cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austria Sileesia
Austria Sileesia (saksa Österreichisch Schlesien; tšehhi Rakouské Slezsko; poola Śląsk Austriacki), ametlikult Ülem- ja Alam-Sileesia hertsogkond (saksa Herzogtum Ober- und Niederschlesien; tšehhi Vévodství Horní a Dolní Slezsko) oli autonoomne piirkond Böömimaa kuningriigis ja Austria keisririigis, 1867. aastast Tsisleitaania kroonimaa Austria-Ungaris. See kattub suuresti tänapäeva Tšehhi Sileesia piirkonnaga ja oli ajalooliselt osa suuremast Sileesia piirkonnast.
Geograafia
left|thumb|Austria Sileesia (kollane kontuur), [[Richard Andree, 1880]]
Palivere–Keedika tee
Palivere–Keedika tee (registrinumbriga 16161) on kõrvalmaantee Lääne maakonnas. Tee pikkus on 9,2 km.
Austria Sileesia
Geograafia
Austria Sileesia koosnes kahest territooriumist, mida eraldas Morava Ostrava maariba Ostravice ja Odra jõe vahel.
Palivere–Keedika tee
Tee algab Palivere alevikust ja lõppeb Keedika külas Keila–Haapsalu maanteega ristumisel. Tee ületab Taebla jõge.
Austria Sileesia
Geograafia
Piirkond Ostravicest idas Cieszyni ümbruses ulatus Lääne-Karpaatide kõrgustikult (Sileesia Beskiidid) lõunas, kus see piirnes Ungari kuningriigiga, piki Olza ja (ülemjooksul) Wisła jõge Preisi Sileesia piirini põhjas. Idas eraldas Biała jõgi Bielsko juures seda Rzeczpospolita Väike-Poola maadest, mis liidendati Austria Galiitsia ja Lodomeeria kuningriiki pärast Poola esimest jagamist 1772. aastal.
Territoorium Odra jõest läänes ulatus Opava linnast kuni Bílá Vodani, seda piiras lõunas Ida-Sudeetide Hrubý Jeseníki mäeahelik, eraldades selle Moravast, ning põhjas Opava jõgi. Läänes moodustasid Kullamäed piiri Kladsko krahvkonnaga.
Ajalugu
Ala moodustas esialgu keskaegse Sileesia hertsogkonna kaguosa, mis oli Piastide Poola kuningriigi provints. 14. sajandil kuulutas enamik Sileesia hertsogeid end Böömimaa vasallideks.
Tšehhi krooni maade hulka kuuluva Sileesia päris 1526. aastal pärast viimase Jagelloonist Böömimaa kuninga Ludvik II surma Mohácsi lahingus Habsburgide Austria ertshertsog Ferdinand I. Kui Habsburgist keisrinna Maria Theresia 1740. aastal trooni päris, esitas Preisi kuningas Friedrich Suur nõude Sileesia provintsile ja alustas 16. detsembril vastust ära ootamata esimest Sileesia sõda, käivitades sellega suurema Austria pärilussõja. Tema sõjakäik lõppes 1742. aastal Preisimaa võiduga Chotusitzi lahingus, mis viis Breslau ja Berliini lepinguteni ja Sileesia jagamiseni.
Lepingu tingimuste kohaselt sai Preisi kuningriik enamiku territooriumist, sealhulgas Böömimaa Kladsko krahvkonna; vaid väike osa Kagu-Sileesiast jäi Habsburgide monarhiale, nimelt:
Need moodustasid Ülem- ja Alam-Sileesia hertsogkonna, mis jäi Böömimaa kroonimaaks pealinnaga Opavas. 1766. aastal anti Tescheni hertsogi tiitel Maria Theresia väimehele, Saksimaa printsile Albertile, samas Troppau ja Jägerndorfi hertsogi tiitel jäi Liechtensteinidele. Nysa territooriumi haldasid Wrocławi piiskopid residentsiga Jánský vrchi (Johannisbergi) lossis.
Kui Habsburgist keiser Franz II rajas 1804. aastal Austria keisririigi, sisaldas tema tiitel fraasi "Ülem- ja Alam-Sileesia hertsog". Keiser Ferdinandi põhjaraudtee liini pikendamisel Bohumíni jaamani 1847. aastal ühendati Austria Sileesia raudtee abil Austria pealinna Viiniga. Austria-Ungari kompromissi tulemusena muutus Ülem- ja Alam-Sileesia hertsogkond Austria Tsisleitaania kroonimaaks.
1918. aastal saadeti Austria monarhia laiali ja lõviosa Austria Sileesiast loovutati 1919. aasta Saint-Germaini rahuga äsjaloodud Tšehhoslovakkia riigile, välja arvatud Cieszyni Sileesia (endine Tescheni hertsogkond), mis pärast Poola–Tšehhoslovakkia sõda jaotati 1920. aastal piki Olza jõge, nii et idaosa läks Poola Sileesia vojevoodkonnale. Väiksemad hertsogkonna osad said samuti Poolale, samas kui nende lähedal asuv Preisi Sileesia Hlučíni piirkond läks Tšehhoslovakkiale.
thumb|240px|Ülem- ja Alam-Sileesia hertsogkonna vapp, [[Hugo Ströhl (1851–1919)]]
Rahvastik
Vastavalt Austria rahvaloendusele oli Austria Sileesia 1910. aastal koduks 756 949 inimesele, kes rääkisid järgmisi keeli:
Suured linnad
Rohkem kui 5000 elanikuga linnad 1880. aastal:
Haldus
Ülem- ja Alam-Sileesia hertsogkond oli esialgu jagatud kaheks ringkonnaks (Bezirke): Teschen (Těšínský kraj) ja Troppau (Opavský kraj) keskusega Krnovis. Ida-Teschenis loodi 1754. aastal autonoomne Bielsko hertsogkond. Pärast 1848. aasta revolutsioone reorganiseeriti Austria Sileesia ringkondadeks:
Jossif Allilujev
Jossif Grigorjevitš Allilujev (vene keeles Иосиф Григорьевич Аллилуев; 22. mai 1945 Moskva, Nõukogude Liit – 2. november 2008 Moskva, Venemaa) oli vene arstiteadlane, kardioloog, meditsiinidoktor, Jossif Stalini lapselaps.
Ta lõpetas meditsiiniinstituudi ja töötas kardioloogina, viimati Setšenovi-nimelise Moskva Meditsiiniakadeemia kliinikumis. Memuaare ta ei kirjutanud ja intervjuude andmist vältis.
Tema ema oli Svetlana Allilujeva ja isa Vassili Stalini klassivend Grigori Morozov (1921–2001), kes hiljem sai õigusteaduste doktoriks ja professoriks.
Allilujev on maetud Novodevitšje kalmistule.
pisi|70 px| [[Vene NFSV teeneline teadustegelane|Vene NFSV teenelise teadustegelase rinnamärk ]]
Kajaka tänav (Rakvere)
Kajaka tänav on tänav Rakveres ja paikneb linna kaguosas. Kaugus linna keskväljakust linnulennul mõõdetuna on 2,2 km.
Kajaka tänav on 680 meetrit pikk,  tänava-ala 25–35 meetrit lai ning asub Linnuriigi linnaosas. 20. sajandi alguses asus piirkond Rägavere valla territooriumil, siin paiknesid talumaad. Nõukogude okupatsiooni ajal kuulus Kajaka tänava ümbrus Vinni külanõukogu alla. 1990. aastatel liideti Linnuriigi tänavate ala Rakvere linnaga.
