cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaunase kindluse II fort
Esimese maailmasõja ajal jäi II fort saksa vägede intensiivse suurtükitule alla, mis eelnes Kaunase kindlusele toimunud tormijooksule. Fort kaotas lahinguvõime ja järgnev jalaväerünnak murdis selle kohal Kaunase kindluse fortide liinist läbi. Nõukogude perioodil kasutati fordi ruume laskemoona- ja moonaladudena. Säilinud on selle kasemattide osa, keskmised ja külgmised maa-alused käigud, nurkmised ja tagumised kaponiirid, glassii, kontreskarpne müüritis ja forti ümbritsev vallikraav. Nähtavad on ka uuenduste käigus rajatud betoonist tornid.
Tänapäeval asub fort eramajade piirkonnas. Fordi hästi säilinud viisnurkne struktuur on sealse piirkonna arengule suurt mõju avaldanud. Algne reljeef on siiski osaliselt kahjustatud. Piirkond on kujunenud pargiks ja aedade alaks.
Fordi aladel elavate nahkhiirte kaitseks on loodud Julijanava terioloogiline kaitseala (pindala 5 ha). Fort ise on aastast 2002 kultuurimälestisena kaitse all.
Pori-nõiakold
pisi|Pori-nõiakold Pori-nõiakold (Circaea lutetiana) on pajulilleliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Milvi Thalheim
Milvi Thalheim (sündinud 15. detsembril 1946 Pärispeal) on eesti tekstiilikunstnik.
Elukäik
Milvi Thalheim on lõpetanud Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi magistriõppe tekstiili erialal 1977. aastal.
Liikmesus
Milvi Thalheim on Eesti Tekstiilikunstnike Liidu, Eesti Kunstnike Liidu ja ON-grupi liige.
Kiyoo Mogi
Kiyoo Mogi (茂木清夫 Mogi Kiyoo, 28. detsember 1929 Jaapan – 6. juuni 2021) oli jaapani seismoloog.
Ta hoiatas korduvalt Jaapani avalikkust, et Tōkai maavärinad korduvad, ning kutsus üles võtma tarvitusele meetmeid nende tagajärgede leevendamiseks.
Evald Mustel
Evald Mustel (vene keeles Эвальд Рудольфович Мустель; 3. juuni 1911 Sevastopol – 10. aprill 1988 Moskva) oli eesti päritolu Venemaa astrofüüsik.
Tema peamised uurimistööd käsitlesid Päikese füüsikat, tähtede atmosfääre, noovasid, supernoovasid ning Päikese korpuskulaarkiirguse mõju Maa magneto- ja atmosfäärile. Mustel oli aastatel 1970–1976 Rahvusvahelise Astronoomiauniooni asepresident.
Haridus- ja töökäik
Krimmi eestlaste perest pärit Evald Mustel õppis Moskva ehitustehnikumis, seejärel Moskva Ülikooli mehaanika-matemaatika teaduskonnas, mille lõpetas 1935. aastal. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Moskva ülikooli Šternbergi-nimelises riiklikus astronoomiainstituudis (1935–1951), samal ajal õppis aspirantuuris (1935–1939) ja doktorantuuris (1939–1943). Mustel kaitses kandidaadiväitekirja 1939. aastal ja füüsika-matemaatikadoktori kraadi 1944. aastal. Ühtlasi töötas ta õppejõuna Moskva ülikooli astrofüüsika kateedris dotsendina (1943–1944) ja professorina (1944–1951). Oli Krimmi astrofüüsikaobservatooriumi kaastööline aastail 1946–1960. Alates 1957. aastast töötas Mustel NSV Liidu Teaduste Akadeemia Astronoominõukogus (esimees aastail 1963–1986).
Teadus
Mustel alustas juba tehnikumis õppides muutlike tähtede vaatlusi. Jätkas hiljem nende, samuti täheatmosfääride kiirgusliku tasakaalu, noovade ja supernoovade ehituse uurimist. Avastas noovade kestades anomaalselt suure süsiniku-, lämmastiku- ja hapnikusisalduse ning tugeva magnetvälja ja näitas, et supernoovade spektrites domineerivad neeldumisjooned. Uuris Päikeselt lähtuvate osakeste voogude omadusi ja nende mõju Maa atmosfääri tsirkulatsioonile.
Baby Take Me in Your Arms
"Baby Take Me in Your Arms" (eestikeelse pealkirjaga "Julge laul") on Tony Macaulay ja John MacLeodi kirjutatud laul, mille salvestas esmalt 1968. aastal inglise ansambel The Paper Dolls albumil "Paper Dolls House". Tuntuks sai laul aga järgmisel aastal, kui selle salvestas esinejanime Jefferson all Geoff Turton.
Eesti keeles on laul tuntud Ivo Linna esituses. Eestikeelsete sõnade autor on Heldur Karmo, või nagu Ivo Linna mäletab, siis hoopiski Vally Ojavere. Saates "Eesti otsib lemmiklaulu" oli laul žürii arvates välismaiste autorite laulude hulgas kolmanda koha vääriline.
Ӓ
Ӓ (ӓ) on kirillitsa täht, mida kasutatakse handi, kildinisaami ja mäemari keeles. See on moodustatud kirillitsa tähest А treemaga. Näeb välja nagu ladina kirja Ä.
Campeonato Brasileiro Série B
Campeonato Brasileiro Série B on Brasiilia tugevuselt teine jalgpalliliiga.
Brasiilia esiliiga esimene hooaeg peeti 1971. aastal. Liiga formaati on aja jooksul korduvalt muudetud. Praeguse formaadi sai esiliiga 2006. aastal ning alates sellest aastast on esiliigas mänginud ka 20 klubi.
Kõik klubid peavad ühe hooaja jooksul esiliigas 38 mängu (19 kodu- ja 19 võõrsilmängu). Hooaeg kestab tavalisest aprillist või maist novembri lõpuni. Neli paremat klubi pääsevad järgmiseks hooajaks Brasiilia kõrgliigasse Série A ja neli viimaseks jäänud klubi langevad Brasiilia tugevuselt kolmandasse liigasse Campeonato Brasileiro Série C.
Alates 1971. aastast on esiliiga võitjate seas olnud 36 klubi. Üle kahe korra pole üksi klubi esiliigat võitnud. Kahel korral on selle võitnud América Mineiro, Botafogo, Coritiba, Goiás, Palmeiras (11-kordne Brasiilia meister), Paraná ja Paysandu.
Klubid
Campeonato Brasileiro Série B 2023 hooajal mängivad liigas järgmised 20 klubi:
Magnetostaatika
Magnetostaatika on füüsika haru, mis uurib ühtlase, ajas muutumatu elektrivoolu tekitatud magnetvälju ja sellest tingitud juhtidele mõjuvaid jõude ning nende tasakaalutingimusi.
Magnetostaatika üheks põhiülesandeks on magnetvälja kuju leidmine vooluga juhtide ja teiste magnetvälja mõjutavate kehade (nagu magneetikud) etteantud paigutuse järgi.
Mimas (kuu)
Mimas ehk Saturn I on üks Saturni kaaslastest.
Tōkai maavärinad
Tōkai maavärinad on regulaarsed maavärinad, mis toimuvad iga 100–150 aasta tagant Jaapanis Tōkai piirkonnas. Maavärinad on toimunud aastatel 1498, 1605, 1707 ja 1854. Antud piirkonnas asub ka Jaapani pealinn Tōkyō ning mitmed muud linnad nagu Yokohama ja Kamakura.
