cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
José Carreras
Haiguslugu
Carreras saadeti Seattle'isse, kus talle tehti keemiaravi, kiiritusravi ja siirati luuüdi. Seal kasutati esmakordselt luuüdirakkude siirdamise järgset uut ravimit nimega GM-CSF. Carreras sai haiglas kiiritusravi, mille jaoks ta koostas endale ümisemiseks programmi kahest aariast: neli minutit "Aidat" ning kolm ja pool minutit "Carmenit". Seljaajupunktsioone lasi ta teha ilma tuimestuseta, kuna kartis, et torud, mis pannakse hingamisteedesse, kahjustavad häält. Kõikide protseduuride lõpuks anti ooperilauljale 10% paranemisšansse, kui ootamatult hakkas tema luuüdi taas tootma vererakke.
Laulja veetis haiglas 11 kuud, millest 10 kuud oli ta steriilses palatis.
Ooperilaulja esimene kontsert pärast tervenemist toimus 1988. aasta juulis Barcelonas, kuhu tuli kohale 150 000 kuulajat.
1988. aastal asutas ta Bareclonas José Carrerase Rahvusvahelise Leukeemia Fondi, mis toetab abivajajaid 7 miljonit naelaga aastas. Selle filiaalid on Ameerikas, Šveitsis ja Saksamaal. Fondi eesmärk on toetada leukeemiat põdevaid inimesi majanduslikult ja töötada välja uusi ravimeetodeid.
Carreras on võtnud oma südameasjaks külastada haiglates vähihaigeid ja neile laulmisega meelelahutust pakkuda.
Isiklikku
1971. aastal abiellus Carreras Mercedes Pérezega, neil sündisid poeg Alberto Carreras ja tütar Julia Carreras. Paar lahutas abielu 1992. aastal.
2004. aastal kohtus Carreras Viinis taas Jutta Jageriga, kellega abiellus 2006. aastal. Jutta ja José tundsid teineteist juba sellest ajast, kui too oli abielus Pérezega. Paar oli abielus vaid viis aastat.
Auhinnad
José Carreras on pärjatud järgmiste auhindadega:
Unholy Ground
"Unholy Ground" on Sunrise Avenue album, mis ilmus 2013. aastal.
José Carreras
Auhinnad
José Carreras on nimetatud järgmiste ülikoolide audoktoriks:
Skirsnemunė
pisi|left Skirsnemunė on küla (endine linn ja alev) Leedus Jurbarkase rajoonis, Skirsnemunė valla halduskeskus. Külas on postkontor, põhikool, seltsimaja ja raamatukogu. Külas kaevandatakse kriiti ja merglit.
José Carreras
Auhinnad
José Carreras on järgmiste ühingute auliige:
Kurt Schumacher
pisi|Kurt Schumacher 1940. aastate teises pooles pisi|Kurt Schumacheri portree 1995. aasta Saksamaa postmargil Kurt Ernst Carl Schumacher (ametlikult Curt Ernst Carl Schumacher; 13. oktoober 1895 Culm, Ida-Preisimaa (tänapäeval Chełmno, Poola) – 20. august 1952 Bonn) oli Saksa poliitik.
José Carreras
Muusika
José Carrerase helisalvestisi on müüdud üle 85 miljoni. Tema repertuaari kuulub üle 600 kontserdiloo ning tal on üle 150 salvestise, millest 50 on täies mahus ooperid.
Kurt Schumacher
Kurt Schumacher oli pärit kaupmehe perekonnast. Pärast Esimese maailmasõja puhkemist astus ta vabatahtlikuna Saksa sõjaväkke. 2. detsembril 1914 sai ta Idarindel raskelt haavata, mille tagajärjel oldi sunnitud ta parem käsi amputeerima. 1915–1919 õppis ta õigusteadust ja majandust Halle-Wittenbergi Martin Lutheri Ülikoolis, Leipzigi Ülikoolis ja Berliini Ülikoolis. Ülikooli lõpetas ta riigieksamitega 1919. aastal ja asus tööle Tööministeeriumisse. Doktorikraadi õigusteaduste alal sai ta 1926. aastal Münsteri ülikoolis. 1918. aasta jaanuaris astus ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Aastatel 1920–1930 oli Schumacher Stuttgardis ilmuva ajalehe Schwäbische Tagwacht toimetaja. Alates 1925. aastast oli ta organisatsiooni Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold Stuttgardi piirkonna juhataja. 1930. aastal sai ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei Stuttgardi piirkonna juhatajaks. 1930. aasta septembris valiti ta Saksamaa Riigipäeva liikmeks. Alates 1932. aastast oli ta Riigipäeva sotsiaaldemokraatide fraktsiooni juhatuse liige.
Skirsnemunė
Vaatamisväärsusteks on Bisenė linnuse ase, aastal 1849 ehitatud luteri kirik ja katoliku kirik aastast 1903. Külast on pärit leedu luuletaja ja esseist Jurgis Baltrušaitis, samuti ka Gelgaudaste suguvõsa.
José Carreras
Muusika
José Carrerase kontserdi repertuaar on mitmekesine, sisaldades stiile barokist kuni tänapäevase muusikani.
Tears on Tape
"Tears on Tape" on ansambli HIM stuudioalbum, mis ilmus 2013. aasta sügisel.
Skirsnemunė
Ajalugu
Skirsnemunė kohal asus muistne Skirsnemunė linnamägi, millele ristisõdijad aastal 1312 Karl von Trieri juhtimisel Christmemeli linnuse (Christi Memela, Kyrsmemel, Kirsmomela) rajasid (selle asukohta on oletatud ka Nemunase lõunakaldal ja Panemunė lossi juures. Sellest ülevalpool asus teine, Bisenė (Bisena, Bisin) muinaslinnus, mis oli esimene leedulaste linnus, mis ristisõdijate teele jäi. See põles maha aastal 1283 ja 1316 põletasid selle maha ristisõdijad. Aastal 1315 ründasid leedulased Vytenise juhtimisel edutult Christmemelit. Aastal 1324 ründasid leedulased taas Christmemelit, ent ka seekord polnud neil edu. 1328 jätsid ristisõdijad Christmemeli maha, kuna "vappuv maa"" hüvitas linnuse müürid.
José Carreras
Filmid
José Carreras on mänginud näiteks filmides ja sarjades "Boheem", "Carmen", "Turandot", "Andrea Chenier", "I Lombard", "Verdi reekviem", "Don Carlos", "Stiffelio", "Fedora" ja "Jeruusalemm".
Skirsnemunė
Ajalugu
Aastal 1431 sõlmisid Saksa ordut esindav Paul von Rusdorff ja Švitrigaila Skirsnemunės rahulepingu, millega Leedu loovtas ordule Palanga ümbruskonna. XV sajandil on mainitud sealset mõisa. XVI sajandil oli Skirsnemunė kujunenud aleviks. Aastal 1523 oli seal juba ka kirik. Aastal 1549 sai alevist Barbara Radziwiłłówna valdus.
José Carreras
Filmid
Tema filmirollides on kaks silmapaistvat filmi. Kõigepealt "Lõplik romantika", kus Carreras kehastas Julian Gayarre'i ning imiteeris tema elulugu. Teine film oli "José Carreras: A Life Story", mis räägib José Carrerase elust ja tema karjäärist. "José Carreras: A Life Story" võitis 1993. aastal rahvusvahelise Emmy auhinna.
