cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Üldrelatiivsusteooria
pisi|Kahemõõtmeline analoogia [[aegruumi kõverusest. Aine olemasolu muudab aegruumi geomeetriat, seda (kõverat) geomeetriat tõlgendataksegi gravitatsioonina. Valged jooned tähistavad kõverale aegruumile kohaldatud koordinaadistikku, mis ilma gravitatsioonita aegruumis oleks Cartesiuse ristkoordinaadistik]]
Karelehelised
Õied on tavaliselt mitme, aga sageli ka ebaselgelt kahe sümmeetriateljega. Õied on neljatised või viietised. Tolmukaid on samuti 5. Sigimik on ülemine. Õiekrooni neelus on enamasti mühksoomused. Õisikuks on kõige sagedamini tähk või pähik, aga küllalt sageli ka pööris. Õied puhkevad ühe- või kahekaupa. Mõnel liigil põhjustavad antotsüaniinid vananenud õie värvuse muutumise punasest siniseks. Arvatavasti tuleb see sellest, et karelehelisi tolmeldavad putukad ja niimoodi näitab taim neile, et nendes õites on õietolm ja nektar juba otsa saanud.
Robert Johnson
Johnson suri 27-aastaselt.
Karelehelised
Viljal on kaks viljalehte. Vili on viljalihata ja jaguneb 4 pähklikeseks, mis on kinnitunud õiepõhja või selle väljakasvu külge. Mõnel liigil on pähklikesi vähem, 1 või 2, veel harvem on taimel luuvili.
Üldrelatiivsusteooria
Sissejuhatus
Üldrelatiivsusteooria postuleerib aine (energia ja impulsiga objektide) ning aegruumi vahelist vastastikust toimet.
Robert Johnson
Rock'n'rolli Kuulsuste Hall valis 500 mõjukaima loo sekka neli Johnsoni pala, milleks olid "Sweet Home Chicago", "Cross Road Blues", "Hellhound on My Trail" ja "Love in Vain".
Karelehelised
Esimest korda kirjeldas karelehelisi teaduslikult Antoine Laurent de Jussieu 1789.
Üldrelatiivsusteooria
Sissejuhatus
1. Aine energia ja impulss mõjutavad selle aegruumi geomeetriat, milles aine asub. Seda mõju saab väljendada kõveruse mõiste abil (aegruumi kõverus).
Robert Johnson
Ajakiri Rolling Stone paigutas Johnsoni viiendale kohale oma 100 läbi aegade parima kitarristi nimekirjas.
Karelehelised
Perekonnad
Järgmistes kareleheliste perekondades leidub Eestis kasvavaid liike.
Üldrelatiivsusteooria
Sissejuhatus
2. Aine, millele ei mõju mingi jõud, liigub mööda geodeetilist joont nagu klassikalises mehaanikaski, ainult et see geodeetiline joon ei ole üldjuhul sirge, nagu ta on kõveruseta ruumis. Aine mõju sellele liikumisele, mida klassikaline mehaanika seletab gravitatsioonijõuga, seletab üldrelatiivsusteooria aegruumi geomeetriaga. Nagu erirelatiivsusteooriaski, tõlgendatakse objekti liikumist kindlal trajektooril ruumis joonena neljamõõtmelises aegruumis. Seda joont nimetatakse objekti maailmajooneks.
Põhikontseptsioonid
Üldrelatiivsusteooria lähtekohad saab formuleerida kolme alusprintsiibina: üldine relatiivsusprintsiip, ekvivalentsusprintsiip ja Machi printsiip. Einstein ise pidas neid üldrelatiivsusteooria põhivaadeteks.
Aegruumi kõverus tuleneb ekvivalentsusprintsiibist, sellepärast tuleb siin juttu ka sellest.
Relatiivsusprintsiip
Üldrelatiivsusteoorias võetakse aluseks relatiivsusprintsiip kujul, mis laiendab erirelatiivsusteoorias kasutatavat relatiivsusprintsiipi: füüsikaseadustel ei ole sama kuju mitte ainult kõigis inertsiaalsüsteemides, vaid ka kõigi koordinaadistike suhtes. See kehtib kõigi koordinaadistike kohta, mis omistavad igale sündmusele ruumis ja ajas neli parameetrit, kusjuures need parameetrid on aegruumi väikestes piirkondades, mis alluvad erirelatiivsusteooriale, seal lokaalselt defineeritavate Cartesiuse koordinaatide piisav arv kordi diferentseeritavad funktsioonid. See nõue koordinaadistikule on vajalik, et kõverale aegruumile saaks üldse rakendada diferentsiaalgeomeetria meetodeid. Kõver aegruum ei ole seejuures üldiselt enam globaalselt kirjeldatav Descartesi koordinaadistikuga. Laiendatud relatiivsusprintsiipi nimetatakse ka üldiseks koordinaatide kovariantsuseks.
Koordinaatide kovariantsus on nõue üldrelatiivsusteoorias kehtida saavate võrrandite (väljavõrrandite, liikumisvõrrandite) formuleeringule. Ent ka juba erirelatiivsusteooriat saab formuleerida üldiselt kovariantsena. Nii näiteks saab isegi pöörleval pöördtoolil paiknev vaatleja olla seisukohal, et ta ise seisab paigal ja kosmos pöörleb ümber tema. Seejuures tekib paradoks, et tähed ja neilt kiirguv valgus liiguvad pöörleva vaatleja koordinaadistikus arvutuslilkult valguse kiirusest kiiremini, mis näib olevat erirelatiivsusteooriaga vastuolus. Selle paradoksi lahendus on, et üldiselt kovariantne kirjeldus on definitsiooni kohaselt lokaalne. See tähendab, et valguse kiiruse konstantsus peab kehtima ainult vaatleja maailmajoone läheduses, mis on pöörleja vaatleja puhul sama hästi täidetud kui mis tahes muu vaatleja puhul. Kovariantselt, st üldise relatiivsusprintsiibi mõttes, kirjutatud võrrandid annavad tähtede jaoks niisiis valguse kiirust ületavad liikumisvõrrandid, on aga sellegipoolest erirelatiivsusteooria printsiipidega kooskõlas. See selgub ka sellest, et on võimatu, et vaatleja tähe läheduses pöörlevas koordinaadistikus paigal seisaks ning seega kohtuks tähega valguse kiirusest kiiremini. Sellel vaatlejal on niisiis teine koordinaadistik kui pöörleval vaatlejal ning tal pole "õiget" valguse kiirust.
Kuigi kosmost pöörleva vaatleja pilgu läbi on võimalik korrektselt kirjeldada, on sellise taustsüsteemi võrrandid, milles enamik objekte seisab paigal või pöörleb aeglaselt, enamasti lihtsamad. Mittepöörleva koordinaadistiku tingimus inertsiaalsüsteemidele ja eristus nende vaatluses, mida klassikaline füüsika nõuab, langeb aga põhimõtteliselt ära.
Mitme keha süsteemi puhul kitsas ruumis on aegruum väga kõver ja kõverus igas koordinaadistikus ka muutub ajas. Sellepärast ei saa ette leida parimat koordinaadistikku, mis sobiks kõigi nähtuste kirjeldamiseks. Relatiivsusprintsiip ütleb selle üldise juhtumi kohta, et polegi tarvis seda otsida, sest kõik koordinaadistikud on võrdõiguslikud. Nii võib vastavalt sellele, millist nähtust tahetakse kirjeldada, valida erinevaid koordinaadistikke ning valida välja arvutuslikult kõige lihtsam mudel.