Tänav saab alguse Tedre tänava ristmikult ning kulgeb kirde suunas, ristudes Metsise, Rähni, Räägu ja Kauri tänavatega. Kajaka tänav lõpeb umbtänavana linna piiril.
Kajaka tänava äärde on 20. sajandi lõpukümnenditel rajatud ühepereelamud abihoonetega, lõunapoolsel küljel on istutatud kõrghaljastus. Tänav on välisvalgustuse, asfaltkattega sõidutee ning 2021. aastal ehitatud kõnniteega.
René Puura
pisi|René Puura ETV saate "[[Ringvaade (saade)|Ringvaade" Eesti Laulu avalikul salvestusel Liis Lemsalu saatebändis. Foto: Ave Maria Mõistlik, 4. veebruar 2012 ]] René Puura (sündinud 18. septembril 1986) on eesti klahvpillimängija.
Ta on mänginud klahvpille telesaadetes "Eesti otsib superstaari" (2010; stuudiovoor), "Laulud tähtedega" (2010), "Eesti otsib superstaari" (2011) ja "Laulupealinn" (2011).
Isiklikku
Ta on Sirje ja Väino Puura poeg, nime on ta saanud isa ooperirolli järgi.
Vari (täpsustus)
"Vari" võib tähendada mitut asja.
Navigatsioonisild
pisi|Uutel kruiisilaevadel võimaldab sild peaaegu 360-kraadist vaadet pisi|Eesti piirivalvelaeva navigatsioonisilla sisevaade 2014. aastal. Navigatsioonisild, ka komandosild on laeval üldjuhul tekiehitises asuv hea väljavaatega ruum või konstruktsioon, millest laeva juhitakse.
Sild on saanud nimetuse algse ja tänini püsinud pardast pardasse ulatuva pika ja kitsa kuju järgi, silla tiivad ulatuvad tekiehitisest väljapoole. Varem oli sild lahtine ja rooliratas võis asuda selle keskosas väikeses kinnises roolimajas. Tänapäeva laevasillas eraldi roolimaju ei ole. Mõnel teenistuslaeval on siiski kaks dubleerivat navigatsioonisilda – avatud sild tekiehitise katusel (kasutatakse peamiselt sadamas ja kitsuses sõidul) ja kinnine sild tekiehitise sees.
Laeva sõidus olles on sillas vahitüürimees ja talle abiks olev vahimadrus. Kriitilisemate manöövrite ajal on sillas kapten, kellele on abiks vahitüürimees. Lootsimispiirkonnas viibib sillas ka loots.
Osalause
Osalause on liitlause moodustaja, millel on lausele iseloomulik ehitus.
Osalaused saavad esineda vaid liitlauses. Liitlause on lause, mis sisaldab kahte või enamat osalauset. Osalaused on liitlauses kas alistusseos või rinnastusseoses.
Ta nägi (pealause), et uks avanes (kõrvallause).
Pealause on osalause, mis võib esineda ka iseseisvalt: Ta nägi. Kõrvallause on osalause, mille ülesanne on pealauset täpsustada: uks avanes.
Kell sai kaks (osalause) ja ma hakkasin minema (osalause).
Üleliidulise Vabatahtliku Ametühingute Kehakultuuri- ja Spordiühingu Eesti Vabariiklik Spordiorganisatsioon "Kalev"
Üleliidulise Vabatahtliku Ametühingute Kehakultuuri- ja Spordiühingu Eesti Vabariiklik Spordiorganisatsioon "Kalev" (lühemalt Eesti NSV Ametiühingute Vabatahtlik Spordiühing "Kalev" või VSÜ Kalev) oli 1944–1987 Eesti NSVs tegutsenud spordiorganisatsioon.
VSÜ Kalev asutati 1944 Moskvas.
1982–1987 oli VSÜ Kalev Üleliidulise Vabatahtliku Spordiühingu "Trud" Eesti Vabariiklik Spordiorganisatsioon. 1987 ühines VSÜ Kalev spordiorganisatsiooniga Jõud.
1985 oli VSÜ Kalevil liikmeid umbes 233 000.
Himeka
pisi|Himeka ja [[Yukihiro Notsu esinemas Tallinna merepäevadel Foto: Ave Maria Mõistlik, 17. juuli 2011 ]] Catherine St-Onge (tuntud esinejanime Himeka järgi; sündinud 20. juulil 1981 Quebecis) on Kanada päritolu naislaulja, kes 2008. aastast tegutseb Jaapanis.
Lavanimi Himeka on pärit tema kirjutatud loo tegelaselt.
NLKP 22. kongress
pisi|NLKP 22. kongressi puhul välja antud Nõukogude Liidu [[postmark]] '''NLKP 22. kongress''' toimus Moskvas 1961. aasta 17. oktoobrist kuni 31. oktoobrini.
Ülemõisa mõis
Ülemõisa mõis (saksa keeles Minchenshof) oli Kaarli mõisa karjamõis Halliste kihelkonnas Pärnumaal.
NLKP 22. kongress
Aruandekõnedega esinesid NLKP peasekretär Nikita Hruštšov, Aleksandr Gorkin ja Frol Kozlov. Nikita Hruštšov ütles oma kõnes, et Nõukogude Liidus ehitatakse kommunistlik ühiskond üles 1980. aastaks.
Kongress võttis vastu Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei uue põhikirja, mis sisaldas ka kommunismiehitaja moraalikoodeksit.
Kongressil võeti vastu ka NLKP kolmas programm, milles lubati, et praegune nõukogude inimeste põlvkond hakkab elama kommunismi tingimustes.
Kongressil jätkati stalinismi kriitikat. 30. oktoobril tegi NLKP Leningradi oblastikomitee esimene sekretär Ivan Spiridonov ettepaneku viia Stalini surnukeha Lenini mausoleumist kuhugi mujale. Ööl vastu 1. novembrit 1961 viidi Stalini surnukeha Lenini mausoleumist välja ja maeti Kremli müüri äärde.
30. oktoobril 1961, kongressil eelviimasel päeval, korraldas Nõukogude Liit Novaja Zemljal maailma suurima tuumapommi plahvatuse, lõhates vesinikupommi, mille võimsus oli eri hinnangutel 50 kuni 57 megatonni.
Kõrgõzstani ajutine valitsus
Kõrgõzstani ajutine valitsus oli 2010. aasta Kõrgõzstani revolutsiooni käigus 8. aprillil võimu võtnud vahevalitsus, mis võimule asudes teatas kavatsusest poole aasta jooksul läbi viia konstitutsioonireform ning vabad valimised. Valitsus oli ametis 14. juulini, mil andis võimu üle Roza Otunbajeva juhitud "tehnilisele valitsusele".
Valitsuse koosseis
Mõnedel andmetel loeti valitsuse koosseisu kuuluvaiks veel terve rida ametnikke, kelle ametinimetus ei sarnane ministri omaga.
Tiina Orunuk
Tiina Orunuk (24. juuli 1955 – 8. jaanuar 2014) oli eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1984. aastal ERKI arhitektina.
Pärast ERKI lõpetamist asus ta tööle Kultuurimälestiste Riiklikku Projekteerimise Instituuti, tema peamine tegevus seal oli mõisate restaureerimise projekteerimine.