Skirsnemunė
Ajalugu
Aastal 1792 sai Skirsnemunė linnaõigused, ent Poola jagamise järel kaotas ta need. Vene ajal kandis alev vene keeles nime Скирстымоне. psl. Nõukogude ajal oli Skirsnemunė kohaliku kolhoosi keskasulaks, aleviks jäi see aastani 1970.
José Carreras
Filmid
Üks esimesi dokumentaalfilme, kus jälgitakse teiste hulgas ka Carrerase kui noore tipptenori töö loomingulist protsessi, on "Leonard Bernstein Conducts West Side Story" (1985).
Hendrik van der Zee
pisi|Hendrik van der Zee (1987) Hendrik van der Zee (sündinud 1967) on hollandi kabetaja.
José Carreras
Kirjandus
José Carreras on kirjutanud autobiograafia "Singing From the Soul".
Eesti
Ta esines Tallinna Lauluväljakul 28. juunil 2013 festivali "Classics under Sky" raames. Ta esitas tuntud ooperite kuulsaid partiisid, näiteks "O sole mio", "Ave Maria" ja "Andaluza".
Osmanite kodusõda
"Osmanite kodusõda" on väljend, mida kasutatakse erinevate Osmanite riigi sisesele pärilussõja kohta.
Kurt Schumacher
Kurt Schumacher kuulus natsionaalsotsialistide veendunud vastaste hulka. Ta oli ka kommunismivastane, nimetades Saksamaa Kommunistlikku Parteid (KPD) "punaseks värvitud natsideks". 23. veebruaril 1932 ründas Joseph Goebbels Riigipäeval esinedes sotsiaaldemokraate, nimetades neid "desertööride parteiks". Seepeale pidas Kurt Schumacher natsionaalsotsialistide ja Goebbelsi vastu teravas toonis kõne. Muuhulgas heitis ta Goebbelsile ette, et too ei ole päevagi rindel olnud. 6. juulil 1933 arreteeriti Schumacher Berliinis. Teda hoiti kinni mitmetes koonduslaagrites, nagu KZ Heuberg, KZ Oberer Kuhberg, KZ Dachau ja KZ Flossenbürg.
Schumacher vabastati 16. märtsil 1943. 1944. aasta 24. augustist kuni 20. septembrini oli ta uuesti vahistatud.
Teise maailmasõja järel osales ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei taasülesehitamisel. Mais 1945 tegeles ta Hannoveris ilma okupatsioonivõimude loata SPD reorganiseerimisega. Tal tekkis kohe vastuolu Nõukogude tsooni SPD liidri Otto Grotewohliga, kes arvas et SPD peaks ühinema kommunistliku parteiga (KPD) ja moodustama ühtse sotsialistliku partei. Schumacher oli sellele vastu ja kutsus augustis kokku SPD kongressi Hannoveris, kus ta valiti partei esimeheks lääneriikide okupatsioonitsoonides. Jaanuaris 1946 lubasid USA ja Suurbritannia okupatsiooniväed SPD taasluua riikliku parteina, koos Schumacheriga esimehena. Kuna ta oli ainus sotsiaaldemokraatide juht, kes ei olnud natsidega nende valitsusajal koostööd teinud, oli tal kõrge prestiiž. 10. maist 1946 kuni surmani 20. augustil 1952 oli Kurt Schumacher Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees. Ta arvas, et saab mandaadi Saksamaal sotsialismi ülesehitamiseks nii Saksamaa valijaskonnalt kui ka liitlasvägedelt. Kuid tal oli tugev vastane endise Kölni linnapea Konrad Adenaueri näol, keda USA administratsioon, kes ei soovinud Saksamaal sotsialismi näha, toetas. Adenauer oli enamuse sõjaeelsetest saksa konservatiividest koondanud uude Kristlik-Demokraatlikku Liitu (CDU). 1948.-1949. aastatel tegi Schumacher valimiskampaaniat ühtse ja sotsialistlikku Saksamaa nimel, eriti soovis ta rasketööstuse natsionaliseerimist, mille omanikke ta süüdistas natside võimuletuleku rahastamises. Kui lääneliitlased olid tema ideede vastu, mõistis ta nad hukka. Samas Adenauer oli põhimõtteline sotsialismivastane ja arvas, et kiireim viis Saksamaa omariikluse taastamiseks on koostöö lääneliitlastega.
Schumacher tahtis, et uus põhiseadus oleks tugeva riikliku presidendikohaga, kuna oli enesekindel, et presidendiks valitakse tema. Kuid põhiseaduse esimene mustand 1949. aastal nägi ette föderalismi nõrgema riikliku valitsusega, mida toetasid nii lääneliitlased kui ka CDU. Schumacher jäi aga vankumatuks ja lääneliitlased, soovides uue Saksa riigi külma sõja tõttu käima saada, andsid järele mõnedele tema nõudmistele. Lõpuks jäi peale tugevam riiklik valitsus liidumaade üle, kuid presidendi ametivolitusi piirati.
14. augustil 1949 toimusid Lääne-Saksamaa esimese Liidupäeva valimised. Schumacher oli enesekindel, et ta võidab, seda uskusid ka enamus vaatlejaid. Kuid Adenaueril ja CDUl oli palju eeliseid SPD ees.
Enamus SPD natsionaalsotsialismi eelsest võimubaasist oli jäänud Nõukogude Liidu okupatsioonitsooni, samas kõige konservatiivseimad piirkonnad nagu Baieri ja Reinimaa olid nüüd uues (Lääne-)Saksamaa Liitvabariigis. Lisaks toetasid USA ja Prantsuse administratsioonid Adenauerit ja aitasid teda valimistel, samas Suurbritannia administratsioon jäi neutraalseks.
Lisaks oli vastalanud külm sõda, ning lisaks eriti Punaarmee ja saksa kommunistide tegevus Nõukogude okupatsioonitsoonis tekitanud Saksamaal suure sotsialismivastase meeleolu. 1945. aastal oleks SPD veel väga usutavalt võinud valimised võita, kuid 1949. aastal enam mitte. Kuigi SPD (eriti Schumacher) oli vägagi uue Saksa DV valitsuse vastu ja kritiseeris kommuniste kui punaseks värvitud natse ja ta üritas rahvale tuua esile suure vahe tema "demokraatliku sotsialismi" idee ja SDV reaalsuse vahel, kuid tema partei oli siiski seoste tõttu kahjustada saanud. Lisaks oli Saksamaa majandus taastumas, suuresti tänu Ludwig Erhardi rahareformi tõttu.
Ka Schumacheri enda tervis polnud kõige parem, septembris 1948 oldi sunnitud ka ta vasak jalg amputeerima. Kuigi sakslastele meeldis Schumacheri julgus, oli kaheldav, kas ta olnuks võimeline liidukanstleri ametikohuseid täitma.