Sellepärast saab üldrelatiivsusteooria ka loobuda klassikalisest astronoomilisest näiva liikumise mõistest, mida nõudis veel newtonliku vaatega seotud heliotsentriline maailmasüsteem.
Machi printsiip
Einstein oli relatiivsusteooria väljatöötamisel tugevasti mõjutatud Ernst Machist. Einsteinile oli tähtsaks lähtepunktiks Machi eeldus, et kehale mõjuvad inertsijõud ei sõltu mitte keha liikumisest absoluutse ruumi suhtes, vaid keha liikumisest teiste masside suhtes Universumis. Seda nimetas Einstein Machi printsiibiks. Universum on selles käsituses seega masside vastastikuse toime tagajärg ning sõltumatult nendest massidest eksisteerivat ruumi ei ole olemas. Pöörlevatele kehadele ei mõjuks ka tsentrifugaaljõude, kui ülejäänud Universum kaasa pöörleks.
See Einsteini üsna üldine formuleering on siiski vaid üks paljudest omavahel mitteekvivalentsetest Machi printsiibi formuleeringutest. Sellepärast on Machi printsiip ja tema vahekord üldrelatiivsusteooriaga tänaseni vaieldavad. Näiteks leidis Kurt Gödel 1949 üldrelatiivsusteooria seaduste järgi võimaliku Universumi mudeli, nn Gödeli Universumi, mis on vastulolus Machi printsiibi mõne formuleeringuga. Igatahes näitavad astronoomilised vaatlused, et tegelik Universum on Gödeli mudelist väga erinev.
Einstein pidas Lense-Thirringi efekti, mida üldrelatiivsusteooria ennustas, Machi printsiibi oma versiooni kinnituseks. Sellest efektist tuleneb, et pöörleva massiga õõneskera sisestel süsteemidel tekib pretsessioon, mida tõlgendas nii, et kera mass mõjutab inertsijõude. Et aga arvutuse juures eeldati "paigalseisvat" taustsüsteemi tähistaeva kujul, on ka see tõlgendus vaieldav.
Seega on Machi printsiibi üldtunnustatud versioon, mille sõnastas Einstein, liiga ebatäpne, et saaks otsustada, kas ta on üldrelatiivsusteooriaga ühitatav.
Ekvivalentsusprintsiip
Juba klassikalises mehaanikas oli tuntud inertse massi ja raske massi ekvivalentsuse printsiip. Klassikalisel kujul, mida nimetatakse ka nõrgaks ekvivalentsusprintsiibiks, ütleb see, et raske mass, millest oleneb, kui suur on gravitatsioonivälja tekitatud jõud, mis kehale mõjub, ja inertne mass, millest oleneb, kui suure kiirenduse jõud kehale annab, on ekvivalentsed. Sellest tuleneb muu hulgas, et gravitatsiooniväljas (teiste jõudude puudumisel) liiguvad kõik kehad ühtemoodi, sõltumatult massist. (Sünkrotronkiirguse tõttu ei kehti see elektrilaenguga kehade puhul.) Nii näiteks kukuvad vaakumis kõik (elektriliselt neutraalsed) kehad ühesuguse kiirusega, ja geostatsionaarne orbiit on ühesugune nii rasketel kui ka kergetel tehiskaaslastel. Klassikalisest ekvivaentsusprintsiibist tuleneb, et kinnises laboris asuv vaatleja ei saa ilma väljastpoolt tuleva infota, laboris asuvate esemete mehaanilise käitumise järgi, otsustada selle üle, kas ta on kaaluta olekus või vabas langemises.
Einstein üldistas seda printsiipi. Einsteini tugev ekvivalentsusprintsiip ütleb, et kinnises laboris asuv vaatleja ei saa ilma vastastikuse toimeta ümbrusega üldse mitte mingi katse põhjal otsustada, kas ta on kaaluta olekus kaugel teistest massidest või vabas langemises mingi massi lähedal. See tähendab muu hulgas, et vabas langemises oleva vaatleja jaoks ei ole ka valguskiir paraboolselt kõver nagu kiirendusega taustsüsteemis. Teiselt poolt peab gravitatsiooniväljas paigal seisev (näiteks maapinnal seisev) vaatleja tajuma valguskiirt kõverana, sest tal on kogu aeg vaba langemise suhtes kiirendus ülespoole.
Siiski tuleb tähele panna, et see printsiip kehtib ainult lokaalselt:
Üldrelatiivsusteoorias järeldub ekvivalentsusprintsiip otseselt kehade liikumise kirjeldusest: et kõik kehad liiguvad mööda aegruumi geodeetilisi jooni, siis saab mööda geodeetilist joont liikuv vaatleja aegruumi kõverust kindlaks teha (ja tõlgendada seda gravitatsiooniväljana) ainult juhul, kui tema vaadeldav aegruumi piirkond on oluliselt kõver. Sel juhul vaatleb ta ülalnimetatud loodetejõude vabalt langevate kehade suhtelise lähenemise või kaugenemisena. Kõveruse tõttu on veel ka elektrilaenguga kehad mittelokaalses vastastikuses toimes omaenda väljaga ning seetõttu ei ole ekvivalentsusprintsiip neile põhimõtteliselt rakendatav, sest nende elektromagnetväli on põhimõtteliselt liiga kauge mõjuga.
Kõver aegruum
Aegruumi kõverus, mida siin selgitatakse, ei ole iseseisev kontseptsioon, vaid ekvivalentsusprintsiibi järeldus. Ekvivalentsusprintsiibi abiga saab ka kõvera aegruumi mõistet näitlikult selgitada. Selleks tuleb kõigepealt selgitada, mis on paralleellüke mööda ajatelge. Rööplüke mingis suunas on lüke, mille puhul võetakse lokaalne koordinaadistik kaasa. Lüke ruumisuunas on massideta aegruumis näitlikult arusaadav. Aja definitsioon on erirelatiivsusteooria järgi koordinaadistikust sõltuv. Konstantne ajasuund on seejuures antud ainult kiirenduseta koordinaadistike puhul. Sel juhul tähendab lüke ajasuunas massideta aegruumis, et ese on koordinaadistiku suhtes paigal. Ta liigub siis piki selle koordinaadistiku ajatelge.
Ekvivalentsusprintsiibi järgi saab sellega mõista rööplüket piki ajatelge gravitatsiooniväljas. Ekvivalentsusprintsiip ütleb, et vabalt langev vaatleja gravitatsiooniväljas on ekvivalentne kiirendusega liikuva vaatlejaga gravitatsiooniväljast kaugel. Sellepärast vastab rööplüke piku ajatelge ajavahemiku t võrra vabale langemisele kestusega t. See tähendab, et paralleellükkega ajas kaasub ka liikumine ruumis. Et aga langemise suund sõltub kohast, on vahe sees, kas vaatleja paralleellükkub enne ruumis ja siis ajas või ümberpöördult. Öeldakse, et paralleellüke ei ole kommutatiivne, st lükete järjekord ei ole oluline.
