cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sirmokas
Kirjeldus
7–12 cm pikkused, 2–3 mm laiused ja 1 mm paksused kladoodid kinnituvad okstele männastena. Selle keskel on nii pealmisel kui ka alumisel küljel pikivagu, alaküljel on kaks valkjat õhulõheriba.
TNM-klassifikatsioon
TNM-klassifikatsiooni töötas välja Prantsuse kirurg Pierre Denoix 1940. aastatel Prantsusmaal.
Sirmokas
Kirjeldus
Sirmokas on ühekojaline taim. Isaskäbid on 6–12 mm läbimõõduga. Emaskäbid on peaaegu varretud, munajad, 4,5–10 cm pikkused ja 3,5–6,5 cm läbimõõduga; küpsevad 18 kuuga ning valmimisel avavad soomused, mille alt vabanevad tiibadega seemned. Seejärel käbid peagi lagunevad. Ühel käbil on 15–40 seemneid katvat soomust, soomuse all on 5–9 seemet. Seeme on oranžikaspruun, lamemunajas, 8–12 mm pikkune, kahe kitsa tiivaga.
Kasutamine
Sirmokas on dekoratiivne puu ning seetõttu kasutatakse seda haljastuses ning ka toataimena. Jaapanis on teda ammustest aegadest ka bonsaina kasvatatud.
TNM-klassifikatsioon
Nüüdisajal kehtib TNM-klassifikatsiooni 7. väljaanne ehk TNM-7 klassifikatsioon.
Eri elundites paiknevatele kasvajakolletele võidakse kehtestada erinevad TNM-klassifikatsioonid: näiteks kopsuvähi TMN-klassifikatsioon jne. TNM klassifikatsioon võidakse liita olemasoleva raviplaaniga.
Sirmokas
Kasutamine
Ka Euroopas kasvatati sirmokast pargipuuna juba 19. sajandil.
Sirmokka puit on vastupidav, kollakasvalge kuni punakas. Seda on kasutatud muu hulgas ehituses ja laevaehituses ning tarbeesemete valmistamiseks.
TNM-klassifikatsioon
M-kaugmetastaasid
Lisaks kaugemal asuvate metastaaside olemasolu märkimisele võidakse lisada, tavaliselt ingliskeelsete lühenditena, veel ka teisese kolde asupaik:
Sirmokas
Kasutamine
Kiulist koort on kasutatud paadikerede tihendamiseks.
TNM-klassifikatsioon
M-kaugmetastaasid
Kui rinnavähk metastaseerub kopsudesse, siis koosneb teisene kasvajakolle neoplastilistest rinnarakkudest, mitte neoplastilistest kopsurakkudest, ning kasvajat nimetatakse metastaatiliseks rinnavähiks.
Sirmokas
Kasutamine
Okastest valmistatakse õli, mida kasutatakse viimistlusmaterjalide valmistamisel.
Ajalugu
Leitud fossiilide järgi on kindlaks tehtud, et kunagi kasvas sirmokas lisaks Jaapanile ka vähemalt Gröönimaal, Norras, Uuralites ja Sahhas. Vanimad fossiilid on umbes 230 miljoni aasta vanused.
Infrapunaspektroskoopia abil on välja selgitatud, et tõenäoliselt on Läänemere merevaik tekkinud sirmokkaliste vaigust.
Tudu metsandik
Tudu metsandik on metsandik Lääne-Virumaa metskonnas. Tudu metsandik hõlmab osaliselt Vinni valla riigimetsi.
Artur Noga
250px|pisi|Artur Noga (2015)
Artur Noga (sündinud 2. mail 1988 Raciborzis) on Poola tõkkesprinter.
Parimate saavutustena on ta võitnud Euroopa meistrivõistlustelt pronksmedali 2012. aastal, pälvinud 5. koha 2010. aastal ja 6. koha 2014. aastal ning saavutanud Pekingi olümpiamängudel 5. koha. Noga on tulnud ka 110 meetri tõkkejooksus 2006. aastal juunioride maailmameistriks, 2007. aastal juunioride Euroopa meistriks ja 2009. aastal Euroopa U23 vanuseklassi Euroopa meistriks. Tema juunioride maailmameistrivõistluste võidutulemus 13,23 (99 cm tõketega) oli nii meistrivõistluste rekord kui ka Euroopa juunioride rekord. Noga võttis 2007. aastal tulemusega 13,36 enda nimele ka Euroopa juunioride meistrivõistluste rekordi.
2013. aastast on tema nimel 110 meetri tõkkejooksu Poola rekord tulemusega 13,27.
Victoria Nuland
pisi|Victoria Nuland Victoria Jane Nuland (sündinud 1961) on USA Euroopa ja Euraasia asjade abiriigisekretär alates 2013. aasta septembrist.
Nulandi isa oli Yale'i bioeetika- ja meditsiiniprofessor Sherwin B. Nuland, kelle sünnijärgne perekonnanimi oli Nudelman.
Ta on abielus Robert Kaganiga.
Eesti Kodu-uurimise Selts
Eesti Kodu-uurimise Selts (harvem nimetatud ka Eesti Kodu-uurijate Selts; lühend EKUS) oli 1939. aastal Eesti Teaduste Akadeemia juurde asutatud kodu-uurijaid ühendav selts.
Aastal 1940 seltsi tegevus lõpetati, aastal 1990 selts taasasutati. Nõukogude perioodil jätkas sisuliselt seltsi tegevust Eesti NSV Teaduste Akadeemia juurde loodud kodu-uurimise komisjon.
Swing Club
Swing Club oli aastatel 1947–1957 tegutsenud Eesti svingansambel.
Ansambli eestvedaja oli Uno Naissoo.
Kambarka rajoon
Kambarka rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Udmurtias. Piirneb kirdes Permi kraiga ja idas Baškortostaniga.
Rajooni läänepiiril voolab Kama jõgi.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil olid 3,9% elanikest udmurdid, 81% venelased ja 8,6% tatarlased.
Innocentius III
Innocentius III [innots'entsius] (Lotario dei Conti di Segni või Lotario de' Conti di Segni; 1160 või 1161 – 16. juuli 1216) oli paavst 8. jaanuarist 1198 kuni surmani. Ta oli 176. paavst.
Lotario dei Conti di Segni sündis Gavignanos Segni krahvi (ajaloolase Werner Maleczeki arvates pigem Segni krahvkonna alamaadliku) Trasimondo dei Conti di Segni (või de Comitibuse) ja tema abikaasa Claricia Scotti 3-lapselises peres. Lotariol oli vend Riccardo ja õde.
Lotario dei Conti di Segni sai alghariduse Roomas Sant' Andrea al Celio benediktlaste kloostris abt Petrus Ismaeli juures. Seejärel õppis ta Lateraani koolis (schola cantorum), siis Pariisis Pierre de Corbeil', Pierre le Chantre' ja Meliore käe all teoloogiat ning Bolognas Uguccione da Pisa juures kanoonilist õigust (ajaloolase Kenneth Penningtoni arvates võis ta Bolognas õppida midagi muud, näiteks teoloogiat). Teda peeti intellektuaaliks ja "Catholic Encyclopedia" andmetel üheks oma aja tunnustatumaks kanoonilise õiguse tundjaks. Ta käis õpingute ajal palverännakul Canterburys Thomas Becketi haual ja Lille'is Notre-Dame de la Treille' kirikus.
