cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ankur
Põhjaankrute põhitüüpe
Pikema kestusega kasutuse eesmärgil hoopis põhja uputatavat betoonelementi. Sellist pikemaajaliseks kasutamiseks mõeldud hea pidavusega ankrut nimetatakse ka surnud ankruks.
Praktiliselt võib sõltuvalt vajadusest, asjaoludest ja tingimustest kasutada käepärase lihtsa ankruna ka kivi, liivaga täidetud anumat või näiteks hammasratast. Sellise lihtsa "raskusankru" puuduseks on vajalik suurem mass võrreldes spetsiaalselt konstrueeritud haakuva ankruga ja ebakompaktsus.
Ankru kaal
Ankru pidavus tagatakse lisaks ankru kujule ankru piisava kaaluga ja vastavalt vee sügavusele välja lastava ankruketi või ankruotsa kaaluga. Väikese laeva või paadi ankruots (ankruliin) ei tohiks olla ujuvast materjalist ja sellele on soovitav lisada ankru juurde alg-raskuseks lühike (sõltuvalt aluse suurusest u 1–3 m) ketijupp.
Väiksemale laevale sobiva ankru ligikaudse massi saab arvutada valemiga:
Laeva pikkus meetrites + laeva laius meetrites + laeva mass tonnides = ankru mass kilogrammides.
Näiteks: kui laeva pikkus on 10 m, laius 3 m ja mass 7 t, siis sobiva ankru mass on 20 kg.
Ankruotsale ketijupi lisamisega on võimalik üldjuhul ankru valemijärgset massi (ja ka suurust) vähendada.
Ankruseadmed
pisi|Väiksema laeva ankrupeli. Ankrukett jookseb välja otse teki-klüüsist ilma vahetoruta pisi|Suure laeva ankrupeli Ujuvvahendi ankruseadme eesmärk on tagada ankru hõlbus veeskamine ja hiivamine ning kinnitumine. Paatidel ja väikestel kergetel laevadel eraldi ankruseadet sageli pole, kuid suurematel ja raskematel on see praktiliselt vältimatu. Ankruseadmed jagunevad ehituslikult põhiliselt: pisi|vasakul|Laeva vööri läbilõige-mudel ankruseadmetega Jõuajamilt ja teenindamiselt on ankruseadmed:
Lisaks jõuajamile kasutatakse ankru kindlaks kinnitamiseks üleval-asendis ketipidurit ning täiendavalt võidakse keti ümber lõtkuga kinnitada ketikonn. Ankur tõstetakse ja fikseeritakse tavaliselt säärega laeva vööris asuvasse hoidikusse ehk ankruklüüsi, millest viib tavaliselt ankruseadmeni (ketipidurini) või tekile ankrutoru. Kui ankruklüüs koos ankruga asub laeva pardas vastava suurusega süvend-sisselõikes, nimetatakse seda ankruniššiks.
Laeva või muu aluse ankruketi minimaalne pikkus on määratud ehitusliku klassifikatsiooni alusel. Kindla vahekauguse tagant värvitakse ankruketile vastav hele märge või on vahele ühendatud erikujuline ketilüli (seekel), mis võimaldab määrata välja lastud või jäänud keti pikkust. Ankruotsa pikkus-märgistusena kasutatakse näiteks vastavat riideriba. Ankruketi hoiukohta laeval nimetatakse ketikastiks. Ankruketi lõpp kinnitatakse laeva ketikasti või selle juurde hõlpsalt avatava ketihalsiga.
pisi|Ketiratas
Ankurdamine
pisi|vasakul|Suur sõjalaev ankrus vaikse ilmaga pisi|Ankurdumise põhimõte ja ankrupoi pisi|Tavapärase liigendiga ankru haakumine põhjal pisi|Ankru-päevamärk laeva mastis Ajutise ankurdumise eesmärke võib olla erinevaid. Näiteks laeva sadamasse sisenemise võimaluse ootamine, parema ilma ootamine, puhkamine või parda-abipaadiga maismaal käimine, aluse seadmete-mehhanismide plaaniväline remont või kontroll, varude täiendamine teiselt laevalt, valveülesannete täitmine.
Statsionaarselt ja reeglina "surnud ankrutega" ankurdatakse ujuvkaisid, ujuvdokke, tulelaevu, muuseumlaevu, poisid.
Tavapärane ankurdumine
Ankurdumiseks valitakse tuulte ja lainetuse eest võimalikult kaitstud, laevateest kõrvale jääv ja ankruketi või ankruotsa väljalaskmiseks piisavalt madal, kuid mitte alusele ohtlikult madal koht. Ankurdamiskohal peab olema ka sobilik merepõhja pinnase iseloom. Näiteks kivisele või liivasele põhjale ei pruugi ankur üldse kinnituda. Suurematele laevadele on sadamate läheduses määratud vastavad ankrualad, mis on kantud ka merekaardile.
Sadamates, rannikuvetes ja eriti väikelaevade puhul võidakse kasutada kinnitumise abivahendina ankrupoisid, mis on omakorda kinnitatud tugeva või raske ankru abil veekogu põhjale.
Ankurdamist juhib sillalt tavaliselt laeva vahiohvitser (tüürimees, kapten) ja teostab tekil pootsman. Ankurdamise alustamiseks pööratakse ujuvvahendi vöör esmalt tuule (lainetuse) suunas. Enne ankru vettelaskmist peab veenduma (eriti suurema aluse ja tiheda ümbritseva laevaliikluse korral), et langeva ankru alla ei jää teisi ujuvvahendeid ega inimesi. Ankruketti või ankruotsa tuleb pidamise garanteerimiseks välja lasta vähemalt 4 vee sügavuse pikkust. Ankru külge on hea kinnitada väike ujukpoi, mis jääb märkima ankru asukohta ja võib hõlbustada hiljem ankru hiivamist.
Ankurdamisel tuleb aluse masti heisata kerakujuline ankru-päevamärk, öösel vastavalt ujuvvahendi pikkusele navigatsioonituled:
Pärast ankrusse jäämist tuleb regulaarselt jälgida ja kontrollida maamärkide peilimise või elektroonilise positsioneerimissüsteemi abil, et ankur ei lohiseks põhjal ja laev ei triiviks ankrul.
Paatide ja väikeste laevade ankruid koos ankruotsaga võidakse mõnikord kasutada ajutiselt ka pehme põhjaga ranna ja soodsa ilma puhul (tavapäraste kinnitusotste asemel) otse kaldasse kinnitumiseks.
Ankru hiivamisel tuleb kett või ots enne vastavasse hoidikusse (ketikasti) paigutamist puhastada, et sinna satuks vähem mustust ja kett või ots säiliksid paremini.
Ankurdamine kahe ankruga
pisi|Manööver kahe ankruga vöörist ankurdades Stabiilsemaks ankurdumiseks võidakse veesata kaks ankrut, mis jäävad vöörist veesates kettidega täisnurga all teineteisest eemale. Kahe ankru veeskamisel lastakse esmalt põhjale üks ankur, siis tehakse esimese ankru ketti mööda põhja kaasa lohistades manööver teise ankru veeskamise kohale, veesatakse teine ankur ja lastakse laeval triivida allatuult, kuni mõlema ankru ketti on välja antud võrdsel määral ja ketid on sirgunud. Merevägedes on sageli kasutatud sellist ankurdamisviisi ka suuremates sadamates, kus kai äärde jääb vaid laeva ahter. See hõlbustab kiiret kai äärest eemaldumist.
