cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiina Kapper
1920. aastatel esines Tiina Kapper Vanemuise operetilavastustes tantsusolistina, 1924–1934 seadis tantse muusika- ja lastelavastustele.
Isiklikku
Ta oli abielus advokaat Karl Kapperiga. Tema isa oli kunstnik Ivan Lebedev.
San Marino 2018. aasta taliolümpiamängudel
San Marino osales 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis ühe sportlasega.
Parim praktika
Parim praktika (ka hea tava; inglise best practice või good practice) on planeerimis- ja juhtimisvõte, mille puhul seatakse üles tegevusjuhised, mis lähtuvad uute õnnestunud lahenduste või meetodite rakendamise näidetest ja mille järgimine aitab saavutada seatud eesmärke.
Parima praktika tegevusjuhiseid on kasutatud nt keskkonnaseisundi parandamisel või sotsiaalsete pingete vähendamisel.
Iheruse järv
Iheruse järv (ka Väike Rebasejärv) on järv Valga maakonnas Otepää vallas Märdi külas. Veekogu pindala on 0,8 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 343 m.
Põltsamaa.info
Põltsamaa.info on Põltsamaa piirkonna uudiseid vahendav portaal.
Portaal alustas tegevust 2013. aasta oktoobris. 2014. aasta septembris oli sel 2000-3000 unikaalset kasutajat nädalas
Portaali asutanud osaühing Meediapluss on seadnud eesmärgiks kujundada portaalist kõige olulisem Põltsamaa uudiste keskkond. Lisaks uudistele võib veebiväravast leida kuulutusi, ajaloo lühirubriigi ja pildigalerii.
Portaali loomiseks on kasutatud vabavaralist sisuhaldussüsteemi Joomla.
Prunella
Prunella on kahe perekonna teaduslik nimetus:
Aleksei Tammiste
Aleksei Tammiste (sündinud 29. juulil 1946 Türil) on endine Eesti korvpallur
1971–1977 oli ta Baltimaade karikavõistluste (Baltic Cup) võitjaid.
1967–1979 oli 10 korral Eesti NSV meister, 1978 ja 1979 ka Eesti NSV karikavõistluste ning 1967 ja 1978 suvespartakiaadi võitja.
1965–1978 mängis ta Eesti NSV koondises ja Kalevi esindusmeeskonnas.
2010 valiti ta Eesti korvpalli kuulsuste halli.
Elin Wägner
Wägnerit tuntakse eelkõige naiste valimisõiguse eest võitlejana. Wägner kuulus 1919. aastal asutatud lastekaitseorganisatsiooni Rädda Barnen asutajate hulka.
Tema raamatute põhiteemad on võrdõiguslikkus, rahu ja keskkonnaküsimused.
Lapsepõlv ja noorus
Elin Wägner sündis Lundis. Tema isa Sven Wägner oli koolidirektor. Ema Anna suri oma kolmanda lapse sünnitusel, kui Elin oli kolmeaastane. Kaks aastat hiljem kolis perekond isa töö tõttu Nyköpingisse. Seal kohtas isa Augusta Ulfsparret, kellega ta abiellus 1888. aastal. Isa uuest abielust sündis veel kaks last. 1897. aastal kolis perekond isa töö tõttu Helsingborgi. Wägneri lapsepõlve pereelu ei olnud kuigi harmooniline, õnnelikumad hetked veetis ta suviti Smålandis emapoolsete vanavanemate juures ja raamatuid lugedes.
Helsingborgis käis Wägner seitse aastat Appelgrenska tüdrukutekoolis ja lõi kaasa koolilehe tegemisel. Esimese honorari sai ta 13-aastaselt. 1899. aastal võitis üks tema kirjutatud novell auhinna ja avaldati noortelehes Linnéa. Samas oli isa veendunud, et naistel ei ole vaja ei gümnaasiumiharidust ega ülikooliõpinguid. 1900. aasta kevadel käis Wägner leeris ja isa palkas ta koolisekretäriks. Wägner jätkas lühijuttude kirjutamist, jutud ilmusid pseudonüümi all ajalehes Helsingborgs-Posten.
1901–1910: töö ajakirjanikuna, naisõiguslus
1901. aasta sügisel tutvus Wägner tänu oma isale Helsingborgs-Posteni toimetaja Gustaf E. Ericsoniga, kes lasi tal ajalehe tarvis retsensioone kirjutada. 1903. aastal võeti ta ajalehte tööle, ta kirjutas nii reportaaže, esseesid kui ka novelle. Ajalehes kirjutades kasutas ta pseudonüüme Cafour, E. ja Pytia. Wägneri biograafia autorid Ulla Isaksson ja Erik Hjalmar Linder on märkinud, et ajakirjanikuna oli Wägner vaimukas, teravmeelne, hästi informeeritud ja irooniline.
1904. aasta kevadel ja suvel elas Wägner Londonis, kus ta tahtis töötada vabakutselisena, aga tellimusi oli vähe. 1904. aasta detsembris sai ta Gustaf Ericsoni kaudu tööd Stockholmi ajalehes Vårt Land, kuid ei jäänud ka sinna kauaks. Wägner langes depressiooni, mille tõenäoliselt põhjustas suhe Jönssoniga ja poolõe Ruthi uppumine. Paranemiseks elas ta mõnda aega Smålandis sugulaste juures. Oma päevikusissekannetes lahkas ta Jönssoni truudusetust, kuid kirjutas ka lühijutte, mida avaldati nädalalehes Idun. Pseudonüümina kasutas ta ingliskeelset fraasi The Laughing Water. Lugude põhjal anti välja Wägneri esikraamat "Från det jordiska museet".
pisi|vasakul 1907. aasta algul asus Wägner assistendina tööle Iduni toimetuses Stockholmis. Idun oli oma aja kohta radikaalne väljaanne, kus pöörati palju tähelepanu naiste emantsipatsioonile ja valimisõiguse küsimusele. Lisaks kirjutas ta lugusid naljalehe Puck ja päevalehe Dagens Nyheter tarvis (pseudonüümid vastavalt Manon ja Elisabeth). 1907. aasta novembris hakkas Dagens Nyheteris Wägneri sulest ilmuma päeviku vormis kirjutatud jutusari "Norrtullsligans krönika". Följetonides oli juttu Stockholmi naissoost madalapalgaliste kontoritöötajate elust. 1908. aastal anti need välja eraldi raamatuna. Dagens Nyheterile naiste olukorda kajastanud lugusid ja artikleid kirjutades kasutas Wägner allkirjana prantsuskeelset sõna "Devinez" (Arvake, kes).
Tantsumäe
Tantsumäe  oli küla Valgamaal. Küla jääb tänapäeval Patküla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Patkülaga.
Elin Wägner
1901–1910: töö ajakirjanikuna, naisõiguslus
Idunis tõusis Wägner ajapikku abitoimetajaks. Ta kirjutas artikleid tuntud kirjanikest ja kunstnikest, samuti lugusid olulistel ühiskondlikel teemadel, eelkõige naiste olukorrast. Wägner ise pidas eriti oluliseks 1908. aasta jaanuaris tehtud intervjuud tuntud naisõiguslase Ellen Keyga. 1908. aasta kevadel intervjueeris ta Naiste Valimisõiguse Ühingu (Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt) esindajat Signe Bergmanit. Nende kahe kohtumise tulemusel sai Wägnerist endast naistele valimisõigust nõudnud liikumise usin liige.