Pärast paavst Aleksander III surma asus ta 1181 ("Catholic Encyclopedia" järgi) või 1185 (Salvador Miranda järgi) või detsembris 1186 (John Clare Moore'i järgi) tööle kuurias, kus ta tegutses paavstide Lucius III, Urbanus III, Gregorius VIII ja Clemens III ametiaegadel. Temast sai Rooma Peetri kiriku kapiitli kanoonik, Gregorius VIII ordineeris ta 1187 alamdiakoniks ja Clemens III määras detsembris 1189 või jaanuaris 1190 Santi Sergio e Bacco kardinaldiakoniks. Coelestinus III ajal (1191–1198) elas ta tagasitõmbunult Anagnis, kuna valitseva paavsti suguvõsa oli Segni krahvidega vaenujalal. Ta kirjutas sel ajal traktaadid "De contemptu mundi, sive De miseria conditionis humanæ"; "De sacro altaris mysterio" ja "De quadripartita specia nuptiarum".
Kardinal dei Conti di Segni osales 2 paavsti valimistel 1191–1198.
1198. aasta paavsti valimised
pisi|200px|Innocentius III vapp Innocentius III valiti paavstiks 8. jaanuaril 1198 Roomas Septizodiumis vahetult pärast Coelestinus III surma, ordineeriti tuhkapäeval 21. veebruaril preestriks ja pühitseti ametisse peetripäeval 22. veebruaril Rooma Peetri kirikus.
Innocentius III valiti paavstiks 2 voorus, tema valimistel osales Salvador Miranda andmetel 28 kardinali, kes esmalt soovisid paavstiks valida kardinal Giovanni Salernot, kuid too loobus. Ajaloolase Edward Petersi järgi olid 1198 peamised kandidaadid kardinalid Giovanni di San Paolo, Giovanni Salerno, Pietro Gallozia, Ostia kardinalpiiskop Ottaviano ja Cencio Savelli (hilisem paavst Honorius III). Kardinal dei Conti di Segni sai valimiste 1 voorus suurema osa häältest ja 2 voorus vajaliku kahe kolmandikulise enamuse.
"Gesta Innocentii Tertii" järgi lendas valimiste järel ruumi 3 tuvi, kellest üks istus Innocentiuse lähistele.
Innocentius III oli paavstiks saades umbes 37-aastane, olles 1198 valimiste ajal noorim kardinal. Ta oli noorim paavstiks saanud isik pärast Victor II. Hiljem on peaaegu sama vanalt paavstiks saanud vaid Bonifatius IX.
Paavstluse kujundamine
Innocentius III avaldas 21. jaanuaril 1199 dekreedi "Inter corporalia", mille alusel võttis ta paavstina kasutusele tiitli "Kristuse vikaar" (Vicarius Christi).
Ta sätestas mais 1202 dekreediga "Per venerabilem", et paavstil on õigus sekkuda Saksamaa poliitilistesse konfliktidesse ja toetada valitsejana isikut, keda ta peab katoliku kiriku kaitsmiseks väärikamaks, vältimaks et vürstid ei valiks kuningaks ketserit või ekskommunitseeritud isikut. Samuti määras ta, et juhul kui kuningaks saab kaks isikut, peavad nad saavutama kokkuleppe ja kui nad seda ei leia, siis saab paavstist konflikti vahendaja.
Lateraani IV kirikukogul 1215 tunnustati paavsti primaati teiste patriarhide seas.
Innocentius III toetus oma poliitilistes nõudmistes Constantinuse kingitusele.
Tema ajal said paavsti vasallideks Aragón, Bulgaaria, Inglismaa, Portugal, Poola ja Sitsiilia. Ta sekkus lisaks aktiivselt Saksamaa, Prantsusmaa ja teiste riikide sisepoliitikasse.
Neljas ristisõda
pisi|Ristisõdijad tungivad [[Konstantinoopolisse. Gustave Doré, 1877]]
Innocentius III kutsus vahetult pärast paavstiks saamist bullas "Post miserabile" kõiki kristlasi osalema ristisõjas. Ta veenis Bütsantsi keisrit Alexios III-t likvideerima skismat ja asuma Rooma kiriku osadusse. Paavsti üleskutse peale kogunenud Prantsuse rüütlid valisid oma juhiks Champagne'i krahvi Thibaut III ja otsustasid tungida 1201 Egiptusse, kuid Bütsantsi endise keisri Isaac II toetajad palusid Saksa kuningal Philippil ja Montferrat' markiil Bonifacio I-l aidata keisril naasta troonile. Bonifacio küsis kevadel 1202 paavstilt nõu, kas ristisõda korraldada Palestiinas või tuleb neil minna Bütsantsi vastu. Paavst andis korralduse sõdida muhameedlastega ja keelas rünnata kristlikke riike.
Paavst taunis 1202 Zadari (Zara) vallutamist, ekskommunitseeris ristisõdijad sinna viinud veneetslased ning nõudis ristisõdijate minemist Palestiinasse. Mõne aja pärast suundusid ristisõdijad Konstantinoopoli poole. Paavst andis neile korralduse, et nad ei ründaks Konstantinoopolit ja selle linna vallutamise järel taunis seda. Pärast Konstantinoopoli vallutamist rajas paavst aga 1204 katoliku kiriku Konstantinoopoli patriarhaadi, määras 1204 Jeruusalemma patriarhiks Alberto Avogadro ning 10. detsembril 1206 Thessaloníki peapiiskopiks Soissons'i piiskopi Nivelo de Chérisy.
Paavst avaldas 1213 bulla "Quia maior", milles kutsus kristlasi taas ristisõtta (Viies ristisõda). Lateraani IV kirikukogul 1215 kutsuti katoliiklasi osalema ristisõjas.
Ristisõda albilaste vastu
Innocentius III kuulutas 25. märtsil 1199 ketserluse Jumala reetmiseks. 1205 avaldatud bullas "Si adversus vos" keelas ta igasuguse abi osutamise ketseritele.
pisi|vasakul|Paavsti legaadi [[Pierre de Castelnau tapmine. Giovanni Bellini maal, 1509]]
Paavst üritas albilasi tuua esialgu rahumeelse misjoniga tagasi katoliku kiriku osadusse, saates nende juurde esmalt oma legaadid tsistertslased Raineri ja Guido, seejärel Osmo piiskopi Diego de Acebo koos Dominicusega, kuid neil polnud samuti erilist edu. Lõpuks saatis paavst legaatidena albilaste juurde Pierre de Castelnau ja Raoul de Castelnau.
1211 kuulutati kirikukogul Raymond kiriku vaenlaseks ja ta ekskommunitseeriti taas ning tema varandus konfiskeeriti. 1213 õnnestus paavsti legaadil tuua Raymond ja Toulouse'i elanikud tagasi kiriku osadusse, kuid Raymond ei saanud tagasi oma alasid, vaid pidi minema eksiili. Ta läks 1215 Lateraani IV kirikukogule, et saada paavstilt õigust, kuid paavst läänistas tema alad Simon de Montfort'ile, Raymondi poeg Raymond sai paavsti otsuse alusel Provence'i ja Beaucaire'i markiiks.
