselt on liikumiskiirus kuni 12 km/h, kiirematel kuni 16 km/h.
Maksumus
Uue tõstuki hind võib alata 15 000 eurost või ületada isegi 150 000 eurot, sõltudes konkreetse tõstuki näitajatest ja omadustest. Levinumad tõstukid töötavad bensiiniga ning on tõstevõimega 2,0–2,5 tonnini. Nende hind on keskeltläbi 20 000 USA dollarit. Lisaks soetushinnale on tõstukite puhul oluline võtta arvesse ka nende ülalpidamiskulusid.
Nüüdisaegsed tõstukid ja nende lisaseadmed
pisi|150px| Konteinertõstuk Haikou Xiuyingi sadamas (Hainan, Hiina RV) Lisaks vastukaaluga kahveltõstukitele on saada mitmeid erilahendusi, näiteks:
Konveiereid kasutatakse ladudes materjalide siirdamiseks kindlaksmääratud punktide vahel ning kaupade ja saadetiste sorteerimiseks. Konveiersüsteemid on laialt levinud suure käibesagedusega peenkaubaladudes, postitöötlemiskeskustes ja väikepakisaadetiste sorteerimisterminalides. Konveiersüsteeme iseloomustab: 1) suur tootlikkus vähese personali ja väikese energiakuluga; 2) võimalus kasutada neid ainult kindlate punktide (töökohtade) vahel laos; 3) võimalus kasutada neid pidevalt või hoida töös katkendlikult vastavalt vajadusele; 4) võimaldab kasutada täiuslikku kaupade (saadetiste) liikumise kontrolli.
Konveiersüsteemid on viimastel aastatel hakanud suhteliselt laialt levima nii konventsionaalsetes ladudes kui ka poolautomaat- ja täisautomatiseeritud ladudes. Seoses kooditehnika laialdase kasutuselevõtuga kasutatakse üha enam erinevaid konveiersüsteeme sorteerimisliinidena saadetiste identifitseerimistunnuse põhisel sorteerimisel.
Vastukaalutõstuki osad
Tüüpiline vastukaaluga kahveltõstuk koosneb järgmistest osadest:
Lisaseadmed
Järgnevalt on toodud näiteid kahveltõstukite lisaseadmetest:
pisi|püsti|Tõstuki mast ja kahvel (hüdraulilised)
Igasuguste lisade mass vähendab tõstuki võimalikku kasulikku koormat.
Standardid
Kahveltõstukitega töötamise ohutus on reguleeritud paljude rahvusvaheliste ja riigisiseste standarditega. Üks levinumaid neist on ANSI B56.
Eesti Vabariigis on üheks reguleerivaks standardiks EVS-EN 15000.
Ohutusvahendid
Tänapäeval on turul saada paljusid süsteeme ja lahendusi, mis aitavad vähendada tõstukijuhtimisega seotud ohte.
Ultrahelisensorid
Ultrahelisensorid on lähedussensorid, mis hindavad objekti kaugust aja järgi, mis kulus ultrahelisignaali tagasipõrkeks. See sensor ei erista inimesi ja objekte ning tuvastab mis tahes takistuse. Enamasti kasutatakse seda tüüpi sensorit vaid tagurdamise lihtsustamiseks.
Raadiosüsteemid
Tegu on lahendustega, mis teavitavad tõstukijuhte lähedal asuvatest inimestest. Jalakäijad peavad kandma raadiomajakaid, mis tõstuki lähedusse sattumisel ning tuvastamisel väljastavad signaali, teavitades juhti võimalikust õnnetusohust. Tuvastus toimub igas suunas ning võimaldab ka teiste laos olevate objektide märkimist. Näide turul olevast süsteemist:
Tootjate ülemaailmne edetabel
Igal aastal koostab ajakiri Modern Materials ülemaailmse tõstukitootjate edetabeli, kus järjestab 20 müüjat (müügimaht on USA dollarites). Aruande kokkuvõte on toodud järgmises tabelis.