Tantsumäe
Külast on teateid alates 1945.
Elin Wägner
1901–1910: töö ajakirjanikuna, naisõiguslus
1909. aastal esindas ta Rootsi Naiste Rahuühingut (Sveriges kvinnliga fredsförening) Londonis toimunud rahvusvahelisel sufražistide kongressil. Londonis kohal olles käis ta Holloway vangla ukse taga vast vabanenud sufražette ootamas. Kuigi Rootsis oli naistele valimisõiguse nõudmine rahumeelne, siis Suurbritannia kontekstis tundis Wägner poolehoidu pigem eesmärgi saavutamise nimel jõulisemaid meetmeid kasutanud sufražettidele.
Tantsumäe
Küla on nimetatud lähedal asuva Tantsumäe järgi.
Elin Wägner
1901–1910: töö ajakirjanikuna, naisõiguslus
1909. aastal Iduni veergudel ära trükitud debatis kaitses Wägner naiste iseotsustamise õigust, debati teiseks osapooleks oli kultuuri kõlbelisuse kaitsmise ühing Svenska riksförbundet för sedlig kultur. Üks anonüümne kirjasaatja väitis, et Wägner avaldab noorte moraalile halba mõju. Kirjasaatja esitles end Inglismaal Yorkshire'is elava rootslannana, kuid Wägner uuris välja, et tegu oli hoopis tema endise peigmehe Hjalmar Jönssoniga.
Oma ajakirjanduskogemusi kasutas ta 1910. aastal ilmunud romaanis "Pennskaftet". Raamatus on juttu noorest naisajakirjanikust, kellest saab naiste valimisõiguse tuline toetaja. Peategelane on mitmes mõttes Wägneri alter ego ja teost on nimetatud ka Rootsi naisõiguslaste liikumise piibliks. Muuhulgas esitas Wägner seal oma seisukohti seksuaalmoraalist. Ta kirjutas, et naistel võib olla seksuaalsuhteid, ilma et nad peaksid abielus olema. Wägneri seisukohtade taga on nähtud Ellen Key mõju, kelle järgi oli armastus olulisem kui abielusõrmus.
1911–1920: naisõiguslus ja patsifism, töö kirjanikuna
pisi|Elin Wägner kõrvuti 30 köitesse köidetud 350 000 allkirjaga, mis aastatel 1913–1914 koguti naiste valimisõiguse toetamiseks 1911. aastal toimus Stockholmis rahvusvaheline sufražistide kongress, mille ettevalmistamine andis Wägnerile palju tööd. Sealhulgas kirjutas ta kokkusaamisest hulgaliselt artikleid nii Iduni kui ka Dagens Nyheteri jaoks. Näiteks kirjutas ta portreelugusid kuulsatest välismaistest sufražistidest (teiste seas ameeriklanna Anna Howard Shaw'st ja ungarlanna Rosika Schwimmerist).
Samal aastal asus Wägner tööle oma järgmise romaani kallal. Raamatu "Helga Wisbeck" nimitegelane on arst, kes loobub karjääri nimel abielust ja lastest. Helga Wisbecki tegelaskuju kirjeldamisel sai Wägner inspiratsiooni oma kahest sõbrannast – günekoloog Ada Nilssonist ja uroloog Alma Sundquistist.
1914. aasta märtsis osales Wägner ühingu Frisinnade kvinnor (Vabameelsed/Liberaalsed Naised) moodustamises. Ühingu juhiks sai Emilia Broomé, Wägner tegutses sekretärina. Ühing pidi vastanduma riigipäevas naiste valimisõiguse maha hääletanud poliitiliselt parempoolsetele, kel õnnestus tänu suurele põllumeeste meeleavaldusele sundida Karl Staaffi valitsus tagasi astuma.
Novell "De eniga millionerna" ("Üksmeelsed miljonid", 1914) andis edasi Wägneri pettumust Esimese maailmasõja puhkemise üle: noor naisajakirjanik külastab rahvusvahelist naisorganisatsioonide kokkusaamist, kuid kohaletulnud naisi tabab sõjaohu valguses rahvuslik hullus ja kongress lõppeb tulemusteta.
1914–1915 pühendas Wägner Idunile üha vähem aega. 1916. jaanuaris tegi ta sõja käigus aina rohkem riigikaitset rõhutama hakanud Iduniga lõpparve ja ütles, et soovib keskenduda raamatute kirjutamisele.
1916. aastal ilmunud raamat "Släkten Jerneploogs framgång" ("Perekond Jerneploogi edu") on 1914. aasta Rootsi satiiriline kirjeldus. Wägner kirjutab seal keskklassi kuuluvast naisest Ingarist, kes asutab hädaabikomitee ja linna vaeseid aitama pidava kooperatiivpoe, kuid igal sammul töötavad linnajuhid tema tegevuse vastu.
1918. aastast pärineva romaani "Åsa-Hanna" peategelane Hanna seisab dilemma ees – kas paljastada oma mehe sugulase kuritegelik minevik või vaikida. "Åsa-Hannat" on peetud Wägneri olulisimaks teoseks.
1919. aasta detsembris oli Wägner lastekaitseorganisatsiooni Rädda Barnen viie asutajaliikme hulgas. Seejärel reisis ta Genfi, kus osales rahvusvahelise lastekaitseorganisatsioonide liidu Save the Children moodustamises. Edasi reisis ta Viini ja Budapesti ja kirjeldas Dagens Nyheteris avaldatud artiklites sõja kaotanud riikides pärast sõda valitsenud kitsikust. Viinis peatudes kirjutas ta romaani "Den förödda vingården" ("Hävinud viinamarjaistandus"), milles on juttu noore Viinis elava rootslanna ja Austria ohvitseri armuloost.
Abielu John Landquistiga
pisi|Elin Wägner ja John Landquist 1910. aastal oli Gustav Frödingi 50 aasta juubel ja Idunis abitoimetajana töötanud Wägner soovis ajalehte Frödingist rääkivat artiklit. Ta tellis selle kirjanduskriitik John Landquistilt, kes oli varem Frödingist ka monograafia kirjutanud. Sama aasta augustis sattusid Wägner ja Landquist kokku Helsingborgi lähedal Arildi kunstnike koloonias. Seal tekkis neil suhe, oktoobris nad kihlusid ja novembris abiellusid. Wägneri sugulased pulmast osa ei võtnud, neile ei meeldinud Wägneri teoste radikaalsus.
Juba 1913. aastal olid abielus probleemid. Raamatuid kirjutades ammutas Wägner tihti inspiratsiooni isiklikust elust ja 1913. aastal ilmunud romaanis "Helga Wisbeck" kritiseeris ta teravalt nii mehi kui ka abielu kui sellist. Ühes hilisemas kirjas mainis Wägner ka, et just sel aastal tõstatas Landquist esimest korda lahutuse teema. 1916. aastal veetsid abikaasad puhkuse eraldi. Seejärel tekitas tõenäoliselt erimeelsusi Soome kodusõja küsimus. Landquist vallandati 1917. aasta detsembris Dagens Nyheterist soomesuunaliste seisukohavõttude tõttu – ta toetas Soome relvaabi saatmist. Wägner oli veendunud patsifist.