Mimas (kuu)
Mimase diameeter on 396 km. Ta on Päikesesüsteemi planeetide kaaslastest ruumalalt kahekümnes. Mimas on väikseim Päikesesüsteemi taevakeha, mis on oma gravitatsiooni toimel ümaraks muutunud. Mimase pindala on umbes 490 000 km², natuke väiksem kui Hispaania pindala.
Tōkai maavärinad
Uue Tōkai maavärina eest on korduvalt hoiatatud ja selle esinemise tõenäosus on eriti suur, kuna eelmisest on möödas rohkem kui 157 aastat.
Mimas (kuu)
Mimase väike keskmine tihedus, 1,15 g/cm³, viitab sellele, et ta koosneb peamiselt jääst, kivimaterjali on vähe.
Tōkai maavärinad
Ennustused
1969. aastal avaldas Kiyoo Mogi hüpoteesi (Mogi sõõriku hüpotees). Selle järgi on Tōkai maavärina kordumine lähikümnenditel tõenäoline ja ta kutsus üles valitsust selleks valmistuma.
Mimas (kuu)
Loodete mõjul on Mimase kuju muutunud pisut kanamuna taoliselt piklikuks ning ta poolustesuunaline diameeter on umbes 10% suurem kui ekvatoriaalne diameeter. Mimase ellipsoidne kuju on selgemini märgatav kosmosesondi Cassini abil tehtud piltidel.
Tōkai maavärinad
Ennustused
23. jaanuaril 2012 teatas Shinichi Sakai Tōkyō ülikoolist, et uue suure maavärinaks tõenäosus lähima nelja aasta jooksul on 70% ja järgmise 30 aasta jooksul 98%.
Mimas (kuu)
Kõige eripärasemaks moodustiseks Mimasel on suur impaktkraater läbimõõduga 130 kilomeetrit. Kraater on nimetatud Mimase avastaja, Herscheli järgi. Herscheli kraatri diameeter on peaaegu kolmandik Mimase enda diameetrist. Kraatri servad on umbes 5 km kõrged, mõnes kohas on kraater kuni 10 km sügav. Kraatri keskel asuva, peale kokkupõrget tekkinud mäe kõrguseks on 6 km. Kui võrrelda Mimast Maaga – jätta Herscheli kraatri diameetri ja Mimase diameetri vaheline suhe samaks ning teisendada see Maale –, siis Maa peal oleks sellise kraatri läbimõõt üle 4000 kilomeetri ehk see oleks pindalalt suurem kui Austraalia manner. Kokkupõrge, mille tulemusel Herscheli kraater Mimasel tekkis, oli ilmselt nii tugev, et peaaegu purustas selle taevakeha. Kraatri suhtes vastaspoolsel küljel võib Mimasel näha murranguid, mis võisid tekkida siis, kui kokkupõrkest tingitud lööklained liikusid läbi Mimase.
Mimase pind on tihedalt kaetud kraatritega, kuid ükski neist pole lähedaltki nii suur kui on Herscheli kraater. Kuigi Mimase pind on tihedalt täis kraatreid, ei ole need taevakehal ühtlaselt jaotunud. Enamik pinnast on kaetud kraatritega, mille diameeter on umbes 40 km, kuid lõunapooluse ümber ei leidu üldiselt kraatreid diameetriga üle 20 km.
Ludwig Nikolaus Rücker
Ludwig Nikolaus Rücker (16. märts (vkj) / 27. märts 1735 Bettwar, Rothenburg ob der Tauberi lähedal – 7. mai (vkj) / 18. mai 1791 Kolga-Jaani) oli Eesti vaimulik.
Ludwig Nikolaus Rücker sündis Bettwaris Rothenburg ob der Tauberi lähedal (praeguse haldusjaotuse järgi Rothenburg ob der Tauberi lähedal Ansbachi kreisis Kesk-Frangimaal Baieri liidumaal). Ta õppis aastast 1754 (immatrikuleeriti 20. mail 1754) Jena ülikoolis usuteadust. Aastast 1757 oli ta Rogosi mõisas Glasenappide juures koduõpetaja ja 1763–1766 koduõpetaja Lustiveres. Ordineeriti juulis 1766 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1766–1772 Kolga-Jaani Johannese koguduse adjunktõpetaja (Jacob Svenske alluvuses), 1772–1791 aga (introdutseeriti 24. veebruaril / 6. märtsil 1772) sama koguduse õpetaja.
Isiklikku
Nii tema vanem poeg Franz Ludwig kui ka selle pojapoeg August Wilhelm olid samuti Kolga-Jaani Johannese koguduse õpetajad. Tema noorem poeg Carl Gottlieb oli tuntud kartograaf. Tema naisevend Friedrich Emanuel Sendenhorst oli Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja.
Hirmu org
"Hirmu org" (inglise keeles "The Valley of Fear") on Arthur Conan Doyle'i jutustus, milles astuvad üles detektiiv Sherlock Holmes ja doktor Watson.
Jutustus ilmus kõigepealt järjejutuna ajakirjas Strand Magazine 1914. aasta septembrist kuni 1915. aasta maini. Raamatuna ilmus "Hirmu org" Ameerika Ühendriikides 27. veebruaril 1915 kirjastus G. H. Doran Co.
Jutustuse aluseks on 19. sajandil USA Pennsylvania osariigis tegutsenud salajase iiri kaevurite organisatsiooni Molly Maguires vägivaldne tegevus ning seda likvideerida aidanud Pinkertoni salaagendi James McParlandi elu. Lisaks on teoses puudutatud ka vabamüürluse teemat.
Sisututvustus
Esimeses osas saab Sherlock Holmes kirja Porlockilt. Mees teatab plaanitavast rünnakust John Douglasele. Mõne aja pärast külastab detektiivi Scotland Yardi inspektor MacDonald, kes palub abi John Douglase mõrva uurimisel. Birlstone'is juhtumit uurides avastatakse, et lugu on tunduvalt keerukam. Teises osas kandub tegevus Ameerika Ühendriikidesse Pennsylvaniase, et selgitada, kes ja miks tappis John Douglase.
Teose ülesehitus
"Hirmu org" koosneb kahest osast:
Sulevimägi
Sulevimägi on tänav Tallinna vanalinnas.
Asukoht ja taristu
Sulevimägi algab Olevimäe ristmikult. Ta on 30 m pikkuse kõrvaltänava kaudu ühendatud Pika tänavaga maja nr 52 juures. Tagumises otsas, paarismajade nr 4, 6, 8, ja 10 juures, on Sulevimägi umbtänav.
Ajalugu
Sulevimäe asustuse keskus oli tõenäoliselt juba 11. sajandist pärinev Novgorodi kaupmeeste asula (kaubahoov; vene keeles русский конец) koos vene kirikuga. Sulevimäel paiknevate majavalduste asukohta märgiti linna pärusraamatutes apud ecclesiam Ruthenorum sit am 'venelaste kiriku juures' (1371) ja by der olden russchen kerken 'vana vene kiriku juures' (1413). Hiljem märgiti asukohti seal kõrval asunud majavalduse järgi, mida nimetati Raudseks Väravaks: 1471 de Iseren Doer, 1481 tor Iseren Doren; 1529 de Isern Dore. Raudseks Väravaks nimetatud majavaldus asetses Pika tänava, Sulevimäe ja neid ühendava põiktänava nurgal ning võib pidada tõenäoliseks, et selle kõrval asus omal ajal reaalne raudvärav, mis sulges pääsu vene kaubahoovi.