Seni olid vaatluse all suured lükked, mille puhul paralleellükete järjekord on oluline. Siiski on mõttekas, kui saab midagi öelda ka kui tahes väikeste aegruumi piirkondade kohta, et kehade käitumist saaks kirjeldada ka lühikeste ajavahemike ja vahemaade korral. Kui tehakse paralleellükkeid üle üha lühemate vahemaad ja ajavahemike, siis on lõpp-punktid eri järjestuste korral küll endiselt erinevad, kuid vahe vastavalt väheneb. Tuletiste abil saab kirjeldada lõpmata väikest paralleellüket mingis punktis. Lõpp-punktide kõrvalekalde kahe paralleellükke järjekorra muutmisel annab siis kõverustensor.
Aegruumi kõverusega saab seletada ka mainitud loodete jõudusid. Kaks vabalt langevat kera vabalt langevas laboris liiguvad mõlemad piki ajatelge, niisiis mõõda omavahel paralleelseid jooni. Tõsiasi, et paralleellükked ei ole kommutatiivsed, on samaväärne sellega, et paralleelsete joonte vaheline kaugus ei ole konstantne. Seega võivad kerade trajektoorid teineteisele läheneda või teineteisest kaugeneda. Maa raskusväljas on väga pikagi langemise korral väga väike. Kui aega käsitletakse ruumimõõtmena, korrutatakse ajavahemikud valguse kiirusega. Aegruumi kõverus on niisiis väga väike ning üldse tuntav ainult kaua kestva langemise korral. See on võrreldav pesulinaga, mis kõrvalt vaadatuna tundub sirgena, aga piki lina vaatamisel osutub kõveraks.
Kõveruse kirjeldamiseks ei ole niisiis tarvis paigutada aegruumi kõrgema dimensiooniga ruumi sisse. Kõverust ei tule mõista mitte kõverdumisena viiendasse mõõtmesse ega ruumi kõverdumisena neljandasse mõõtmesse, vaid paralleellükete mittekommutatiivsusena. Peale selle on niisuguse esituse puhul vajalik käsitada ruumi ja aega neljamõõtmelise aegruumina, sest kolmemõõtmeline ruum üksi ei pruugi kõver olla.
Kuidas aegruum kõverdub, selle määravad üldrelatiivsusteoorias Einsteini väljavõrrandid.
Põhimõisted
Aegruumi ja selle kõveruse matemaatiliseks kirjeldamiseks kasutatakse diferentsiaalgeomeetria meetodeid, mis asendavad klassikalist mehaanikat, mis kasutab meile tuttava "lameda" kolmemõõtmelise ruumi eukleidilist geomeetriat. Diferentsiaalgeomeetria kasutab üldrelatiivsusteooria aegruumi taoliste kõverate ruumide kirjeldamiseks muutkonna mõistet. Tähtsate omaduste kirjeldamiseks kasutatakse tensoreid, mis esitavad kujutusi muutkondadel.
Kõverat aegruumi kirjeldatakse pseudo-Riemanni muutkonnana, täpsemalt Lorentzi muutkonnana.
Oluline suurus aine energia ja impulsi kirjeldamiseks on energia-impulsi tensor.
Ekvivalentsusprintsiibi üldistus
Klassikaline ekvivalentsusprintsiip, mida mõnikord nimetatakse ka nõrgaks ekvivalentsusprintsiibiks, pärineb Galileo Galilei kaalutlustest ja katsetest kinemaatika vallas (1636–1638). Algsel kujul ütleb see, et kõik kehad sõltumata oma omadustest (näiteks keemiline koostis, mõõtmed, kuju, mass) kukuvad vaakumis ühtemoodi: samast kohast järjestikku kukkuda lastud kehad liiguvad raskusjõu toimel mööda sama trajektoori. Vaakum on oluline sellepärast, et muus keskkonnas mõjutavad keha liikumist hõõre ja üleslükkejõud, mis sõltuvad keha omadustest. Isaac Newton sõnastas raamatus "Philosophiae Naturalis Principia Mathematica" (1687) ekvivalentsusprintsiibi inertse massi ja raske massi võrdsusena: gravitatsiooniseaduses ja inertsiseaduses figureeriv mass langevad kokku.
Albert Einstein pidas ekvivalentsusprintsiipi, mida 1900 oli Eötvösi katse kinnitanud juba täpsusega 10−9, gravitatsiooni võtmeomaduseks. Sellepärast laiendas ta seda printsiipi mittemehaanilistele nähtustele ning võttis selle oma gravitatsiooniteooria lähtekohaks.
Väljavõrrandite postuleerimine
Esimene publikatsioon, mida võib pidada üldrelatiivsusteooria alaseks, on Einsteini 1908 avaldatud töö gravitatsiooni ja kiirenduse mõjust valguse käitumisele erirelatiivsusteoorias. Selles töös sõnastab ta juba ekvivalentsusprintsiibi ja ennustab gravitatsioonilist aja dilatatsiooni ja punanihet ning valguse kõrvalejuhtimist massiivsete kehade poolt.
Enne töö lõpuleviimist avaldas Einstein 1913 relatiivsusteooria kavandi, mis kasutas juba kõverat aegruumi. Probleemide tõttu üldise kovariantsuse printsiibiga, mis osutus lõpuks ikkagi õigeks, kasutas Einstein vahepeal vale lähenemist, enne kui ta selle probleemi 1915 lahendas. Ta pidas ka ettekandeid oma töö kohta ning arutas asja matemaatikutega, eriti Marcel Grossmanni ja David Hilbertiga.
Oktoobris 1915 avaldas Einstein töö Merkuuri periheeli nihkumise kohta, milles ta veel lähtus valedest väljavõrranditest, mis ei olnud ühitatavad energia ja impulsi lokaalse jäävusega. Novembris 1915 leidis Einstein õiged väljavõrrandid ja avaldas need Preisi Teaduste Akadeemia istungiaruannetega 25. novembril 1915 koos arvutustega Merkuuri periheeli nihkumise kohta ja valguse kõrvalekaldumise kohta Päikese massi tõttu. Hilbert esitas viis päeva varem oma töö avaldamiseks Göttingeni Kuninglikule Teadusseltsile. Ent Hilberti töö korrektuurpoognatelt (erinevalt hiljem avaldatud redaktsioonist) puudusid väljavõrrandid, ent korrektuurpoognad ei ole täielikult säilinud. Einsteini hilisemat artiklit "Die Grundlage der allgemeinen Relativitätstheorie" võib pidada esimeseks ülevaateartikliks üldrelatiivsusteooria kohta. See avaldati 20. märtsil 1916 ajakirjas Annalen der Physik, kaks kuud pärast seda, kui Einstein oli Preisi Teaduste Akadeemiale ette kandnud oma väljavõrrandite lahendi, mis pärines Schwarzschildilt.
Väljavõrrandite täpsed lahendid
Pärast väljavõrrandite formuleerimist otsiti nende lahendeid erinevatel ääretingimustel. Väljavõrrandite esimene täpne lahend on Karl Schwarzschildi poolt juba 1916 leitud ja tema järgi nimetatud Schwarzschildi meetrika, mida kasutatakse mustade aukude kirjeldamiseks. Hans Reissner (1916) ja Gunnar Nordström (1918) arendasid selle edasi nende järgi nimetatud Reissneri-Nordströmi meetrikaks, mille abil saab kirjeldada elektrilaenguga musti auke.
