cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pikk tänav
Pikk 64
Pikk 64 kinnistu leiab esimest korda märkimist aastal 1371. Algselt asus tänasel Pikk 64 kinnistul kaks kinnistut (kinnistu 11 ja 12). 1827. aastal omandas mõlemad kinnistud Johan Friedrich Tilcker, kes ühendas mõlemad kinnistud ja hooned ning ehitas kinnistutel asunud vanemad ehitised ühtseks kolmekorruseliseks elamuks. 1829. aastal omandas hoone Eestimaa kubermangu Vaimulik Valitsus. 1872. aastaks oli hoone Pikk 64 seisukord avariiline, vaimulikud koos peredega lahkusid hoonest ja hoone jäeti kasutusele laona.
Hoone remonti alustati alles 1881. aastal, mille käigus enamus vana hoone Pikk 64 konstruktsioonidest lammutati, kuna suurem osa sisemisi kapitaalseinu ei omanud õiget vundamenti. Uus hoone Pikk 64 sai valmis 1884. aasta sügiseks. Ümberehitatud hoone I korrusele projekteeriti algselt kolm suurt ja üks väike korter. II korrusel oli üks suur korter, kus asusid Kiriku Valitsuse ametiruumid. III korrusel algselt oli kaks korterit.
1928. aastal sai hoone omanikuks Eesti Vabariik, 1932. aastal Eesti Apostlik Õigeusu Kirik ja 1940. aastal natsionaliseeriti maja nõukogude võimu poolt.
Oleviste kirik (Lai 50)
pisi|left|püsti|Pikk 65, [[Oleviste kirik]]
Kirik sai nime Norra kuninga Püha Olavi järgi. Esimest korda on kirikut mainitud 1267. aastal, mil Taani kuninga Erik V Klippingi ema Margrete Sambor annetas naistsistertslaste Tallinna Püha Miikaeli kloostrile patronaadiõiguse Oleviste kiriku ja selle koguduse üle. Olgugi et arheoloogilisi tõendeid selle oletuse kinnituseks pole, on tõenäoline, et kiriku eelkäija võis samas paigas asuda juba 12. sajandil, mil sellesse paika oli tekkinud skandinaavia kaupmeeste kaubahoov ja asula. Tolleaegse kiriku ehitusviisi, arhitektuuri ning täpse asukoha kohta andmed puuduvad.
Pikk 66
pisi|Elamu Pikk 66 Kinnistu Pikk 66 kuulus 1851. aastast Ernst Carl Friedrich Baetgele ning seejärel Kochide ja Baetge perekonnale. 14. sajandi lõpul ehitatud keskaegne elamu koos aida ja kangialusega on 19. sajandi keskpaigas kardinaalselt ümber ehitatud klassitsistlikuks elamuks. Kultuurimälestis nr 3052. Eesti NSV aja tegutses hoones ENSV Informatsiooni Instituudi Eksperimentaalkombinaat "Bit".
Pikk 68
Pika tänava kinnistut nr 6, on teadaolevalt esimest korda mainitud 1419. aastal. 17. sajandil algul kuulus kinnistu bürgermeister Johan Holthusenile, sajandi keskel aga raehärra Johan Dellinghausenile. Kinnistu Pikk 68 kuulus 1848. aastast Andreas Christian Kochile ja seejärel Kochide perekonnale. 1878. ehitati hoone arhitekt Rudolf von Knüpfferi projekti järgi ümber. 1920. aastal omandas kinnistu Puuvillasaaduste Manufaktuuri Kreenholmi Ühing. Kultuurimälestis nr 24239. Pikk 68 kinnistu 4 hoone oli ajalooliselt Suure Rannavärava vahimaja. Esimesed teated vahimajast on aastast 1600, mil ehitusmeister A. Passer rajas hoone. Suure Rannavärava vahimaja rajati 1683–1704 uuele kohale.
Pikk 69
pisi|püsti|left|Pikk 69 // Tolli 1 Pikk 69 // Tolli 1 ühendab endas oma tänapäevastes piirides kahte endist ajaloolist majavaldust. Mõlemad kinnistud esindavad Tallinna hilisgootikast tuntud majavaldusi, mis koosnevad peafassaadiga tänavale pööratud elamust ja selle taha, krundi sügavusse püstitatud mitmesugustest majandus- ja kõrvalhoonetest. Kinnistu Pikk 69 // Tolli 1 kuulus Hetlingite perekonnale. 1872. aastal asutati hoones kolmeklassiline linnakool, 1889. aastast kuulus aga Tallinna Katariina II kõrgemale linnakoolile. 1917. aastal nimetati kool Tallinna 19. Algkooliks, 1934. aastal paigutati kool ümber Karu tänav 16 hoonesse. Aastatel 1935–1944 tegutses hoones Tallinna Linna Vene gümnaasium ja progümnaasium, Tallinna Linna 6. Gümnaasium ja 6. progümnaasium, Tallinna 6. gümnaasium. Eesti NSV ajal tegutses hoones Linnakutsekool nr 4, kus õpetati noori rätsepa ja juuksuri erialale. Hoone Pikk tänav 69 on kultuurimälestis nr 3053.
Suure Rannavärava eesvärav (Pikk 70)
pisi|Pikk 70 Suure Rannavärava eesvärava parempoolses suurtükiväetornis Paks Margareeta ja selle juurdeehitises aadressil Pikk 70 asub Eesti Meremuuseum.
Kolm Õde (Pikk 71)
pisi|left|Kolm Õde, Pikk 71
Pikk 71 // Tolli 2, Kolm Õde on 15. sajandil rajatud ja 19. sajandil ümber ehitatud hoonerühm, kus alates 2003. aastast tegutseb samanimeline hotell.
Kultuurimälestis nr 3054.
Kochi villa (Pikk 73)
pisi|püsti|Pikk 73 hoone, Kochi villa Kinnistut Pikk 73 on esimest korda mainitud Tallinna linna kinnistusraamatus ehk nn numbriraamatus, mis seati sisse 1786. aastal, kui Tallinna linna kinnistud esimest korda nummerdati, kinnistuna nr 3. 1795. aastal oli maja antud kahe Tallinna Insenerikomando kindrali von Bohli ja von Streitenfeldi majutamiseks. 1880. aastatel nimetati kinnistul asunud hoonet vanaks politseimajaks ja varem politsei- või ka kardavoikasarmuks. Majas tegutses algul ka linna politseivalitsuse kantselei, mis hiljem viidi üle majja Vene 23 // 25. 1843. aastal elas majas näiteks ka linna politseiülem titulaarnõunik Georg von Malch. Maja oli kohandatud ka linna 40–50 nn politseisoldati kasarmuks. Politsei käsutuses oli maja ilmselt 1805. aastal, mil taasloodi pärast asehaldusaega riiklik Tallinna politseivalitsus, mis oli Tallinna rae järelevalve all. Umbes 1830. aastal võeti teisel pool teed asuv Paks Margareeta torn (Pikk t 70) kasutusele vanglana.