1918. aastal suri kunstiteadlane Harald Brising, kellega Landquist oli Uppsala Ülikoolis õppides läbi käinud. Pärast Brisingu surma pakkusid nii Wägner kui ka Landquist abi mehe lesele Louise Brisingule. Kas 1919. või 1920. aastal tekkisid Landquisti ja Louise Brisingu vahel soojemad tunded. 1922. aastal kolis Wägner Landquistist lahku. Hiljem tõid nad abielu lagunemise põhiliseks põhjuseks järglaste puudumise. 1925. aastal abiellus Landquist Louise Brisinguga. Wägner ja Landquist jäid pärast lahutust sõpradeks.
1921–1930
Vastavalt Versailles' rahulepingus sätestatule läks Reinimaa pärast Esimest maailmasõda Prantsuse vägede okupatsiooni alla. Rootsi ajakirjanduses levisid kuuldused, et Prantsuse sõjaväelased kohtlesid Saarimaal kohalikke elanikke halvasti. Elisabeth Tamm soovis, et neid kuulujutte uuritaks ja oli nõus uurimist ka rahastama. Läbi sõbranna Honorine Hermelini sai ta ühendust Wägneriga, kes suunduski 1921. aasta veebruaris Reinimaale asja uurima. Koos temaga läks sinna vikaar Gunnar Vall. Reisiti pikki Reini jõe kallast ja räägiti inimestega. Palju infot saadi August Ritter von Eberleinilt, kelle prantslased olid Pfalzi piirkonnast Heidelbergi ümber asustanud. Von Eberlein juhtis ettevõtmist Die Pfalzenzentrale, mis üritas jälgida okupeeritud aladel toimunut. Von Eberleinilt sai Wägner hulgaliselt teateid sealsest olukorrast. Wägneri päeviku järgi üritas mees temaga ka kurameerida ja avaldas talle armastust. Märtsis naasis Wägner kogutud materjalidega Rootsi. Sama aasta jooksul külastas ta Kopenhaagenit, Berliini, Amsterdami ja Londonit ja rääkis seal Reinimaa olukorrast. Ei ole teada, et Wägneri jõupingutused oleksid Reinimaal toimunut kuidagi mõjutanud.
1922. aasta jaanuaris lahutas abielu Wägner Landquistiga ja kolis Elisabeth Tammile kuulunud Fogelstadi mõisahäärberisse. Suurema osa 1922. aastast veetis ta seal. Fogelstadis kirjutas ta ka romaani "Den namnlösa" ("Nimetu"). Kierkegaardist mõjutatud teos räägib ihade ja kohustuse vahelisest võitlusest. 1919. aastal oli Wägner osalenud Naiste Rahvusvahelise Rahu ja Vabaduse Liiga (Women's International League for Peace and Freedom) Rootsi haru moodustamises. Enne liiga 1922. aasta detsembris toimunud kongressi anti Wägnerile ülesanne reisida Saarimaale ja kirjutada ülevaade sealsest olukorrast. Koos Wägneriga reisis Saarimaale inglanna Marion Fox. Fox oli kveeker ja kveekeritega kohtumine avaldas Wägnerile tugevat muljet.
11. jaanuaril 1923 okupeerisid Prantsuse ja Belgia väed Ruhri piirkonna. Wägner reisis okupeeritud aladel ringi ja kirjutas kiiresti raamatu "Från Seine, Rhen och Ruhr" ("Seine'ilt, Reinilt ja Ruhrilt"). Nii 1923. kui ka 1924. aastal kohtus ta oma Pfalzi piirkonna kontaktisiku von Eberleiniga. Kuuldud lugude põhjal kirjutas ta romaani "De fem pärlorna" ("Viis pärlit"), milles naissoost kveekeril tekib suhe eksiilis vastupanuvõitlejaga. Kuigi Wägner korraldas raamatu ilmumisega seoses loenguturnee, mille raames ta kirjeldas Saksamaal valitsenud hetkeolukorda, ei saatnud raamatut müügiedu ja kriitikud tegid teose maatasa.
1923. aastal pälvis Wägner kirjandusauhinna De Nios Stora Pris millega kaasnes 10 000 krooni auhinnaraha. Samal aastal ostis ta omale maatüki lapsepõlvest tuttavasse Smålandi maakonda Bergi ja lasi sinna püstitada punase maamaja. Maja hüüdnimeks sai Lilla Björka. Algul kasutas ta seda suvemajana, seejärel 1929. aastast püsielukohana. Pärast Lilla Björkasse kolimist hakkas Wägner oma teostes pöörama rohkem tähelepanu looduse kirjeldamisele.
Tidevarvet
pisi|Fogelstadi grupp. Vasakult: Elisabeth Tamm, Ada Nilsson, Kerstin Hesselgren (istub), Honorine Hermelin ja Elin Wägner Fogelstadis kogus 1922. aastal parlamenti valitud Tamm enda ümber grupi naisi, kes tahtsid tegutseda rahvahariduslikel eesmärkidel: pärast naiste valimisõiguse saavutamist 1921. aastal pidi naisi teavitama, kuidas seda õigust kasutada. Honorine Hermelini, Ada Nilssoni, Kerstin Hesselgreni ja teiste abiga avas Tamm Fogelstadis kooli, mis hakkas naistele kodanikõpetuse teadmisi jagama. 1923. aasta kevadel tahtis Tamm asutada naistele mõeldud ajalehe Tidevarvet ('ajajärk') ja veenis Wägnerit, et too lehe peatoimetajaks hakkaks – Wägner oli grupis ainuke, kellel oli ajakirjandustöö kogemus. Wägner ei tahtnud algul kohta vastu võtta, kuna oli hõivatud romaani "Silverforsen" kirjutamisega, kuid 1924. aastal sai ta siiski poliitika ja kultuuri teemadega nädalalehe Tidevarvet peatoimetajaks. Ta kirjutas sinna kultuurist ja patsifismist ning avaldas seal oma novelle. Ajapikku tekkisid tal erimeelsused vastutava väljaandja Ada Nilssoniga. Vaidlusi põhjustas see, et Wägner soovis lehe kõrvalt jätkata romaanide kirjutamist. Tülid Nilssoniga ja suhe Sigfrid Siwertziga viisid Wägneri depressiooni. Wägner jäi peatoimetajaks 1927. aasta lõpuni.
Sigfrid Siwertz
Kirjanik Sigfrid Siwertz oli John Landquisti ülikooliaegne sõber ja tõenäoliselt oli Wägner teda abielu vältel mitu korda kohanud. 1925. aasta jaanuaris sattusid nad taas kokku ja neil tekkis suhe. Siwertz oli küll abielus, kuid tema abielu oli karidel. Wägner ja Siwertz ei saanud kuigi palju aega koos veeta, kuna peagi pidi Wägner sõitma Pariisi oma venna Haraldi surivoodile. Harald suri märtsis, kokku jäi Wägner Rootsist eemale kaheks kuuks. Tagasi tulles oli tal palju tööd Tidevarveti peatoimetajana, Siwertz elas lastega linnast eemal Stockholmi saarestikus. Säilinud kirjadest võib välja lugeda romantilist ja õnnelikku meeleolu 1925. aasta suvel, kuid kahtlusi ja kõhklusi sügisel, mil Siwertz reisis pooleks aastaks Aafrikasse. Suhe jätkus 1926. aasta detsembrini, mil Siwertz selle kirja teel lõpetas. Nii Wägner kui ka Siwertz said romaanide kirjutamiseks inspiratsiooni oma elus juhtunust ning seega saab seiku nende suhtest jälgida mitmes romaanis.