Rekonkista
Innocentius III kuulutas 16. veebruaril 1212 ristisõja Pürenee poolsaare muhameedlaste vastu.
Innocentius III ja Eesti
Innocentius III saatis 5. oktoobril 1199 Saksimaa ja Vestfaali kristlastele bulla "Sicut ecclesiasticae", milles ta kutsus neid alustama ristisõda Liivimaa paganate vastu, et kaitsta katoliku kirikut Liivimaal. Ta lubas ristisõtta minejatele vabastust pattudest. Muuhulgas kirjeldas ta bullas ka liivlaste kombeid, kes "austavad mõistmatuid loomi, haljendavaid puid, selget vett, rohelisi taimi ja ebapuhtaid vaime" (populos barbaros, qui honorem Deo debitum animalibus brutis, arboribus frondosis, aquis limpidis, virentibus herbis et spiritibus immundos impendunt).
Paavst andis 1199 piiskop Albertile dekreediga liturgilisi korraldusi, sätestas ristimisvormeli ja tegi ettekirjutusi riietuse osas. Ta määras ristitud liivlastele abielusätted ja keelas neil abielluda 3. põlve lähisugulastega. Ta nõudis ka katehheesi, mis nägi ette Meie Isa palve, Kümne käsu ja usutunnistuse tundmist. Samuti sätestas ta karistused hooramise (fornicatione), abielurikkumise (adulterio), mõrva (homicidie), valevandumise (periurio) ja teiste kuritegude puhul.
Piiskop Albert osales jõulude ajal 1199 Saksa kuningal Philippi kroonimisel Magdeburgis, kus ta soovis kuningalt teada, kas Liivimaale ristisõtta läinute varad jäävad paavstliku kaitse alla või mitte. Piiskopile kinnitati, et ristisõdijate varad on antud paavstliku kaitse alla, kes võrdsustas Liivimaa palverännaku Jeruusalemma minekuga ja andis ristisõdijatele täieliku pattude andestuse. Liivimaale saabunud Albert sattus liivlaste misjoneerimisel peagi raskustesse ja saatis umbes aastal 1200 Theoderichi Rooma paavstilt ristisõja jaoks vajalikku kirja saama. Theoderich kohtus paavstiga, kellelt ta sai ka vastava kirja. Theoderichi ettepanekul keelas paavst kõikidel kauplemise otstarbel Zemgale sadama kasutamise ja ähvardas keelust üleastujaid ekskommunitseerida.
Paavst lubas Albertil misjoneerimiseks võtta kloostritest sobivaid munki. Paavst andis ka munk Bernhardile volituse jutlustada ja Liivimaal misjoneerida.
Innocentius III tunnustas 1202 Mõõgavendade ordut ja andis neile Templiordu ordureeglid.
Innocentius III kutsus 12. oktoobril 1204 saadetud bullas "Etsi verba" Bremeni peapiiskopkonna usklikke võitlusse Liivimaa paganate vastu, mainides teadaolevalt esimest korda paavstlikus dokumendis Mõõgavendade ordut. Ta kinnitas 13. jaanuaril 1206 Lundi peapiiskopile Anders Sunesenile, et too võib Taani kuninga poolt vallutatud aladele määrata piiskopi.
Innocentius III kinnitas 20. oktoobril 1210 avaldatud bullas "Cum inter" Liivimaa alad jaotatuks Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu vahel. . Paavst määras Riia piiskopile ordu aladelt saadavast kümnisest neljandiku.
Piiskop Albert ja Mõõgavendade ordu ordumeister Wolquin siirdusid 1210 või 1211 Rooma, kus paavst andis neile privileegid Liivimaa ja Läti jaotamise kohta ning volituse jutlustada pattude andeksandmisest.
Paavst kirjutas 7. novembril 1211 Albertile Lundi kodaniku Strango pärast.
Innocentius III volitas 25. jaanuaril 1212 Mõõgavendade ordut määrama vallutatud alale piiskoppi. Ta selgitas 20. veebruaril 1213, et Riia piiskop allub paavstile, mitte mõnele peapiiskopile. Oktoobris 1213 üritas paavst lahendada Mõõgavendade ordu ja Dünamünde tsistertslaste kloostri vahelist vaidlust.
Innocentius III teatas 11. oktoobril 1213 Lundi peapiiskopile, et Sakalasse ja Ugandisse (Sakela et Hugenhusen) tuleks määrata piiskop. Ta kinnitas Mõõgavendade ordu valdused Sakala ja Ugandis. Paavst kinnitas 30. oktoobril 1213 Eestimaa piiskopiks Theoderichi. Ta käskis Münsteri piiskopil, Saksimaa vaimulikel ja Mõõgavendade ordul abistada Eestimaa piiskoppi. Paavst sätestas 2. novembril 1213, et Eestimaa piiskop kuulub paavsti jurisdiktsiooni, mitte mõne peapiiskopi jurisdiktsiooni alla.
Piiskop Albert ja Theoderich osalesid 1215 Roomas Lateraani IV kirikukogul. Albert kirjeldas kirikukogul misjoni käiku Liivimaal.
Innocentius III vastas talle:
Nagu Poja maad, nõnda ka Ema maad püüame me alati oma isaliku hoolitsemise innuga edendada.
Paavst andis piiskop Albertile kirikukogu järel volituse kuulutada kristlust ja värvata ristisõdijaid, kes kaitseksid Liivimaal katoliku kirikut paganate eest.
Suhted Saksamaa ja Sitsiiliaga
pisi|[[Saksa-Rooma keiser Otto IV (keskel) ja Innocentius III]] Pärast Saksa-Rooma keisri Heinrich VI surma olid gibelliinid ja gvelfid valinud 1198 Saksamaal erinevad kuningad: gibelliinid valisid 6. märtsil Švaabi Philippi ja gvelfid 9. juunil Otto Welfi. Paavst jäi puhkenud võimuvõitluses esialgu neutraalseks. Ta saatis Saksamaale 2 legaati, kes tunnustasid küll kuningana Philippi, kuid paavst ei toetanud teda.
Aachenis kuningaks kroonitud Otto saatis oma saadikud Rooma, et võita paavsti toetust. 3. juulil 1201 teatas paavstlik legaat kardinal Guido de Papa Kölnis, et paavst tunnustas kuningana Ottot ning ähvardas ekskommunikatsiooniga kõiki, kes keelduvad kuningat tunnustamast.