Schumacher osutus parlamenti valituks, kogudes oma valimisringkonnas (19 Stadt Hannover-Süd) 55.1% häältest. SPD jäi aga alla CDUle koos Baieri tütarpartei, Kristlik-Sotsiaalse Liiduga (CSU), võites 131 kohta 402 CDU-CSU 139 vastu. Schumacher keeldus suurest koalitsioonist, selle asemel moodustas Adenauer koalitsiooni koos liberaalse Vaba Demokraatliku Partei (FDP) ja paremradikaalse Saksa Parteiga (DP). Schumacherist kui sotsiaaldemokraatliku fraktsiooni esimehest sai hoopis oppositsioonijuht. Ka 12. septembril 1949 toimunud presidendivalimistel jäi Schumacher teiseks Theodor Heussi (FDP) järel. 15. septembril 1949 sai Adenauer Lääne-Saksamaa esimeseks liidukantsleriks ja asus ametisse 20. septembril. Schumacher keeldus koostööst ja nimetas CDUd "kapitalistide ja võõrvägede agentideks", süüdistades Adenauerit rahvuslike huvide eiramises. Ta oli ka katoliku kiriku suhtes kriitiline, nimetades seda viiendaks okupatsioonijõuks. Schumacher oli vastu ka uutele Euroopa organisatsioonidele - Euroopa Nõukogule ja Euroopa Söe- ja Teraseühendusele ning ka Euroopa Kaitseühendusele (mis jäi teostumata), pidades neid kapitalismi tugevdamise riistadeks ja Saksamaa üle liitlasvägede kontrolli suurendamiseks. Tema vastuseis tugevdas ka teiste Lääne-Euroopa sotsialistlike parteide vastuseisu, lõpuks saatis SPD tema soovide vastaselt ikkagi delegatsiooni Euroopa Nõukokku.
Liidupäevas jätkas Schumacher vastuseisu Adenaueri valitsuse tegevusele, kuid Saksamaa majandusime (Wirtschaftswunder), külma sõja pingete kasv ja Adenaueri edu Saksamaa aktsepteerimisel rahvusvahelisse üldsusesse rääkisid tema positsiooni kahjuks. Lisaks tabas teda ka 21. detsembril 1951 insult, mispeale SPD hakkas tõsiselt kahtlema temaga eesotsas uutele valimistele minemist. SPD päästis aga sellest dilemmast Schumacheri ootamatu surm 20. augustil 1952 56-aastaselt vereringehäire tõttu. Tema järglaseks nii tema parlamendikohal kui ka SPD parteijuhi ja oppositsioonijuhina sai Erich Ollenhauer.
Heartbreak Century
"Heartbreak Century" on Sunrise Avenue album, mis ilmus 2017. aastal.
Torrensi järv
Torrensi järv on suur efemeerne soolajärv Lõuna-Austraalias, millel tavapäraselt puudub ühendus teiste veekogudega. Pärast suuri vihmaperioode on järvel väljavool läbi Pirie-Torrensi koridori Spenceri lahte.
Roman Lutoškin
Roman Lutoškin (sündinud 11. mail 1964 Pärnus) on Eesti sõudja ja sõudetreener.
Torrensi järv
Kirjeldus
Järve ümbruse taimestik on hõre. Põhiliselt on esindatud randköömen ja maltsad.
Roman Lutoškin
Õppis Pärnu 3. keskkoolis ja lõpetas 1982. aastal mööblitislerina Tallinna 10. kutsekooli.
Torrensi järv
Kirjeldus
Veeperioodil on täheldatud järve piirkonnas 64 linnuliiki, paljud neist olid tulnud järve äärde pesitsema. Pesitsejate seas märgati ka punarind-karkjalga (Cladorhynchus leucocephalus), keda alates 1930. aastast ei ole Lõuna-Austraalias pesitsemas nähtud. Kuivaperioodil on järv elupaigaks paljudele loomaliikidele, sealhulgas skorpionidele, ämblikele, mardikatele ja sipelgatele.
Roman Lutoškin
Sõudmine
Sportima hakkas 1978. aastal Pärnu Dünamos Mati Villsaare õpilasena, hiljem on teda juhendanud ka Mihkel Leppik ja Matti Killing. 176 cm, 75 kg.
Treenerina
Tegutsenud 1996. aastast Pärnu Kalevi SK-s sõudetreenerina (6. kutsetase, 2006). 2009. aastast olnud Eesti noortekoondise projektijuht, juhendanud ka noortekoondise paatkondi. Õpilasi: Kaisa Pajusalu, Alvar Räägel, Helen Tinkus.
Torrensi järv
Ajalugu
Pärast ootamatult suurt vihma 1989. aasta märtsis täitus järv veega, mis oli ka esimene kord, kui selline sündmus teaduslikult dokumenteeriti. Vesi püsis järves 1990. aastate alguseni.
Piirkonna traditsioonilisi rahvaid kutsutakse arabanadeks, kokathadeks ja kyunideks. Maadeavastaja Edward John Eyre oli esimene eurooplane, kes järve 1839. aastal avastas. Eyre nimetas järve kolonel Robert Torrensi järgi, kes oli üks Lõuna-Austraalia koloonia asutajaid.
Roman Lutoškin
Isiklikku
Tema abikaasa on Ulvi Lutoškin (sünninimega Siig).
Torrensi järv
Ajalugu
Alates aastast 1991 on Torrensi järv täies ulatuses rahvuspargina kaitse all. Rahvusparki saab külastada igaüks tasuta, kuid taotleda tuleb sisenemisluba.
Roman Lutoškin
Isiklikku
Poeg Tiit Lutoškin (10. VI 1984) on saanud noorte MM-il 2001 paarisaerulisel kahepaadil 13. koha ning tulnud 1999–2001 kuuel korral Eesti noortemeistriks.
Poeg Siim Lutoškin (12. XII 1988) on saanud noorte MM-il 2002 roolijaga kahepaadil roolijana 5., 2005 paarisaerulisel neljapaadil 19. ja 2006 paarisaerulisel kahepaadil 14. koha ning tulnud 2001–06 kuus korral Eesti noortemeistriks.
Ilmi Nael
Ilmi Nael (sündinud 11. jaanuaril 1942 Pärnumaal Sauga vallas) on Eesti sõudja, Silvia Naela (sünninimega Silvia Neeme) õde. 162 cm, 55 kg.
Lõpetas 1961 Pärnu töölisnoorte keskkooli.
Kuulunud Spartakisse, Kalevisse ja Dünamosse. Olnud 1968–92 EKE Projektis joonestaja-konstruktor, 1992–95 Pärnu maavalitsuse inspektor ja 1995–2000 Pärnu linnavalitsuse inspektor.
Viersazepi
Viersazepi (ka Vēršuzepi või Viersa Zepi) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Varakļāni piirkonnas Murmastiene vallas.
Küla asub valla kirdeosas Meirāni kanali kaldal. Viersazepi jääb valla keskusest Murmastienest 13, piirkonna keskusest Varakļānist 10,8 ning Riiast 211,5 kilomeetri kaugusele.
Lars Vogt
pisi|Lars Vogt paremal (2018) Lars Vogt (sündinud 8. september 1970 Düren – 5. september 2022) oli saksa kontsertpianist ja dirigent.
Veebruaris 2021 sai ta vähidiagnoosi.
Juulis 2021 esines ta Paavo Järvi kutsel Pärnu Muusikafestivalil.
Emile Berliner
Emile Berliner, sünninimi Emil Berliner (20. mai 1851 Hannover – 3. august 1929 Washington) oli saksa-ameerika leiutaja. Teda tuntakse eeskätt heliplaadi ja grammofoni leiutajana ning telefonitehnoloogia olulise arendajana.
Lapsepõlv
Emil Berliner sündis 20. mail 1851 Hannoveri linnas juudi perekonnas. Ta õppis Samson-Schules Wolfenbüttelis. Pärast koolist lahkumist 1865. aastal hakkas Berliner perekonna toetamiseks töötama trükikojas.
