cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venemaa Nõukogude Vabariik
Endise Venemaa keisririigi alade iseseisvumine
1918. aastal 6. veebruaril kuulutas Bessaraabia parlament end Venemaast sõltumatuks iseseisvaks Moldova Rahvavabariigiks ning katkestas kõik sidemed Nõukogude Venemaaga ning 9. aprillil hääletas Moldova parlament liitumise poolt Rumeenia kuningriigiga.
22. mail 1918 valiti Gruusia rahvakogu (Asutav Kogu). Koostati deklaratsiooni iseseisvast Gruusia riigist, mille kuulutas rahvakogu välja 26. mail 1918. Kokkuleppel Gruusia valitsusega tulid 1918. aasta mai lõpus ja juuni alguses Gruusiasse Saksa ja Osmanite riigi väed, Gruusia loovutas peamiselt muslimitega asustatud Musta mere äärsed alad Osmanite riigile. Detsembrist 1918 kuni juulini 1920 oli Gruusia Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi protektoraai all, riigis viibisid Briti väed. 1919–1920 toimus Vene kodusõjas murrang: bolševikud haarasid initsiatiivi.
1918. aasta aprillis kehtestati Bakuus Nõukogude võim, Rahvakomissaride Nõukogu juhtimisel. 1918. aasta mais kuulutati Bakuus Türgi vägede toetusel välja Aserbaidžaani Demokraatlik Vabariik. Lühidalt kaitsesid noort riiki Briti väed, mille eesmärgiks oli kindlustada naftaväljad. 1918. aastal augustis maabusid Bakuus Suurbritannia väed, kuid juba 15. septembril 1918 olid nad Osmanite ja Aserbaidžaani vägede survel evakueeruma. 1920. aasta mais tungis Aserbaidžaani Punaarmee ja kehtestas bolševike võimu.
28. mail 1918 loodi Armeenia Demokraatlik Vabariik varem Venemaale kuulunud Ida-Armeenias pärast Venemaal 1917. aastal toimunud Oktoobrirevolutsiooni. Valitsusjuhid kuulusid Armeenia Revolutsioonilisse Liitu (Dašnakhtsutjun) ja teistesse Armeenia parteidesse, mis aitasid luua uut vabariiki. Armeenia Demokraatlik Vabariik piirnes põhjas Gruusia Demokraatliku Vabariigiga, läänes Osmanite impeeriumiga, lõunas Pärsiaga ja idas Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigiga. ADV kaotas iseseisvuse 2. detsembril 1920 kui selle vallutasid Mustafa Kemal Atatürgi juhitud Türgi rahvusliku valitsuse ja Nõukogude Venemaa väed.
Välisriikide osalus
12. jaanuaril 1917 randusid Vladivostoki reidil Jaapani sõjalevad ning dessant kahe rooduga tehti 5. aprillil 1918. 25. aprillil 1918 naasid Jaapani merejalaväelased Jaapani sõjalaevadele.
Burundi
Rahvaarv
pisi|400px|Burundi rahvaarvu muutumine aastatel 1950–2010 ja prognoos 2050. aastani 1. juuli 2010 seisuga oli Burundi arvestuslik rahvaarv 9 863 117, kusjuures mehi oli 49,5% ja naisi 50,5%.
Venemaa Nõukogude Vabariik
Välisriikide osalus
1917. aasta oktoobrirevolutsiooni järel soovisid Nõukogude Venemaad valitsevad bolševikud Lenini juhtimisel teha separaatrahu Venemaa ja Saksamaa vahel. Läbirääkimised algasid Saksamaa vägede poolt sõja käigus okupeeritud Brest-Litovskis ohvitseride kasiinos 19. novembril (vkj) 1917. Pärast mitut vaherahu pikendamist jõuti lõpuks rahu sõlmimiseni, kuid sakslased andsid 10. veebruaril (ukj) 1918 üle esimese ultimaatumi, kus määrasid rahujooneks vägede seisu idarindel (venelaste läänerindel). Sakslastele jäid juba okupeeritud Väinamere saared (ultimaatumi tekstis: Moonsundi arhipelaag), Riia linn ja rindejoon Läti aladel, kogu Leedu, Valgevene ja Ukraina lääneosad ning Poola. Vene delegatsiooni juht Lev Trotski teatas seepeale, et Venemaa lahkub läbirääkimistelt jätkamata sõda ja tegemata rahu. Selline avaldus jättis sakslastele vabad käed edasiseks tegutsemiseks. 11. veebruaril teatasid Saksa Keisririigi väed vaherahu lõpetamisest ja 18. veebruaril 1918 alustasid uuesti sõjategevust, mille käigus vallutasid Baltikumi, Valgevene ja Ukraina, venelaste revolutsioonilisest korratusest haaratud väed taganesid. Võimu säilitamiseks pidid bolševikud suurte territoriaalkaotustega leppima, et mitte võimu bolševike valitsuse käest anda.