Lihula maastikukaitseala
Lihula maastikukaitseala on kaitseala Pärnumaa maakonnas Lääneranna vallas Seira, Hälvati, Parivere, Sookatse, Oidrema, Tarva, Karinõmme ja Tõitse külas. Kaitseala läbivad või sellel asuvad järgmised veekogud: Rootsi jõgi, Sokukraav, Penijõgi, Riisa oja, Riisa kraav. Kaitseala on arvatud ka Natura-alade Tuhu-Kesu linnuala ja Lihula loodusala koosseisu. Kaitseala pindala on 6653,9 ha.
Lihula maastikukaitseala võeti kaitse alla Lihula soostiku ja sealsete kaitsealuste liikide elupaikade kaitseks aastal 1998. Alal on oluline roll lindude rändepeatuspaigana ja pesitsusalana (kaljukotkas on Lihula rabas pesitsenud juba üle 100 aasta). Kaitsealustest taimeliikidest kasvab Lihula rabas massiliselt porssa.
Kaitseala eesmärgid
Lihula maastikukaitseala eesmärk on:
Dieter Wemhöner
Dieter Wemhöner (sündinud 18. augustil 1930 Berliinis) on Saksamaa ühendvõistkonna ja Lääne-Saksamaa endine poksija.
Lihula maastikukaitseala
Kaitseala vööndid
Lihula maastikukaitseala keskkonnaregistri kood on KLO1000200.
Dieter Wemhöner
Wemhöner oli kolmekordne Lääne-Saksamaa meister II keskkaalus (kuni 75 kg) aastatel 1952–19544.
Wemhöner osales Saksamaa ühendvõistkonna eest võisteldes II keskkaalus (kuni 75 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Boris Nikolovile (Bulgaaria) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Víctor Zalazarile (Argentina) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Wemhöner võitis Lääne-Saksamaa eest võisteldes II keskkaalus (kuni 75 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. Ta sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 12. Euroopa meistrivõistlustel (Praha, 1957), pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Gennadi Šatkovile (NSV Liit) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Wemhöner poksis märtsist 1957 kuni detsembrini 1961 elukutselisena ning pidas kokku 43 kohtumist. Ta võitis neist 36 (neist 8 nokaudiga), kaotas 4 (neist 1 nokaudiga) ja viigistas 3 kohtumist.
Hatiku järved
Hatiku järved on kahest järvest koosnev järvestik Põlva maakonnas Põlva vallas Aarna külas Kähri–Koorvere tee ääres. Järved on eraldatud kitsa soise maaribaga. Järvestik kuulub Ida-Eesti vesikonna Peipsi alamvesikonda.
Põhjapoolsema, Hatiku Tagajärve pindala on 1,8 ha ja kaldajoone pikkus 510 m. Lõunapoolsema, Hatiku Edejärve pindala on 1,6 ha ja kaldajoone pikkus samuti 510 m.
Vabadussõjas langenud Soome vabatahtlike monument
pisi|Vabadussõjas langenud soome vabatahtlike monument (juuli 2019) pisi|Eesti Vabadussõjas langenud soome vabatahtlike monument (pärast risti parandamist juulis 2019) pisi|Vabadussõjas langenud soome vabatahtlike monument tagant pildistatuna (juuli 2019) Vabadussõjas langenud Soome vabatahtlike ausammas (soome keeles Vironkävijäin muistomerkki) on mälestusmärk, mis avati 27. mail 1923 Helsingis, et mälestada Eesti Vabadussõjas langenud soomlasi. Ausamba kujur on Into Saxelin ja arhitekt Johan Sigfrid Sirén.
Ausammas asub Vanas kirikupargis (soome keeles Vanha kirkkopuisto) Eesti Vabadussõja vabatahtlike ühishaual, kuhu maeti 1919. aasta veebruaris ja märtsis 31 Eestis langenud soomlast.
Esimesed neli vabadussõdurit maeti Helsingi Hietaniemi kalmistule, kus asub 1921. aastal rajatud teine mälestusmärk.
Lülihallik
Lülihallik (Leptomitus) on munasseenete hõimkonda kuuluvate magevee-eluliste organismide perekond.
Helbe Nutt
Helbe Nutt (aastani 1966 Helbe Kolk; 28. märts 1940 Kooraste vald, Võrumaa – 26. november 1992 Tartu) oli eesti arstiteadlane, immunoloog.