Innocentius III tegi mais 1202 avaldatud dekreediga "Per venerabilem" Saksa vürstidele selgeks, milliseks ta pidas keisri ja paavsti vahekorda. Dekreet lülitati hiljem koodeksisse "Corpus Juris Canonici" ja selle põhipunktid olid järgmised:
Otto IV tegi vahepeal mitu poliitilist eksimust, mistõttu Innocentius otsustas 1207 hakata Philippi toetama. Ta saatis 2 kardinali legaatidena Saksamaale, et sundida Ottot trooninõudlusest loobuma, ent Otto mõrvas 21. juunil 1208 Philippi, sest too ei andnud talle naiseks tütart, keda ta oli varem talle lubanud. Frankfurdi riigipäev tunnistas 11. novembril 1208 Otto IV Saksamaa kuningaks, paavst kutsus ta Rooma ja kroonis ta 4. oktoobril 1209 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks. Enne kroonimist lubas Otto tunnustada laienenud Kirikuriiki, loovutada kirikule Spoleto ja Ancona, tagada piiskoppide valimiste vabadus ning jätta paavstile piiramatu apellatsiooniõigus ja ainupädevus vaimulikes asjades. Samuti lubas ta aidata purustada ketserlust (Neussi stipulatsioon, mida korrati taas Speyeris 1209). pisi|[[Saksa-Rooma keiser Friedrich II]] Saksa-Rooma keisri Heinrich VI surma järel 1197 asus Sitsiilia regendiks tema abikaasa Konstanze, kes tunnustas paavsti suveräänina. Paavst tunnustas Friedrich II-t novembris 1198 Sitsiilia kuningana, kui ta oli saanud tagasi niinimetatud Nelja peatüki privileegid, mis Sitsiilia kuningas Guglielmo I oli varem saanud paavst Hadrianus IV-lt. Pärast keisrinna Konstanze surma 28. novembril 1198 sai Innocentius valitsejanna soovi alusel noore Friedrichi regendiks. Samuti veenis paavst kuningat 1209 abielluma Ungari kuninga Imre I lesega.
Vaevalt oli Otto oma võimu Saksamaal kindlustanud, kui ta taganes varasematest lubadustest, tungis Lõuna-Itaaliasse ning vallutas Ancona ja Spoleto. Peale selle läänistas ta Kirikuriigile lubatud alad oma sõpradele. Innocentius III manitses esmalt Ottot ja siis ekskommunitseeris ta 18. novembril 1210, korrates otsust taas 31. märtsil 1211. Paavst asus seejärel toetama Friedrichit, kes valiti 1211 Saksamaa kuningaks ning kes lubas 12. juulil 1213 Egeri kuldbullaga tunnustada laienenud Kirikuriiki ja Sitsiilia sõltumatust, et vältida selle liitmist Saksa-Rooma keisririigiga. Paavsti tunnustusel krooniti Friedrich 12. juulil 1215 Aachenis Saksamaa kuningaks.
Suhted Aragóniga
Aragóni kuningas Pedro II kuulutas end paavsti vasalliks ja paavst kroonis ta 1204 Roomas kuningaks. Paavst andis Pedrole privileegi, mille alusel võis kuningas kanda mitrat.
Suhted Bulgaariaga
Innocentius III tunnustas 1204 Bulgaaria tsaaririigi tsaari Kalojani, kes sama aasta novembris krooniti legaat Leone Brancaleone poolt. Ta määras Tǎrnovo peapiiskopi Vassili I Bulgaaria priimaseks.
Suhted Inglismaaga
Innocentius III toetas munki, kuid kuulutas mõlemad valimised kehtetuks, ehkki kuningas pakkus paavstile 3000 marka, et ta tunnustaks Grayd peapiiskopina. Paavst kutsus Roomas viibivad Canterbury mungad kokku ja soovitas neil valida peapiiskopiks oma endise õpingukaaslase Stephen Langtoni, kes valiti ametisse ja pühitseti paavsti poolt 17. juunil 1207. Kuningas John ei tunnustanud Canterbury peapiiskopiks saanud Langtoni ja ajas Canterbury mungad nende valdustest minema, mistõttu Innocentius III pani 24. märtsil 1208 Inglismaa interdikti alla, ekskommunitseeris novembris 1209 kuninga ja tagandas ta 1212 ametist.
Paavst andis Prantsusmaa kuningale Philippe II Auguste'ile korralduse John ametist kõrvaldada. Kui Philippe II ähvardas tungida Inglismaale, pöördus John paavsti legaadi Pandolfo poole. 13. mail 1213 palus kuningas absolutsiooni ja sai pärast seda paavsti vasalliks. 20. juulil 1213 vabastati kuningas kirikuvande alt ja 29. juunil 1214 tühistati interdikt. Innocentius III kuulutas 24. augustil 1215 Magna Carta kehtetuks, kuna selle sisu ei kooskõlastatud paavstiga. Ta ekskommunitseeris ka mässulised aadlikud.
Paavst sätestas 28. jaanuaril 1214 Peetruse penni kogumise Inglismaal.
Suhted Kiievi-Venega
Innocentius III saatis 2 legaati Kiievi-Vene vürstide juurde, kutsudes neid asuma katoliku kiriku osadusse.
Suhted Leóniga
Innocentius III ekskommunitseeris 19. juunil 1204 Leóni kuninga Alfonso IX, kes abiellus oma sugulasega.
Suhted Navarraga
Navarra kuningas Sancho VII kinkis Pamplona piiskopkonnale oma valdused Pamplonas. Innocentius III kinnitas 29. jaanuaril 1199 selle kinkelepingu.
Suhted Norraga
Innocentius III taunis Norra kuninga Sverre Sigurdssoni tegevust, kes soovis katoliku kirikut muuta oma võimu teostamise vahendiks, mistõttu Trondheimi peapiiskop Eirik Ivarsson pidi põgenema Inglismaale. Kui Sverre ründas paavsti legaati, kehtestas paavst Norrale oktoobris 1198 interdikti.
Paavst püüdis pärast Sverre surma olla vahendajaks Norra trooninõudlejate vahel. Uueks kuningaks saanud Håkon III üritas teha kirikuga rahu.
Suhted Poolaga
Poola kuningas Leszek I kuulutas end 1207 paavsti vasalliks.
Suhted Portugaliga
Portugali kuningas kuulutas end paavsti vasalliks. Innocentius III tühistas 1208 Portugali kroonprintsi Afonso abielu, kuna tema abikaasa Urraca oli printsi sugulane.
Portugali kuningas Sancho I otsustas tagandada Oporto piiskopi Martinho Rodriguesi, kuid Innocentius III nõudel taastas tema ametipostil. Mõne aja pärast puhkes tüli taas, piiskop vangistati, kuid ta põgenes Rooma. 1209 leppis kuningas piiskopiga ära.
Suhted Prantsusmaaga
pisi|180 px|Innocentius III ja Citeaux' kloostri abt Arnaud. [[13. sajand]] Innocentius III ajal toimus ristisõda albilaste vastu.
Innocentius III püüdis vahendada Inglismaa ja Prantsusmaa vahelist konflikti. Ta saatis kardinal Pietro di Morra legaadina Prantsusmaale, kes ähvardas mõlema riigi valitsejaid interdiktiga, kui nad rahu ei sõlmi, mistõttu kuningad sõlmisid 13. jaanuaril 1199 vaherahu.
Hilisemas vaidluses veenis paavsti legaat Philippe II Auguste'i, et too karistaks Flandria krahvi Ferrandi, kes toetas Saksamaa troonivõitluses Inglismaa kuninga sugulast Otto Welfi, Philippe II aga Švaabi Philippi. Philippe II võttis Ferrandi 1214 vangi.