Lisaks võidakse stabiilsesse asendisse ankurdada kahe ankruga niit, et üks ankur jääb vööri-, teine ahtri suunas. Kui ahtrist pole võimalik eraldi ankrut välja lasta, kinnitatakse vöörist välja lastav ja tahapoole ulatuv merepõhjal olev teine ankrukett tugeva kinnitusotsa abil laeva ahtri külge.
Ankur kui üldine kultuuriline sümbol
Ankur on sümboolset tähendust omanud juba sajandeid, kuna vanemas merenduses olenes tihti just sellest laeva saatus ja meeskonna elu. Seega sümboliseeris ankur turvalisust, stabiilsust, jõudu ja lootust. Briti muuseumis oleva etruski mündi ühele küljele on graveeritud ankur, teisele kaarikuratas.
Vanas Egiptuses kasutati ankrut naiselikkuse ja mehelikkuse kujutamiseks – alumine kumer osa sümboliseeris naiselikkust – naiselikku kumerust või kuusirpi, mis on samuti olnud naiselikkuse sümbol. Samas sümboliseeris püstine osa mehelikkust. Koos sümboliseerid need naiselikkuse ja mehelikkuse loovat jõudu
Tuli ja raud
"Tuli ja raud" on Karl Ristikivi 1938. aastal ilmunud esimene romaan.
Ankur
Ankur kui üldine kultuuriline sümbol
Renessansiaja kunstis esinesid ankur ja delfiin sümbolitena tihti koos. Delfiin sümboliseeris kiirust ning muretut edasiliikumist, samas ankur tähistas stabiilsust ja kahe jalaga maa peale jäämist. Kombineerituna tähistasid need tasakaalu kiire tegutsemise ja mõistlike otsuste vahel.
Nii minevikus kui tänapäeval on ankur olnud populaarne tätoveeringutel kasutatav sümbol. See on sümboliseerinud tugevat sidet merega, samuti jõudu, vastupidavust ja lootust. Tihti olid sellised tätoveeringud just kogenumatel meremeestel. Minevikus tähendas ankrutätoveering ka seda, et see meremees oli seilanud Atlandi ookeanil.
Tuli ja raud
Koos teostega "Õige mehe koda" ja "Rohtaed" moodustab "Tuli ja raud" Ristikivi Tallinna triloogia, mis käsitleb linnastumise mõju ühiskonna erinevatele klassidele.
Amuletid
"Amuletid" (originaalpealkiri inglise keeles "Charms for the Easy Life") on Ameerika Ühendriikide 2002. aasta film.
3000 meetri jooks
3000 meetri jooks on kergejõustiku ala.
Tuli ja raud
Teos sai kirjastuse Loodus romaanivõistlusel esikoha. Debüütromaani ilmumise järel tituleeriti Karl Ristikivi kirjandusringkondades A. H. Tammsaare mantlipärijaks.
Ankur
Ankur kui üldine kultuuriline sümbol
Tänapäeval sümboliseerib ankur eelkõige merendust, esinedes tihti merega seotud asutuste ja organisatsioonide sümboolikas (nt Eesti Merevägi, Rahvusvaheline Mereorganisatsioon). Samuti on ankur seotud stabiilsuse ja kindlustundega ("ankrusse heitma" – stabiilsesse eluetappi jõudma).
Tuli ja raud
Sisu
Jüri Säävel lõpetab 1880. aastail põlluharimise, kolib Tallinna ning hakkab tehasetööliseks. Ta elab üle 1905. aasta revolutsiooni, Esimese maailmasõja, Eesti iseseisvumise ja Vabadussõja. Kogu elu jooksul on tema ideaalideks raske töö, ausus ja ligimesearmastus. Üks tema poegadest hukkub õnnetuses ning teine poeg rändab isa eeskujul parema elu otsingutel Ameerika Ühendriikidesse. Jüri saadab oma vaeslapseks jäänud pojapoja vastloodud Tallinna Tehnikaülikooli. Viimane tähistab progressi: Jüri ise on valutehase tööline, tema poeg oli masinainsener ja lapselaps ülikoolidiplomiga insener.
Ankur
Ankur kristlikus ja varakristlikus kultuuris
Varakristlikus kultuuris oli ankur soositud sümbol. Kuna Rooma impeeriumi aegadel esines perioode, kus kristlasi rängalt taga kiusati, pidid nad oma uskumusi varjama. Ankrut, mille ülemine osa meenutab risti, kasutati risti varjatud sümbolina (ankurrist). Varakristlikus kultuuris oli ankur lootuse ja lunastuse sümbol. Tihti kombineeriti ankrut kaladega, kes sümboliseerisid Kristust.
Lisaväärtuse andis ankrule kui sümbolile see, et tagurpidi keeratuna moodustus temast Antoniuse rist – kreeka tähe tau kujuline rist.
Tuli ja raud
Sisu
Teoses esineb ka vastupidine arengusuund: Jüri lapselaps jätab oma naise koos väikese lapsega maha. Jüri sureb ilma pojapojale pere mahajätmist andestamata.
Ankur
Ankur kristlikus ja varakristlikus kultuuris
Ankur on stabiilsuse sümbolina esinenud ka Uues Testamendis, kus lootust lunastusele kutsutakse "hinge ankruks".
Ankur on püha Klemensi sümbol, kuna legendi järgi hukati püha Klemens keisri käsul nii, et visati ankru külge seotuna Musta merre. Sellepärast tuntakse ankrut, kui seda kasutatakse ristiusus sümbolina, ka püha Klemensi ristina.
Ankrut on tõlgendatud ka kui neitsi Maarja ja Kristuse sümbolite ühendamist: alumine osa meenutab noorkuud, mis on Maarja sümboliks (laiemalt võttes on Kuu muistne naiselikkuse sümbol, mille kristlus üle võttis ja kohandas), samas kui ülemine osa on rist ehk Kristuse sümbol.
Ankur heraldikas
Ankrut on kujutatud perekond Gernet' vapil.
Hüpolimnion
Hüpolimnion (eesti keeles nimetatud ka alusveeks) on kihistunud veekogu (enamasti sügava järve) kõige alumine veekiht.
Üldjuhul on see kiht kõige külmem suvel ja kõige soojem talvel, mil veekogu võib olla jääga kaetud.
The Fourth Legacy
"The Fourth Legacy" on neljas Kameloti album, mis anti välja 2000. aastal Noise Recordsi / Modern Musicu kaudu.
Lugude nimekiri
Jaapani versioon sisaldab boonuslugu:
13. "Can You Remember?" (live) – 4:27
Sørøysundet
Sørøysundet on väin, mis eraldab Soroy saart Seilandi ja Stjernoy saartest (saared kuuluvad Norrale). Väina pikkus on umbes 70 km, laius kitsaimas kohas 4 km.
Vallaspant
Vallaspant on vallasasjale seatud pandiõigus. Vallaspant jaguneb käsipandiks ja registerpandiks.
Vallaspandist räägib asjaõigusseaduse 2. peatükk.
Ermanarich
Ermanarich (gooti keeles Airmanreiks; surnud 376) oli idagootide (greuthungite) esimene teadaolev kuningas poolmüütilisest Amaalide dünastiast. Tema tegeliku elu kohta on teada väga vähe, tema isikut on kajastanud mitmed ajaloolased, sealhulgas ka Jordanis.
Ermanarichi isa oli Achiulf, vend aga Vultwulf.
Jordanise järgi valitses Ermanarich üle 50 aasta idagootide riiki, mis ulatus Mustast merest Läänemereni. Ta olevat olnud sõjakas, julm ja metsik. Ermanarich olevat teinud enesetapu üle 110-aastaselt, kui hunnid tema riigi hävitasid. Võimalik, et vana kuningas ohverdas end germaani jumalatele (näiteks Wotanile/Odinile).