Elulugu
Helbe Nutt oli talupidaja-vallavanema tütar, Aili Kogermani õde.
1957. aastal lõpetas Nutt Tallinna Meditsiinikooli, 1968 TÜ arstiteaduskonna, meditsiinikandidaat (1981, TÜ), väitekiri "Значение гуморальных и клеточных иммунологических реакций при острой и хронической фазах панкреатита".
Nutt oli 1968–90 ÜMPI vanemlaborant, nooremteadur ja teadur, aastast 1991 vanemteadur.
Trammiliiklus Daugavpilsis
thumb|Tramm RVR-6M2 liinil nr 1 pisi|Nr 1 liini RVR-6 Daugavpilsi kesklinnas thumb|left|Uus trammidepoo Läti suuruselt teises linnas Daugavpilsis on kolm trammiliini. Trammiteede kogupikkus on ligikaudu 27 kilomeetrit. Trammiliine teenindab kaks depood. Liinidel on 69 peatust ja liine teenindab 39 vagunit. Rööpmelaius on 1524 mm.
Kuni 21. jaanuarini 2014 teenindas liine a/s "Tramvaju uzņēmums", seejärel ühines ettevõte Daugava bussiliiklust korraldanud ettevõttega a/s "Daugavpils Autobusu parks". Pärast ühinemist on trammiliiklust korraldavaks ettevõtteks a/s "Daugavpils Satiksme".
Daugavpilsi trammide eripäraks on trollibussidele omased vooluvõtturid.
Aastal 2012 kasutas Daugavpilsis trammi 7 112 000 reisijat.
Ajalugu
Kuigi trammiliini avamist kavandati Daugavpilsis juba XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses, algasid ehitustööd 11. juunil 1946. Esimene trammiliin avati linnas sama aasta 5. novembril 1946 ja see ühendades nahavabrikut raudteejaamaga. Esialgne liinipikkus oli 5,7 kilomeetrit ja seda teenindasid 10 aastal 1901 ehitatud "Fenikss" tüüpi vagunit.
Aastate jooksul on Daugavpilsi trammiliinide võrk oluliselt laienenud. Aastal 1947 lisandus 2,8 kilomeetri pikkune lõik 18. novembra ielalt Vecā Forštate piirini, kuhu hakati rajama leivatehast. Aastal 1949 rajati Daugavpilsi kindlusesse viiv lõik, kuna eelmisel aastal oli kindlusemüüride vahel avatud sõjaväeline õppeasutus.
Aastal 1960 rajati liin Jaunie Stropi linnaossa. 16. novembril 1962 avati Ķīmija linnaossa viiv trammiliin. Järgmisel aastakümnel muudeti raudteejaama ja Ķīmija vaheline trammiliin kaherealiseks.
Aastani 1987 oli Daugavpilsis neli trammiliini, seejärel kaks neist liideti linna pikimaks trammiliiniks (liin nr 3).
Aastail 2009-2011 rekonstrueeriti Jaunbūve ja Jaunā Forštate vahelist raudteed. Rekonstruktsioonitööde käigus rajati raudteele läbipääs trammiliini nr 2 pikendamiseks.
Depood
Daugavpilsis on kaks trammidepood. Esimene neist asub trammiliinide 1 ja 2 lõpp-peatuses Butļerova iela. Seal seisvad trammivagunid, samuti ka teenindusvagunid ja eriotstarbelised lumekoristuseks mõeldud trammid, lisaks tehakse seal remonttöid. Vana depoo asub 18. novembra ielal, seal tehakse suuremaid remonttöid; ka kasutatakse seda trammivagunite värvimiseks.
Trammiliinid
Tänapäeval on Daugavpilsi linnas kolm trammiliini. Vanim, liin nr 1 avati aastal 1946, seda pikendati aastal 1962. Liin ühendab Butļerova iela ja Stacija peatuseid. Liini pikkus oli algselt 4,6 kilomeetrit. Praegu on selle pikkuseks 6,8 kilomeetrit ja sellel on 19 peatust. Sõiduaeg on 28 minutit. Liin on Daugavpilsi trammiliinidest ainsana tervel marsruudil kaherealine.