1931–1940
pisi|Lilla Björka pisi|Wägneri töötuba Lilla Björkas pisi|Flory Gate ja Elin Wägner (taga) 1930. aastate alguses hakkas Wägner uuesti naisküsimusega tegelema. Fogelstadis oli talle suurt muljet avaldanud soome feministi Hagar Olssoni nõudmine, et kogu ühiskond tuleks ümber muuta. Wägner luges ka naistest läbi ajaloo – Mathilde Vaertingi tõlgendust Minose kultuuri naiste olulisest rollist ühiskonnas, Bertha Dieneri teooriat Antiik-Kreeka matriarhaadist ja Johann Jakob Bachofeni kirjeldust eelajaloolisest, emadust pühaks pidanud günekokraatiast. Mõte unustatud naisajaloost mõjutas Wägnerit tugevasti ja ta kirjutas mitmes oma romaanis naiste erilisest loomusest. Romaanis "Dialogen fortsätter" ("Dialoog jätkub") vastandas Wägner oma eelisõigusi kaitsta soovivaid mehi ühiskonnas ülespoole liikuvate naistega. Sealjuures mainis ta lastetoetuse, abordi, negatiivse iibe ja rahu teemasid. Kultuuriajaloolises teoses "Tusen år i Småland" ("Tuhat aastat Smålandis") kirjeldas Wägner olulisi naisi läbi Smålandi ajaloo.
1930ndate alguses hakkas Saksamaa kättemaksusoov üha selgemat kuju võtma. Wägner oli selle eest hoiatanud nii oma raamatutes kui ka loengutes. 1935. aasta juulis trükiti Tidevarvetis ära Amelie Posse üleskutse korraldada naiste üldstreik. Posse elas Sudeedimaal ja edastas, et hirm sõja ees oli kasvanud. Vastusena Possele sõnastas Wägner üleskutse naiste relvastamata vastuhakuks sõjale, üleskutse avaldati samuti Tidevarveti veergudel. Wägner kirjutas: "Sellest ei piisa, kui me nõuame meestelt, et nad relvad maha paneksid. Me peame samal ajal neile jõuliselt teada andma, et me keeldume igal juhul kasutamast kaitsevarustust, mida nad meile anda tahavad. Me ei usu kaitsvatesse relvadesse, gaasimaskidesse ja keldritesse! Me näeme läbi, et meid kõiki kaitsta on võimatu. Me ei taha osaleda külmaverelises valikus, kus otsustatakse, keda päästa." Naised pidid keelduma varjenditesse varjumisest ja gaasimaskide kasutamisest. Üleskutse nimeks sai "Ned med vapnen" ("Maha relvad"). Moodustati kaheksakümneliikmeline naiskogu, mis omakorda valis delegatsiooni, mis pidi otsuse edastama Rahvasteliidule. Delegatsiooni kuulusid teiste seas Wägner, Andrea Andreen ja Ada Nilsson. Otsus anti üle septembris 1935 Genfis toimunud Rahvasteliidu kokkusaamisel, kuid ei äratanud seal mingisugust huvi.
1935. aastal oli Wägner osalenud rahvusvahelise organisatsiooni Women's Organization for World Order asutamises. 1937. aastal toimus organisatsiooni konverents Bratislavas ja seal kohtus Wägner Šveitsi talupidaja Mina Hofstetteriga, kes pidas talu ilma kariloomadeta ja kellel oli välja töötatud eriline lähenemine kompostimisele. Wägner soovitas Hofstetteri meetodeid oma sõbrannale Flory Gatele, kes võttis need osaliselt kasutusele oma talus. Gate oli Wägnerist 20 aastat noorem ja Wägner suhtus temasse kui kingitusena saadud tütresse. Wägner ammutas Hofstetteri ideedest inspiratsiooni, kui kirjutas pamfletti "Fred med jorden" ("Rahu maaga"), kus ta visandas jätkusuutliku põllumajanduse mudeli. Muude teemade seas käsitles ta seal metsade raadamist, väetiste kasutamist ja põllumajanduse mehhaniseerimist.
1937. aastal sai Wägner kirjandusakadeemia De Nio Samfundet liikmeks. Akadeemial on üheksa eluaegset liiget, Wägner sai pärast Sigrid Leijonhufvudi surma vabaks jäänud teise tooli.
Hilisemad aastad
1941. aastal ilmunud ühiskonnakriitilises essees "Väckarklocka" ("Äratuskell") esitas Wägner kõigepealt pildi muistsest Antiik-Kreeka matriarhaadist. Teda mõjutasid seejuures Saksa filosoofi Bachofeni kirjeldused kunagisest Kreeta matriarhaalsest ühiskonnast. Iidse matriarhaadiga kõrvutas Wägner kaasaegse ühiskonna jõuetu naise, kelle hääleõigus suures plaanis midagi ei muuda. Samuti suhtus Wägner skeptiliselt ühiskonna üha suuremal määral mehhaniseerimise vajalikkusse. Inimväärne ühiskond peaks Wägneri arvates olema kohandatud naiste ja nende laste vajadusi arvestades. Wägneri järgi tähendas naiste väiksem kalduvus vägivallale, et mida rohkem mõju on naistel ühiskonna toimimisele, seda väiksem on sõjaoht. Endisele mehele John Landquistile saadetud kirjas avaldas Wägner kahetsust, et mees suhtus Hitlerisse ja natsismi heasoovlikult.
Pärast Selma Lagerlöfi surma 1940. aastal palus kirjastaja Tor Bronnier Wägnerilt kaastööna kirjutist Lagerlöfi mälestusalbumisse. Kirjutisest sai kaheköiteline elulugu, mille raames Wägner sai juurdepääsu ka Lagerlöfi kirjavahetusele. Kui elulugu välja tuli, saatsid seda kiitvad arvustused. Teiste seas kiitsid kirjanduskriitik Fredrik Böök ja Rootsi Akadeemia alaline sekretär Anders Österling. Kui 1944. aasta veebruaris suri filosoof Hans Larsson, jäi akadeemias tool tühjaks ja 1944. aasta mais valiti Wägner akadeemia liikmeks. Wägnerist sai Lagerlöfi järel teine naine, kes valiti Rootsi Akadeemiasse. Wägnerit on kirjeldatud kui progressiivset akadeemia liiget. Tema ettepanekul anti 1945. aastal Nobeli kirjandusauhind Gabriela Mistralile.
Wägneri patsifism ja usk vägivallatusse lõi tugevalt kõikuma, kui Teise maailmasõja lõppedes saadi teada sõja ajal toimunud Holokaustist. Wägner kirjutas sõbranna Emilia Fogelkloule: "Oleme ju siiski eeldanud, et on teatud piirid, millest inimesed ei saa üle minna. Üks rahvus ei saa hakata tervet rahvust välja juurima".
Wägneri viimaseks romaaniks jäi "Vinden vände bladen" ("Tuul pööras lehti"). Kriitikutelt kiita saanud ja müüginumbrites edukaks saanud teos rääkis elust Smålandis 18. sajandist kuni 1930. aastateni.
1948. aasta alguses asus Wägner Anders Österlingi tellimusel tööle Fredrika Bremeri eluloo kallal, kuid terviseprobleemid aeglustasid töö edenemist. Oktoobris pöördus ta Växjö haiglasse ja seal avastati tal maovähk. Operatsiooni käigus konstateeriti, et vähi siirded olid jõudnud levida, ja et operatsiooniga oldi hiljaks jäädud. Viimased kuud elas Wägner oma naabri Flory Gate juures ja jätkas nõrkusest hoolimata Fredrika Bremerist kirjutamist.