On oletatud ka Eesti ala kuulumist Ermanarichi riigi koosseisu. Nii on näiteks Andres Adamson kirjutanud oma gümnaasiumiastme ajalooõpikus: "370. aastail gootide poolt alistatud (maksustatud) rahvaste hulgas on nimetatud ka aeste, mordvalasi, merjalasi, vadjalasi ja tšuude. Aestid tähistavad siingi ilmselt balti hõime, kõik ülejäänud on aga soomesugu rahvad. Tšuudideks kutsusid venelased hiljem läänemeresoome hõime, sealhulgas eestlasi. Võimalik, et eestlasedki sattusid mõneks ajaks gootide võimu alla ning vabanesid tänu hunnide tulekuga alanud Suurele rahvasterändamisele" (Eesti ajalugu gümnaasiumile. Tallinn: Koolibri, 1999. Lk 15-16. ISBN 9985-0-0867-7).
Nimest
Ermanarich on tema nime saksapärane kuju, kuid ajalooliselt on ta tuntud väga paljude nimede all: Jordanise "Geticas" Ermanaricus, eeposes "Beowulf" Eormenric, muinaspõhjas Jörmunrekkr, keskkõrgsaksa keeles Ermenrich. "Hervarari saagas" esineb tegelane Heiðrekr Ulfhamr, keda võib ilmselt samastada Ermanarichiga.
Tema tõenäoline gootikeelse nime Airmanreiks lõpp (reiks) tähendab sõjalist valitsejat.
Ermanarichi tegelaskuju esineb ka "Nibelungide laulus", kus ta on julm ja halastamatu türann, kes lõpuks Etzeli (Attila) käe läbi hukkub. Reaalselt ei saanud need kaks ajaloolist tegelast muidugi omavahel kuidagi kohtuda.
Pärnu Koidula Gümnaasium
Pärnu Koidula Gümnaasium on riigigümnaasium Pärnus aadressil Metsa tänav 21.
Kooli asutas 1918. aastal Pärnumaa Rahvahariduse Selts eestikeelse tütarlaste koolina. Kooli eelkäijaks peetakse Pärnu Tütarlaste Gümnaasiumi, mille ajalugu ulatub aastasse 1733. Koidula nimi on koolile antud aastatel 1854–1861 Pärnu Linna Kõrgemas Tütarlastekoolis õppinud Lydia Koidula mälestuseks.
Ajalugu
pisi|Aastatel 1918–1979 asus kool Pärnu Tütarlaste Gümnaasiumi hoones Nikolai tänav 26. Pärnu Tütarlaste Gümnaasium evakueeriti sügisel 1916 Venemaale Tveri linna ja aastatel 1916–1917 koolitöö Pärnus seisis. Aastatel 1917–1918 töötas venekeelne tütarlaste gümnaasium linnavalitsuse eraalgatusel. Saksa okupatsiooni ajal 1918. aastal töötas Pärnus saksakeelne tütarlaste lütseum.
Eestikeelse tütarlastekooli asutas 9. novembril 1918 Pärnumaa Rahvahariduse Seltsi, esimene koolipäev oli 11. novembril 1918. Algul töötas kool Rüütli tänaval kohalikus Kooliseltsi majas. Detsembris 1918 koliti Aadressil Nikolai tänav 26 asunud Pärnu tütarlaste gümnaasiumi hoonesse. Juunis 1919 andis Pärnumaa Rahvahariduse Selts kooli Pärnu linna omavalitsusele üle.
1940. aastal nimetati Pärnu II Gümnaasium Pärnu II Keskkooliks. 19. augustist 1940 vabastati Pärnu I Gümnaasiumi direktori ametikohalt Georg Köösel. Esimene ettepanek anda koolile Lydia Koidula nimi tehti 1943. aastal. Koidula nimi anti koolile 26. detsembril 1944 ENSV Rahvakomissaride Nõukogu määrusega.
1951. aastal alustas koolis tööd üks esimene klass ja 1. septembril 1952 muudeti kool segakooliks.
1979. aastal valmis uus koolihoone Pärnu äärelinnas Metsa tänaval. Kooliga liideti Pärnu VIII 8-klassiline kool, mille tõttu suurenes õpilaste ja õpetajate arv oluliselt.
Esimene bioloogia-keemia klass moodustati 1989. aastal ja 2005. aastal alustas tööd esimene reaalklass.
2014. aastal korraldati Pärnu linna koolivõrk ümber. Muu hulgas eraldati põhikoolid gümnaasiumiastmest. Seetõttu jätkas kool ilma põhikooliastmeta. 2015. aastal sai koolist riigigümnaasium ja sellega seoses renoveeriti täielikult Metsa tänava koolimaja.
Käsipant
Käsipandiõiguse olemus
Käsipandiõigus on vallaspandiõiguse üks liik ja see nõuab pandipidaja valdust. See on võimalik ainult vallas-, mitte kinnisasjade puhul. Käsipandiõigus on asjaõiguslik ja kehtib igaühe suhtes. See on ka rangelt aktsessoorne: seda saab rajada ainult kindla nõude tagamiseks. Seega pandiõigust ei teki, kui ei ole ega ka tulevikus ei saa tekkida nõuet, mille tagamiseks on pant seatud. Käsipanti ei teki tühise nõude tagamiseks. Kui tühistatakse tehing, millest tagatav nõue tuleneb, kaotab kehtivuse ka selle tagamiseks seatud käsipant. Asjaõigusele on omane avalikkuse põhimõte: käsipandi puhul on määrav, kas pandipidajal on olemas panditud eseme valdus. See tähendab, et käsipandi tunnevad ära eelkõige pantija isiklikud võlausaldajad.
Käsipandi tekkimine
Käsipant tekib asja valduse ülekandmisega pantijalt pandipidajale, kui nad on pandiõiguse seadmises kokku leppinud. Asja võib pandiõigusega koormata ka nii, et see antakse üle kolmandale isikule ja pandipidaja omandab panditud asja suhtes kaudse valduse.
Esimesel juhul on valdus otsene. Käsipant tekib, kui sõlmitakse pandileping ja pandieseme otsene valdus antakse üle sarnaselt vallasasja omandiga. Teisel juhul on valdus kaudne ja sarnaneb vallasasja omandi ülekandmisega, kui loovutatakse väljaandmisnõue.
Kui pandiese on juba enne pandi seadmist eseme omaniku kaudses valduses (pandipidaja valduses), muutub panditud eseme omaniku senine kaudne valdus n-ö kõrgema astme valduseks ning pandipidaja saab esimese astme kaudseks valdajaks.
Käsipandi seadmise kokkulepe tuleb sõlmida kirjalikult, kui panditud asja väärtus ületab 50 eurot.
Käsipandi lõppemine
Pandiõiguse aktsessoorsuse kohaselt kustub pandiõigus peamiselt tagatava nõude kustumise tõttu. Pandiga tagatud nõude lõppemine toob automaatselt kaasa käsipandi lõppemise. Kui pandiga tagatud nõue rahuldatakse või muul põhjusel lõpeb osaliselt, lõpeb selles ulatuses ka käsipant. Allesjäävas osas jääb käsipant koormama pandiga koormatud eset tervikuna. Kui nõue nõutakse sisse, saab pandipidaja müüa pandiga koormatud asja tervikuna.