Liin nr 2 avati aastal 1947. See ühendab Butļerova iela ja Forštadte peatuseid. Liini pikkus on 5,7 kilomeetrit ja sellel on 17 peatust. Sõiduaeg on 23 minutit. Liini kavatsetakse pikendada Jaunā Forštate linnaossa.
Trammipark
Esimesed trammid olid firma "Fenikss" toodang aastast 1901. Kokku oli selliseid tramme Daugavpilsi tänavatel 13; tänapäeval need enam kasutusel ei ole.
Kasutuselt kõrvaldatud mudelid on veel Ust-Katavski Vagunitehase mudelid KTP-2 (linnas oli üks selline vagun), KTM-2(vaguneid oli 4) ja KTM-5M (vaguneid oli 3). Kõik need kõrvaldati liiklusest XX sajandi seitsmekümnendatel aastatel.
Aastal 1975 võeti kasutusele Riia Vagunitehases toodetud trammid (mudel RVR-6M2); need lisandusid aastani 1988. Seda mudelit hangiti kokku 64 vagunit, tänapäeval on neist kasutusel 10. Need trammid teenindavad liine 1 ja 2.
Korduvalt on hangitud firmas ČKD Tatra toodetud tramme T3D. Need on kasutusel aastast 2002, neid on hangitud 12 vagunit ja kümme vagunit on kasutusel ka tänapäeval. Need trammid teenindavad liini 1.
Aastal 1994 hangiti samast tehasest üks vagun mudelist KTM-8. Aastal 2014 hangiti sealt 8 vagunit mudelist KTM-23 ja neli vagunit mudelist KTM-31.
Aastal 2014 osteti samast vabrikust tramme 71-623 ja 71-621.
Koidu tänav (Rakvere)
Koidu tänav on tänav Rakvere linna loodeosas, Moonaküla linnaosas.
Tänav saab alguse Näituse tänavalt. Suundudes lääne suunas, lõpeb tänav tupikuga Pärnu–Rakvere–Sõmeru maantee viadukti juures. Tänava pikkus on 528 meetrit ja ta on paralleelne Tallinna–Narva raudteega, mis asub 110–120 meetrit lõuna pool. Tänav ristub Kiire tänava, Koidu põik tänava, Tähe tänava, Eha tänava, Looduse tänava, Lääne tänava ja Pilve tänavaga.
Tänava ääres paiknevad peamiselt katusekorrusega ühepereelamud, mis on ehitatud 20. sajandi jooksul, põhiliselt selle teises pooles.
Pruun limaloorik
Pruun limaloorik (Limacella delicata, varem ka jahu-limaloorik Limacella glioderma) on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Vilno leping (1561)
Vilno leping (ajalookirjanduses ka Vilno pakt, Vilniuse leping (pakt)) oli 28. novembril 1561 (ukj) Liivi sõja ajal Vilniuses Liivimaa konföderatsiooni ja Rzeczpospolita vahel sõlmitud leping.
Pruun limaloorik
Seent on leitud ka Eestist. Seen on söödav.
Vilno leping (1561)
Vastavalt lepingule loodi Liivi ordu maa-ala ühe osa põhjal ilmalik Kuramaa hertsogiriik ja teine osa (Väina jõest põhja pool asetsev Üleväina-Liivimaa ehk Inflanty) läks Rzeczpospolita valdusse.
Marie von Ebner-Eschenbach
Marie von Ebner-Eschenbach sündis parun Franz Dubský perekonnas. 1848. aastal abiellus ta sõjaväeinseneri ja leiutaja Moritz von Ebner-Eschenbachiga, kes suhtus toetavalt oma abikaasa kirjanduslikesse ambitsioonidesse. Nende abielu jäi lastetuks, Moritz von Ebner-Eschenbach suri 1898. aastal.
Alates 1856. aastast elas ta põhiliselt Viinis. Marie von Ebner-Eschenbach alustas kirjanduslikku tegevust näitekirjanikuna, kuid tema näidendid "Maria Stuart in Schottland" ("Maria Stuart Šotimaal", 1860), "Marie Roland", (1867), "Doctor Ritter" (1872) ja "Männertreue" ("Meeste truudus", 1874) ei saavutanud suuremat edu.