1842. aastal omandas Andreas Koch, Kochidele kuulusid ka Admiraliteedi basseini ääres Uus-Hollandi piirkonnas, Uus-Hollandi tänaval asuvad laohooned (Kochi Aidad). 1900. aastal sai Kochide suguvõsa esindaja linnavalitsuselt loa kahekorruselise elamu ehitamiseks, milleks kasutati ära samal kohal asunud vana hoone ehituskehandit. Uusgooti stiilis hoone projekteeris baltisaksa arhitekt Rudolf Otto von Knüpffer, kes oli Eestimaa kubermanguarhitekt ja ajuti täitis ka Tallinna linnaarhitekti ülesandeid. Hoone laskis aastatel 1900–1902 ehitada suurärimees Nikolai Koch. 1933. aasta suvel müüdi maja Kreenholmi Puuvillasaaduste Manufaktuurile. 1937. aasta sügisel omandas maja Martha Salmann ja 1938 ehitati hoone sisemus arhitekt Eugen Habermanni projekti järgi ümber.
1959. aastal anti hoone valdus Eesti NSV Ministrite Nõukogu korraldusega üle Eesti NSV Kultuuriministeeriumi Kirjastuste ja Polügraafiatööstusele. Hoones tegutsesid ajakirjade Nõukogude Naine, Pioneer, Kehakultuur, Pilt ja Sõna ning Noorus toimetused ning Eesti Ajakirjanike Liit. 1978. aastast anti hoone Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee Tallinna osakonna kasutusse. 1995. aastast sai hoone valdajaks Eesti Kunstimuuseum ja seda hakati kasutama maalifondi hoidlana. 2004. aastal anti hoone Eesti Lastekirjanduse Teabekeskusele ja seal tegutseb tänaseni Eesti Lastekirjanduse Keskus.
Ajalugu
Pikk tänav Tallinnas on olnud varem ka Pitk; Pitk ulits; saksa keeles Langstraße; ladina keeles longa platea; platea stagnali; strantstrata; platea strant; longa rega; Langestrate; lange strate; longa strate; strantstrate;; vene keeles ''ул. Пикк; Морская ул.; Длинная ул.''
Ideaalne gaas
Ideaalne gaas ehk ideaalgaas on gaas, mis koosneb elastsetest molekulidest, mille vahel ei toimi jõud ning mille endi maht on sedavõrd tühine, et neid võib käsitada kui materiaalseid punkte.
Füüsikas ja füüsikalises keemias nimetetakse ideaalgaasiks reaalgaasi matemaatilist mudelit, milles eeldatakse, et masspunktidena käsitatavad osakesed liiguvad korrapäratult, olles mõjutatud ainult omavahelistest põrgetest ja põrgetest seinaga. Kuigi see mudel on suur lihtsustus ka võrreldes reaalseks gaasiks nimetatava mudeliga, on selle abil võimalik mõista ja kirjeldada paljusid termodünaamilisi protsesse.
Ideaalset gaasi võib vaadelda reaalse gaasi idealisatsioonina, mille puhul postuleeritakse, et:
See mudel on reaalse gaasi kohta rakendatav, kui:
Ideaalne gaas on lõpmatult kokkusurutav ja teda ei ole võimalik veeldada.
Kvantmehaanikas eristatakse ideaalset Bose gaasi ja ideaalset Fermi gaasi.
Ideaalse gaasi mudel
Klassikalise füüsika ideaalse gaasi mudelis eeldatakse, et kõik gaasi osakesed on mõõtmeteta masspunktid, mis liiguvad nende käsutuses olevas ruumis vabalt ringi: nendele ei mõju mingid jõud peale selle, et nad põrkuvad elastsete põrgetega omavahel ja vastu seina. Osake liigub sirgjooneliselt konstantse kiirusega, kuni põrge muudab liikumise suunda ja võib-olla ka kiirust.
Olekuvõrrandid
Termilist olekuvõrrandit ideaalse gaasi kirjeldamiseks nimetatakse ideaalse gaasi olekuvõrrandiks. See tuletati algselt empiirilistest gaasiseadustest. Hiljem võimaldas Boltzmanni statistika otsest põhjendust lähtuvalt gaasiosakeste süsteemi mikroskoopilisest kirjeldusest.
Ideaalse gaasi olekuvõrrand kirjeldab ideaalse gaasi olekusuuruste vahelist sõltuvust. Kirjanduses esitatakse see tavaliselt järgmistel kujudel:
kus tähistab universaalset gaasikonstanti ja R_s die erigaasikonstanti. Selle võrrandi ja Termodünaamika printsiipide abil saab ideaalsete gaaside termodünaamilisi protsesse matemaatiliselt kirjeldada.
Ideaalse gaasi olekuvõrrand (Clapeyroni-Mendelejevi võrrand) on võrrand kujul:
kus p on rõhk, V on ruumala, \nu on gaasi hulk (moolides), T on absoluutne temperatuur ja R on universaalne gaasikonstant (8,3145 J/(mol·K)).
Ideaalse gaasi siseenergia
Ideaalse gaasi siseenergia mõõt kus T on absoluutne temperatuur ja k on Boltzmanni konstant (1,38×10−23)
Gaasi siseenergia muut on seotud gaasile antud soojushulga ja gaasi tehtud tööga järgmiselt: kus ΔU on siseenergia muut, Q gaasile antud soojushulk ja A gaasi poolt tehtud töö.
Elektrėnai vald
Elektrėnai vald (leedu keeles Elektrėnų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Elektrėnai omavalitsuse territooriumil.
Valla pindala on 40 km². 2011. aasta seisuga elas seal 12 749 inimest. Valla keskus on Elektrėnai linn, kus 2011. aastal oli 12012 elanikku. Vallamaja asub aadressil Taikos 6 B, vallavanem on Antanas Šalkauskas.
pisi|Žebertonysi raamatukogu ja seltsimaja
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Sõnad ja asjad
"Sõnad ja asjad: inimteadmiste arheoloogia" ("Les mots et les choses: une archéologie des sciences humaines") on Michel Foucault' filosoofiline raamat. Selle avaldas originaalis 1966 Gallimard ning eesti keeles 2015 Varrak Mirjam Lepikulti tõlkes.
Eessõna
Jorge Luis Borges esitab väidetavalt Hiina entsüklopeediast pärineva loomade liigituse, mida meie ajastul ja meie maailmajaos on võimatu mõelda: a) keisrile kuuluvad, b) palsameeritud, c) taltsutatud, d) piimapõrsad, e) sireenid, f) muinasjutulised, g) hulkuvad koerad, h) käesolevasse liigitusse sissevõetud, i) rahutud nagu hullud, j) lugematud, k) väga peene kaamelikarvast pintsliga joonistatud, l) ja nii edasi, m) äsja kannu katki teinud, n) kaugelt vaadates kärbseid meenutavad. Mõeldamatu on jada, mis neid seob. Neil ei ole ühist kohta, kus nad võiksid naabrid olla. Nad saavad kohtuda ainult hääles, mis neid loetleb, või leheküljel, keele mittekohas, mõeldamatus ruumis.
Kaitsetööstus
Kaitsetööstus ehk sõjatööstus on tootmisharu, mis tegeleb sõjatehnika tootmise, korrashoiu ja arendamisega.
Paljud arenenud riigid omavad kohalikku relvatööstust riigi relvajõudude varustamiseks. Kaitsetööstus arendab, toodab, ostab ja müüb relvi, laskemoona ja muud sõjalist varustust, sealhulgas: raketid, sõjalennukid, sõjaväe sõidukid, laevad, elektroonilised süsteemid, vaatlusvahendid, riidevarustus jms.