Tsisleitaania
pisi|Tsisleitaania (punane) [[Austria-Ungaris, muud osad on Transleitaania (helehall) ning Bosnia ja Hertsegoviina (tumehall)]] Tsisleitaania oli Austria osa nimi Austria-Ungari kaksikmonarhias, mis loodi 1867. aastal ja kaotati 1918. aastal. Nime kasutasid poliitikud ja bürokraadid, kuid ametlikku staatust sel ei olnud.
Elin Wägner
Pärand
Wägneri raamatuid loetakse ka tänapäeval. 1970. aastatel taasavastasid feministid Wägneri käsitlused ühiskonna patriarhaalsusest. Samuti on jätkuvalt aktuaalne Wägneri patsifism ja mure keskkonna liigse kurnamise pärast. Ajaloolane Gunnela Björk on kirjutanud, et Wägner küll ei kasutanud kaasaegset terminit "jätkusuutlik areng", kuid just selle eest ta oma kirjutistes seisis.
Tsisleitaania
Tsisleitaania maad moodustasid endiselt Austria keisririigi, kuid viimast mõistet kasutati pärast 1867. aastat harva, et vältida segadust 1867. aasta eelse ajastuga, mil Ungari oli keisririigi osa. Kohmakavõitu ametlik nimetus oli Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder ("keiserlikus nõukogus esindatud kuningriigid ja maad"). Üldiselt kutsuti maad vaid Austriaks, ehkki see mõiste asendas endise ametliku nime alles 1915. aastal.
Tsisleitaania pealinn oli Viin. Territooriumil elas 1910. aastal 28 571 900 inimest ja see ulatus Bukoviina hertsogkonnast (tänapäeval osake Ukrainast ja Rumeeniast) kuni Dalmaatsia kuningriigini (tänapäeval osa Horvaatiast).
Ladinakeelne nimi Cisleithania tulenes Leitha jõest, mis oli ajalooline piir Austria ja Ungari vahel Viinist kagus – enamik sellest alast asus lääne pool (või "siin" pool, Austria poolt vaadatuna). Transleitaania, Ungari kuningriigi maad kaksikmonarhias, asusid Leitha jõest ida pool.
Kroonimaad
Tsisleitaania koosnes 15 kroonimaast, millel oli esindus Reichsrat 'is (Tsisleitaania parlament). Kuid nad olid unikaalsete ajaloolis-poliitiliste ja õiguslike tunnustega alad ja seepärast palju rohkem kui lihtsalt haldusüksused. Neid tuli võtta kui "ajaloolis-poliitilisi üksusi".
Pärast Austria-Ungari kompromissi põhiseaduslikke muudatusi ei olnud Ungari kuningriik ja Horvaatia kuningriik enam kroonimaad. Nad olid nüüd eraldi riigid, ametlikult Püha Ungari krooni maad ja üldiselt tuntud kui Transleitaania või lihtsalt Ungari.
400px|pisi|  Austria–Ungari : Tsisleitaania (Austria keisririik): 1. Tšehhia, 2. Bukoviina, 3. Kärnten, 4. Krain, 5. Dalmaatsia, 6. Galiitsia, 7. Rannikumaa, 8. Alam-Austria, 9. Moraavia, 10. Salzburg, 11. Sileesia, 12. Steiermark, 13. Tirool, 14. Ülem-Austria, 15. Vorarlberg; Transleitaania (Ungari kuningriik): 16. Ungari, 17. Horvaatia-Slavoonia; Austria-Ungari ühisvaldus: 18. Bosnia ja Hertsegoviina
Poliitika
Igal kroonimaal oli oma esinduskogu, Landtag, väljaarvatud Vorarlbergil, mida juhiti kui Tirooli allüksust. Landtag 'id jõustasid piirkondlikke ja enamasti väikese tähtsusega seadusi (Landesgesetze). Landtag'i täidesaatvat komiteed kutsuti Landesausschuss ja seda juhtis Landeshauptmann, kes oli samas ka Landtag 'i president. 1868. aastast alates oli keiser (kroonimaa monarhi rollis kas kuningas, ertshertsog, suurhertsog, hertsog või krahv) ja tema valitsus kroonimaade pealinnades esindatud kuberneriga (Statthalter, mõnel kroonimaal ka Landespräsident), kelle käes oli täidesaatev võim.
Kuni 1848. aastani olid Landtagid traditsioonilised seisuslikud esinduskogud. Need saadeti laiali pärast 1848. aasta revolutsioone ning reformiti pärast 1860. aastat uuele kujule. Mõned liikmed olid ex officio liikmed (näiteks piiskopid), teisi valiti. Puudus üldine ja võrdne valimisõigus, selle asemel oli segu privileegidest ja piiratud frantsiisist. Reichsrat, Tsisleitaania parlament, koosnes 1867. aastast Landtagide delegaatidest.1873. aastal kehtestati Reichsrati otsesed valimised valimisõigusega meessoost kodanlastele, ning 1907. aastal kehtestati võrdsed, otsesed, salajased ja ühetaolised valimised meestele.
Reichsratis (353 liiget aastal 1873 ja 516 liiget aastal 1907) mängiti läbi rahvuslik võitlus keisririigi sakslaste ja slaavlaste vahel, eriti tšehhide. Tšehhid eitasid peamiselt Reichsrati õigust võtta vastu otsuseid Tšehhia maade kohta ja kasutasid Reichsrati töö torpedeerimiseks obstruktsiooni, samuti puudumisi. Valitsus oli piisavalt tark, et paluda Galiitsia poolakatelt eriregulatsioone sellele "arengumaale"; parlamendi poolakatest liikmed mängisid seejärel enamuse ajast konstruktiivset rolli. Reichsratis domineerisid alguses sakslased, kuid valimisõiguse laienemisega saavutasid slaavlased pärast 1907. aasta valimisreformi enamuse.
Poliitika oli sageli halvatud pingete tõttu erinevate rahvuste vahel. Kui tšehhide obstruktsioon Reichsratis takistas parlamendi tööd, hakkas keiser Franz Joseph I valitsema autokraatlikult valitsuse esitatud keiserlike dekreetide (Kaiserliche Verordnung) abil. Reichsrat aeti laiali märtsis 1914 ja kutsuti taas kokku mais 1917, pärast Karl I troonileasumist aastal 1916.
Kogu Austria-Ungari jaoks oluliste küsimuste (välisasjad, riigikaitse ja nende rahastamine) arutamiseks määras Reichsrat 60-liikmelise delegatsiooni, et arutada neid küsimusi paralleelselt Ungari sama suurusega delegatsiooniga ja jõuda eraldi hääletades samale järeldusele vastutava ühisministri soovitusega. Tsisleitaania 60 delegaati koosnesid 40 valitud esindajatekoja (Abgeordnetenhaus) liikmest ja 20 ülemkoja (Herrenhaus) liikmest. Kui kolmel katsel ei jõutud samale otsusele, nägi seadus ette mõlema delegatsiooni ühisistungi kokkukutsumise ja loendas kõiki hääli koos, kuid ungarlased, kes hoidusid mistahes keiserlikust "katusest" kaksikmonarhia nende osa kohal, samuti ühisministrid vältisid rangelt selle olukorrani jõudmist.