Edu aga saavutas 1875. aastal ilmunud realistlik jutukogu "Erzählungen" ("Jutustused"). 1883. aastal ilmus jutukogu "Dorf- und Schlossgeschichten" ("Küla- ja lossijutud"). Üheks tema põhiteoseks peetakse psühholoogilist romaani "Das Gemeindekind" ("Kogukonna laps", 1887).
1900. aastal valiti ta esimese naisena Viini Ülikooli audoktoriks.
Marie von Ebner-Eschenbach kirjutas ka aforisme. Eesti keeles on 2007. aastal ilmunud tema aforismide valikkogu "Aforism on pika mõtteahela viimane lüli". Eesti keeles on 1936. aastal ilmunud ka Marie von Ebner-Eschenbachi lastejutt "Krambambuli".
Dümmer
thumb|Päikeseloojangul
Dümmer või ametlikult Dümmer See on suur järv Alam-Saksimaa lõunaosas (Saksamaal). Selle pindala on 13,5 km², suurim sügavus on 1,5 m ja keskmine sügavus on 1 m. Järve kõrgus merepinnast on 37 m.
Dümmer on populaarne veespordikeskus, kuid ka oluline veelindude biotoop ja paikneb vööndis, mida eriti sageli külastavad rändlinnud. Suur osa selle kaldast on looduskaitseala.
Paiknemine
thumb|left|Vaade Dümmerile Mordkuhlenbergilt idas üle Dammer Berge
Dümmer paikneb 1,2 km² suurusel Dümmeri liivikul. 2,5 km läänes hakkab kerkima Dammer Berge, mis lõpuks jõuab kõrguseni 145 m. Järve ümber on sood (Niedermoore) ja rabad (Hochmoore). Järv asub Dümmeri looduspargis, mille pindala on veidi alla 500 km² ning kus Dammer Berge ja Stemweder Berg moodustavad maastiku kesksed elemendid.
Järve avavesi kuulub täielikult Diepholzi kreisi, kuid selle läänerannikul ulatub Vechta kreis kuni tammiotsani. Dümmerlohauseni juures ulatub kreisi piir mõne meetrini kaldajoonest. Hunte jõe suudmest edelas ulatub Osnabrücki kreisi territooriumi tipp poole kilomeetrini järvest. Kuigi Diepholzi kreis kuulus Hannoveri kuurvürstkonda 1585. aastast (Diepholzi krahvkond) ja 1582. aastast (Hoya krahvkond), kuulus Vechta kreisi territoorium sajandeid Münsteri piiskopkonda ja sai Oldenburgi osaks alles 1803. aastal pärast Saksamaa mediatisatsiooni. Seega loetakse seda Oldenburger Münsterlandi osaks.
Iseloomustus
thumb|Dümmeri järv thumb|Dümmeri järv
Dümmer on Steinhuder Meeri järel suuruselt teine järv Alam-Saksimaal. Oma 13,5 km² veepeegli pinnaga – pindala ringvalli sees, sealhulgas mudavöönd, on 16 km² – ja maksimaalse veesügavusega vaid 1,5 m on see hea ujumiseks ja veespordiks. Madal järv oma tasaste randadega lääne- ja idakaldal on põhjast lõunasse kuni 5 km pikk ja läänest itta kuni 3,4 km lai.
Järve läbib Hunte jõgi, mis lahkub järvest mitme haruna, millest suurim ei ole Hunte, vaid Lohne. Teised harud on Grawiede ning tehislikud Wätering, Dorflohne, Schoddenlohne ja Ompteda kanal. Vaid 13 km järvest põhjas ja 3 km Diepholzist põhjas kõik Hunte harud taasühinevad.