Tänavad said nime 16. sajandi Tallinna Suurgildi oldermanni ja Pika tänava piirkonna kinnisvaraomaniku Wolmar Brockhuseni järgi.
Lainer
Sõna "lainer" võib tähendada:
Lainer oli Eesti ansambel.
Jüri Jegorov (õigusajaloolane)
Jüri Jegorov (sündinud 24. mail 1922 Aruküla – 31. detsember 2022 Tartu) oli eesti õigusajaloolane.
Elulugu
Ta õppis Tallinna Reaalkoolis ja lõpetas aastal 1941 Tallinna Poeglaste Kommertskooli. Tallinna Reaalkoolis õppimise ajal oli tugevalt mõjutatud kirjaniku, koolis õpetajaks ja lühikest aega direktoriks olnud Karl Ernst Särgava (1868–1958) maailmavaatest.
1942. aastal evakueerus laatsaret Leningradist Siberisse Novosibirskisse, kus Jüri Jegorov asus õppima Leningradist Novosibisrskisse evakueerunud raudteeinstituuti. 1942 liideti erinevaid raudteekoole ja Leningradi Raudtee Instituudi uueks asukohaks sai Moskva lähedane Balašihha. Moskvasse asudes vahetas Jüri Jegorov jälle kõrgkooli ja temast sai tudeng Leningradist evakueeritud Väliskaubanduse Instituudis.
Saatus viis ta Moskvas Eesti majas elades kokku akadeemik Juhan Vaabeli poja keemik Jaan Vaabeliga. Akadeemik Juhan Vaabeli innustusel vahetas Jüri Jegorov Moskvas olles veel kord õppeasutust ja ta suunati 1944. aastal õppima Moskva Diplomaatia akadeemiasse (NSVL Välisministeeriumi Kõrgem Diplomaatiline Kool), mille Lääne-osakonna lõpetas aastal 1947. Jüri Jegorovist sai akadeemia lõpetamise järel NSV Liidu Välisministeeriumi 5. osakonna atašee, kus ta tegeles Rootsi Kuningriigi ja okupeeritud Saksamaa vaheliste kaubandussuhetega.
Jüri Jegorovi tööst NSV Liidu Välisministeeriumis kasvas välja tema esimene teadustöö suund. 1950 kaitses ta Moskvas rahvusvaheliste suhete instituudis kandidaadiväitekirja, milles käsitles Skandinaavia ja Balti riikide neutraliteeti. Töötades enne Tartu Riiklikku Ülikooli tööle asumist (1947) NSV Liidu Välisministeeriumis Moskvas, planeeriti talle diplomaatilist tööd NSV Liidu välisesindustes: NSV Liidu konsulaadijuhina Ahvenamaal (1947 oli sõlmitud Suurbritannia ja NSV Liidu leping Soomega Ahvenamaa staatuse kohta) või tööd Tšehhoslovakkias teise sekretärina Praha saatkonnas või isegi teise sekretärina NSV Liidu saatkonnas Hollandis.
Kõik tööpakkumised olid samas väga vastuolulised (1948. aasta sündmused Tšehhoslovakkias, NSV Liidu agressiivsed huvid Soomele kuuluval Ojamaal, välis-eestlaste vastane tegevus NSV Liidu saatkonna kaudu Rootsis jne) ja seetõttu otsis Jüri Jegorov võimalust taolisest diplomaatilisest karjäärist loobumiseks, mis õnnestus Tartu Riiklikku ülikooli tööle asumise kaudu tänu tuntud juristile, akadeemik Juhan Vaabelile (1899–1971), kes oli aastal 1947 Eesti NSV rahanduse rahvakomissari asetäitja. NSV Liidu välisteenistus ei tahtnud Jüri Jegorovit sugugi Eestisse lasta ja asja arutati lausa NSV Liidu Välisasjade rahvakomissari asetäitja Andrei Võšinski (1883–1954) tasemel ning Tartu ülikoolil tuli tegelda tõestamisega, et sellist spetsialisti rahvusvahelise õiguse ja diplomaatia alal oli ülikoolil Tartus väga vaja.
Aastatel 1947–1950 oli Jüri Jegorov ainuke taolise ettevalmistusega spetsialist Tartu Ülikoolis. Ta õpetas esimestel aastatel välisriikide majanduse ja poliitika ajalugu, muu hulgas diplomaatia ajalugu. Õppeprogrammi väliselt üliõpilaste teadusliku ringi juhendajana sai ta neile tutvustada ka selliseid asju, millest Nõukogude Liidus muidu juttu ei tehtud, näiteks Atlandi hartat. Paar aastat hiljem õppeprogramm muutus ja tema seni õpetatud ained pidid suurelt jaolt kaduma. Olukord muutus aastal 1950, kui rahvusvahelise õiguse õppejõuks kutsuti Tartu ülikooli vanem kolleeg Abner Uustal (1915–1985), kes oli kaitsnud Moskvas oma kandidaadiväitekirja rahvusvahelise õiguse alal.
Tartu ülikooli õigusteaduskonnas ei jätkunud kahele rahvusvahelise õiguse spetsialistile koormust ja nii pidi Jüri Jegorov ümber spetsialiseeruma õigusajaloo õpetamisele ja Eesti õigusajaloo uurimisele. Rahvusvahelise õiguse temaatikaga tegelemise võttis Tartu ülikoolis järgnevatel aastatel üle Abner Uustal, kes 1962. kaitses doktoritöö rahvusvahelise õiguse alal ja 1965. aastal sai rahvusvahelise õiguse professoriks.
Jüri Jegorov töötas 1947–1961 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas vanemõpetajana ja aastatel 1961–1995 samas dotsendina. Ta on lugenud Tartu ülikoolis õiguse ajaloo erinevaid kursusi kuni 1997. aastani.
Tal on töid põhiliselt Eesti õiguse ajaloo alalt. Tema eesti- ja venekeelsed uurimused on suurelt jaolt koondatud TRÜ kirjastuses ilmunud kogumikesse (sh eraldi autoriseeriad: „Riigi ja õiguse ajalugu“. 4. kd. 1959–1960; „Вопросы истории государства и права Эстонской ССР до октябрьской революции“. 5. kd. 1966–1980). Jüri Jegorovi sulest on pärit senini ainsaks Eesti õigusajaloo üldkäsitluseks jäänud kõrgkooliõpik, mille on kirjutanud eestlane: „История государства и права Эстонской ССР“ (Tallinn 1981). Ehkki pealkiri on formuleeritud tollaste kaanonite kohaselt, siis sisuliselt on vaatluse all ajajärk 13. sajandist kuni 1917. aasta oktoobrirevolutsioonini. Sellega on raamat vajalik abivahend igaühele, kes tahab tegeleda Eesti varasema õigusajalooga.