Emigreerumine Saksamaalt
1866. aastal vallutas Preisi kuningriik Hannoveri kuningriigi, mis tõi sealsetele juutidele kaasa karmid repressioonid. Seetõttu otsustas Berliner 1870. aastal kolida USA-sse ja asuda tööle oma isa sõbra Nathan Gotthelfi poes. Seal laskis ta end Emili asemel kutsuda inglispäraselt Emile'iks. USA kodakondsuse sai ta 1881. aastal.
Tegevus USA-s
Berliner töötas Gotthelfi poes kolm aastat. Sel ajal alustas ta klaveri- ja viiulimängu õppimist. 1873. aasta majanduskriisi ajal teenis ta elatist mitmel viisil: ta müüs liimi, maalis ferrotüüpportreede taustu ja õpetas saksa keelt. 1870. aastate keskel läks Emile Washingtonis Cooper Union Institute'i füüsikat õppima. Hiljem astus seltsi Berliner New York Oratorio Society, kus laulis mitmes ooperis. Oma armastusest Ameerika Ühendriikide vastu kirjutas ta patriootliku hümni "The Colombian Anthem", mis sai kiiresti populaarseks.
Telefon
1876. aastal nägi Berliner Washingtonis Alexander Graham Belli esitlust, kus too demonstreeris oma uut leiutist - telefoni. Emile oli sellest vaimustuses ja hakkas leiutist iseseisvalt uurima. Ta sai peagi aru, et Belli telefoni üheks nõrgaks kohaks on selle mikrofon. Seetõttu alustas Berliner parema mikrofoni väljatöötamist ja 1877. aasta aprillis sai ta oma tehnilisele lahendusele patendi. 1878. aasta septembris müüs ta selle 50 000 USA dollari eest Bell Telephone Companyle ja asus ise samasse firmasse tööle.
Grammofon
1880. aastate algul hakkas Berliner huvi tundma heli salvestamise ja taasesitamise vastu. Sel ajal käis võistlus Thomas Alva Edisoni ja Charles Sumner Tainteri vahel, mille eesmärgiks oli täiendada Edisoni 1877. aastal leiutatud fonograafi ja leida sellele praktilist kasutust. Mõlemal osapoolel oli selleks ajaks juba oma prototüüp valmis. Berliner uuris nii Edisoni kui ka Tainteri leiutist, nagu ta oli varem Belli telefoniga teinud. Ta mõistis, et üheks veaks oli mõlemal heli salvestamine vahasilindrile, mis oli liiga pehme ja habras, et sellele salvestatud heli ka pikemalt säiliks. Lisaks poleks olnud võimalik vahasilindreid suurte partiidena toota. Sellest said ka Edison ja Tainter aru, kuid ei suutnud seda probleemi lahendada.
Berliner otsustas võtta kasutusele kettakujulise heliplaadi. Algul proovis ta kopeerida klaasist plaadil olevaid heliradu tugevamale materjalile fotograveerimisega. Ta sai aga varsti aru, et sellise meetodiga on palju probleeme ja seetõttu otsustas ta rakendada hoopiski ofortimistehnikat. Pärast mitmeid ebaõnnestunud katsetusi töötas ta välja protsessi, milles ta kattis tsingist plaadi vaha ja bensiini seguga. Seejärel lõikas ta plaadile helirajad membraani küljes oleva nõelaga, mis vibreeris horisontaalselt vastavalt membraanile jõudvatele helilainetele. Järgmiseks pani ta plaadi happevanni, kus hape söövitas helirajad selliseks, et neid oli võimalik terasnõelaga taasesitada. Niiviisi oli tal olemas heliplaat, mida sai elektrokeemilist katmist rakendades massiliselt toota. Algselt pressiti need eboniidist, kuid 1895. aastal hakkas Berliner selleks kasutama šellakit, mis oli eboniidist igas mõttes parem.
Ettevõtlus
1890. aastate alguses hakkas Berliner väikeste partiidena grammofone tootma ja müüma Saksamaale ja Suurbritanniasse. 1896. aastal andis Berliner oma leiutise müügiloa ärimeestele, kes asutasid firma Berliner Gramophone Company ja hakkasid grammofone müüma kogu maailmas. Firma tegutses kuni 1900. aastani, mil Berliner otsustas selle kaotatud kohtuvaidluste ja teiste firmade konkurentsi tõttu sulgeda. Ta andis grammofoni patendiõigused enda juures töötanud Eldridge R. Johnsonile, kes asutas seejärel täiesti uue ettevõtte, Victor Talking Machine Company.
Hendrik van der Zee (poksija)
Hendrik van der Zee (eesnimi ka Hein, Henk, Heintje; 6. september 1929 Amsterdam – 5. detsember 1991 Oostzaan, Põhja-Hollandi provints) oli Hollandi poksija.
Van der Zee osales Euroopa eest ühe korra kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskondadega ja võitis 1951. aastal oma kohtumise Washingtonis.
Van der Zee osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõitjale Anatoli Bulakovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Van der Zee osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Janusz Kasperczakile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning sai kärbeskaalus (kuni 51 kg) 9. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1951) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Aristide Pozzalile (Itaalia).
Toomas Ollesk
Lõpetas aastal 1982 Pärnu 1. Keskkooli.
Harrastas algul Peeter Saare juhendamisel ujumist, sõudma hakkas 1976 Peeter Sonntaki õpilasena; teda on juhendanud ka Mati Villsaar ja Matti Killing.
Kuulunud Dünamosse ja Sõudeklubisse Aeron. Olnud aastast 2000 OÜ Catwees juhatuse liige.
Kakaduulased
Kakaduulased (Cacatuidae) on papagoiliste seltsi kuuluv sugukond.
Sugukonda kuulub 7 perekonda 21 liigiga. Kakaduude nimi pärineb Malaist – kaka(k)tua (kaka "papagoi" + tuwah või kakak "õde" + tua "vana").
Kakaduude levila ulatub Filipiinidelt ja Indoneesia ida-saarteni, Wallaceast Uus-Guineani ja sealt Austraaliani.
Kakaduud tunneb ära nende uhke tuti ja kõvera noka järgi. Nende suled on küll vähem värvilised kui teistel papagoidel, olles tavaliselt kas valged, hallikad või mustad, ent see-eest on nende tutt tihti värviline. Kakaduud on küllaltki suured, sarnanedes suuruselt näiteks ronkadega. Kõige tuntum kakaduude seast on kindlasti kollatutt-kakaduu.
Eesti Saksofoniühing
Eesti Saksofoniühing (lühend ESÜ) on mittetulundusühinguna tegutsev ühendus, mille eesmärgid ja põhitegevus on suunatud Eesti saksofoni mängijatele, saksofonipedagoogidele, saksofoniõpilastele ja saksofonisõpradele, andes neile teavet, koolitusi ja nõustamist edasiõppimisel, konkursside valikul, kontsertide korraldamisel, noodimaterjali instrumetaariumi hankimisel ja muudes saksofoniga seotud küsimustes.
Eesti Saksofoniühing asutati 2015. aastal Eve Neumanni, Jandra Puusepa ja Liis Mäevälja poolt.
Ibbenbüren
Ibbenbüren on linn Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaal Münsteri ringkonnas Steinfurti kreisis. Asub Teutoburgi metsa loodeserval.
Asulat on kirjalikult mainitud 1146. aastal kujul Hibbenburen. Linnaõigused sai 1724. aastal.