Majanduslik tähtsus
Praeguseks on lepingulise pandiõiguse (käsipandiõiguse) varasem tähtsus taandunud. Käsipandi asemel kasutatakse tagatisomandamist. Selle puhul antakse pandipidajale üle nõude tagatisena vallasasja omandiõigus, mitte ei pandita vallasasja.
Seos pandimajadega
Pandimajades asjade tagatisel laenuandmine ei kujuta endast juriidiliselt käsipandi seadmist ja üldjuhul käsipandi sätteid sellisele tagatisliigile ei kohaldata. Pandimajade puhul on juriidiliselt tegemist tagasiostuõigusega müügi või tagatisomandamisega. Kokku lepitakse laenu tähtaeg, mille jooksul on laenusaajal õigus asi tagasi osta.
Prominent
pisi|[[Cristiano Ronaldo]] Prominent on mingil põhjusel silmapaistev ehk tuntud ehk kuulus inimene, kellele meedia tihtipeale osutab tähelepanu. Sellised silmapaistvad ja esileküündivad isiksused on sageli tippnäitlejas, -lauljad, -kirjanikud, -kunstnikud, -sportlased, poliitikud, televisioonis sageli esinevad arvamusliidrid jt. Kuulus võib olla nii positiivses mõttes (parim näitleja) kui ka negatiivses mõttes (jõhker kurjategija), viimasel juhul on tegu kurikuulsusega.
pisi|[[Tanel Padar, laulja, Eurovisiooni lauluvõistluse võitja]] Inimese tuntus on erineva ulatuse, suuruse ja põhjustega. Paljud inimesed saavad tuntuks seoses keskmisest paremate tulemustega oma tööalal, kuid see võib anda neile kuulsuse vaid spetsialistide kinnises ringkonnas. Näiteks on paljud teadlased tuntud akadeemilistes ringkondades, kuid mitte laiemalt rahva hulgas. Paljud riigiametnikud on saanud tuntuks, kuna nad on avaliku elu tegelased ja seaduse järgi kohustatud oma tegevusest avalikkust informeerima.
Inimene, kes on tuntud asjatundjana mingil konkreetsel alal ja kellelt meedia küsib selle ala kohta tema arvamust, on arvamusliider. (Slängis ja eeskätt kollases ajakirjanduses on selliseid inimesi kutsutud ka liitsõnalise nimetusega, mille täiendosa on "valve", näiteks valvefeministiks on nimetatud Barbi Pilvret, Voldemar Kolgat aga valvepsühholoogiks .)
Kõue kaja
"Kõue kaja" on 1998. aasta Ameerika Ühendriikide film.
Prominent
Näitlejad, sportlased, muusikud, kunstnikud ja kirjanikud on tuntud siis, kui nad saavutavad oma töös silmapaistvaid tulemusi, kuid seoses oma töö meelelahutusliku loomusega on nad tuntud laiemalt kui vaid vastavast muusikastiilist või spordialast huvitatute hulgas.
Seoses televisiooni leviku ja arenguga on kuulsusteks saanud inimesed, kelle töö on olla televisiooni saatejuht või diktor või on lihtsalt esinenud mõnes televisioonisaates või -uudistes. pisi|[[Paris Hilton, rikas pärijanna]] Paljud inimesed on saanud kuulsaks, kuna ka nende vanemad, abikaasad või teised lähemad sugulased on kuulsad. Selline kuulsus võib olla seotud ka väga rikas olemisega. Näiteks Paris Hiltoni kuulsus sai alguse sellest, et ta on Hilton Hotelsi omanike suguvõsast.
Kuulsaid meelelahutusega tegelevaid inimesi, kes on kuulsad mitmes riigis (rahvusvaheliselt), kutsutakse staarideks.
Vahel võib mõni inimene olla kuulus, ilma et üldsus teakski, millisel alal ta midagi erilist on saavutanud või miks üldse kuulsaks saanud, kuid kollane ajakirjandus on nad kuulsaks kirjutanud ja rääkinud. Kuulsaid inimesi, kelle eraelust meedia tihti räägib ja kirjutab, võib tabada ka avalik hukkamõist ning neid hakatakse nimetama tühisteks kuulsusteks või libastaarideks.
Kuulsusest sotsioloogias
Pierre Bourdieu on leidnud, et kuulsus on üks sümboolse võimu komponentidest. Tänu oma sümboolsele olemusele (sümbolsüsteemid: keel, kunst, religioon, teadus) on sümboolse võimu näol tegu võimuga, mida saab rakendada vaid siis, kui seda tunnustatakse nende poolt, kellele seda rakendatakse. See omakorda sõltub lausuja isikust ehk sellest, kui palju on lausuja endale kogunud sümboolset kapitali. Kui kedagi peetakse jumalaks, siis on tema sõnal loomulikult eriline kaal ja tema korraldustele allutakse, ent ainult niikaua, kui alluvad tunnustavad tema jumalikkust. Seetõttu hoolitsevad kõnelejad oma sümboolse kapitali akumuleerimise eest, kogudes autoriteeti, au ja kuulsust, mis tagab sõnadele kaalu ehk nende sümboolse võimu.
Kuulsusest eetilistes õpetustes
Enamik religioone peab kuulsuse taotlemist taunitavaks.
Geofüüt
Geofüüt on maismaal kasvav taim, kes ebasoodsad keskkonnatingimused elab üle maa-alustes organites (näiteks risoomid, mugulad) säilitatud toitainete varul. Sobivate kasvutingimuste ilmnemisel arenevad maa-alustest organitest uuenemispungad, mis panevad aluse uuele taimele.
Registerpant
Registerpant on piiratud asjaõigus, mille alusel on isikul, kelle kasuks registerpant on seatud, õigus pandiga tagatud nõude rahuldamisele panditud eseme arvel.
Registerpanti saab seada patendile, kaubamärgile, tööstusdisainilahendusele, kasulikule mudelile, sordile, mikrolülituse topoloogiale, mootorsõidukile ja õhusõidukile, kui need on kantud registrisse, mille andmed on avalikud ja mille pidamine on reguleeritud seadusega sätestatud korras.
Eufootne vöönd
Eufootne vöönd (ka foot(ili)ne vöönd, eufoot(ili)ne (sügavus)vöönd) on järves või mere sügavusvöönd, kuhu jõuab fotosünteesiks piisavalt päikesekiirgust.
Eufootilise kihi paksus võib vaadeldavas veekogus mingil ajaperioodil läbipaistvuse vähenedes suuresti muutuda.
Eufootilise kihi "vastand" on afootiline kiht, kuhu päikesevalgust praktilist ei jõua; nende vahele jääb düsfootne ehk valgusvaene vöönd.
Eufootsel vööndil saab eristada trofogeenset kihti, kus fotoautotroofide (taimede, fütoplanktoni) poolt läbi viidud fotosüntees on intensiivsem kui energiatarbimine.
Afootne vöönd
Kokkuleppeliselt loetakse afootseks kihiks seda osa veesambast, kuhu langeb vähem kui 1% päikesekiirgusest. Järelikult on selles veekihis ainsaks valguseks bioluminestsents. Afootse kihi sügavus oleneb suuresti vee läbipaistvusest ja aastaajast.
Afootset vööndit eraldab eufootsest vööndist vahekiht – düsfootne vöönd.
Thor Heyerdahl
pisi|Thor Heyerdahl Thor Heyerdahl (6. oktoober 1914 Larvik, Norra – 18. aprill 2002 Colla Micheri, Itaalia) oli Norra etnoloog, arheoloog ja seikleja. Ülikoolis oli ta õppinud merebioloogiat ja ka antropoloogiat.