Isiklikku
Tema isa oli maalikunstnik Andrei Jegorov (1878–1954), kes oli õppinud Peterburi Kunstiakadeemias (õpetajate seas Ilja Repin). Ta oli abielus Vaike-Hildegard Sandbergiga (3.09.1922–29.03.2003). Tütar oli tuntud nõukogude süsteemi kriitik, kunstnik ja ajakirjanik Tamara Passchier-Jegorov, kes 1976 lahkus Eesti NSVst abiellumise kaudu Läände ja elas aastakümneid Belgias Antwerpenis. Läände lahkus abiellumise kaudu ka Jüri Jegorovi teine tütar on Marina Rynning (sündinud 15. juunil 1954), kes õppis kunsti Rocky Mountain College of Art and Design (Denver, Colorado) ja lühematel kursustel mitmes USA kunstikeskuses ning on tegutsenud kunstnikuna USAs (Phoenix, Arizona). Jüri Jegorovi vanem õde Veera Botškarjova (10.06.1917–23.03.1998) oli tuntud nõukogude biofüüsiku Valeri Viktorovits Botśkarjovi (1918–1989) abikaasa ja kelle poeg tuumafüüsik füüsikakandidaat Oleg V. Botśkarjev (sünd.1948).
Jüri Jegorovi keelteoskusega on huvitavad lood. Kuigi ta vanemad olid kurttummad (oli nooruses sageli viipekeele tõlgiks isale), siis erinevate võõrkeelte vastu oli perekonnas suur huvi ja perekonnaringis suheldi eesti ja vene keeles (kunstnikust isa oskas ka inglise keelt). Saksa keele õppis Jüri ja ta vanem õde Veera ära sakslannast lapsehoidjalt, kes vene ja eesti keelt ei osanud. Lisaks kohalikele keeltele (eesti, vene, saksa keel) tulid hiljem juurde uued keeled, mida õpetati poistele esialgu Tallinna Reaalkoolis. Perekonna tõsist võõrkeelte huvi kinnitab fakt, et vanem õde Veera jõudis enne 1939. aastat käia võõrkeeli õppimas-praktiseerimas nii Suurbritannias kui Saksamaal. 1939. aastal oli kunstnik Andrei Jegorovi perekonnale pakutud (arutatud) võimalust Eestist lahkuda baltisakslastest ümberasujatena (Umsiedlung), kuid perekond oli sellest võimalusest loobunud, kuna polnud usku natside ideoloogiasse. Inglise keele õpingud jätkusid Jüri Jegorovil 1941 Leningradi ülikoolis inglise filoloogia erialal ja hiljem juba Moskvas NSV Liidu Väliskaubanduse Instituudis ja Diplomaatia Akadeemias õppides. 1944–1946 õppis ta Diplomaatia Akadeemias süvendatult juurde rootsi keelt, mida praktiseeris aktiivselt NSV Liidu Välisministeeriumi 5. osakonna atašeena töötades.
KeePass
KeePass Password Safe on tasuta vabavaraline paroolihaldustarkvara, mille abiga luuakse- ja salvestatakse näiteks Windowsis ja Linuxis salasõnu (paroole).
Kirjandus
Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit fi:KeePass seisuga 16.07.2015.
Teotapik
Teotapik (Phosphuga atrata) on liik mardikalisi raisamardiklaste sugukonnast.
Teotapik on pikliku peaga must mardikas. Nooremad isendid on pruunikad. Kehapikkus on 10–14 mm.
Toitub peamiselt tigudest. Võib tungida sügavale teokoja sisse.
Eestis tavaline.
Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituut
Tallinna Ülikooli Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituut (lühend: RASI) on Tallinna Ülikooli struktuuriüksusi.
Ajalugu
RASI asutati 1988 Ajaloo Instituudi (sotsioloogid ja filosoofid) ja Eesti Majanduse Instituudi (õigusteadlased ja politoloogid) baasil.
Aastatel 1988–1989 kandis see nime Eesti NSV TA Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituut, aastatel 1989–1994 Eesti TA Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituut, 1994–1998 Eesti TA Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituut.
Jevgeni Gontmahher
pisi|Jevgeni Gontmahher (2015)
Jevgeni Šljomovitš Gontmahher (vene keeles Евгений Шлёмович Гонтмахер; sündinud 6. juulil 1953 Lvivis) on Venemaa majandusteadlane, professor.
Haridus ja töökäik
Ta lõpetas 1975. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli geograafiateaduskonna. 2001. aastal kaitses ta majandusteaduste doktori kraadi. Ta töötab 2009. aastast õppejõuna Kõrgemas Majanduskoolis. Ta on seal sotsiaalteaduste teaduskonna poliitikateaduse osakonna professor.
Gontmahher töötas aastatel 1993–1994 Venemaa elanikkonna sotsiaalse kaitse ministri asetäitjana, 1994–1995 Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni osakonnajuhatajana, 1998–2003 Venemaa Föderatsiooni valitsusaparaadi sotsiaalse arengu osakonna juhatajana, 2003–2004 Venemaa Töösturite ja Ettevõtjate Liidu asepresidendina ja 2006–2009 Venemaa Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi sotsiaalpoliitika keskuse juhatajana.
Jevgeni Gontmahher on Venemaa Juudi Kongressi ühiskondliku nõukogu liige.
2018. aasta Venemaa presidendivalimistel oli ta presidendikandidaadi Jabloko liidri Grigori Javlinski usaldusisik.
Isiklikku
Ta valdab võõrkeeltest inglise, poola ja ukraina keelt.
Gabriela Koukalová
Gabriela Koukalová (sünninimi Gabriela Soukalová; sündinud 1. novembril 1989 Jablonec nad Nisous Tšehhoslovakkias) on Tšehhi laskesuusataja, kahekordne maailmameister.
Gabriela abiellus Tšehhi sulgpalluri Petr Koukaliga 13. mail 2016 ja hakkas senise perekonnanime Soukalová asemel kasutama Koukalová nime.
28. mail 2019 teatas Koukalova sportlaskarjääri lõpetamisest.
Muutumatu sõna
Muutumatu sõna on sõna, mida ei saa käänata ega pöörata. Muutumatute sõnade klassi kuuluvad määrsõnad, asemäärsõnad ja hüüdsõnad ning kõik abisõnad ehk partiklid.
Muutumatutele sõnadele vastanduvad muutuvad sõnad.
De Nederlandse Opera
DNO loodi peatselt pärast Teist maailmasõda repertuaarikeskse püsitrupiga teatrina. Sõjajärgsel ajal korraldas see ulatuslikke ringreise Hollandis oma kodust Stadsschouwburg Amsterdamis, eelmisel sajandivahetusel ehitatud teatrihoonest Amsterdamis Leidsepleinil. 1964 sai see uue nime De Nederlandse Operastichting ("Hollandi Ooperi Sihtasutus") ning võttis omaks lavakeskse (stagione) lähenemise, kutsudes igasse uude lavastusse eri soliste ja truppe. 1986. aastal kolis teater vastvalminud Muziektheaterisse Stoperasse Amsteli jõe ääres, kus tegutseb kõrvuti Hollandi Rahvusballetiga. Sestsaati kannab teater nime De Nederlandse Opera.
DNO-l on oma 60-liikmeline koor ja 260 tehnilist töötajat. Teatril pole oma alalist orkestrit ning lavastusi saadavad paljud Hollandi orkestrid, sealhulgas Hollandi Filharmooniaorkester, Hollandi Kammerorkester, Kuninglik Concertgebouwi Orkester, Rotterdami Filharmooniaorkester, Hollandi Raadio Filharmooniaorkester, ASKO Ensemble ning Schoenberg Ensemble.