Ibbenbüreni kaevandus on üks viimaseid Saksamaal seni tegutsevaid kivisöekaevandusi.
Euroopa Liidu toimimise leping
[[Lissaboni lepingu, millega anti ELTL-ile selle praegune nimi, allkirjastamine.|pisi]] Euroopa Liidu toimimise leping (ELTL) on koos Euroopa Liidu lepinguga (ELL) üks kahest Euroopa Liidu aluslepingust. Seda tunti varem Euroopa Ühenduse asutamislepinguna (EÜAL).
Leping sai alguse Rooma lepinguna (täispikalt Euroopa Majandusühenduse asutamisleping), millega asutati Euroopa Majandusühendus (EMÜ) ehk Euroopa Ühendused (EÜ). Selle allkirjastasid 25. märtsil 1957 Belgia, Holland, Itaalia, Luksemburg, Lääne-Saksamaa ja Prantsusmaa. Leping jõustus 1. jaanuaril 1958. Tänapäevani on tegu ühega Euroopa Liidu (EL) kahest tähtsaimast lepingust.
Leppe nime on 1957. aastast muudetud kahel korral. Aastal 1992 sõlmitud Maastrichti lepinguga eemaldati Rooma lepingu ametlikust nimest sõna "majandus". Aastal 2009, pärast ebaõnnestunud katset luua Euroopa põhiseadus, muudeti Lissaboni lepinguga Rooma lepingu nimi praegusele kujule (Euroopa Liidu toimimise leping).
Märtsis 2011 otsustas Euroopa Ülemkogu lisada lepingu artiklile 136 uue lõike. Lõikega loodi tee euroala riikide Euroopa stabiilsusmehhanismi asutamiseks:
Aserbaidžaani sümbolid
Aserbaidžaani sümboolika on Aserbaidžaani Vabariigi ja aseritega seotud sümboolika.
Lipp
pisi|Aserbaidžaani lipp
Aserbaidžaani lipp on trikoloor, sini-puna-roheline. Lipu keskel on valge kuusirp ja kaheksaharuline täht, samuti valge. Sinine tähistab turgi rahvaid, punane demokraatia arengut ja edenemist ning roheline islamit. Kuusirp tähistab islamit ja täht kaheksat turgi rahvast. Lipu proportsioonid on 1:2. Lipp võeti kasutusele 9. novembril 1918
Vapp
pisi|Aserbaidžaani vapp
Vapi keskel asuvad tulekeeled tähistavad Aserbaidžaani mitteametliku tunnuslauset "Tule maa", need võivad tähistada ka araabiakeelset sõna "Allah". Vapil kasutatakse samu värve, mida lipul. Vapil on sama kaheksaharuline täht, mida leiab ka riigilipult, ning see tähistab kaheksat turgi rahvast. Vapi allservas on nisukõrs, mis tähistab jõukust ja viljakust, ja tammeoks, mis tähistab riigi pikka iga. Vapp võeti kasutusele 19. jaanuaril 1993.
Hümn
Aserbaidžaani riigihümn võeti kasutusele 27. mail 1992. Viisi kirjutas Aserbaidžaani helilooja Üzeyir Hacıbəyov aastal 1919 ning sõnad on kirjutanud luuletaja Əhməd Cavad.
Püha
Aserbaidžaani rahvuspüha on 28. mai. Sellel päeval tähistatakse Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi asutamist pärast Vene Impeeriumi lagunemist 1918. aastal. Seda päeva on rahvuspühana tähistatud aastast 1990.
Punase Tähe medal
Punase Tähe medal (aserbaidžaani keeles: "Qızıl Ulduz" medalı) on autasu, mis antakse Aserbaidžaani Rahvuskangelasele. Seda on üle antud alates 25. märtsist 1992.
Heydər Əliyevi orden
Heydər Əliyevi orden (aserbaidžaani keeles: "Heydər Əliyev" ordeni) on Aserbaidžaani Vabariigi kõrgeim autasu. Seda on üle antud alates 22. aprillist 2005.
Şah İsmayıli orden
Şah İsmayıli orden (aserbaidžaani keeles: Şah İsmayıl ordeni) on Aserbaidžaani Vabariigi kõrgeim sõjaline autasu. Seda on üle antud alates 6. detsembrist 1993.
Tunnuslause
Aserbaidžaani mitteametlik tunnuslause on "Tule maa" (aserbaidžaani keeles: "Odlar Yurdu"). Arvatakse, et see tuleneb pinnapealse nafta looduslikust põlemisest muistse Aserbaidžaani aladel ning zoroastrismi jälgijate sidemeid selle tulega, kuid on ka teisi teooriaid.
Neitsitorn
pisi|Neitsitorn Bakuu Neitsitorn (aserbaidžaani keeles: Qız qalası) on 12. sajandil pärisorjade poolt ehitatud torn Bakuu vanalinnas. Aastal 1964 tehti sellest muuseum ning aastal 2000 lisati see UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Qobustani rahvuspark
Qobustani rahvuspark on kultuuri- ja ajaloolise väärtusega kaitseala Bakuu kesklinnast umbes 60 km kaugusel loodes. See on tuntud üle 6 000 muistse kaljujoonise (vanusega 5 000 kuni 20 000 aastat) ja mudavulkaanide poolest, mida on kokku umbes 300 - peaaegu pool kogu maailma mudavulkaanidest. Ametliku staatuse sai rahvuspark aastal 1966.
Karabahhi hobune
pisi|Karabahhi hobune Karabahhi hobune on Aserbaidžaani Karabahhi piirkonnas aretatud mägi-stepp võidusõiduhobune. Teda kutsutakse Aserbaidžaani rahvusloomaks. Tänaseks on hobuseliik väljasuremisohus, maailmas on alla tuhande tõupuhta Karabahhi hobuse.
Tar
Tar on Aserbaidžaani traditsiooniline lautolaadne pika kaelaga näppepill. Aastal 2012 lisati muusikariista valmistus- ja esituskunst UNESCO Inimkonna vaimse kultuuripärandi esindusnimekirja.
Vaip
Vaibakudumine on üks tavalisimaid käsitöö liike Aserbaidžaanis. Vaipu peetakse samuti Aserbaidžaani sümboliks. Aserbaidžaani vaipu saab liigitada nelja suuremasse piirkondlikusse gruppi: Gəncə-Qazax, Quba-Şirvan, Bakuu ja Karabahh. Aastal 2010 Aserbaidžaani traditsiooniline vaibakudumine UNESCO Inimkonna vaimse kultuuripärandi esindusnimekirja.
Buta
150px|pisi|Buta ehk boteh Buta ehk boteh on mandli- või männikäbikujuline kaunistus terava kaarja otsaga. Seda sümbolit kasutatakse Aserbaidžaanis laialdaselt – vaipade, rõivaste ning ehitiste peal. Buta on ka Aserbaidžaani sümbol.
Kurzętnik
Kurzętnik (saksa keeles Kauernik) on küla Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas Nowe Miasto Lubawskie maakonnas, Kurzętniki valla halduskeskus.
Küla on esmamainitud 1291. aastal. Kurzętnik sai linnaõigused enne 1330. aastat. 1466. aastal läks Kurzętnik Poola Kuningriigi koosseisu. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Kurzętnik 1772. aastal Preisi kuningriigi võimu alla. Kurzętnik kaotas linnaõigused 1905. aastal. Tagasi Poolale läks küla 1920. aastal.