Thor Heyerdahli peetakse tuntuimaks norralaseks. Ajalehe Verdens Gang tellitud avaliku arvamuse küsitlusel tunnistati 1998. aastal 20. sajandi kõige tuntumaks norralaseks T. Heyerdahl. T. Heyerdahli kolmas ja viimane abikaasa Jacqueline Beer Heyerdahl on öelnud, et tal on olnud kogu aeg tunne, nagu ta oleks abielus Norra monumendiga.
Kuulsaks sai Heyerdahl Kon-Tiki ekspeditsiooniga 1947. aastal. Tuntust lisasid papüüruslaevadel ette võetud Ra ekspeditsioon ja Ra II ekspeditsioon ning merereis Pärsia lahel ja Punasel merel papüüruslaeval Tigris.
Lapsepõlv
Thor Heyerdahli isa Thor (1869–1957) oli ettevõtja, kes tootis õlut ja mineraalvett. Thori ema Alison Lyng (1873–1965) oli kohaliku muuseumi juhataja. Zooloogiat, rahvakunsti ja pärismaiseid kultuure õppinud ema suunamisel tekkis Thoril armastus looduse vastu. Selle väljenduseks oli väikese muuseumi rajamine isa õllevabrikus. Thor oli siis seitsmeaastane. Muuseumi eksponaatideks olid roomajad, putukad, teokarbid, liblikad, nahkhiired, lemmingud, siilid. Muuseumi uhkuseks oli rästik.
Thor oli hea joonistaja. Juba kaheksa-aastaselt oli ta joonistanud kauneid pilte Polüneesiast ning otsustanud hakata maadeuurijaks.
Kuigi Thor Heyerdahl armastas loodust ja kõike elusat, tundis ta lapsepõlves hirmu vee ees, sest õnnetusjuhtumi tagajärjel oleks ta äärepealt uppunud. Uppumishirmust vabanes ta alles 22-aastaselt. . Heyerdahl on ise öelnud: "Kui minult oleks 17-aastasena küsitud, kas läheksin parvega merele, oleksin sellist võimalust kindlasti eitanud. Sel ajal kannatasin ma veekartuse all." Ka Kon-Tiki pardal seilates ei osanud Heyerdahl ujuda. Toona parvele asunutest oli muide vaid üks mees varem avameresõiduga kokku puutunud, kogemuste puudumine muutus neile mitmel korral lausa eluohtlikuks, mida kajastab ohtralt ka ajalooline seiklusfilm "Kon-Tiki" (2012).
Ülikooliaastad
Thor Heyerdahl õppis 1933–1936 Oslo Ülikoolis zooloogiat ja geograafiat, kuid ülikooli ta ei lõpetanud, mistõttu ei saa teda zooloogiks ega geograafiks pidada. T. Heyerdahl on ise hiljem öelnud, et tema loomaõpingud ei kujunenud selliseks, nagu ta algul soovis. Neile õpetati loomariiki akadeemiliselt – loomade ehitust, süstemaatikat, Mendeli seadusi. Kuid metsloomadest ja nende eluviisist vabas looduses räägiti vähe. Heyerdahl mõtiskles selle üle, kas nende teadmised, kes olid saanud akadeemilist haridust, olid Polüneesia saareelanike teadmistest paremad või lihtsalt teistsugused – saareelanikud hindasid loodust ju sellest seisukohast, mil viisil see inimesele kõige paremini kasu võis tuua.
Samal ajal õppis ta omal käel Polüneesia kultuuri ja ajalugu, kasutades Bjarne Kroepelini eraraamatukogus leiduvaid Polüneesia-alaseid raamatuid ja ajalehti. (Selle raamatukogu ostis hiljem ära Oslo Ülikooli raamatukogu ja see liideti Kon-Tiki Muuseumiga). Pärast õpinguid koostas Thor Heyerdahl Berliinis zooloogiaprofessorite Kristine Bonnevie ja Hjalmar Brochiga konsulteerides projekti, mille eesmärgiks oli uurida, kuidas leidsid tee Polüneesiasse seal praegu elavad loomad.
Fatu-Hiva
Ekspeditsioon toimus aastatel 1937–1938 ja oli Heyerdahli esimene ekspeditsioon. Ekspeditsioon oli organiseeritud koostöös Oslo Ülikooli zooloogia teaduskonnaga. Uurimisprojekti koostasid Heyerdahli zooloogiaprofessorid Kristine Bonneie ja Hjalmar Broch, kes kaitsesid ka projekti vajalikkust. Projekt nägi ette ekspeditsiooni mõnele Vaikse ookeani saarestikule ja uurimist, kuidas algselt tühjad saared asustati loomariigi poolt.
Ekspeditsioonil oli veel teine eesmärk, kuid see oli seotud Heyerdahli ammuse unistusega – elada täiesti looduslikkus keskkonnas, ilma tollaste tsivilisatsiooni saavutusteta – isegi tuld kavatses Thor teha esivanemate kombel, puupulgaga hõõrudes.
Põhjaliku valimise järel langes Thori ja tema abikaasa Livi valik Fatu-Hivale.
Seiklejad elasid täiesti eraldatuna tsiviliseeritud maailmast, millest ka ekspeditsiooni teine nimi – "Tagasi loodusesse". Kuid ilma kaasaegse tsivilisatsiooni abita ekspeditsiooni liikmed hakkama ei saanud – mõlemad haigestusid troopilisse haavandtõppe (ulcus tropicum) ja pidid abisaamiseks minema naabersaarele Hiva Oale, kus nad ravisid oma haavu mitme kuu vältel, enne kui Fatu-Hivale tagasi pöördusid. Hiva Oal viibides omandas Thor Paul Gauguini nikerdatud püssikaba.
Elades Fatu-Hiva saarel, kogusid ekspeditsiooni liikmed zooloogilise kollektsiooni, et seda uurides saaksid teadlased teha järeldusi fauna levikust Polüneesias.
Fatu-Hival elades hakkas Heyerdahl kahtlema tollal levinud arvamuses, nagu oleks inimesed saabunud Polüneesiasse Aasiast.
Briti Columbia
Naastes Fatu-Hiva ekspeditsioonilt, katkestas Heyerdahl õpingud Oslo Ülikoolis ning loobus ka zooloogia- ja botaanika õpingutest. Teda hakkas üha enam huvitama küsimus, mil moel suutsid omaaegsed meresõitjad avatud veesõidukitel ületada ookeani. 1939. aastal sõitis ta Briti Columbiasse, et selle pealinna Victoria muuseumis hakata probleemi põhjalikumalt uurima. Heyerdahl tegeles Victorias teoreetiliste uuringutega kuni 1940. aastani.
Uuringute käigus püstitas Heyerdahl hüpoteesi, et inimesed jõudsid Polüneesiasse Lõuna-Ameerikast balsapuust (Ochroma pyramidale) parvedel. Oma hüpoteesi esitlemisel leidis Heyerdahl tugevat vastuseisu teadlastelt, kes olid veendunud, et Polüneesia asustamine lähtus Aasiast.
Eesmärk
Teadlased olid juba üle sajandi vaielnud selle üle, kas Polüneesia päriselanikud võivad pärineda Lõuna-Ameerikast. Arutelu keerles küsimuse ümber, kas Vaikse ookeani ületamine oli tollal võimalik – näiteks balsapuust parve abil. Kaheldi, kas selline parv võis olla piisavalt merekindel, et purjetada tormisel ookeanil 8000 km. Tollased asjatundjad pidasid balsapuud kergesti vettivaks ning arvasid, et see vajab regulaarset kaldal päikese käes kuivatamist. Samuti väideti, et avatud parve madal lagi on avaookeanil ebaturvaline, sest lained võivad ilma parrasteta parvelt inimesed kergesti merre pühkida. Lisaks oldi veendunud, et parv laguneks merel lihtsalt laiali, sest lainete tõttu pidevas liikumises olevad balsapalgid hõõruvad katki parve kinnitusköied. Seega sai Polüneesia asustamine valdava arvamuse kohaselt lähtuda vaid Aasiast.