Puna-veetallaja
pisi|Puna-veetallaja Puna-veetallaja (Phalaropus fulicarius) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind.
Eestis on ta eksikülaline.
Koidula raudteejaam
Koidula raudteejaam on raudteejaam (raudteepiirijaam) Võru maakonnas Setomaa vallas Koidula külas. Avamisel jäi jaam Põlvamaa Värska valda.
2011. aasta keskpaigaks ehitati seoses Koidula piiripunkti ja seal asuva Koidula raudteejaama renoveerimisega Piusa lähedal (Eesti alal) kokku Valga poolt tulev Valga–Koidula raudteelõik ja Tartu poolt tulev Tartu–Koidula raudteelõik, mistõttu sai võimalikuks rongiliiklus nn Kagu-Eesti kolmnurgas (Tartu-Valga-Koidula-Tartu). Varem said raudteed kokku alles Venemaal Petseri raudteejaamas.
Aastaks 1964 oli valminud küll juba raudteid Eesti NSV pinnal ühendav tee: toonaselt Tartu-Petseri raudteelõigult kulges Piiroja raudteepeatuse ja Petseri raudteejaama vahelisel alal Valga suunas harutee, mis võimaldas liikuda ühelt lõigult teisele läbimata Petseri sõlmjaama. Hiljem võeti sealt rööpad üles.
Kaubaveod
Koidula raudteepiirijaama põhiülesandeks on Venemaaga peetava kaubavahetuse korraldamine (selleks otstarbeks on jaamas näiteks röntgen, mis valgustab jooksvalt läbi kõigi kaubarongide sisemuse). Varem toimus see protseduur Tartus.
Koidula jaamas asub 10 rööpapaari ja 38 pööret. Ehitusel paigaldati kokku 25,6 km rööpaid. Raudteejaam suudab vastu võtta kuni 40 rongipaari ööpäevas.
Lisaks jaamahoonele asub Koidula raudteepiirijaamas ka maksu- ja tolliameti kaubaladu, depoohoone, vedurite pöördsild, ning mitmed kauba käitlemiseks mõeldud abiehitised.
Reisirongiliiklus
Reisijate teenindamiseks asub jaamas kaks madalat reisiplatvormi pikkustega 200 ja 150 m. Lisaks on jaamas ka tolliteenistuse kontrollplatvorm pikkusega 140 m.
Jaamas peatub vastavalt päevale kuni 4 Elroni reisirongi liinil Tartu–Koidula.
Alates 2012. aasta suveperioodist pikenes tollal Edelaraudtee opereeritav Tartu–Koidula raudteeliin Piusani. Liini pikendus on seni olnud kasutusel ainult suveperioodil. Elron alustas sõite Piusale 1. juunist 2014. Käigus on üks reisirong päevas.
Küpros 2018. aasta taliolümpiamängudel
Küpros osales 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis ühe sportlasega.
Küprost esindas mäesuusatamises Dinos Lefkaritis, kes võistles meeste slaalomis ja suurslaalomis.
Kirgjärv
Kirgjärv on järv Valga maakonnas Otepää vallas Mäekülas. Veekogu pindala on 1,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 469 m.
Tiina Kapperi tantsustuudio
Tiina Kapperi tantsustuudio oli aastatel 1919–1940 Tartus töötanud tantsustuudio, mille asutas Tiina Kapper.
Tantsukool asus aadressil Tähe tänav 8.
Tiina Kapperi õpilased olid teiste seas Velda Otsus, Ella Lukk-Kudu, Erna Pallo, Siina Kütt-Looga, Elfriede Saarik-Tubin, Terje Kukk, Udo Väljaots.
Gāršmuiža
Gāršmuiža on küla (mazciems) Lätis Saulkrasti piirkonna Sēja vallas. Küla jääb valla keskusest Lojast 27,9 ja Riiast 51,6 km kaugusele. Külast voolab läbi Gāršmuiža oja.
Külast läheb läbi maantee V78. Küla on tekkinud endise Gārši mõisa juurde (Garschenhof). Seal kasvavad Gāršlejase tamm ja Gāršmuiža tamm on võetud looduskaitse alla.
Aastal 2017 oli külas 45 elanikku, sama palju oli elanikke ka aastal 2019.
Kruhłaje
Kruhłaje (poola keeles Kruhłe, valgevene-eesti transkriptsioonis Kruglaje) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Kruhłaje rajooni halduskeskus. Linn asub Drući jõe kaldal Mahiloŭ linnast 52 kilomeetri kaugusel, merepinnast 175 meetri kõrgusel.
Haridust annavad keskkool ja internaatkool. Linnas on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Antakse välja rajoonilehte Сельскае жыцьцё. Kruhłajes on toiduainetetööstus (seal asuvad piimakombinaat ja õlivabrik), linnas töödeldakse lina ja valmistatakse ehitusmaterjale. Linnas on koduloomuuseum.
Ajalugu
pisi|left|Postijaama hoone Kruhłajet mainitakse esimest korda aastal 1520. Administratiivselt kuulus see Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Toona oli asula Połubińskite valduses. Hiljem kuulus küla Naruszewiczitele, Dembińskitele, Raczyńskitele ja Lomskitele. Aastal 1621 läks küla Lew Sapieha valdusse. Aastal 1667 läks küla Sapiehadelt tagasi Połubińskitele.
Aastal 1669 mainiti Kruhłajet esimest korda kui alevit. Aastal 1679 said alevi omanikeks taas Naruszewiczid, aga XVIII sajandi alguses läks see Ogińskite valdusse.
RDNA (mikroarhitektuur)
RDNA arhitektuur on AMD Graphics Core Nexti arhitektuuri järglane. Seda esitles Computexi näitusel AMD tegevjuht Lisa Su.
Uus arhitektuur töötati välja eeskätt arvutimängude, konsoolide ja pilvelahenduste tarbeks, võttes eesmärkideks väikese latentsuse ja energiakulu. See on siiski tagasiühilduv GCN arhitektuuriga. Sellel tehnoloogial põhinevad RX-seeria graafikakaardid tulid turule 2019. aasta juulis. RDNA on esimene arhitektuur, mis põhineb TSMC 7nm TinFET tehnoloogial ja mis kasutab liidesena PCIe 4.0-i.
RDNA edasiarendus RDNA2 toodi avalikkuse ette 2020. aasta oktoobris. See on aluseks AMD RX 6000 seeria graafikakaartidele ja ka Playstation 5 ning Xbox Series X graafikakaartidele. Järgmine põlvkond RDNA3, avalikustatakse eeldatavasti 2022. aastal või varem AMD plaani järgi ja põhineb uuel tootmisprotsessil, mida pole veel avaldatud. RDNA arhitektuuri programmeerimisjuhis on saadaval GPUOpeni veebilehel.
RDNA Arhitektuur
RDNA protsessor on vektor ja skalaar aritmeetika-loogika üksus, et käitada keerukaid paralliseeritud programme. See on paralleelse mikroarhitektuuriga, mis on hea andmetöötluse kui ka graafiliste rakenduste jaoks. RDNA seadmel on paralleelandmete protsessorite massiiv, käsuprotsessorid, mälukontroller ja muu loogika, nagu video kodeerimisüksus. Käsuprotsessorid loevad sisse käsud, mida hostseade (Host CPU) on kirjutanud süsteemimälu aadressiruumi, seejärel saadavad riistvaraliselt tekitatud katkestused tagasi hostile, kui käsk on täidetud. RDNA mälukontrolleril on otseühendus seadmemälule ja hosti määratud süsteemimälu osadele. Mälukontroller käitub ka kui otsemälupöördumiste (DMA) kontroller, et rahuldada lugemis- ja kirjutamiskäsud. See arvutab mäluaadressimuutusi, vastavalt küsitud andmetele.