Kui Einstein sai aru, et tema väljavõrrandid ei võimalda staatilist Universumi juurde, võttis ta 1918 kasutusele kosmoloogilise konstandi. Aastal 1922 leidis Alexander Friedmann ilma kosmoloogilise konstandita väljavõrrandite lahendi, mis lubas paisuvat või kokkutõmbuvat Universumit, ja 1927 leidis Georges Lemaître täpse lahendi paisuva Universumi jaoks. Kui Edwin Hubble avaldas 1929 oma vaatlused punanihke kohta ning tõendas sellega Universumi paisumist, loobus Einstein kosmoloogilisest konstandist ja nimetas seda George Gamowi sõnul oma suurimaks väärsammuks. Tänapäeva astronoomias arvestatakse siiski mitte nulliga võrduva kosmoloogilise konstandi võimalusega. Robertsoni-Walkeri meetrika on Lemaître'i lahendi edasiarendus, mille formuleerisid teineteisest sõltumatult Howard Percy Robertson (1935) ja Arthur Geoffrey Walker (1936). Ka see on väljavõrrandite täpne lahend ning kirjeldab paisuvat, homogeenset ja isotroopset Universumit, mistõttu teda kasutatakse mudelina meie Universumi kirjeldamiseks. Seetõttu on tal kosmoloogias väga suur tähtsus.
Kärbes (täpsustus)
Kärbes võib tähendada mitut asja.
Raul Meireles
Portugali rahvuskoondises Meireles mängis aastatel 2006–2014 kokku 73 korda ja lõi 10 väravat. Esimene värav sündis 2008. aasta EM-i alagrupi esimeses mängus Türgi vastu 93. minutil.
Regina Todorenko
Regina Petrovna Todorenko (ukraina Регіна Петрівна Тодоренко, vene Регина Петровна Тодоренко; sündinud 14. juunil 1990 Odessas) on ukraina poplaulja, näitleja ja saatejuht.
Raul Meireles
Isiklikku
Raul Meireles on 180 cm pikk ja kaalub 77 kg.
Regina Todorenko
Aastatel 2008–2013 oli ta ansambli Real O liige. 2015. aastast tegutseb ta sooloartistina.
Maadlus olümpiamängudel
right|150px|Olümpiaringid right|150px|Kreeka-Rooma maadlus Maadlus on olnud suveolümpiamängudel kavas alates spordiala tutvustamisest iidsetest olümpiamängudest 776. aastast eKr.
Wen Wang
Wen Wang, täpsemalt Zhou Wen Wang ehk Zhou kuningas Wen (周文王; pinyin: Zhōu Wén Wáng) (1099–1050 eKr) oli Zhou dünastia esiisa, kellele ta pojad, neid oli tal kaheksateist, omistasid dünastia rajaja au.
Maadlus olümpiamängudel
Kui tänapäevased olümpiamängud Ateenas 1896. aastal jätkusid, sai mängude tähelepanu keskpunktiks maadlus (Kreeka-Rooma maadluse näol), välja arvatud 1900. aasta suveolümpiamängud Pariisis, kui maadlus programmi ei kuulunud. Nii vabamaadlus kui ka kaaluklassid võeti kavva esimest korda 1904. aasta suveolümpiamängudel Saint Louises. Naiste maadlus viidi sisse 2004. aastal Ateenas.
Wen Wang
Ta perekonnanimi oli (姓): Ji (姬), sugukonna nimi (氏): Zhou (周) pärisnimi (名): Chang. Ta on tuntud ka Zhou Changi (周昌) ja Xibo Changi (西伯昌) nime all. Oli Zhou kuninga Ji (周季王) poeg, kes oli omakorda Zhou kuninga Tai（周太王) kolmas poeg. Samuti oli ta Wu riigi valitsejate Wu Taibo ja Zhongyongi õepojaks.
Maadlus olümpiamängudel
ROK hääletas 2013. aasta veebruaris maadluse loobumisest suvisest olümpiaprogrammist, mis jõustub 2020. aastal. Spordi juhtorgani FILA, nüüd Rahvusvaheline Maadlusliit (United World Wrestling, lühend UWW) president astus tagasi pärast hilisemat umbusaldusavaldust. Pärast juhtimismuutusi ja 2016. aasta programmi muutmist (sealhulgas reeglite muutmine ja täiendavad naistevõistlused) korraldati maadlus edukalt suveolümpiaprogrammi tagasi.
Wen Wang
Wang Wen olla loonud kaheksa kolmjoone teineteisele asetamisega kuuskümmend neli kuusjoont. Lisaks sellele kirjutanud ta ka iga kuusjoone kohta otsused. Hiljem olevat ta poeg Zhou Gong (Zhou Gongdan) omalt poolt lisanud ka otsused iga kuusjoone igale joonele. Levinuim 64 kuusjoone järjestus on omistatud Wang Wenile ja seda nimetatakse Wang Weni korrastuseks. Loodud raamatu pealkirjaks sai "Zhou Yi" ja see on tuntud Muutuste raamatu (Yijing) nime all.
Viievõistlus
Viievõistlus on viiest võistlusalast koosnev spordi- või võistlusala ning võib tähendada järgmist:
Rahuoperatsioonide Keskus
pisi|Rahuoperatsioonide Keskuse teenetemärk Rahuoperatsioonide keskus oli Eesti Kaitsejõudude koosseisu loodud iseseisev üksus. 8. juulil 1994 loodi ta Vabariigi valitsuse määrusega esialgu Eesti Rahuvalve Üksikkompanii nime all, asukohaga Kadriorus Eestiaegse Vahipataljoni kasarmutes (praegune KUMU asukoht).
1995. aasta esimesel poolel kolis kompanii üle Pakri poolsaarele nii nimetatud Lõunalinnakusse.
17. juulil 1997 formeeriti üksikkompanii ümber pataljoni struktuuriga Eesti Rahuoperatsioonide Keskuseks.
Maaväestaabi loomisega aastal 2000 viidi Rahuoperatsioonide keskus maaväeülema alluvusse.
Rahuoperatsioonide keskus valmistas ette rahvusvahelistel sõjalistel operatsioonidel osalevaid Eesti kontingentide allüksusi ja kaitseväelasi kes asusid teenima kriisipiirkondade staapides. Üksus viis läbi ka ajateenijate väljaõpet, toetas Balti jalaväepataljoni Eesti kontingenti ning ESTBAT-i (hilisemat Scouts pataljoni), viis läbi reservõppekogunemisi ja toetas erinevate kursuste läbiviimist oma instruktoritega. Keskus paiknes Paldiskis.
Keskus likvideeriti 2008. aasta lõpus ja tema ülesanded anti üle 1 jalaväebrigaadile.
Rahuoperatsioonide keskus korraldas 2002. aasta sügisel õppuse Baltic Eagle, mis oli Balti jalaväepataljoni valmisoleku testõppus ja mille eeskujul hakati järgnevatel aastatel korraldama Eesti kaitseväes õppust "Kevadtorm".
Keskusel oli oma lipp, ja ta andis välja Rahuoperatsioonide Keskuse teenetemärki.