Põhja-Venemaal, Murmanski ja Arhangelski sadamates asusid Esimese maailmasõja ajal Venemaale saadetud sõjalise varustuse laod. 1917. aasta 1. märtsil Venemaa SFNV sõja- ja sõjalaevastiku rahvakomissar Lev Trotski andis korralduse Murmanski nõukogule vastu võtta Lääneliitlaste igasugune abi. Märtsis randus Murmanskis esimene Suurbritannia laevastiku ristleja. Murmanski piirkonda ja Murmanski-Moskva raudteed ohustasid Soomes maabunud Saksa väed ja nende liitlaste Soome valitsuse väed. Soome kodusõjas (27. jaanuarist 15. maini 1918) oli 3. aprillil 1918 maabunud Hanko sadamasse Saksa sõjaväeosa Balti diviisi 9500 sõdurit von der Goltzi juhtimisel. 7. aprill 1918 saabus täiendav väekontingent 2500 meest Loviisas von Brandersteini juhtimisel ning Helsingi sadamasse tulid sõjalaevad. 11.–13. aprillil vallutasid sakslased Helsingi ja juunis oli sõjategevus lõppenud. Soome kuningaks valiti Hesseni prints Friedrich Karl. Soome väed püüdisd 12. mail 1918 edutult vallutada Petšenga linna, mida kaitsesid Briti ja Punakaartlaste ühisükused. Alanud Vene kodusõjas kuulutas Murmanski Nõukogu 30. juunil end enesemääramisõiguse alusel iseseisvaks ja eraldunud Nõukogude Venemaast. Murmanski koalitsiooninõukogu toetas ka Suurbritannia, kelle toel moodustati piirkonnas Briti-Slaavi ja Prantsuse-Slaavi sõjaväeosad.
1918. aastal maabusid Prantsuse dessantväed 2 diviisiga 18. detsembril Odessas ja 27. detsembril Krimmis. Prantsuse väed saabusid Odessasse Prantsuse peaministri Georges Clemenceau korraldusel, Venemaa kodusõjas ja lahkusid 1919. aasta 5. aprillil Odessast ja 30. aprillil Krimmist.
Välislingid
Съветска Русия Bolshevist Russia Neuvosto-Venäjä Bolsjewistisch Rusland Rússia bolchevique Rusia bolşevică Советская Россия (государство)
Burundi
Rahvaarv
Rahvaarvu prognoos 2020. aastaks on 10,318 miljonit.
Sündimus ja suremus
Burundile on iseloomulik väga suur sündimuse üldkordaja (41,43 promilli, teistel andmetel 33,3 promilli ) ja väike suremuse üldkordaja (9,87 promilli , teistel andmetel 12,9 promilli ), mistõttu on ka loomuliku iibe üldkordaja väga suur (vastavalt 31,56 või 20,4 promilli). Aastatel 1995–2000 oli sündimuse üldkordaja keskmiselt 39,7 promilli ja suremuse üldkordaja keskmiselt 17,4 promilli.
Imikusuremus on suur (63,38, teistel andmetel 98,3 surma 1000 elussünni kohta ).