Paavst nõudis, et Philippe II elaks koos seadusliku abikaasa Taani printsessi Ingeburgega. Paavsti legaat ähvardas ka Prantsusmaad interdiktiga, kui kuningas ei soostu oma seadusliku abikaasaga koos elama. Kui kuningas jäi endale kindlaks, kehtestas Innocentius III 12. detsembril 1199 Prantsusmaal interdikti. Aadlikud hakkasid mässama kuninga vastu, mistõttu kuningas pidi loobuma oma elukaaslasest Agnès de Méranie'st ja 7. septembril 1200 lõpetati interdikt. Kui Agnès 1201 suri, tunnustas paavst tema lapsi kuninga lastena. Philippe II jätkas Rooma lahutustaotluste esitamist, kuid paavst keeldus neid tunnustamast. 1213 soovis Philippe saada paavsti ja Taani kuninga toetust ning tunnustas Ingeburget oma seadusliku abikaasana.
Paavst läänistas 1215 Mauguio (Melgueil) krahvkonna Maguelonne'i piiskopile. Ta võttis 1209 Namuri katedraali paavstliku protektsiooni alla.
Suhted Rootsiga
Innocentius III püüdis vahendada Rootsis puhkenud võimuvõitlust troonipretendentide vahel.
Suhted Serbiaga
Serbia vürst Stefan II oli katoliiklane ja Innocentius III saatis Serbiasse oma legaadid. 1199 toimunud Doclea sinodil tunnustas serbia kirik katoliku kirikut emakirikuna.
Suhted Taaniga
Innocentius III võttis 7. mail 1210 Taani ja Taani kuninga Valdemar II Peetruse ning paavstliku protektsiooni alla.
Suhted Tšehhiga
Innocentius III kinnitas Tšehhi kuninga Otakar I otsuse, millega ta vabastas Olomouci piiskopkonna maksudest ning andis kapiitlile õiguse valida piiskoppi.
Suhted Ungariga
Innocentius III püüdis vahendada Ungari kuninga Imre I võitlust venna Andrásiga.
Lateraani IV kirikukogu
pisi|Innocentius III koos [[Aquino Thomase (vasakul) ja Bonaventuraga (paremal). Raffael, Vatikan, 1509]]
Innocentius III kutsus 19. aprillil 1213 avaldatud bullaga kokku Lateraani IV kirikukogu, mille ta avas novembris 1215 Roomas Lateraani palees.
Kirikukogul võeti vastu järgmised otsused:
Sisepoliitika
Innocentius III püüdis vähendada Roomas rivaalitsevate suguvõsade võimu. Ta tagandas ametitest keisri- ja kommuunimeelseid ametnikke. Sisepoliitiliste pingete tõttu tõmbus paavst mõneks ajaks koguni Praenestesse.
Rooma prefekt, kes valitses linna Saksa-Rooma keisri esindajana, vandus paavstile truudust. Paavst võttis Spoleto hertsogilt Konrad von Urslingenilt Spoleto hertsogkonna ning Assisi ja Sora krahvkonna. Seejärel ühendas paavst Kirikuriigiga Marche.
pisi|Innocentius III kohtub [[Franciscus Assisist|Franciscusega. Giotto di Bondone fresko, 1296–1298]]
Kuuria
Innocentius III õhutas piiskoppe pidadama piirkondlikke kirikukogusid. Ta sätestas, et piiskopid peavad iga 4 aasta järel käima Roomas ad limina visiitidel.
Ta määras Ostia kardinalpiiskopiks Ugolino dei Conti di Segni (hilisem paavst Gregorius IX).
Suhted Itaalia piiskoppidega
Innocentius III tagandas 1212 ametist Vicenza piiskopi Uberto.
Benediktlased
Innocentius III külastas veebruaris 1203 Subiaco kloostrit.
Dominiiklased
pisi|200 px|[[Dominicus|Püha Dominicus. Carlo Crivelli maal, 1476]] Innocentius III saatis Dominicuse legaadina koos Osma piiskopi Diego de Aceboga Taani. Nad läbisid teel Lõuna-Prantsusmaa ja katsusid albilasi kiriku osadusse pöörata.
469
469. aasta
Innocentius III
Frantsisklased
Innocentius III kohtus aprillis või mais 1209 Lateraani palees kahel korral Franciscusega ja andis tema tegevusele suulise tunnustuse.
Franciscus osales 1215 Lateraani IV kirikukoguL. Ta viibis mais 1216 Perugias ja pärimuse järgi oli Innocentius III surivoodi juures sama aasta juulis.
Püha Clara palus 1216 paavstil tunnustada oma vaesuse privileegi.
Püha Vaimu hospitaliidid
Innocentius III tunnustas 23. aprillil 1198 Püha Vaimu hospitaliite.
Saksa ordu
Innocentius III kinnitas 19. veebruaril 1199 ja 27. juunil 1209 Saksa ordu privileegid.
Ta sätestas 1205, et Saksa ordu rüütlid võivad kanda valget mantlit musta ristiga. Ta käsitles mantli kandmist ka 27. augustil 1210 ja 28. juulil 1211. Ta võttis 18. veebruaril 1216 Saksa ordu paavstliku protektsiooni alla.
Trapistid
Innocentius III tunnustas 1203 La Trappe'i kloostri tegevust.
Trinitariaanid
Innocentius III tunnustas 17. detsembril 1198 trinitariaanide ordut.
Tsistertslased
Innocentius III esimene pihiisa oli tsistertslasest munk Raniero da Ponza, paavsti kaplan oli munk Nicolaus. Esimene kardinal, kelle Innocentius III ametisse määras, oli tsistertslasest abt Gérard.
Liturgilised otsused
Innocentius III sätestas, et alamdiakon kuulub kõrgemate vaimulikupühitsuste hulka, nagu diakon, preester ja piiskop. Seni kuulus alamdiakon madalamate vaimulikupühitsuste hulka.
Ta piiras piiskopi volitusi indulgentside andmisel.
Ta sätestas, et vaimulikul tuleb missal altarit suudelda 3 korda.
Ta sätestas, et advendi ajal tuleks loobuda lihasöömisest, et valmistuda jõuludeks.
Teoloogilised vaidlused
Giacomo tõi 1200 oma teosed Rooma, kus teoloogid said nendega tutvuda, kuid suri peatselt. Lateraani IV kirikukogul mõisteti hukka tema teoloogiline õpetus Kolmainsusest.
Innocentius III selgitas kirjas Arles' peapiiskopile limbot.
Innocentius III ja Soome
Innocentius III mainis 30. oktoobril 1209 Lundi peapiiskopile Anders Sunesenile saadetud kirjas esimest korda paavstlikus dokumendis Soome piiskoppi (Fialandia, Finlandia).
Suhted Preisimaaga
Innocentius III saatis 1209 munk Christiani preislaste juurde misjonitööle. Christian määrati 1212 piiskopiks ja ta käis 1215 Roomas, kus ta andis oma tegevusest aru. Paavst ordineeris ta piiskopiks ning ristis ka temaga kaasas olnud 2 preisi ülikut Warpoda ja Suavabona.
Lavanti piiskopkonna rajamine
Innocentius III rajas 20. augustil 1212 Austrias Lavanti piiskopkonna.
Kanoniseerimised
Innocentius III kanoniseeris 6 isikut:
Kristlik eetika ja moraal
Innocentius III nõudis, et kristlased järgiksid ausat äripraktikat.