Keskuse ülem oli ka Paldiski garnisonis komandant. pisi|Rahuoperatsioonide keskuse embleem (välivormile)
Rahuoperatsioonide keskuse ülemad
pisi|Rahuoperatsioonide keskuse embleem (igapäevavormile)
Ādaži kirikumõis
Ādaži kirikumõis, ka Neijermīle kirikumõis (saksa keeles Pastorat Neuermühlen, läti keeles Ādažu mācītājmuiža, ka Neijermīles mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Riia kreisis Ādaži kihelkonnas.
Vladimir Majakovski
Vladimir Majakovski lõpetas elu enesetapuga, olles 36 aastat vana. Ta on maetud Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Tema loomingu põhiteemaks oli uue maailma ehitamine ja uue inimese kujundamine.
Kari tänav Tallinnas kandis aastatel 1953–1995 Vladimir Majakovski nime.
Tema auks kandis Nõukogude ajal Majakovski nime tema sünnilinn Bagdathi.
Elukäik
1902. aastal asus Majakovski õppima Khuthaisi gümnaasiumi. Ta rääkis vabalt gruusia keelt, tal oli joonistamis- ja deklameerimisanne, kuid täielik muusikaline andetus. Juba lapsena ilmnes tema võistlushimu ja mängukirg, mis jäid kogu eluks iseloomu valitsevateks joonteks.
Sama aasta juulis kolis Majakovski koos ema ja õdedega Moskvasse, kus ta asus õppima viieklassilise gümnaasiumi neljandasse klassi. Pere elas vaesuses ning 1908. aasta märtsis visati Majakovski õppemaksu tasumata jätmise tõttu viiendast klassist välja.
Moskvas sai Majakovski tuttavaks revolutsioonimeelsete tudengitega ja 1908. aastal astus ta sotsiaaldemokraatliku partei liikmeks. Aastatel 1908–1909 arreteeriti ta kolm korda: kahtlustatuna seotuses põrandaaluse trükikoja ja anarhistliku rühmitusega ning naissunnitööliste põgenemisele kaasaaitamisega. Aastatel 1909–1910 kandis Majakovski 11 kuud karistust Butõrka vanglas üksikkambris nr 103. Seal tegeles ta esimeste luulekatsetustega, kuid ei olnud nendega rahul ja oli tänulik, kui tal vanglast vabanedes märkmik luuletustega ära võeti.
1911. aastal asus Majakovski õppima Moskva maalikunsti-, skulptuuri- ja arhitektuuriinstituuti. See oli ainus kool kus ei nõutud vastuvõtmisel tunnistust valitsusvastastesse organisatsioonidesse mittekuulumise kohta. Majakovski sai peagi tuntuks enesekindluse ja ülbuse poolest. Tal oli neurootiline komme pidevalt suitsetada – kuni sada suitsu päevas, kuid see ei olnud nikotiinisõltuvus. Tal oli pidevalt koni suunurgas, kuid ta ei tõmmanud kunagi suitsu alla.
Pärast tutvumist futurist David Burljukiga (1882–1967), kellest sai üks tema parimaid sõpru, sattus Majakovski poeetide ringkonda ja liitus kubofuturistidega. Just Burljuk oli see, kes avastas Majakovski luuleande. 30. novembril 1912 toimus Majakovski esimene avalik esinemine. 1913.–1914. aasta talvel tegid futuristid Majakovski, Burljuk ja Kamenski Venemaal ringreisi esinedes frakis ja silinderkübaraga – selle kontrasti eesmärk oli ärritada seltskondlikku maitset. Paraku äratasid nende seisukohad autoriteetide vastu pahameelt ka kunstikoolis ning Majakovski ja Burljuk heideti koolist välja. See võimaldas Majakovskil nüüd täielikult luulele pühenduda.
Majakovski tõmbas naisi ligi oma ilusa, meheliku ja enesekindla välimusega, hoolimata oma häbematusest või just selle tõttu. Aastatel 1913–1914 oli tal hulk armulugusid, mis väidetavalt lõppesid mitme neiu jaoks abordiga. Kuid Majakovski elu armastus oli juuditar Lilja Brik (1891–1978), kellega ta tutvus 1915. aastal ja kellele ta pühendas kõik oma teosed (v.a poeem "Vladimir Iljitš Lenin"). Lilja oli abielus Ossip Brikiga (1888–1954), kes Majakovskit palju aitas ja kellest sai tema hea sõber.
1917. aastal toimunud veebruarirevolutsioon äratas Majakovskis ja teistes loovinimestes lootusi, et edaspidi saab tegutseda tsensuurivabalt. Samas oli Majakovski maailmavaade romantiline ja sel puudus seos tegelikkusega. Tema värsskroonikast "Revolutsioon" ilmneb, et Majakovski pidas oma revolutsiooniks just veebruarirevolutsiooni. Oktoobrirevolutsiooni ta nii ülistavalt ei tervitanud, tema hoiak oli äraootav. Revolutsiooni kõige sõjakamal ajal tegeles Majakovski koos Burljukiga nn kohvikufuturismiga, see tähendas futuristide ja anarhistide koosviibimisi Poeetide kohvikus, kus lava oli kõigile avatud ja peale futuristide esinesid ka külalised publiku hulgast.
Aastatel 1918–1919 elasid Majakovski ja Brikid kolmekesi koos, kuid see omapärane abielukartell ei olnud kunagi seksuaalset laadi. Lilja leidis, et nende kolmikabielus peab olema kõigil õigus armusuheteks väljaspool ühist kodu. Majakovski austas seda soovi, kuid oli väga armukade. Nende väike kahetoaline korter Peterburis muutus varsti kirjanduslikuks salongiks, mida külastasid Majakovski sõbrad futuristid ja teised tema kaasaja loovinimesed. 1919. aastal kolisid nad Peterburist Moskvasse. Majakovski ja Lilja töötasid koos ROSTA-s, Ossip töötas Tšekaas. Ka pärast väljakolimist oli Majakovski Brikkide juures igapäevane külaline.
Sel ajal valis Majakovski pärast esimeste revolutsioonijärgsete aastate kõhklusi enamlaste režiimi täieliku toetamise. Kahjuks ei olnud entusiasm vastastikune ja ta pidi oma teoste väljaandmiseks pidevalt võitlema bürokraatiaga, see ajas teda meeleheitele.
1923. aastal oli Majakovski üks Kunstide Vasakrinde (LEF) organiseerijatest, mis andis välja ajakirja futuristide loominguga. LEF ühendas suures osas Vene avangardi poeete, kunstnikke, teoreetikuid, teatri- ja filmiloojaid. Futuristid lootsid, et suudavad selle koondumisega hankida endale nõukogude kultuurielus head positsiooni, mis muidugi ei õnnestunud. LEF-i viimane ajakirjanumber ilmus 1925. aastal, koos käidi 1927. aastani.
Aastatel 1922–1924 käis Majakovski mitu korda välismaal: Lätis, Prantsusmaal, Saksamaal. Paar päeva viibis ta ka Tallinnas ja tegi Vene saatkonnas ettekande proletaarsest luulest. Ta ei tundud end välismaal hästi, kuna ei osanud võõrkeeli. Inimesele, kes oli harjunud end suuliselt väljendama, sellega muljet avaldama ja oma luulet ette lugema, oli see raske olukord. Ta sai vahetult suhelda ainult vene emigrantidega, keda oli tol ajal välismaal rohkelt. Kodumaale tagasi jõudes kirjutas ta muljete põhjal olukirjeldusi ja luulet, kuigi kaaslaste sõnul oli ta näiteks Berliinis veetnud kogu aja hotellis kaarte mängides.
