Practical_Ethics
Mis eetika on: üks vaade
Järgneb visand ühest võimalikust vaatest eetikale, mis jätab mõistusele moraaliotsuste tegemisel tähtsa koha. See on ka kokkuvõte raamatu eeldustest. Mida tähendab moraaliotsustuse tegemine, vaidlus moraaliküsimuse üle, moraalistandardite järgi elamine? Mille poolest moraaliotsustused erinevad muudest praktilistest otsustustest? Mis eristab inimest, kes elab moraalistandardite järgi? Need küsimused on niiviisi seotud, et piisab ühe vaatlemisest. Kõigepealt tuleb öelda midagi eetika loomuse kohta. Oletame, et me oleme uurinud mitme inimese elu, teame palju selle kohta, mida nad teevad, mida nad usuvad jne. Kas me saame siis otsustada, kes neist elab moraalistandardite järgi, kes mitte? Võidakse arvata, et tuleb vaadata, kes usub, et valetada, petta, varastada jne on väär, ning ei tee neid asju, ning kellel pole niisuguseid uskumusi ja teeb vabalt kõike seda. Aga siin aetakse segi õigete moraalistandardite järgi elamine ja mingite moraalistandardite järgi elamine. Peame möönma, et need, kellel on ebakonventsionaalsed eetikauskumused, elavad ikkagi moraalistandardite järgi, kui nad mingi põhjendiga usuvad, et nii ongi õige teha, nagu nad teevad. Moraalistandardite järgi elamine on seotud oma elamisviisi kaitsmise ja õigustamisega. Aga kui inimesed ei oska õigustada seda, mida nad teevad, siis me võime öelda, et nad ei ela moraalistandardite järgi, isegi kui see, mida nad teevad, on konventsionaalsete moraaliprintsiipidega kooskõlas. Edasi, õigustus peab olema teatud laadi, näiteks ei tohi see piirduda omakasu kaalutlusega. Selleks et omakasupüüdlikud teod oleksid eetiliselt kaitstavad, peavad need olema ühitatavad laiemapõhjaliste eetikaprintsiipidega, sest eetika mõiste kätkeb ideed millestki suuremast kui üksikisik. Filosoofid ja moralistid on vanaajast saadik rääkinud, et eetilise käitumise idee on aktsepteeritav kuidagi universaalsest vaatekohast. Kuldreegel käsib minna kaugemale isiklikest huvidest, andes teiste huvidele sama kaalu kui enda omadele. Enese asetamisest teise olukorda räägib ka teine kristlik sõnastus, mille järgi me peame armastama oma ligimest nagu iseennast. See põhimõte oli tavaline vanakreeka filosoofidel ja Rooma aja stoikutel. Stoikute järgi tuleb kogu eetika ühest universaalsest loomulikust seadusest, millele Immanuel Kant andis kuju: "Tegutse ainult maksiimi järgi, millest sa saad ühtlasi tahta, et sellest saaks üleüldine seadus" (kategooriline imperatiiv). Kanti teooriat arendas edasi Richard Hare, kelle järgi universaliseeritavus on moraaliotsustuste loogiline omadus. Francis Hutcheson, David Hume ja Adam Smith apelleerisid moraaliotsustuse testina kujutletavale "erapooletule vaatlejale". Utilitaristid alates Jeremy Benthamit on võtnud aksiooniks, et moraaliküsimustes loeb igaüks ühe ja ainult ühe eest, ja John Rawls võttis põhimõtteliselt sellesama aksioomi oma teoori, tuletades eetika põhiprintsiibid kujuteldavast valikust "teadmatuse loori" tagant, mis ei võimaldaja valiku tegijatel teada, kas nad valitavast printsiibist võidavad või kaotavad. Ka Jean-Paul Sartre ja Jürgen Habermas peavad eetikat mingis mõttes universaalseks. Kõigile neile vaadetele on ühine, et eetika võtab universaalse vaatekoha. Mitte et konkreetne eetikaotsustus peaks olema universaalselt rakendatav: asjaolud on ju erinevad. Asi on selles, et eetikaotsustuste tegemisel jäetakse kõrvale isiklikud eelistused, isiklik kasu ja kahju.