Ta lubas erandjuhtudel, et kristlusse pööratud vastristitud võivad elada koos abikaasadega, kes on nendega 2. põlvest veresugulased. Samas sätestati Lateraani IV kirikukogul, et kiriklik abielu pole lubatud 4. põlve lähisugulaste vahel.
Suhted juutidega
Neljanda ristisõja eel keeldusid paljud Prantsuse aadlikud juudi rahalaenajatele oma võlgu tasumast ja ajasid nad oma valdustest minema. Juudid apelleerisid paavstile, kes avaldas 15. septembril 1199 "Constitutio pro Judeis", milles ta märkis:
Filip Đuričić
Filip Đuričić (serbia kirillitsas Филип Ђуричић; sündinud 30. jaanuaril 1992 Obrenovacis) on Serbia jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Kreeka kõrgliigaklubis Panathinaikόs ja Serbia jalgpallikoondises.
Innocentius III
Suhted juutidega
Juutide ususalgamine tuleb hukka mõista paljudel viisidel. Sellest hoolimata ei ole neid usklike poolt vaja karmilt taga kiusata, sest läbi nende on kehtestatud meie usk.
Filip Đuričić
Ta kuulus noorena Belgradi Crvena Zvezdasse ja Kreeka klubisse Olympiakós. 2009. aastal mängis ta Serbia tugevuselt kolmanda liiga klubis Obrenovaci Radnički.
2010. aasta jaanuaris liitus ta Hollandi kõrgliigaklubiga SC Heerenveen.
Innocentius III
Suhted juutidega
Paavst avaldas 1199 juutide kohta veel ühe kirja. Ta taunis juute 1205 Prantsusmaa kuningale Philippe II Auguste'ile saadetud kirjas. 1205 saatis ta kirja Sensi piiskopile, milles märkis:
Filip Đuričić
2013. aasta suvel sõlmis ta viieaastase lepingu Portugali kõrgliigaklubiga Lissaboni Benfica. Kuigi ta tuli hooajal 2013/14 Benficaga Portugali meistriks, siis klubi põhikoosseisu ta ennast ei mänginud. Hooajal 2014/15 oli ta laenul Saksamaa kõrgliigaklubis Mainz ja Inglismaa kõrgliigaklubis Southampton. Hooaja 2015/16 teises pooles oli ta laenul Belgia kõrgliigaklubis Anderlecht.
2016. aasta suvel läks ta laenule Itaalia kõrgliigaklubisse Sampdoria, kellega sõlmis 2017. aasta jaanuaris püsiva lepingu. Hooaja 2017/18 teises pooles oli ta laenul Itaalia kõrgliigaklubis Benevento.
Innocentius III
Suhted juutidega
Kristlik vagadus tunnustab juute, kes kui oma süü tulemusena on saanud igavese sunnitöö sellepärast, et nad lõid risti Issanda, ehkki nende oma prohvetid olid kuulutanud ette, et Ta tuleb lihas, et lunastada Iisrael.
Filip Đuričić
2018. aasta juunis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Sassuologa. 2022. aasta augustis naasis ta Sampdoriasse. Alates hooajast 2023/24 mängib ta Panathinaikόses
Serbia jalgpallikoondises tegi Đuričić debüüdi 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Küprose vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 11. septembril MM-i valikmängus Walesi vastu. Ta kuulus Serbia koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.
Innocentius III
Suhted juutidega
1208 saatis ta kirja Neversi krahvile juutide kohta.
Lateraani IV kirikukogul 1215 sätestati, et juudid peavad kandma erilisi rõivaid.
Suhted vanade oriendikirikutega
Melkiidi jakobiidi patriarh Nikolaos I apelleeris paavstile seoses ametijärglusega tekkinud probleemidega. Paavst rajas 1215 Aleksandriasse ladina riituse patriarhaadi.
Melkiidi Antiookia patriarh Ermea el-Douaihy el-Amshiti külastas 1215 Roomat.
Onupojapoliitika
Innocentius III pühitses kardinalideks oma sugulased Ugolino dei Conti di Segni (hilisem paavst Gregorius IX), Giovanni dei Conti di Segni ja Ottaviano dei Conti di Segni.
Ugolino dei Conti di Segni sai paavsti kaplaniks ja Ostia kardinalpiiskopiks.
Paavsti vend Riccardo dei Conti di Segni sai 1207 Poli krahviks. Tema õde abiellus paavsti senešalli Pietro Annibaldiga.
Uued kardinalid
Innocentius III pühitses 41 kardinali 10 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Gregorius IX.
Innocentius III kultuuriloos
pisi|100px|[[Alec Guinness kehastas Innocentiust 1972. aastal esilinastunud filmis "Brother Sun, Sister Moon"]] Innocentius III avaldas 1209–1210 dokumendikogu "Compilatio tertia", mille ta kinkis Bologna ülikoolile.
Tema ajal rajati Roomas Santo Spirito in Sassia kirik, ulualune palveränduritele ning dekoreeriti Lateraani paleed.
Ta andis 1208 asutamisbulla Pariisi Ülikoolile.
Paavst oli kirjavahetuses Pierre de Poitiers'ga.
Ta taunis 1198 võltsimist.
Teda on peetud liturgiliste hümnide "Stabat Mater" ja "Dies iræ" autoriks.
Paavst andis 18. jaanuaril 1200 Rooma Peetri kiriku kanoonikutele korralduse, et nad võisid müüa tinast valmistatud medaleid, mis kujutasid apostleid Peetrust ja Paulust.
1972 esilinastunud Franco Zeffirelli filmis "Brother Sun, Sister Moon" kehastas paavsti filminäitleja Alec Guinness. 2005 esilinastunud Kaarel Kaera filmis "Malev" kehastas paavsti näitleja Ago Roo.
Giotto di Bondone on paavsti kujutanud 1296–1298 valminud freskodel. Raffael on paavsti kujutanud 1509 freskol Vatikanis.
Surm
pisi|150 px|Innocentius III haud [[Lateraani basiilikas]] Innocentius III suri 16. juulil 1216 Perugias palavikuhoo tagajärjel ja maeti Perugia katedraalis. Paavst Leo XIII lasi detsembris 1891 tema säilmed Rooma Lateraani basiilikasse ümber matta.
Puukoristaja
Puukoristaja (Sitta europaea) on puukoristajalaste sugukonda, puukoristaja perekonda kuuluv linnuliik.
Puukoristaja on ainus linnuliik Eestis, kes võib puutüvel, pea ees, alla ronida. Ronimisel ei kasuta ta oma saba toetuspunktina, vaid tema ronimisvõime on tingitud pikkade varvaste ebatavaliselt suurest siruulatusest ning teravaist ja tugevaist küünistest. Lend on enamasti lühimaaline ja lainjas, maapinnal kulgeb puukoristaja hüpeldes.