1925. aastal sai teoks reis Ameerikasse. See ei läinud lihtsalt, kuna Majakovskile kui nõukogude propagandistile oli raske viisat saada. Mehhiko kaudu õnnestus tal lõpuks pääseda USA-sse. Majakovski võttis New Yorgis kohe ühendust oma sõbra Burljukiga, kes oli emigreerunud seitse aastat tagasi. Burljuk saatis teda kogu USA-s viibimise jooksul ja aitas organiseerida esinemisi. Majakovski esines kolme kuu jooksul New Yorgis, Clevelandis, Detroitis, Chicagos, Philadelphias ja Pittsburghis. Temast avaldati reportaaže ja intervjuusid enamasti kommunistlikes ajalehtedes, kuid ka New York Timesis.
New Yorgis tutvus Majakovski Ellyga – tegeliku nimega Jelizaveta Siebert, saksa juurtega vene emigrandiga. Majakovski huvi Elly vastu oli algul arvatavasti eelkõige praktilist laadi, kuna Elly oli tema jaoks ideaalne tõlk, kuid suhe muutus varsti intiimseks. Nad kohtusid peaaegu iga päev. See oli tõenäoliselt kõige pikem ja intensiivsem naissuhe, mis Majakovskil oli olnud pärast Liljaga kohtumist. 15. juunil 1926 sünnitas Elly New Yorgis tema tütre Helen Patricia. Sellest teada saades üritas Majakovski USA-sse pääseda, kuid see ei õnnestunud. Tol ajal kirjutas ta palju lastele. Majakovski kohtus oma tütrega ühe korra: 1928. aastal Nice'is. Tema tütar Patricia J. Thompson on naisuuringute professor New Yorgi Bronxi linnaosas asuvas Lehman College'is. 1993. aastal andis ta välja raamatu "Mayakovski in Manhattan", mis põhineb tema ema mälestustel.
Aastatel 1925–1928 reisis Majakovski Nõukogude Liidus palju ringi, esinedes kõige erinevamale publikule. Esinemised tähendasid tohutut pinget, need kestsid keskmiselt kolm tundi, millele järgnesid publiku küsimused ja kriitika. Aastatel 1922–1926 tegi Majakovski ajakirjaniku ja toimetajana palju kaastööd ajalehtedele ja ajakirjadele, kirjutas agitatsioonitekste ja reklaami, mille eest teda kritiseerisid Pasternak, Katajev ja Svetlov. Kirjanikud leidsid, et Majakovski ei oska enam luuletada ja teeb ainult propagandistlikke tellimustöid.
Majakovski viimane armusuhe oli 1929. aastal näitleja Veronika (Nora) Polonskajaga. Nagu alati, oli tal kohe vaja oma külgetõmbejõule kinnitust saada. Pärast Tatjana abiellumist suhe Noraga süvenes. Majakovski tegi Norale abieluettepaneku, kuid naine ei söandanud oma meest maha jätta ja end lõplikult Majakovskiga siduda, kuigi tema abielu oli muutunud puhtformaalseks.
1930. aasta veebruari alguses toimus näitus Majakovski loomingu 20. aastapäeva auks. See oli tema enda idee näitamaks võimudele, et eksivad need, kes kahtlevad tema patriotismis ja lojaalsuses nõukogude süsteemile. Vahelduseks süüdistustele ja kaklustele lootis ta saada tunnustust oma töö eest. Näituse korraldamiseks aga ei saanud Majakovski ametlikult mingit toetust, ta pidi tegema kõik ise ainult lähemate sõprade abiga, kusjuures pidevalt põrgati vastuseisule. Näituse avamisele olid kutsutud kõik nimekamad kirjanikud ning riigiametnikud ja parteifunktsionäärid, kaks piletit saadeti Stalini kantseleisse. Kutsututest tulid kohale ainult paar kirjanikku, kuid mitte ühtegi kõrget partei- ega riigitegelast. Näitus oli rahvast täis, kuid need olid kõik noored. Majakovski oli pettunud ja väsinud.
Majakovski surm
14. aprill 1930 oli erakordselt ilus ja päikesepaisteline päev. Hommikul viibis Majakovski koos Noraga oma korteris. Majakovski meeleolu oli viimastel päevadel kõikunud äärmusest äärmusse ja neil oli järjekordne tüli, kuna Noral oli vaja minna teatrisse proovi, aga Majakovski ei tahtnud teda ära lasta. Lõpuks Majakovski rahunes ning saatis Nora rahulikult ja õrnalt uksest välja. Kohe pärast seda kuulis Nora lasku: Majakovski oli lasknud endale kuuli rindu ja ta suri mõne minuti jooksul.
Temast jäi maha lahkumiskiri, mis oli kirjutatud juba kaks päeva tagasi. Seal palus Majakovski mitte kedagi süüdistada ning nimetas inimesed, keda pidas oma perekonnaks: Lilja, ema, õed ja Nora.
Monument on Majakovski loomingus alati stagnatsiooni ja vana ühiskonna sümbol. Ta vihkas pronksi valamist ja monumentide püstitamist, kuid saatuse irooniana just seda temaga tehti. Majakovski biograafia riigistamine algas vahetult pärast tema surma. Talt võeti sealsamas korteris surimask ja eemaldati aju Aju Instituudi tarbeks. Aju Instituut oli loodud eesmärgiga uurida geniaalsete inimeste ajusid. Uurijatele tegi aga tõsist muret, et Majakovski aju oli 360 grammi raskem kui Lenini oma.
Majakovski ärasaatmisele kogunes tänavatele umbes 60 000 inimest. Inimesi rippus akendel, puude otsas, laternapostide küljes ja majakatused olid neid täis. Trügimine oli nii pöörane, et selleks, et kirst krematooriumi väravast sisse kanda, pidi miilits õhku tulistama.
Enesetapumõte jooksis pidevalt läbi Majakovski elu ja loomingu. Ta oli seda tõenäoliselt ka varem üritanud, tehes seda nagu tõeline mängur: ta laadis püstoli ainult ühe padruniga. Ametliku versiooni kohaselt olid enesetapu põhjused isiklikku laadi, kuid tegelikult oli põhjused eraelulised, tööalased, kirjanduslikud ja poliitilised. Viimane poolaasta oli olnud läbikukkumiste jada, millele lisandus psüühiline kurnatus ja pikaleveninud gripp, mis ei olnud Majakovski taolise hüpohondriku puhul vähetähtis.
Esimestel aastatel pärast Majakovski surma oli suhtumine tema loomingusse väga jahe. Selle olukorra parandamiseks kirjutas Lilja Stalinile kirja, kus ta palus abi Majakovski pärandi säilitamiseks ja tunnustamiseks. Stalin andis oma heakskiidu, mille tulemusena hakati Majakovskit sunniviisiliselt juurutama ja sellest sai tema teine surm, nagu ütles Pasternak. Tema kanoniseerimisel oli ka positiivne külg, nimelt enamik tema lähikondlastest pääses 1930. aastate poliitilistest repressioonidest. Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist saabus Majakovski kolmas surm, kui talle sai osaks põlgus tervete nõukogude põlvkondade lugejate poolt, keda oli vägisi sunnitud tema luuletusi lugema.