Üle Vaikse ookeani toimunud rände teooria pooldajana soovis Thor Heyerdahl selle ekspeditsiooniga tõestada, et balsapuust parvega on 8000 km läbimine Lõuna-Ameerikast Polüneesiani võimalik.
Ekspeditsioon
pisi|Kon-Tiki [[Kon-Tiki muuseumis Oslos]] Ekspeditsiooni liikmed norralased Thor Heyerdahl, Herman Watzinger, Knut Haugland, Torstein Raaby ja Erik Hesselberg ning rootslane Bengt Danielsson ehitasid koostöös Peruu võimudega Callao sõjasadamas balsaparve. Jäljendati parvesid, mida Peruu ja Ecuadori indiaanlased kasutasid seilamiseks ajal, mil esimesed eurooplased sinna saabusid. Selliseid suuri parvi, mille kogukaal oli kuni 35 tonni, on üksikasjalikult kirjeldanud hispaanlased, kes saabusid Lõuna-Ameerika Vaikse ookeani poolsele kaldale 1526. aastal. Väljakaevamistel Peruu ja Põhja-Tšiili rannikukõrbe haudades ja koobastes on leitud palju selliste parvede väikeseid, hoolikalt viimistletud mudeleid. Osa leitud mudeleid on dateeritud esimestesse sajanditesse pärast Kristust.
Ekspeditsiooni parv oli keskmise suurusega: see koosnes üheksast kuni 60-sentimeetrise läbimõõduga 10–15 m pikkusest balsapalgist. Pikemad palgid paiknesid parve keskel, moodustades laineid lõikava nina. Parvepealne kaeti bambusevartest mattidega. Bambusest valmistati ka peavarju andev hütt. Kahejalgne mast taageldati nelinurkse purjega.
Parv ristiti müütilise päikesekuninga nime järgi Kon-Tikiks.
28. aprillil 1947 lahkus parv Callao sõjasadamast, et Humboldti hoovuse toel läänesuunas otse Polüneesiasse seilata. 101 päeva hiljem randus parv 8000 km kauguse Raroia atolli Tahuna Maru laiul. (60 aastat hiljem püstitati selle sündmuse mälestuseks laiule väike mälestuskivi .) Kuigi palgid olid veest läbiimbumise tõttu nii raskeks muutunud, et retke viimastel päevadel oli parvelagi veepinnaga peaaegu ühel tasemel, ei täheldatud ka retke lõpul, et parv oleks lagunema hakanud.
Järeldus
Indiaanlaste valmistatud balsapuust parv osutus avamerekindlaks ja oli tuule toel võimeline läbima pikki vahemaid. Parvel viibinud inimesed ei kannatanud ei nälga ega janu. Toitu pakkus küllaldaselt ookean ja joogivett tuli regulaarselt taevast vihma näol. Parv oli tormikindel, sest tohutud veehulgad, mis lainete näol parvele paiskusid, valgusid hetkega läbi parvepalkide ookeani tagasi. Palkide üksteise vastu hõõrdumine kinnitusköisi läbi ei kulutanud, sest need sööbisid palkidesse sisse, olles niimoodi edasise hõõrdumise eest kaitstud. Samas ei lõikunud köied palkidesse nii sügavalt, et oleksid palkidest läbi lõiganud. Ka ei vettinud palgid nii ruttu, et parv oleks juba retke esimestel päevadel uppunud. Ekspeditsiooni liikmete arvates oli selle põhjuseks toorestes palkides olev taimemahl, mis ei lasknud mereveel palke läbi immutada.
Kon-Tiki ekspeditsioon sai kiiresti maailmakuulsaks. Ekspeditsioonist kirjutatud raamat on tõlgitud peaaegu 70 keelde. Ekspeditsioonist tehtud dokumentaalfilm (77 min; 1950) sai 1952. aastal Oscari (parim dokumentaalfilm). Oskari nominent oli ka 2012. aastal valminud täispikk mängufilm Kon-Tiki.
Galápagose saared
1952. aastal korraldas Heyerdahl ekspeditsiooni Galápagose saartele, mis oli esimene arheoloogiline ekspeditsioon nendele saartele. Ekspeditsioonist võtsid lisaks Heyerdahlile osa kaks professionaalset arheoloogi – E. K. Reed (Ameerika Ühendriigid) ja Arne Skjølsvold (Norra). Ekspeditsiooni rahastati Kon-Tiki ekspeditsiooni kirjeldanud raamatu ja filmi müügituludest. Ekspeditsioon kestis kuni 1953. aastani.
Ekspeditsioon leidis, et saari on külastatud mitmetel kordadel Kolumbuse-eelse Lõuna Ameerikast. Samuti jõudis ekspeditsioon järeldusele, et püsiasustust Galapagose saartel ei saa tekkida, kuna joogivesi on seal saadaval ainult vihmaperioodil.
Lihavõttesaar
Ekspeditsioon toimus aastatel 1955–1956. Ekspeditsiooni patroon oli kuningas Olav V ja rahastaja Heyerdahl ise. Ekspeditsioonist võtsid osa arheoloogid Arne Skjølsvold (Norra), Edwin Ferdon, William Mulloy, Carlyle Smith (USA) ja Gonzalo Figueroa (Tšiili). Ekspeditsioon oli esimene arheoloogiline ekspeditsioon Lihavõttesaarel. Seiklused ja teooriad võttis kokku Heyerdahli raamat "Aku-aku".
Velika Morava
Velika Morava (serbia Велика Морава, ka Морава) on jõgi Euroopas Serbias, Doonau jõe parempoolne lisajõgi.
Thor Heyerdahl
Lihavõttesaar
Ekspeditsioon avastas saarel skulptuure, mis olid väga sarnased nendega, mis olid iseloomulikud inkade -eelsele perioodile Lõuna-Ameerikas. Heyerdahl avaldas arvamust, et saare varasemad asukad olid Hanau eeped ehk "pikk-kõrvad" Lõuna-Ameerikast. "Pikk-kõrvu" kujutavaid skulptuure võib leida üle terve saare.
Velika Morava
Velika Morava algab Zapadna Morava ja Južna Morava jõe ühinemisel Kruševaci linnast 15 kilomeetri kaugusel, voolab laias orus põhja ja suubub paremalt Doonausse.
Thor Heyerdahl
Ra ekspeditsioon
pisi|Ra-II Uurijad on leidnud palju sarnasusi Kolumbuse-eelse Lõuna-Ameerika tsivilisatsiooni ja Vahemere-äärse tsivilisatsiooni vahel. Üheks esemeks teiste seas, mis omas sarnasusi, oli papüürusest valmistatud paadid. Sellised sarnasused osutasid mitmete uurijate arvates kontaktidele Vahemere-äärsete maade ja Lõuna-Ameerika vahel. Kuid vastandina difusionistide arvamusele, olid isolatsionistid veendumusel, et sellised kontaktid olid võimatud, kuna puudus transpordivahend, mis oleks suutnud ületada Aafrikat ja Lõuna-Ameerikat eraldavat Atlandi ookeani. Heyerdahl soovis tõestada, et oli olemas transpordivahend, mis suutis ületada Atlandi ookeani. Ja tõestamiseks, analoogselt Kon-Tiki parvega, asus ta ja tema meeskonna liikmed ehitama papüürusest laeva, et sellega siis üle Atlandi ookeani purjetada.