Aastast 1990 töötas ta AS Matekis, kus tegeldi kiirestimonteeritavate suurpaneelmajade projekteerimise ja tootmisega. Aastal 1991 töötas ta viis nädalat Saksamaal Stadthagenis (asub Alam-Saksi liidumaal) Lothar Schuberti arhitektuuribüroos, kus ta projekteeris tüüpsete nädalalõpumajade seeria Duo Walm, Trio Sattel ja Kvartett Walm. Sel perioodil valmis tal mitu uut majatüüpi, ka jätkas ta tööd arhitekt Mehis Marksi poolt väljatöötatud esialgsete majamudelitega, et lõpule viia elamukvartal Veskimetsas. Koostöös ühe saksa arhitekti ja rootsi ehitajatega valmis SOS-lasteküla Keilas.
Pieškalni
Pieškalni (ka Pieškaļi) on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Priekuļi vallas.
Pieškalni asub merepinnast 62 meetri kõrgusel valla kirdeosas, Cēsisest 5,5 kilomeetrit põhja pool. Sinna jääb Ērgļu klintise bussipeatus. Külas asub väike Pieškalni järv.
Paika on esmamainitud 1601. aastal (Pesskallems), kui Liivi vakuse juurde kuuluvat majapidamist. Paiga nime on tõlgendatud kuningliku kannusemeistri elukohana (läti piešu kalējs). 1725. aastal on paika Võnnu ordulinnuse valduste hingeloendis taas mainitud (Peskals). 1767. aastal on paika mainitud kui talu (Peeschkaln). Teise maailmasõja ajal jooksis sealt mõnda aega läbi rinne, sealsetes metsades asusid sakslaste positsioonid.
Küla asutati talu juurde 1950. aastatel, mil sinna rajati kolhoosidevaheline munakanade farm; ühtlasi ehitati sinna siis farmi tööliste ja nende perede tarbeks ka elamud. Hiljem kuulus sealne kanala kolhoosile Sarkanais karogs. Veel hiljem oli selle omanikuks SIA "Gaižēni", mis rajas 2000. aastal sinna emiselauda. Aastail 2009–2021 jäi küla Priekuļi piirkonda.
Pieškalni jääb Gauja rahvusparki. Küla juurde jäävad looduskaitse alused Ērgļi pank ja Ramāta pank. Ka Pieškalni (Pieškaļi) Rootsi mänd kõrgusega 20 meetrit ja ümbermõõduga 2,62 meetrit on looduskaitse all.
Aastal 2007 oli külas 71 elanikku.
pisi|tühi|Peškalni järv ja küla 2021. aasta talvel
Vetepere mõis
Vetepere mõis (saksa keeles Kurwomes) oli eramõis Järva-Madise kihelkonnas Järvamaal.
Mõisast on teateid alates 1539.
Säärissirmik
Sääriksirmik (Chamaemyces fracidus) on seeneliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eestis võib teda leida arumetsadest.
Sultsi – Abja-Paluoja tee
pisi|Sultsi – Abja-Paluoja tee [[Toosi külas pildistatuna kirde suunas]] Sultsi – Abja-Paluoja tee (registrinumbriga 24172) on kõrvalmaantee Viljandi maakonnas. Tee pikkus on 20,2 km.
Tee algab Sultsi asulas Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maanteelt, läbib teiste seas Halliste asula ja Abja-Paluoja linna piiril läheb üle Viljandi tänavaks.
762 mm rööpmelaius
19. sajandi II poolel rajati 762 mm rööpmelaiusega raudteid Briti impeeriumi asumaadesse.
Leukādijas
Leukādijas (vanasti ka Rauguļi) on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Priekuļi vallas.
Küla jääb valla keskusest Priekuļist 5 ja Riiast 89 km kaugusele. Aastail 2009–2021 jäi küla Priekuļi piirkonda.
Leukādijas jääb Gauja rahvusparki. Külas kasvav tamm ümbermõõduga 4,85 meetrit on looduskaitse all.
Külast läheb läbi maantee P20. Sinna jääv luuletaja Edvards Treimanis-Zvārgulise elukoht ja haud on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Aastal 2007 oli külas 19 elanikku.
Galina Posmetuhhova
Galina Posmetuhhova (sündinud 27. oktoobril 1946 Valgas) on Eesti füüsik.
Elulugu
Galina Posmetuhhova on teenistuja tütar.
Lõpetas 1964 Tartu 4. Keskkooli, 1969 Tartu Riikliku Ülikooli füüsika osakonna. Oli 1969–1974 TRÜ elektromeetria labori vanemlaborant ja nooremteadur, 1974–1982 aeroionisatsiooni ja elektroaerosoolide labori vaneminsener ja nooremteadur, 1982–1992 üldfüüsika kateedri nooremteadur, 1993– eksperimentaalfüüsika ja tehnoloogia instituudi vaneminsener.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: elektromeetria. 10 teaduspublikatsiooni.
Guberņa mõis
Guberņa mõis (Guberņas muiža, vanasti ka Gubernementes muiža) oli riigimõis Lätis Riia linnas Bolderāja asumis. Saksa keeles Gouvernementshof.
Kunagi Fersenitele kuulunud mõis riigistati 1690. aastal. Mõis jäi riigimõisaks kuni XX sajandini. XIX sajandi lõpus rajasid vennad Bērziņsid mõisa juurde saekoja, millest on tänapäeval välja kasvanud SIA "Bolderāja". Mõisa hooned on tänapäevaks hävinud, isegi nende täpne asukoht pole enam teada.
Semikarakorski rajoon
Semikarakorski rajoon (vene keeles Семикаракорский район on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Rostovi oblasti keskosas. Rajooni keskus on Semikarakorski linn.
Rajoon piirneb põhjas Konstantinovski rajooniga, kirdes Volgodonski rajooniga, idas Martõnovka rajooniga, kagus Proletarski rajooniga, lõunas Vesjolõi rajooniga, edelas Bagajevskaja rajooniga ja loodes Ust-Donetski rajooniga.
Rajooni pindala on 1407 km². Elanike arv oli 2017. aastal 49 353.
Semikarakorski rajooni asulad kuuluvad ühe linnaasunduse (Semikarakorski linna) ja seitsme külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Don, Sal, Severski Donets ja Susat.
Jocelyn Bell Burnell
pisi|Jocelyn Bell Burnell (2009) pisi|Susan Jocelyn Bell Burnell 1967. aastal, pulsarite avastamise perioodil Dame Susan Jocelyn Bell Burnell (sündinud 15. juulil 1943) on Põhja-Iirimaa astrofüüsik, kes 1967. aastal kraadiõppurina avastas pulsarid.
Töö ja ühiskondlik tegevus
Ta on töötanud Southhamptoni ülikoolis, University College Londonis, Edinburghi kuninglikus observatooriumis ja Open Universitys ning külalisprofessorina Princetoni ülikoolis. Bell Burnell oli 2002–2004 Suurbritannia Kuningliku Astronoomiaseltsi president ja 2008–2010 Füüsikainstituudi (IOP) president. Alates 2018. aastast on ta Dundee ülikooli aurektor.
2018. aastal asutas ta Briti Füüsikainstituudi juurde 2,3 miljoni naela suuruse Bell Burnelli stipendiumifondi, mis toetab naissoost, etnilistest vähemustest ja põgenikest füüsikatudengeid.