Majakovski ja Lilja Brik
Peaaegu kogu elu armastas Majakovski ühte naist – Lilja Briki, kes oli tema muusaks. Lilja ei olnud klassikaline iludus, kuid juba väga noores eas avaldas ta meestele nõiduslikku mõju oma pimestava naeratuse, suurte tumedate silmade ja ilusa kehaga. Tal oli alati palju austajaid.
Majakovski tutvus Brikidega 1915. aastal Lilja õe Elsa kaudu, kellega tal oli romaan. Elsa tõi ta ükskord Brikide juurde kaasa, kus Majakovski luges ette oma veel avaldamata poeemi "Pilv pükstes". Lilja ja tema mees Ossip reageerisid sellele vaimustusega, mõistes kohe Majakovski kui poeedi suurust.
Lilja oli vabameelne naine, kes vihkas armukadedust, suhtus seksi pingevabalt ja kellel oli alati palju armusuhteid. Abikaasa Ossip võimaldas talle vabadust, millega enamik mehi poleks iial leppinud. Nende füüsiline suhe oli lõppenud juba enne Majakovskiga kohtumist. Seda suhet tuleb vaadelda ajastu kontekstis, kus vabameelsed suhtes olid levinud, eriti loovinimeste hulgas. Ka revolutsioonijärgse Venemaa abieluseadused olid väga liberaalsed.
Majakovski ja Lilja hakkasid kohtuma, nad olid lahutamatud. Armastus Lilja vastu muutis ühe hoobiga kogu poeedi elu. Ta leidis Lilja ja Ossipi juures kokkukuuluvuse, mida oli otsinud alates isa surmast. Lilja hoolitses selle eest, et Majakovski sai korraliku välimuse ja elegantsed rõivad. See oli suur muudatus võrreldes tema hambutu suu, pikkade juuste ja boheemlasliku riietusega, mille juurde kuulus tavaliselt kollane särk.
Lilja on kirjutanud, et Majakovski tunded olid hüperboolse tugevusega. Ta ei rääkinud nendest, aga kirjutas lakkamatult luuletusi, kus avaldub tema valu. Lilja väsis ja ärritus ülepingutatud tunnetest, nii intensiivne austamine mõjus rünnakuna. Liljal oli ka pärast Majakovskiga tutvumist mitu kavaleri, kellest ta ei teinud mingit saladust. Majakovski aga oli äärmiselt armukade ja piinles.
1919. aastal läksid konfliktid nii tõsiseks, et Lilja ei tahtnud enam Majakovskiga koos elada ja nende intiimsuhe lõppes. Peapõhjuseks oli ilmselt Majakovski armukadedus – tunne, mida Lilja sügavalt põlgas. 1923. aastal tegi Lilja ettepaneku uuesti kolmekesi koos elada, muidugi tema tingimustel, mis ei seadnud ohtu tema vabadust. Kõik pereliikmed pidi olema vabad pühenduma oma suhetele, kui see ei kõigutanud nende ühist elu. Majakovski sai aru, et kui ta sellega ei lepi, siis on tema ja Lilja suhe igaveseks läbi. Talle eraldati väike korter Gendrikovi põiktänavas, kuhu nad kolmekesi elama asusid.
1930. aasta veebruaris sõitsid Lilja ja Ossip välismaale. Aprillis koju tagasi pöörduma sundis neid sõnum, et Majakovski on endalt elu võtnud. Lilja oli veendunud, et kui tema ja Ossip oleksid olnud kodumaal, ei oleks Majakovski ennast maha lasknud. Lilja lõpetas 1978. aastal oma elu samuti enesetapuga.
Looming
Majakovskit saatis kogu tema karjääri jooksul kriitika arusaamatuse eest. Enne revolutsiooni sai ta selliseid etteheiteid tõrjuda kui kodanliku maitse ilminguid, aga hiljem, kui neid hakkasid esitama töölised, talus ta neid väga raskelt. Tema ja LEF-i arvates võitlesid töölised ja futuristid ühe ja sama asja eest, kuid innustus ei olnud vastastikune. Futurism jäi töölisklassile arusaamatuks. Majakovski kohandus: ta hakkas kirjutama ajakavalisi, propagandistlikke ja töölistele pühendatud luuletusi.
Majakovski esimesed avaldatud luuletused olid "Öö" ja "Hommik", mis avaldati futuristlikus kogumikus "Kõrvakiil seltskondlikule maitsele" (1912). 1913. aastal andis Majakovski välja oma esimese luulekogu "Mina!", mis koosnes neljast luuletusest koos Lev Žegini ja 15-aastase imelapse Vassili Tšekrõgini illustratsioonidega. Aastatel 1914–1915 tegeles Majakovski poeemiga "Pilv pükstes", mille jaoks andis inspiratsiooni kirglik armumine 16-aastasesse Maria Denissovasse. Seda poeemi võib pidada tema parimaks lüüriliseks saavutuseks. Üks esimesi, kes seda Majakovski ettekandes kuulis, oli Maksim Gorki, kes puhkes liigutusest nutma. Hoolimata sellest oli raske poeemile kirjastajat leida. Appi tuli Ossip Brik, kes finantseeris trükkimist.
1915. ja 1916. aastatel väljendus Majakovski kohtumine Lilja Brikiga poeemis "Selgrooflööt" ning luuletustes "Lilitška" ja "Kõigele". Nendele on iseloomulik pendeldamine eufooria ja meeleheite vahel, armastuse rõõmu ja vastamata armastuse tunde vahel.
Kõige tormilisemal kohvikufuturismi perioodil 1918. aastal andis Majakovski välja poeemi "Inimene", mis tekitas oma jõulisusega sensatsiooni Vene luule esindajate hulgas, kuhu kuulusid sümbolistid, futuristid jt. Selles teoses avaldub eksistentsiaalne temaatika, kus üksildane "mina" sõdib luule ja armastuse vaenlase vastu. Samal aastal valmis näidend "Müsteerium Buff", mille Majakovski pühendas revolutsiooni esimesele aastapäevale ja millega ta lõpuks valis poole, kuhu kuuluda – proletaarsete poeetide naiivse kujutlusmaailma. See teos ei leidnud tunnustust ei futuristide ega ka masside hulgas.
1918. aastal osales Majakovski näitlejana kolmes filmis, millele ta oli ise stsenaariumid kirjutanud. Üks neist oli "Filmi kütkes", kus ta mängis koos Liljaga. Film ei ole säilinud, on säilinud ainult mõned fotod ja suur plakat Lilja pildiga.
1919. aastal hakkas Majakovski tegema kaastööd Vene telegraafiagentuurile ROSTA, koostades agitatsioonilis-satiirilisi plakateid, mida kutsuti ROSTA akendeks.