Toit
Toitu otsib puukoristaja peamiselt tüvedelt ja jämedamatelt okstelt, rebides neilt nokaga ära poollahtisi kooretükikesi ja samblikke, mille alt loodab leida putukaid või nende vastseid. Suuremaid toidupalasid tükeldab ta nokaga nagu rähn. Sageli kinnitab ta sellise pala puukoore prakku ja töötleb siis tugevate nokahoopidega, endal sealjuures õige sageli pea allapoole. Mõningate arvutuste kohaselt suudab puukoristaja päeva jooksul ära tarvitada 25 g putukaid, mis võrdub ta enese kehakaaluga. Sügisel ja talvel läheb puukoristaja osaliselt üle taimsele toidule, hakates tarvitama tammetõrusid, sarapuupähkleid ja igasuguseid seemneid. Eriliseks maiusroaks on talle kaer: kui metsaserval on kaerapõld, siis ilmub sinna kindlasti ka puukoristaja, võtab kõrrelt kaeratera ning lendab puuoksale seda lüdima ja sööma. Liigile on omane toiduvarusid soetada. Toidumajakestest haarab ta selleks noka vahele sageli viis-kuus seemet ja peidab need metsaserval puukoore pragudesse, kattes vahest panimaiga veel sambla, sambliku või kooretükikesega kinni. Toidukehvadel aegadel püüab ta neid seemneid pragudest uuesti üles leida, mida mõistagi mitte alati ei suuda ega saagi, sest osa neist langeb saagiks tihastele ja kirjurähnidele.
Laul
Puukoristajal on kolm laulu (Löhrl, 1957), mida võib kuulda sulailmaga juba jaanuaris, regulaarselt aga veebruarist mai alguspäevadeni:
Puukoristaja viled on nii lõikavad, et köidavad paratamatult tähelepanu. Laulev isaslind istub võrdlemisi püstiselt ja sirutab vahel noka peaaegu vertikaalselt üles. Mängu ajal aga hoiab tiivad ripakil ja ajab saba laiali. Mõnikord laulavad võitlevad isaslinnud ka lennu ajal. Esineb trummeldamist vastu kuiva oksa, nagu teevad rähnid. Kutsehüüd on järsk “djutt djutt ...“, mida erutusel kiiresti korratakse. Esineb ka teisi häälitsusi, nagu “sii“, “sit“ jt.
Levik
Puukoristaja on Eesti mandriosas tavaline haudelind, läänesaartel aga juhuslik eksikülaline (tavalisem vaid rändeaegadel). Meist põhja pool ta ei pesitse. Arvukus eri aastatel on tugevasti kõikuv, sest külmad talved nõuavad palju ohvreid. Septembris-oktoobris võib rannikutel täheldada väheseid rändavaid isendeid, kes lendavad välja merele, kuid pole teada, kas nende hulgas on ka kohalikke linde. Valdav osa puukoristajaist on väga paiksed ja asukohatruud. Puukoristajad hoiduvad paaridesse ka talvepoolaastal, peavad rangelt kinni oma talveterritooriumi piiridest. Paaride naabruses leidub alati ka üksikuks jäänud puukoristajaid, kes hoiduvad omaette territooriumile ja asendavad samast soost liigikaaslase juhul, kui see peaks hukkuma, võttes siis üle ka tema territooriumi. Pesitsusterritoorium on paljudel juhtudel sama mis talvelgi, vahel muutuvad ainult selle piirid naabruses asuvate paaride survel.
Olukord maailmas
Puukoristaja on levinud peaaegu kogu palearktilises regioonis, puududes üksnes Põhja-Fennoskandiast, Venemaa Föderatsiooni tundraaladelt, enamikult saartelt (peale Suurbritannia, Taani suursaarte, Ojamaa ja mõnede Kreeka saarte) ning Kesk- ja Sise-Aasia kuivadest piirkondadest. Puukoristaja on enamasti tüüpiline paigalind, vaid Siberis pesitsev ida-puukoristaja (ssp. asiatica) sooritab seedermänniseemnete ikalduse korral invasioone lääne suunas. Euroopas pesitseb 25–49% ülemaailmsest populatsioonist, asurkonna suuruseks on 10,7–21,4 miljonit paari. Üleeuroopalise tavaliste linnuliikide seire (PECBMS) andmeil on liigi Euroopa-asurkond mõõdukalt suurenenud alates vähemalt 1980. aastaist.
Levik Eestis
Puukoristaja on Mandri-Eestis üldlevinud haudelind. Puukoristaja esinemissagedus on suurim Kõrg-Eestis, järgnevad Madal-Eesti mandriosa ja Vahe-Eesti. Seevastu suurematel läänesaartel kohatakse vaid üksikuid paare ja sedagi alles alates 1970. aastaist.
Arvukus Eestis
Eestis pesitsevate puukoristajapaaride arvuks pakuti 1930.–1940. aastail kuni 5000 ning 1990. aastail 20 000 – 50 000, kuid praeguste teadmiste põhjal oli mõlemal puhul tegemist alahinnangutega. Sajandivahetusel hinnati puukoristaja arvukust 40 000 – 50 000 paarile, sel sajandil koguni 60 000 – 100 000 paarile.
Elupaik
Puukoristaja elutseb igasugustes metsades, puisniitudel ja parkides, kuid eelistab pesitsemiseks vanemaid leht- ja segametsi, kus leidub õõnsusega puid.
Pesitsusterritooriumi suurus kõigub sõltuvalt asustustihedusest 1–2 ha vahel ja selle piirid kulgevad tavaliselt mööda looduslikke lahutusjooni. Need piirid jäävad tihti püsima ka juhul, kui territooriumile asub uus paar, ja laienevad ainult siis, kui vabaneb naaberterritoorium. Üksikpaaride puhul, kelle naabruses teisi puukoristajaid ei leidu, võib territoorium olla väga suur, kuid on teadmata, kui kaugele see paar niisugusel juhul oma toiduotsingul tungib. Vabatahtlikult ei loovuta oma territooriumi ükski puukoristaja, sest see võiks talle saatuslikuks osutuda. Sügisel korjab ta ju hoolikalt toiduvarusid ja paigutab need oma territooriumile laiali, talvel aga võib nendest ta elu sõltuda.
Veebruari lõpul ja märtsi algul kuuldub üha sagedamini puukoristaja laulu. Naabrite kohtumine piiril muutub lärmakamaks, linnud erutuvad rohkem ja täpsustavad piire tülides ning vahel ägedas võitluses, mis võib lõppeda isegi teise linnu surmaga. Sagenevad ka mängud, kus isaslind emaslinnu kõrval oksal vilistab ja nõksatavaid kummardusi teeb, hoides tiivad ripakil ja saba laiali. Vahel hakkab emaslind seejuures vaikselt piiksuma. Väristab avatud tiibu ja mangub isaslinnult toitu, kes seepeale puhastab seemnekese ja selle oma kaaslasele noka vahele pistab. Varsti tekib emaslinnul huvi puuõõnsuse vastu. Ta hakkab neid takseerima ja puhastama, tõrjub neist sageli tihased välja ja omastab nende pesakoopa.