Nobeli poleemika
Pulsarite avastamise eest anti 1974. aastal Nobeli füüsikaauhind Belli juhendajale Antony Hewishile ja astronoom Martin Ryle'ile, Belli auhinnasaajate seas polnud. Paljud tähtsad astronoomid, nende seas Sir Fred Hoyle, kritiseerisid Belli kui pulsarite avastaja auhinnast ilma jätmist. Rootsi Akadeemia 1974. aasta pressiteates füüsikaauhinna kohta rõhutatakse Ryle'i ja Hewishi rolli radioastrofüüsika alal ja tõstetakse esile Hewishi olulisust pulsarite avastamisel.
Pobeda (täpsustus)
Pobeda on olnud mitme asja nimi.
San Clemente
San Clemente võib tähendada mitut asja.
Goedverwacht
Goedverwacht on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis West Coasti ringkonnas Bergrivieri vallas.
Goedverwacht on saanud alguse 1810. aastal rajatud karjakasvatusfarmist.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Goedverwachti elanikest värvilisi 94,44%, mustanahalisi aafriklasi 3,49%, valgeid 1,67%, India või Aasia päritolu inimesi 0,30% ja teisi 0,10%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 96,29% inimesi, viipekeelt 1,46%, inglise keelt 0,78% ja tsvana keelt 0,63%.
Anijala mõis
Anijala mõis (saksa keeles Hannijall) oli eramõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal.
Tõde ja õigus III
"Tõde ja õigus III" on eesti kirjaniku A. H. Tammsaare romaanisarja "Tõde ja õigus" kolmas osa, mis ilmus 1931. aastal.
Kolmanda osa kirjutas Tammsaare 1931. aastal Elvas. Kuna sel ajal oli Eestis majanduskriisi kõrgperiood, siis kannatas ka teose kvaliteet ebasoodsate kirjutamisolude ja välistingimuste tõttu. "Tõe ja õiguse" III osa peetakse ka üheks Tammsaare nõrgematest teostest.
Sisu ja taust
Teos käsitleb 1905. aasta revolutsiooni. Tegevus toimub Tallinnas ning linnaruum on selgelt äratuntav. On märgata ekspressionistlikke jooni: nimelt kujutasid ekspressionistid oma piltidel kaasaegset suurlinna, rahvarohkeid tänavaid, suitsevaid vedureid jne. Selles teoses on linnaruum eelkõige suhtluskeskkond ning palju tegevust toimub tänavatel.
Tegevus toimub sügisel, ka teose õhustikule on olemuslik hääbumise ja lagunemisega seotud sügisene aeg. Üldine meeleolu on sünge, ilm on ähmane ja rõske. Indrekul on tunne, et unenäod kestavad ka ilmsi. Seega hõljub selle linnamaastiku kohal ka ebamäärane irratsionaalne õhkkond. Romaani tegelased on pidevas parema maailma ootamise seisundis, mis kulmineerub pilkases pimeduses.
Teoses tugineb Tammsaare kollektiivsele mälule. Nimelt koges ta ise Tallinnas koos rahvamassidega revolutsioonisündmusi ja elas vastavas atmosfääris. On raske hinnata selles osas leiduvat autobiograafilist elementi.
Tammsaare analüüsib, kuidas revolutsioonitegijad kasutavad massi mõjutamiseks ideedega manipuleerimist ehk kujutab revolutsiooni psühholoogilisi protsesse. Inimeste ideoloogilise mõtlemise mõjutamine ja kujundamine ning dünaamiliselt arenevad sündmused juhivad vabadusvõitlejad hankima relvi, mille abil valitsev ühiskond likvideerida. Tammsaare meelest pakkus revolutsiooni agitaatorite ja propagandistide sotsialismi juurde kuuluv vägivallateooria tõe asemel hoopis vale ja õiguse asemel ülekohut. Tema meelest on vägivallast lähtuva vabadusliikumise tulemus vaid häving ja surm.
Teos on justkui inimese võitlus ühiskonnaga. Peategelaseks on Indrek, kes kogeb revolutsiooni keskel olles küll vabadusliikumise ideede ilu, kuid näeb ka neis peituvat pettust, rahvale lubatud maapealset paradiisi. See on põhjus, miks Indrek sellest kõigest lõpuks eemale astub. Tammsaare kujutab sotsialismi usulise müstifikatsioonina ja revolutsiooni fanaatilise usulise liikumisena, mistõttu on teoses ohtralt piibliterminoloogiat. Revolutsiooniga seoses käsitletakse ka vabaduse teemat.
Indreku elu võtab uue suuna seoses salapalvega, mille tema majaemand palub tal ümber kirjutada. Indrek kirjutab ta palve ümber aga täiesti uues kuues ja see osutub nii mõjuvaks, et palve avaldatakse lehes Rahva Sõber. Seejärel saadab Indrek lehele veel artikleid. Nii puutub ta kokku ajalehetoimetusega ja hakkab käima salakoosolekutel. Kolmandas jaos saladused kuhjuvad, sest Indrekul puudub vastasmängija, kes tegevusi edasi viiks. Saladused põhjustavad uusi süžeearenguid ja sündmusi.
Indrek on oma käitumises mõjutatud nii Kanti absoluutsest eetikast kui ka Goethe ideedest. Näiteks laenab ta vene tsaarisoldatile pühaks peetud revolutsioonikassast raha, kuid saab inimest aidates halvakspanu osaliseks. Goethe imestas rahvusliku viha üle ja leidis, et eriti tugevalt ilmneb see harimata inimeste juures, mistõttu on vaja haridustaset, mille puhul tuntakse naabrite õnne või kurbust nagu oma rahva oma. Sellist suhtumist ilmestab Indreku tolerantne käitumine. Samas lähtuvad Goethe aumehereeglid hoopiski Voltaire'i maailmakodaniku ideaalist.
Lisaks pakub teos Eesti ühiskonna ajaloofilosoofilist tõlgendust tsivilisatsioonikriitikana, mis meenutab O. Spengleri "Õhtumaa allakäiku".
Revolutsiooni eitavate vaatenurkade tõttu sai teos palju teravat kriitikat 1930. aastail nii Eesti Vabariigis kui ka NSV Liidus, samuti Eesti NSV-s kuni 1960. aastate lõpuni. Olukord muutus, kui 1968. aastal anti välja Tammsaare kärbetega kolmanda köite uus versioon, mille põhjal tuvastati teoses ka revolutsiooni jaatavaid vaatenurki.
Teos on tõlgitud soome (2007), saksa (1983), prantsuse, vene, tšehhi ja läti keelde.
Tänu Kultuuriministeeriumi toetusprogrammile "Eesti kirjandus" saab teose Eesti Rahvusraamatukogu digiarhiivist DIGAR tasuta alla laadida. Teose on audioraamatuks lugenud Meelis Kompus (2018).
Ruutlabaprojektsioon
Omadused
pisi|400x400px|Tissot' indikatrissiga kujutatud moonutused ruutlabaprojektsioonil. Ruutlabaprojektsiooni iseloomulikuks omaduseks on ekvidistantsus ehk õigepikkuselisus. Selle projektsiooni puhul saab õigeid pikkusi mõõta ekvaatoril ja piki kõiki meridiaane, mille tagab mõõtkava õigsus ja moonutuste puudumine nendel kaardivõrgu joontel. Mööda teisi paralleele on mõõtkava küll konstantne, kuid ei vasta tegelikkusele. See tähendab, et kõikide punktide vahelised pikkused on moonutatud, kui need ei kulge sirgjooneliselt ekvaatoril või meridiaanil.