Velden am Wörther See
Velden am Wörthersee (sloveeni: Vrba na Koroškem) on turulinn Austria Kärnteni liidumaa Villachi maaringkonnas. Linn asub Wörthi järve läänekaldal, see on riigi üks populaarsemaid puhkusekohti.
Omavalitsuse osad on Augsdorf, Duel, Kerschdorf ob Velden, Köstenberg, Latschach an der Drau, Lind ob Velden, St. Egyden ja Velden am Wörther See.
Ajalugu
thumb|left|Schloss Velden
Olles algselt mansio Villachi (Sanctium) ja Virunumi vahelisel Rooma teel, on seda esmamainitud 1263. aasta dokumendis kui Campus (väli, karjamaa - saksa: Feld) ja 1410. aastal kui Velben. Keskajal kuulus see Hohenwardi lossi valdusse, Celje krahvidele, Ortenburgi krahvidele, Püha Jüri rüütliordule Millstatti kloostris ja lõpuks Austria Habsburgidele.
1545. aastal omandas protestantlik Khevenhülleri aadliperekond Landskroni ja Veldeni maad, kuhu Bartlmä Khevenhüller (1539–1613) ehitas 1585. aastast renessanssmõisahoone. Tema järglased aeti 1639. aastal vastureformatsiooni käigus Habsburgide maadelt minema ja loss läks siis Dietrichsteini aadlikojale. Lagunenuna ja tules hävinuna ehitati see 1892. aastal taas üles kui hotell nimega Schloss Velden. Hiljem Gunter Sachsi valduses oli see filmimispaigaks populaarsele 1990.–1992. aasta Saksa-Austria telesarjale "Ein Schloß am Wörthersee", mille peaosas oli šlaagrilaulja Roy Black.
Kaarel Joon
Kaarel Joon (kuni 1937. aastani Karl Leopold Theodor Jürgens; 5. jaanuar 1892 Rakvere – 25. august 1981 Tallinn) oli eesti autodidaktist tarbekunstnik, graafik ja karikaturist.
Kaarel Joon kujundas Eesti Postile postmarke ja tegi mitmele tubakaettevõttele kunstnikutööd. Tema karikatuure avaldati muuhulgas ajalehes Päevaleht ja ajakirjas Raadio.
Ta on maetud Tallinna Pärnamäe kalmistule.
James Black
Sir James Whyte Black (14. juuni 1924 – 22. märts 2010) oli Šoti arst ja farmakoloog.
Black lõpetas 1946. aastal Saint Andrewsi Ülikooli arstiteaduse erialal.
1958. aastal asus ta tööle ICI Pharmaceuticalsi, kus töötas välja propranolooli, mida kasutatakse südamehaiguste ravis. Black töötas välja ka tsimetidiini, mida kasutatakse maohaavandite ravis.
1988. aastal sai ta propranolooli ja tsimetidiini väljatöötamise eest Nobeli meditsiiniauhinna, jagades seda Gertrude Elioni ja George Hitchingsiga.
Kumiai keel
Kumiai keel ehk diegenjo keel on Mehhikos Baja California osariigis ja USAs California osariigis räägitav keel, mis kuulub juma keelkonda.
Giovanni Battista Tiepolo
Giovanni Battista Tiepolo [džov'anni bat'ista ti'eepolo] (ka Gianbattista Tiepolo, Giambattista Tiepolo või lihtsalt Tiepolo; 5. märts 1696 Veneetsia – 27. märts 1770 Madrid ) oli Itaalia maalikunstnik ja graafik, keda peetakse illusionistliku barokkmaali üheks olulisemaks edasiviijaks Veneetsia kunstis. Ta oli pärit Veneetsia vabariigist, ent töötas ka Saksamaal ja Hispaanias.
Kumiai keel
Mõned allikad jagavad kumiai keele kaheks või kolmeks keeleks, ipai, (tipai) ja kumiai keeleks. Kumiai keel on välja suremas.
Ana Birchall
pisi|Ana Birchall (aastal 2017) Ana Birchall (sünninimi Ana Călin; sündinud 30. augustil 1973 Mizilis) on Rumeenia poliitik, ta on Sotsiaaldemokraatliku Partei liige.
Kumiai keel
Fonoloogia
Kumiai keeles on 9 vokaalfoneemi ja 26 konsonantfoneemi.
Ana Birchall
Ta sündis aastal 1973 Mizilis Prahova maakonnas, oma lapsepõlve veetis ta Prahova maakonnas Fulga külas.
Ta oli 2017. aasta 9. veebruarist kuni 23. veebruarini Rumeenia justiitsminister. Teist korda oli ta Rumeenia justiitsministri kohusetäitja 2019. aasta 24. aprillist kuni 4. novembrini.
Giovanni Battista Tiepolo
Elulugu
Noore Tiepolo kunstnikuks kujunemisest annab aimu 1732. aastal kirjutatud Vincenzo da Canali biograafia Lazzarinist ja tema andekamatest õpilastest. Tiepolo oli Lazzariniga seotud arvatavasti 1717. aastani, kui esimest korda mainiti tema nime Veneetsia kunstnike gildis.
Tiepolo üheks esimeseks teoseks on lünett "Iisaku ohverdamine" (1716) Maria dei Derelitti (Ospedaletto) kirikus, mille ta maalis õpingute ajal Lazzarini juures.
1719. aastal abiellus Tiepolo Francesco Guardi õe Ceciliaga, kellega oli tal 9 last.
Kunstnikutee valisid ka tema pojad Giovanni Domenico Tiepolo ja Lorenzo Baldissera Tiepolo.
Kunstnikukarjäär
pisi|Giovanni Battista Tiepolo, "Athena takistab Achilleust Agamemnonit tapmast". 1757, Villa Valmarana, [[Vicenza]]
Tiepolo tegutses peamiselt Veneetsias ja Põhja-Itaalias, elu hilisemal perioodil Hispaanias.
Aastatel 1718–1720 maalis Tiepolo mitmeid lõuendeid kuninganna Zenobia elust Ca'Zenobio palees Veneetsias. Tema esimesed kliendid olid Veneetsia aadliperekonnad Cornaro ja Dolfin ja esimene meistriteos lõuendite tsükkel, mis oli maalitud Ca’Dolfini palee (1726–1729) suure vastuvõturuumi kaunistamiseks. Maalidel on kujutatud iidseid lahinguid ja võidukäiku, aga ka eksootilisi kostüüme, iidseid skulptuure ja esemeid.
Tiepolo läbimurdeks võib nimetada perioodi 1726–1729, kui talle tõid kuulsust Udine'i peapiiskopi palees maalitud freskod. Projekti tellijaks oli Veneetsia patriarhide perekonnaliige Dionisio Dolfin (1663–1734). Trepikodade lae keskel kujutas noor meister mäslevate inglite langust, mille ta ümbritses kaheksa stseeniga Esimesest Moosese raamatust. Seejärel asus ta kaunistama galeriid, nn Sala Rossat ehk Punast tuba (tol ajal kirikliku tribunali asukoht) ja Trooni tuba. Seal kujutas ta stseene Vanast Testamendist, mis räägivad patriarhide elust.
Järgmise kümne aasta jooksul töötas ta paleedes ja villades nii Milanos, Bergamos, Veneetsias kui ka Veneto kandis, kus tema teoste peamised teemad pärinevad enamasti antiikmütoloogiast.