Velika Morava
Jõe pikkus on 185 km, valgala pindala 38 207 km².
Thor Heyerdahl
Ra
Heyerdahl kutsus ekspeditsioonis osalema rahvusvahelise meeskonna: Norman Baker (USA), Abdullah Dilbrine (Tšaad), Santiago Geneves (Mehhiko), Carlo Mauri (Itaalia), Juri Senkevitš (NSVL), Georges Sourial (Egiptus).
Velika Morava
Velika Morava ääres asuvad Ćuprija, Lapovo ja Jagodina.
Thor Heyerdahl
Ra-II
Ra-I-ga juhtunud äpardus ei heidutanud Heyerdahli. Thor kutsus uuesti meeskonna kokku (Norman Baker, Carlo Mauri, Kei Ohara (Jaapan), Yuri Senkevich, Georges Sourial, Santiago Geneves, Mandane Ait Ouhanni (Maroko) ja Lõuna-Ameerika Titicaca järve äärest pärit nelja aimaraa indiaanlase juhendamisel valmis uus papüüruslaev – Ra-II. Aimaraa indiaanlased valiti laeva ehitamist läbi viima sellepärast, et nemad valmistasid veel tänapäevalgi selliseid papüüruslaevu, nii nagu antiikses Egiptuses ja Mesopotaamias.
17. mail 1970 asus Ra-II teele üle Atlandi ookeani ja pärast 57 päeva kestnud merereisi jõudsid rändajad õnnelikult sihtpunkti Barbadosel.
Selle reisiga kinnitas Thor Heyerdahl oma hüpoteesi, et muinasegiptuse meremehed võisid papüüruslaevadel Atlandi ületada. See tõsiasi muutis märgatavalt arusaamu Uue ja Vana Maailma võimalikest kontaktidest ja vastasmõjudest.
Eraelu ja surm
Thor Heyerdahl oli kolm korda abielus:
Heyerdahl säilitas töövõime kuni viimaste eluaastateni ja käis veel aasta enne surma ekspeditsioonil Venemaal Aasovis. Ta suri 18. aprillil 2002 87-aastaselt Põhja-Itaalias Colla Micheris ajuvähki. Pärast arstide diagnoosi valmistus ta surema, keeldudes söögist ja ravist. Norra valitsus korraldas talle 26. aprillil 2002 riiklikud matused Oslo katedraalis. Tema tuhaga urn on maetud perekonna koju Colla Micheris.
Gombožab Tsõbikov
Gombožab Tsõbikov (1873 Urdo-Aga – 1930 Aginskoje) oli burjaadist tibetoloog.
Rahvuselt burjaat, sündis ta 1873. aastal Aga Burjaadi autonoomses ringkonnas Tšita oblastis. Gümnaasiumi lõpetas Tšitas. Edasi läks Peterburi ülikooli tibetoloogiat õppima. Külastas Tiibetit palverändurina. Gombožab Tsõbikov asus Tiibetisse teele 1899. aasta 25. novembril Urgaast Mongoolia pealinnast koos palverändurite karavaniga (tol ajal võttis reis Lhasasse aega 8 kuud).
Tagasi saabus Gombožab Tsõbikov Tiibetist "palverännakult" alles 1902. aasta 2. mail. Kogu tema sõidu maksis kinni Keiserlik Vene Geograafiaühing. Tsõbikov tõi kaasa suure hulga tekste ja raamatuid. Reis oli planeeritud selleks, et saada enam andmeid seal mägede taga asuvast kaugest Tiibetist. Enda reisul Lhasasse Tsõbikov nuhkis Venemaa huvides. Kuna eurooplast oli mõttetu saata, sest neid ei lastud Tiibetisse sisse ja burjaadi palverändurid külastasid koos mongolitest palveränduritega suurel hulgal Tiibetimaa pühi-paiku ja Lhasas asuvat dalai-laamat. Selles suhtes oli Tsõbikov lausa unikaalne leid, kuna ta oli burjaat, üles kasvanud budistlikus miljöös tundes tavasid ja kombeid ning keeli. See oli põhjuseks, miks Tsõbikov sattus spiooni-rolli.
Gombožab Tsõbikovi nn palverännakut Lhasasse kirjeldab ka eesti keeles ilmunud Jeremei Parnovi raamat "Pronksnaeratus" (tõlkinud Jüri Pärni, kommenteerinud Linnart Mäll. Raamatu lõpus on lisana toodud "Teemantsuutra" tõlkinud Linnart Mäll ja "Õnneliku maa suutra" tõlkinud Maret Kark).
Ol' Dirty Bastard
Ol' Dirty Bastard (tuntud ka aliaste ODB, Dirt McGirt, Dirt Dog, Big Baby Jesus, Osirus, Joe Bannanas ja Unique Ason all) tegelik nimi Russell Tyrone Jones (15. november 1968 New York - 13. november 2004 New York) oli ameerika räppmuusik, Wu-Tang Clani asutajaliige.
Albert II (Belgia)
Albert II (sündinud 6. juunil 1934) oli 1993–2013 belglaste kuningas.
3. juulil 2013 teatas Albert II, et loobub 21. juulil troonist oma poja Philippe'i kasuks.
Ta külastas juunis 2008 Eestit.
Lapsepõlv
Kuna prints Albert oli kuningapaari kolmas laps ning tal oli vanem vend Baudouin, ei arvatud, et temast kunagi kuningas saab. Tema ristivanemad olid Bourbon-Parma prints Felix ja Belglaste kuninganna Elisabeth.
Ta õppis Institut Le Rosey erakoolis Šveitsis ning troonipärija sai temast 1951. aastal, kui tema vennast Baudouinist sai Belglaste kuningas. Kui Baudouin 1993. aastal ilma järeltulijateta suri, sai Albertist kõige vanem Belgia kuningas, kes troonile tõusnud. Enne seda kandis ta Liège'i printsi tiitlit, mille lõi Albertile kasutamiseks tema isa.
Perekond
Prints Albert abiellus 2. juulil 1959 Brüsselis Itaalia printsessi Paola Ruffo di Calabriaga. Neil on kolm last:
2020. aastal tunnistas Albert II, et on Delphine Boëli bioloogiline isa. Delphine Boëli ema on Sybille de Selys Longchamps, Belgia aristokraat.
Aafrika pügmeed
pisi|[[Akad (rahvas)|Aka naine lastega. Kongo DV]] Aafrika pügmeed ehk negrillod on Kesk-Aafrika rahvad, keda on arvatud pügmeede hulka ja negrillorassi kuuluvaks. Nende ühistunnus on lühike kasv. Lõuna-Aafrika väikesekasvulisi rahvaid Aafrika pügmeede hulka ei arvata.
Aafrika pügmeed hõlmavad mitu erinevat rahvast. Nende koguarvuks on 20. sajandi lõpus hinnatud 150 000 kuni 200 000. Nende arv väheneb ja mitmed nende etnilised rühmad on väljasuremisohus.
Päritolu
Arvatakse, et Aafrika pügmeed ei ole mitte neegriharu, vaid nad moodustavad koos khoisanitega neegrite-eelse lühikesekasvulise rahvastiku jäänused. Enamiku Mustast Aafrikast hõivanud neegrid on kujunenud hilisema evolutsiooni käigus ning on hiljem Aafrika pügmeed ja khoisanid üksikutesse refuugiumidesse välja tõrjunud.