Kalarikkas järves, mis on ka lindude pesitsus- ja puhkepaigaks, on mitmesugust taimestikku ja loomastikku, mistõttu on järve lääne- ja lõunakallas kaitse alla võetud. Kuigi järv on keskmiselt vaid umbes meeter sügav, kindlustavad väga rikkalikud allikad ja Hunte ise selle, et veetase on suhteliselt ühtlane. Varem põhjustasid need lätted koos tavaliste tugevate vihmasadudega üleujutusi, nii et 1940. aastatel algasid tööd kaitsevallide ehitamiseks järve ümber. Aastatel 1941–1945 kasutati selleks suuresti võõrast sunnitööd. Maaparandus ja iga-aastaste üleujutuste kadumine tõid kaasa vetikate vohamise järves ja seetõttu enamiku organismide hapnikupuuduse. Madal veetase oli tingitud raskest mudastumisest, mis oli ka järve vallitamise tulemus. Mitme luku abil oli võimalik kõrgvee taset kunstlikult kontrollida ilma loodust eriti häirimata. Sellest hoolimata kannatab Dümmer intensiivse põllumajanduse põhjustatud toitainete rohkuse all.
Dümmeri kallastelt on leitud neoliitikumi asustuse jälgi.
Bailleul-lès-Pernes
Bailleul-lès-Pernes on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Küla asub 40 km Arrasist loodes, tee D90 ääres.
pisi|tühi|
Maoliha
Maoliha (inglise snake meat) on koondnimetus rohkem või vähem töödeldud, inimestele söögikõlbulike madude kui tooraine ning sellest valmistatud lihatoitude kohta.
Bailleul-lès-Pernes
Vaatamisväärsused
pisi|tühi|Bailleul-lès-Pernes
Jako
pisi|Ettevõtte logo Jako AG on Saksamaa tööstusettevõte, mis toodab spordijalatseid, -riideid ja -inventari. Ettevõte asutati 1. novembril 1989.
Maoliha
Maoliha peetakse Hiinas, Kaug-Idas, Indias ja Ladina-Ameerikas ja mõnes Ameerika Ühendriikide osariigis (Texas, Oklahoma, New Mexico, Arizona jt) (lõgismadulased) delikatesslihaks. Austraalias on maolihast valmistatud liharoad üsna levinud.
Maolihast valmistatakse eri rahvaste köökides mitmesuguseid roogasid.
Enamik maoliike on vastavalt ettevalmistatuna ja inimestele, kellel ei esine maoliha suhtes ülitundlikkust, söögikõlbulikud. Ettevaatlik tuleb olla üksnes üksikute maoliikidega, kellel ulatuvad mürginäärmed kummalgi pool keha mao keskkohast kaugemale (enamikul mürkmadudel paiknevad nimetatud näärmed peas). Kägistajamadude süljenäärmete eritised inimestele mürgistavat toimet ei avalda.
Maoliha on, sobivalt töödelduna, üsna tervislik süüa: liha sisaldab rohkelt valke, kaltsiumi, magneesiumi; 100 grammi maoliha sisaldab keskmiselt 93 kalorit.
Madude bakterid ja parasiidid
Sarnaselt enamiku loomadega on ka maod vastuvõtlikud paljudele viirustele, bakteritele ja uudismoodustistele, enamik loetletuist on liigispetsiifilised ega põhjusta inimestel haiguslikke seisundeid. Küll aga on teateid selle kohta, et maoliha söömise tagajärjel on salmonellabakterid põhjustanud salmonelloosi.
Maopüük
Maod, kes elavad oma looduslikus keskkonnas või ka spetsiaalsetes maokasvandustes (vahel nimetatakse ka maokülaks), tuleks enne söömist ka kinni püüda.
Hiinas rajatud maokasvandused on spetsialiseerunud valdavalt madude kasvatamiseks inimeste söögivajaduse, aga ka rahvameditsiini tarbeks (loomsed doogid). Hiina esimeses rajatud maokasvanduses, mille asupaik on Zisiqiao küla Shanghai lähistel, (Zhejiangi provintsis, Hiinas) kasvatatakse ligi 3 miljonit madu aastas.
Ettevaatlikkust nõuab see tegevus nii mürgitute kui ka mürkmadude puhul, maod võivad enesekaitseks hammustada.
Maod, kes on öise eluviisiga, tuleb püüdmiseks nende päevastest peidupaikadest kätte saada, selleks kasutatakse mitmesuguseid tehnikaid. Päevasel ajal roomavaid ehk 'päiksevanne' võtvaid madusid võidakse püüda ka siidisalliga.
Indias hakatakse maopüüdjaks koolitama juba kuueaastaseid lapsi.