Aastas toob DNO lavale keskmiselt 11 lavastust, peaaegu kõik etendused on välja müüdud. Ehkki enamik etendusi toimub Muziektheateris, on teater esinenud ka Stadsschouwburgis, Koninklijk Theater Carrés ja Westergasfabriekis Amsterdamis. Juba palju aastaid on juunis väljatoodav lavastus osa Hollandi Festivalist ning seda saadab Kuninglik Concertgebouwi Orkester. DNO on esitanud oma lavastusi ka välismaal, näiteks Metropolitan Operas, Brooklyni Muusikaakadeemias ning Lincoln Center Festivalil New Yorgis, samuti Adelaide Festivalil Austraalias.
1988. aastast, on DNO kunstiline juht Prantsuse-Liibanoni päritolu teatrijuht Pierre Audi. 1986–1999 oli peadirigent Hartmut Haenchen, olles ka Hollandi Filharmooniaorkestri peadirigent. Nüüdseks on ta NDO peamine külalisdirigent. Hiljem on peadirigendiks olnud Edo de Waart (1999–2004) ja Ingo Metzmacher (2005–2008). Märtsis 2009 teatas DNO, et 2011.-2012. aasta hooajal on uus peadirigent Marc Albrecht, kellega on sõlmitud esialgne nelja-aastane leping. Naasmine Hollandi Filharmooniaorkestri ja DNO ühise peadirigendi traditsiooni juurde teeb Hollandi Filharmooniaorkestrist taas DNO põhiorkestri.
Bertrand Grospellier
2010. aasta seisuga on Bertrand Grospellier teeninud turniiridel kokku 6 092 690 dollarit.
Bremervörde
thumb|Turuplats
Linna pindala on 150,18 km². 31. detsembril 2017 elas seal 18 623 inimest. Linn asub Oste jõe ääres, "kolmnurga" keskkoha lähedal, mille moodustavad Weseri ja Elbe jõgi laias laastus võrdsel kaugusel Hamburgi, Bremeni ja Cuxhaveni linnast.
Linnaosad
pisi|püsti|Linnaosad
Bremervörde haldusalasse kuuluvad Bremervörde linna kõrval Beverni, Elmi, Hesedorfi, Hönau-Lindorfi, Nieder Ochtenhauseni, Iselersheimi, Mehedorfi, Minstedti, Ostendorfi, Plönjeshauseni ja Spreckensi külad.
Ajalugu
1111. aastaks püstitas Saksi hertsog Lothar von Supplinburg, hilisem Saksa-Rooma riigi kuningas, Oste koolmekohta castrum vorde, Vörde lossi, mis oli oluline Ochsenwegi, iidse Jüütimaa ja Vestfaali vahelise raja jaoks.
Strateegiliselt soodsa asukoha tõttu Elbe ja Weseri jõe vahel oli see järgnenud sajanditel konfliktide põhjus. Hiljem läks see Heinrich Lõvi kontrolli alla ja siis, 1219. aastal, langes see vürstliku Bremeni peapiiskopkonna kontrolli alla, pakkudes pealinna funktsiooni koos vürstliku peapiiskopi residentsi ja valitsuse asukohaga. Parlament, Bremeni seisused, kutsuti kokku teistes kohtades (tavaliselt Basdahlis), Bremeni toomkapiitli asukoht oli Bremenis.
Vürstlikud peapiiskopid aitasid Vördet arendada. Vürstlik peapiiskop Johann III (suri aastal 1511) asutas haigla, 1576. aastal renoveeris selle administraator Heinrich III, kes aitas veel kaasa Vörde jõukusele turulinnana.
Administraator Johann Friedrich laiendas kindlustatud lossi karjamõisaga, sealhulgas tallid ja vürstlik-peapiiskoplik kantselei (ehitatud aastal 1608), kus 1960. aastast on muuseum, aastast 1985 piirkondliku arheoloogia, geoloogia ja ajaloo Bachmann-Museum. Pealinnafunktsioon põhjustas linna nimetamise 17. sajandi keskpaigast Bremervördeks. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esialgu personaalunioonis Rootsi krooniga. Rootslased viisid pealinna Stadesse.
Rootsi võimu ajal tungis Taani kuningas Frederik III hertsogkonda ja pommitas 1657. aastal selle endist residentsi. 1682. aastal lammutati kahjustatud loss ja lossikirik, paljude vürstlike peapiiskoppide matmispaik, tellisekillud viidi Stadesse Rootsi laohoone (Schwedenspeicher) ehitamiseks. Pärast teist Taani okupatsiooni aastatel 1712–1715 Põhjasõja ajal anti Bremeni hertsogkond üle Hannoveri dünastiale, kes valitses ala 1866. aastani. 1823. aastal hertsogkond kaotati ja selle territooriumist sai Stade regiooni osa.
Turism
Bremervörde on 2004. aasta mais rajatud Deutsche Fährstraße lõpp-punkt, mis sarnaneb Ameerika National Scenic Bywayga. See ühendab eri kohti Bremervörde ja Kieli vahel seoses praamide ja jõgede ületamise ajalooga, nagu ajaloolised vedaja sillad Ostenis ja Rendsburgis.
Valgele valgega ehk värviliselt
"Valgele valgega ehk värviliselt" on Tallinna Tondi Kooli koordineeritav projekt, mille eesmärk on arendada erivajadustega õpilaste kunsti ja käelise tegevuse arengut, võimaldades neil loovtöödes väljendada oma vaimu- ja tundeelu ning tunnetada end looja, vaataja ja hindajana.
Sihtrühm
Erivajadustega (vaimu- või/ja liikumispuudega) 12–18aastased noored Eestist ja väljastpoolt. Projektis osaletakse väikeste gruppidena koolidest ja muudest organisatsioonidest. Gruppi kuulub maksimaalselt viis noort ning juhendajateks on üks õpetaja ja tema abiline (abiõpetaja, klassijuhataja, kasvataja).
Bengt Friedrich von Rosen
Bengt Friedrich von Rosen (15. november (vkj 4. november) 1738 Karinu mõis – 24. aprill (vkj 12. aprill) 1809) oli Eestimaa aadlik ja Venemaa sõjaväelane (leitnant).
Valgele valgega ehk värviliselt
Projekti tutvustus
Projektil "Valgele valgega ehk värviliselt" algas kevadel 2006. Igakevadiste projektide käigus pööravad projektis osalejad tähelepanu kodu ja loodust puudutavatele teemadele, õppides end ümbritsevat vaatlema ning kujutama. Ühiselt on projekt välja andnud kaks õpilaste töödega illustreeritud kalendrit, videofilmi, välja pannud kuus erinevate teemakäsitlustega näitust NUKU Teatris, Tartu Linnaraamatukogus, Tallinna Tondi Koolis ning Kumu fuajees ja Tallinna Botaanikaaias.
Bengt Friedrich von Rosen
Bengt Friedrich von Rosen sündis Lehmja, Karinu, Prandi ja Silmsi mõisniku Hans Heinrich von Roseni ja Helene von Bocki (1699–1761) pojana. Tema onu oli Liivimaa poliitik Berend Johann von Bock (1701–1769).
