cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolai Baibakov
Teaduslik pärand
Kokku on Baibakov enam kui kahesaja teaduspublikatsiooni autor, mis käsitlevad peamiselt nafta- ja maagaasimaardlate ekspluatatsiooni küsimusi. Lenini preemia vääriliseks tunnistati tema tegevus maagaasikondensaadi maardlate avastamisel ja kasutuselevõtmisel.
Baibakovi memuaarid on väärtuslik allikmaterjal Nõukogude Liidu ja Venemaa ajaloo uurijatele. Need ilmusid kahes osas: 1993. aastal "Nelikümmend aastat valitsuses" ("Сорок лет в правительстве") ja 1998. aastal "Stalinist Jeltsinini" ("От Сталина до Ельцина"). Eesti keelde ei ole neid teoseid tõlgitud.
Puka valla vapp
thumb|Puka valla vapp Puka valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Puka valla vapp.
Vapp kinnitati 27. juunil 1995.
Vapi kirjeldus
Rohelisel kilbil kuldne otsavaatav sokupea, mida ümbritsevad kolm hõbedast tähtristi 1 + 2.
Põhjendus
Sokupea on tuletatud Puka mõisniku Thomas Bock nimest, mis tähendab saksa keeles sokku. Ühtlasi tähistab sokupea ka vallamaade ulukirikkust. Tähtristid sümboliseerivad kolme Puka valla territooriumil paiknevat muinasaegset eestlaste linnamäge - Kuigatsi linnamägi, Kivivare linnamägi ja Vooremägi. Veel viitavad tähtristid minevikule, olevikule ja tulevikule, märkides sihikindlust ja lootust. Roheline taust tähistab põllumajandust, metsi ja loodust.
Julius Walter
thumb|Julius Walter Julius Piers Ernst Hermann Walter (15. veebruar 1794 Valmiera – 14. detsember 1834 Tartu) oli baltisaksa usuteadlane.
Arsti poeg. Õppis 1811–1817 Tartu Ülikoolis, hiljem ka Jena, Göttingeni ja Königsbergi ülikoolides. Oli Tartu Ülikoolis praktilise usuteaduse professor 1830–1834.
Hongkongi seadusandliku nõukogu president
pisi|319x319px|Andrew Leung, pragune Hongkongi seadusandliku nõukogu president Hongkongi seadusandliku nõukogu president on Hongkongi seadusandliku nõukogu spiiker. Hongkongi põhiseaduse artikli 71 järgi valitakse nõukogu president nõukogu liikmete poolt ja seast. President mängib olulist rolli nii administratiivselt, juhtimiselt kui ka tseremoniaalselt ja peab korda nõukogus, et selle töö ja kohtumised oleksid sujuvad.
Carl Adolf Theodor Walcker
Carl Adolf Theodor Walcker, ka Karl Walcker (13. aprill 1839 Pärnu – 21. jaanuar 1909 Leipzig) oli baltisaksa majandusteadlane.
Walcker õppis Tartu Ülikoolis 1857–1863, vahepeal ka Berliini Ülikoolis. Esmalt õppis ta aasta meditsiini, ent vahetas selle siis majandusteaduse vastu. Ta oli 1867–1869 Tartu Ülikooli poliitilise ökonoomia eradotsent, hiljem töötas Berliini, Harkovi, Tübingeni ja Leipzigi ülikoolides. Alates 1892. aastast ei pidanud ta tervislikel põhjustel enam loenguid, ent tegeles edasi teadusega.
Walcker avaldas hulgaliselt raamatuid, nende hulgas viieköitelise teose "Handbuch der Nationalökonomie" (1882–1884), mis ilmus mitmes trükis. Tema magistritöö käsitles kaitsetolle. 1869. aastal Tartus kaitstud doktoritöö teema oli "Ueber den sogenannten Sachwat der sibirischen Goldwäscher."
Stefan Savić
pisi|Stefan Savić (2015) Stefan Savić (sündinud 8. jaanuaril 1991 Mojkovacis) on Montenegro jalgpallur, kes mängib Hispaania kõrgliiga klubis Madridi Atlético ja Montenegro jalgpallikoondises keskkaitsjana.
Ta alustas klubikarjääri 2009. aastal Serbia klubis BSK Borča. Seejärel mängis ta hooajal 2010–2011 Serbia suurklubis FK Partizan ning ta valiti sel hooajal liiga sümboolsesse koosseisu.
2011. aasta juulis siirdus ta 6 miljoni naelsterlingi eest Inglismaa Premier League'i klubisse Manchester City. Tema ainsaks väravaks Inglismaa kõrgliigas jäi 1. oktoobril 2011 löödud värav Blackburn Roversi vastu. Samal hooajal tuli ta klubiga Inglismaa meistriks.
Aastatel 2012–2015 mängis ta kolm hooaega Itaalia kõrgliiga klubis ACF Fiorentina.
2015. aasta juulis liitus ta 10 miljoni euro eest Madridi Atléticoga, kellega sõlmis viieaastase lepingu.
Debüüdi Montenegro rahvuskoondises tegi Savić 11. augustil 2010 sõprusmängus Põhja-Iirimaa vastu. Koondisekarjääri kaks esimest väravat lõi ta järgmise aasta 10. augustil sõprusmängus Albaania vastu.
Aastatel 2016, 2017 ja 2018 on Savić valitud Montenegro aasta jalgpalluriks.
Lantšhuthi
Lantšhuthi (varem ka Lantšhuti) on linn Gruusias Guria piirkonnas, Lantšhuthi rajooni keskus.
Blantyre
Blantyre on:
Martvili
Martvili on linn Gruusias Samegrelo–Zemo Svanethi piirkonnas, Martvili rajooni keskus.
Põdrala valla vapp
thumb|Põdrala valla vapp Põdrala valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Põdrala valla vapp.
Vapp kinnitati 4. septembril 1995.
Vapi kirjeldus
Ristikulehelõikelise kaldjaotusega vasakult poolitatud sini-kuldse kilbi ülemisel, sinisel väljal kuldne pügalrist; alumisel, kuldsel väljal viie õielehega sinine linaõis kuldse ringikujulise südamikuga.
Piers Uso Friedrich Walter
Piers Uso Friedrich Walter  (7. oktoober 1795 Valmiera – 27. juuli 1874 Tartu) oli baltisaksa arstiteadlane.
Põdrala valla vapp
Tõlgendus
Pügalrist, muistne Põhjala rahvaste sümbol, on siin rahvaliku vaimsuse järjekestvuse võrdkuju. Rist on aga kristliku maailma kõige levinum kujund. Ristikulehelõige viitab põllumajandusele, valla elanike peamisele tegevusalale. Linaõis sümboliseerib linakasvatust, millega on juba vanast ajast jõukustki kogutud. Sinine on nooruse ja puhtuse värv ning kuld väärikuse ja jõukuse sümbol.
Piers Uso Friedrich Walter
Arsti poeg. Õppis 1813–1819 Tartu Ülikoolis, hiljem ka Berliini ja Würzburgi ülikoolides. Oli sünnitusabi, naiste- ja lastehaiguste professor Tartu Ülikoolis 1833–1859.
Tema haud asub Vana-Jaani kalmistul.
1122
1122. aasta
Aastakümned: 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad 1100. aastad 1110. aastad - 1120. aastad - 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad
Aastad: 1117 1118 1119 1120 1121 - 1122 - 1123 1124 1125 1126 1127
Surnud
1120'erne
Peter Murdmaa
Peter Murdmaa (sündinud 1. detsembril 1974 Tallinnas ) on eesti dokumentaalfilmirežissöör-operaator.
Peter on lõpetanud Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakooli operaatori eriala.
Sangaste valla vapp
thumb|236x236px|Sangaste valla vapp Sangaste valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sangaste valla vapp.
Peter Murdmaa
Fotograafia ja filmindusega tegeles juba varajases nooruses. Ta on teinud dokumentaalfilme nii operaatori kui ka režissöörina ning olnud lühifilmide produtsent.
Aastatel 2010–2011 oli ta Eesti Filmi Päevade projektijuht ja peakorraldaja, 2012. aastal Eesti Film 100 Kinorongi projektijuht.
Sangaste valla vapp
Vapp kinnitati 1. märtsil 1994.
Peter Murdmaa
2014. aastal asutas ta Lühifilmi Keskuse ning oli Saaremaa Lühikeste Ööde Lühifilmifestivali kaasasutaja.
2013. aastal asus Peter Murdmaa juhtima Tallinna Pimedate Ööde Filmifestivali raames toimuvat Tudengi- ja Lühifilmide Festivali Sleepwalkers. Ta on pühendunud lühifilmi kui valdkonna edendamisele.
Siga
Terminoloogia
Täiskasvanud isast siga nimetatakse kuldiks, emast siga aga emiseks. Noorsiga nimetatakse põrsaks ja veidi vanemat kesikuks. Kohitsetud isast siga nimetatakse orikaks.
Sangaste valla vapp
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil hõbedase kolmikmäe kujulise tüvimikuga kilbil kaks ristatud kuldset viljapead, mille kohal kuldne üheksaharuline kroon hõbedaste pärlitega harude otstel.
Peter Murdmaa
Isiklikku
Peter Murdmaa ema on filmilavastaja Helle Karis ja isa arhitekt Allan Murdmaa. Peter Murdmaal on kolm last ja üks lapselaps.
Aastal 2010 abiellus ta Kati Murutariga, kuid see liit kestis vaid viis kuud (abielu lahutati 2011).
Sangaste valla vapp
Põhjendus
Valgamaa vapivärvides kilbil paiknevad tunnused jäädvustavad Sangastele tuntust ja tunnustust toonud sordi- ja tõuaretaja Tartu Ülikooli audoktori krahv Friedrich von Bergi isiku ning elutöö.
Siga
Seakasvatus
Sigu kasvatatakse enamasti toiduks.
Hong Kong Tramways
pisi|260x260px|HKT üks trammidest [[Hillier Street|Hillier Streetil]] Hong Kong Tramways (HKT) (hiina keeles: 香港電車) on 1067 millimeetriline kitsarööpmeline trammivõrgustik Hongkongis. Seda omab ja opereerib RATP Dev Transdev Asia. Trammivõrgustik opereerib Hongkongi saarel Kennedy Towni ja Shau Kei Wani vahel koos osaga, mis teeb ringi Happy Valley’s.
Jean Daniel Cadinot
Jean Daniel Cadinot (10. veebruar 1944 Pariis, Prantsusmaa – 23. aprill 2008 Prantsusmaa) oli prantsuse fotograaf, filmilavastaja, -stsenarist ja -produtsent. Ta oli üks tuntumaid homoseksuaalse pornograafia tootjaid Euroopas.
Cadinot lavastas filme ka pseudonüümide Tony Darcq ja Tony Dark all.
Elulugu
Jean Daniel Cadinot sündis 1944. aastal, keset Teist maailmasõda, okupeeritud Pariisis rätsepate perekonnas. Lapsepõlves unistas ta maalikunstniku elust, läks seetõttu vanematega tülli ja põgenes 17-aastaselt kodust. Lõpuks omandas ta tehnilise hariduse Pariisi tehnikaülikoolis (École nationale supérieure d’arts et métiers) ja õppis fotograafiat riiklikus fotograafiakoolis.
1960. aastatel alustas Cadinot filmistuudios Valois Studios tööd peavoolufilmide lavastajana. Selle kõrvalt hakkas ta väljaõppinud fotograafina tegelema fotograafiaga ning keskendus homoerootilistele alastifotodele. Tema esimesed tuntumad aktifotod on tehtud kirjanik Yves Navarre’ist ning modellist-muusikust Patrick Juvet’st. Cadinot’ esimesed erootilise tooniga fotod ilmusid Prantsusmaa geiajakirja Gai Pied esmanumbris 1979. aasta aprillis. 1980. aastaks oli tal ilmunud 17 fotoalbumit, mida oli maailmas ostetud enam kui 250 000 eksemplari.
Cadinot otsustas karjääri jätkata erootiliste filmide tootmisega. 1978. aastal asutas ta filmistuudio French Art, mis keskendus 16 mm lindile filmitud geipornograafiliste filmide tootmisele. 30-aastase kineastikarjääri kestel kirjutas ta stsenaariumi ligi 60 filmile ja ka lavastas need, produtsendina korraldas ta enam kui 40 pornograafilise filmi tootmist.
Cadinot suri 23. aprillil 2008 südamerabandusse.
Stiil
Jean Daniel Cadinot’ filmid liigitatakse kvaliteetpornograafia alla. Tema filmidele on iseloomulik põhjalikult läbi mõeldud süžee, tavafilmidest eristavad neid sageli ainult harrastusnäitlejate kasutamine ja mõõdukas hulk hardcore-stseene. Stsenaariumi alusena kasutas ta sageli sündmusi oma elust, kuid inspiratsiooni andsid ka ta modellide ja näitlejate jutustatud lood.
Cadinot kasutas peamiselt noori, väheste kogemustega osatäitjaid ning tähtsustas seda, et näitlejad teeksid eelkõige seda, mis neile endale meeldib. Seetõttu on ta filme peetud ka emotsionaalselt realistlikeks.
Cadinot eelistas elada ja töötada maal, mistõttu paljud ta filmid on filmitud Prantsusmaa looduses. Sagedaseks tegevuskohaks oli ka Põhja-Aafrika, sel põhjusel kasutas ta oma filmides ohtralt araabia päritolu osatäitjaid. Tuntumad selliste filmide näited on "Harem" (1984), "Hammam" (2004) ja "Nomades" (2005).
Ernst Christian Otto Waltz
Waltz oli kondiitri poeg. Ta õppis Heidelbergi, Göttingeni ja Bonni ülikoolides.
Ernst Waltz töötas 1868–1874 eradotsendina Heidelbergi Ülikoolis, 1874–1875 oli sealsamas professor. Ta oli üldajaloo dotsent Tartu Ülikoolis 1875–1880 ja professor 1880–1900.
Proportsionaaljaotur
Proportsionaaljaotur on jaotur, mille väljundis saadav signaal (vooluhulk) on võrdeline sisendile (proportsionaalmagnetile) tuleva elektrilise signaaliga (voolu tugevusega).
Proportsionaaljaoturite võimalused
Proportsionaaljaoturid võimaldavad:
Jämsänkoski
Jämsänkoski on endine linn Soomes Lääne-Soome läänis Kesk-Soome maakonnas, praegune Jämsä linnaosa. Vallas elas 7400 inimest ja rahvastiku tihedus oli 18,3 in/km². Jämsänkoski naabervallad olid Jämsä linn, Keuruu linn, Korpilahti ja Petäjävesi. Jämsänkoski oli linn aastast 1986. Jämsänkoskil räägitakse soome keelt.
Jämsänkoskil on suur UPM Kymmene paberitehas.
1123
1123. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad 1100. aastad 1110. aastad - 1120. aastad - 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad
Aastad: 1118 1119 1120 1121 1122 - 1123 - 1124 1125 1126 1127 1128
Surnud
1120'erne
Shau Kei Wan
pisi|276x276px|Vaade Shau Kei Wanile Shau Kei Wan (hiina keeles: 筲箕灣) on naabruskond Hongkongi saarel Idapiirkonnas. Naabruspiirkond piirneb idas Chai Waniga, lõunas Mount Parkeriga, läänes Sai Wan Hoga ja põhjas Victoria Harbouriga.
Shau Kei Waniks nimetatakse ala, mis piirneb Kung Ngam Roadi ja Kung Ngam Village Roadiga idas, Yiu Hing Roadi ja Shau Kei Wan Roadiga lõunas, Aldrich Bay Roadi ja Shau Kei Wan Roadi ristmikuga läänes ja Oi Kan Roadiga põhjas.
Sündinud 11. novembril
''Siin loetletakse 11. novembril sündinud tuntud inimesi.
Maris Linkolm
Maris Linkolm (sündinud 3. septembril 1989 Paides ) on Playboy Eesti väljaande 2007. aasta oktoobris ilmunud avanumbri Playmate.
Ajakirjanumbri ilmumise ajal õppis ta Tallinna Vanalinna Täiskasvanute Gümnaasiumi 11. klassis.
Rovaniemi
Rovaniemi (saami keeles Roavenjárga ehk Roavvenjárga) on Soome põhjapoolseim linn ja Lapi maakonna keskus. Linn asub Ounasvaara ja Korkalovaara mäe vahel, Kemijoki ja Ounasjoki jõe ristumiskohal ja jääb umbes 10 km kaugusele polaarjoonest. Elanike arv on 61 784 (31. märts 2016).
Rovaniemi on linn aastast 1960. 1. jaanuaril 2006 liideti Rovaniemiga Rovaniemi maavald (Rovaniemen maalaiskunta). Seeläbi muutus Rovaniemi pindalalt Soome ja ühtlasi ka kogu Euroopa suurimaks linnaks pindalaga 8017,2 km².
Lapi ülikool asub Rovaniemis. Õppeasutus asutati 1. märtsil 1979 kõrgkoolina, ülikooliks sai see 1991. aastal.
Linna lähedal, polaarjoone kohal asub Pajaküla, kus töötab jõuluvana (kuid elab Korvatunturil Savukoskis). Rovaniemis ilmub maakondliku leviga ajaleht Lapin Kansa.
Ajalugu
Rovaniemi aladel on asustus olnud ilmselt alates kiviajast. Ajavahemikust 750 kuni 530 eKr on leitud märke alepõllundusest.
Rovaniemi elanikkond hakkas suurenema 19. sajandil, kui kasutusele võeti Lapimaa maavarad. Metsatööstus, kaevandamine ja kullapalavik tõid Lapimaale elama tuhandeid inimesi ning Rovaniemist sai Lapimaa ärikeskus.
Teine maailmasõda
Teises maailmasõja käigus (Lapi sõjas) oli Soome sunnitud, pärast Moskva rahulepingu sõlmimist, ründama Lapimaal paiknenud Natsi-Saksamaa üksusi. Taganevad Saksa väed kasutasid põletatud maa taktikat ning kindral Lothar Rendulic käskis esialgu hävitada kõik Rovaniemi avalikud hooned. 13. septembril 1944 kästi hävitada kõik Rovaniemi hooned peale haiglate ja majade, kus olid elanikud sees. Saksa järelvägi kavatseski linna maatasa teha, kuid ootamatult plahvatas Rovaniemi rongijaamas laskemoona vedanud rong, mis süütas linna põlema. Rongi õhkija pole teada ja selles on kahtlustatud nii soomlasi kui ka sakslasi. Sõjategevuses hävis lõpuks 90% linnast.
Linn ehitati uuesti üles arhitekt Alvar Aalto kava ja projektide järgi. Uue Rovaniemi tänavatevõrgustik meenutab linnulennult vaadatuna põhjapõdra sarvi.
Transport
Rovaniemil on igapäevane rongiühendus Oulu, Tampere, Helsingi ja Turuga ja linnas asub ka lennujaam.
Klamüüdia
thumb|[[Chlamydia trachomatis rakusisesed kehad (pruunid) rakukultuuris]] Klamüüdia (Chlamydia) on väikeste obligatoorselt intratsellulaarsete mikroobide perekond, mis ühendab kolme inimpatogeenset liiki: Chlamydia trachomatis, Chlamydia pneumoniae ja Chlamydia psittaci.
Chlamydia trachomatis
Chlamydia trachomatis on nägemiskaotust põhjustava trahhoomi tekitaja, samuti sugulisel teel ülekantavate haiguste tekitaja, mille kaugtagajärjeks võivad olla ektoopiline rasedus ja sigimatus.
Jälg (lineaaralgebra)
Ruutmaatriksi jälg on selle maatriksi peadiagonaali elementide summa:
kus a_{ij} tähistab maatriksi i-ndas reas ja j-ndas veerus asuvat A elementi.
Klamüüdia
Chlamydia psittaci
Chlamydia psitacci on mitteühtlane klamüüdiate grupp, mis tekitab zoonoose ja põhjustab hingamisteede infektsioone inimestel. Tegelikult põhjustavadki kõik kolm klamüüdialiiki hingamisteede infektsioone ja kõiki neid seostatakse ka südamehaigustega.
Jälg (lineaaralgebra)
Maatriksi jälg ei sõltu baasi valikust. Seetõttu saab defineerida lineaarteisenduse jälje kui lineaarteisendusele vastava maatriksi jälje. Iga lineaarteisenduse jaoks pole võimalik jälge defineerida.
Klamüüdia
Klamüüdiate üldiseloomustus
Klamüüdia elementaarkehake on metaboolselt inaktiivne ega pooldu kunagi. Ta sisaldab rohkesti lipiide, rakuseinas ka penitsilliini siduvaid proteiine, kuid viimased ei suuda rakuseina läbida ja samuti ei jõua ka intratsellulaarselt asuvasse parasiiti.
Klamüüdia retikulaarkehake on metaboolselt aktiivne. Rakuseinas on välismembraani proteiinid, mis võimaldavad ainete transporti, tsütoplasmas on prokarüootsed ribosoomid. Retikulaarkehakesed omavad ensüüme, nad sünteesivad endale oma DNA ja RNA, ja omavad ka proteiine ja lipiide. Neil puudub aga võime sünteesida energiarikkaid adenosiintrifosfaate (ATP-d). Seetõttu nimetatakse neid "energiaparasiitideks" ja sellepärast elutsevad nad raku sees. Bakteritega sarnaselt pärsivad mitmed antibakteriaalsed preparaadid nende kasvu.
Pokuti oja
Pokuti oja on oja Raplamaal Märjamaa vallas Leevre, Maidla, Laukna ja Luiste külas.
Jõe lähtest loodesse jääb Tõlva raba ja lõunasse Kahasoo. Oja suubub Loodna–Teenuse teest umbes 300 m läänes paremalt Luiste jõkke (3,3 km suudmest). Ojja suubub vasakult Sooniste kraav. Laukna külas ületavad oja Märjamaa–Koluvere maantee ja Laukna tee ning Maidla külas Ellamaa–Koluvere tee.
Oja on avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Pokuti oja keskkonnaregistri kood on VEE1109600.
Pokuti oja sängi on varem arvatud Luiste jõe ülemjooksuks, Luiste jõe praeguse ülemjooksu asemel.
Eesti esiajalugu
Eesti esiajalugu ehk Eesti muinasaeg on esiajalooline periood Eesti ajaloos teadaoleva inimasustuse tekkimisest Eesti alal (umbes 9000 eKr) kuni 13. sajandini, mil algas ajaloolise aja esimene periood, Eesti keskaeg.
Eesti esiajalugu on jaotatud keskmiseks kiviajaks (9600–3900 a eKr), nooremaks kiviajaks (3900–1800 a eKr), pronksiajaks (1800–500 eKr) ja rauaajaks (500 eKr – 13. sajand) ning need omakorda alaperioodideks.
Teave esiajaloo kohta pärineb peamiselt arheoloogilisest materjalist.
Allikad
Peamiseks allikmaterjaliks Eesti esiajaloo kohta on arheoloogilised muistised. Kirjalikke allikaid (nt Põhjamaade saagade kogu "Heimskringla", Saxo Grammaticuse Gesta Danorum, Bremeni Adami kroonika, Vana-Vene kroonikad – eriti "Jutustus möödunud aegadest", Henriku Liivimaa kroonika, Taani hindamisraamat) on vähe ja need pärinevad esiajaloo lõpuperioodist. Taimejäänuste, eriti õietolmu uurimine annab aimu taimede ajaloost, kajastades ühtlasi ka inimmõju ja maakasutusviise. Paleozooloogia abil saab infot loomade, sh jahi- ja koduloomade kohta. Abiks on ka paleogeograafilised, geoloogilised ja pedoloogilised uuringud, mis võimaldavad määrata pinnamoe ja veerežiimi muutusi, mullastiku arengut jms. Lisateavet on andnud ka keeleteadus, füüsiline antropoloogia, populatsioonigeneetika, vana DNA uurimine, etnograafia, numismaatika, rahvaluule.
Dateerimine
Puhtalt arheoloogilise uurimisviisiga, kasutades ennekõike stratigraafilist meetodit, on võimalik kindlaks teha vaid muististe ja ajaloosündmuste omavahelist suhtelist vanust. Inimetegevuse tulemusel kuhjuvad aja jooksul üksteise peale pinnasekihistused, moodustades kultuurikihi, kus alumistes kihtides asuvad muinasesemed on reeglina vanemad kui pealmiste kihtide leiud.
Suureks abiks arheoloogiale oli loodusteaduslike dateerimismeetodite väljatöötamine. Eesti esiajaloo uurimisel kasutatakse alates 1950. aastate lõpust eelkõige radiosüsinikumeetodit, mis mõõdab taimedesse ja loomadesse kogunenud radioaktiivse süsiniku isotoobi aatomimassiga 14 (14C) lagunemise määra, võimaldades kindlaks teha organismi suremise aja. Hiljem avastati, et radioaktiivse süsniku ladestumise tempo on aja jooksul muutunud, mis tähendab, et kasutusele võetud radiosüsinikuaasta ei vasta täpselt päikeseaastale. Kasutades objekte, mille vanus on määratav ka teistel viisidel (kirjalike allikate, dendrokronoloogia ja aastarõngaliste korallide kaudu), kalibreeriti radiosüsinikuaastad tegelikesse päikeseaastatesse, mis tähendab, et senised dateeringud hinnati ümber vanemaks, eriti kaugemate ajaperioodide osas.
Periodiseerimine
Eesti esiajaloo alaperioodid ja nende dateerimine on aja jooksul muutunud radiosüsinikuaastate kalibreerimise, perioodide ümberdefineerimiste (nt neoliitikumi alguseks loeti varem keraamika kasutuselevõttu, praegu aga üleminekut püügimajanduselt viljelevale majandusele) jm põhjustel. Järgnev tabel toob välja mõned näited erinevatest periodiseeringutest aastatel 1982 (enne radiosüsinikuaasta kalibreerimist), 2001, 2002 ja 2003/2017.
Praegu kasutatav Eesti esiajaloo periodiseerimine on järgmine:
Vanem kiviaeg (kuni 9600 a eKr)
Eesti ala vanema kiviaja ehk paleoliitilise inimasustuse kohta otseseid tõendeid pole leitud. Siiski on võimalik, et esimesed inimlased saabusid juba enne viimast, Weichseli jääaega, või isegi selle mõõdukama kliimaga perioodil 30 000 a eKr, mil tingimused olid sobivad nt mammutite eluks. Sel ajal asustas Homo sapiens suurema osa Euroopa elamiskõlbulikest piirkondadest. Eesti alal on mandrijää aga kõik potentsiaalsed märgid sellest hävitanud.
Pärast Weichseli jäätumise maksimumi (umbes 22 000–20 000 aastat eKr) alanud kliima soojenemine tõi kaasa Euroopa põhjaosa katnud jäämassiivi taandumise, mis Eesti alal algas umbes 13 000 a eKr. Kuna liustik taganes Skandinaavia mäestiku suunas, siis vabanesid jää alt esimesena kagupoolsed piirkonnad, viimasena Loode-Eesti, Hiiumaa ja Lääne-Saaremaa. Kokku võttis see protsess Eesti alal aega umbes 2000 aastat. Mandrijää ja selle sulamisveed kujundasid ümber maastikku nii kulutades kui kuhjates materjali. Sulaveed kogunesid madalamatele aladele, eriti Peipsi ja Võrtsjärve nõkku, ning ujutasid üle kogu Loode- ja Lääne-Eesti, saared ning suure osa Kirde-Eestist. Jääserva ette tekkis Balti jääpaisjärv, mis hõlmas praeguse Läänemere lõunaosa koos Soome lahe ja Laadoga järvega. Kliima oli arktiline ja lähisarktiline, lagedapoolsel maastikul levis tundralaadne taimestik, liikusid põhjapõtrade ja metshobuste karjad, leidus ka mammuteid, karvaseid ninasarvikuid ja ürgpiisoneid. Allerødi kliimaperioodil (12 000–10 700 a eKr) toimus kliima ajutine soojenemine ja kuivenemine (keskmine temperatuur u 6° tänapäevasest madalam), mis tõi kaasa lõuna poolt tulnud parasvöötme taimede (kase- ja männimetsad, vaevakask, rohttaimedest maltsalised, drüüas, võtmehein, palderjan jt) ja loomade (tõenäoliselt hunt, ilves, kobras, pruunkaru, punarebane, põder, saarmas, valgejänes) saabumise, kuid Dryas'e kronotsoonis (10 700–9600 a eKr) jahenes kliima järsult ja valitsevaks sai jälle tundra- ja stepiilmeline maastik koos külmalembeste rohttaimede, sambla, vaevakase, paju ja kadakaga. Väikestes allesjäänud metsades kasvas mänd või kask. Metsloomad taandusid lõunasse ja Eesti alale liikus taas põhjapõtru ja mammuteid.
Kindlad tõendid inimeste kohalolust Baltimaades pärinevad ajast 11 000 a eKr. Läänemere idapiirkonna asustus tekkis ilmselt kahe rände tulemusel: kõigepealt Kesk-Euroopa põhjaosast Hamburgi ajajärgust lähtunud Bromme kultuuri (alates 11 000 eKr) inimesed, mille põhjalt kujunes Ahrensburgi kultuur, ja 1000 aastat hiljem Poola alalt lähtunud Świdry kultuuri asustuslaine. Need kaks arheoloogilist kultuuri eksisteerisid mõnda aega paralleelselt ja teineteist mõjutades. Lõpuks integreeris Świdry kultuur Ahrensburgi kultuuri inimesed endasse. Jääaja lõpu aegseid asulakohti on Baltikumis avastatud üle 100: enamik Lõuna-Leedus, kõige põhjapoolsemad Kesk-Lätis Daugava ääres. Kuna ka Eesti ala oli tollal juba enamjaolt jäävaba ja asustamiskõlbulik, siis peetakse usutavaks, et inimesed jõudsid ka sinna, ehkki seni pole nii varaseid märke inimtegevusest avastatud.
Loodusolud
Keskmine kiviaeg on Eesti esiajaloo pikim järk, kestes peaaegu niisama kaua kui kõik hilisemad ajalooperioodid ühtekokku. Umbes 9600 a eKr oli mandrijää sedavõrra taandunud, et jääpaisjärvel tekkis Kesk-Rootsi kohal väljapääs ookeani (Billingeni katastroof). Selle tagajärjel langes veetase paarkümmend meetrit, ajutiselt võib-olla isegi alla tänapäevase taseme, ja Läänemere nõos kujunes riimveeline Joldiameri. Jää raskuse alt vabanenud maakoore aeglane kerge katkestas aga umbes 9000 a eKr Kesk-Rootsi ühenduse ning Läänemerest sai uuesti mageveekogu (Antsülusjärv). Kuna Skandinaavia sulavate liustike vett voolas jätkuvalt juurde, siis hakkas veetase taas tõusma, ujutades üle rannaalad. 8300–8200 a eKr saavutas Antsülusjärv nii kõrge taseme, et hakkas Taani väinade kohal ookeani voolama, mis tõi kaasa veetaseme languse. Umbes 7000. a eKr algas järgmine Läänemere arengufaas – Litoriinameri. Siis tungis Taani väinade kaudu omakorda peale ookeanivesi ja muutis Läänemere nõos vee soolaseks. Algul veetase tõusis ja ujutas üle laiad alad, kuid seejärel hakkas vesi aegamisi taanduma ning see protsess kestab tänapäevani.
Joldiamere tekkimise järel toimus kiire soojenemine. Eesti alal kujunes niiske ja tänapäevaga võrreldes mõnevõrra jahedam preboreaalne kliima (9600–8200 a eKr). Levisid hõredad kasemetsad, liivastes piirkondades, eriti äsja vee alt vabanenud saartel ja mandri lääneosas ka männikud. Hiljem lisandus seni mitteesindatud liike nagu sarapuu, lepp ja teised lehtpuud, põõsarindesse astelpaju, puhma- ja rohurindesse kõrrelisi, lõikheinalisi, sõnajalgu, randadesse-kallastele puju. Avamaastike loomad nagu põhjapõder ja mammut lahkusid või surid välja. Metshobune ilmselt säilis. Sisse rändasid põder, pruunkaru, kobras, ilves, hunt, punarebane, valgejänes ja teised metsavööndi loomad. Põhja-Jäämerest saabusid Joldiamerre viigerhülged. Hakkasid kujunema sood.
Järgnev boreaalne kliimaperiood (8200–7200 a eKr) oli kuivem ja keskmine temperatuur võis olla juba kõrgemgi kui nüüdisajal. Perioodi lõpuosa muutus niiskemaks, mis soodustas metsade mitmekesistumist. Puuliikidest domineeris mänd, vähem oli kaske. Esindatud olid ka lepp, jalakas, pärn, tamm, saar, vaher, künnapuu ja sarapuu. Tekkisid lammimetsad, veekogude kallastel lepikud. Ka loomastik muutus liigirikkamaks ja arvukamaks, varasemast sagedamini leidus metssiga, lisandusid tarvas, metskits ja hirv. Üle merepinna ulatusid Saaremaa ja Hiiumaa kõige kõrgemad osad, praeguse Tõstamaa poolsaare kõrgemad osad moodustasid saarestiku. Sisemaal oli rohkelt järvi. Võrtsjärv oli tänasest märksa suurem. Boreaalse aja lõpus tekkis Võrtsjärve nõo loodeosa suhteliselt kiirema maakerke tõttu väljavool Emajõe kaudu Peipsisse ja Võrtsjärv taandus veetaseme languse tõttu umbes praegustesse piiridesse. Peipsi lõunaosa oli tänasest kitsam ja Pihkva järve olemasolu küsitav, kuna järve lõunasse valgumine toimus alles hiljem Kirde-Eesti suhteliselt kiirema maakerke tagajärjel. Nõgudes toimus ulatuslik soostumine.
Keskmise kiviaja ehk mesoliitikumi teisel poolel oli soe mereline ja niiske atlantiline kliimaperiood (7200–3800 a eKr). Keskmine temperatuur oli paar kraadi tänasest kõrgem. Talved olid pehmed ja taimede vegetatsiooniperiood pikenes. Kõik see soodustas laialehiste puude levikut. Veekogude juures kasvasid sanglepikud või kaasikud, kuivematel aladel esines tamme, jalakat, künnapuud, pärna, pööki. On hinnatud, et lehtpuid oli sel ajal kolm korda rohkem kui okaspuid. Eriti Ranniku-Eestis leidus endiselt rohkelt männikuid, tõusis kuuskede osakaal. Lopsakates metsades elanud loomastik oli rikkalik, varasematele liikidele lisandusid metskass ja sookilpkonn ning arvatavasti ka orav ja mitmed hiireliigid. Niiske ilmastik ja kõrge põhjavesi tõukas tagant soostumist ja ilmselt hakkasid kujunema rabad. Looduslikku avamaastikku leidus väga vähe, kuid perioodi lõpus hakkas metsadesse tekkima lagedaid alasid koos mailaseliste, nelgiliste, oblikate ja robirohuga, võimalik, et inimese kaasabil.
Asustus ja elatusviis
Arvatavasti Śvidry kultuuri baasilt kujunes välja keskmise kiviaja kultuur, mida on tuntud Kunda kultuurina ja mis hõlmas kõiki Baltimaid, Põhja-Valgevenet, Kirde-Poolat, Loode-Venemaad, Karjalat ja Soomet. Ühe seletuse kohaselt kujunes see välja Lõuna-Leedus ja Kirde-Poolas, jõudes sealt Läti ja Eesti alale koos uusasukate saabumisega. Teise versiooni järgi tekkis Kunda kultuur laiemal alal, mis hõlmas ka Eestit. Uuemas arheoloogilises käsitluses piirkonna kogu mesoliitilist ajajärku enam Kunda kultuuriks ei nimetata, vaid Eestis räägitakse selle raames Pulli (9600–8500 eKr), Kunda (8500–7000 eKr), Sindi-Lodja (7000–5200 eKr) ja Narva etapist (5200–3900 eKr). Eesti alale jõudnud inimesed säilitasid mõnesaja aasta jooksul tihedad sidemed rände lähtealade inimestega, mida näitab kivi- ja luutöötlemise tehnikate ning esemete sarnasus. Peagi aga Ida- ja Põhja-Euroopa laiaulatuslik sotsiaalvõrgustik lagunes ning kujunesid eriilmelised kultuuripiirkonnad. Kasvanud rahvaarvu tõttu said kogukondade säilimiseks vajalikud abieluvõrgustikud kujuneda ka märksa väiksematel territooriumitel. Tööriistu hakati valmistama peaaegu ainult kohalikust materjalist.
Eesti alalt on leitud üle 200 keskmise kiviaja asulakoha ja 4 matmispaika. Mesoliitikumi esimesel poolel eelistasid inimesed elupaigana jõgede ja järvede kaldaid, mis olid soodsad paigad jahipidamiseks ja kalastamiseks. Veekogudel sai ühtasi kiiremini liigelda kui metsasel maismaal. Mesoliitikumi teisel poolel jõudis asustus ka mererannikule ja -saartele. Eesti ala rahvaarv kasvas kogu keskmise kiviaja vältel, jõudes perioodi lõpuks hinnanguliselt 2500–5500 inimeseni. Vanim teadaolev jälg inimtegevusest Eestis on Pulli asulakoht, mis on radiosüsiniku meetodil dateeritud aega u 9000–8550 eKr. Kunda Lammasmäel, (selle järgi sai nime Kunda kultuur) toonasel järvesaarel, peatusid inimesed alates 9. aastatuhande keskpaigast eKr korduvalt. Palju asustusjälgi on teada ka Võrtsjärve vesikonnast (nt Siimusaarel, Kivisaarel, Moksis, Umbusis), Pärnu (Sindi-Lodja, Jälevere ja Lepakose asulakohad), Emajõe, Narva (Riigiküla asulakohad) ja Jägala jõgikonnast. Mesoliitikumist pärit juhuleide on välja tulnud aga pea üle kogu Eesti.
Umbes 7100 eKr hakkas asustus levima ka mererannikul, kus tegeleti hülgeküttimisega. Tõenäoliselt just hülgeküttide retkete käigus avastati ja võeti kasutusele ka rannikust mitukümmend kilomeetrit eemal asunud saared. Umbes 5800 eKr jõudsid esimesed hülgekütid Saaremaale, kuhu ilmselt tekkis mesoliitikumis ka püsiasustus, 5700 eKr Hiiumaale ja 5300 eKr Ruhnu saarele, kus peatuti hooajalistel küttimisretkedel.
Inimesed elasid arvatavasti kuni paarikümneliikmelistes rühmades, sest suured kogukonnad polnud toonastes tingimustes vajalikud ega võimalikudki. Kogukonna püügi- ja korilusterritoorium pidi olema piisavalt suur, et rahuldada aastaringse toiduvajaduse, samas hävitamata kogu selle ala loomastikku. Algselt muudeti ilmselt igal jahi-, kalapüügi- ja korjehooajal oma elukohta vastavalt teatava saaklooma parimale püügiajale või taime parimale korjeperioodile. Igale rühmale kujunes välja oma piirkond, mille sees liiguti. Aja jooksul selliste territooriumite suurus vähenes ja püügimajandus mitmekesistus. Jäädi paiksemaks ja kohati võidi kasutada ka aastaringseid külasid. Elu- ja peatuskohad olid tõenäoliselt lagedamatel aladel: mererannas rohurinde piiril, siseveekogude ääres metsastumata kaldaterrassil. Eluasemete kuju, suurus ja ehitusviis varieerusid vastavalt vajadusele, kasutusajale ja traditsioonidele. Mesoliitikumi lõpust pärinevad vanimad avastatud hoonejäänused, mille põhjal on nende põrandapindalaks hinnatud kuni 50 m².
Elatist hangiti küttimise, kalastamise ja korilusega. Jahiti peaaegu kõiki sel ajal elanud metsloomi ja suuremaid linde. Mesoliitikumi esimesel poolel olid peamised jahiloomad põder ja kobras, hiljem ka metssiga ja tarvas. Suurem osa saagist püüti ilmselt püüniste ja lõksude abil, kasutati ka varitsus- ja ajujahti. Kalastamine toimus kalatõkete, võrkude, mõrdade, õngede ja ahingutega. Mesoliitikumi teisel poolel sai rannikupiirkonnas tähtsaks jahiobjektiks hüljes. Kuigi ainsaks märgiks korilusest on asulakohtadest leitud sarapuupähkli koored, söödi ilmselt teisigi taimi. Ainus koduloom oli koer.
Töö- ja tarberiistad
pisi|[[Kunda kultuurile iseloomulikud tööriistad]] pisi|[[Narva keraamika näide]] Töö- ja tarberiistu valmistati kivist, luust, sarvest, puust ja teistest looduslikest materjalidest. Töö- ja tarberiistu tehti reeglina vaid endale või oma perele kasutamiseks. Väikesi tugevat ja teravat serva vajavaid lõike- ja kaaperiistu (nt kõõvitsaid, uuritsaid ja nuge) tehti enamasti tulekivist. Kuna Võrtsjärvest põhja pool leidub looduslikku tulekivi, siis olid sellest materjalist esemed eriti omased just tollele piirkonnale. Kasutati ka kvartsi, mis nt Kundas oligi ülekaalus. Tugevust ja sitkust vajavate raieriistade (kirved ja talvad) valmistamiseks kasutati ennekõike kohalikke rändkive. Luust ja sarvest tehti noole-, oda-, ahingu- ja harpuuniotsi, pistodasid, naaskleid, kirveid, õngekonkse, õmblusnõelu, ehteid jm. Puit oli ehitusmaterjal, sellest valmistati liiklusvahendeid (suusad, reed, paadid), ka tööriistu. Niinest tehti nööri, nahast rõivaid. Hiljemalt 5000 a eKr õpiti ilmselt idapoolsetelt naabritelt valmistama põletatud savinõusid ehk keraamikat, mida sai kasutada nii keetmiseks kui toiduainete hoidmiseks. Leiukohtade järgi on seda nimetatud narva tüüpi keraamikaks. Umbes aastast 7000 eKr on pärit Narva lähedalt Siivertsist leitud kalastajate võrgukäba ja -kivi ning niinenöör, mis näitavad kalapüügitehnika arengut.
Inimeste välimus ja eluiga
On arvatud, et Eesti ala esmaasukad olid suhteliselt pikad – Euroopa idaosa varasest mesoliitikumist pärit luustike põhjal olid mehed sel ajal keskmiselt 174 cm ja naised 160 cm pikkused. Hiljem paistab kasv olevat vähenenud – 6.–5. aastatuhandest eKr pärit Eesti vanimate inimsäilmete järgi otsustades oli meeste keskmine pikkus sel ajal 164 cm ja naistel 157 cm. Mesoliitilised inimesed olid pika- või keskpealised, laia ja kõrge näoosa ning etteulatuva ninaga.
Inimeste eluiga ulatus harva üle 30–40 aasta. Seda tingisid nii haigused kui jahil ja omavahelistes konfliktides saadud vigastused. Taoliste küttide-kalurite-korilaste ühiskondade analüüsimise põhjal on oletatud, et konfliktide tõttu võis surra isegi kuni veerand rahvastikust. Kuigi naised sünnitasid sagedamini kui tänapäeval, oli laste suremus väga suur.
Religioon ja kunst
Eesti ala esmaasukate religioonist pole midagi teada, kuna usundiga seotud leide sellest ajast pole. Küll on mõningat infot mesoliitikumi lõpuperioodist. Matmisel surnule mõnikord loomahammastest ripatsi kaasa panek osutab mingile religioossele tõekspidamisele ja rituaalile. Võimalik, et surma ei käsitletud kui elu lõppemist, vaid selle vormi muutust. Mesoliitikumi lõpuajast pärinevad sarvest tehtud looma- ja inimkujud olid ilmselt samuti religiooniga seotud. Vee lähedal asunud matmiskohad ja veekogude põhjast leitud figuurid võivad osutada, et sel ajal olid pühakohad seotud veekogudega. Pärnu jõest on leitud inimese ja veelinnu pea kujuke, Tõrvalast Narva jõe ääres (kunagisest merepõhjast) põdrasarvest rästiku skulptuur. Arvatavasti oli sellisel mesoliitilisel kunstil vähemalt osaliselt usundiline või rituaalne taust. Võimalik, et koos rästikukujuga Tõrvalast avastatud mittekalastusvahendeid (nooleotsad, pistodad) on vette heidetud ohvriannina, tagamaks õnne kalastamisel ja veelindude jahil. On oletatud, et sarnaselt paljude teiste arhailiste religioonidega uskusid Eesti ala elanikud looduse hingestatusesse.
Keel
Mõned autorid (eesotsas Kalevi Wiikiga) on arvanud, et Eesti ja suurema osa põhjapoolse Euroopa esmaasukad rääkisid soome-ugri keeli. Keeleteadlaste seas taoline vaade kanda ei kinnitanud ja ideed peetakse ümberlükatuks. Küll leidis see seisukoht mõningast poolehoidu arheoloogide hulgas, kes on täheldanud piirkonna asustuse järjepidevust alates jääaja lõpust kuni ajaloolise aja soome-ugri rahvasteni. Teisalt on asustuse järjepidevuse tõlgendamist keelelise järjepidevusena ekslikuks arusaamaks peetud.
Geneetika
Eesti ala algasukate geenide kohta midagi teada pole, kuna ei Eestist ega ka lähiümbruskonnast pole nii vanu inimsäilmeid leitud. Vanimad luud, mille DNA-d on uuritud, pärinevad 5. aastatuhandel eKr elanud Narva kultuuri inimestelt. Nende mitokondriaalse DNA ehk emaliinis päranduva DNA-järjestuse variant kuulub haplogruppi U ja on mesoliitilise Euroopa elanikkonnale tüüpiline. Muud pärilikkusaine koostisosad näitavad sarnasust Baltikumis samal ajal ja veidi varem elanud inimestega, kes omakorda laiemas plaanis on lähedased Lääne-Euroopa kütt-kalur-korilastega, ehkki leidub ka toona ida pool elanud inimestele iseloomulikke tunnuseid.
Loodusolud
Noorema kiviaja ehk neoliitikumi alguses muutus kliima kontinentaalsemaks ja algas subboreaalne periood (3800–700 a eKr). Keskmine temperatuur püsis esialgu suhteliselt kõrge, kuid hakkas hiljem tasapisi langema. Kliima kuivenemine mõjutas aga metsi: viljakatel muldadel hakkas laialehiseid puid aina rohkem asendama kuusk, arvukamalt säilis vaid tamme, saart ja vahtrat. Vähem viljakatel ja soistel muldadel kasvasid männikud, Lääne- ja Põhja-Eesti õhukestel muldadel olevates hõredates metsades männid ja tammed. Loomadest lisandus Eesti alale ahm. Paljud sood olid arenenud rabadeks. Jõeorgude lammid ja rabad olid osaliselt lodumetsa all. Peipsi põhjaosas toimunud maakerge põhjustas järve valgumise ja suurenemise lõuna suunas ning sinna suubunud jõgede veetaseme tõusu. Neoliitikumi lõpupoolel oli kliima juba märgatavalt jahenenud ja samas veidi niiskemaks muutunud. Kuuse osakaalu suurenemine jätkus, jõudes haripunktis u 40%-ni kõigist metsapuudest. Talved olid arvatavasti külmad ja paksu lumega. See koos lehtmetsade vähenemisega halvendas tarva, metshobuse ja metssea elutingimusi ning nende arvukus vähenes. Kliimamuutus raskendas ka põlluharimist ja loomakasvatust. Suhteliselt pehmem kliima jäi püsima saartel ja rannikul. Umbes 2500 a eKr algas Läänemere nõos Limneamere faas. Taani väinad olid muutunud madalamaks, ookeanist sissevoolav veehulk ja mere soolasus vähenes. Maakerke tõttu jätkus veetaseme langus.
Kammkeraamika kultuurid (3900–1800 a eKr)
pisi|[[Kammkeraamika killud, u 4000–2000 eKr (Eesti Ajaloomuuseum)]] Neoliitikumi alguses toimus Eesti alal ainelises kultuuris, rahvastikus ja ilmselt ka ühiskonnakorralduses suur muutus. Läänemere ja Valge mere vahelisel alal (Eestis, Lätis, Novgorodi ja Peterburi piirkonnas, suuremas osas Karjalast, Soomes kuni Rovaniemini ja kohati Põhja-Rootsis), kus varem leidus mitmeid erinevaid arheoloogilisi kultuure ja nende allrühmi, kujunes nüüd välja ulatuslik paljude ühisjoontega kultuuripiirkond. Seda uut arheoloogilist kultuuri nimetatakse tüüpilise kammkeraamika kultuuriks, kuna selle rahvastik kasutas kammkeraamikat – savinõusid, millel oli kammilaadse templiga tehtud ornament. Kammkeraamika kultuuriala inimeste laialdast omavahelist suhtlust näitavad oma looduslikust leiupiirkonnast või valmistamisalalt sadade või isegi tuhandete kilomeetrite kauguse levinud esemed (nt Venemaa Euroopa-osa keskaladelt ja Valgevenest pärit tulekivid, Läti ja Leedu ranniku merevaik, Karjala vask ja kvaliteetsed lihvitud kivikirved). Varsti (alates 3700–3600 eKr) kultuuriline ühtsus aga vähenes ja hakkasid eristuma ennekõike keraamikavalmistamises kajastuvad piirkondlikud erijooned, Eestis eriti saarte ja mandri vahel. Seda perioodi nimetatakse hilise kammkeraamika kultuuriks.
On arvatud, et tüüpilise kammkeraamika kultuuri väljakujunemise keskus võis olla Karjalas, mis omakorda sai mõjutusi Volga jõe ülemjooksu piirkonnast. Ühetaolise kultuuri enneolematult laia leviku taga polnud vaid kultuurilaenud – kammkeraamika kultuuri matmispaikadest saadud DNA kinnitab ida poolt tulnud uusasukate saabumist.
Nelja Eesti kammkeraamika kultuuri inimese säilmete DNA analüüs näitas, et kõik 3 naist kuulusid emaliini haplogruppi U – see tulemus sobib teiste Euroopa varast neoliitikumi hõlmanud uuringutega. Üks testitud mees kuulus isaliini haplogruppi R1a5. Sarnaseid isaliine on leitud ka idapoolsete küttide-korilaste seas. Kui Läänemere idakalda mesoliitiliste asukate genoomiülesed analüüsid näitasid suurimat lähedust lääne küttide-korilastega, siis Eesti neoliitilise kammkeraamika kultuuri indiviidid olid kõige sarnasemad Läti samasse kultuuri kuulunud inimeste ja idapoolsete küttide-korilastega, mis osutab, et kammkeraamika saabumine tõi Eestisse ida poolt geneetilist materjali juurde.
Põllumajanduse algus
Eestisse jõuab maaviljelus 4000–3000 eKr. Vanim kaera õietolm on leitud Põhja-Eestist, pärinedes aastast u 4000 eKr. Veidi hilisemast ajast on esimesed märgid odrast Hiiumaalt Kõpu poolsaarelt ja nisust Põhja- ja Lääne-Eestist u 3500 eKr. Umbes samal ajal algab maaviljelus ka Lõuna-Skandinaavias. Tolleaegne põllupidamine jäi aga siiski erandlikuks tegevuseks, ilma, et oleks nimetamisväärselt mõjutanud asustust ja ainelist kultuuri. Pikaajalisi asulaid ei tunta, arvatavasti liiguti palju ringi. Rohkem tõendeid põlluharimise kohta on nöörkeraamika kultuuri ajajärgust – umbes 3. aastatuhat enne Kristust. Matmispaikadest ja asulakohtadest on koduloomade luid ja söestunud odra teri.