Ajalugu
Vanim kirjalik allikas Aafrika pügmeede kohta on Vana-Egiptuse vaarao Pepi II (6. dünastia, 23. sajand eKr) kiri. Seal on juttu kaubandusekspeditsioonist, mis tõi Jami riigist (praegune Sudaan) kaasa "jumalatantsu kääbuse", kes nähtavasti oli pügmee. Teda peeti väga väärtuslikuks kingituseks. Samas kirjas mainitakse ka, et juba vaarao Džedkare ajal (5. dünastia, 24. sajand eKr) oli üks egiptlane Puntist kaasa toonud väikese mehe. Ka püramiidide tekstides (517) on mainitud "jumalatantsude kääbust". Juba 1. dünastia ajast (umbes 3000 eKr) leidub hauapiltidel kääbuseid. Arvatakse, et sageli kujutatud õukonna kääbustantsijate näol on vähemalt osalt tegu mitte patoloogiliste kääbustega, vaid pügmeedega vihmametsadest, mis tol ajal ulatusid kaugemale põhja poole kui praegu.
Ohustatuse põhjused
Aafrika pügmeede traditsioonilist eluruumi on ahendanud vihmametsade raie ja aletegemine. Sunnitud paikseks muutumine on lõhkunud nende ühiskonnakorraldust. Paiksed pügmeed on sõltuvad naabruskonna mittepügmeedest, kes kasutavad pügmeesid odava tööjõuna: mehi odavate põllutöölistena ja naisi teenijatena. See sõltuvus võtab mõnikord pärisorjuse kuju. Ebahügieeniliste elutingimuste tõttu levivad Aafrika pügmeede seas nakkushaigused, mida nad varem küttide-korilastena ei tundnud. Lisandub alkoholism.
pisi|Aafrika pügmeede asualad
Rahvad
Aafrika pügmeed jaotatakse neljaks põhirühmaks:
Keeled
Aafrika pügmeed kõnelevad erinevaid keeli, mille sõnavara langeb naaberrahvaste bantu keelte sõnavaraga suures osas, kuid mitte täielikult kokku. Erinevused on eelkõige loomade, taimede ja tarbeesemete nimetustes, samuti grammatikas. Pole selge, kas nende eripärade näol on tegemist jäänustega nende varasematest keeltest või ühisest keelest.
Pärimus
Aafrika pügmeedel puudub ajaloopärimus ja huvi esivanemate vastu. Vihmametsade elanikud ei tea oma vanust.
Eluviis ja ühiskond
Aafrika pügmeed, kes ei ole paikseks jäänud, elavad küttide-korilastena väikeste rühmadena ürgmetsades. Laagri moodustavad umbes kümme okstest ja lehtedest valmistatud onni, mis on paigutatud ringikujuliselt või ovaalselt. Puudub püsivalt fikseeritud traditsiooniline hierarhia ning sotsiaalne kihistumine. Jahil ei käi ainult mehed, vaid ka naised ja tüdrukud osalevad võrgujahil. Ajujahil kasutatakse ka koeri. Mõned kogukonnad kasutavad ainult võrku ja piiki, teised ka vibu ja noolt ning väga tõhusaid noolemürke. Naised koguvad vilju ning putukaid ja muid söödavaid loomi; korilusega tegelevad ka mehed. Korilusega saadakse rohkem toitu kui jahiga; suurema osa toidust hangivad naised. Rangelt sooga seotud tööjaotus puudub.
On olemas intsestitabu ja suur kalduvus monogaamiale, mis enamasti on reegliks. Vaid erandjuhul võib mehel olla kaks naist, näiteks kui mees võtab enda juurde oma surnud venna naise või kui tema esimene naine on viljatu.
Tähtis koht on sotsiaalsel kehahooldusel (vastastikune kirpude otsimine).
Füüsilised tunnused
pisi|Täiskasvanud pügmeed eurooplase kõrval
Kasv, kaal ja kolju maht
Lühike kasv puudutab põhiliselt keret ja jäsemeid, palju vähem koljut. Mitmel pügmeerahval, kuid mitte kõigil, on täheldatud puberteediea kiire kasvu ärajäämist; nende organism toodab vähem kasvufaktorit IGF I, kusjuures faktor IGF II tootmine on normi piires. Näiteks mõõdeti 6–8-aastastel bajakadel võrreldes normaalkasvuliste kontrollrühmaga umbes viiendiku võrra väiksem IGF-I tase, 13–15-aastastel bajakadel moodustas see tüdrukutel umbes pool ja poistel umbes kolmandiku kontrollrühma tasemest.
Kasv ja kaal on eri rahvastel ja etnilistel rühmadel erinevad. Need erinevused ei tulene geneetilisest segunemisest neegritega. Läänepoolsed Aafrika pügmeed on idapoolsetest pikemad: nende keskmine kaal on naistel 36,9 kg ja meestel 41,5 kg, keskmine pikkus naistel 144 cm ja meestel 153–156 cm. Kõige lühemad pügmeed on iturid ning nende seas efed (naised keskmiselt 135 cm, mehed 143 cm).
Kolju maht on absoluutarvudes normi piires või väiksem (keskmine kolju maht idapoolsetel Aafrika pügmeedel ituritel 1332 cm³, läänepoolsetel 1289 cm³); võrreldes kasvuga on kolju maht suur.
Nahavärv ja titejuuksed
Aafrika pügmeedel on suhteliselt hele (kollakaspruun kuni vaskne) nahavärv. Vanusega see enamasti tumeneb. See tunnus on nii silmatorkav, et Kongo DV kirdeosas nimetatakse kohalikke pügmeesid valgeteks nagu eurooplasigi. Vastsündinud pügmeed on sama värvi nahaga nagu vastsündinud eurooplased; alles mõne nädala pärast omandavad nad oma tüüpilise nahavärvi. Sündimisel on pügmeedel pikad siledad juuksed, mis langevad kolmanda ja viienda elukuu vahel välja.
Puhverdusvõime (ökoloogia)
Puhverdusvõime on ökosüsteemi või mõne selle komponendi võime teha kahjutuks saasteaineid ja tasandada muid välismõjusid, ilma et muutuks selle süsteemi olek, seisund ja talitlus.
Järvede puhverdusvõime tagab sageli karbonaatpuhversüsteem, mis tasandab pH suuremaid kõikumisi.
Avelin
Avelin on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Küla nimi on germaani päritolu.
Enn Roos
Enn Roos (20. september 1908 Tambovi kubermang – 15. juuli 1990 Tallinn) oli eesti skulptor.
Ta kuulus 1939. aastast kunstiühingusse Pallas ja oli 1943. aastal Eesti Nõukogude Kunstnike Liidu üks asutajatest.
Elukäik
Enn Roos asus vanematega Eestisse 1912. aastal. Lõpetas 1927. aastal Tallinna Peetri erakooli, õppis aastatel 1926–1928 Ants Laikmaa ateljeekoolis ja 1927–1928 Jaan Koorti ateljees. 1935. aastal astus Pallase Kõrgemasse Kunstikooli, mille lõpetas 1939. aastal skulptorina.
Ta mobiliseeriti 1941. aastal Punaarmeesse, tegutses aastatel 1942–1944 skulptorina Moskvas.
Enn Roos töötas aastatel 1947–1983 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis õppejõuna klaasehistöö, keraamika ja skulptuuri kateedris. Ta oli aastast 1958 professor ja aastatel 1962–1977 skulptuurikateedri juhataja.