Valgele valgega ehk värviliselt
Projekti tutvustus
Õpilased on individuaalselt ja gruppidena saanud osa erinevates kunstiliikide, materjalide ja tehnikate õpitubadest, Kumu haridus- ja Tallinna Botaanikaaia loodusprogrammidest. Õpetajad on kunstiprojektide käigus saanud inspiratsiooni, teadmisi ja oskusi kutselistelt kunstnikelt nii keraamika kui ka portselanimaali valdkonnas, jaganud oma tööalaseid kogemusi üksteisega ning saanud võrrelda oma tööd ja selle tulemusi teiste sama valdkonna spetsialistidega. Projektis on läbi aegade osalenud Inglismaa, Norra, Taani, Türgi, Rootsi, Soome ja Saksamaa koolide õpilased ning nende juhendajad. Välispartnerite teemakäsitlused on toonud uusi ideid ja lähenemisi Eesti erikoolide õpetajate tööpraktikasse ja vastupidi.
Bengt Friedrich von Rosen
Talle kuulusid Prandi ja Karinu mõis.
Valgele valgega ehk värviliselt
Projekti tutvustus
Projekti on toetanud Tallinna Haridusamet, Hasartmängumaksu Nõukogu ja Kultuuriministeerium, Kristiine linnaosa valitsus ja eraettevõtted.
Bengt Friedrich von Rosen
Perekond
Bengt Friedrich von Rosen abiellus 20. septembril 1761 Tagavere mõisas Gertruda Elisabeth von Aderkasiga (1743–1813), kes oli Georg Gustav von Aderkasi ja Margaretha Elisabeth von Pistohlkorsi tütar. Abielust sündisid:
Abielust sündis veel üks poeg ja kaks tütart, kes kõik surid noorelt.
Sugupuu
Viited:
Prantsuse-Preisi sõda
Prantsuse-Preisi sõda või Preisi-Prantsuse sõda (saksa keeles Deutsch-Französischer Krieg, prantsuse keeles Guerre franco-allemande), tuntud ka kui '''1870. aasta sõda''', oli sõda Napoleon III juhitud Prantsuse teise keisririigi ja Preisi kuningriigi juhitud Põhja-Saksa Liidu vahel.
Neubrandenburg (maal)
„Neubrandenburg“, tuntud ka kui „Neubrandenburg hommikuudus“ (saksa keeles „Neubrandenburg im Morgennebel“), on saksa kunstniku Caspar David Friedrichi (1774–1840) teos.
Prantsuse-Preisi sõda
Sõja põhjustasid Preisi kuningriigi ambitsioonid Saksamaa ühendada, mis tekitasid hirmu Euroopas jõudude tasakaalu muutumist kartvates prantslastes. Osade ajaloolaste arvates provotseeris Preisi kantsler Otto von Bismarck teadlikult Prantsusmaad sõjategevust alustama, et Saksamaa lõunaosas asuvad neutraalsed riigid – Baden, Württemberg ja Hessen – Preisimaa juhitud Põhja-Saksa Liiduga ühineksid. Teiste arvates ei planeerinud Bismarck niivõrd ette, vaid lihtsalt kasutas tekkinud olukorda käigu pealt ära.
16. juulil 1870 hääletas Prantsuse parlament Preisimaa sõja kuulutamise poolt ja lahingutegevus algas kolm päeva hiljem. Põhja-Saksa Liit suutis aga prantslastest palju kiiremini väeüksused kokku koguda ja tungis Kirde-Prantsusmaale. Saksa vägedel oli nii arvuline ülekaal, kui ka parem väljaõpe ja ohvitserkond, samuti kasutasid nad edukalt ära raudteid ja suurtükke.
Mitmed järjestikused Saksa võidud Ida-Prantsusmaal, kulmineerudes Metzi piiramisega 1870. aasta augustis ja Sedani lahinguga sama aasta septembris, mille tulemusena vangistati Prantsuse keiser Napoleon III ja marssal F. A Bazaine, põhjustasid Prantsuse teise keisririigi lagunemise. 4. septembril kuulutati Pariisis välja Prantsuse kolmas vabariik, mis jätkas edutult sõda sakslastega veel viis kuud kuni 28. jaanuaril 1871 langes pealinn Pariis sakslaste kätte. Seejärel puhkes linnas revolutsiooniline mäss ja võimu haaras Pariisi kommuun, mis valitses Pariisi kaks kuud, kuni 1871. aasta maini, mil Prantsuse armee nad veriselt võimult kõrvaldas.
Sõja lõpul kuulutasid sakslased välja ühendatud Saksa keisririigi, mida juhtis Preisi kuningas (hiljem Saksa keiser) Wilhelm I. 10. mail 1871 sõlmitud Frankfurdi rahulepinguga sai Saksamaa omale suurema osa Alsace'st ja mõned alad Lorraine'st, millest moodustati keiserlik territoorium Elsass-Lotring (Reichsland Elsaß-Lothringen). Sakslaste võit Prantsusmaa üle ja järgnenud Saksamaa rahvusriiklik ühendamine muutis märkimisväärselt jõudude tasakaalu Euroopas, mis oli senisel kujul püsinud alates 1815. aasta Viini kongressist. Riigikantsler Otto von Bismarck sai järgnevaks kaheks aastakümneks tugeva autoriteedi rahvusvaheliste suhete korraldamisel.
Prantsusmaa tahe Elsass-Lotring tagasi saada, kartus uue Prantsuse-Saksa sõja pärast ja Suurbritannia rahulolematus uue jõudude tasakaaluga, olid muuhulgas olulisteks Esimese maailmasõja põhjusteks.
Hollnseth
Hollnseth on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis.
Valla pindala on 20,82 km². 31. detsembril 2015 elas seal 898 inimest.
Kuulub valdade ühendusse Samtgemeinde Börde Lamstedt.
Ajalugu
Hollnseth kuulus 1180. aastal loodud vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esmalt personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast alates Hannoveri krooni poolt. 1807. aastal annekteeris hertsogkonna üürike Vestfaali kuningriik, enne kui Prantsusmaa selle 1810. aastal annekteeris. 1813. aastal taastati hertsogkond Hannoveri kuurvürstkonda, mis – pärast selle Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territooriumist, sealhulgas Hollnsethist, sai osa uuest 1823. aastal loodud Stade ringkonnast.
Reynoldsi maakond
Maakonna halduskeskus on Centerville.
Ajalugu
Maakond moodustati 1845. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 6696.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Geenivektor
Geenivektor ehk geenisiirdaja on geeniteraapias kasutatav rekombinantse DNA või RNA konstrukt, milles siiratav pärilikkusaine on ühendatud elementidega, mis võimaldab sellel rakku siseneda, seal integreeruda ja avalduda. Geeniteraapias kasutatakse viiruslikke ja mitteviiruslikke vektoreid. Vektori valik sõltub sihtmärkrakust ja terapeutilise geeni omadustest, näiteks selle suurusest ja avaldumise ajast.
Potentsiaal (füüsika)
Potentsiaal (ladina keeles potentia, jõud, võime) on füüsikas konservatiivse jõu võime teha tööd. Potentsiaal avaldub niisuguse jõu välja mõjus keha massile või elektrilaengule.