Keskmine eluiga on väike (58,29 aastat, sealhulgas meestel 56,65 aastat ja naistel 59,98 aastat, teistel andmetel vastavalt 50,3 aastat, meestel 48,8 ja naistel 51,7 aastat ). Aastal 2000 oli see meestel 44,6 ja naistel 47,3 aastat. Keskmine eluiga tõuseb. Eluiga mõjutavad malaaria, leetrid, gripp, kiiresti levinud AIDS ja teised haigused, suurest rahvastiku tihedusest ja maanappusest tingitud halvad elutingimused ning kodusõda, massimõrvad, põgenikevood ja alatoitlus.
Vanuseline struktuur
pisi|Burundi [[rahvastikupüramiid]] Laste osakaal rahvastikus on 46,3%, täiskasvanute osakaal 51,2% ja vanurite osakaal 2,5% (teistel andmetel vastavalt 37,9%; 59,3% ja 2,8%).
Ränne
Väljaränne on märkimisväärne.
Asustus
Rahvastiku keskmine tihedus on üle 300 inimese ruutkilomeetril: Burundi on naaberriigi Rwanda kõrval üks kõige tihedamini asustatud maid Aafrikas.
Linnaelanike osakaal on vaid 10%. Suuremad linnad on Bujumbura (374 766 elanikku ), Muyinga (100 624), Ruyigi (46 082) , Makamba (26 549) , Gitega (24 932) , Rutana (24 756) , Ngozi (24 367) , Bururi (22 173) , Muramvya (21 864) , Kayanza (20 722).
Linnastumine jätkub.
Etniline koosseis
Umbes 85% elanikest on hutud, umbes 14% tutsid ja ülejäänutest on enamik pügmeede hulka kuuluvad batvad ehk tvaad. Tutsid on traditsiooniliselt kontrollinud sõjaväge ja valitsust. Põliselanikud on batvad; hutud ja tutsid immigreerisid 14–15. sajandil. Burundi hutude, tutside ja batvate koondnimetus on rundid.
Burundis elab ka umbes 3000 eurooplast ja 2000 lõuna-aasialast.
Võrreldes Rwandaga on Burundis etnilised rühmad rohkem segunenud.
Keeled
Ametlikud keeled on rundi ja prantsuse keel, kuigi kõneldakse ka suahiili keelt (kaubanduskeel).
Religioon
67% või 80% rahvast on kristlased, sealhulgas 62% või 65% on katoliiklased ja 5% või 14% protestandid, sealhulgas anglikaanid. 23 protsenti või 19% on põlisusundite järgijad ja 8–10% või umbes 1,6% on muslimid.
Katoliku kirikul on Burundis peapiiskop ja kolm piiskoppi.
Inimareng
Inimarengu indeks oli 2007. aastal 0,384 (see andis 169. koha maailmas).
Riik
pisi|püsti|[[Pierre Nkurunziza, Burundi president aastatel 2005–2020]]
Riigikord
Riigi ametlik nimi on Burundi Vabariik (Republika y'u Burundi), ametlik lühivorm on Burundi.
Rannajoon
Rannajoon on merede ja suurte järvede veepinna ning maismaa vaheline piir.
Burundi
Riigikord
1992. aasta 13. märtsi põhiseadus nägi ette pluralistliku süsteemi. 6. juunil 1998 hakkas kehtima üleminekupõhiseadus, mis suurendas Rahvuskogu ja nägi ette kaks asepresidenti.
Õigussüsteem põhineb Saksamaa ja Belgia tsiviilkoodeksil. Rahvusvahelise Kohtu kohustuslikku jurisdiktsiooni ei tunnustata.
Kõik täiskasvanud on valimisõiguslikud.
Burundi on presidentaalne vabariik. Riigipea ja täitevvõimu juht on president (2005–2020 Pierre Nkurunziza). President valitakse 2004/2005. aasta üleminekupõhiseaduse järgi üldistel valimistel 5 aastaks; esimese presidendi pärast üleminekuaega valis Rahvuskogu 2005. President on ka valitsusjuht ja tal on kaks asepresidenti. Üks asepresidentidest peab olema hutu, teine tutsi.