1740. aastatel olid Tiepolo lähimad sõbrad kunstnikud Francesco Agarotti, Capicci ja Scherzi, kellega ta ka koos töötas. Viimased kaks tegelesid söövitustrükiga, nii nagu ka Tiepolo pojad Giovanni Domenico ja Lorenzo.
Aastatel 1750–1753 töötas Tiepolo koos oma poegadega Saksamaal. Tiepolo elutööd tähistab Würzburgi vürst-piiskopi Carl Philipp von Greiffenklau jaoks maalitud laed Würzburgi residentsis. See oli suure saksa arhitekti Balthasar Neumanni ja Tiepolo ühine töö. Esmalt valmis salong ehk Kaisersaal, kus marmor, kuld, stukk ja klaas sulanduvad Tiepolo maalide värvi ja valgusega, moodustades kauni terviku. Laemaalingutel on sündmused keiser Fredrich Barbarossa elust. Vürst-piiskop palus tööd jätkata ja maalida ka residentsi trepikoja laefreskod. Treppenhausi lage kaunistab ”Olümpose mägi ja neli ilmakaart – Ameerika, Euroopa, Aasia ja Aafrika". Freskol on esindatud eri rassid, kostüümid, eksootilised taimed ja loomad. Müütilised olendid ja allegooriad segunevad elavate inimestega, kus kesksel kohal on vürst-piiskopi ees kummardav Apollon. Alumises, Euroopat kujutavas osas on ka kunstnik ise koos poeg Domenikoga. pisi|Giovanni Battista Tiepolo, "Punchinello nõu andmas" (sarjast "Scherzi di Fantasia", ofort, 1743–1757) 1753. aastal naasis Tieppolo Veneetsiasse, kus tema järgmisteks triumfideks olid freskod Chiesa della Carità (1754–1755) ja Villa Valmarana (1754), aga ka Saint Tecla Estes . Seejärel töötas ta Veneetsias ja ka Veneto linnas, millest on silmapaistvamad Antoniuse ja Kleopatra lugu Veneetsias asuvas Palazzo Labias (1746–1747) ning Tasso stseenid Vicenzas Villa Valmaranas (1757).
Tiepolo saatis teoseid ka Prantsusmaa ja Inglismaa kuningatele ning Venemaa tsaarinnale. 1762. aastal kutsus Hispaania kuningas Carlos III 66aastase Tiepolo Madridi. Tal oli suur au maalida kuningliku palee kaunid seinamaalingud, kuid uusi tellimusi ta enam saanud. Rokokoo fantaasiate asemele oli tekkinud uus kunstiline suund – uusklassitsism. Uue stiili esindaja oli Madridis Anton Raphael Mengs, keda riik tunnustas kõige olulisemate tellimustega. Kuningas kaotas Tiepolo teoste vastu huvi, kuid haletsusest pakkus ta vanale meistrile siiski 1767. aastal võimaluse dekoreerida Aranjuezi St. Pasquali kloostrikirik. Seitse altarimaali valmisid 1769. aastaks. Pärast Tiepolo surma 1770. aasta märtsis asendati tema altarimaalid Mengsi teoste vastu ning Tiepolo maalid kadusid palee kinnistesse ruumidesse.
Sajandi lõpuks, kui kuningavõim langes ja religioossete asutuste mõju vähenes, oli Tiepolo kunst aegunud. Sellest hoolimata peetakse Tiepolot tänapäeval üheks 18. sajandi säravamaks ja kuulsamaks kunstnikuks ning viimaseks suureks renessansiajastu ja barokitraditsiooni praktikuks.
Giovanni Battista Tiepolo oli ka graafik. Tema tuntuimad pildisarjad on "Vari capricci" ja "Scherzi di Fantasia".
Tiepolo suri 27. märtsil 1770 Madridis ja on maetud Veneetsias.
Jevgenija Tserebilko
Jevgenija Tserebilko (vene keeles Евгения Георгиевна Церебилко; 7. detsember 1913 Kibarty – 26. juuli 1985 Leningrad) oli vene näitleja. Ta lõpetas Leningradi teatrikooli. Aastatel 1937–1938 töötas Leningradi Uues Teatris. Aastatel 1938–1956 oli ta Punalipulise Balti Mere Laevastiku teatri näitleja, 1945–1951 töötas Tallinnas. Aastatel 1956–1958 töötas Lenkontsertis, 1958–1963 oli Petroskoi teatri näitleja. Aastatel 1963–1968 õpetas ta Leningradi Kultuuriinstituudis näitlejameisterlikkust.
Isiklikku
Tema abikaasa oli lavastaja Aleksander Pergament (1906–1969).
Hargmaisus
Hargmaisus ehk transnatsionaalsus tähendab emigreerumisel piiriüleste sidemete säilitamist oma päritolumaaga.
Basch (2010) on öelnud, et hargmaisus on protsess, mille käigus migrandid arendavad ja säilitavad "mitmeharulised perekondlikud, majanduslikud, usulised ja poliitilised piiriülesed suhted, ühendades niiviisi oma kodumaa ja asukohamaa." Faist (2010) on sõnastanud transnatsionaalsuse kui "migrantide kestva sideme hoidmise mõlema riigiga mitte ainult elukohamaa kommuunidega liitudes, vaid ka riigipiire ületavate võrgustike, gruppide ja organisatsioonidega ühinedes." Portes (1997) on nimetanud hargmaiseteks inimesi, "kellel on kaks elu: nad räägivad kahte keelt, nad tunnevad seotust mõlemas kultuuriruumis, neil on kaks kodu ja nad hoiavad majanduslikke, poliitilisi ja kultuurilisi sidemeid mõlema riigiga."
Hargmaisete tegevuste hulka kuuluvad näiteks raha ülekanded ühest riigist teise, tihedad suhted lähedase pere ja sõpradega, kodumaiste ajakirjade lugemine, mõne kodumaise organisatsiooni liikmeks olemine, sagedane reisimine mõlema riigi vahel ja mitmes riigis kodu ülalpidamine.
Mitmed uurijad (Levitt, Vertovec jt) on hargmaisuse jaganud majanduslikku, poliitilisse ja soltsiaalkultuurilisse valdkonda. Janine Dahinden (2010) on hargmaisuse liigitanud mobiilseks ja lokaaseks, analüüsides ühelt poolt inimeste liikumist kahe riigi vahel ja teiselt poolt majanduslikku, poliitilist ja sotsiaalset seotust päritolumaa ja elukohamaaga.
Transnatsionaalsust on peetud lähedaseks mõisteks diasporaaga, kuid erinevalt diasporaast hõlmab hargmaisus riigipiire ülevataid tegevusi, samas kui diasporaa tähendab enamusrahva hulgas tekkinud ühise päritoluga sotsiaalset vähemust või kommuuni. Terminid on sarnased, kuna mõlemad on seotud tegevustega, mis jäävad ühe riigi piiridest väljapoole. Diasporaa on usulistel või rahvuslikel põhjustel tekkinud grupp inimestest, kes elavad oma kodumaast eemal. Hargmaisus aga tähendab, et migrandid hoiavad püsivaid sidemeid ka kodumaaga, kasutades selleks riikidevahelisi organisatsioone ja ettevõtteid.
Diasporaa on väga vana mõiste, mis viitas alguses juutidest, armeenlastest ja palestiinlastest tekkinud gruppidele. Transnatsionaalsuse mõiste kujunes koos informatsiooni ja kommunikatsioonitehnoloogia levikuga, kui inimestel oli tekkinud uudne võimalus emigreerudes kodumaaga kontakt säilitada. Seetõttu hakati ka uuringutes tähelepanu pöörama riigipiire ületavatele eri valdkondade protsessidele ja tegevustele.