Geenivektor
Viirusvektorid
Viiruslikud vektorid põhinevad viirustele omasel käitumisel tungida organismi rakku, seal paljuneda ning sisestada oma pärilikkusaine peremeesorganismi genoomi. Viirusvektori konstrueerimisel asendatakse enamik viiruse pärilikkusainet terapeutilise geeniga, kuid seejuures säilitatakse viiruse nukleiinhapete osa, mis on vajalik rakule kinnitumise ja rakku sisenemise tagamiseks. Kuigi viirusvektorid on geeni viimisel rakku efektiivsemad kui mitteviiruslikud vektorid, võib nende kasutamisega kaasneda viiruslik infektsioon. Peamised geeniteraapias kasutatavad viirused on retroviirus, adenoviirus, adenoassotsieerunud viirus, alfaviirus, herpesviirus ja vaktsiinia viirus. 2012. aasta seisuga oli inimese geeniteraapia näidetest umbes 70% sellised, kus DNA viimiseks kudedesse on kasutatud viirusvektoreid.
Potentsiaal (füüsika)
Potentsiaale füüsikas:
Geenivektor
Viirusvektorite konstrueerimine
Viirusvektori konstrueerimisel arvestatakse, et ideaalne viiruslik vektor hõlmab kõiki viiruse infektsioonitsüklile omaseid tunnuseid, kuid samas tuleb vältida haigust põhjustavate geenide avaldumist sihtmärkrakus. Selleks asendatakse enamik viiruse pärilikkusaine terapeutilise geeniga, kuid seejuures säilitatakse viiruse nukleiinhapete osa, mis on vajalikud rakule kinnitumiseks, rakku sisenemise tagamiseks, pärilikkusaine pakkimiseks kapsiidi ning DNA terapeutilise geeni lülitamiseks raku genoomi. Neid geene nimetatakse cis-elementideks. Kustutatud viiruse geenid, mis on seotud replikatsiooni, kapsiidi- ja membraanivalkudega, paiknevad eespool nimetatud geenidest eraldi konstruktis, näiteks plasmiidis. Neid nimetatakse trans-elementideks. Seejärel viiakse vektorgenoom ja trans-elemendid pakkimisrakku ning seal moodustuvad rekombinantsed viirused, mis on võimelised terapeutiliset geeni rakku viima ja seda genoomi lülitama. Vahel konstrueeritakse geeniteraapia tarbeks ka pseudotüpeeritud viirusi, mis suurendavad või vähendavad sihtmärkrakkude ampluaad. Näiteks populaarseim viirus, mida vektorite tarbeks kasutatakse, on Retroviridae perekonda kuuluv Simia immuunpuudulikkuse viirus, mis on kaetud vesikulaarset stomatiiti põhjustava viiruse G-valkudega.
Retroviirus
2000. aastal rakendati 15 poisslapsel geeniteraapiat X-liitelise SCID vastu. Nende vereloome tüvirakkudesse viidi IL2Rye-geen. Selline ravimikatsetus osutus edukaks, kuid kahe aasta pärast haigestusid ravitutest kaks leukeemiasse. Neil kahel lapsel toimus seoses retroviiruse integratsiooniga translokatsioon 7. ja 11. kromosoomi vahel. Retroviiruse vektor oli koos terapeutilise geeniga integreerunud LMO2-geeni, mis kontrollib rakkude jagunemist, stimuleerides samuti selle avaldumist. Sellise kaasefekti tõttu keelustati vahepeal USA-s ning mitmes Euroopa riigis retroviirusel põhinev geeniteraapia. pisi|Viirusvektori seostumine rakumembraaniga ja pärilikkusaine toimetamine rakku
Adenoviirus
Adenoviirusvektorite eelis on see, et viiruse DNA, millest haigust tekitav osa on osaliselt kustutatud, suudab mahutada suhteliselt pikka DNA osa ehk umbes 7500 aluspaari. Samuti viivad nad rakkudesse palju viiruse osakesi ja mõjutavad nii puhkavaid kui jagunevaid rakke. Sellegipoolest toodavad nad mitmeid viirusele omaseid valke, mis võivad põhjustada immuunreaktsiooni, mis nii vektorid kui ka nende mõjutatud rakud kiiresti elimineerib. Adenoviirust kasutades ei õnnestu manustamise kordamine, kui esmakordsel vektori manustamisel kaasnes immuunsüsteemi muutus, mis surus maha esmase vastuse adenoviiruse kattevalkude vastu. Seega on adenoviiruste kasutamine geenivektorina ohtlik, kuna see võib patsiendi organismis põhjustada väga tugeva immuunvastuse. Näiteks patsient, kes kannatas ornitiini transkarboksülaasi defektsuse all ja kelle geeniteraapilisel ravil kasutati adenoviiruse vektorit, suri organismi ägeda immuunvastuse tõttu.
Adenoviiruste kaksikahelalist DNA-d ei lülitata sihtmärkraku genoomi, vaid see jääb rakutuumas eraldiseisvaks. Seega terapeutiline geen ei jagune rakkude paljunemisel.
Adenoassotsieerunud viirus
Adenoassotsieerunud viiruste vektorid kasutavad nukleiinhappena üheahelalist DNA-d, nakatades efektiivselt jagunevaid ja mittejagunevaid rakke. Viiruste vektorid integreeruvad genoomi arvatavasti juhuslikult, kuigi mõned originaalviirused integreeruvad peamiselt 19. kromosoomi teatud piirkonnaga. Seepärast on nende puhul samasugune oht onkogeeni aktiveerimiseks nagu retroviirusvektorite puhul. Adenoassotsieerunud viirusega on võimalik transportida pärilikkusainet suurusega kuni 4500 aluspaari. Seda vektorit on kasutatud peamiselt lihas- ja silmaprobleemide korral.
Alfaviirus
Alfaviirus kasutab nukleiinhappena RNA-d, nakatades jagunevaid ja mittejagunevaid rakke. Maksimaalne kogus pärislikkusainet, mida selle vektoriga transportida saab, on 7500 aluspaari. Alfaviiruste kasutamine geeniteraapias on piiratud, kuna nad suudavad seonduda väheste rakkude retseptoritega ja nende ekspressioon on lühike.
Herpes simplex'i viirus
Herpes simplex'i viirus kasutab nukleiinhappena üheahelalist DNA-d, nakatades nii jagunevaid kui ka mittejagunevaid rakke. Maksimaalne kogus pärilikkusainet, mida selle vektoriga transportida saab, on 30 000 aluspaari. Seda viirust on kasutatud vektorina glioomi, melanoomi ja munasarjavähiga patsientidel. Kuna herpesviirus on neurotroofiline, siis kasutatakse herpesviirusel põhinevaid vektoreid kõige enam terapeutilise geeni saatmiseks pea- ja seljaajju. Herpesviirus on väga transgeenne ning selle põhjal konstrueeritud vektorid võimaldavad pikka terapeutilise geeni püsimist organismis.
Mitteviiruslikud vektorid
Mitteviiruslike vektorite korral sisestatakse terapeutiline geen rakku füüsilisel või elektrokeemilisel teel. Võrreldes viiruslike vektoritega on mitteviiruslikud vektorid odavamad, neid on lihtsam toota ja need on vähem patogeensed. Lisaks võimaldavad mitteviiruslikud vektorid transportida suuremat kogust pärislikkusainet. Mitteviiruslike vektorite populaarsust pärsib nende väiksem efektiivsus võrreldes viirusvektoritega.