Parlament oli varem ühekojaline Rahvuskogu (Assemblée Nationale), nüüd kahekojaline. Rahvuskogus oli varem 81 kohta, kuid 1998. aasta üleminekupõhiseaduse kohaselt (1998) suurenes see 121-le. Selle valis rahvas 5 aastaks. Valimissüsteem oli võrdeline. Ülemkoda on Senat, millel on 49 kohta. Neist 34 valib etniliselt tasakaalustatud valijameestekogu 17 provintsis. Alamkoda Rahvuskogu koosneb nüüd vähemalt 100 liikmest (pärast 2005. aasta valimisi valib rahvas 5 aastaks. Valimissüsteem on võrdeline. Kummaski kojas peab olema vähemalt 30% naisi. Rahvuskogus on hutude ja tutside proportsioon 60:40; kolm kohta on ette nähtud batvatele.
Rannajoon
Eestis peetakse kokkuleppeliselt suurteks järvedeks Peipsi järve ja Võrtsjärve.
Burundi
Riigikord
President nimetab Ministrite Nõukogu. 60% ministritest peavad olema hutud ja 40% tutsid. Vähemalt 30% valitsuse liikmetest peavad olema naised.
Rannajoon
Rannajoone pikkus ei ole üheselt kindlaksmääratav, sest see sõltub valitud punktide tihedusest, mille vahel mõõdetud kauguste summana rannajoone pikkust väljendatakse. Kui punkte on tihedamalt, siis on ka rannajoon pikem. Matemaatiliselt on rannajoon fraktal.
Burundi
Riigikord
Kõrgeim kohtuorgan on ülemkohus (Cour Suprême). Esimese astme kohtud on 17 provintsikohust ja 123 väiksemat külakohust. On ka kolm apellatsioonikohust. Peale selle on kaubanduskohus, töökohus ja halduskohus. Uue põhiseaduse järgi rajatakse vabamat kohtusüsteemi; kodusõja tagajärjel on kohtusüsteem lakanud funktsioneerimast. Seadustiku koostamisel on eeskuju võetud Saksamaalt ja Belgialt.
Rannajoon
Väikese järve veepinna ja maismaa vahelist piiri nimetatakse kaldajooneks.
Biodiesel Paldiski
AS Biodiesel Paldiski oli biodiislikütust tootev ettevõte.
14. augustil 2008 avati Paldiski lõunasadamas ametlikult üks Baltimaade suuremaid biodiislikütusetehaseid. Tehase rajamine läks maksma 390 miljonit krooni. Tehase tootmisvõimsus taimeõlide käitlemise, rafineerimise ja biodiislikütuse tootmise alal on kuni 100 000 tonni aastas.
AS Biodiesel Paldiski müügitulu oli 2009. aastal 667 miljonit krooni ja 2008. aastal 734 miljonit krooni, kusjuures üle 90% sellest andis eksport. Eksporditi Lääne-Euroopasse, Skandinaaviasse, aga ka Leetu.
2009. aasta kevadel esmakordselt raskustesse sattunud ettevõtte saneerimiskava kinnitas kohus 4. septembril 2009.
Ettevõtte juhatus esitas 2010. aasta kevadel Pärnu maakohtule avalduse pankroti väljakuulutamiseks, sest ei suutnud täita aasta varem koostatud saneerimiskava.
Harju maakohus kuulutas Biodiesel Paldiski pankroti välja 2010. aasta juuli algul.
Burundi
Põhiseadus
"Üleminekupõhiseadusteks" on nimetatud 1998. aasta, 2001. aasta ja 2004/2005. aasta põhiseadust.
Pealinn
Burundi pealinn on Gitega.
Märtsis 2007 kuulutas Burundi president välja, et riigi uueks pealinnaks kavatsetakse teha riigi suuruselt teine linn Gitega, mille asukoht riigi keskel võimaldab elanikke paremini teenindada. Uueks pealinnaks nimetati Gitega 2019. aastal, senise pealinna Bujumbura asemel.
Haldusjaotus
pisi|Burundi provintsid Burundi koosneb 18 provintsist:
Poliitika
Tihe asustus ja maanappus on tinginud sotsiaalseid ja poliitilisi pingeid, mis on viinud vägivaldsete kokkupõrgeteni hutude ja tutside vahel. Etnilised vastuolud on olnud riigi poliitilises elus domineerival kohal.
Riigivalitsemine on olnud väga ebastabiilne, sagedased on olnud riigipöörded ja kodusõjad.