1920. aastal valmis poeem "150 000 000". Arv väljendab Venemaa rahvaarvu, rahvale viidatakse kui poeemi autorile. Majakovski nime autorina ei mainita. Poeem ülistab revolutsiooni, kuid selle avaldamisega olid jälle suured probleemid. Lisaks nimetas Lenin seda jaburduseks ja halvustas futuriste. Lenini arvamus tähendas sel ajal juba partei arvamust. Majakovski oli andnud oma talendi revolutsiooni teenistusse, aga talle töötati igal sammul vastu. See viis teda ahastusse.
1922. aastal valmis Liljale pühendatud poeem "Armastan", mida võib pidada Majakovski kõige helgemaks luuleteoseks. See on tulvil armastust, vaba süngusest ja enesetapumõtetest. Samal aastal lõpetati ROSTA akende koostamine – agitatsiooniperiood oli läbi saanud.
1923. aastal ilmus poeem "Sellest" raamatuna koos A. Rodtšenko fotomontaažidega. Lembepoeem sündis Liljast lahkumineku tagajärjel ja kirjanike seas peeti seda geniaalseks, kuid sellele sai osaks ka tavapärane kriitika arusaamatuse eest.
Samal aastal hakkas Majakovski kirjutama oma joonistustega illustreeritud reklaamvärsse, peamiselt kaubamajale GUM ja riiklikule hulgifirmale Mosselprom. Paari aasta jooksul kirjutas ta sadu reklaamtekste. Kirjanikud loomulikult kritiseerisid teda sellise tarbeluule vorpimise eest, kuid Majakovski leidis, et selline sõnamängude ja riimide loomine, mida ta armastas, oli poeetilise töö loomulik osa. 1924. aastal suri Lenin. See puudutas Majakovskit sügavalt ja ta kirjutas poeemi "Vladimir Iljitš Lenin", mis on tema kõige pikem poeem. Teos on ebaühtlane, eepilised ja ajaloolised lõigud on liiga pikad ja üksikasjalikud, leidub õõnsat retoorikat. Väärtuseks võib pidada hoiatust, et Lenin muudetakse pärast surma ikooniks, mis oli igati põhjendatud mõeldes ohjeldamatule Lenini kultusele, mis hiljem Nõukogude Liidus välja kujunes.
1925. aastal suri Sergei Jessenin. Ametliku versiooni järgi oli see enesetapp, mis põhjustas pidevalt enesetapule mõtleva Majakovski hingas piinava reaktsiooni. Ta üritas Jesseninist kirjutada, kuid töö edenes vaevaliselt. Lõpuks valmis luuletus "Sergei Jesseninile", millele sai osaks tohutu menu.
1928. aastal valmisid Tatjana Jakovlevast inspireeritud luuletused "Kiri Tatjana Jakovlevale" ja "Kiri seltsimees Kostrovile armastuse olemusest". Need olid esimesed lembeluuletused pärast 1915. aastat, mille objektiks ei olnud Lilja ja on ühed parimaid Majakovski lüürilistest luuletustest.
Sama aasta lõpus valmis näidend "Lutikas", mis oli seni kõige vähem lüüriline teos Majakovski loomingus. Näidendis kujutatakse kommunistlikku tulevikku hingetu ja masinliku ühiskonnana, peategelane on vulgariseeritud variant nõukogude kodanikust. Näidend sai kriitikutelt üldiselt hea vastuvõtu.
1930. aasta alguses ilmus näidend "Saun", mis on "Lutika" järg, kuid sisaldab otsesemat kriitikat nõukogude ühiskonna suhtes. Paljud teatriinimesed põlesid vaimustusest "Sauna" üle, kuid publik jäi täiesti külmaks ning esietendused nii Leningradis kui ka Moskvas kukkusid läbi.
Nikolai Valge
Nikolai Valge VR II/3 (2. jaanuar 1899 Tartu – 31. mai 1985 Toronto) oli Eesti mereväeohvitser (major).
Tema auaste oli kaptenmajor.
Ta on Vabadussõjas välja teeninud II klassi 3. järgu Vabadusristi.
Mänguteooria
Traditsiooniliselt on mänguteooria keskendunud nullsummamängudele, kus endale suurema koogitüki võtmine vähendab seda, kui palju kooki teised inimesed saavad. Nullsummamängudes ei saa ükski valik suurendada või vähendada olemasolevaid ressursse. Kogu kasu on summaarselt alati null. Mõned näited nullsummamängudest on male (üks indiviid kaotab -1, teine võidab 1, kokku 1-1=0) või pokker. Suurem osa pärismaailma mängudest ei ole nullsummamängud.
Mänguteooria alamliik ja mõnes mõttes vastand on mehhanismi disain, mida kasutatakse majanduslikke mehhanismide ja stiimulite disainimiseks, et saavutata kindlaid eesmärke. Sellel on kasutusi majandusteadusest ja poliitikast (ostu-müügi turud, hääletussüsteemid) kuni võrgusüsteemideni (paketi liikumine internetis, krüptoraha).
Ajalugu
Esimesed kirjeldused kahe inimese mängudest eksisteerisid ammu enne modernset matemaatilist mänguteooriat.
Mänguteooria sai oma enda valdkonnaks pärast seda, kui John von Neumann avaldas artikli "On the Theory of Games of Strategy" aastal 1928.
Mänguteooria tuli avalikku teadvusesse 1950. aastatel, kui uuriti selle kasutust globaalses tuumastrateegias USAs.
Varajasim raamat mänguteooria kohta on 1944 ilmunud John von Neumanni ja Oskar Morgensterni "Mänguteooria ja majanduslik käitumine" ("Theory of Games and Economic Behavior"). Kuid mõningaid mänguteoreetilisi probleeme olid juba 19. sajandil käsitlenud ka Francis Edgeworth ja Antoine Cournot.
Bioloogias hakati mänguteooriat laiemalt kasutama 1970. aastatel.
Tuntuim mänguteooria edasiarendus on Nashi tasakaal, mille eest John Forbes Nash sai 1994. aastal koos Reinhard Selteni ja John Harsanyiga Nobeli majandusauhinna. Kokku on mänguteooria eest antud välja kaheksa Nobeli auhinda. John Maynard Smith sai Crafoordi autasu mänguteooria rakenduse eest bioloogias.
Mõisted
Mänguteooria uurib strateegiaid enamasti matemaatiliste mängude kaudu. Mäng mänguteoorias on täielikult kirjeldatud struktuur, mille kontekstis vaadatakse iga indiviidi võimalikku tegu, selle kasu ja väljundit kindlate reeglite olemasolul. Kuigi pärismaailma mängudes võib tihti leida uusi viise tegutsemiseks, siis matemaatilistes mängudes on võimalike tegude hulk kindel ja tihti isegi ette teada.
Tänu mängudele saab strateegiaid uurida lihtsustatud maailmas (vastandina pärismaailmale, mille komplekssus on tihti segav üldprintsiipide loomiseks). Mängudes on kindlad positsioonid, kus mängija peab tegema valiku, mida kutsutakse teoks. Strateegia on plaan, mis aitab mängijal teha valikuid igas võimalikus positsioonis.
Mänguteooria eeldab, et iga indiviid proovib maksimeerida enda kasu ehk eesmärki ehk väärtushinnangu keskväärtust. Kuigi mängude kasu võib tihti olla rahaline, siis need võivad ka väljendada muid eesmärke. Näiteks võib indiviid tunda ennast hästi, kui ta võidab.