Projektsioon on loodud normaalaspektis. Kujutatava ala põhijoonis on ristkülikukujuline, kus kuju, pindala ja mõõtkava moonutused suurenevad kaugenedes ekvaatorist ning liikudes pooluste poole. Poolused on kujutatud sirgete joontena, mis kulgevad kaardivõrgu üla- ja alaääres, ning on sama pikad kui ekvaator. Tissot' indikatriss illustreerib, et ruutlabaprojektsioonis suurenevad moonutused ekvaatorist pooluste suunas ja toimub maa-alade ida-lääne suunaline väljavenitamine.
Ruutlabaprojektsiooni tunneb ära justkui ruutudest moodustunud korrapärase kaardivõrgu järgi. See tuleneb asjaolust, et pikkus- ja laiuskraade tähistavad sirgjooned on asetatud üksteisest võrdsetele kaugustele. Igal kaardivõrku tekkival ruudul on sama suurus, kuju ja pindala ning kõikide meridiaanide ja paralleelide ristumiskohad paiknevad täisnurga all. Projektsioonil kujutatud meridiaanide pikkused on pool ekvaatori pikkusest. Põhja-, lõuna-, ida- ja läänesuund vastavad tegelikkusele, kuid üldised suunad on moonutatud.
Kasutusvaldkonnad
Ruutlabaprojektsiooni kasutamine oli levinum just minevikus lihtsate arvutuste ja konstrueeritavuse tõttu.
Tänapäeval leiab ruutlabaprojektsioon peamiselt kasutust teemakaartide loomisel. Seda rakendatakse ka linnakaartide või väiksemate maa-alade kujutamiseks, mille puhul on piisavalt suur mõõtkava, et vältida ulatuslikke moonutusi. Samuti kasutatakse projektsiooni maailma või teatud piirkondade esitamiseks minimaalse geograafilise andmestiku põhjal ja kui kujutatavate maa-alade pindalade õigsus ei ole oluline. Ruutlabaprojektsioon sobib ka nähtuste puhul, mis muutuvad seoses pikkuskraadidega, näiteks ajatsoonid. Lisaks on see saanud üldkasutatavaks ülemaailmsete rasterandmestike kuvamisel, sest on võimalik lihtsalt määratleda seos kaardil paikneva pildi piksli ja sellele Maal vastava geograafilise asukoha vahel.
Geodeetiliste koordinaatide (Φ, λ) ümberarvutamine projektsiooni ristkoordinaatideks (x, y)
, kus
\phi_{ts} – paralleel, millel mõõtkava moonutused puuduvad
\phi_0 – paralleel, mis paikneb projektsiooni keskmes
Ruutlabaprojektsiooni puhul paiknevad mõlemad paralleelid \phi_{ts} ja \phi_0 ekvaatoril (0°).
Württemberg-Hohenzollern
thumb|Württemberg-Hohenzollern (eresinine) sõjajärgse Saksamaa Prantsusmaa-hallatavas tsoonis (kahvatusinine)
Württemberg-Hohenzollern oli Lääne-Saksamaa liidumaa, mis loodi 1945. aastal Prantsusmaa Teise maailmasõja-järgse okupatsioonitsooni osana. Selle pealinn oli Tübingen. 1952. aastal liideti see vastloodud Baden-Württembergi liidumaaga.
Ajalugu
Württemberg-Hohenzollernit ei tohiks segi ajada samanimelise suurema gauga, mis tekkis lühikeseks ajaks Kolmanda riigi ajal.
Württemberg-Hohenzollern koosnes endise Württembergi liidumaa lõunaosast ja Preisimaa Hohenzollerni halduspiirkonnast. Württembergi põhjaosast sai Württemberg-Badeni liidumaa USA haldusalas. Jaotus põhja- ja lõunaosa vahel tehti nii, et Karlsruhet ja Münchenit ühendav Autobahn (tänapäeval A8) oli täielikult Ameerika tsoonis.
18. mail 1947 võeti vastu uus põhiseadus ja valiti Württemberg-Badeni esimene parlament. Lääne-Saksamaa moodustumisega 23. mail 1949 ühines Württemberg-Baden liitvabariigiga.
thumb|145x145px|Kolm liidumaad, millest 1952. aastal moodustati Baden-Württemberg
24. septembril 1950 korraldati Württemberg-Hohenzollernis, Württemberg-Badenis ja Lõuna-Badenis rahvaküsitlus seoses kolme liidumaa ühinemisega. Avalik rahvahääletus toimus 16. detsembril 1951. Kõik kolm liidumaad ühendati ja 25. aprillil 1952 loodi tänapäevane Baden-Württembergi liidumaa.
Tiina Jakobson
Tiina Jakobson (sünninimi Tiina Uibo; sündinud 1. aprillil 1960 Sangastes Valga maakonnas ) on eesti luuletaja ja muusik.
Ta on töötanud majahoidja, sekretäri ja kutseõpetajana. Debüütluulekogu "Mängutoos" avaldas ta 1999. Illustreerib oma raamatud ise ja on osa oma luuletustest ka viisistanud.
Ta mängib lõõtspilli.
Isiklikku
Tiina Jakobsonil on kolm last.
Mežvidi (Saka vald)
Mežvidi on küla (vasarnīcu ciems ehk suvilapiirkond) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas Saka vallas. Aastani 2021 kuulus küla Pāvilosta piirkonda.
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 15 meetri kõrgusel Atupe jõe kaldal. Mežvidi jääb valla keskusest Sakast 14, endisest piirkonna keskusest Pāvilostast 21 ja Riiast 211 kilomeetri kaugusele.
Eesti rauaaeg
Rauaaeg Eestis katab Eesti esiajaloo perioodi 500 eKr kuni 13. sajandi algus.
Umbes 3500 aastat tagasi õpiti Hiinas ja Lähis-Idas tundma rauda ja selle sulameid. Eestisse jõudis raud aeglaselt. Sõna raud on eesti keelde laenatud Skandinaaviast ning arvatavasti tulid esimesed raudesemed ka sealt. Vanimad seni leitud raudesemed pärinevad 6. sajandist eKr. Järgnenud sajanditel levisid raudriistad aga kiiresti.
pisi|Raud Rauast tööriistad ja relvad olid pronksistest paremad, lisaks odavamad ning neid sai toota kohapeal. Kullakarva pronks jäi nüüd ehete jaoks, ehkki vahepeal tehti neidki rauast. Rauamaaki leidub looduses peaaegu kõikjal, Eestiski roostekarva soo- ja järverauamaagina. Rauasulatamine on võimalik suhteliselt madalal temperatuuril, puusöe abil ja üsna lihtsa ehitusega väikestes sulatusahjudes.
Periodiseering
Eesti esiajaloo alaperioodid ja nende dateerimine on aja jooksul muutunud radiosüsinikuaastate kalibreerimise, perioodide ümberdefineerimiste (nt neoliitikumi alguseks loeti varem keraamika kasutuselevõttu, praegu aga üleminekut püügimajanduselt viljelevale majandusele) jm põhjustel
Vanem rauaaeg
pisi|300px|[[Ptolemaiose (umbes 83–161) maailmakaart "Geographia" 15. sajandi käsikirjalisest eksemplarist]]
Varasel rauaajal (6. sajand eKr – 1. sajandil pKr), levis Eestisse naaberaladelt üksikuid raudesemeid, mis olid aga raskesti kättesaadavad ja kallid ega suutnud luust ja kivist tööriistu veel kasutuselt välja tõrjuda. Esialgu jätkus elu kindlustatud asulates. Tegeldi põhiliselt karjakasvatusega, säilisid tihedad sidemed ülemeremaadega. Levis aletamine ja söödiviljelus. Inimesed muutusid paiksemaks, hakati rajama maapealseid kalmeehitisi – kivikirstkalmeid. Levisid ka väikeselohulised kultusekivid. Õpiti ise rauda tootma (soorauamaak).