Töötav rakendus RDNA keskkonnas koosneb kahest osast: RDNA programme juhivad hosti käsud, mis:
Vajalik draiver töötab hostseadmes. See vahetab API käske ja infot protsessoriga, kasutades PCIe 4.0 liidest, mille andmevahetuskiirus on 16 GT/s, kahekordne võrreldes vanema põlvkonna 3.0 liidesega.
Paralleelandmete protsessorite massiiv on organiseeritud kui töörühma protsessorite torud, igaüks iseseisev ja võimeline töötama nii ujukomaarvude kui ka täisarvudega voogudega. Need torud saavad töödelda andmeid või läbi mälukontrolleri kirjutada või lugeda andmeid. Mõlemat saab teha tingimuslikuks.
RDNA protsessor koosneb:
Kui töögrupi protsessor saab käsu, laeb see juhised ja info mälust ning töötab kuni kerneli lõpuni. RDNA riistvara loeb juhised automaatselt vahemällu, ilma, et tarkvaraliselt oleks vaja midagi teha. Kernelid saavad laadida andmeid välisest mälust üldkasutatavatesse registritesse (GPR).
Programmi töö käigus tekkivaid ujukoma erindeid suudab seade leida ja tekitada katkestus. Neid saab ka salvestada, et hiljem uurida. Varjamaks latentsust, on korraga sadu erinevaid protsesse ja samal ajal on nii arvutusprotsessid kui mälust lugemise protsessid. RDNA-ga tuli uus QoS teenus Asynchronous Compute Tunneling, mis laseb protsessoril tegeleda kõige latentsustundlikuma ja tähtsamate töödega. RDNA arhitektuur on hästi skaleeritav, sest GPU-d koosnevad mitmest kindla riistvara komplektidest. Vastavalt GPU-le on võimalik neid komplekte ja komponente lisada.
Kernelid
RDNA kernelid on protsessori üldised programmid, mis võtavad mälust andmeid, töötlevad neid ja panevad tulemused tagasi mällu. Programmi jaoks vajalikud tööelemendid grupeeritakse kas 32-või 64-steks ja kernel töötleb neid korraga. Need tööelemendid moodustavad lained, kas wave32 või wave64. Varjutaja riistvara on põliselt wave32 jaoks. Et teha wave64 operatsioone, antakse käske kaks korda, algul esimese 32 tööelemendi ja siis ülejäänute jaoks. Kui kummagi puhul pole vaja midagi teha, siis saab selle vahele jätta. Wave32 on parem, sest sellel on väiksem latentsus, lühem laine eluiga, see on efektiivsem poolikute lainetega ja omab paremat juurdepääsu mälule. Wave64 lubab aga rohkem tööelemente ja on efektiivsem „attribute interpolation“ eesmärkidel. Kompilaator teeb otsuse, kumba kasutada. Arvutus ja „vertex“ varjutajad on wave32, piksli varjutaja on wave64. Kerneli juhtimine, näiteks if- või loop-lausete abil, on skalaar ALU juhiste abil, mis kehtivad tervele lainele. Vektor juhised töötavad laines ühel hetkel kõikidele laine tööelementidele. Lainel on eraldi atribuut määramaks, mis tööelemendi kallal viiakse vektorjuhis läbi ja millisel mitte.
Kruhłaje
Ajalugu
Aastal 1880 tegutses alevis kolm veskit. Aastaks 1913 läbis alevit Talačyni ja Mahiloŭ linna vaheline postimaantee, alevis asus kümne hobusega postijaam.
RDNA (mikroarhitektuur)
WGP
Eelmise põlvkonna väikseima põhilise arvutusüksuse asemel on töögrupi protsessor (WGP). Igas WGP-s on kaks arvutusüksust, kummaski 2 SIMD32 üksust, mis jagavad oma rada mäluni, mõlemas 32 ALU-d. Lisaks LDS-i, mälu, skalaarvahemälu ja aritmeetika-loogika üksused. Igal SIMD-l on 10 kB skalaarregistrifail, 128 pesa ühe laine kohta. Skalaar ALU SIMD-is kasutab skalaar registrifaili ja teeb 64-bitiseid aritmeetikatehteid, mis on juhtimise jaoks. Näiteks arvutab hargnemise juhud või mingi väärtuse, mis läheb tervele lainele. See arvutab ka aadresse, kui kirjutatakse või loetakse skalaarvahemälust. Skalaarvahemälu on jagatud kõikide töögrupi protsessori SIMD-de vahel. See on 16 kB write-back mälu. Peamine 32-liiniga vektor ALU on disainitud "fused multiply-accumulate" (FMA) tehete jaoks, mis vähendab voolutarvet ja suurendab arvutustäpsust. Liinid saavad efektiivselt teostada tehteid erinevate bitiliste arvudega. Kui on näiteks 16-bitiste arvude korrutamine, siis tulemus on 32-bitine, et ei oleks andmekadu. Mõned süsteemi versioonid toetavad muid andmetüüpe, peamiselt masinõppe kiirendamiseks.
Kruhłaje
Ajalugu
Aastal 1924 hakkas Kruhłaje kuuluma Valgevene NSV koosseisu. kus sellest sai rajoonikeskus. Aastal 1925 sai alevist küla. Teise maailmasõja ajal hukkus külas ja selle ümbruses ligi 3000 kohalikku elanikku. Asula sai uuesti aleviks 11. märtsil 1967. 26. veebruaril 2016 sai Kruhłajest linn.