Parteid
Mitmeparteisüsteem kehtestati 1998. Põhilised üleriiklikud parteid on:
Teisi parteisid ja rühmitusi:
Märtsis 1992 legaliseeritud opositsiooniparteide seas on
Poliitiliseks survegrupiks on ka lõdvalt organiseeritud tutsi vabatahtlikud võitlejad.
Riigikaitse
Burundi kaitsejõududesse kuulus 2006. aastal 35 000 inimest. Poolsõjaväeliste üksuste koosseisus on 31 000 inimest.
Majanduse üldnäitajad
pisi|Maal etendavad olulist osa kitsed Burundi on loodusvarade poolest vaene merepiirita riik, üks maailma kümnest vaesemast riigist.
Majanduses on ülekaalus põllumajandus, selle osa sisemajanduse kogutoodangust umbes 35% ja hõivatus on üle 90% rahvastikust. Majandus ja eksport on põllumajandusest tugevas sõltuvuses.
Sekundaarne sektor on madala arengutasemega.
Burundi sisemajanduse kogutoodang on väga väike: sisemajanduse kogutoodang ostujõupariteedi järgi on 2009. aasta andmetel 3,245 miljardit USA dollarit. Selle põhjuste seas on etniliste põhjustega kodusõjad, mille tagajärjel hukkus üle 200 000 inimese ning üle 48 000 inimese põgenes Tansaaniasse ja 140 000 elanikku kolis riigi sees.
Burundi rahvamajanduse kogutoodang inimese kohta on 105 USA dollarit (2007).
Riigis on suur korruptsioon, hariduse kättesaamatus (kahest lastest ainult üks käib koolis) ning HIV ja AIDS, mis on peaaegu igal täiskasvanul. Riigis on toidu, ravimite ja elektri nappus.
Elatist hangitakse põhiliselt traditsioonilisel viisil. Raske on toime tulla, rääkimata tulu saamisest.
Põlluharimisest, karjakasvatusest, metsandusest ja kalapüügist saadakse 33,4% sisemajanduse kogutoodangust, nende arvele tuleb umbes 90% ekspordist ning need hõivavad 93,6% tööjõust (2009). Viimastest enamik on naturaalmajanduslikud talunikud, kellest 90% on naised. Tööstuse osa SKT-s on 20,7% ja hõivatud 2,3%, teeninduse osa on 45,9% ja hõivatud 4,1% rahvastikust.
1990ndate algul alanud kodusõda kahjustas Burundi majanduslikku arengut tunduvalt. Turvalisuse puudumise tõttu vähenesid investeeringud mäendusse ning langes tööstus- ja põllumajandustoodang. Olukorda halvendasid veelgi 1990ndate teisel poolel kehtestatud rahvusvahelised majandussanktsioonid. Need olid suunatud peamiselt tutsidest koosneva linnaeliidi vastu, kuid koos sõjaga tõid nad kaasa suure majanduslanguse. Tekkis importkaupade nappus ja väljavedu raskenes, kuigi sanktsioonide mõju leevendas salakaubandus. Sõda naaberriigis Kongo DV-s 1990. aastate keskel tõi kaasa kaupade, sealhulgas mäendussaaduste illegaalse väljaveo sealt Burundi kaudu.
Kodusõda halvendas tunduvalt Burundi majanduslikku ja sotsiaalset olukorda. 1990ndate keskel elas umbes 60% rahvastikust absoluutses vaesuses (enne kodusõja algust 1993 umbes 30%). Umbes 15% rahvastikust põgenes riigist; see vähendas tunduvalt toidu tootmist ning suurendas alatoitlust.
Aastatel 2004–2006 kasvas Burundi SKT igal aastal umbes 4% võrra. Poliitiline stabiilsus ja kodusõja lõpp parandasid abi saamise võimalusi, kasvas äriaktiivsus. Vaeste inimeste suur osakaal, madal haridustase ning juriidilise süsteemi ja võimu nõrkus võivad viia majandusreformide läbikukkumiseni. Burundi sõltub jätkuvalt välisabist.