Aastal 98 mainib Rooma ajaloolane ja kirjanik Publius Cornelius Tacitus teoses "Germania" mitmete rahvaste seas ka "aeste" (aostii), mida mõned peavad otseselt eestlasteks.
Vanem rauaaeg ehk rooma rauaajal, (1.–4. sajand pKr) oli eesti hõimudele suureks tõusuperioodiks. Peamisteks elatusaladeks oli põlluharimine ja karjakasvatus. Toimus rahvusvaheline suhtlus, merevaigukaubandus võis olla algus pronksiaja algamisele nii Skandinaavias kui ka Läänemere idakaldal. Merevaiku leidub kõige rohkem Preisimaa ja Leedu randadel, mõningal määral ka Eestis. Merevaigutee oli iidne veetee, mida mööda veeti merevaigust tehtud ehteid ehk „Põhjala kulda“ lõunamaadesse, kus seda väga kõrgelt hinnati. Kõige olulisemateks keskusteks merevaigu ja muude Põhjala kaupade vahendamisel Rooma impeeriumi aladele olid Läänemere kaguranniku asundused Visla jõe suudme ümbruses. Mööda Visla, Morava ja Doonau jõge liikusid merevaik ja muud Põhjala kaubad lõunamaadesse ning vastupidi. Merevaigutee põhjapoolsem ots kulges aga Visla suudmest piki Preisimaa, Kuramaa ja Saaremaa randu kuni Virumaani.
Põhja-Eestist (Uhtnas) on leitud 2.–3. sajandist Vana-Rooma münte. Rauaajast leide on ka Villevere külas (5. sajandi teisest poolest).
Svealandi ja Götalandi kuningas Grim, kes valitses umbes 380 pKr, kehtestas oma maadel raske maksukoorma alluvate jaoks. Samas üritas ta nõuda oma saadikute kaudu maksu ka kuralastelt ja eestlastelt, kuid need kogusid suure väe ja tulid Rootsimaad rüüstama ja okupeerima. Kuningas Grim poodi lõpuks üles rauast keti otsa.
33. Rootsi kuningas Tordo, kogus 410. aastal suure väe kõigist rootslastest ja lõi Rootsimaa randa tulnud suure eestlaste, kuralaste ja holmlaste (tõenäoliselt Väina Holmi Väina-liivlased) tohutu laevastiku tagasi.
Asulad
Hilispronksiaja kindlustatud asulatest on varase rauaaja alguses edasi püsinud Asval ja Iru linnamäel. Nimelt oli selleks ajaks tavaliste kaitsmata ehk lahtiste eluasemete kõrvale tekkinud juba kindlustatud asulaid. Varajase rauaaja lõppjärku võiks kuuluda Kirde-Eestis Pada jõe ääres asuva Koila linnamäe alumine kultuurikiht. Varajase rauaaja ehitusjäänuseid ja keraamikat on leitud ka Alatskivilt Kalevipoja sängist. Avaasulate leidudest väärivad märkimist Akali, Siimusaaгe, Rannamõisa, Altküla, Kaseküla omad
Ühiskond
Esimese aastatuhande lõpuks asendus tootlike jõudude arengu tulemusena sugukondlik kogukond küla- ehk territoriaalse kogukonnaga. Et üksikpere suutis juba omal jõul harida talle vajaliku põllumaa, langes see ühiskasutusest välja. Maakasutuses kujunes olukord, kus küla ühiskasutuses ja ühisomanduses olid karja- ja heinamaad, samuti alemaa ja mets. Ka põllumaa oli ühisvalduses, kuid oli lappidena jagatud üksikperede vahel ning aeg-ajalt jagati perede vahel ümber. Aegamööda aga hakkasid põlispõllud minema üksikperede eravaldusse, tekkis maaeraomand. Põlispõlde hariti kaheväljasüsteemi järgi. Põlispõlde haris iga talu eraldi, kuid külakonna ühise külvikorra järgi, muidu oleks paljudel lappides segamini asetsevate maade harimine kujunenud väga tülikaks. Suurenes mehe osatähtsus sugukondlikus kogukonnas. Mees tegeles rohkem loomadega, tema jõudu läks vaja põllu kobestamisel, tema hankis ja töötles metalli. Isa hakkas oma vara üle andma poegadele. Sugukond muutus isajärgseks ehk patriarhaalseks, kus sugulust arvestati meesliinis. Matriarhaadis valitsenud paarabielu, mida iseloomustas abielupoolte üsna lõtv seos, asendus patriarhaadile üleminekul järk-järgult monogaamiaga.
Elatusviis
Vanem rauaaeg (1.–5. sajand), meie ajaarvamise alguses märgib Läänemeremail ja Eestiski üldist majandus- ja kultuurielu tõusu. Pärast pikka ülemineku- ja ettevalmistusaega oli maaviljelus elatumisalana jõudnud tõusta esikohale kogu Eesti territooriumil. Sellega kaasnes rahvastiku märkimisväärne laienemine suurele osale nendest aladest, mis on jäänud põhilisteks viljakasvatuspiirkondadeks tänapäevani. Põllundus tõusis teiste majandusharude seas esikohale. Otseseid andmeid maaharimisriistadest on meil varasemast ja keskmisest rauaajast väga vähe, ühe leiuna-kinnitusena on tõenäoliselt 8.-9. sajandist Tartu linnusest pärit rauast sahatera, mis kuulub vana kohalikku tüüpi konksadrale. Küttimisel oli veel suur osa, loomakasvatuse osatähtsus oli suurem Põhja- ja Lääne-Eestis. Kagu-Eesti osteoloogilises materjalis silma koduloomaluude suhteline vähesus, eriti selgesti ilmneb see Rõuge linnuses, kus koduloomade luud moodustasid ainult 43% kõigist imetajaluudest. Puhkes õitsele käsitöö (metallitöö), Mustmätta peitleid). Keskmise rauaaja sirbi- ja vikatileiud on saadud ka peamiselt Põhja-Eestist.
Matmiskombed
Rauaaja iseloomulikuks muutuseks on uut tüüpi kalmeehitised, kuni 100 meetri pikkused kividest ja mullast kalmed koosnevad mitmest suuremate kividega piiratud ristkülikukujulisest osast ehk tarandist, mille järgi neid kalmeid nimetatakse tarandkalmeteks (Jabara kalmed, Kojastu kalmed, Adila kivikalme). Igasse tarandisse on maetud (harilikult põletatult) mitu surnut koos rikkalike ehtepanustega. Tarandkalmed paiknevad enamasti hilisemate külade juures. Tarandkalmeid peetakse suurepereliste kogukondade matmispaikadeks. Suurpere oli mitmest põlvkonnast koosnev lähisugulaste rühm (harilikult isa ja poegade perekonnad), keda sidus ühine tootmine ja tootmisvahendite omandus. Suurpere tekkis sugukonna kui majandusüksuse lagunemisel viljakasvatuse osatähtsuse tõusu tõttu.
Keskmine rauaaeg
pisi|300px|Euroopa rändeteed pisi|300px|6. sajandi riigid ja rahvaste asualad Euroopas
Keskmisel rauaajal (5.–8. sajand), hakati Eestis ehitama linnamägedele asulalinnuseid. Elavnesid taas sidemed Skandinaaviaga (viikingid). Umbes 600 – Ynglingrite saaga kohaselt olevat Rootsi kuningas Ingvar, silmapaistev sõjamees hakanud laastama ja rüüstama idaalasid. Ühel suvel, kutsunud kokku sõjaväe, läks ta Eestimaale ja korraldas samal suvel rüüstamise kohas, mis kannab nime Stein. Kohale saabunud eesti viikingid (Víkingr frá Esthland) suure väega pidasid lahingu ja et kohaliku rahva vägi oli arvult ülekaalus, ei olnud rootslastel jõudu vastu panna. Sealsamas paigal langes kuningas Ingvar, ta sõjamehed põgenesid. Järgmisel aastal tegi Ingvari poeg Qnundr vastutasuks retke Eestisse, kus saaga järgi rüüstab laialdaselt maad. Aastatel 650–675 valitses Hervariri saaga järgi Taani-Rootsi kuningas Ivar Vidfamne Kuramaad, Eestimaad ja kõiki teisi Läänemere idakalda maid. Ilmselt on see legend ja Eestimaa osas arheoloogia materjalid seda ka ei kinnita. 750. aastast on Aethicus Isteri "Kosmograafias" mainitud meretee kirjelduses üheks turukeskuseks olnud Rifarrica saart; mõned ajaloolased peavad Rifarricaks Rävala maakonda (Harjumaa). Norra saagade järgi osalesid eestlased Bråvalla lahingus Rootsi kuninga Sigurd Ringi poolel tema onu, Taani kuninga Harald Hilditönni vastu.
Ühiskond
I aastatuhande keskpaigaks kujunesid välja peamised eesti hõimud. Keskmisel rauaajal algas ka suuremate territoriaalsete ühenduste - kihelkondade kujunemine. Neist suurem osa tekkis varasemate hõimualade alusel. Sel ajal tekkinud kihelkondlikud moodustised olid üldiselt suhteliselt väikesed. Sugukondade lagunemine suurperedeks, kellest igaüks oli omaette tootmisüksus, ei põhjustanud hõimusidemete nõrgenemist. Suurpere oli mitmest põlvkonnast (harilikult isa ja poegade perekonnad) koosnev lähisugulaste rühm, keda sidus ühine tootmine ja tootmisvahendite omandus. Suurpere tekkis sugukonna kui majandusüksuse lagunemisel viljakasvatuse osatähtsuse tõusu tõttu. Tollal ülekaalus olnud aleviljelus nõudis mitmekümnest täisealisest liikme ühist tööd. Keskmisse rauaaega ulatub tagasi ka kihelkondade liitude, maakondade kujunemise algus. On tõenäoline, et analoogiliselt kihelkondadele olid varased maakondlikudki ühendused suhteliselt väikesed, hõlmates ainult paari kihelkonda. Üleminekuga territoriaalsele kogukondlikule korrale suurenes ilmselt ka vanemate osatähtsus. Rahvaarv kasvas ja laienes asustus, asustamata jäid veel peaasjalikult suuremad soode ja rabade alad, nagu Pärnu jõgikond, sellest lõunas asuv Eesti edelanurk ja sooderikas vöönd Vändrast Võsuni. Alalist elanikkonda ei olnud ka viljakasvatuseks sobimatul rannikuribal ega saartel (nt Vormsi, Ruhnu, Kihnu, Hiiumaa).
Kaitserajatised
Valdav osa linnuseid on Eestis kasutusel olnud I aastatuhande teisest poolest kuni muinasaja lõpuni. Mitmed suured linnused rajati aga alles hilise rauaaja lõpul ning olid kindlustena kasutusel muistse vabadusvõitluse ajal ning veidi hiljemgi. Muinasasulate kindlustamine sai Eestis alguse juba pronksiajal, kui looduslikult hästi kaitstud kohad ümbritseti hilisemas mõistes väheste kindlustustega, arvatavasti lihtsa püsttaraga. Alles rauaaja algul hakati lisaks rajama madalaid muldvalle. Rauaaja jooksul ehitati avaasulate lähedusse võimsad kaitseehitised – linnused. Enamasti valiti linnuse asukohaks kõrgem mägi, neemik või muu paik, mille looduslikku kaitsevõimet tugevdati: kaevati nõlvad järsemaks, rajati kaitsekraavid, kuhjatud vallidele püstitati puidust kaitserajatised. Osa linnuseid peetakse kogukonna poolt rajatuteks, teiste puhul aga arvatakse, et neil oli kindel omanik, ülik. Kaitsevajaduse suurenemisest annab tunnistust uute alalise eluasemena kasutatavate suhteliselt väikeste linnuste rajamine. Tuntumad neist on Peedu linnus Tartu– ja Rõuge linnus Võrumaal.
Päelda maalinn, Sõtke linnus ja Pidula maalinn
Matmiskombed
8. sajandist on ka Saaremaal avastatud Salme muinaslaeva laevmatus, milles avastati kokku 42 sõdalase luustikud, kellest paljudel oli näha surmavate lahinguvigastuste jälgi. Väljakaevamistel leiti üks kilbi käepide, vähemalt kuue kammi fragmendid, mõned pandlad ja hulgaliselt nooleotsi, mis arheoloogide arvates kinnitab otsesuhteid skandinaavlastega. Esimene laevmatus (Salme I) avastati 2008. aasta sügisel mullatööde käigus. Laevalt leiti väljakaevamiste käigus seitsme inimese luustik(viikingid, nt 4 venda, kaks mõõka, paar odaotsa, kümmekond nuga, nooleotsi, mängunuppe ja mõned täringud. Teine laevmatus (Salme II) avastati 2010. aastal. Väljakaevamistel leiti üks kilbi käepide, vähemalt kuue kammi fragmendid, mõned pandlad ja hulgaliselt nooleotsi, samuti mängunuppe ja päikest kujutavate (tsentraalpunktiga sõõr) tahumärkidega täringuid.
pisi|300px|Põhja-Euroopa 814. aastal
Noorem rauaaeg
Nooremat rauaaeg jaotatakse omakorda kaheks alamperioodiks: viikingiajaks ja hilisrauaajaks, mille vaheline piir on u aasta 1050 juures.
Elatusviis
pisi|300px|Euroopa poliitiline kaart, u 1000 Nooremal rauaajal (8.–13. sajand) oli elanike peamiseks tegevusalaks maaharimine (oder, talirukis). Maa suurust määrati adramaades, maaviljelemises levis kolmeväljasüsteem. Põllunduse osakaal võrreldes eelnevate ajaperioodidega suurenes. Läti Henriku sõnul 13. sajandil "Virumaa on viljakas ja väga ilus maa ja tal on avarad, tasased põllud". Süda-Järvamaa ning eriti Paide ja Peetri piirkonnad olid põllunduslikult sarnaselt Virumaaga arenenud. Varasem riimkroonika Järvamaa kohta: "Maa ilus oli ja suur ka, kuid siiski ilma metsata". Samuti leidus suuri külasid ja põllumaid ka Ugandi, ning eriti praeguse Nõo kihelkonna piires.
