cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarmo Noop
Aastatel 1993, 1996, 1999, 2002 kandideeris ta kohalike omavalitsuste valimistel Elva linnavolikokku ning oli Elva linnavolikogu liige. 2013. aastal kandideeris ta Reformierakonna nimekirjas Tartu linnavolikokku ja osutus valituks, oli volikogu liige 2015 septembrini, kuid siis lahkus volikogust omal soovil.
Montecristo saar (Itaalia)
thumb|Montecristo thumb Montecristo on saar Türreeni meres Toscana saarestikus.
Pindala 10,39 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 645 meetrit.
Kuulub Itaaliale, saarel ei ole ehitisi peale 1553. aastal piraatide hävitatud kloostri varemete.
Saar on tuntuks saanud Alexandre Dumas' romaani "Krahv Monte-Cristo" järgi, ehkki romaani sündmused ei vasta saare oludele.
Laili Kuusma
Laili Kuusma (11. august 1965 – 28. mai 2018) oli eesti tekstiilikonservaator.
Haridus
Ta lõpetas 1983. aastal Väike-Maarja Keskkooli ja 1985. aastal Tallinnas Kutsekeskkooli nr 2 õmbluse erialal. Aastatel 1985–1990 õppis ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis üldtehniliste distsipliinide ja tööõpetuse õpetaja eriala. Aastatel 2003–2007 oli ta Tartu Ülikoolis magistriõppes loodusteaduste kultuuriväärtuste säilitamise suunal, magistrikraadi sai töö "Roheliste taimevärvide pesu­ ja valguskindluse uurimine ning nende kasutamine tekstiilesemete konserveerimisel" (juhendaja Heiki Timotheus) kaitsmisel.
Erialane tegevus
Alates 1990. aastast töötas Kuusma Eesti Rahva Muuseumis (ERM), esmalt teaduri ja seejärel restaureerimisosakonna tekstiilikonservaatorina, kus ta tegeles järjepidevalt Eesti suurima tekstiilesemete muuseumikogu, ERMi tekstiiliesemete konserveerimisega. Tema töid on eksponeeritud erinevatel restauraatorite ja konservaatorite näitustel. Ta on publitseerinud ajalooliste tekstiilide pesemis­- ja toestamismetoodikate ja rahvarõivaste hoolduse teemadel.
Organisatoorne tegevus
Kuusma oli 1989. aastal Eesti Käsitööõpetajate Seltsi Aita asutajaliige. Aastatel 2003–2008 oli ta Tartu Restauraatorite Klubi eestseisuses ja 2008–2010 Eesti Konservaatorite Ühingu juhatuses. 2014. aastast surmani esindas ta konservaatorite kutsekomisjonis Eesti Rahva Muuseumi ning osales tekstiilikonservaatorite kutsestandardi väljatöötamisel.
Mõõgavendade ordu
Liivimaa ristisõja käigus võitles ordu Vana-Liivimaa aladel elanud balti ja soome-ugri hõimudega. 1236. aasta septembris praeguse Läti ja Leedu piirialadel toimunud Saule lahingus sai orduvägi žemaitidelt ja semgalitelt hävitavalt lüüa – teiste hulgas langes mitukümmend rüütelvenda ja väejuhist ordumeister Wolquin. Järgnenud aastal liideti ordu riismed Saksa orduga, moodustades selle Liivimaa haru ehk Liivi ordu.
Asutamine
1202. aastal asutas preester Theoderich (mõningatel andmetel hoopis Riia piiskop Albert) Palestiinas tegutseva Templiordu eeskujul Riias vaimuliku rüütliordu, et kaitsta Riia piiskopkonda ja selle kristlasi, kuid reaalselt hakati seda kasutama ka Liivimaal elanud balti ja soome-ugri hõimude alistamiseks, mis tavaliste ristisõdijate hooajaliste tulekute ja minekute tõttu oli olnud küllaltki vaevaline. Paavst Innocentius III kinnitas ordu reeglid 1204. aastal ja ordu allutati piiskop Albertile.
Ametlikult oli ordu nimeks Kristuse Sõjateenistuse Vennad Liivimaal (ladina keeles Fratres militiæ Christi Livoniae), kuid ordu vapil ja orduvendade mantlil oleva mõõga kujutise järgi hakati seda kutsuma Mõõgavendade orduks (saksa keeles Schwertbrüderorden).
Eestimaa vallutamine
Vastavalt 1207. aastal piiskop Albertiga sõlmitud lepingule sai ordu 1/3 vallutatud maadest. Olles sõjaliselt tugevaim jõud regioonis, muutus ordu aga sisuliselt sõltumatuks ning hakkas ajama iseseisvat poliitikat, alustades 1208. aastal liidus latgalitega eestlaste vastu sõda.
Eestlaste muistse vabadusvõitluse lõpul, aastal 1226, kuulus ordule Sakala, Alempois, Nurmekund, Mõhu ja Põhja-Vaiga. 1227. aastal saadi Taanilt juurde Revala, Harju-, Järva- ja Virumaa; 1233. aastal Riia piiskopilt ja linnalt osa Saaremaad. Ordu valduste kaitseks ehitati mitut tüüpi kindlustusi ja 6 suurt konvendilinnust: Aizkraukle, Võnnu, Riia, Sigulda, Tallinn, Viljandi. Ordu valdused jagati komtuur- ja foogtkondadeks.
Sõjad vene vürstiriikidega
Pärast Liivimaa vallutamist said Mõõgavendade ordu maavalduste piiriks idas Ingerimaa, Peipsi järv ning Pihkva ja Novgorodi vürstiriigid.
Esimene konflikt ordu ning Novgorodi ja Pihkva vahel võis tekkida 1212. aastal, mil pihkvalased ajasid ära oma saksasõbraliku vürsti Vladimir Mstislavitši. Sellega võib seotud olla samal aastal Novgorodi vürsti Mstislav Mstislavitši poolt Eestimaale korraldatud sõjakäik. See lõppes küll harjulaste Varbola linnuse piiramisega, aga kuna Henriku Liivimaa kroonika kohaselt algatati see reaktsioonina Riia piiskopi ja ordu sõjaretkele Järvamaale ning Harjusse suunduti pärast seda, kui sakslasi eest ei leitud, siis on võimalikuks peetud, et algselt oli kavas piiskopi ja ordu väe ründamine. Mstislavi retkega on mõnikord samastatud Vene kroonikates kirjeldatud sõjakäiku, kus osalesid lisaks novgorodlastele ka Pihkvas pärast Vladimirit võimule saanud vürst Vsevolod Mstislavitš ja Toropetsi vürst David Mstislavitš. Vene kroonikad mainivad Varbola piiramist ja mereni välja tungimist.
Otsene sõjategevus ordu ja Vene vürstide vahel algas pärast ugalaste alistumist Riia piiskopi ja ordu võimule 1216. aastal. Ugandit oma mõjusfääri kuuluvaks lugenud Vene vürstides tekitas see sündmus pahameelt. Esimese vastukäiguna hõivas taas Pihkvas vürstiks saanud Vladimir Mstislavitš mõneks ajaks Otepää linnuse ja rüüstas maakonnas. Ordu liitlaste Tālava latgalite juurde saadeti maksukogujad, kes algselt ordu poolt vangistati, kuid peagi vabastati ja "auga" tagasi saadeti. 1217. aasta jaanuaris tegi ordu, piiskopi ja ugalaste vägi rüüsteretke Novgorodi maadele. Veebruaris-märtsis alistasid novgorodlased ja pihkvalased koos saarlaste, harjulaste ja sakalastega end Otepää linnuses kindlustanud orduvennad, piiskopimehed ja ugalased.