Majanduslik hargmaisus
Kõige põhjalikumalt uuritud ja järjest kasvav valdkond on majanduslik hargmaisus, mis tähendab kapitali ja kauba liikumist mitme riigi vahel. Samasse valdkonda kuulub ka tööjõu liikumine, mis tähendab, et kodu ja pere on ühes riigis, kuid töötatakse välismaal. Migratsiooniga seotud kapitali liikumine hõlmab reisi- ja viisakulutusi, raha ning toodete üleviimist teise riiki ja teenitud kapitali kasutamist väljaspool seda riiki, kus see teeniti.
Majanduslik hargmaisus sai alguse globaliseerumisest, kui kauba vedamine muutus märgatavalt odavamaks ja interneti teel suhtlemine lihtsamaks. Seetõttu on tänapäevaks kujunenud ka palju hargmaiseid ettevõtteid, mis on viinud oma firma erinevatele turgudele ja tegutsevad paljudes riikides. Suurimad neist on üle 90% oma ettevõtetest rajanud kodumaast väljapoole.
Eesti majandusliku hargmaisuse näiteks võib tuua meeste pendeltöö Eesti ja Soome vahel. Parema palgatasemega välisriiki töölemineku eesmärgiks on sissetulekut kasutada Eestis ja tagada seeläbi oma perekonnale parem elatustase. Ajutiselt kõrgema sissetuleku teenimine võib olla ajendatud ka plaanist koguda raha ettevõtlusega tegelemise algkapitaliks või Eestisse uue kodu rajamiseks.
Poliitiline hargmaisus
Poliitiliseks hargmaisuseks saab pidada iga tegevust, mille emigreerunud inimene viib läbi oma kodumaa poliitika mõjutamiseks, sealhulgas erakondi ja poliitikuid rahalistelt toetades või valimistel nende poolt hääletades. Välismaal elades või töötades võivad inimesed endiselt kuuluda ka kodumaa organisatsioonidesse ja erakondadesse või mõjutada oma kodumaa poliitikat lähedastega suheldes ja neid suunates. Kuigi sotsiaalne hargmaisus ei ole alati poliitilise tagamõttega, võivad uued vaated ja mõjutused lähedasteni jõuda ka siis, kui migrant kodumaad külastab või sinna jäädavalt naaseb.
Migrantide pikaajalisem mõju kodumaa poliitikale tuleneb sellest, kui erinevad on kodumaa ja elukohamaa poliitilised struktuurid, millised on nende enda vaated ja kui pikalt on elatud välismaal. Sageli on migrandid pärit halvema elatustasemega riigist ning töötades kodumaast eemal, näevad nad uusi ja erinevaid võimalusi riigi korraldamiseks. See muudab nad poliitiliselt aktiivsemaks ja ajendab propageerima demokraatiat ja inimõigusi ka kodumaal.
Samas on leitud, et paljudel juhtudel ei hooli migrandid enam päritolumaa ega elukohamaa poliitikast. Näiteks on Ewa Morawska (2001) uurimusest selgunud, et Ida-Euroopast pärit migrantidel oli vähetähtis roll juurutamaks demokraatiat endistes kommunistlikes Nõukogude Liidu riikides.
Väliseestlased saavad olla poliitiliselt hargmaised võttes osa näiteks e-hääletustest. See annab võimaluse eesti poliitikasse oma panus anda ka mujal riigis elavatel ja töötavatel eestlastel.
Sotsiaalkultuuriline hargmaisus
Välismaal elades hoiavad inimesed suhteid oma pere ja lähedaste sõpradega. Samuti jäädakse kodumaaga seotuks igapäevaseid tehinguid ja toimetusi tehes. Lisaks sellele loovad välismaal elavad ühist päritolu inimesed uusi ettevõtteid, mis aitavad ühtsustunnet säilitada läbi rahvuse, religiooni või kodumaa. Sellised tegevused aitavad immigrantidel hoida tunnet, et kuigi viibivad kaugel, osalevad endiselt ka kodumaal toimuvas.
Hargmaisuse põhjused ja mõju
Hargmaisuse põhjuseks võib pidada tehnoloogia ja meedia kiiret arengut, millest on saanud alguse globaliseerumine ja mis annab võimaluse igal pool maailmas kodumaaga suhtlus säilitada. Arenenud mobiilsus on loonud hõlpsa võimaluse riikide vahel liikuda ning samuti on kasvanud interneti kättesaadavus, mis lubab hoida erinevaid suhtlussidemeid ilma füüsiliselt kohal viibimata. Järjest uuenevad informatsiooni- ja kommunikatsioonitehnoloogia vahendid aitavad inimestel üksteisega sidemeid hoida ja mõlema riigiga seotuks jäämine muutub järjest lihtsamaks. IKT vahendid annavad ühise religiooni, rahvuse või päritolu kaudu seotud inimestele võimaluse oma sotsiaalset ruumi laiendada, mistõttu kasvab nende identiteeditunne enda ja mõne koha vahel. Samuti hoitakse välismaal elavate pereliikmetega igapäevast sidet, tänu millele on pereprobleemid jäänud harvem esinevaks.
Migratsioonil on tänapäeval oluline roll riikidevahelise rahvaaru mõjutamises. 2013. aastal oli maailmas 231,5 miljonit migranti, mis moodustab 3,3% kogu maailma elanikkonnast. Kuna kodmaalt lahkumine on saanud juba levinud tavaks, ei võeta globaliseerunud ühiskonnas emigreerudes alati enam omaks uue kodumaa tavasid ja kombeid ega püüta ennast kohalikega samastada, vaid tuuakse kaasa oma kultuur.
Hargmaisus on andnud inimestele rohkem võimalusi oma elu kujundamiseks uues riigis, sest jääb nende enda otsustada, kui palju end selle maaga siduda ja millist riiki koduks pidada. Hollandis läbi viidud uuring on näidanud, et migrandid, kes keskenduvad pigem kodustega suhtlemisele ja külastavad neid sageli, ei arenda kohalikega lähedasi suhteid. Samas leiti, et hollandlastega tekivad lähedasemal sidemed neil, kes on seotud majandusliku hargmaisusega.
Globaliseerunud ühiskonnas ollakse avatud uusi vaateid ja harjumusi omaks võtma. Kasvava immigratsiooni ja hargmaisuse tõttu hakkavad väljakujunenud kultuurid nõrgenema ja toimub akulturatsioon, mis tähendab, et erinevatest kultuuridest pärit inimeste pideva suhtluse tulemusena kultuurid segunevad. Migrandid mõjutavad uut elukohta oma päritolumaa omadustega ning vana kodumaa on samuti mõjutatud sissetoodud omadustest. Akulturatsiooni tõttu on teistest kultuuridest üle võetud näiteks toitumisharjumusi, riietumisstiile ja keelelisi elemente.
Ene Soop
Ene Soop (sündinud 20. märtsil 1974) on eesti alpinist ja vandeadvokaat.
Ta on üks neid väheseid Eesti naisalpiniste, kes on tõusnud seitsmetuhandelise mäe tippu.
Ta on osaühingu Lenema juhatuse liige.
Sport ja mägironimine
Ta harrastab alpinismi ja orienteerumist. Saavutusi: