cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Routti maakond
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 116,60 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 119,40 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 53 612 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 61 927 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 36 997 dollarit, naistel 26 576 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 28 792 dollarit.
6,10% elanikkonnast ja 2,80% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 5,20% alla 18-aastasi ja 7,70% üle 65-aastasi.
Jawori maakond
Jawori maakond (poola powiat jaworski) on maakond Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonna keskosas. Maakonna halduskeskus on Jawori linn.
Maakond jaguneb kuueks vallaks (gmina).
Zaal Udumašvili
Zaal (Zaliko) Udumašvili (gruusia keeles ზაალ უდუმაშვილი; sündinud 27. veebruaril 1971) on Gruusia poliitik.
Hobusepeaviiul
Hobusepeaviiul (mongoli keeles морин хуур, morin huur) on traditsiooniline Mongoolia poogenkeelpill.
Pilli peetakse üheks Mongoolia riigi sümboliks ning see kuulub alates 2008. aastast UNESCO inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimistusse.
Loo kammerkoor
Loo kammerkoor on Harju maakonnas Jõelähtme vallas Lool tegutsev kammerkoor. Koori dirigent on Age Mets.
Koor asutati 1997. Koori esimene dirigent oli Mareks Lobe.
Koor on esinenud muu hulgas Pärnu rahvusvahelisel koorifestivalil.
Tori segakoor
Tori segakoor on Pärnu maakonnas Tori vallas Toris tegutsev segakoor. Koori dirigent on aastast 1993 Helene Kuik. Tori vallas tegutseb ka teine segakoor: Edu.
Koor asutati 1867.
Koor on osalenud kõikidel üldlaulupidudel.
Ogerna soo
Ogerna soo on soo Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Soo pindala on 702 ha.
Soo turbakihi paksus on kuni 2 m.
Václav Čtvrtek
Václav Čtvrtek (kodanikunimega Václav Cafourek, 4. aprill 1911 Praha – 6. november 1976 Praha) oli tšehhi kirjanik.
Ta töötas Tšehhi ringhäälingus ning alates 1960 vabakutselise kirjanikuna. Ta sai tuntuks laste- ja noortekirjanikuna, laulutekstide, nukunäidendite ja telesaatega "Večerníček".
Eriti tuntuks sai ta juttudega röövel Rumcajsist (eesti keeles "Rumcajs", 1976, 2012).
Monika Fagerholm
pisi Monika Kristina Fagerholm (sündinud 26. veebruaril 1961 Helsingis) on soomerootsi kirjanik.
Ta debüteeris aastal 1987 novellikoguga "Sham".
2019. aastal ilmus tema romaan "Vem dödade bambi?" ("Kes tappis Bambi?), mis käsitleb grupivägistamist ja selle tagajärgi . Selle eest pälvis ta järgmisel aastal Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna.
Tatjana Samoilova
Koolipõlves tegeles ta balletiga ning lõpetas Stanislavski ja Nemirovitš-Dantšenko nimelise Moskva Akadeemilise Muusikateatri balletistuudio. Aastail 1953–1956 õppis ta Boriss Štšukini nimelises Teatriinstituudis. Seal tutvus Tatjana Samoilova Vassili Lanovoiga, kellest sai tema abikaasa. See abielu kestis mõned aastad, kuid hiljem mängisid nad koos filmis "Anna Karenina". Lanovoi mängis krahv Vronskit. Hiljem abiellus Samoilova veel kaks korda ning elas abiellumata koos kirjaniku ja lavastaja Solomon Šulmaniga. Viimasest abielust Eduard Maškovitšiga sündis poeg Dmitri.
Filmidebüüdi tegi Samoilova 1955. aastal, mängides Jack Londoni jutustuse ainetel tehtud Vladimir Kaplunovski filmis "Mehhiklane". pisi|Tatjana Samoilova käejäljed Cannes'i festivalipalee läheduses Rahvusvahelise tuntuse sai ta Veronika rolliga Mihhail Kalatozovi filmis "Kured lendavad". Film võitis 1958. aastal Cannes'i filmifestivali peaauhinna Kuldse Palmioksa ning Samoilova sai eriauhinna ja suure tunnustuse osaliseks. Samoilova kandideeris oma rolliga ka Suurbritannia auhinnale BAFTA parima naisnäitleja kategoorias, aga ei võitnud.
1959. aastal mängis Samoilova järgmises Kalatozovi draamafilmis "Saatmata jäänud kiri". Ka see film oli nomineeritud Kuldsele Palmioksale, kuid seekord võitu ei tulnud. Film meeldis siiski paljudele ning 1995. aastal rahastas Francis Ford Coppola filmi restaureerimist ja tõi selle USA vaatajateni. Sellele järgnesid osatäitmised kolmes filmis, mis valmisid koostöös Prantsusmaa, Ungari ja Itaaliaga.
1967. aastal mängis ta nimiosa Aleksandr Zarhi lavastatud filmis "Anna Karenina". Aastaid hiljem tegi rolli Grigori Kromanovi filmis "Briljandid proletariaadi diktatuurile" (1975).
Aastail 1967–1992 töötas peamiselt teatrites: Majakovski nimelises teatris (1958–1959), Vahtangovi nimelises teatris (1959–1960) ja Moskva filminäitlejate teatristuudios (Государственный театр киноактёра; 1962–1992).
Jan Szembek
Ta lõpetas Viini Ülikooli.
Tatjana Samoilova
1990. aastal oli Samoilova aukülaline Cannes'i filmifestivalil, kus talle anti eripreemia silmapaistva panuse eest kinokunsti.
Jan Szembek
Ta oli Poola saadik Ungaris aastatel 1921–1924, Belgias 1924–1927 ja 1927–1932 Rumeenias. Aastatel 1933–1939 oli ta Poola välisministri Józef Becki abi.
Tatjana Samoilova
Tatjana Samoilova suri oma 80. sünnipäeval südamehaiguse tagajärjel Moskva haiglas. Ta maeti 7. mail 2014 Novodevitšje kalmistule, ärasaatmine toimus Moskva kinomajas.
Jan Szembek
1938. aastal autasustati teda Valgetähe I klassi teenetemärgiga.
Moffati maakond
pisi|Kauguses asuv Yampa jõgi Moffati maakond (Moffat County) on maakond USA-s Colorado osariigi loodepoolsem maakond. Geograafilised koordinaadid on 40°37' N, 108°12' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Craig.
Maakonna pindala on 12 304 km². Veepindala on 19 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 13 795. Aastal 2000 oli elanikke 13 184.
Ajalugu
Moffati maakond moodustati 27. veebruaril 1911 Routti maakonna osast. Maakond on nime saanud Colorado töösturi David H. Moffati järgi, kelle raudteefirma Denver, Northwestern & Pacific ehitas raudteed Denveri ja Salt Lake City vahel. 1913. aastal jõuti lõpuks välja Craigi ja see oli vähem kui pool kavandatud marsruudist.
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Moffati maakonnas oli 13 184 inimest, 4983 leibkonda ja 3577 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 1 in/km².
Elamuühikuid (housing units) oli 5635 (keskmine tihedus 0/km²).
Rassiline koosseis oli järgmine:
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 9,46%.
4983 leibkonna seas oli
Leibkonnas oli keskmiselt 2,58 inimest ja perekonnas keskmiselt 3,05 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii:
Mediaanvanus oli 35 aastat.
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 107,70 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 106,20 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 41 528 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 45 511 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 37 288 dollarit, naistel 22 080 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 18 540 dollarit.
8,30% elanikkonnast ja 6,90% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 8,30% alla 18-aastasi ja 9,30% üle 65-aastasi.
Nullsoft Scriptable Install System
Nullsoft Scriptable Install System (NSIS) on avatud lähtekoodiga Microsoft Windows platvormile tehtud süsteem paigalduspakkide valmistamiseks. Selle töötas välja Nullsoft, mis oli omakorda rajatud Winampi poolt. NSIS on loodud alternatiiviks kommertstoodete jaoks mõeldud InstallShieldile.
Ajalugu
NSIS oli loodud Winampi levitamiseks. See põhineb varasemal tootel Nullsoft – PiMP (plugin Mini Packager), mis on tuntud ka kui SuperPiMP. Pärast 2.0a0 versiooni koliti projekt SourceForge.net keskkonda, kus arendamisega liitusid ka välised arendajad. NSIS 2.0 anti välja 2 aastat hiljem. Esimese versiooni NSIS oli väga klassikalise Windows Installeri sarnane, aga see oli tänu skriptidele juhitavam ning see toetaks ka teisi arhiivimisvorminguid. Teise versiooni NSIS toetas uut graafilist kasutajaliidest,LZMA- tihendust, mitmekeelsust ja omas head pluginasüsteemi.
Posix
Versioon 2.01 oli esimene versioon, mis toetas kompileerimist igal POSIX-platvormil. See võimaldas luua Windowsi installereid GNU/Linux ja FreeBSD jaoks, kasutamata Wine emulaatorit. Seni toetati kompileerimist ainult Windowsis.
Skript
NSIS kompilaator – ’’makensis’’ programm – kompileerib skripte kasutatavasse koodi. Iga skripti rida sisaldab üht käsku. Näide:
Pluginad
NSIS-st on võimalik täiendada mitmesuguste pluginatega, mis võivad olla kirjutatud C++, C-s ja Delphis. Pluginaid võib kasutada installeri liidese ja funktsionaalsuse parendamiseks ning neid võib välja kutsuda igas NSIS-i skripti osas. NSIS-i paketiga tarnitakse mitmeid pluginaid, mis võimaldavad lisada uusi lehekülgi, vahetada tausta, Internetist faile alla laadida, teha matemaatikatehteid, uuendada faile ja teha palju muudki.
Redaktorid
NSIS-i skriptid on iseenesest tavalised tekstifailid ja neid saab moodustada ükskõik millise tekstiredaktori abil. Sellegipoolest on välja töötatud ka spetsiaalseid programme, mis kergendavad skriptide loomise protsessi:
NSIS Media Malware
NSIS-i nime kannab ka ettevõte, mis tegeleb kuritahtliku tarkvara levitamisega (kahjulikud programmid). Eeldatavalt võttis ettevõte sellise nime, et näida soliidsem ja legaalsem, aga see osutus kahjulikuks NSIS-i installeri reputatsioonile, millel pole kuritahtliku tarkvaraga mingit pistmist. Osa kasutajatest kinnitas, et kõik NSIS-iga tehtud distributsioonid sisaldavad vastavat pahavaralist kahjulikku programmi. Tegelikult sõltub kahjuliku koodi olemasolu distributsiooni loojast ja levitamise kanalitest.
Johannes Paesalu
Johannes Paesalu (3. augustini 1940 Johannes Bachval; 18. detsember 1911 Edise – 12. märts 1976) oli eesti vaimulik.
Ta õppis Jõhvis algkoolis ja Jõhvi ühisgümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1933–1937. Prooviaastal oli ta aastatel 1938–1939 Helme Maarja koguduses Johannes Uustali juures. Ordineeriti 22. oktoobril 1939 Tallinna toomkirikus õpetajaks.
Aastatel 1939–1940 oli ta Saaremaa praostkonna vikaarõpetaja, aastatel 1940 (valiti 2. juunil 1940 )–1941 oli ta Pöide Maarja koguduse õpetaja, hooldades samaaegselt Muhu ja Saaremaa Jaani kogudust.
Paesalu suri aastal 1976 ja ta maeti Helme kalmistule.
Isiklikku
Paesalu onu Johannes Uustal oli Helme Maarja koguduse õpetaja. Paesalu abikaasa Hilja-Marie (neiuna Juhanson) oli pärit Helme kihelkonnast. Abikaasa õde Erna Viitol oli skulptor. Tema poeg Joel Paesalu on füüsik, tütar Ello-Rahel Karelson oli biokeemik, Tartu Ülikooli õppejõud, on praegu emeriitdotsent.
Triin Saag
Triin Saag (sündinud 1. aprillil 1983 Tartus) on Euroopa E-Kaubanduse Liidu (EMOTA) tegevjuht Brüsselis Belgias.
Endel Susi
Endel Heinrich Susi (16. august 1914 Tartu – 7. mai 1977 Peterborough, Ontario, Kanada) oli Eesti lennuväe lendur ja Teise maailmasõja ajal Suurbritannia lennuväe lendur.
Triin Saag
Haridus
Triin Saag on lõpetanud hõbemedaliga Tartu Miina Härma Gümnaasiumi (2001) ning õppinud Tartu Ülikooli füüsika- ja keemiateaduskonnas keskkonnatehnoloogiat (2001–2003).
Endel Susi
1940. aastal okupeeris Nõukogude Liit Eesti. Uued võimud likvideerisid Eesti sõjaväe, vangistatud leitnant Endel Susi saadeti koos teiste Eesti sõjaväelenduritega Siberisse sunnitöölaagrisse. Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahelise sõja puhkemisel õnnestus Susil koos kolme kaaslasega (Peeter Olt, Ants Liblikmaa ja Mihkel Kristiani) 1941. aastal seiklusrikas põgenemine Siberis asuvasse Poola sõdurite kogunemispunkti, mille poolakad olid inglaste ja venelaste nõusolekul asutanud. Kogunemispunkti koondati sõdureid, et moodustada läänerindel üksusi Hitleri Saksamaa vastu sõdimiseks. Põgenike Nõukogude Liidust väljapääsemiseks lisasid poolakad eestlastest lendurite nimedele poola lõpud ja nii õnnestus mehed poolakatena Teherani toimetada, kus inglased nad vastu võtsid. Eestlastele tehti ettepanek Suurbritannia kuninglikku lennuväkke astumiseks. Mehed toimetati Inglismaale, kus Endel Susile anti lendurkapteni aukraad ja ta nimetati lenduriks de Havilland Mosquito lennukile.
Triin Saag
Haridus
Bakalaureusekraadi (cum laude) sai rahvusvaheliste suhete ja diplomaatia erialal Genova Ülikoolist Itaaliast (2007). Tema bakalaureusetöö käsitles vähemusõiguste kaitset Eestis. Magistrikraadi (cum laude) sai rahvusvaheliste suhete ja diplomaatia alal Genova Ülikoolist Itaalias (2010) ning teise magistrikraad (with distinction) Euroopa Liidu õiguses King's College'ist Londonis (2016).
Aastatel 2005–2006 täiendas ta end Georgia Rotary programmi raames Ameerika Ühendriikides Georgia osariigis ning 2008–2009 Prantsusmaal Lyon III Jean Moulini Ülikoolis.
Saag valdab vabalt eesti, inglise, itaalia ja prantsuse keelt.
Töökäik
Saag on olnud seotud tihedalt Euroopa Parlamendi liberaalide ja demokraatide fraktsiooniga, mida juhib Guy Verhofstadt.
2010. aastal alustas ta tööd praktikandina Siiri Oviiri ja seejärel Indrek Tarandi Euroopa Parlamendi liikme büroos.
2012. aastal sai temast Euroopa Liberaalide ja Demokraatide presidendi ja Euroopa Parlamendi liikme Graham Watsoni (Liberal Democrats) kabinetiülem.
2014–2018 jätkas ta tööd (Tšehhi Vabariigist valitud) Euroopa Parlamendi liikme Martina_Dlabajová (ANO 2011) kabinetiülemana. Sel perioodil töötas Saag enamasti tööhõive ja sotsiaalpoliitika valdkonnas ning osales mitme vastuolulise Euroopa Liidu seaduse vastuvõtmisel töötajate ja eraldi kaugsõidujuhtide lähetamise teemadel.
Poliitiline tegevus
Saag esindab liberaalset poliitilist maailmavaadet, uskudes Euroopa-sisese vabaturumajanduse ning isikuvabaduste ja individuaalsete õiguste edendamisse.
Ta astus erakonda Eesti 200 aprillis 2019 ning kandideeris 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eesti 200 nimekirjas, kuid ei osutunud valituks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 525 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Triin Saag ootab oma esimest last 2019. aasta juulis.
Hämariku tee
Hämariku tee on tänava nimi mitmes Eesti alevikus:
Hämariku tee on tänav mitmes Eesti külas:
Must vengepuu
Must vengepuu (​Millettia laurentii​)​ on liblikõieline kaunviljaline lehtpuu, mis on pärit Aafrikast. Selle peamine levila on Kongo Vabariik, Kongo Demokraatlik Vabariik, Kamerun, Gabon ja Ekvatoriaal-Guinea.
Must vengepuu eelistab kasvada soistel aladel. Rahvusvaheline Looduskaitseliit on kandnud liigi punasesse raamatusse elukohtade hävimise ja üleraie tõttu. ​Musta vengepuu puitu nimetatakse vengeks.
Nimetus
Kõrgelt hinnatud puidu tõttu kutsutakse tihti ka seda puud lihtsalt lihtsalt vengeks, ehkki leidub muidki vengepuid (nt india vengepuu, kepi-vengepuu, sile vengepuu, panga-vengepuu). Rahvapäraselt nimetatakse venge puitu ka​ Aafrika roosipuuks, võltseebeniks, dikela 'ks, mibotu 'ks, bokonge 'ks ja awong 'iks.
Kirjeldus
Must vengepuu kasvab enamasti 25–30 meetri kõrguseks ja tema tüve läbimõõt ulatub 1–1,2 meetrini. Kuid on leitud ka 50 meetri kõrgusi isendeid. Sellistel puudel on ligikaudu 20 meetri jagu sirget ja oksteta tüve, mille puit on väga kõrgelt hinnatud. Puidu koor on pruunikashall.
Puit
Musta vengepuud iseloomustab väga omapärane tume värvus ja väljanägemine. Musta vengepuu sügav šokolaadipruun värvus on põimitud mustade läbijooksvate triipudega. Tume ja lihtsalt äratuntav ​venge värvitoon on tänapäeval kasutusel standardvärvitoonina mitmes rahvusvahelises värvisüsteemis. Lihtsalt õlitatud puidule on võimalik anda peaaegu täielikult tumeda läikega pind, mis teeb temast ühe alternatiivi eebenipuule. Tema lõhn on kergelt mõrkjas ja see on tuntav ainult puidu töötlemisel. Puit on raskesti töödeldav, nüristab terariistu. Pinnud tekivad kergelt ja lihvimisel on raske saavutada ühtlast pinda. Kare tekstuur, sirge ja ühtlane kiud, naturaalne läige. Töötlemata kujul on puit vastupidav mädanikule ja termiitidele. Venge puit on kallis ja puidu vähese kättesaadavuse tõttu hind aina kallineb.
Füüsikalis-mehaanilised omadused
Venge puidu tihedus on 870 kg/m3 ja tugevus 8600 N.
Robert Ryman
Robert Ryman (30. mai 1930 Nashville – 8. veebruar 2019 New York) oli ameerika maalikunstnik, keda enamasti seostatakse abstraktsionismi, kontseptualismi ja minimalismiga. Ta on tuntud eeskätt oma valgete, nii-öelda värvitute maalide poolest.
Veebruar 2019
Veebruar 2019, kroonika
Robert Ryman
Elulugu
Robert Ryman sündis USA Tennessee osariigis Nashville’is. Ta õppis 1948. aastast Tennessee Polütehnilises Instituudis (praegune Tennessee Tehnikaülikool) saksofoni. Seejärel astus George Peabody Õpetajate Kolledžisse ning 1952. aastal kolis ta New Yorki eesmärgiga saada džässmuusikuks. Seal õppis ta klaverimängija Lennie Tristano käe all. Õpingute kõrvalt töötas noormees New Yorgi moodsa kunsti muuseumis (edaspidi MoMa) turvamehena kuni 1960. aastani ning just seal nähtud kunst inspireeris ka teda ennast kunstiga tegelema. Eriti mõjutas teda Henri Matisse'i, Pablo Picasso, Paul Cézanne'i ja abstraktsete impressionistide, sealhulgas Mark Rothko looming. Tänu oma töökohale sõbrunes Ryman ka minimalismi eestvedajate Dan Flavini ja Sol Lewittiga. 1960. aastatel suhtles Ryman tihedamalt ka teiste minimalistlike ja kontseptualistlike kunstnikega. Sama kümnendi alguses keskendus mees ka täiskohaga maalimisele.
Must vengepuu
Terviseohud
Kokkupuude puidu töötlemisel tekkiva peene saepuruga võib põhjustada astmat ja allergilist dermatiiti. Venge puidust on leitud 2,6-dimetoksü-p-bensokinooni, mis väikestes kogustes toimib küll bakterivastaselt, kuid suuremates kogustes on inimesele mürgine kontaktallergeen.
Adela Noriega
Adela Amalia Noriega Méndez (sündinud 24. oktoober 1969) on Mehhiko näitleja.
Robert Ryman
Elulugu
Ametlikult ei ole Robert Ryman kunsti õppinud, vaid käis veidi aega mõnel kunstikursusel ja on palju õppinud just iseseisvalt katsetamise teel.
1961. aastal abiellus Ryman kunstiajaloolase Lucy Lippardiga, kellega ta sai poeg Ethani. See abielu aga ei kestnud kaua ning peagi abiellus mees kunstnik Merrill Wagneriga. Paaril sündis kaks poega: Will ja Cordy.
Rymani esimene isikunäitus toimus 1967. aastal Paul Bianchini Galeriis. 1984. aastast näidati kunstniku loomingut Šveitsis Schaffhausenis Uue Kunsti Halli (Hallen für Neue Kunst) püsinäitusel, kuid 2014. aastal suleti see kunstihall täielikult. Rymani looming anti sihtasutusele Dia, mis eksponeeris seda Chelseas New Yorgis.
1973. aastal andis John Simon Guggenheimi mälestusfond Robert Rymanile stipendiumi. 1985 autasustati meest Skowhegani medaliga. 1994. aastal valiti ta American Academy of Arts and Letters liikmeks New Yorgis ning 2003. aastal sai temast organisatsiooni asepresident. 2005. aastal tunnustati Rymanit Japan Art Association’s Praemium Imperale auhinnaga maali kategoorias.
Robert Ryman suri 88-aastaselt New Yorgis.
Looming
Kuigi kunstnik on tuntud eelkõige oma valgete maalide poolest, kasutas ta oma varasel perioodil ka muid toone. 1955. aastal alustas Ryman esimese maaliga, mida ise professionaalseks pidas. Teos oli erinevalt tema hilisemast loomingust oranž ning see oli ka Rymani esimene avalikult eksponeeritud teos. Maali võis näha 1958. aastal MoMa töötajate näitusel. Rymanit huvitasid värv ja selle puudumine, mistõttu hakkas ta peagi kasutama valget värvi ning jäi selle juurde pidama kogu eluks. Kuigi mehe teosed tunduvad esmapilgul üleni valged, sisaldavad need siiski eri toone, mis tulenevad alusmaterjali ja kasutatud värvi toonidest. Lisaks ei ole ta maalid kõik samasuguse tekstuuriga ja ühtlaselt siledad, sest ta kasutas värvi pealekandmiseks erinevaid võtteid ja materjale. Ryman kandis tihtipeale värvi maalile skulpturaalsena.
Ryman juhib vaataja tähelepanu just maali tehnilisele poolele – pintslitõmmetele ja maalipinnale. Ta pintslikasutus varieerus tugevalt ning mõnel juhul kujutas ka ruudustikke. Rymani jaoks olid olulised maali strukturaalsed ja tehnilised aspektid – kunstnikku huvitas maal kui objekti ja kui seinapinna edasiarendus. Ta mängis teose ja seina vaheliste suhetega, tõmmates publiku pilgu maali äärte poole. Ka maalide kinnitusteks kasutatavad poldid, naelad ja muud vahendid olid tähtsad osad kunstiteostest. Robert Ryman kasutas peaaegu eranditult eri suuruses, kuid ruudukujulisi aluseid maalide jaoks. Talle meeldis tegeleda kontrastidega, näiteks nii-öelda pehmete ja kõvade joontega. Samuti integreeris Ryman oma signatuuri, mõnel juhul ka aastaarvu, maali kompositsiooni. Kuna teose alus moodustas tema puhul niivõrd olulise osa maali olemusest, meeldis talle pindu ise ette valmistada, näiteks ise lõuendeid alusraami külge kinnitada. Rymani maalide oluline osa oli ka valgus, milles neid näidatakse, sest see oli vaataja elamuse kujundamisel tähtis. See, kuidas valgus maalile langes, võis täielikult muuta muljet, mis vaataja sellest sai.
"Untitled (Orange Painting)", 1955
Robert Rymani esimene nii-öelda professionaalne teos. Kuigi maal paistab kaugelt täielikult monokroomsena, on seal tegelikult olemas toonierinevused ning väikesed rohekad laigud. Erinevalt tema hilisematest maalidest tundub see olevat maal, kus Ryman õppis värve kasutama ja harmooniaid looma. Ryman alustas paljusid oma teoseid ilma selge plaanita, millised need lõpuks välja näevad. Nii ka varasemate maalide puhul – ta kasutas neid katsetuseks, et õppida, kuidas töötavad koos erinevad värvid ja pintslid.
"Untitled", 1960
1960. aastal valminud teos meenutab veidi rohkem Rymani hilisema perioodi stiili, kuid maali äärtest paistab veel veidi alumiste kihtide värvi.
"Arista", 1968
Tegemist on puitalusele kinnitamata lõuendiga, mis on klammerdatud muuseumiseinale Dias New Yorgis. Riide ümber on tõmmatud sinine kriidijoon. "Arista" tõstatab küsimusi kunsti olemuse ja jäävuse kohta, sest seda konkreetset teost otseselt liigutada ei saa.
Näitused
1958 MoMa töötajate näitus
1966 Systemic Painting Solomon R. Guggenheimi Muuseumis New Yorgis
1967 esimene isikunäitus Paul Bianchini Galeriis
1969 When Attidudes Become Form Berni Kunsthalles Šveitsis
1972 Rymani esimene isikunäitus New Yorgis Solomon R. Guggenheimi Muuseumis
1972 Documenta 5 Kasselis
1974 esimene Rymani retrospektiiv Stedelijki Muuseumis Amsterdamis
1977 Documenta 6
1977 retrospektiiv Whitechapeli kunstigaleriis Londonis
1980 retrospektiiv "Halle für Internationale Neue Kunst" Zürichis (hiljem liikus Euroopas ringi)
1982 Documenta 7
1984 püsinäitus Rymani teostest, Hallen für Neue Kunst Schaffhausenis
1991 näitus Rymani loomingust aastatel 1958–1981, Espace d’Art Contemporain Pariisis
1993–1994 rändnäitus Londonis, Madridis, New Yorgis, San Franciscos ja Minneapolises
21. sajandil toimus Robert Rymanil ka väiksemaid näitusi üle maailma.
Tähtsus
Vaatamata tema enda arvamusele kuulub Robert Ryman minimalistliku kunsti olulisemate kunstnike hulka, kes andis väärika panuse minimalistliku ja kontseptualistliku maalikunsti arengusse. Tema monokroomne värvikasutus on olnud inspiratsiooniks paljudele noorematele kunstnikele, sealhulgas Fernanda Gomesele.
Veebruar 2019
2019. aasta veebruar algas reedel ja lõppes 28 ööpäeva pärast neljapäeval.
Massu soo
Massu soo (ka Kuke soo) on soo Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Massu külas. Soo pindala on 603 ha.
Soo turbakihi paksus on kuni 3,7 m.
Edu (koor)
Edu on Pärnu maakonnas Tori vallas tegutsev segakoor. Koori dirigent on Helene Kuik. Tori vallas tegutseb ka teine segakoor: Tori segakoor.
Koor asutati 1985.
Newtoni maakond (Georgia)
Newtoni maakond (Newton County) on maakond Ameerika Ühendriikides Georgia osariigis.
Vändra õigeusu kirikukoor
Vändra õigeusu kirikukoor on Vändra õigeusu kiriku juures tegutsev kirikukoor. Koori dirigent on Maria Mahlapuu.
Newtoni maakond (Georgia)
Maakonna halduskeskus on Covington.
Vändra õigeusu kirikukoor
Koor asutati 1994.
Newtoni maakond (Georgia)
Ajalugu
Maakond moodustati 1821. aastal.
Vändra õigeusu kirikukoor
Koor on muu hulgas osalenud Pärnu rahvusvahelisel koorifestivalil, samuti välismaa koorimuusikafestivalidel.
Newtoni maakond (Georgia)
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 99 958.
Kazimierz Glabisz
Aastatel 1929–1945 oli ta Poola Olümpiakomitee president.
Eesti Maakogu
Eesti Maakogu on algatus põlisrahvaste huvide viimiseks Eesti elukorraldusse.
Maakoguga soovitakse arendada kogukondlikke liikumisi. Territoriaalselt võetakse aluseks Eesti kihelkondlik jaotus. Initsiaatoriks oli Haeska grupp kelle eestvõtmisel kogunes Raikkülas 3.02.2018. Asutav Kogu - koosseisus 77 inimest.
Maakogu (kihelkonnakogude) võrgustik on hästi sobinud Saaremaa aktivistidele, kuna seal kehtis pikka aega kunagiste toonaste kihelkondade piiride lähedane omavalitsuste jaotus. Aktiivsus on suurem olnud ka Läänemaal.
Seepörast on seal korraldatud nõupidamisi (ümarlaudu).
24.08.19 Valjala pastoraadis.
Üldkoosolekud:
Piotr Gorodiszcz
Piotr Gorodiszcz (12. juuli 1884 Rahačoŭ – 31. detsember 1942 Vilnius) oli poola protestantlik vaimulik. Ta oli seotud Poola Anglikaani Kirikuga.
Eesti Maakogu
02.02.2019. Tartus Ugala majas
28.09.2019. Vigala rahvamajas
Piotr Gorodiszcz
1934. aastal anti talle Eesti Punase Risti mälestusmärgi II järgu II aste.
Leidissoo
pisi|Leidissoo kaguserv Leidissoo on soo Lääne maakonnas. Soo jääb Leidissoo looduskaitsealale.
Soo turbakihi paksus on kuni 4,4 m. Sealhulgas madalsooalal väga veerikka madalsooturba lasund kuni 3,5 m.
Leidissoo servaaladel esineb kohati nõmmraba alasid, arvukalt rabalaamasid ja rohkesti mitmesuguseid madal- ja siirdesoo kooslusi. Soo ida- ja kaguosas paiknev lubjarikka madalsoo ala on üks Euroopa võimsamaid ja paremini säilinud suuri seda tüüpi tasandike soid. Viimase tuumaks on kaguosas paiknev suur allikalupja moodustav mõõkrohu-allikasoo väikeste lauka moodi veekogude võrgustikuga, mis on sobilikud ka kalade eluks.
Spartaco Bandinelli
Spartaco Bandinelli (27. märts 1921 Velletri, Rooma provints, Lazio maakond – 17. veebruar 1997 Velletri) oli Itaalia poksija.
Ta oli kärbeskaalus (kuni 51 kg) Itaalia meister 1948. aastal.
Bandinelli sai kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Pascual Pérezele (Argentina).
Ta osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949), kuid kaotas 3. ringis diskvalifitseerimise tõttu oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Janusz Kasperczakile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ta osales Euroopa eest 1949. aastal kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskonnaga ning kaotas 18. mail Chicagos oma kohtumise Arthur Brownile.
Krassovski ellipsoid
Krassovski 1940 ellipsoidina on tuntud SK-42 viitesüsteem, mis on Nõukogude Liidus 1942. aastal süstematiseeritud koordinaadi (vene keeles Система координат 1942 года) loodud koordinaatsüsteem, mis pakub parameetreid, mis on seotud geotsentrilise ristküliku koordinaatsüsteemiga PZ-90. Seda kasutati geodeetilistes arvutustes, eriti sõjaväes kaardistamisel ja riigipiiride määramisel. Koordinaatsüsteem SK-42 oli aluseks SK-63 viitesüsteemi väljatöötamisele, mis loodi ja mida kasutati peamiselt tsiviil- ja tööstuse arendamise eesmärkidel. Krassovski 1940. aasta ellipsoid kasutab pool-peatelge (ekvatoriaalraadius) a 6 378 245 m ja pöördlamestamist 1 / f 298,3 [2]: 220.
Krassovski ellipsoidi ruumiline orientatsioon on määratud Pulkovo observatooriumi ümmarguse saali keskelt võetud AGN-i alguspunkti geodeetiliste koordinaatidega. Selle kõrvaltelg on valitud paralleelselt Maa ööpäeva keskmise teljega pöörlemine ja peamine Greenwichi astronoomiline meridiaan määrasid geodeetilise pikkuse 0 geodeetilise meridiaani. Geoidkõrgus võrdlus-ellipsoidi kohal on AGN-i lähtekohas võrdne nulliga ja selle pinnal pidi kogu NSV Liidu territooriumil olema minimaalne standardhälve ellipsoidist. Need tingimused viisid Krassovski võrdluselipsoidi keskme nihkumiseni Maa massikeskme suhtes umbes 155 m. Geodeetilise triangulatsioonivõrgu lähtepunkti asukoht NSV Liidus määrati üksnes NSV Liidu territooriumil tehtud mõõtmiste põhjal, sest 1930. aastal ei olnud Lääne-Euroopa ja USA triangulatsioon otseselt seotud NSV Liidu triangulatsioonivõrgustikuga. Parema variandi puudumisel kasutati Krassovski ellipsoidi parameetrite tuletamiseks Lääne-Euroopa ja USA triangulatsioonimõõtmiste tulemusi.
Ajalugu
1942. aastal otsustas Nõukogude Liidu geodeesia ja kartograafia peavalitsus viia läbi olemasoleva riikliku geodeetilise võrgu laiendamise suurendades triangulatsioonide arvukust. Töö eesmärk saavutati 1946. aasta lõpuks.
Koordinaatsüsteemi kehtestas aktiga nr. 760 NSV Liidu Ministrite Nõukogu 7. aprillil 1946. Kehtestatud aktiga loodi ühtne geodeetiliste koordinaatide ja kõrguste süsteem Nõukogude Liidus. Pärast 1946. aastat jätkati riigi geodeetilise võrgu laiendamist põhja ja ida suunas. Järgneva 15 aasta jooksul lisati olemasolevasse võrku 10 527 uut punkti. 1954. aastal laiendati SK-42 koordinaatsüsteem idabloki riikidesse. Nendeks riikideks olid Poola, Saksa Demokraatlik Vabariik, Tšehhoslovakkia, Ungari, Rumeenia ja Bulgaaria. Koordinaatsüsteem SK-42 oli aluseks koordinaatsüsteemi SK-63 väljatöötamisel. Koordinaatsüsteemi SK-63 kasutati peamiselt tsiviil ja  tööstuse arendamise eesmärgil.
Kaartide nomenklatuur koordinaatsüsteemis 1942 (SK-42)
Topograafiliste kaartide nomenklatuuri aluseks on kaardiskaala 1: 1 000 000 (10 km 1 cm kohta). Kogu Maa pind on jagatud paralleelide kaupa iga 4° järgi ridadeks ja meridiaanide kaupa iga 6° järgi veergudeks, millest moodustatud trapetsid on 1: 1 000 000 mõõtkavas kaardi lehed. Read on nimetatud ladina suurtähtedega A – V. Ekvaatorist nii postideridade kui ka veergudeni - araabia numbritega, alustades meridiaanist 180° liikudes suunas läänest itta. Nomenklatuuri kaardileht koosneb veeru tähtede ja numbrite kombinatsioonist, näiteks on Vilniuse linnaga leht tähistatud N-35-ga. Polaarseid ümmargusi alasid ehk üle 88° tähistatakse tähega Z ning veergu ei täpsustata. Kaks lehtkaarti mõõtkavas 1: 1 000 000, mis asuvad laiuskraadide 60–76° vahel on ühendatud üheks duplikaadiks ning on 1: 1 000 000 mõõtkavas kaardilehe pikkusega 12°. Üle 76° asuvad neli 1: 1 000 000 kaarti, mis on ühendatud ja hõivavad 24 ° pikkuskraadi, üle 88 ° lehe on Z, mis võtab enda alla 360 °.
Võrdluselipsoidil põhinevad koordinaatsüsteemid
Krasovski võrdluselipsoidil põhinevad mitmed koordinaatsüsteemid (tugipunktid): SK-42, SK-63, SK-95 ja USK-2000, mida kasutatakse Ukrainas, Somaalias, Vietnamis ja mida on varem kasutatud NSV Liidus, Venemaal ja veel mõnes teises riigis.
Koordinaatide süsteem 1942 (geodeetiline)
Koordinaatide süsteem 1963 (kartograafiline)
Koordinaatide süsteem 1995 (hübriid)
Kohalikud koordinaatsüsteemid MSK-SRF.
1942. aasta koordinaatide süsteemi väärtus
SK-42 kasutati Nõukogude Liidus, hiljem Venemaal riigi majandus-, kaitse- ja teadustegevuses. Selle rajamist võib pidada geodeetilise kogukonna riiklikuks ja ametialaseks saavutuseks. Kõik järgnevad koordinaatsüsteemid, nagu SK-95, PZ-90 ehitati selle baasil.
Oglethorpe'i maakond
Oglethorpe'i maakond (Oglethorpe County) on maakond Ameerika Ühendriikides Georgia osariigis.
Maakonna halduskeskus on Lexington.
Ajalugu
Maakond moodustati 1793. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 14 899.
Rahvaarvu muutus (hinnanguline 1. juuli seisuga) :
ExoMars
ExoMars (Exobiology on Mars) on ESA ja Roskosmose kaheosaline ühisprogramm, mille eesmärk on otsida Marsilt kunagist ja praegust elu, uurida Marsi vett ja geokeemilist keskkonda, atmosfääri gaase ning päritolu ja testida tehnoloogiaid, et valmistuda pinnanäidiste Maale toomise missioonideks. .
Projekti esimeses etapis saadeti 2016. aastal Marsi orbiidile kosmosesond ExoMars Trace Gas Orbiter ja maandur Schiaparelli. . TGO jõudis 19. oktoobril 2016 Marsi orbiidile ja asub uurima atmosfääris leiduva metaani päritolu. Schiaparelli jäi maandumiskatsel kadunuks ja selle rusud leidis 21. oktoobril NASA kosmosesond Mars Reconnaissance Orbiter.
Teises etapis maandatakse 2020. aastal Marsile baasjaam, mis uurib Marsi atmosfääri ja kulgur, mis asub planeedi pinnast uurima. Kulgur kasutab sidejaamana Trace Gas Orbiteri ja ExoMarsi missioon peaks kestma vähemalt 2022. aastani.
2001–2007
pisi|ExoMarsi kulguri prototüüp 2009. aastal Pärast ExoMarsi programmi algust 2001. aastal, on plaane mitu korda ümber tehtud ning aastate jooksul on olnud mitmeid plaane saata ExoMarsi raames Marsile maandureid ja kosmosesonde ning vahetatud on ka kanderakette ja rahvusvahelisi koostööpartnereid. Esialgu taheti Aurora programmi raames Marsile saata suur kulgur ning see plaan kiideti heaks detsembris 2005. Heaks kiidetud plaani järgi pidi Marsil maanduma baasjaam koos kulguriga, ning startima pidi see 2011. aastal kasutades Vene kanderaketti Sojuz.
Euroopa Kosmoseagentuur alustas ExoMarsi planeerimist 2001. aastal ja see on osa ESA suuremast Aurora programmist. Esialgse plaani järgi pidi 2009. aastal Marsile minema kulgur, mis oleks eelkäijaks Marsi pinnaseproovide Maale toomise missioonile. Lisaks planeeris ESA ka Phoboselt pinnaseproovide Maale toomise missiooni. Detsembris 2005 kiitsid ESA liikmesriigid heaks Aurora ja ExoMarsi programmid. Liikmesriikide jaoks on Aurora programm vabatahtlik ning iga riik võib oma panuse programmi eelarvesse eraldi otsustada.
2007–2012
2007. aastal valiti kulguri šassii projekteerijaks ning ehitajaks MacDonald Dettwiler and Associates Ltd. (MDA) ja EADS Astrium. Astrium valiti ka kulguri lõpliku projekti koostajaks.
Juulis 2009 sõlmisid NASA ja ESA koostööleppe, mille raames pidi kanderaketina kasutatama Sojuzi asemel Atlast. Kanderaketi vahetamine muutis tunduvalt ExoMarsi eelarvet ning seadmete projekte, sest 19. juunil teatati, et NASA kanderaketi kasutamiseks peab ExoMarsi seadmete kaalu vähendama, et need mahuksid koos NASA kosmosesondiga Atlase lastiruumi.
Missioon kasvas lõpuks mitmeid kosmoseaparaate hõlmavaks missiooniks, mille seadmed olid jagatud kahe Atlas V kanderaketi peale. Trace Gas Orbiter pidi Marsile viima ka statsionaarse automaatjaama ning startima koos NASA kosmosesondiga. Lisaks kaaluti võimalust, et Marsile saadetakse lisaks veel üks kulgur, Mars Astrobiology Explorer-Cacher (MAX-C).
Augustis 2009 sõlmisid ESA ja Roskosmos koostööleppe, mille kohaselt pidid agentuurid tegema Vene Fobos-Grunti ja ExoMarsiga koostööd. Lisaks tarnib Roskosmos mõned ExoMarsi kulguri seadmed ning ESA kindlustas endale võimaluse kasutada ExoMarsi seadmete Marsile saatmiseks vajadusel Vene kanderakette Proton.
17. detsembril andsid ESA liikmesriikide valitsused kaheosalisele NASA ja ESA ühisele Marsi uurimismissioonile oma lõpliku heakskiidu ning kinnitasid, et panustavad programmi kokku 850 miljonit eurot.
Aprillis 2011 teatas NASA, et seoses eelarvekärbetega on MAX-C projekt tühistatud ning Marsile plaanitakse kahe kulguri asemel saata üks mõlemast kulgurist suurem kulgur. Ühe plaani kohaselt pidi ESA ehitama kulguri, millele paigaldataks NASA ja ESA seadmed ning NASA oleks tarninud ka kanderaketi ja maandumissüsteemi. Plaanide ümbertegemisest hoolimata, oleks 2018. aasta starditähtaeg püsinud muutumatuna.
13. veebruaril 2012 avaldas president Obama administratsioon 2013. rahandusaasta eelarve ning NASA oli eelarvekärbete tõttu sunnitud oma osaluse ExoMarsi programmis lõpetama, et tasuda James Webbi kosmoseteleskoobi ehitusel tekkinud lisakulud. Kuna NASA lõpetas ExoMarsi rahastamise, pidi ESA enamuse oma plaanidest ümber tegema.
2013–2016
14. märtsil 2013 sõlmisid ESA ja Roskosmos koostööleppe, millega agentuur sai ExoMarsi programmi täieõiguslikuks partneriks. Roskosmos tarnib mõlema ExoMarsi missiooni jaoks kanderaketid ning lisasüsteemid kulgurile. Lisaks rahuldati täielikult Roskosmose esitatud kolm tingimust, milleks olid :
ESA oli esialgu seadnud endapoolse rahastuse ülempiiriks 1 miljard eurot, kuid seoses NASA programmist lahkumisega, oli Euroopa Kosmoseagentuur sunnitud enda rahastust suurendama. Märtsis 2012 hakati otsima võimalusi tekkinud eelarve augu lappimiseks ning ühe võimalusena kaaluti ExoMarsi seadmist prioriteediks, et kärpida ESA teiste osakondade eelarvet. Septembris 2012 teatas ESA, et agentuuri uued liikmesriigid Poola ja Rumeenia panustavad ExoMarsi programmi kuni 70 miljonit eurot. ESA pole välistanud ka NASA naasmist ExoMarsi, kuid agentuuril on sellisel juhul täita üsna väike osa.
Märtsis 2014 alustas Airbus Defence and Space'i Briti allüksus ehitama äärmiselt olulisi ExoMarsi kulguri seadmeid, kuid ESAl oli missiooni rahastusest endiselt üle 100 miljoni euro puudu.
2016–
Jaanuaris 2016 teatas ESA, et probleemid rahastuse ja teadusseadmete tarnimisega võivad 2018. aastal toimuma pidanud stardi edasi lükata ning see sai kinnituse mais 2016, kui ESA teatas ametlikult, et kulguri start lükkub 2020. aastasse.
14. märtsil startisid Marsile ExoMars Trace Gas Orbiter koos Schiaparelli maanduriga. Esimene signaal saadi kosmosesondilt samal päeval kell 21:29 (GMT) ja ESA teatas seejärel, et start õnnestus ning kosmosesond on teel Marsile. Varsti hakkas meedias ringlema uudis, et kanderaketi ülemine aste võis pärast Trace Gas Orbiteri eraldumist sellest mõne kilomeetri kaugusel plahvatada, kuid Roskosmos eitas seda. Järgmised kaks nädalat kontrollisid ja lennujuhid sondi süsteeme ning seadsid need valmis Marsi orbiidile saabumiseks.
Trace Gas Orbiter saabus Marsi orbiidile 19. oktoobril 2016, kuid ESA kaotas Schiaparelli, mis hävis ebaõnnestunud maandumisel. Sellest hoolimata ütles ESA peadirektor Johann-Dietrich Wörner, et maanduri missioon oli edukas, kuna see jõudis enne puruks kukkumist saata palju informatsiooni atmosfääri sisenemise kohta. ESA esialgse raporti kohaselt põhjustas maanduri hävimise tehniline rike.
Missiooni eesmärgid
ExoMarsi teaduslikud eesmärgid on tähtsuse järjekorras järgmised :
ExoMarsi tehnilised eesmärgid on järgmised:
Trace Gas Orbiter
pisi|300px|ExoMars TGO
Trace Gas Orbiter (TGO) on kosmosesond, mille ülesandeks on uurida Marsi atmosfääri ja olla ülekandejaamaks Marsi pinnal töötavatele missioonidele. Sond startis Bajkongõri kosmodroomilt 14. märtsil 2016 ja saabus Marsi orbiidile 19. oktoobril 2016. ESA plaanib TGOga kaardistada Marsi atmosfääris esineva metaani ning teiste gaaside allikad ning selle abil valida välja maandumispaiga 2020. aastal maanduvale kulgurile. Marsi atmosfääris olev metaan on teadlastes tekitanud suure uudishimu, kuna selle tõenäolisimad tekkestsenaariumid on geoloogiline aktiivsus või Marsil elavad mikroobid. Pärast kulguri saabumist, laskub TGO madalamale orbiidile, et teostada paremini teaduslikke uuringuid ja olla kulgurile ja teistele saabuvatele missioonidele sidejaamaks.
Schiaparelli
pisi|250px|Schiaparelli maandur
Schiaparelli maanduri eesmärgiks oli katsetada ESA ja Roskosmose tehnoloogiaid, mis on vajalikud maandumiseks Marsi pinnal. See startis koos Trace Gas Orbiteriga 14. märtsil 2016 ja pidi Marsi pinnale maanduma 19. oktoobril 2016. Maandumispäeval katkes Schiaparelliga ootamatult ühendus ja kuigi Schiaparelli eduka maandumise kinnitust ootasid kolm kosmosesondi, siis seda ei tulnudki. 21. oktoobril teatas NASA, et nende kosmosesond Mars Reconnaissance Orbiter leidis võimaliku õnnetuspaiga ning hiljem kinnitas Euroopa Kosmoseagentuur, et MRO piltidel on Schiaparelli õnnetuspaik ning see kukkus ebaõnnestunud maandumisel Marsi pinnale puruks. ESA esialgse raporti kohasel põhjustas Schiaparelli hävimise, kiirendusmõõturi rike.
Maandur oli varustatud mittelaetava akuga, mis pidi maandurit elektriga varustama 4 soli. Schiaparelli pidi maanduma Meridiani Planumis tolmutormide hooajal ning see oleks andnud unikaalse võimaluse uurida suurt kogust tolmu sisaldavat atmosfääri. Marsi pinnal oleks maandur 2 – 3 päeva planeeti uurinud, kasutades selleks teadusseadmete kogumit DREAMS. DREAMSiga oleks Schiaparelli mõõtnud tuule kiirust ja suunda, õhuniiskust, õhurõhku ja temperatuuri ning atmosfääri läbipaistvust ja selle elektrivälju.
Vene maandumissüsteem
ExoMarsi teise etapi raames stardib juulis 2020 1800 kg kaaluv Vene maandumissüsteem, mis põhineb Schiaparellil, ning maandab Marsile ExoMarsi kulguri. Maandumissüsteemi ehitab 80% ulatuses Vene firma Lavochkin ja ülejäänud 20% ehitab ESA. Lavochkin ehitab enamuse maandumissüsteemi riistvarast ja ESA vastutab radari, navigatsiooni ning juhtimissüsteemide eest.
Praeguse strateegia kohaselt kasutab süsteem pidurdamisel kaht langevarju, millest üks avaneb ajal mil maandumiskapsel liigub ülehelikiirusel ja teine siis, kui kapsel liigub juba aeglasemalt kui helikiirus. Pärast kuumuskilbi eraldumist pidurdavad retroraketid maanduri hoo lõplikult ning see maandub maandumistugedele. Pärast seda avab maandur rambid ja kulgur sõidab mööda rampe alla Marsi pinnale.
Vene maandumissüsteemi kasutamise plaane on kritiseeritud. Nimelt väidavad plaani kriitikud, et Vene insenerid on piisavalt kompetentsed kanderaketi osas kuid omavad liiga vähe kogemusi, et maandada seadmeid Marsile.
Baasjaam
Baasjaam peaks praeguste plaanide järgi töötama ühe Maa-aasta ning elektrit võidakse toota radioisotoopgeneraatoriga.
ExoMarsi kulgur
ExoMarsi kulgur maandub Marsil praeguste plaanide kohaselt 2021. aastal ja asub seejärel autonoomselt Marsi pinda uurima ja otsima jälgi praegusest või kunagisest elust Marsil.
Kulgur kaalub umbes 207 kg.
Maandumispaiga valimine
Kulguri ja baasjaama maandumispaiga valimisel oli peamiseks eesmärgiks leida geoloogiline keskkond, kus võiks olla või kunagi olnud mikroobne elu. Teadlased eelistasid paiku valides kohti, kus võis kunagi olla vett ja kus leidub savi. Samas pidid teadlased teaduslike eesmärkide kõrval arvestama ka kulguri tehniliste piirangutega.
Kulguri tehnilised piirangud näevad ette, et kulgur peab maanduma tasasel pinnal, mis asub 30° laiuskraadil ja ekvaatoril või selle piirialal. See nõudmine on väga oluline, kuna kulgur töötab päikesepaneelidega ning vajab võimalikult suurt kogust päikesevalgust.
ESA määratud komisjon valis oktoobris 2014 edasiseks uurimiseks välja neli maandumispaika, mis kõik asuvad ekvaatori lähedal. Need neli maandumispaika olid :
21. oktoobril 2015 teatas ESA, et maandumispaigana eelistatakse Oxia Planumit.
Peremoga (Kozjatõni rajoon)
Peremoga (ukraina keeles Перемога) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Kozjatõni rajoonis. Elanike arv on 618.
APS
APS võib tähendada järgnevat:
Unustatud laul
"Unustatud laul" on Eerik Maasepa operett Aksel Valgma libretole.
Beagle 2
pisi|NASA Mars Reconnaissance Orbiteri kokkusulatatud fotod viitavad sellele, et Beagle 2 ei avanud kõiki oma päikesepaneele Beagle 2 oli Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) maandur, mis moodustas osa agentuuri Mars Expressi missioonist. Maandur oli ESA esimene katse maandada Marsile uurimisjaam ning see nimetati HMS Beagle'i järgi.
Unustatud laul
Lavastatud Sydneys (1963), Adelaide'is (1968) ja Stockholmis (1969).
""Unustatud laulu" tegevus toimub oleviku vabas Eestis muusikaäris "Helide ilm", kus liigub helilooja Tiit Peoleo, lavasuurus Rita Tarapita, kaunite kunstide austaja Taaniel Tengelpung, klaverdaja Jim Klimbimm, südametevallutaja Siim Siidisilm, espressolist Kiski Eipolemiski jt."
Beagle 2
Maandur eraldus emalaevast 19. detsembril 2003 ja pidi Marsil maanduma 25. detsembril. Beagle 2 jäi pärast emalaevast eraldumist kadunuks ja ESA kuulutas maanduri missiooni ebaõnnestunuks veebruaris 2004, kui sellega ei olnud pärast korduvaid katseid õnnestunud ühendust saada.
Kuna maanduri saatus polnud teada, arvati seetõttu, et see ei elanud Marsi atmosfääri sisenemist üle ja purunes. Beagle 2 müsteerium lahendati jaanuaris 2015, kui NASA Mars Reconnaissance Orbiter leidis maanduri Marsi pinnalt üles. Piltide uurimisel selgus, et maanduril õnnestus küll planeedi pinnale laskuda, kuid kaks neljast päikesepatareist ei avanenud ja blokeerisid sellega sideantenni.
Taust
Missiooni ettevalmistamiseks lõi Pillinger mitmete firmade ja ülikoolide konsortsiumi ning peamised liikmed ja nende tööülesanded olid järgmised :
Suuremad tööd maanduriga algasid 2000. aastal ja siis võttis Astrium programmi juhtimise üle ning Leicesteri Ülikool asus ette valmistama stardijärgseid protseduure ja Beagle'i missiooni juhtimiskeskust.
Projekti reklaamimiseks aitasid seda rahastada ka muusikud ja kunstnikud. Näiteks komponeeris seadme kutsungi Blur ja kaamera ja spektromeetrite kalibreerimiseks mõeldud pildi joonistas Damien Hirst.
Maanduri juhtimiskeskus asus Leicesteri National Space Centeris, kus see oli nähtav hoone külastajatele. Juhtimiskeskuses oli võimalik Beagle'iga suhelda, seda juhtida ning seal asus kõik vajalik tehno- ja teadusliku info analüüsimiseks. Samuti sai keskuses Beagle'i mudelil katsetada tegelikule seadmele saadetavaid korraldusi ja tarkvarauuendusi.
Beagle 2 missiooni eelarve oli saladus, kuid tagantjärele on seda hinnatud umbes 30–50 miljonile naelale. Tänapäevases väärtuses teeb see umbes 43–71 miljonit eurot. Ajakirja New Scientist teatel oli projekti eelarve 40 miljonit naela, kuid teine ajakiri ütles selleks 50 miljonit naela.
Robotkäsi ja analüsaatorid
Beagle 2 robotkäsi, mille ametlik nimi oli Payload Adjustable Workbench (PAW), oli projekteeritud maandumisejärgselt välja sirutuma. Robotkäe pikkus oli 109 cm, mis võimaldas uurida kuni 70 cm kaugusel asuvaid kive. Käe küljes on mikroskoop, spektromeeter, röntgenspektromeeter ja puur, millega proove võtta. Plaani järgi pidi PAW võtma kividest proove ning panema need analüüsimiseks maanduri kere küljes asuvasse spektromeetrisse, et otsida proovidest metaani ja süsinikku. Süsinik, mida Beagle'iga otsida taheti, peaks teadlaste arvates viitama sellele, et kunagi võis Marsil olla elu. Marsi atmosfääris leiduv metaan viitab aga tõenäoliselt Marsi mikroobsel tasemel elule või endiselt aktiivsetele geoloogilistele protsessidele.
Missiooni kirjeldus
pisi|300px|Mars Expressi foto Beagle 2 maandurist, pärast selle eraldumist emalaevast Mars Express startis koos Beagle 2ga Baikonuri kosmodroomilt 2. juunil 2003 ning maandur eraldus oma emalaevast 19. detsembril 2003. Beagle 2 jätkas oma rännakut planeedi pinnale üksinda ja sisenes 25. detsembri hommikul, liikudes kiirusel 20 000 km/h, Marsi atmosfääri. Missiooni maandumispaigaks oli määratud Isidis Planitia.