Maopüügi lisapiiranguks on ohustatud maoliikide nimistu. Riigiti vastavatesse nimistutesse kantud madusid ei tohiks üldjuhul tappa.
Mao ettevalmistamine
Maoliha saamiseks tuleb madudel eemaldada pea (olenevalt mao liigist ja pikkusest 5–10 cm pikkuselt) ja saba. Ettevaatust mao peaga – mao anatoomilis-füsioloogiliste eripärade tõttu on ka eemaldatud pea võimeline sülge pritsima.
Saba eemaldada soovitatavalt kuni kloaagini (saba pool paiknevad kloaaginäärmed), eraldada ka siseelundid ja sooled. Mao nahk, mis on kaetud soomustega, eemaldatakse samuti – õigeid võtteid kasutades peaks maolt naha kätte saama ühe sukana. Madudel on tavaliselt väga pikk selgroog ja selle saab eemaldada kas fileerimisel või pärast küpsetamist.
Subproduktid
Rupskid eemaldatakse ja kodudes neid (maks, neerud, süda jne) ka süüakse.
Madu tuleb seejärel hoolikalt rohke veega loputada ja valmistada vastavalt retseptile.
Maovein
Maoveiniks (inglise snake wine) nimetatakse värskelt tapetud mao sapipõie sisu (sapp), mida tarvitatakse rahvameditsiinis ravi otstarbel.
Maoliha töötlemise meetodid
Maoliha võib ka toorelt süüa, kuid levinumad maoliha töötlemise meetodid on paneerimine, frittimine, grillimine, keetmine, küpsetamine (sh tuhas), suitsutamine, kuivatamine ja marineerimine.
Juurviljad ja maitseained
Maolihale kui põhikoostisainele lisaks kasutatakse vastavalt retseptile mitmesuguseid juurvilju, puuvilju ja aedvilju, seeni, maitsetaimi ja maitseaineid, nagu sibulamugul, küüslauguküüned, sidrun, paprika, vürtsbasiilik, tomat, sool, pipar, aed-liivatee lehed, petersell jt.
Lenini monument Schwerinis
pisi|Lenini monument (september 2007)
Lenini monument on Leninit kujutav monument Saksamaal Schwerinis. Monumendi autor on eesti skulptor Jaak Soans.
Monument avati 22. juunil 1985. Selle rajamise idee käis välja Rahvakoja president Horst Sindermann. Monument on pühendatud Nõukogude Venemaa valitsuse poolt 1917. aastal vastuvõetud maadekreedile.
Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski
Pjotr Aleksandrovitš Rumjantsev-Zadunaiski (vene Пётр Александрович Румянцев-Задунайский) (4. (ukj 15. jaanuar 1725 Stroenti, Moldova või Moskva – 8. (ukj 19. detsember) 1796 Tašan, Zenkovski maakond, Väikevene kubermang) oli Venemaa riigitegelane ja sõjaväelane, aastast 1770 kindralfeldmarssal. Krahv (a-st 1744).
Krahv Rumjantsev paistis väejuhina silma neljandas (1768–1774) ja viiendas (1787–1792) Vene-Türgi sõjas. Silmapaistvate võitude eest neljandas Vene-Türgi sõjas pälvis ta nii feldmarssali tiitli kui ka austava lisanime Zadunaiski.
Tema isa Aleksandr Rumjantsev, keiser Peeter I lähikondlane, abiellus Peetri korraldusel keisri soosiku Maria Matvejevaga ja saadeti kohe Venemaa saadikuks İstanbuli. Venemaale jäänud Maria Rumjantseval sündis poeg, kes nimetati keisri auks Pjotriks. Sellepärast oli tolle aja Peterburi seltskonnas laialt levinud teadmine, et Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski on Peeter I vallaspoeg. Pjotri ristiema oli keisrinna Katariina I.
Nikita Kutšerov
Nikita Igorevitš Kutšerov (vene keeles Никита Игоревич Кучеров; sündinud 17. juunil 1993 Maikopis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Tampa Bay Lightning ründajana paremäärel.