Peamised eksportkaubad on kohv (valdav ekspordiartikkel) ning tee, mis annavad 90% valuutatulust. Ekspordi osakaal SKT-s on väga väike. Ekspordi maht ja tulud sõltuvad ilmastikust ja maailmaturu kohvi- ja teehindadest. Kohvikaubandust kontrollivad tutsid.
Burundi on liitunud Ida-Aafrika Ühendusega, mis võib parandada riigi kaubandussidemeid.
Põllumajandus
pisi|[[Tanganjika järv on Burundi jaoks oluline nii kalapüügikoha kui ka veeteena]] Burundi on kivine maa, kus inimesed elatuvad naturaalmajanduslikust põlluharimisest või karjakasvatusest. Umbes 90% töötajatest on tegev põllumajanduses. Põllumajandus moodustab umbes 50% rahvuslikust kogutoodangust.
Maaharimine
Peamine kaubanduslik põllukultuur ja eksportartikkel on kohvipuu (kohvioad moodustavad 90% ekspordist). Kohvi kasvatavad hutud, töötlevad ja turustavad aga tutsid. Kaubaks kasvatatakse ka teepõõsast ja puuvilla. Oma tarbeks kasvatatakse ube, maniokki, maisi, riisi, bataati, jamssi, maapähkleid, hernest ja sorgot. Kasvatatakse ka banaane, soja, aafrika õlipalmi ja suhkruroogu. Jamssi, maniokki, riisi, bataati ja ube kasvatatakse madalamatel nõlvadel. Kõrgemal kasvatatakse hirssi, nisu ja otra.
Toidu tootmine on maa nappuse ja mulla viljakuse vähenemise tõttu katastroofiliselt vähenenud.
Tähtsamad ekspordikultuurid on kohv ja tee. 1980ndate lõpus muutus oluliseks ekspordiartikliks puuvill, kuid 1990ndate keskel selle tootmine langes järsult. Ka suhkrut jääb ekspordiks veidi üle. Suurema osa kohvist moodustab araabika. Kohvi kasvatab umbes miljon väiketalupoega. 2000. aastal moodustas kohv umbes 70% riigi ekspordituludest, tee umbes 25%. Tootmine, eriti kohvitootmine on 1990. aastate algusest tugevasti kõikunud, põhjuseks kodusõda ja maailmaturuhindade kõikumine. 1990ndate teisel poolel kahjustasid kohvi tootmist ka majandussanktsioonid, kuigi kohvi veeti välja ka salakaubana. 1999. aastal moodustasid kohvitulud veel ainult 30 miljonit USA dollarit. Peale sõja vähendas tootmist ka põud.
Karjakasvatus
Väheviljakaid alasid kasutatakse karjamaadena, kus peetakse kodukitsi, lambaid, veiseid. Karjatamise intensiivsus on suur. Karjamaad katavad umbes kolmandiku riigi pindalast. Veiseid ja kitsi kasvatatakse liha- ja piimaloomadena. Kasvatatakse ka sigu. Tootlikkus on väike. 1990ndate alguses olid ka nahad tähtis ekspordiartikkel. Sõda kahjustas ka karjakasvatust.
Metsandus
Metsad on maanappuse ja puiduga kütmise tõttu väheseks jäänud.
Kalandus
Tanganjika järv on kalarikas. Seal toimub palju väikekalapüüki, millel pole rahvamajanduslikku tähtsust. 1990ndatel vähenes kalapüük sõja tõttu tunduvalt. Kala püütakse ka teistest veekogudest.
Tööstus
Tööstusettevõtteid on vähe. Peamiselt töötlevad nad puuvilla ja kohvi või toodavad tarbekaupu. Vähesel määral töödeldakse puitu.
Kohalik turg võimaldab põhiliselt ainult kohaliku tooraine töötlemist sisetarbimiseks. Tööstuse arengut pärsib kaugus sadamatest. Seda on pidurdanud ka 1990. aastate kodusõda ja majandussanktsioonid.
Koos Kongo DV-ga on rajatud hüdroelektrijaam Rusizi jõele. Burundi impordib elektrienergiat rohkem kui ekspordib.