RDNA (mikroarhitektuur)
WGP
Sellise WGP eelised võrreldes varasema arhitektuuriga on järgmised:
Võrreldes GCN-i arvutusüksustega vajavad RDNA WGP üksused palju vähem laineid, et tervet süsteemi täismahus utiliseerida. GCN-i 2 arvutusüksuse jaoks on vaja kokku 512 tööelementi. WGP vajab 128 tööelementi. Kui iga WGP jaoks on 256 tööelementi, siis praktikas on 90% ALU-st kasutusel. Kui on 64 tööelementi, siis GCN-i puhul koondatakse need kõik ühte SIMD16 üksusesse, RDNA-l aga jaotatakse need kahe SIMD32 peale. Mõlemad arhitektuurid vajavad lisalaineid, et peita mälu latentsust. GCN-i SIMD16 üksused said igaüks kuni 10 lainet ja nad andsid käske iga 4 takti tagant. RDNA SIMD32 üksused annavad aga uue käsu iga takti tagant. Igal SIMD32 üksusel on 1024 füüsilist registrit (VGPR), need jaotatakse lainete vahel ära nii, et iga laine saab kuni 256 registrit. Üks wave32 laine saab võrreldes wave64-ga kaks korda rohkem registreid. Näiteks 8 wave32 puhul saab iga laine 128 registrit, sama palju wave64 laine saab 64 registrit. Iga WGP jaoks on 128 kB jagatud LDS, mis laseb väikese latentsusega suhelda tööelementidel omavahel. Mälul on 64 panka, igal 512 4-baidist pesa. Seda saab kasutada ka kui tarkvaralist vahemälu, kus hoida korduvalt kasutatavalt andmeid, mida on näiteks vaja teatud tekstuuri funktsioonidel. LDS-l on kompilaatori poolt juhutavat kaks töörežiimi: CU mood ja WGP mood. Esimese puhul jagatakse mälu pooleks 4 SIMD32 vahel ning neis töödeldavad elemendid ei saa omavahel suhelda. See aga võib kiirendada tööd. Teise puhul on LDS üks suur mälu kõigile juurdepääsetav. Kirjutamis/Lugemiskiirus on 32 sõna taktis, mis on kahekordistatud võrreldes GCN-ga. LDS-mälul on ka igas pangas oma ALU, mis teeb atoomilisi operatsioone nagu näiteks FP min või FP max. Mälul on oma crossbar liigutamaks infot panga ja lainete vahel. Kui mitu elementi tahavad ligipääsu samale pangale ühe takti ajal, siis riistvara automaatselt paneb need üksteise järele. RX 5700XT graafikakaardi igal WGP-l on lisaks 32 kB käskude vahemälu, mis töötab 64B andmeplokkidega, 16 kB skalaarvahemälu, mis 64 B andmeplokkidega, ning 2x16 kB L0-vahemälu, mis töötab 128B andmeplokkidega. L0 mälu on "write-through" ja kasutab kõige viimasena kasutatud asendussüsteemi (LRU). L1-s hoiustatakse graafika tekstuure. RDNA seadmed kasutavad 64 kB globaalset mälu (GDS), mida saavad kasutada kõik WGP-d. Mälus on 32 panka, igas 512 4-baidist pesa. Iga takti ajal antakse ligipääs 128 baidile. Mälu saab kasutada, et hoida tähtsat kernelite juhtimisinfot või teha sisseehitatud loogikaga andmete pakkimist.
RDNA2
RDNA teist põlvkonda esitleti avalikkusele 28. oktoobril 2020 ja esimesed graafikakaardid selle arhitektuuriga tulid müügile sama aasta 18. novembril.
WGP uuendusena on juures kiirtejälituskiirendi (ray accelerator). 1 kiirendi on kummalgi WGP arvutusüksusel ja need arvutavad valguse liikumist ja annavad reaalaja valgusefektide loomise. Kiirtejälitus kasutab BVH (bounding volume hierarchy) töötlemist. Selle abil leiab efektiivselt kiire ja kolmnurga ristumiskohti. Riistvaralise kiirendi abil on kiirtejälitus 10 korda kiirem kui tarkvaraline lahendus varjutajatega. Protsessoril on juures esimest korda L3 vahemälu, nimega Infinity Cache, mille suurus on 128 MB, mõnedel mudelitel 96 MB. Selle tõttu on väiksem vajadus küsida infot välise GDDR6 mälu käest, mis on ühendatud 256-bitise andmeliiniga. Uue arhitektuuriga on ühilduvad DirectX 12 Ultimate ja Microsoft Direct Storage. Viimane laseb graafikakaardi mälul suhelda otse NVMe SSD-ga, kiirendamaks laadimist. Optimeeritud arhitektuuriga on graafikakaardid võimelised taktsagedusele üle 2 GHz.
Kodeerimine
Arhitektuuril on olemas eraldi üksused kodeerimiseks ja dekodeerimiseks ja dekodeerimiseks. Seda tööd saab ka teha WGP-de peal, kuid eriüksused on selles paremad ning lasevad WGP-del tegeleda muude operatsioonidega. Varasem videoüksus on ümber disainitud 4K- ja 8K-ekraanide jaoks, mis on HDR toega. Videoüksus saab töödelda H.264, HEVC ja VP9 formaati, kuid viimast suudab ainult dekodeerida. H.264 formaadis 4K videot dekodeerib üksus 150 kaadrit sekundis, kodeerib aga 90 kaadrit sekundis. HEVC formaadis 4K-videot dekodeerib ja kodeerib 90 kaadrit sekundis, seda kas 8-või 10-bitise värvisügavusega. VP9 formaadis dekodeerib sama moodi.
Tollari
Tollari oli küla Valgamaal. Küla jääb tänapäeval Põru küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Põru külaga.
Külast on teateid alates 1970.
Prototron
Prototron on 2012. aastal Swedbanki, teaduspargi Tehnopol ja Tallinna Tehnikaülikooli asutatud rahastu, mis on loodud nutikatele ja innovaatilistele ideedele reaalse kuju andmiseks ehk esimese prototüübi tegemiseks. pisi|Prototroni 2021. aasta sügisvooru võitjad
Saamislugu
2011. aasta alguses viis Swedbank tollase ettevõtete panganduse juhi Robert Kitti eestvedamisel läbi uuringu selgitamaks, milliseid meetmeid rakendatakse Eesti ettevõtluse edendamiseks. Uuringust selgus, et Eesti ettevõtlusmaastikul on tühimik prototüüpide rahastamisel ja enamik idufirmasid jääb selles faasis oma tootearendusega hätta. Prototroni põhitegevus on Eestis registreeritud alustavate ettevõtete prototüüpide rahastamine ning selleks vajalike tegevuste planeerimine ja läbiviimine.
Prototroni partneriteks on alates 2015. aastast Hedman Partners, kes pakub meeskondadele taotlusfaasis mentorlust ning võitjatele õigusabi konsultatsiooniteenust. Samal aastal liitus Prototroniga Utilitas, kes toetab rohe- ja keskkonnatehnoloogia ning energeetika valdkonna ideid. 2017. aastal liitus rahastuga Elering. Erinevatel aastatel on Prototroni toetanud ka Tallinna linn. Kõik Prototroni TOP50 jõudnud meeskonnad saavad võimaluse testida oma ideed ühisrahastusplatvormil Fundwise. Aasta-aastalt on meeskonnad suutnud seal näidata aina tugevamaid tulemusi ja see annab lootust näha tulevikus veelgi vingemaid rekordeid ja edulugusid.
Protsess
Aastatel 2012–2017 toimus aastas kaks avatud vooru ja kord aastas erivoor vaid Tallinna Tehnikaülikooli intellektuaalomandi uurimisgruppidele. Alates 2018. aastast on Prototronil kaks taotlusvooru, mis on avatud kõikidele soovijatele. Vastavalt 15. märtsiks ja 15. oktoobriks tuleb Prototroni veebilehe kaudu esitada taotlus, kus meeskonnad kirjeldavad oma ideed, meeskonna liikmeid ja äriplaani. Kõikidele soovijatele antakse tema idee kohta personaalset tagasisidet.
Tähtajaks esitatud taotlused läbivad eelhindamise, mille jooksul valitakse välja meeskondade TOP40, kes saavad praktilise arendus-, müügi-, intellektuaalomandi- ja investordokumendi (2-pager) koostamise koolituse.
Järgmiseks esitavad TOP40 meeskonnad 2-pager’id, mis samuti läbivad hindamise ning mille põhjal valitakse välja TOP20 meeskonnad, kes saavad mentorpäeval personaalset nõustamist oma idee esitluse viimistluseks. Mentorpäeva lõpuks selguvad need TOP10 meeskonnad, kes saavad võimaluse esitleda oma ideed Prototroni ekspertkogu ees. Ekspertkogu otsustab, kes saavad oma idee prototüübi ehitamiseks rahalise toetuse, 6-kuulise inkubatsiooniprogrammi Tehnopol Startupi inkubaatoris ning Hedman Lifti õigusabi paketti.