Küla ale-, heina-, karja- ja metsamaad olid perede vahel jaotamata. Need moodustasid küla ühismaad ehk sarase. Põllumaa kuulus endiselt külakogukonnale ja jagati aegajalt üksikperede vahel ümber. Ühiseid külamaid kasutavaid kogukondi nimetati saraskonnaks. Suurem osa külasid olid üksteisega suursaraskonna vahekorras. Need kasvasid reeglina välja ühest algsest külast. Kui külast kasvas välja tütarküla, siis soetas see endale uued põllumaad, kuid endisi ühiseid maid kasutas see edasi koos algse külaga. Alemaid haris kogu küla- või saraskond ühiselt. Kord aastas valiti alemaist üks teatud tükk, külvati sellele 3–4 aastat järjest vilja ja jäeti see kurnatuna 15–20 aastaks puhkama. Seejärel võeti see jälle viljelemise alla. Sedasi toimus alemaade harimine perioodiliselt mitmete tükkide viisi ja alemaad haarasid enda alla suuremaid maa-alasid kui alalised põllud. Rohkem maad suutsid harida eeskätt jõukad pered, kellel oli rohkem tööjõudu, -loomi ja -riistu. Külakogukonnast eraldunud jõuka pere talu kandis nimetust mõis, mis tähendas algselt külapõldudest lahus asuvat põllulappi, seejärel külakogukonnast eraldunud ülikutalu. Lõuna- ja Kesk-Eestis hakkas tõenäoliselt just sel perioodil levima rauast sahateradega kaheharuline ader (harkader), mis oli kasutusel venelastel ja latgalitel. Põhja- ja Lääne-Eesti õhukestel paepealsetel muldadel tarvitati endiselt ühesahalist juur-puuatra. Peale adra kasutati just aletegemisel pikkade vetruvate okspiidega kuuselõhandikest karuäket. 11. sajandist peale hakkas kiiresti levima rukkikasvatus. Rukist kasvatati esialgu suviviljana, seejärel aga taliviljana. Kui varem rakendati kaheväljasüsteemi, siis talirukki levik odra kõrval tingis ülemineku kolmeväljasüsteemile. Muudest kultuuridest kasvatati kaera, vähesel määral nisu, hernest, põlduba, naerist ja lina.
Tegeldi ka loomapidamisega (veised, hobused, lambad, sead), küttimisega, kalapüügiga ja metsmesindusega. Loomakasvatus oli endiselt rohkem levinud saartel ja Lääne-Eestis. Seal oli kindlalt esikohal veis. Lõuna- ja Kagu-Eestis harrastati mesindust. Metsamesinduses õõnestati mesilasperede metsas puid, mesi oli ainus magusaine, sellest osati valmistada kergelt alkohoolset jooki – mõdu. pisi|[[Iru linnamägi 1920. aastatel]] Käsitööaladest olid välja kujunenud raua tootmine ja töötlemine (Rikassaare relvaleid), hiljem ka savinõude valmistamine. Vajalikud töö- ja tarberiistad valmistati enamasti kodus. Ehteid ja relvi jõukamate tarvis tegid käsitöömeistrid, keda kutsuti seppadeks. Savinõude valmistamisel võeti Ida-Eestis 11. sajandil kasutusele potikeder. Arenenud oli ka kudumine. Tervikuna jäi käsitöö veel koduse külakäsitöö tasemele. Algas siiski käsitöö kontsentreerumine traditsiooniliste кaubitsemiskohtade, liiklusteede ääres paiknevate linnuste juurde. Nende seast tõusevad soodsa asendi tõttu esile Tartu, Otepää, Viljandi, Varbola, Kolõvan-Lindanise, Toolse jt. Seal töötasid omad käsitöömeistrid: sepad, pottsepad, puusepad, pronksivalajad jt.
9.–10. sajandil oli Eesti alal üks esimesi 8–10 hektaril laiunud aolinnu Iru linnus koos seda ümbritseva asulaga, mis paistis silma tiheda asustuse ning suhteliselt aktiivse käsitöö ja kaubandusega tegelemise poolest.
Ühiskond
Eesti ala jagunes enamasti endiste hõimude baasil tekkinud territoriaalseteks üksusteks: kihelkondadeks ja nende liitudeks, maakondadeks. Suuremaid maakondi oli kaheksa: Harjumaa, Rävala, Järvamaa, Virumaa, Ugandi, Sakala, Läänemaa ja Saaremaa. Kesk- ja Lääne-Eestis oli veel mitu väikest maakonda, nagu Alempois, Nurmekund, Mõhu, Vaiga, Soontaga, Joentaga. Valdavalt elati maal, elamuks hakkas kujunema rehielamu. Talud moodustasid küla, teatud piirkonna külad moodustasid kihelkond (45), välisohu tõttu olid kihelkonnad liitunud maakondadeks (8). Muinas-Eestis polnud veel tekkinud seisuslikku ühiskonda, kuigi võis juba eristada vabasid kogukondlasi, kõrgema ühiskondliku positsiooniga vanemaid, ülikuid ja trääle ehk orje, kes olid naabermaadest pärit sõjavangid. Esines patriaarhaalne orjus, mille puhul ori oli nagu pere liige. Eestlased säilitasid muinasusu.
Kihelkondade eesotsas seisid vanemad, kelle koosolekutel lahendati kogukonna ühiseid asju ja vanemad seisid ka sõjaväe ehk maleva eesotsas. Tähtsamates küsimustes, nagu sõja ja rahu küsimus, langetati otsus rahvakoosolekul – kärajail.
Kaitserajatised
Valdav osa linnuseid on Eestis kasutusel olnud I aastatuhande teisest poolest kuni muinasaja lõpuni. Mitmed suured linnused rajati aga alles hilise rauaaja lõpul ning olid kindlustena kasutusel muistse vabadusvõitluse ajal ning veidi hiljemgi.
Kaubandus
pisi|Läänemerelt Mustale merele viinud kaubateede harud Läänemere sadamapaikades, jõesuudmetes ja teede ristumiskohtadel tekkisid kaubitsemiskeskused – turud, kuhu rahvas kogunes kindlatel tähtaegadel. Turukohti valvas ja kaitses piirkonna (ühe või mitme kihelkonna) ülikkond. Tallinn, Tartu, Otepää ja Viljandi kujunesid antud perioodi lõpuks tähtsateks keskusteks. Sageli peatusid seal Vene, Skandinaavia ja teistest naabermaadest pärit kaupmehed. Tänu soodsale geograafilisele asendile Läänemere lääne- ja lõunaranniku ning Venemaa linnade vahel tegeldi edukalt ka vahenduskaubandusega (Kose aardeleid). Juba 10. sajandil on mainitud Eesti ülikute käike Novgorodi turule. Kaubasõite Läänemerel tegid eriti saarlased, nad olid püsivais kaubasuhteis Läänemere tähtsaima kaubanduskeskuse Ojamaaga. Tegemist oli vahetuskaubandusega, sest münte Baltimaade rahvad ise ei verminud. Eesti aladelt leitud mündid on teiste rahvaste omad. Varasematest aardeleidudest leitud rahad on keisriaegse Rooma omad, ähesel määral on leitud veel Bütsantsi ja Pärsia Sassaniidide rahasid ning üksikuid Araabia münte. 11. sajandist on leidudes Idamaade müntide asemele Anglosaksi ja Saksa denaarid (pennid). Müntide kõrval sisaldavad aardeleiud ka vermimata hõbedat, kas valatud või tahutud kangides.