Burundi rikkalikud maavarad on põhiliselt kasutusele võtmata. Mõnesid neist saaks kasutada põllumaa viljakuse tõstmiseks. Takistuseks on olnud muu hulgas väljaveosadamate kaugus ja vähene julgeolek. Toodetakse mingil määral kulda, volframit ja kolumbiit-tantaliiti. Suur osa väljaveetavast kullast pärineb Kongo DV-st ja Tansaaniast. Paljud kaevandamise projektid peatas 1990. aastate kodusõda.
Transport
pisi|[[Bujumbura rahvusvaheline lennujaam]] Kaubandust takistavad halvad transpordiolud.
Raudteid ei ole. 1987. aastal esitleti plaani ühendada Burundi ja Rwanda raudteega, mis viib Mombasast (Keenia) Kampalasse (Uganda) ja Kigomasse (Tansaania); neid ei ole ellu viidud.
Maanteede võrk on tihe, kuid nad on halvad.
Suurimas linnas Bujumburas on Bujumbura rahvusvaheline lennujaam.
Väliskaubandus
Tähtsamad ekspordiartiklid on kohv, tee ja suhkur.
Burundil on suur väliskaubanduse defitsiit. Ta sõltub tähtsaimast ekspordiartiklist kohvist; 1980ndate lõpust on tähtis tuluallikas ka tee.
Tähtsaimad eksporditurud on Suurbritannia ja Saksamaa.
Tähtsamad impordimaad on Belgia, Prantsusmaa, Sambia ja Tansaania.
Väliskaubandust pärsib meresadamate kaugus ja vajadus transiidiks kolmandate riikide kaudu. Tähtsamad väliskaubandussadamad on Dar es Salaam Tansaanias (1400 km Bujumburast) ja Mombasa Keenias (2000 km Bujumburast). Kaubad liiguvad üle järve Tansaaniasse ja vähesel määral Kongo DV-sse ning maitsi Rwanda ja Uganda kaudu Keeniasse. 1990. aastate keskel kehtestatud sanktsioonide tõttu naaberriikide poolt kasutas Burundi teisi teid, eriti Sambia kaudu Durbanisse (Lõuna-Aafrika Vabariik).
Valuuta
Valuuta rahaühik Burundi frank (valuutakood BIF). See jaguneb 100 santiimiks.
Ajalugu
Maa esmaasukad olid praegu valitseva seisukoha järgi batvate ehk tvaade esivanemad.
Hiljutise ajani valitses arvamus, et sajandeid tagasi vallutasid riigi kõigepealt hutud (4.–7. sajandil pKr), siis tutsid (14.–17. sajandil), kusjuures viimased saabusid kahe lainena praeguse Etioopia või Egiptuse alalt, ning viimastest moodustusid kaks omavahel vaenujalal olevat tutside rühma; pärast tutside saabumist kujunes ka ühine rundi keel. See seisukoht kujunes 19. sajandi lõpul. 1990ndate algul levis seisukoht, et hutude ja tutside vahel puuduvad etnilised erinevused ning need postuleeriti alles koloniaalajal. Uuema seisukoha järgi on need kaks rühma algselt nimetatud erineva sotsiaalse staatuse järgi (tutsi tähendab 'veisterikas' ja hutu 'allutatud') ning pärast nimede saamist hakkasid need rühmad eralduma, omavahelised abielud muutusid harvaks ja nõnda kujunes erinev genofond, mis avaldub ka välimuses. On olemas ka arvamus, et hutud ja tutsud võivad küll olla eri päritolu, kuid praegune grupikuuluvus ei ole etnilise iseloomuga.
Burundi oli 16. sajandil kuningriik (Burundi kuningriik). Burundi kuningas (mwami) oli 300 tutside sugukonnast koosneva ülikkonna (gwana) eesotsas. Ülikud nõudsid põlluharijatelt ja karjakasvatajatelt andamit või maksu. Kohalikul tasandil olid ülikud kuningast üsna sõltumatud. Õigused kuningaseisusele olid ainult neljal sugukonnal: Bataga sugukonnal (kuninganimi Mutaga), Bezi sugukonnal (kuninganimi Mwezi), Bambutsa sugukonnal (kuninganimi Mwambutsa) ja Batare sugukonnal (kuninganimi Ntare). Ülikkonnast allpool olid tavalised tutsid. Ainult tutsidel oli õigus omada maad ja veiseid. Hutud, kes moodustasid alama seisuse, harisid maad. Arvukate segaabielude tõttu hutude ja tutside vahel kujunes etniline kuuluvus sajandite pikku eluhoiaku küsimuseks: karjakasvatajaid peeti tutsideks, põlluharijaid hutudeks. Mõlemad kõnelesid rundi keelt.