2011. aastal valiti ta NHL-i draft'is Lightningu poolt 58. valikuna. Enne karjääri NHL-is mängis ta Moskva CSKA-s. Hooajal 2012–13 suundus ta mängima Põhja-Ameerikasse, veetis esimese hooaja Quebec Major Junior Hockey League'is. Lightningu meeskonnas tegi ta debüüdi 25. novembril 2013 ja lõi selles mängus ka kohe oma esimese värava. Hooajal 2014–15 jõudis ta Lightningu Stanley karika finaali, kus kaotati Chicago Blackhawksile.
Hooajal 2016–17 lõi ta Lightningu meeskonnas NHL-is 40 väravat ja kogus 85 punkti, olles mõlemas arvestuses Lightningu parim mängija. Järgmisel hooajal kogus ta koguni 100 punkti (39+61), olles sel hooajal punktiarvestuses paremuselt kolmas mängija liigas. Hooajal 2018–19 oli ta 128 punktiga liiga parim punktikoguja, pälvides selle eest Art Ross Trophy. Ta andis põhihooajal 87 väravasöötu, mille poolest oli samuti liiga parim mängija. Ta pälvis samal hooajal samuti liiga hooaja väärtuslikumale mängijale antava Hart Memorial Trophy ja põhihooaja silmapaistvamale mängijale antava Ted Lindsay Awardi. Hooajal 2018–19 sai Kutšerov Lightningu ajaloo esimeseks mängijaks, kes on kahel hooajal teeninud 100 või enam punkti.
2020. aastal võitis ta Lightninguga Stanley karika. Hooaja 2019–20 väljalangemismängudes oli Kutšerov resultatiivseim mängija (7+27). Lisaks valiti ta samal hooajal NHL Second All-Star Team'i.
Aastatel 2017, 2018 ja 2019 on Kutšerov osalenud NHL-i tähtede mängul.
2017. aasta ja 2019. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta Venemaa jäähokikoondise koosseisus pronksmedali. 2019. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta kuus väravat ja andis kümme väravasöötu ning valiti turniiri parimaks ründajaks.
Uudishimu tippkeskus
"Uudishimu tippkeskus" on Eesti Rahvusringhäälingu teadust populariseeriv telesaatesari, mis on ETV programmi kuulunud alates 2017. aasta sügisest.
Sarjas käsitletakse nii teaduse ja meie igapäevaelu kokkupuutepunkte kui ka Eesti teadlaste rolli maailma tippteaduses; teadlased kutsutakse laborist välja seiklema ja teadussaavutusi tutvustama.
"Uudishimu tippkeskuse" saadetes käsitletud teemasid arendatakse igal nädalal edasi ERR-i muudes kanalites: teadusportaalis ERR Novaator, suhtlusvõrgustikes ning Raadio 2 saates "Agenda" ja Vikerraadio saates "Huvitaja". Saated on tähtajatult järelvaadatavad ERR-i portaalis Jupiter.
Saadete tegijad
2022. aasta veebruari seisuga on eetrisse jõudnud 64 saadet. Sarja saateid on tootnud algul Vesilind OÜ ja Filmit OÜ, hiljem ainult Filmit OÜ. Režissöör on Siimon Margo, toimetajad Marju Himma ja Randel Kreitsberg. Saadet on juhtinud Eeva Esse, Maarja Merivoo-Parro ja Karl Vilhelm Valter.
Saatesarja toetajad
Kuivõrd saatesarja tegemist toetab programmi TeaMe+ kaudu Eesti Teadusagentuur, on seda nimetatud Eesti Teadusagentuuri ja ERRi teaduse ristmeediaprojektiks.
Saatesarja pealkiri
Teaduse tippkeskused on uurimiskeskused, kuhu saavad kuuluda üksnes parimad Eesti teadlased. Eestis tegutses 2017. aasta seisuga üheksa teaduse tippkeskust. Nende eeskujul hakkas teadussaatesari „Uudishimu tippkeskus“ kümnendaks tippkeskuseks, mis tegutseb vaid ERR-is.
Ahhurjan
pisipilt|Ahhurjani jõgi
Sulina
Sulina on linn Rumeenias Tulcea maakonnas. Sulina asub ajaloolises Põhja-Dobrudža piirkonnas, Doonau Sulina haru suudmes.