Stockholmi Rahvusvahelise Rahu-uuringute Instituudi (SIPRI) hinnangul olid sõjalised kulutused aastal 2012 umbes 1,8 triljonit USA dollarit. See on suhteline langus võrreldes 1990. aastaga, mil sõjalised kulutused moodustasid 4% maailma SKPst. Tuleb tähele panna, et mitte kogu 4% ei lähe sõjatehnika soetamisele, vaid teatud osa sellest. 100 suurima relvamüügiga tegeleva ettevõtte müügikäive ulatus SIPRI hinnangul 2012. aastal 395 miljardi USA dollarini. Viis kõige suuremat relvade eksportijat olid aastatel 2010–2014 USA, Venemaa, Hiina, Saksamaa ja Prantsusmaa ning viis suurimat importijat olid India, Saudi Araabia, Hiina, Araabia Ühendemiraadid (AÜE) ja Pakistan.
Osades riikides on märkimisväärne legaalne või illegaalne relvade müük kodanike tarbeks. Ebaseaduslik käsirelvade müük esineb paljudes riikides ja piirkondades, kus on poliitiliselt ebastabiilne keskkond. Small Arms Survey hinnangul on maailmas ringluses 875 miljonit käsirelva, mis on toodetud rohkem kui 1000 ettevõtte poolt 100 riigis.
Kuna sõjatehnikat ostetakse riigihangetega, siis sõjatööstus on tihedalt seotud poliitikaga. Seos poliitika ja relvakaubanduse vahel võib põhjustada olukorra, mida USA president Dwight D. Eisenhower kirjeldas kui sõjalis-tööstuslik kompleksi, kus relvajõud, kaubandus ja poliitika on tihedalt seotud, nii nagu tegelikult Euroopa kaitsehanked toimivadki, "European Multilateral Defence Procurement". Erinevad ettevõtted nii avalikus kui ka erasektoris konkureerivad müügilepingutele, mis on väärt miljardeid dollareid. Üldjuhul on tegu avaliku konkursiga, kuid esineb olukordi, kus otsuseid tehakse salastatult.
Kaitsetööstusega seotud eripäraks on ka vastuostud. Tüüpiline vastuost on see, kus varustust hankiv riik nõuab müüvalt ettevõttelt, et see pakuks majanduslikke vastuoste või kompensatsiooni selle eest, et just selle ettevõtte müüdavat süsteemi või asju ostetakse. Vastuostud võivad sisaldada lihtsalt asjade ostmist, turundusabi, investeeringuid riiki, tehnoloogiate siirdamist jne. Samuti võib olla vastuostuks kokkulepe, et müüja toodab osa ostetavast kaubast ostja riigis.
Eesti kaitsetööstus
Eesti kaitsetööstuse eesmärgid on sõnastatud Kaitseministeeriumis välja töötatud kaitsetööstuspoliitikas. Selle kohaselt on Eesti kaitsetööstuspoliitika eesmärk rahvusvaheliselt konkurentsivõimelise, ekspordile orienteeritud ja lisaväärtust loova kaitsetööstuse tekkimine ning püsimine Eestis, mis on riigi usaldusväärne partner rahu-, kriisi- ja sõjaajal. Kaitsetööstust käsitletakse laiapindse riigikaitse osana, hõlmates kahese kasutusega kaupade tootmist. Kui riiklikust julgeolekuhuvist tulenevalt on riigi osalemine kaitsetööstuses otstarbekas, siis riik kaalub sellist võimalust, seejuures on riigi jaoks oluline ressursside fokuseerimine, pragmaatiline lähenemine, toetava keskkonna loomine ja protektsionismi vältimine. Kaitsetööstuspoliitika definitsiooni järgi tegelevad kaitsetööstusettevõtted kaitse- ja julgeolekuotstarbelise teadus- ja arendustööga, tootmisega või osutavad sellega seotud teenuseid. Kaitsetööstuspoliitika sedastab, et kaitsetööstust eristab teistest tööstusharudest tihe koostöö riigi ja ettevõtete vahel, mis seab mõlemale kõrgendatud nõuded, näiteks toodangu piiratud kasutajatering, erandlik ekspordirežiim ja müügikeskkond, kõrgendatud tööstusspionaažioht ja kõrgendatud turvanõuded.
Kaitseministeeriumi definitsiooni kohaselt hõlmab kaitsetööstus Eestis muu hulgas:
Eestis koondab kaitsetööstusega seotud ettevõtteid Eesti Kaitsetööstuse Liit, mis on asutatud 2009. aastal ja kuhu kuulub üle 100 ettevõtte erinevatest majandussektoritest. Liidu visiooniks on luua rahvusliku ja rahvusvahelise kapitali koostöö kaudu sünergia Eesti kaitsetööstuse arendamiseks ning kaitsevaldkonna toodangu ekspordiks.
Tuntumad Eesti kaitsetööstusettevõtted on Baltflex, Baltic Workboats, BHC Laboratory, Bristol Trust, Bytelife Solutions, Cybernetica, Defendec, Eesti Arsenal, Eli, Englo, Galvi-Linda, Guardtime, Maru, Milectria EST, Milrem LCM, Milrem Robotics, Nord Arms, Nordic Armoury, Profline, Rantelon, Samelin, Semetron, Skeleton Technologies, Tactical Solution, Telegrupp, Terramil, Threod Systems, Toci jpt.
Eesti kaitsetööstuse tugevamateks valdkondadeks on:
Eestis liigitatakse relvad sõjaväe-, teenistus- ja tsiviilrelvadeks. Sõjaväerelvi võivad hallata Eestis vaid Kaitsevägi ja Kaitseliit. Laskemoona, paukpadruneid ja lõhkepakette hangib Eesti kaitsevägi riigihangetega erasektorist, peamiselt välismaalt.
Küberkaitse
Küberturvalisuse valdkond on saamas oluliseks osaks kaitsetööstuses, kuna NATO 2013. aasta analüüsi hinnangul peetakse küberründeid üheks suurimaks riskiks riigikaitsele järgmise kümne aasta jooksul. Seega tehakse suuri investeeringuid küberjulgeoleku valdkonda, et kaitsta üha enam digitaaltehnoloogiaid kasutusele võtvat ühiskonda. Sõjatööstuses on ülioluline kaitsta järelevalve- ja luuresüsteeme. Näiteks USA valitsus eraldas 2016. aastal sellesse valdkonda 14 miljardit dollarit. Inglismaa on eraldanud 860 miljonit naela riigi küberkaitseprogrammi jaoks.
Investeeringute kasvades tõuseb ka nõudlus kvaliteetsemate ja uuemate küberkaitsesüsteemide järele, mistõttu ka turg laieneb. Peamised organisatsioonid, mis tegelevad küberkaitsesüsteemide väljatöötamisega, on Intel, Lockheed Martin, Northrop Grumman, Raytheon, The Boeing Company, General Dynamics.
Eesti tutvustas 2004. aastal, kohe pärast NATOga ühinemist, mõtet luua NATO küberkaitsekeskus. 2006. aastal kiitis NATO ülemjuhataja idee heaks ning 2007. aastal algasid läbirääkimised, et leida potentsiaalseid sponsoreerivaid riike. NATO küberkaitset koordineerib NATO küberkaitse koostöö keskus, mille kõrgeimaks eesmärgiks on saada küberkaitse alal peamiseks autoriteediks nii NATO siseselt kui ka NATO partnerite seas. Asutuse reaalseks eesmärgiks on edendada organisatsioonisisest suutlikkust, koostööd ja informatsiooni jagamist NATO liikmete seas. Seda saavutatakse tänu haridusele, uurimus- ja arendustööle ja konsulteerimistele.
Suurimad relvade eksportijad
Tabelis kasutatavad ühikud on trendi näitajad, kus numbrid näitavad mitu miljonit USA dollarit 1990. aasta hindade järgi. Need väärtused ei kajasta reaalseid rahavooge, kuid näitavad umbkaudselt relvaveo mahu hinda, sõltumata sõlmitud lepingu hinnast, mis võib olla null, kui tegu on sõjalise abiga. Väärtused pärinevad Stockholmi Rahvusvahelise Rahu-uuringute Instituudilt.
Suurimad relvade importijad
Tabelis kasutatavad ühikud on trendi näitajad, kus numbrid märgivad miljoneid USA dollareid. Need väärtused ei kajasta reaalseid rahavooge, kuid näitavad umbkaudselt relvaveo mahu hinda, sõltumata sõlmitud lepingu hinnast, mis võib olla null, kui tegu on sõjalise abiga. Väärtused pärinevad Stockholmi Rahvusvahelise Rahu-uuringute Instituudilt.
Relvastuskontroll
Eksisteerivad rahvusvahelised piirangud väike- ja tavarelvastuse ning massihävitusrelvade väljatöötamise, tootmise, varumise, leviku ja kasutamise suhtes. Relvastuskontroll kehtestatakse tüüpiliselt diplomaatia abil ehk piiranguid püütakse kehtestada rahvusvaheliste lepingute ja kokkulepete teel. Näiteks, aastal 1968 sõlmiti tuumarelvade leviku tõkestamise leping (NPT), mis on rahvusvaheline leping, mille eesmärgiks on hoida ära tuumarelvade ja tuumarelvade valmistamise tehnoloogia levikut, edendada tuumaenergia rahuotstarbelise kasutamise alast koostööd ning soodustada desarmeerimist. Eesti liitus selle lepinguga 1992. aasta jaanuaris.
Albert Fuller Ellis
Sir Albert Fuller Ellis (28. august 1869 Roma – 11. juuli 1951 Auckland) oli maavaraotsija, kes 1900. aastale avastas Nauru ja Banaba saare fosforiidivarud.
Ta oli aastatel 1921–1951 Briti Fosforiidikomisjoni Uus-Meremaa-poolne liige (British Phosphate Commissioner for New Zealand).
Ellis sündis Austraalias Queenslandis Roma linnas. Tema isa oli George C. Ellis. Perekond kolis Uus-Meremaale Aucklandi, mille lähedal isa hakkas farmeriks. Poiss õppis Cambridge'i Ringkonna Keskkoolis (Cambridge District High School).
Pärast keskkooli lõpetamist võeti Ellis tööle firma John T. Arundell and Co. analüütikuks ja maavarade otsijaks. See kompanii, mille peakorter oli Londonis, kauples Okeaania fosforiidi, kopra ja pärlitega. Kompanii Sydney kontoris töötades leidis Ellis 1899, et Naurult pärit suur kivi, mille abil ust lahti hoiti ning mida peeti kivistunud puiduks, koosneb väga puhtast fosfaadist. Ellis sõitis mais 1900 Banaba saarele (tollal Ocean Island) ning hiljem Naurule ning leidis oma avastusele kinnituse.
Fosforiidi kaevandamine Banaba saarel algas kolme kuu jooksul pärast Ellise avastust.
Ellis juhtis ka fosforiidivarude kasutuselevõttu Naurul. Kaevandamine algas seal 1906. aastal saare Saksa haldurite korraldatuna. Aastaks 1911 oli ta saarte fosforiiditööstuse direktor, kes töötas Aucklandil, käies saartel vastavalt vajadusele. Pärast Esimest maailmasõda sai Naurust Austraalia, Uus-Meremaa ja Suurbritannia mandaatterritoorium ning 1920 omandasid need riigid ka Nauru fosforiiditööstuse. Riigid nimetasid Nauru fosforiidi kaevandamise ja eksporti juhtimiseks ametisse Briti Fosforiidikomisjoni (British Phosphate Commission, BPC). Selle Uus-Meremaa-poolseks liikmeks määrati Ellis. Sellele ametikohale jäi ta surmani.
Ellis oli Uus-Meremaa esindaja Jaapani alistumise tseremoonial Banaba saarel ja Naurul 1945.
Isiklikku
1900. aastal abiellus Ellis Aucklandist pärit Florence Christine Stewartiga, kelle isa oli Andrew Stewart. Esimene abikaasa suri 1903. aastal.
1909. aastal abiellus Ellis oma esimese abikaasa õe Nellie Isobel Stewartiga.
Laitse
Laitse on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Albert Fuller Ellis
Isiklikku
Ellisel sündis tütar Joan Izod.
Laitse
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kernu valda.
Laitses asub uusgooti stiilis Laitse mõisahoone koos Laitse mõisa pargiga. Külas asub Rehe allikas ehk Laitse ohvriallikas.
Kibuna
Kibuna on küla Harjumaal Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kernu valda.
Laitse
Laitse raudteepeatus asub Kaasiku külas.
Kibuna
Küla piirneb idas Kaasiku ja Hingu külaga, põhjas Lääne-Harju vallaga. Küla piir on 18,0 km pikk. Piki idapiiri kulgeb Tallinna–Haapsalu raudtee. Põhjapiiril voolab Vasalemma jõgi. Läänepiiri põhjaosas voolab Munalaskme oja ja kulgeb Riisipere–Vasalemma tee. Küla lõunatippu läbib Hingu oja (suubub Munalaskme ojja). Ida-läänesuunaliselt läheb küla keskelt läbi Munalaskme–Laitse tee. Selle raudteega lõikumise kohas paikneb Laitse raudteepeatus.
Põline asustus paikneb hajali mõlemal pool Laitse-Munalaskme teed. Tihedam asustus on tekkinud küla põhjaossa, kuhu Nõukogude ajal rajati aianduskooperatiive. Sinna viivad Kibuna jaama tee ja Laitse–Kibuna tee ning on rajatud ka Kibuna raudteepeatus.
Laitse
1920. aastatel moodustati Laitse mõisa maadest Laitse asundus. 1977. aastal nimetati asundus Laitse külaks.
Külas asub Hiieotsa ohverdamiskoht.
Muusika küla
Muusika on küla Harjumaal Saue vallas Ääsmäe–Kernu tee ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kernu valda.
Küla piirneb loodes Kabila külaga, edelas ja kagus Ruila külaga. Küla piiri pikkus on 13,7 km.
Muusika külaga liideti 1977 (?) kõrvalasunud Maarja küla.
Külas asuvad Ukukivi ja Ramla allikas.
Külas asub teise maailmasõja mälestussammas.
Šveitsi liidupresident
Liidupresident (saksa keeles Bundespräsident, prantsuse keeles Président de la Confédération, itaalia keeles Presidente della Confederazione, romanši keeles President da la Confederaziun) on Šveitsi seitsmeliikmelise valitsuse ehk Liidunõukogu eesistuja.
Valimiskord ja ametiaeg
Liidupresident valitakse Šveitsi parlamendi Liidukogu kahe koja ühisistungil üheks aastaks. Tema volitused algavad 1. jaanuaril ja lõpevad sama aasta 31. detsembril. Tavaliselt roteerub positsioon Liidunõukogu liikmete seas viisil, mis võimaldab igaühel neist seitsme aasta kestel korra liidupresidendi ametit pidada (eeldusel, et nad kõik on nii kaua ametis). Tavaliselt valitakse Liidunõukogu liikmed presidendiks vanuse järjekorras ja sama isikut kaheks aastaks järjest ei valita.
Õigused ja kohustused
Liidupresidenti võib tinglikult nimetada valitsusjuhiks, kes täidab ka mõningaid riigipea ülesandeid. Juriidiliselt ei ole ta siiski ei valitsusjuht ega riigipea, sest selliseid ametikohti Šveitsi põhiseaduse kohaselt ei eksisteeri. Võrreldes teiste Liidunõukogu liikmetega ei ole tal mingeid eriõigusi, küll aga kaks täiendavat ülesannet – juhatada Liidunõukogu istungeid ja täita muudes riikides riigipeale kuuluvaid esindusfunktsioone (riigipühadel kõnede pidamine, riigi esindamine teatud rahvusvahelistel üritustel jms). Need ülesanded lisanduvad tema põhiülesannetele, milleks on tema haldusalas oleva osakonna (Eesti mõistes ministeeriumi) juhtimine.
Liidupresidendil on otsustav roll täita siis, kui valitsuses toimuval hääletusel on poolt- ja vastuhäälte arv võrdne. Sel juhul otsustab hääletustulemuse liidupresidendi hääl.
Linnastumine
pisi|Üha enam laieneva [[San Francisco kaart aastast 1859]] Linnastumine ehk urbaniseerumine on linnade arvu ja suuruse kasv, linnaelanike osatähtsuse suurenemine maa rahvastikus ja linnalise eluviisi levimine. Linnastumist saab iseloomustada linnastumise taseme ja linnastumise tempo abil.
Tänapäeval on arengumaades linnastumise tase madal. Linnastumise tempo on aga väga kiire, kuna inimesed loodavad leida linnadest tööd ja paremaid elutingimusi. Mõnes arengumaas (nt Ladina-Ameerikas) toimub ülelinnastumine ja selle tagajärjel tekivad linnade äärtesse agulid ja slummid, seal on ka iive suur. Pöördeline sündmus kogu tsivilisatsiooni ajaloos toimus umbes 2008. aasta paiku. Sestpeale elab suurem osa maailma rahvastikust linnades, mitte maal. Arenenud riikides on linnastumise tase kõrge, aga linnastumise tempo on aeglane, kuna inimesed juba elavad linnades ja linnad suurenevad peamiselt arengumaadest sisserändajate tõttu, iive on väga väike või hoopis negatiivne.
Linnastumisega kaasneb linnakultuuri levik.
Oswald Spengleri vaadete kohaselt toob ülelinnastumine kaasa kultuuri huku.
Linnastumine üldiselt ja linnastumise teooria
Linnastumist on võimalik defineerida mitmest vaatenurgast. Üldiselt on linnastumine ehk urbaniseerumine inimeste elutegevuse koondumine piiratud maa-alale. Linnastumiseks on peetud ka sotsiaalsete tegevuste üldistumist ühiskonnas, mida põhjustavad demograafilised, poliitilised, kultuurilised, majanduslikud, sotsiaalsed, tehnoloogilised, keskkondlikud ja kohalikud ajaloolised muutused. Linnastumise tulemused on linnasüsteem, spetsiifiline maakasutus, ehitatud keskkond ja linnamaastik, sotsiaal-demograafilised küsimused ja urbanism. Aja jooksul, kui linn kasvab ja areneb, muutub märgatavalt linna maakasutuse struktuur: elanikud ja tootmine surutakse teenindusettevõtete ja kontoriruumide eest pakutavate kõrgete hindadega parima kättesaadavusega kesklinnast välja äärelinnadesse. Kesklinnas kasvab maa- ja kontoripindade hind väga kõrgeks, mistõttu sealsed hooned hakkavad kasvama kõrgustesse, mis on ilmekas Põhja-Ameerika suurlinnades. Euroopa linnades, eriti Põhjamaades ja ka endises Nõukogude Liidus, kus avalikul võimul on linna planeerimisel olnud märksa suurem roll ja kus paljudel juhtudel on tegemist arhitektuuriliselt üliväärtuslike vanalinnadega, ei ole ameerikalikke city'sid välja kujunenud. Maa hind sellistes keskustes on aga analoogselt väga kõrge – tootmine ja elamine on sealt välja tõrjutud ning asendatud teeninduse, eelkõige infoteenindus- ja vaba aja veetmise struktuuridega.
Traditsiooniliselt on linnastumist mõõdetud ühe riigi linnades elava rahvastiku suhtelise arvuga kogu riigi rahvastiku suhtes. Linnastumist võib pidada pidevaks protsessiks, kuid tänapäeval on õigem mõista seda kui linlikke muutusi. Ühiskonnas toimunud muutuste tulemusel on linnastumist hakatud uurima linnastumise arengu teooria abil. Teooria kohaselt on linnastumisel erinevad faasid, mis moodustavad linnastumise tsükli. Praegu on kasutusel kaks linnastumise mudelit. Lineaarse linnastumise mudel on päris 1980. aastate algusest ja erineva linnastumise mudel 1990. aastate algusest. Mõlemat mudelit on kasutatud linnastumise faaside selgitamisel. Kumbki mudel on üldistus ja neid ei pea vaatlema kui absoluutseid linnastumise kirjeldusi mistahes linna suhtes.
Lineaarne linnastumise mudel
pisi|Rahvastiku arvu muutus linnaregioonis lineaarse linnastumise mudeli järgi (van den Berg, 1982)
Lineaarse linnastumise mudelis võetakse vaatluse alla kogu riigi linnad ning teineteisest eraldatakse linnakeskus ja seda ümbritsev tagamaa. Seejärel vaadeldakse, kas rahvaarv keskuses ja seda ümbritseval tagamaal suureneb või väheneb ning kummas on suurem kasv või vähenemine. Sellise vaatluse tulemusel on võimalik leida neli linnastumise faasi, mis on omakorda jaotatud veel kaheks alafaasiks. Peamisteks faasideks on linnastumine (urbanisation), eeslinnastumine (suburbanisation), vastulinnastumine (counterurbanisation) ja taaslinnastumine (reurbanisation). Linnastumises toimub rahvastiku määraline ja suhteline kontsentratsioon ehk kogunemine linnaregiooni, ees- ja vastulinnastumises toimub vähenemine ehk dekontsentratsioon, ja taaslinnastumises jälle kogunemine. See üldistatav mudel on pärit Lääne-Euroopas 1980. aastate alguses läbi viidud empiirilistest uurimustest linnade ja nende tagamaade kohta.
Diferentseeritud ehk erineva linnastumise mudel
Diferentseeritud ehk erineva linnastumise mudel sarnaneb lineaarse linnastumise mudeliga, kuid erineva linnastumise mudelil rändeprotsessid muutuvad riigi sees aja jooksul. Alguses kasvab kõige kiiremini suurim linn, siis keskmise suurusega linnad ja lõpuks väiksemad linnad. Tegemist on mudeliga, kus pööratakse tähelepanu erineva suurusega linnadele.
Linnastumise puhul kasvab linnalise piirkonna rahvaarv peamiselt sisserände mõjul. Alguses toimub absoluutne tsentraliseerumine ja kontsentreerumine ning keskuse rahvaarv suureneb. Linnastumise lõppfaasis toimub suhteline tsentralisatsioon ehk keskust ümbritseva tagamaa rahvaarv kasvab, samas kui keskuses rahvaarv väheneb. Tormiline linnastumine sai teoks industriaalühiskonna kujunemise käigus. Vastavalt industrialiseerimise kulule eristatakse kahte linnastumistüüpi: lääneriikide oma, mis toimus suhteliselt sujuvalt 19. sajandi keskpaigast 1970. aastateni, ja arengumaade tormilisest linnastumist, mis on teostunud peaasjalikult alates selle sajandi 1960. aastatest. Eestis on olnud kaks kiirema linnastumise perioodi: aastatel 1870–1913 ja 1946–1970, mil industriaalkasv ja tööstustöökohtade juurdeloomine oli äärmiselt kiire. Diferentseeritud linnastumise mudelis tähendab linnastumine olukorda, kus keskmise suurusega linnad hakkavad kasvama kiiremini kui suurim linn ja väikeste linnade rahvaarv väheneb.
Eeslinnastumise käigus aga toimub nii rahvastiku kui ka majanduse areng linnakeskusest kaugemal eeslinnas või keskuse lähedal olevas tagamaas. Eeslinnastumine toimus juba 19. sajandil, aga nüüdisaegses tähenduses räägitakse Teise maailmasõja järgsest perioodist. Alguses toimub relatiivne detsentralisatsioon ehk suhteline hajumine, kui kogu linnalise aglomeratsiooni rahvaarvu kasv hakkab aeglustuma. Lõppfaasis linnakeskuse rahvaarv langeb ja toimub absoluutne detsentralisatsioon ehk määraline hajumine. Perifeeriast rännatakse eeslinnadesse ja tagamaale ning rändevool keskusest välja ületab sisserändamise. See toimus peamiselt 1960.–1970. aastatel mitmes Põhja- ja Lääne-Euroopa riigis ning Põhja-Ameerikas. Seda võib nimetada ka dekontsentreerumise algseks perioodiks. Aastakümneid toimunud protsessi tulemusena on tekkinud nn linnastunud eeslinnad, mille tõttu on raske leida täpset piiri linnakeskuse ja eeslinnade vahel. Piir on selge vaid ajaloolise keskuse ja muude linnaosade vahel.
pisi|Elurajoon USA-s Colorado Springsi äärelinnas, mis iseloomustab vastulinnastumise staadiumi
Valglinnastumisel nii linnakeskuse kui ka eeslinna rahvaarv väheneb ja kasv toimub linnalise piirkonna piirialadel kaugel keskusest. Algne faas on määraline hajumine ehk absoluutne detsentralisatsioon, kus linna tagamaa rahvaarv tõuseb, aga kogu linnalise piirkonna rahvaarv väheneb. Lõppfaasi suhtelises detsentralisatsioonis nii keskuse kui ka tagamaa rahvaarv langeb. Selle perioodi algus ja kestus on Euroopa riikides olnud erinev. Empiiriliselt on näha, et mõnes riigis algas see juba 1970. aastatel, mõnes alles 1980. aastate lõpus. Diferentseeritud linnastumise mudelis tähendab vastulinnastumine seda, et väikeste ja keskmiste linnade rahvaarvu kasv lõppeb. Mitmed uurijad vaidlevad vastulinnastumise definitsiooni üle, eriti selles osas, mis puudutab 1980. aastate arengu tõlgendamist, samuti ka seetõttu, et riigiti esineb suuri erinevusi. Lisaks on funktsionaalne erinevus eeslinnade ja linnalise piirkonna äärealade vahel alates 1980. aastatest vähenenud.
Taaslinnastumise algfaas on suhtelise kontsentreerumise periood, mille lõpuks linnakeskuse rahvaarvu vähemine lõpeb. Selle kohta on võimalik näiteid tuua Euroopast alates 1980. aastatest, kui linnakeskused muutusid jälle atraktiivseks tänu renoveerimisele. Selle perioodiga on seotud gentrifikatsioon ehk vanade töölislinnaosade ja tööstusrajoonide renoveerimine eelkõige sisserändava haritud keskklassi jaoks, kes otsivad meeldivat linnakeskkonda keskuses. Linnakeskustes toimub kvantitatiivne rahvaarvu kasv. Tüüpiliselt on sisserändajad nooremad ja haritumad kui väljarändajad. Kesklinnade maakasutus muutub tööstusest elamusektorisse. Selliste muutuste taga on nii kohaliku omavalitsuse poliitika kui ka erasektori huvid. Taaslinnastumise lõppfaasis linnakeskuse rahvaarv tõuseb ning kogu linnaline aglomeratsioon hakkab kasvama. Taaslinnastumine on olnud kiire näiteks Soomes 1990. aastate lõpupoolel. Diferentseeritud linnastumise mudelis hakkab toimuma linnade arengu teine tsükkel, milles rahvaarvu muutused on väiksemad.
Globaalne linnastumine
2007. aastat loetakse pöördeliseks ajaks tsivilisatsiooni ajaloos. Sellest ajast alates elab rohkem inimesi linnades kui maal.
Linnastumine Eestis
Diferentseeritud linnastumise mudel Eesti kontekstis täielikult ei toimi, kuna nii linnastumise põhjused kui ka perioodid on olnud Lääne-Euroopa riikidest erinevad. Eesti puhul on võimalik rääkida linnastumisest alates 1950. aastatest. Selle taga oli eelkõige industrialiseerimine, aga ka riigi investeeringud teatud piirkondade ja linnade arendamiseks – taustaks poliitilised tegurid ja Eesti venestamise projekt. Eeslinnastumine ja vastulinnastumine toimusid Eestis hiljem kui Lääne-Euroopas ning taaslinnastumine algas ka veidi hiljem. Samuti on need staadiumid olnud lühemad. Eesti alal linnarahvastiku osakaal vähenes esimest korda 1988. aastal.
Tallinna lähipiirkondade kasv toimus 1980. aastatel pealinna arvelt ja 1990. aastatel hakkas seal toimuma eeslinnastumine, kusjuures tagamaale rändasid väga erinevad rahvastikurühmad, kes moodustasid erineva rahvusliku struktuuriga eeslinnaalad. 1990. ja 2000. aastatel on Tallinna, Tartu ja Pärnu ümbruse valdades rahvaarv kasvanud, mille peamiseks põhjuseks on positiivne sisseränne. Nende linnade lähiümbrusse on kolinud inimesi nii nendest linnadest kui ka mujalt. Praegu, 21. sajandi alguses, on Eesti puhul võimalik rääkida mitmekesistest linnastumise protsessidest. Samaaegselt toimub eeslinnastumine, vastulinnastumine ja taaslinnastumine.
Suhhoi Su-24
Suhhoi Su-24 (NATO koodnimetus Fencer) on muudetava tiivanoolsusega kahemootoriline ründelennuk. Välja töötatud Nõukogude Liidus iganenud ründelennuki Jak-28 väljavahetamiseks. Su-24 oli esimene Varssavi Lepingu Organisatsiooni lennuk, millel on integreeritud digitaalne navigatsiooni- ja relvasüsteem. Kontseptsioonilt analoogne 1964. aasta detsembris esmalennu teinud USA lennukiga General Dynamic F-111. NSV Liidu õhuvägedele oli vajalik samasuguse võimekusega madalatel kõrgustel ülehelikiirusel (1315 km/h) lendav lennuk. Su-24 esmalend toimus 17. jaanuaril 1970. Ehitati umbes 1400 lennukit, lennuk on siiani Venemaa õhu- ja mereväe relvastuses. pisi|left|Venemaa õhuväe Su-24M (2009) Lennuki tiivakonsoole saab lennu käigus nihutada nelja asendisse: tiivanoolsus 16° õhku tõusmisel ja maandumisel, 35° ja 45° tavaliselt lennul, 69° suurel kiirusel. Su-24 arendab optimaalsel kõrgusel kuni kahekordset helikiirust Mach 2,18 (2320 km/h).
Lennuki püsirelvastuses on üks GSh-6-23M 23 mm automaatkahur; 8 tiivaalust kinnituspülooni sobivad kuni 8000 kg kaaluva mitmesuguse relvastuse riputamiseks. Maksimaalne relvalast kaalub 8100 kg. pisi|300px|Suhhoi Su-24 Su-24 on tänu tugevale ja vastupidavale konstruktsioonile Araabia riikides küllaltki nõutud.
Su-24 arendamise käigus tehtud katselendudel on eluga hüvasti jätnud suurim arv Suhhoi lennukite katselendureid, katapulteerunud lenduritest 8 jäi ellu ja 13 hukkus.
Lennukist Su-24 on tehtud ka modifikatsioone: Su-24M, Su-24M2, Su-24MR (NATO koodnimetus Fencer E) – luureversioon, Su-24MP Fencer F REL-versioon, ülesanneteks REL luure ja häirimine.
Köögilood
Auhinnad
Amanda filmiauhind (2003)
Kopenhaageni filmifestivali auhind  (2003)
São Paulo filmifestivali auhind  (2003)
Boliivia jalgpallikoondis
Boliivia jalgpallikoondis on Boliivia rahvuskoondis jalgpallis.
Konnarohulised
Konnarohulised (Alismataceae) on üheiduleheliste klassi konnarohulaadsete seltsi kuuluv rohttaimede sugukond.
Kirjeldus
Enamik konnarohulistest on püsikud ehk mitmeaastased taimed, kuid leidub ka üheaastasi. Harilikult on seisvas vees kasvavad konnarohulised püsikud ja voolavas vees kasvavad üheaastased taimed, aga leidub erandeid.
Lehed
Vars on tüvelaadne või võsunditega. Noored ja veealused lehed on tavaliselt lineaalsed, täiskasvanud ja veepealsed lehed ovaalsed või isegi nooljad. Enamikul lehtedel on roots ja lehetupp.
Viljad
Vili on pähklikeste kogum, välja arvatud Damasonium 'il. Seemnetel puudub sisetoitekude.
Levila ja kasvukoht
Konnarohulised on kosmopoliitse levikuga. Kõige vormirohkemalt kasvab neid põhjapoolkera parasvöötmes.
Enamik sellesse sugukonda kuuluvaid liike eelistab liigniisket kasvukeskkonda, näiteks sood ja tiike.
Kasutamine ja kasvatamine
Mitmel liigil, eriti perekonnast Sagittaria, on söödav risoom. Lõuna- ja Ida-Aasias söövad seda nii inimesed kui ka loomad. Risoome sõid ka Põhja-Ameerika indiaanlased. Enamik taimi kõlbab loomadele söögiks. Mõnda liiki kasvatatakse ilutaimena aias, tiigis või akvaariumis.
Süstemaatika
Konnarohuliste hulka kuulub 11 perekonda (lisaks 2 väljasurnud perekonda) kokku 85–95 tänapäevase liigiga. Vanemas kirjanduses on sugukonna teadusliku nimena kasutatud ka Alismaceae'd.
Kirdemaa
thumb|Kirdemaa asukoht thumb|400px thumb|Kirdemaa on arktiline kõrb thumb|[[Morskade koloonia Kirdemaa rannikul]] Kirdemaa (norra Nordaustlandet) on saar Norra Kuningriigis Svalbardis Teravmägede saarestiku kirdeosas.
Edelas eraldab Kirdemaad Lääne-Teravmägedest Hinlopeni väin. Kuningas Karli maast kagus eraldab teda Erik Erikseni väin. Kirdemaa ranniku lähedal on palju väiksemaid saari; neist suuremad on Storøya umbes 15 km kaugusel kirdes ja Lågøya umbes 10 km kaugusel loodes.
Kirdemaa pindala on 14 443 km². Ta on Norra Kuningriigi, Svalbardi ja Teravmägede suuruselt teine saar.
Rannajoon
Saare põhja- ja läänerannikul on palju fjorde. Pikim fjord on Wahlenbergi fjord (46 km).
Pinnamood
Kirdemaa pind on mägismaa kõrgusega alla 700 meetri. Saare jäävaba loodeosa on mägine. Kõrgeim mägi on Snøtoppen (620 m) saare loodetipus.
Läänerannikul on laiad rannikutasandikud.
Saart läbib lai Rijpdalen.
Liustikud
Saare idaosa katab Euroopa suurima pindalaga liustik Austfonna (8105 km²). Selle lõunaosa peetakse sageli eraldi liustikuks (Sørfonna). Need lõpevad meres 30 m kõrguse jääseinana. Kirdemaa lääneosa katab Vestfonna. Liustike paksus ulatub 564 meetrini.
Taimed
Taimkate on napp.
Kirdemaalt on leitud 83 taimeliiki. Palju on samblikke ja vetikaid.
Liustikevaba ala on arktiline tundra, kus kasvavad samblad ja samblikud.
Loomad
Kirdemaal elavad teravmägede põhjapõdrad (Rangifer tarandus platyrhynchus), kellele saare napist taimkattest piisab, ja morsad. Juhukülaliste seas on ka jääkarud, kes satuvad sinna triivjääga, ja polaarrebased.
Lindudest pesitsevad saarel kurvitsalised merirüdi (Calidris maritima), kaljukajakas (Rissa tridactyla) ja põhjatirk (Uria lomvia) ning Teravmägede ainuke värvuline hangelind (Plectrophenax nivalis).
Leitud on viis ämblikuliiki ning 34 liiki hooghännalisi (sealhulgas Hypogastruroidea, Neanuridae, Isotomidae, Entomobryidae, Neelidae, Sminthurididae, Katiannidae)
Kaitse
Kirdemaad ja seda ümbritsevaid väiksemaid saari hõlmab Kirde-Svalbardi looduskaitseala.
Saare külastamiseks on tarvis sysselmann 'i luba. Kirdemaale ei tohi püstitada rajatisi; seal ei tohi kaevandada, jäätmeid maha jätta, häirida loomi ega kasutada mootorsõidukeid. Saarele ei või tuua uusi liike.
Avastuslugu
Kirdemaa oli vaalaküttidele teada juba 1650. aasta paiku.
Esimest korda sõitis ümber saare Elling Carlsen 1863.
Peeter Tulviste
Peeter Tulviste (28. oktoober 1945 Tallinn – 11. märts 2017) oli Eesti psühholoog ja poliitik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (1994) ning Tartu Ülikooli rektor ja professor.
Alates suvest 1992 oli Tulviste Tartu Ülikooli prorektor ja aastatel 1993–1998 Tartu ülikooli rektor. Tema ametiaega jäi ülikooli ümberkujundamine nõukogudeaegsest kõrgkoolist tänapäevaseks teadusülikooliks.
Ta õpetas mõtlemispsühholoogiat, kultuuriti võrdlevat psühholoogiat ja psühholoogia ajalugu ning uuris mõtlemise arengu sõltuvust kultuurist. Avaldas üle saja teadustöö.
Tulviste oli Riigikogu X ja XI koosseisu liige ning kuulus Tartu linnavolikokku. 2001. aastal osales Tulviste kandidaadina ka Eesti Vabariigi presidendi valimistel. Oli erakond Isamaa liige.
Haridus
Peeter Tulviste on lõpetanud Tallinna 10. Keskkooli 1964 ning Moskva Riikliku Ülikooli psühholoogia erialal 1969. 1975 sai ta samas psühholoogiakandidaadi kraadi ning 1987 psühholoogiadoktori kraadi, tema kandidaaditöö teema oli "О социально-историческом развитии познавательных процессов: на материале зарубежных экспериментально-психологических исследований" ("Tunnetusprotsesside sotsiaal-ajaloolisest arengust: välismaiste eksperimentaal-psühholoogiliste uurimuste materjali põhjal") ning doktoritöö teema "Культурно-историческое развитие вербального мышления" ("Verbaalse mõtlemise kultuuriline ja ajalooline areng"). Tulviste juhendaja ja mentor Moskva Riiklikus Ülikoolis oli Aleksandr Luria.
Töökäik
Ta oli külalisteadur Clarki Ülikoolis 1989 ja külalisprofessor 1990–1991, TÜ psühholoogia kateedri juhataja 1988–1992, Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna korraldajadekaan 1991–1993, 1992 külalisprofessor Hamburgi Ülikooli germanistika instituudis Saksamaal.
Tulviste oli TÜ teadusprorektor 1992–1993 ja Tartu Ülikooli rektor 1993–1998, Eesti Teaduste Akadeemia asepresident 1994–2004 ning Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülema haridus- ja teadusnõunik 2002–2003.
Ta oli Tartu Ülikooli kultuuripsühholoogia erakorraline professor.
Sündinud 7. juunil
''Siin loetletakse 7. juunil sündinud tuntud inimesi.
Peeter Tulviste
Töökäik
Ta on Taimõri, Kesk-Aasia ja mujal asuvate koolihariduseta täiskasvanute inimeste uurimiseks korraldanud välisekspeditsioone. Ta on üliõpilasi juhendanud mitmete väitekirjade ja bakalaureustööde koostamisel.
1994. aastal vaiti ta Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks humanitaar- ja sotsiaalteaduste alal ning ta kuulus akadeemias humanitaar- ja sotsiaalteaduste osakonda, mille juhataja ta ka aastatel 1994–1999 ja 2004–2009 oli. Aastatel 1994–2004 oli ta akadeemia asepresident.
Poliitiline tegevus
Aastal 1980 kirjutas Peeter Tulviste alla 40 kirjale.
2001. aastal osales Tulviste kandidaadina Eesti Vabariigi presidendi valimistel. Ta kogus Valimiskogus esimeses voorus 89 häält ja jäi Arnold Rüütli ja Toomas Savi järel kolmandaks.
Peeter Tulviste oli 1999–2001 Tartu Linnavolikogu esimees ning 2003–2011 X Riigikogu ja XI Riigikogu liige. Tartu Linnavolikogu liige oli ta 1999. aastast 2017. aasta kümnenda nädalani, mil ta lahkus sealt omal soovil. Ta oli Isamaa ja Res Publica Liidu liige alates 1999.
Ühiskondlik tegevus
pisi|Peeter Tulviste abikaasa [[Tiia Tulvistega 2007. aastal]] Tulviste oli Eesti Teadus- ja Arendusnõukogu aseesimees 1994–1998, Eesti Euroopa Liikumise president, juhatuse liige 2000–2002.
Tulviste oli Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia liige alates 1995, New Yorgi Teaduste Akadeemia liige alates 1996 ning Venemaa Kasvatus- ja Sotsiaalteaduste Akadeemia liige, Greifswaldi ülikooli nõukogu liige, Helsingi Ülikooli Aleksandri Instituudi nõukogu liige alates 1998, Soome Kirjanduse Seltsi kirjavahetajaliige alates 2002, Eesti Rahvusraamatukogu nõukogu esimees alates 2004, Eesti Põllumajandusülikooli kuratooriumi liige ning Kaitseliidu vanematekogu liige alates 2001.
Ta oli Eesti Psühholoogide Liidu liige alates 1988, Tartu Ülikooli ajalookomisjoni liige alates 1998 ja esimees 1998–2005, Eesti Kirjanduse Seltsi liige alates 1998 ja esimees 1998–2003, teaduse ja kultuuri sihtasutuse Domus Dorpatensis nõukogu liige alates 2002, Haridus- ja Teadusministeeriumi teaduspoliitika komisjoni liige alates 2004, Kaitseministeeriumi teaduskomisjoni esimees alates 2005, Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste nõunike kogu liige, Kristjan Jaagu stipendiumikomisjoni liige, Uku Masingu Kolleegiumi liige ning Villem Reimani Kolleegiumi liige. Ta oli Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastefondi nõukogu liige.
Ta oli Mustpeade vennaskonna liige ja Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta on taasasutanud Kaitseliidu Tartu maleva Akadeemilise malevkonna.
Tegevus väljaannete toimetustes
Akadeemiku ja bibliofiilina oli ta raamatusarja "Eesti mälu" nõustaja.
Isiklikku ja surm
Abiellus aastal 1979 Tiia Tulvistega. Abielust sündis kaks last: poeg Jaan (1980) ja tütar Epp (1981). 1990ndate keskel oli tal suhe Katri Raikiga.
Peeter Tulviste suri 2017. aasta 11. märtsi hommikul raske haiguse tõttu. Ta on maetud Raadi kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
2015. aastal paigaldati Tartusse Toomemäele Peeter Tulviste nimeline pink. 2017. aastal korraldati Tartu Ülikooli kohvikus Peeter Tulviste mälestusõhtu.
Tulviste mälestuse jäädvustamiseks loodi Professor Peeter Tulviste mälestusfond.
Robert Louis Stevenson
Elukäik
Tema isa Thomas Stevenson (1818–1887) oli pärit tuletorniinseneride suguvõsast ja ka ise tuletorniinsener. Ema Margaret Isabella Balfour (1829–1897) oli pärit maa-aadlist. Robert Louis oli pere ainus laps.
Niihästi ema kui emaisa, kirikuõpetaja Lewis Balfour olid nõrkade kopsudega ja pidid sageli soojemas kliimas end ravimas käima. Robert Louis päris kalduvuse köhale ja palavikule ja oli kuni 11-aastaseks saamiseni sageli haige. Edaspidigi tabasid teda aeg-ajalt haigushood ja ta oli harvanähtavalt kõhn. Kaasaegsed arvasid, et tal on tuberkuloos, kuid tänapäevaste hinnangute põhjal võis see olla bronhiektaas või isegi sarkoidoos.