Paljunemine
pisi|Puukoristaja ehitab tihti pesa puuõõnsustesse või vanadesse rähnipesadesse
Pesa
Emaslind hakkab pesa ehitama märtsis või aprilli algul ja see kestab paar nädalat. Vahel aitab pesamaterjali kogumisel kaasa ka isaslind, tehes seda vähehaaval veel munemise ja isegi haudumise ajal. Pesa ehitamiseks kasutatakse tihti kasetohtu ja eriti männikoore õhukesi paberjaid ebemeid, mis paksu koheva kihina pesaõõnsuse põhja katavad ning vahel munade peale vajuvad. Pesas leidub ka kuiva rohtu, lehti jm. Ühel ajal pesamaterjali kandmisega algab ka pesaava vähendamine savi või pori abil. Nende ainetega ahendatud ava puutüves on kindel tunnus, et seal pesitseb puukoristaja. Müürimistööga tegeleb peamiselt emaslind, ainult harva võtab isaslind sellest osa. Pesapuu liik ja pesa kõrgus sõltuvad õõnsuste olemasolust. Et sobivaid pesakoopaid leidub peamiselt lehtpuudes, siis asub puukoristaja pesa sagedamini nendes. Teadaolevad pesad paiknevad enamikus haavas ja nende keskmine kõrgus maast on 3 m (1,3–5,5 m). Suve jooksul pesitseb puukoristaja üksainus kord. pisi|Puukoristaja munad
Munakurn
Esimese muna muneb puukoristaja 2-3 nädalat pärast pesaehituse algust. Täiskurna 6–8 munaga võib leida aprilli teisel ja mai esimesel poolel. Keskmine munade arv kurnas on 6,7. Munad on valged, roostepruunide ja väheste hallide laikudega, väga sarnased tihaste munadega. Haudumine algab pärast viimase muna munemist, mõnikord ka juba enne seda, ning kestab 13–18 päeva. Haub emaslind, keda isaslind sel ajal toidab. Väidetavalt pesalt lahkudes katab emaslind munad puukoore ebemetega kinni. Need võivad aga ka ise munadele variseda, sest mingit sideainet nende liitmiseks puukoristaja ei kasuta.
Pojad
Vastkoorunud poegi soojendab emaslind kaua, seepärast toob toitu algul sageli ainult isaslind, kes annab selle poegadele üle emaslinnu vahendusel. Hiljem toidavad poegi mõlemad vanalinnud. Toidu hulgas leidub sageli liblikaid ja nende röövikuid. Pojad väljuvad pesast alles 23.–35. elupäeval, olles siis juba võimelised hästi ronima ja lühemat maad ka lendama. Umbes kümne järgmise päeva jooksul saavad nad veel vanalindudelt toitu, siis muutuvad aga iseseisvaks ja lahkuvad üksikult, tegutsedes sünnipaiga läheduses ja ühinedes teiste liigikaaslastega nõrgalt kokkuhoidvateks seltsinguteks. Algul taluvad vanalinnud noori oma territooriumil, augusti teisel poolel aga muutuvad sallimatuks ning suruvad neid territooriumi äärtesse. Siin moodustavad noored omaette paare ja hakkavad omakorda looma ning kaitsma territooriume, mida hiljem (septembris-oktoobris) püüavad naabrite arvel laiendada, muutudes seetõttu vanade vastu üsna agressiivseks. Samal ajal nähakse puukoristajaid ka rändel, mis neid siiski ilmselt kuigi kaugele ei vii, vaid on ehk rohkem territooriumita jäänud üksikisendite hulkumine, keda mõnikord pikemale asukohavahetusele eksitab tihaste rändesalk, kellega nad olid juhtumisi liitunud.
Peamised ohud
Kuna puukoristaja on väga paikne liik, on tema peamiseks ohuteguriks Euroopas metsade killustumine – noorlinnud ei kipu hajuma eraldi paiknevaisse metsakildudesse. Isegi kui metsa ei majandata lageraiemeetodil, piisab vanade lehtpuude väljaraiest selleks, et senine reviir osutuks puukoristajale kõlbmatuks.
Parima algupärase stsenaariumi Oscar
Parima algupärase stsenaariumi Oscar (inglise keeles Academy Award for Best Original Screenplay) on filmiauhinna Oscar üks kategooriaid. Auhinnaga tunnustab Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia filmistsenaariumi, mis ei põhine varem avaldatud materjalil. Auhind loodi 1941. aastal alternatiivina parima loo Oscarile. 1958. aastal need kategooriad ühendati.
Karl Adami
Karl Ander Adami (sündinud 29. aprillil 1991 Tallinnas) on loodusfotograaf ja looduskirjutiste autor.
Haridus, töö ja tunnustus
Aastatel 1998–2010 õppis Adami Lasnamäe Üldgümnaasiumis ja 2010–2013 Tallinna Ülikoolis infoteaduste erialal.
2011. aasta sügisest teeb kaastööd Eesti Rahvusringhäälingu loodussaatele „Osoon“, olles nii operaator kui ka loomalugude autor.
Fotograafia
Peamiselt pildistab Adami Eesti loodust, kuid teda paeluvad ka Põhjamaade karmid olud. Suure linnuhuvi tõttu on tema lemmikobjektideks just sulelised, keda Adami üritab fotode kaudu ka huvilistele tutvustada. Karl Adami on ka Eesti droonifotograaf.
Tema fotod on osalenud näitustel nii Eestis kui ka välismaal. Tema fotosid leidub kümnetes raamatutes, ajalehtedes ja ajakirjades. Mitu tema tööd on avaldatud muuhulgas ka rahvusvahelises ajakirjas National Geographic. Ta on kuulunud mitme fotokonkursi žüriisse.
Teoseid
Karl Adami on kirjutanud ja fotodega illustreerinud kokku üle saja loodus- ja fototeemalise artikli.
Brooklyni vampiir
"Brooklyni vampiir" (inglise "Vampire in Brooklyn") on Wes Craveni lavastatud ja 1995. aastal esilinastunud õuduskomöödia.
Karl Adami
Teoseid
Tema fotosid ja kirjutisi leidub raamatutes
Brooklyni vampiir
Filmi peaosades mängivad Eddie Murphy, kes on ka üks filmi stsenariste, ja Angela Bassett. Filmis teevad kaasa veel Allen Payne, Kadeem Hardison, John Witherspoon, Zakes Mokae ja Joanna Cassidy.
Radner Muratov
Radner Muratov (vene Раднэр Зинятович Муратов, tatari Radner Zinnət uğlı Moratov; Раднэр Зиннәт улы Моратов; 21. oktoober 1928 – 10. detsember 2004) oli tatari rahvusest Vene näitleja.
Radner Muratov sündis tatari perekonnas Leningradis, kus ta isa Zinnat Muratov õppis tol ajal Leningradi Polütehnilises Ülikoolis. Hiljem oli Zinnat Muratov aastatel 1944–1957 Tatari ANSV NLKP oblastikomitee esimene sekretär.
1951. aastal lõpetas Radner Muratov Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi. Ta töötas aastatel 1951–1988 Filminäitlejate Riiklikus Teatris.
Aastatel 1952–1987 mängis Radner Muratov rohkem kui kuuekümnes filmis. Tema tuntuim filmiroll on Vassili Alibabajevitš filmist "Õnnekütid" (1971).
Óscar de Marcos
Óscar de Marcos Arana (sündinud 14. aprillil 1989 Laguardias) on Hispaania jalgpallur, kes mängib poolkaitsja või kaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Athletic Bilbao.
Ta alustas klubikarjääri Deportivo Alavésis, debüteerides hooajal 2008–09 Hispaania esiliigas.
Alates 2009. aasta juulist on ta mänginud Athletic Bilbaos. Klubiga on ta aastatel 2015 ja 2021 võitnud Hispaania superkarika Supercopa de España.