Ballistiline DNA
Ballistilise DNA meetod põhineb kulla- või hõbedaosakestega kaetud DNA tulistamisel geenipüssiga kõrge rõhu all sihtmärkrakku. See meetod võeti kasutusele 1980-ndate keskel ning kasutati esialgu markergeeni transportimiseks taimekudedesse. Seda meetodit kasutatakse munasarjavähi puhul.
Elektroporatsioon
Elektroporatsiooni korral tõstavad elektroporaatorid raku plasmamembraani elektrijuhtivust. Elektriline impulss tekitab plasmamembraanis ajutisi poore, mille kaudu saab terapeutiline geen rakku siseneda. Seda meetodit kasutatakse eelkõige naha- ja lihaskudede korral. Elektroporatsiooni negatiivseteks külgedeks on liiga suurte koekahjustuste tekitamine ning samuti ei pääse elektroodidega, millega rakumembraan lõhutakse, paljudele siseelunditele juurde.
Magnetofektsioon
Magnetofektsiooni korral seostatakse terapeutiline geen magnetiseeruvate nanoosakestega, mis sisestatakse tugeva magnetvälja toimel rakku. Magnetofektsioon on organismile ohutu, kuid vastava meetodi kasutamisel tuleb geeniteraapiat pidevalt korrata, kuna terapeutiline geen ei integreeru raku genoomi.
Hüdroporatsioon
Hüdroporatsiooni kutsutakse ka hüdrodünaamiliseks geeniülekandeks. See meetod kasutab hüdrodünaamilist rõhku läbimaks rakumembraani. Suure DNA kontsentratsiooniga lahuse süstimisel rakku luuakse hüdrodünaamiline surve, mille tulemusena tekib rakumembraanil juurde poore, mis hõlbustavad geeni levikut organismis ja seekaudu geeni jõudmist sihtmärkrakku.
Keemilised meetodid
Keemilised meetodid terapeutilise geeni sihtmärkrakku transportimiseks jagunevad anorgaanilisteks, lipiidseteks, valgulisteks ja polümeerseteks kandjateks. Selliste kandjate ülesanne on seostuda rakumembraaniga ning kaitsta terapeutilist geeni raku kaitsemehhanismide eest.
Anorgaanilised kandjad
Terapeutilised geenid kaetakse anorgaaniliste nanoosakestega, näiteks kaltsiumfosfaadi, kulla või räniga, mis tõhustavad terapeutilise geeni jõudmist sihtmärkrakku, madaldades organismi kaitsereaktsioonide mõju. Näiteks kullaosakestega kaetud geen, mis infrapunakiirguse mõjul rakumembraani läbib, on organismile vähem toksiline kui lipopleksid. Samas pole anorgaanilised kandjad biolagunevad, seega nad kuhjuvad rakkudesse ja pärsivad nende funktsiooni.
Oligonukleotiidid
Oligonukleotiidide ülesandeks geeniteraapias on pärssida pärilikku haigust põhjustava geeni avaldumist. Selle saavutamiseks eksisteerib mitmeid mehhanisme. Üheks võimaluseks on vigase geeni antisenss-spetsiifilisuse kasutamine, mis inhibeerib selle ekspressiooni. Võimalik on ka siRNA-de seostumine vigasele mRNA-le, mis pärsib valgusünteesi. Lisaks eelnenutele on väljatöötamisel kaheahelalised oligodeoksünukleotiidid. Ideaalis seonduksid transkriptsioonifaktorid vigase geeni promootori asemel vastavatele oligonukleotiididele, mis vähendaks sihtmärkgeeni avaldumist.
Rakku sisenevad peptiidid
Vaata lähemalt: Rakku sisenevad peptiidid
Rakku sisenevad peptiidid on väikesed, sisaldades alla 40 aminohappejäägi. Need peptiidid on enamasti pärit viirusvalkudelt, mis tungivad rakku, seostudes mitmete rakumembraanivalkudega. Lisades lipiidsetele kandjatele kindlaid aminohappelisi järjestusi, võib kandja seonduda spetsiifiliselt mõne teatud organelliga.
Dendrimeerid
Dendrimeerid on korrapärase hargnenud struktuuriga positiivse pinnalaenguga polümeerid, mis läbivad endotsütoosi teel hõlpsalt rakumembraani. Dendrimeer seostub geeniga oma positiivse pinnalaengu tõttu füsioloogilise pH juures. Dendrimeeride laialdasemat kasutamist pärsib nende liigne spetsiifilisus seostumaks rakumembraanidega ja toksilisus.
Želatiin
Želatiin on looduslik biolagunev polümeer, mida kasutatakse laialdaselt farmaatsia- ja meditsiinivaldkonnas. See ühend koosneb denatureerunud kollageenist, millel on unikaalne aminohappeline sisaldus. Positiivse laenguga želatiin saadakse etüleendiamiini sisestamisel želatiini karboksüülrühma. Želatiini kasutamine geenivektorina on inimesele ohutu.
Lycodryas
Lycodryas on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Lycodryas klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid madusid võib kohata Madagaskaril ja Komoori saartel.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Lycodryas seisuga 30.08.2014.
Anthony Giddens
pisi|Anthony Giddens 2004. aastal
Anthony Giddens, parun Giddens (sündinud 8. jaanuaril 1938 Londonis) on briti sotsioloog, keda tuntakse ta strukturatsiooniteooria ja kaasaegsete ühiskondade holistilise käsitluse poolest. Ta on olnud viljakas autor ja avaldanud viimastel aastakümnetel keskmiselt vähemalt ühe raamatu aastas. Ta on üks tsiteeritumaid humanitaarteadlasi – 2007. aastal oli Giddens tsiteeritavuselt Michel Foucault', Pierre Bourdieu, Jacques Derrida ja Albert Bandura järel viiendal kohal.
Giddensi akadeemilise karjääri võib jagada kolme perioodi.
Kõigepealt pakkus ta klassikuid kriitiliselt ümber tõlgendades välja uue nägemuse sotsioloogia olemusest. Tähtsamad teosed sellest perioodist olid näiteks "Capitalism and Modern Social Theory" (1971) ja "New Rules of Sociological Method" (1976).
Teises etapis arendas Giddens välja strukturatsiooniteooria, mis vaatleb agentsuse ja struktuuri vahekorda pidamata neist kumbagi teise suhtes ülemuslikuks. Sellel perioodil kirjutatud olulisemad teosed nagu "Central Problems in Social Theory" (1979) ja "The Constitution of Society" (1984) tõid talle sotsioloogide hulgas rahvusvahelise tuntuse.
Kõige hilisemas perioodis on Giddensi tähelepanu all modernsus, globaliseerumine ja poliitika. Eriliselt huvitab teda modernsuse mõju ühiskondlikule ja isiklikule elule. Raamatutes "Consequences of Modernity" (1990), "Modernity and Self-Identity" (1991), "The Transformation of Intimacy" (1992), "Beyond Left and Right" (1994) ja "The Third Way: The Renewal of Social Democracy" (1998) on ta kritiseerinud postmodernsust ja vaadelnud uut "utoopilisrealistlikku" kolmandat teed poliitikas.
1997–2003 oli Giddens Londoni Majanduskooli direktor ja pärast seda emeriitprofessor.