Nöörkeraamika kultuur (2800–2000 a eKr)
Geeniuuringud on kinnitanud, et nöörkeraamika kultuur levis koos rahvarändega. Eesti alale kammkeraamika kultuuri rahvastiku kõrvale elama asunud nöörkeraamika inimesed saabusid arvatavasti Kesk-Euroopa kaudu. Mõnede Eesti nöörkeraamika kultuuri indiviidide säilmete DNA analüüs näitas, nad kuulusid emaliinidesse U, T, J ja H ning isaliini R1a-Z645. See isaliin on ka Kesk-Euroopa nöörkeraamika kultuurides kõige levinum. Naiste emaliinid vastavad teistele Euroopa nöörkeraamika kultuuri põlluharijaid hõlmanud uuringute tulemustele.
Nöörkeraamika kultuuri inimeste genoomiülesest analüüsist ilmnes, et nad eristusid selgelt kammkeraamika inimestest, aga olid sarnased hilises neoliitikumis ja pronksiajal mujal Euroopas elanud rahvastikuga. Nöörkeraamika kultuuri inimeste autosoomse ja X-kromosoomi päritolu analüüs näitas, et lisaks Jamnaja kultuuri päritolule kandsid nöörkeraamika Eesti alale toonud inimesed vähesel määral ka Anatooliast pärit Euroopa esimeste põlluharijate geneetilist materjali, eriti just emaliinis.
Kuigi kamm- ja nöörkeraamikat valmistanud kogukonnad mõjutasid teatud määral teineteise kultuuri ja segunesid, jäid mõlemad siiski oma eristuva kultuuri ja majandusviisiga püsima ning eksisteerisid kõrvuti järgmised 800 aastat. Vahemikus 2000–1700 a eKr aga mõlemad arheoloogilised kultuurid täpsemalt teadmata asjaoludel kadusid.
Elatusviis
Noorema kiviaja esimese poole kammkeraamika rahvastiku jaoks oli põhiliseks toidu hankimise viisiks endiselt küttimine, kalastus ja korilus, mis saavutas sel ajal oma kõrgeima arengutaseme. Jahiloomastik mitmekesistus. Sisemaal kütiti peamiselt põtra, tarvast, kobrast ja metssiga, lisaks veel metshobust, hirve, metskitse, jänest, karu, rebast, hunti, nugist ja teisi loomi. Mereäärsed inimesed küttisid hülgeid, neoliitikumi teisel poolel ka pringleid. Kaladest püüti sisemaal ennekõike haugi, ahvenat, latikat ja säga, rannikul ja saartel lisaks ka turska, koha, lesta ja teisi merekalu. Kalastamisel kasutati peamiselt võrku, tihti ka õnge. Tõenäoliselt oli tähtsal kohal korilus (marjade, seente, pähklite, linnumunade korjamine), ehkki arheoloogilisi jälgi on selle kohta raske leida. Riigiküla asulakohast avastatud suur hulk jõe- ja rannakarpe osutab ilmselt nende molluskite söömisele. Ka kammkeraamika kultuuri matmispaikadest saadud inimluude stabiilsete isotoopide analüüs kinnitab, et tegu oli küttide-korilastega.
Nöörkeraamikat kasutav rahvastik tõi Eesti alale märksa laialdasema põllumajandustegevuse, millest annavad tunnistust odra, nisu, kaera ja rukki (kaks viimast võisid küll olla ka umbrohuna teiste teraviljade seas) õietolmuterade esinemine soo- ja järvesetetes, söestunud odratera ja viljatera jälg nöörkeraamika potikillul, lamba või kitse, sea ja veise luud ja neist tehtud esemed matmispaikades ning inimluude stabiilsete isotoopide analüüsi tulemused. Maad hariti ilmselt aletades ja kõplaga. Sel ajal suurenenud puusöeosakeste arv õhus pärinebki tõenäoliselt põllu- ja karjamaade juurdesaamiseks metsa ja võsa põletamisest. Vilja kasvatati väikestel lapikestel, mis mõneaastase tarvitamise järel väljakurnatuna maha jäeti, et nende asemele uusi üles harida. Vabaks jäänud kändudevaheline pind kobestati kõpla või küünega (ridvaga, mille ühte otsa oli jäetud oks). Arvatakse, et küünest on tuletatud sõna kündma. Säärase algelise alepõllunduse tõttu ei olnud saagid suured, kuid andsid siiski lisa korjatavale taimtoidule. Nöörkeraamika inimesed käisid põlluharimise ja karjakasvatuse kõrvalt ka jahil ja püüdsid kala ning Läti ja Leedu paralleele arvestades võis püügimajandus anda isegi enamuse toidust.
Asustus
Asulatest leitud senisest intensiivsema ja mitmekülgsema elutegevuse märgid ning erineva parima püügiajaga loomade luude koosesinemine osutavad aastaringselt kasutusel olevate külade kujunemisele. Külades oli tavaliselt 2–4 elamut ja arvatavasti paarkümmend kuni poolsada inimest. Elamutena kasutati nii maapealse kui maapinda süvendatud põrandaga nelinurkseid maju, mille seinad punuti puitkonstruktsioonide vahele või olid osaliselt rõhtpalkidest. Lätis ja Leedus väljakaevatud elamujäänuste järgi võib oletada, et majadel olid sageli viilkatused. Elamud ehitati reeglina üksteise kõrvale kaldaga paralleelselt ja ukseavaga veekogu poole. Põhiline elutegevus käis hoonete ja veepiiri vahel. Jahiretkede ajal ja tarbeks rajati ilmselt kergemaid varjualuseid.
Nöörkeraamika kultuuri asulakohti on Eestist teada samuti umbes 50 (nt Ardus) ja nende paiknemine erineb kammkeraamika kultuuri omadest, lähtudes ilmselt viljeleva majandusviisi vajadustest. Nöörkeraamika kultuuri hõimud tõid kaasa koduloomade pidamise ja maaviljeluse alged. Nende elamiskohad ei paikne enam veekogude ääres, vaid tavaliselt Pandivere, Sakala kõrgendikul, ja üldse kõrgemates kohtades, mille läheduses leidus looduslikke rohumaid. Nöörkeraamika kultuuri hõimudest on järele jäänud õhuke kultuurkiht ja väikesed kalmistud. Sellest järeldatakse, et elati väikeste kogukondadena, kes uute karjamaade ja võibolla ka viljakasvatuseks sobivate maalappide otsingul aegajalt asukohta muutsid. Leidude põhjal otsustades võib väita, et kasvatati peamiselt lambaid, kitsi ja sigu, vähem veiseid. Asulakohad pole otse mererannas ja kohati mitte isegi suurte jõgede-järvede kallastel. Hiiumaal, Saaremaal ja Riigikülas on elupaik valitud rannast 1–1,5 km kaugusele, kus ilmselt leidus looduslikke rohumaid karjakasvatuseks ja sobiv pinnas põlluharimiseks. Esmakordselt asustati Põhja-Eesti paepealsed ja sisemaa kõrgustike servaalad. Põhja-Eestis elati kergesti haritava huumusrikka õhukese loomullaga lavamaal. Ida- ja Edela-Eestis oli asustus seotud jõekallastega ilmselt sealsete lamminiitude tõttu, mis olid muidu metsases ja soises maastikus ühed vähesed kohad, kus sai põldu harida ja karja kasvatada. Nöörkeraamika kultuuri ühiskonnas oli domineerivaks asustusvormiks ilmselt üksiktalu – see seletab nende asulakohtade suhteliselt väikest territooriumi ning õhukest ja leiuvaest kultuurikihti. Sarnaselt kammkeraamika kultuuriga olid nendegi majad nelinurksed ning maapealse või maa sisse süvendatud põrandaga.
Eesti ala kiviaja lõpu rahvaarvuks on hinnatud kuni 10 000 inimest.