1218. aastal tungisid Novgorodi väed uuesti Liivimaale, pidasid Väikese Emajõe lähistel piiskopi ja ordu vägedega lahingu ning piirasid edutult Võnnu linnust, mida võndlaste kõrval kaitsesid ka orduväed.
1221. aastal tungisid Novgorodi ja Vladimiri-Suzdali vürstiriigi suurvürsti Juri II Vsevolodovitši väed koos 600 leedulasega jällegi Liivimaale, kuid ühtegi linnust vallutada ei suudetud ja piirduti rüüstamisega. Ordu koos oma liitlaste ja alamatega vastas sellele mitmete rüüsteretkedega Novgorodi aladele.
1223. aasta alguses tõusid ugalased ja sakalased ordu võimu vastu üles ning kutsusid oma linnustesse Novgorodi ja Pihkva abiväed. Augustis alistas ordu ja piiskopi sõjavägi Viljandi ja Leole linnused ning taaskehtestas Sakalas oma ülemvõimu. Sügisel kavandas Pihkva ja Novgorodi 20 000-meheline vägi vürst Jaroslav Vsesolodi (Suzdali vürsti vend) juhtimisel sõjakäiku Liivimaale. Saarlaste soovitusel otsustati koos eestlastega rünnata aga hoopis Taani tugipunkti Tallinnas, kuid Toompea linnust vallutada ei suudetud. Sõjakäiku on mainitud ka Novgorodi leetopissis, kus on seda kujutatud aga tšuudide ründamisena. Selle andmetel Tallinna alistada ei suudetud, aga "vallutati kogu tšuudide maa" («повоевало всю землю Чюдскую»).
1223. aasta lõpu poole tugevdas Novgorod oma sõjajõude Ugandis eesmärgiga luua seal endale alluv vürstiriik. Tartusse saadeti endine Koknese vürst Vjatško koos 200-mehelise kaaskonnaga ja lubati talle anda võim kõigi maade üle, mida ta suudab endale alistada. 1224. aasta augustis vallutasid Tartu ordu ja piiskopi väed ning Ugandi territooriumist moodustati Tartu piiskopkond. Piiskopkonna rajamisel kujunes välja piir Pihkva vürstiriigi ja piiskopkonna vahel, mis asus 30 kilomeetri kaugusel Pihkva linnast.
1228 asus Rooma paavst Gregorius IX vähendama Novgorodi ja vene vürstiriikide võimsust majandussanktsioonidega, keelates oma bullaga Lübecki, Riia, Gotlandi ja Dünamünde ning ka Rootsi Linköpingi linnal Venemaaga kaubanduse. Vaatamata paavsti keelule säilitasid Riia ja Gotland siiski kaubanduslepingud Smolenski vürsti Mstislav Davõdovitšiga.
1232. aastal Pihkvas ja Novgorodis toimunud võimuvõitluse tulemusena põgenesid Vladimiri vürsti Jaroslav Vsevolodovitši vastased koos Mstislav Udalõi õe/vennapoja Jaroslav Vladimirovitšiga, kes oli paar aastat enne seda olnud vürstiks Pihkvas. Osa põgenikke suundus Tšernigovisse ja osa Mõõgavendade ordu valdustesse.
1233. aastal pöördusid Mõõgavendade ordu kaitse alla põgenenud koos orduvägedega tagasi ning vallutasid Irboska (Izborski), kuid mõne aja pärast vallutasid Pihkva ja Perejaslavli väed linna tagasi. Jaroslav Vladimirovitš vangistati ja saadeti Perejaslavli, kust ta aga varsti ordu juurde tagasi põgenes.
Maaisandate omavahelised suhted
Pärast eestlaste vastupanu murdmist kujunes välja Vana-Liivimaal sümbioos ilmalike (Mõõgavendade ordu ja Taani kuningale kuulunud Eestimaa hertsogkond) ja otseste Rooma paavstile alluvate vaimulike (Tartu, Saare-Lääne ja Riia piiskopkonnad) riigivalitsusvormide vahel. Kuigi enne vallutuste alustamist oli kokku lepitud vallutatavate maa-alade jaotus, ei järgitud seda siiski reaalselt ja võimalusel vallutati nõrgematelt naabritelt valdusi kohaliku tähtsusega konfliktide raames.
1223. aastal võttis Schwerini krahv Taani kuninga Valdemar II vangi ning kasutades ära Taani kuninga nõrkust, hõivasid sakslased 1225. aastal kuninga vasallidelt Virumaa ja Järvamaa. Samal aastal oli Lübecki linn tülis Taaniga ja pöördus kirja teel abipalvega saarlaste poole. "Kirja kasutamine iseloomustab saarlaste diplomaatilise suhtlemise taset. Saarlastel pidi olema mingi võimukeskus, millega välisriik sai suhelda. Ja see keskus pidi olema üleeuroopalisel kultuuritasemel, suhtlemisvõimeline: tundma kirja ja rahvusvahelise suhtlemise keeli," (ajaloolane Enn Tarvel)
Taani kuninga vasallide ja sakslaste vahelise järgmise konflikti ärahoidmiseks moodustas paavsti Eestimaale saadetud legaat Modena Wilhelm Viru- ja Järvamaast talle alluva haldusüksuse. Modena Wilhelm lahkus ise Eestimaalt 1226. aastal Rooma, jättes enda asemikuks asevalitseja Magister Johannese.
1227. aastal sai Valdemar II sõjas Põhja-Saksamaa vürstiriikidega Bornhövedi lahingus lüüa ja kohe alustasid pealetungi Taani kuninga aladele ka Mõõgavendade ordu väed, vallutades lõplikult kogu Põhja-Eesti, vallutades ka Tallinna linnuse seal asunud Taani kuninga vasallidelt ning muutes linnuse oma tugipunktiks.
1233. aastal tungisid paavsti legaadiga järjekordselt tülli läinud orduväed kallale legaadi valdustes olevatele Rooma paavsti vasallidele (arvatavalt Taani valitsemisajast paikseks jäänud Taani päritolu vasallid) ning vallutasid nende valdused ja võtsid tagasi ka ajutiselt Rooma paavstile kuulunud Tallinna kindluse osa, hukates seal olnud paavsti sõjasalga liikmed.
1233. aastal lõpul alustas Taani kuningas Valdemar II mereblokaadi Lübecki sadamale. Liivi ordu sai oma põhilise toetuse Põhja-Saksamaa linnadest (Lübeck, Vestfaal, Reinimaa) nii ristisõdijate kui ka sõjavarustusena. Blokaad lõpetati alles pärast Liivi ordu poolset abipalvet Rooma paavstile, Gregorius IX suutis lõpetada blokaadi alles siis, kui ähvardas Taani kuninga Valdemar II kirikuvande alla panna.
Ordu lõpp
1236. aasta septembris toimus praeguse Läti ja Leedu piirialadel rüüsteretkel olnud orduväe ning vürst Vykintase juhitud kohalike žemaitide ja semgalide ühismaleva vahel Saule lahing. Ordu sai lahingus hävitavalt lüüa: teiste hulgas langes mitukümmend orduvenda ja lisaks ka väge juhtinud ordumeister Wolquin.
Paavst Gregorius IX kinnitas samal aastal Viterbos Mõõgavendade ordu riismete liitmise Teutooni ehk Saksa orduga, mis viidi ellu 1237. aasta 12. mail, moodustades Saksa ordu Liivimaa haru Jeruusalemma Saksa Maja Püha Maarja hospidal Liivimaal ehk Liivi ordu. Selle juhiks määrati Preisi ja Liivimaa ordu maameister Hermann von Balk.
Liitumisega lootsid mõõgavennad oma juhtivat positsiooni Liivimaal tugevdada – mõjukas Saksa ordu aitaks neid paavsti ja keisri juures Riia piiskopiga konkureerimisel. See pidi aitama ka inimeste ja rahapuudusest üle saada. Mõõgavendade ordul endal oli raske uusi liikmeid värvata, kuna potentsiaalsed vennad eelistasid Preisimaale minekut. Ühinemist taotleti juba 1230.–1231. aastal.
Ordu struktuur Vana-Liivimaal
pisi|Mõõgavendade ordu rüütelvennad kunstniku silme läbi Mõõgavendade ordu liikmeskond koosnes vendadest – fratres. Peale tavaliste vendade olid ordul veel vaimulikud vennad – preestrid. Ordu kõrgem esindaja ja juht oli ordumeister. Tähtsamate küsimuste otsustajaks oli ordu kapiitel, millest võtsid osa ka kõik orduvennad. Hiljem kogunesid otsustamiseks ainult kõrgemad võimukandjad, kes moodustasid üldkapiitli.
1228. aastal sai ordu enda valdusse Põhja-Eesti alad. Maa-alad jaotati foogtkondadesse, mille eesotsas oli advocatus ordinis, foogt. Foogti asukohaks oli tavaliselt senised linnad, mida hiljem hakati ümber ehitama kivilossideks.
Liikmeskond
Saksa ordu Liivimaa haru komplekteerimine toimus enamasti Saksamaa elavjõu arvelt ning ordu ridadesse ei võetud kohalike Vana-Liivimaa vasallisuguvõsade ega linnakodanike poegi.
1207. aasta paiku kuulus ordusse maksimaalselt 80–100 võitlejat, 1235. aastal oli ordus 110–180 rüütlit, 30–45 preestervenda, kuni 500 teenervenda, umbes 700 palgasulast. Orduvendade tähtsaima osa moodustasid rüütelvennad, elukutselised sõjamehed, kelle vormirõivaks oli valge mantel punase risti ja mõõgamärgiga.
Mõõgavendade ordul oli ajaloo jooksul kaks ordumeistrit:
Linnukasvatus
Linnukasvatus on loomakasvatuse haru, mis tegeleb kodulindude kasvatamisega nagu kanad, kodupardid, kalkunid ja koduhaned, tootes linnuliha või mune peamiselt inimtoiduks. Kodulinde, peamiselt kanu, kasvatatakse suurel hulgal, igal aastal tapetakse maailmas söögiks üle 60 miljardi kana. Munade saamiseks kasvatatavaid kanu nimetatakse munakanadeks, lihakanu aga broileriteks.
Tööstuslik linnukasvatus
Tööstuslik linnukasvatus lääneriikides kasvas plahvatuslikult pärast seda, kui 1940. aastate lõpus hakati USAs süsteemselt aretama uusi kodulinnutõugusid. Tööstuslikud meetodid suurendasid kanalihatoodangut, langetasid liha hinda ja muutsid selle kättesaadavaks ka vaesematele ühiskonnaklassidele. Ühtlasi algas sellest kanaliha ulatuslik kasutamine kiirtoidurestoranides nagu KFC ja McDonald's.
World Watch Institute'i andmeil toodeti 2006. aastal 74% maailma linnulihast ja 68% munadest tööstuslikult suurfarmides. Üks tööstusliku linnukasvatuse alternatiive on lindude vabapidamine, kus kodulindude asustustihedus on madalam. Tööstuslik linnupidamine on pälvinud ohtralt kriitikat loomaõiguslastelt lindude halbade elutingimuste tõttu. See on küll muutnud mõningal määral tööstuse praktikaid, kuid olnud ka üks põhjus, miks taimetoitlus on üha laiemalt levinud.
Linnuhaiguste raviks või vältimiseks kasutavad kanalihatootjad sageli koduriigis lubatud ravimeid, näiteks antibiootikume, mis lisatakse lindude joogivette või linnusööta. USAs on üldjuhul antibiootikumikasutus levinum kui Euroopas. Samuti on USAs levinud kanarümpade pesemine või leotamine kloorilahuses, mistõttu niisugust kanaliha Euroopa Liitu importida ei tohi, keeldu on korduvalt arutatud ELi ja USA kaubandusläbirääkimistel. Viimastel aastatel on linnukasvatust oluliselt kahjustanud linnugripp.
Eestis
Sihikindel põllumajanduslik linnukasvatus algas Eestis 19. sajandi lõpul, üks selle propageerijaist oli ärkamisaegne kultuuri- ja põllumajandustegelane Carl Robert Jakobson. Eesti tuntumate linnukasvatusettevõtete seas on tänapäeval Tallegg, mis kuulub kontsernile HKScan. Eesti linnukasvatajaid ühendab Eesti Linnukasvatajate Selts. Kui Nõukogude ajal valitses tööstuslik kanakasvatus, siis viimastel aastakümnetel on kerkinud taas esile vabapidamine, ehkki koduseid kanapidajaid on maal vähemaks jäänud. Peamiselt kasvatatakse kanu, kuid levinud on ka haned, pardid ja põldvutid, üksikutes eksootikafarmides kasvatatakse jaanalinde osalt ka maaturismi eesmärgil. Ainus Eestis aretatud põllumajanduslik linnutõug on 1978. aastal Jõgevamaal Kaiaveres loodud ning 1988. aastal kinnitatud Eesti vutt.
Erik Sakkov
Erik Sakkov (sündinud 3. novembril 1967 Tartus) on eesti ärijuht ja muusik, oli klahvpillimängija ansamblis Pantokraator.
1996–1999 oli ta Eesti Ühispanga reklaamidirektor.
Aastail 1999–2005 oli ta Tallinna Sadama turundusdirektor.
2003–2005 oli Sakkov AS-i Green Marine nõukogu liige ning 2005–2008 AS-i NT Marine juhatuse esimees.
2009–2015 oli ta Tallinna Lennujaama juhatuse liige.
2015-2016 oli ta Nordic Aviation Groupi kommertsjuht ja juhatuse liige.
Pesapall 2020. aasta suveolümpiamängudel
right|150px|Olümpiarõngad right|150px|Baseball Pesapall 2020. aasta suveolümpiamängudel Tokyos toimub 29. juunist kuni 8. augustini. Pesapallis võistlevad meeste võistkonnad. Pesapall osaleb Tokyos 2020. aasta suveolümpiamängudel esimest korda pärast 2008. aasta suveolümpiamänge.
Turniiril võistleb kuus rahvusmeeskonda. Iisrael, Jaapan (võõrustaja), Mehhiko ja Lõuna-Korea on seni kvalifitseerunud. Pesapall on üks viiest spordialast, mis lisati ainult 2020. aasta suveolümpiamängude kavasse; pole garantiid, et see naaseb 2024. aastal.
Võistluste formaat
Kuus võistkonda jagunevad kaheks alagrupiks. Esialgsetes etappides mängib iga meeskond ühe matši kahe teise alagrupi meeskonna vastu. Taandamise mängud algavad alagruppide teise koha saanud võistkondade vahel (matš nr 2) ning alagruppide kolmanda koha saanud võistkondade vahel (matš nr 1). Viimase matsi kaotaja on turniiril kuues. Nende kahe matši võitjad lähevad vastamisi (matš nr 4), kus võitja kohtub alagrupi võitjate vahelise matsi (matš nr 3) võitjaga. Selle matši (matš nr 6) võitja pääseb otse finaali. Finaali teine ​​meeskond määratakse kaotajate turniiritabeli järgi väljalangemismängudelle. Kaotajate turniiritabeli esimeses voorus minnakse vastamisi grupivõitjate matšis kaotajatega (# 3) ja meeskondade kaotajatega, kes on grupis teisel kohal (# 2). Selle matši võitja kohtub matši nr 4 kaotajaga. Selle matši võitja kohtub matši nr 6 kaotajaga ja kaotaja mängib pronksimatšis. Selle matši võitja pääseb finaali ja kaotaja mängib pronksimatšis.
Kari Hotakainen
thumb|Kari Hotakainen (2009) Kari Matti Hotakainen (sündinud 9. jaanuaril 1957 Poris) on soome kirjanik. Ta on sündinud Poris, kuid elanud Helsingis juba 1986. aastast.
Ta on olnud reklaamikirjutaja ja ajalehe Helsingin Sanomat kolumnist, 1996. aastast on ta vabakutseline kirjanik.
Hotakainen alustas kirjanikukarjääri 1980. aastate alguses luulega. Esimene raamat "Harmittavat takaiskut" ilmus 1982. aastal. Luulest siirdus ta laste- ja noorteraamatute kaudu romaanide kirjutamise juurde. Enne vabakutseliseks jäämist töötas ta uudistetoimetajana ja WSOY reklaamiosakonnas.
Wāw
Wāw (ka vāv) on araabia kirja täht, tänapäeva araabia tähestiku 27. ja varasema araabia tähestiku 6. täht.
Kari Hotakainen
Hotakaise läbimurdeteoseks oli 1997. aasta Finlandia kirjandusauhinna kandidaat, osalt autobiograafiline "Klassikko".
Wāw
Tähe kuju on
Kari Hotakainen
2002. aastal ilmunud romaan "Kaitsekraavi tee" ("Juoksuhaudantie") sai Finlandia auhinna ja raamatust tehti mängufilm. Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna sai ta 2004 ja Põhjamaade näitekirjandusauhinna näidendi "Punahukka" eest 2006. aastal. 2010. aastal sai ta romaani "Ihmisen osa" eest Runebergi auhinna.
Wāw
Ajalugu ja analoogid
Ta pärineb foiniikia kirja tähest waw ning on seega suguluses ladina kirja tähtedega F, V (ning seega ühtlasi U ja W) ja Y. Kreeka kirjas vastab talle tarvituselt kadunud digamma ja heebrea kirjas vav.
Arvväärtus
Wāw-tähe arvväärtus Abjadi numbrites on 6.
Hääldus
Wāw-tähte kasutatakse araabia keeles kahe erineva hääliku tähistamiseks.
Ta võib tähistada helilist labiovelaarset aproksimanti /w/. Nii hääldatakse teda alati sõna alguses ning tavaliselt ka sõna keskel või lõpus. Sel juhul võib sellele häälikule järgneda üks kolmest lühikesest vokaalist, mida tähistatakse diakriitikuga wāw-tähe peal, või mitte ühtki vokaali, mispuhul tähe peal on märk sukun.
Samuti võib ta tähista pikka kinnist ümardatud tagavokaali /uː/. Sel juhul tähe peal diakriitik puudub; mõnes traditsioonis pannakse tähe peale sukun. Eelnev konsonanditäht on kas ilma diakriitikuta või on selle peal damma, mis vihjab järgnevale pikale vokaalile.
Vokaalimärgina võib wāw võtta enda peale hamza: ؤ.
Morfeemid
Wāw-täht võib araabia keeles märkida mitut morfeemi.
Sõnale "ja" vastavat sidesõna kirjutatakse wāw-tähena. See sõna võib olla teiste sidesõnade eesliide, näiteks  ولكن wa-lakin ('aga').
See täht pannakse ka kõneleja poolt eriti väärtustatud asja tähistava sõna ette, et selle asja nimel vanduda või tõotada. Selline kasutus on sagedane Koraanis ja näiteks kinnisfraasis  والله wallāh ('Jumala nimel', 'Allahi nimel').
Vaata ka
Waw (letter)
Eidapere raudteepeatus
pisi|Eidapere raudteepeatus 2013. aastal Eidapere raudteepeatus (saksa Eidaperre) oli raudteepeatus Lelle-Pärnu raudteel Raplamaal Kehtna vallas Eidaperes.
Eidapere raudteepeatuses on kaks perrooni, millest üks on madal standardne kiviperroon, mida ei kasutata. Lühike perroon on 550 mm kõrgune puitperroon. Rong sõidab Balti jaamast Eidaperre umbes 1 tund ja 25 minutit, Eidaperest Pärnusse sõidab rong ligikaudu 50 minutit. Peatuses peatus päevas neli reisirongi (kaks Pärnu ja kaks Tallinna poole).
Lelle-Pärnu raudtee seisukord on muutunud järjest halvemaks. Eesti valitsus otsustas 2017. aastal, et ei investeeri Pärnu–Lelle 70km raudtee remondiks 17 000 000€. Liinirongide liiklus Pärnu ja Lelle vahel lõpetati 8. detsembril aastal 2018.
Ajalugu
pisi|Vaade raudteepeatusele Eidapere vana jaamahoone kõrval 2017. aastal Eidapere jaam rajati 1926. aastal. See asus Lelle raudteejaamast 15,4 kilomeetri kaugusel. Avamisel jäi jaam Lelle valda.
Eidapere jaamast sai alguse Eidapere–Järvakandi tööstusraudtee. Jaamas oli kaks raudteeharu ning sealt said alguse kaks haruteed: 1,5 km pikkune Eko Klaasivabriku A/S harutee suundus põhiraudteest vasakule ja Järvakandi klaasivabriku haru paremale. Eidaperes asus liini üks kolmest veevõtukohast. Pärast kitsarööpmelise raudtee ülesvõttu 1969. aastal likvideeriti ka raudteeharu Järvakanti (harutee Eidapere klaasivabrikusse likvideeriti juba 1928. aastal). Kuigi laiarööpmelise raudtee rajamisel jäeti võimalus haru ehitamiseks Järvakanti, seda siiski ei tehtud.
23. juulist 1971 kuni 7. septembrini 2004 töötas laiarööpmeline Eidapere jaam. Jaamas oli kaks kõrvalteed ja tupik. Tänapäeval on alles vaid raudteepeatus, kõrvalteed on demonteeritud.
Jaamahoone
Eidapere jaamahoone valmis Leon Johansoni projekti järgi 1927. aastal. Seni täitis jaamahoone ülesannet vana kaubavagun. Jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt Sindi, Tori, Viluvere ja Vändra jaamahoonetega. Hoone oli Edelaraudtee kasutada kuni 2004. aastani, mil lõppes Eidapere raudteejaama töö. Tänapäeval on hoone kasutusel elamuna.
Andrea Dworkin
pisi|Andrea Dworkin (1988) Andrea Rita Dworkin (26. september 1946 – 9. aprill 2005) oli ameerika radikaalfeminist ja kirjanik. Ta oli tuntud pornograafia kriitikuna, kuna pidas seda vägistamisele kaasaaitajaks ja naistevastase vägivalla õhutajaks.
1960. aastatel oli ta sõjavastane aktivist, abordi legaliseerimise eest võitleja ja anarhist. 18-aastaselt vahistati ta Vietnami sõja vastasel üritusel ja saadeti kinnipidamisasutusse, kus vanglaarstid kontrollisid tema kehaõõnsusi. Mingil ajal sai temast prostituut. Ta oli nooruses abielus mehega, kes teda peksis ja vägistas.
Dworkinist sai radikaalne feminist pärast seda, kui ta põgenes oma alandavast abielust Hollandis. Pärast seda avaldas ta kümme radikaalse feminismi raamatut. 1970. aastate lõpus ja 1980. aastatel sai ta rahvusvaheliselt tuntuks feministliku pornograafiavastase liikumise eestkõnelejana ning oma seksuaalsus- ja pornograafiateemaliste teostega. Tema tuntumad raamatud on "Men Possessing Women" (1979) ja "Intercourse" (1987).
Tema abikaasa John Stoltenberg oli avalik gei. Koos hakkasid Dworkin ja Stoltenberg elama 1974. ja abiellusid 1998. aastal.
Dworkini kodus oli seinal pilt vägistajast, kelle pähe oli suunatud püss ning all oli lause: "Surnud mehed ei vägista."
Palmi-amatsoonpapagoi
thumb|Palmi-amatsoonpapagoi Palmi-amatsoonpapagoi (Amazona autumnalis) on üks amatsoonpapagoi liike, kelle looduslik levila hõlmab Ameerika maailmajao troopikaalad ehk täpsemalt Ida-Mehhikost kuni Lõuna-Ecuadorini, jaospopulatsioon asub ka Brasiilias. Palmi-amatsoonpapagoi puudub Costa Rica lääneosas ja tõenäoliselt ka El Salvadoris (sealne paar arvatakse pärinevat vangistusest).
Mõningates piirkondades, näiteks Mehhiko ja Venezuela aladel, on palmi-amatsoonpapagoid muutunud vabas looduses haruldaseks nende populaarsuse tõttu kodulinnuna. Inimkeskkonnas kohanevad nad hästi.
Välimus
Palmi-amatsoonpapagoid kasvavad kuni 35 cm pikkuseks ja kaaluvad kuni 480 g. Nad on rohelise sulestiku, punase otsaesise, kollaste põskede ja õrnalt sinaka pealaega. Neil puudub sooline dimorfism (isas- ja emaslinnud pole näiteks sulestiku ega silmade värvi järgi eristatavad).
Pesitsemine
Nad pesitsevad puuõõnsustes ja pesakonnas on tavaliselt 3 või 4 valget muna. Emane lind muneb umbes 26 päeva ja tibud lahkuvad pesast umbes 60 päeva pärast koorumist.
Harilik pärn
Harilik pärn ehk lõhmus ehk niinepuu (Tilia cordata) on pärnaliste sugukonda pärna perekonda kuuluv lehtpuu.
Heyden
Heyden (ka Heiden; vene: Гейден) on Nordrhein-Westfalenist pärit Saksamaa, Hollandi, Eestimaa ja Venemaa Keisririigi aadlisuguvõsa.
Harilik pärn
Levila ja kasvukoht
Hariliku pärna levila on suur, see hõlmab Euroopat, Kaukaasiat ja Siberit. Levila lõunaosas kasvab ta üksnes mägedes, aga mitte kunagi metsapiirini.
Heyden
1836. aastal immatrikuleeriti Tallinna sõjakuberner krahv Lodewijk van Heydeni suguvõsa Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Harilik pärn
Levila ja kasvukoht
Eestis kasvab pärna kõikjal, kuigi tegu on tema levila põhjapiiriga. Eesti kõige põhjapoolsem pärn on Mohni pärn. Maailma umbes 25 pärnaliigist on harilik pärn ainus, mis kasvab Eestis looduslikult.
Pärna enamusega metsa nimetatakse pärnikuks. Eestis pärnikuid peaaegu ei ole. Neid leidub näiteks Poruni jõe kaldal (see jõgi suubub Narva jõkke).
Botaanilised tunnused
Koor on hall ja sile, vanemas eas hallikaspruun, sügavate pikirõmedega korp.
Lehed on 4–7 cm pikad, alt sinakasrohelised. Lehed on südajad, lühikese terava tipuga ja karvutud, välja arvatud mõned pruunid tutid leheroodude nurkades. Leheserv on teravsaagjas, leheseis vahelduv.
pisi|left|Lehed ja õied
Pärn õitseb juulis. Õisikus on 3–11 mõlemasoolist õit. Õied on kollakasvalged, mõlemasoolised ja väga hästi lõhnavad. Õite tugev lõhn meelitab ligi putukaid, kes puud tolmeldavad. Õied asetsevad väheseõielistes rippuvates ebasarikates rohtsetel võrsetel.
Vili on 6–7 mm pikk ja 4 mm lai viljalihata pähklisarnane luuvili. Mõnikord leidub kerajaid vilju, aga need pole idanemisvõimelised. Alguses on ta kaetud udemetega, aga küpsedes muutub siledaks. Vili on õhukese seinaga, vaevalt märgatavate ribidega ja sisaldab 1–2 seemet. Viljad valmivad oktoobris ja varisevad kogu talve jooksul.
Harilikule pärnale kõige lähedasem sugulasliik on suurelehine pärn (Tilia platyphyllos). Nad erinevad teineteisest selle poolest, et suurelehise pärna lehtede alaküljel roodude hargnemiskohtadel on valged karvad, harilikul pärnal aga roostjad karvad. Suurelehise pärna viljad on selgelt märgatavate ribidega, hariliku pärna viljad mitte. Nad annavad omavahel hübriide, mida nimetatakse Tilia × europaea ehk T. × vulgaris.
Põhja-Ameerikas kasvab ameerika pärn (Tilia americana). See on suuremate ja karedamate lehtedega, mistõttu harilikku pärna nimetatakse Põhja-Ameerikas väikeseleheliseks pärnaks.
Lõhna tekitavad karboksüülhape farnesool, glükosiidid, saponiinid, parkained, karoteenid, askorbiinhape ja suhkrud. Lehed sisaldavad karoteene, askorbiinhapet, lima ja üle 12% süsivesikuid. Viljad sisaldavad pärast puhastamist kuni 58% rasvhappeid. Koores leidub triterpenoidi tiliadiini, mis ongi nimetuse saanud pärna ladinakeelse nime järgi.
Kasutamine
pisi|[[Talukimalane pärna õisikul]] Harilik pärn on väga hea meetaim, pärnaõiemesi on maailmaturul metest üks hinnalisemaid. Nii maitse kui raviomaduste poolest loetakse seda sorti mett parimaks. Üks suur pärnapuu võib paarinädalase õitsemisajaga anda kuni 12 kg mett.
Pärna koore alumisest kihist saadud niint kasutati vanasti palju roguskite, mattide, nööride, köite ja viiskude valmistamiseks. Pärna niin oli Eestis üks parimaid looduslikke sidumisvahendeid.
Pärnaõitest tehakse ka pärnaõieteed. Sellel on üldine põletikuvastane toime ning seda kasutatakse külmetuse, palaviku, gripi, valusa kurgu, bronhiidi ja köha ravimiseks.
Noored pärnavõrsed on rikkad tärklise, suhkrute ja vitamiinide poolest. Värskeid võrseid ja pungi süüakse salatina ja isegi marineeritakse.
Tänapäeval ei ole harilikul pärnal suurt majanduslikku tähtsust, sest teda leidub vähe. Kuid ta on tähtis ilupuu. Reostunud õhku talub ta hästi ja sellepärast kasvatatakse teda palju linnades. Tallinna südalinnas moodustavad 30% kõigist puudest pärnad. Vahest kõige tuntum pärnaallee on Unter den Linden Berliinis.
Harilik pärn on Tšehhi, Slovakkia, Poola ja Sloveenia rahvuspuu.
Eesti rekordpuud
Eestis kasvab väga jäme Sipa pärn Raplamaal Märjamaa lähedal. See ei ole ametlikult Eesti jämedaim pärn, sest ametlikku jämedust mõõdetakse rinnakõrguselt, aga Sipa pärn haruneb madalamalt. Kõige peenemast kohast enne harunemist, umbes 5 dm kõrguselt on tüve ümbermõõt täpselt 9 meetrit.
Eesti üks vanimaid pärni Ülendi pärn asub Hiiumaal Ülendi külas. See on ligi 600 aastat vana. 2004. aasta seisuga oli puu 4½ m kõrge ja tüve ümbermõõt rinnakõrguselt oli 6 m. Kunagi oli puu kõrge, aga põletati maha, järele jäi üksnes känd. Kuid kännust kasvasid välja uued võsud ja puu tervis on rahuldav. 2004. aasta seisuga oli Ülendi pärn ainus põlispuu Eestis, mille tüve ümbermõõt on suurem kui kõrgus.
Ainus puu Eestis, mille mitte ainult legendide, vaid ka ajalooallikaile toetudes on istutanud Karl XII, on Laiusel kasvav Kuninga pärn. See istutati Põhjasõja ajal 18. sajandi alguses.
Baby It's You
Laulu salvestasid ansamblid The Shirelles ja The Beatles. Mõlemad salvestised olid menukad. Kõrgeima koha edetabelites saavutas selle lauluga ansambel Smith, jõudes USA edetabelis 1969. aastal 5. kohale.
Juhan Ainson
Juhan Mihkel Ainson (ka Johan Ainson, Johann Ainson; 1. juuli 1873 Holstre vald Viljandimaa – 1962 Lääne-Saksamaa) oli eesti loomaarstiteadlane, doktor ning Eesti Ajutise Maanõukogu ja Eesti Asutava Kogu liige.
Loomaarst Juhan Ainson paistis silma 1917. aasta veebruarirevolutsiooni ajal.
Saaremaa maakonna loomaarst Juhan Ainson määrati Ajutise Valitsuse volinikuks Saaremaal. Sellekohane siseminister Johannes Kuke saksakeelne telegramm saabus Kuressaarde Saksa komandantuuri sidekanalite kaudu     16. novembril 1918. Telegrammis kohustati volinikku hea seisma selle eest, et hoidutaks igasugustest verevalamistest, ning anti korraldus mõisate ja valitsusasutuste kaitse alla võtmiseks. 18. novembri õhtupoolikul võttis maakonnanõukogu delegatsioon eesotsas Juhan Ainsoniga maapealik von Sehmelingilt maakonna valitsemise üle. Maakonnanõukogu tuli kokku 20. novembril. Koosolek toimus endise politseivalitsuse (Saksa komandantuuri) ruumides. Hoone peaukse kohale tõmmati Saksa riigilipu kõrvale ka Eesti sinimustvalge, kuid saarte komandandi kindral William Balcki käsul võttis Juhan Ainson ise selle maha.
1919. aasta märtsis asutati Rahvaerakonna Saaremaa organisatsioon, mille juhtfiguuride seas oli Juhan Ainson.
1920 oli Johann Ainson Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna patoloogilise anatoomia dotsendi kohusetäitja, 9. maist 1928 kuni 1937. aastani patoloogilise anatoomia dotsent.
Sopot
300px|pisi|Pikim puitmuul Euroopas: Sopoti 650-meetrine muul ulatub 450 m pikkuselt merre pisi|Vana majakahoone pisi|Peatänav Sopot on kuurortlinn Poola põhjarannikul Gdański ja Gdynia vahel. Ta moodustab koos viimastega ühise linnastu Trójmiasto.
Linnal on Poola suvepealinna staatus. Viimase saja aasta jooksul on Sopot kujunenud suurimaks Läänemere-äärseks kuurordiks Poolas.
Ajalugu
Sopoti nimi tähendab vanaslaavi keeles allikat.
Sopot asutati vana pomeraani kindlustusena 7. sajandil. Esialgu oli see Vislalt ja Läänemerelt tulijate kauplemise koht. Aja jooksul asula tähtsus kindlusena vähenes, kuni see mandus harilikuks kalurikülaks ja hüljati 10. sajandil.
Järgmisel sajandil asutati tänapäeva Sopoti maa-alale kaks uut küla: Stawowie and Gręzowo. Esimest korda on neid mainitud 1186, kui nad annetati Oliwa tsistertslaste kloostrile. Kolmas Sopotis asunud küla Świemirowo annetati 1212 Żukowo lähedasele kloostrile. Sopoti küla, mis hiljem hakkas tähendama laiemat piirkonda, on mainitud 1283 (Sopoth) tsistertslastele kuuluvana ja 1291 (Sopot). 1316 ostis klooster ära kogu ranniku ja sai terve tänapäeva Sopoti ala omanikuks.
Toruń rahulepinguga 1466 läks piirkond Poola koosseisu.
Spaa teenindas Gdański elanikke juba 16. sajandil. Siis oli Sopot Gdański kõige jõukamate inimeste elurajoon. Seal oli 11 lossi. Sopotis sõlmiti ka Oliwa rahu Poola ja Rootsi vahel, keda esindasid vastavalt kuningas Jan II ja Magnus Gabriel De la Gardie. Maja, kus viimane elas, on säilinud ja seda hüütakse Rootsi majaks. Poola pärilussõja ajal 1733 vallutasid Vene väed Gdański ning järgmisel aastal riisusid Sopoti tühjaks ja põletasid maha. Küla seisis tühjana veel sajandi keskel.
1757 ja 1758 ostis pomeraani päritolu Poola kindral Józef Przebendowski 9 mõisa varemed ja tema lesk Bernardyna Przebendowska (neiupõlves Kleist) ostis 1786 ülejäänud 2. Vahepeal oli Sopoti ümbrus 1772 läinud Esimese Poola jagamise käigus Preisimaale, mille kuningas Friedrich II konfiskeeris kiriku kõik maavaldused. Linna hakati nimetama saksakeelselt Zoppotiks.
Küla ehitati ümber ja müüdi 1806. aastal saksa kaupmehele Carl Christoph Wengerile, kes avas 1819 jällegi supelmaja ja katsus seda Danzigis reklaamida, ent läks pankrotti. Seevastu asutas Napoleoni armee endine arst Jean Georg Haffner 1823 teise supelmaja, mis sai väga populaarseks ja 1824 avati see kõigile, nagu ka 63 meetri pikkune muul, riietusruumid ja park. Haffner suri 1830, ent supelmaja juhtimist jätkas tema kasupoeg Ernst Adolf Böttcher. Viimane laiendas asutust veelgi, avades 1842 sanatooriumi ja teatri. Seepeale tõusis turistide hulk Sopotis peaaegu 1200-ni aastas.
1870 ühendati Sopot Danzigi–Kolbergi raudteega, mida hiljem pikendati Berliinini. Hea ligipääs suurendas turistide arvu 1900. aastaks juba 12 500-ni aastas. 1873 liideti asulaga naabruses olevad külad ja 1874. aasta seisuga elas asulas juba üle 2800 inimese. 1877 ostis kohalik omavalitsus sanatooriumi doktor Haffneri pärijatelt ära ja jätkas kuurordi arendamisega. 1881 pikendati muuli 85 meetrini ja rajati teine sanatoorium, 1885 gaasitrassid, 1887 tenniseväljakud ja 1888 ratsutamisväljak. 1901. aasta lõpus avati kaks kirikut: üks protestantidele ja teine katoliiklastele. Taas kujunes Sopot rikaste puhkusepaigaks, kuid enam mitte pelgalt Danzigi, vaid ka Berliini ja Königsbergi aristokraatia jaoks. Muuhulgas oli Sopot Wilhelm II lemmikkuurort. 8. oktoobril 1901 andis Wilhelm II Sopotile linnaõigused.
pisi|left|"Kõver maja" – üks Sopoti kaasaegse arhitektuuri sümboleid
1904 avati uus balneoloogiasanatoorium, 1907 avati uued viikingi stiilis vannid. 1909 rajati teine teater Opera Lesna linna piiresse, ent metsa sisse. Seal peetakse tänapäeval iga-aastast Sopoti festivali. 1912 avati kolmas sanatooriumide, hotellide, restoranide ja ujulate kompleks. Vahetult enne Esimest maailmasõda elas Sopotis 17 400 püsielanikku ja igal aastal käis seal üle 20 000 turisti.
Pärast Esimest maailmasõda läks Sopot Versailles' rahulepingu kohaselt Danzigi vabalinnale. Enamuse oma tuludest sai Danzigi vabalinn kasiinodest. 1927 rajati Kasino-Hotel, mis pärast Teist maailmasõda nimetati ümber Grand Hoteliks. See on tänapäevani üks Poola kõige luksuslikumaid hotelle. 1928 pikendati muuli praeguse pikkuse, 512 meetrini. Sestpeale on see pikim puitmuul Euroopas. 1930. aastate algul oli Sopotis turismi tippaeg: linna külastas üle 30 000 välisturisti aastas. Hiljem vähenes see arv pisut, sest Poola karmistas piiri ületamise korda. Samuti mõjus natsismi populaarasus. 1938 põletati Sopoti sünagoog.
1922. aastal korraldati Opera Lesnas Richard Wagneri festival. Festival korraldati väga kõrgel tasemel ja Sopotit on seetõttu isegi kutsutud Baieriks põhjas. Viimane Wagneri festival peeti 1942.
Teise maailmasõja teisel päeval, 2. septembril 1939 hõivasid Danzigi vabalinna Saksamaa väed ja annekteerisid ta. Enamik poolakaid, kašuube ja juute vahistati või aeti välja. Sõja ajal kaotas Sopot tähtsuse turismikeskusena.
23. märtsil 1945 jõudsid Sopotisse Nõukogude väed. Potsdami konverentsi otsusega läks linn Poola koosseisu. Kõik sakslased, kes polnud sealt juba varem lahkunud, aeti välja ja asemele tulid elanikud nendest Poola piirkondadest, mis läksid Nõukogude Liidu koosseisu. Ajutiselt, 1946. aastani, asusid Sopotis Gdański vojevoodkonna juhtorganid.
Pärast sõda avati Sopoti ja Gdański vahel trammiliin, mis 1952 asendati metrooliiniga.
Pärast sõda on Sopotist saanud kultuurikeskus. Vahetult pärast sõda avati seal kõrgem muusikakool, raamatukogu ja kunstigalerii. Alates 1956. aastast peetakse Sopotis džässifestivali ja alates 1961 rahvusvahelist lauluvõistlust "Opera Lesnas", mille 1984 võitis Anne Veski.
Üks Sopoti vaatamisväärsusi on kõver maja, Krzywy Domek.
Ida Aalberg
Ta sai kuulsaks eriti traagikuna. Teda peetakse Soome teatriajaloo algusaja kõige tähelepanuväärsemaks rahvusvaheliselt tuntud näitlejatariks.
Aalberg oli 1874–1883 Soome Teatri näitleja ja hiljem regulaarne külalisnäitleja. Ta esines ka välismaal, muu hulgas Skandinaavia maades, Saksamaal, Ungaris ja Venemaal.
Kui 1902 valmis uus teatrihoone, sai Soome teater nimeks Soome Rahvusteater. Aalberg hakkas 1903 huvi tundma ka lavastamise ja teatrijuhtimise vastu. Aastal 1909 nimetati ta lavastaja-näitlejaks (abijuhatajaks). Lavastajana Aalberg siiski menukas ei olnud. Tema loobumine tekitas 1911 kultuuriskandaali, ja hoolimata plaanidest ei jõudnud ta naasta regulaarseks külalisnäitlejaks, sest jaanuaris 1915 ta ootamatult suri. Aalberg on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Aalberg oli aastast 1887 abielus tuntud fennomaani Lauri Kivekäsega; abielu kestis viimase surmani. Aastast 1894 oli tema abikaasa Peterburi jurist ja filosoof parun Alexander Uexküll-Gyllenband, kellest hiljem sai tähtis teatritegelane.
Rahvusteatri taha Kaisaniemi parki rajati sügisel 1972 kujur Raimo Utriaineni kavandatud Ida Aalbergi mälestussammas "Esirippu" ('Eesriie'), mis oli Soome esimene mittefiguratiivne skulptuurmonument ning tekitas pärast kavandivõistluse võitmist 1961 oma abstraktsuse tõttu suurt furoori.
Helsingi linn on nimetanud Ida Aalbergi auks ühe tee Pohjois-Haagas.
Ida Aalbergin sünnikodu on Janakkala vallas Leppäkoskis. See raudteevahi maja on praegu Ida Aalbergi muuseum. Janakkala valla raamatukogu, millele samuti on antud Aalbergi nimi, asub Ida Aalbergi väljakul.
Postmark
Ida Aalbergi juubeliks ilmus 12. aprillil 1957 mitmevärviline Soome postmark tiraažiga 1 996 000 nimiväärtusega 30 marka. Hammastus oli 14×14.
Leida Aru
Leida Aru (abielludes saadud nime järgi ka Leida Raukas; 25. veebruar 1917 Virumaa, Sõmeru vald, Aresi küla – 12. detsember 1999 Tallinn) oli eesti näitleja ja režissöör.
Ta lõpetas 1941. aastal Tallinna Konservatooriumi Riikliku Lavakunstikooli.
Ugalas
1957–1958
Isiklikku
Laulja Ott Raukas oli tema abikaasa.
Helsingin Sanomat
pisi|Ajalehe Helsingin Sanomat päis Helsingin Sanomat ('Helsingi sõnumid') on Soome ja Põhjamaade suurim tellitav ajaleht. Leht on Soomes tuntud ka lühendiga HS ja hüüdnimega Hesari.
2006. aastal oli lehe keskmine trükiarv nädala sees 426 117 ja pühapäeval 476 211. Lugejate arv on üle miljoni.
Ajaleht asutati 1889. aastal Päivälehti nime all. Juulis 1904 leht suleti võimude poolt, kuid hakkas taas ilmuma praeguse nime all mõni päev hiljem. Lehe asutaja ja peatoimetaja oli Eero Erkko. Leht on püsinud siiani Erkkode perekonna kontrolli all. Endine peatoimetaja Aatos Erkko oli üks Soome rikkamaid inimesi.
Ajaleht kuulub SanomaWSOY kontserni.
2005. aastal ostis ajaleht raadiojaama Radio Helsinki.
Alates 8. jaanuarist 2013 ilmub leht tabloidformaadis.
Viluvere raudteepeatus
pisi|Viluvere raudteepeatus 2017. aastal Viluvere raudteepeatus (saksa Willofer) oli raudteepeatus Pärnumaal Põhja-Pärnumaa vallas Viluveres.
Viluvere raudteepeatuses on üks madal perroon. Rong sõidab Balti jaamast Viluverre umbes kaks tundi. Päevas peatus neli reisirongi (kaks Pärnu ja kaks Tallinna poole).
Ajalugu
pisi|Viluvere raudteepeatus Viluvere sõlmjaam rajati koos raudteeliiniga aastatel 1925–1927. Jaamas oli kaks raudteed: esimeselt teelt sai alguse Viluvere–Vändra harutee ja teine suundus Papiniidule (Pärnusse). Jaamast veidi Tootsi suunas suundus paremale 2 km pikkune karjääri harutee. Praegu on alles vaid raudteepeatus. See asus Lelle raudteejaamast 30,7 kilomeetri kaugusel. Avamisel jäi jaam Viluvere valda.
Aastail 2010–2016 eelnes Viluverele Eidapere raudteepeatus.
Lelle–Pärnu raudtee trassi seisukord on muutunud järjest halvemaks. Eesti Valitsus otsustas 2017 aastal, et ei investeeri Pärnu–Lelle 70 km raudtee trassile 17 000 000 eurot raudtee remondiks. Liinirongide liiklus Pärnu ja Lelle vahel lõpetati 8. detsembril 2018.
Jaamahoone
pisi|Viluvere jaam aastal 1928 Viluvere jaamahoone valmis Leon Johansoni projekti järgi 1928. aastal. Jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt Eidapere, Sindi, Tori ja Vändra jaamahoonetega. Samal ajal valminud veetorn (sama projekti järgi oli ehitatud ka Vigala jaama veetorn) purustati Teises maailmasõjas. Pärast kitsarööpmelise raudtee sulgemist 1969. aastal kasutas hoonet sõjavägi. Hiljem majutati endisse jaamahoonesse "stroibati soldatid", kelle ülesandeks oli Viluvere ja Tootsi vahelise raudtee remont, mille käigus asendati puitliiprid betoonliipritega. Riigikorra vahetumise tõttu töid ei lõpetatud ning jaamahoone jäi tühjaks. Lühikese aja jooksul hoone lagastati, kohalikud tegid välislaudisest endale küttepuid ning kõik vajalikuks osutunu veeti minema. Rüüstatud jaamahoone lammutati 1994. aasta lõpuks.
Metaani oksüdeerivad bakterid
thumb|Methylococcus capsulatus kasvamas suure vasesisaldusega keskkonnas Metaani oksüdeerivad bakterid ehk metanotroofid ehk metanotroofsed bakterid on bakterid, kes saavad süsinikku ja energiat ainult metaanist. Metanotroofid on peaaegu alati obligaatsed ehk nad vajavad elutegevuseks metaani.
Metanotroofia on metülotroofia erijuht. Metülotroofid on prokarüoodid, kes suudavad kasvada süsinikuallikatel, milles on üks või enam süsiniku aatomit, kuid milles ei esine süsinik-süsinik sidemeid (metaan, metanool, metüülamiin, dimetüülamiin jne).
Metanotroofid on mitmekesine rühm gramnegatiivseid baktereid. Nad võivad kasvada nii aeroobses kui anaeroobses keskkonnas. Metanotroofid jagatakse kolme rühma erinevate metanaali assimileerimiseks kasutatavate radade ja muude füsioloogiliste ja morfoloogiliste tunnuste alusel. Aeroobsetes tingimustes moodustavad nad esmalt mittetäielikul põlemisel hapnikust ja metaanist metanaali. Reaktsiooni viib läbi ensüüm metaani monooksügenaas (MMO). Metanaali ehk formaldehüüdi kasutavad nad seejärel erinevates sünteesiradades orgaaniliste molekulide tootmiseks.
Metaani monooksügenaas esineb kahe vormina. Membraaniseoseline pMMO (particulate methane monooxygenase) on aktiivne enamikul aeroobsetest metanotroofidest ning asub tsütoplasmamembraanis. Teiseks esinemisvormiks on vaba ensüüm, sMMO (soluble methane monooxygenase), mis paikneb tsütoplasmas. sMMO aktiivsust omavad tüüp II aeroobsed metanotroofid.
Metanotroofide poolt kõrvaldatakse märkimisväärne osa metaanist, mis maapinnast atmosfääri vabaneb. Seega on nad olulised kasvuhoonegaaside hulga vähendajad. Biotehnoloogias kasutatakse metaani oksüdeerivaid baktereid maagaasist valgu valmistamiseks.
Elupaigad
Metaani oksüdeerivad bakterid elavad enamasti pinnases. Suurimad ja aktiivseimad populatsioonid esinevad tavaliselt keskkondades, kus on stabiilne gaasivahetus ning kus hapnik ja metaan on mõlemad pidevalt kättesaadavad. Sellisteks elupaikadeks võivad olla nii mageveekogude pinnasetted kui ookeanid. Tavaliselt võib neid leida ka riisipõldudel, soode ja rabade pinnases, niisketel niitudel ja heitlehiste metsade pinnases, reovetes ja prügilates.
Metanotroofe on isoleeritud ka ekstreemsetest keskkondadest. Neid leidub nii kõrge temperatuuriga (nt kuumaveeallikad) kui ka väga madala temperatuuriga piirkondades (nt tundra, arktilised järved). Samuti võivad nad hakkama saada väga happelistes või aluselistes kohtades. Metanotroofid võivad elada ka jõe- ja rannakarpide endosümbiontidena.
Aeroobsete metanotroofide tüübid
Metanotroofide tüübid erinevad teineteisest spetsiifiliste biosünteesiradade kasutamise ning struktuursete ja biokeemiliste omaduste poolest.
Tüüp I
I tüübi metanotroofid kuuluvad gammaproteobakterite klassi, Methylococcaceae seltsi. Nende sisemembraanid paiknevad lamedate ketastena risti rakumembraaniga. Süsiniku assimileerimiseks kasutavad nad ribuloos-monofosfaadi (RuMP) rada. Esmalt oksüdeeritakse metaan metanaali ehk formaldehüüdini, mis seejärel RuMP biosünteesirajas ühineb ribuloosiga. Tulemuseks on heksoos, millest toodetakse omakorda glütseeraldehüüd. See kasutatakse ära kas uue ribuloosi või teiste orgaaniliste ühendite sünteesiks. Energia saamiseks võib bakter metanaali edasi oksüdeerida formaadi ja süsihappegaasini.
Tüüp X
X tüübi metanotroofid on tüüp I alarühm. Nad kuuluvad samuti gammaproteobakterite klassi, kasutavad RuMP rada metanaali fikseerimiseks ning nende sisemembraanide struktuur on analoogne tüüp I bakteritega. Nad omavad erinevalt teistest tüüpidest Calvin-Bensoni tsükli ensüüme. X tüüpi metanotroofide alla kuuluvad rühmade Methylococcus ja Methylocaldum esindajad.