18. sajandil kindlustasid tutsidest kuningad oma võimu maa, tootmise ja jaotamise üle, arendades välja ubugabire süsteemi: elanikud olid kuninga kaitse all ning pidid selle eest maksma andamit ja jätma maa kuninga valdusse.
19. sajandil pidid Burundi elanikud end kaitsma Ida-Aafrika orjakaubanduse eest: Aafrika idarannikult tulnud araablastest orjakaupmehed pidasid orjajahti.
Kongo konverentsil määrati Burundi ala 8. novembril 1884 Saksamaa mõjupiirkonda. Esialgu sakslased maad ei hõivanud. Aastal 1885 määrati kindlaks piir Kongoga, 1886 Briti aladega. Aastal 1892 käis austerlane Oscar Baumann maal, mis moodustas Ruanda-Urundi ala Saksa Ida-Aafrika koosseisus. Alles 1896 saabusid esimesed saksa sõdurid ja misjonärid. Rajati sõjaline jaam Usumbura (praegu Bujumbura linn).
Aastal 1916 okupeerisid Ruanda-Urundi protektoraadi Esimese maailmasõja käigus Belgia väed. Versailles' rahuga anti Burundi ala 28. juunil 1919 Belgiale. Aastal 1923 andis Rahvasteliit Belgiale mandaadi Ruanda-Urundi üle, mis hõlmas tänapäeva Rwanda ja Burundi territooriumi. Belglased haldasid seda ala kaudselt, toetudes ülikkonnale, milles domineerisid tutsid. Aastal 1924 keelustas Belgia igasuguse orjanduse. Alates 1925. aastast valitseti Burundi ala Kongost.
Pärast Teist maailmasõda sai Ruanda-Urundist 13. detsembril 1946 ÜRO hooldusterritoorium Belgia halduses. 1948 lubas Belgia tekkida võistlevatel parteidel. Kohalikel valimistel võitsid 1953 hutude parteid, piirkondlikel valimistel tutside parteid. See viis tutside ja hutude võõrdumiseni, sest viimased tundsid end endiselt rõhututena. Alates septembrist 1959 loodi arvukalt parteisid, mis järgisid etnilisi või sugukonnapiire. Erandiks oli tutsi printsi Louis Rwagasore juhitud partei Liit Rahvusliku Progressi Eest (UPRONA), mille juhtkonna seas oli nii tutsisid kui ka hutusid. Teine suurem partei oli Kristlik-Demokraatlik Partei, mida toetas Belgia. Novembris 1959 puhkesid hutude ja tutside vahel suured rahutused, mille belglased alla surusid.
Kevadel 1961 sai maa autonoomse ajutise valitsuse Joseph Cimpaye juhtimisel (Joseph Cimpaye valitsus), milles osalesid paljud parteid. 26. septembril 1961 toimusid ÜRO järelevalve all esimesed parlamendivalimised; UPRONA sai selge võidu. Uueks peaministriks sai prints Louis Rwagasore. Juba 13. oktoobril 1961 mõrvas peaministri, kes oli abielus hutuga, kreeka päritolu palgamõrvar Ioannis Kageorgis. Mõrva tellimises süüdistati Kristlik-Demokraatlikku Parteisse kuulunud Batare sugukonna liikmeid; nad hukati avalikult jaanuaris 1963. UPRONA lõhenes etnilisel alusel. Uueks valitsusjuhiks sai 20. oktoobril 1961 Tare sugukonna tutsi André Muhirwa, kes jäi sellele ametikohale 1963. aastani, nii et temast sai iseseisva Burundi esimene peaminister.
6. juunil 1962 otsustas ÜRO anda iseseisvus Rwandale ja Burundile eraldi. 1. juulil 1962 iseseisvusid Rwanda Vabariik ja Burundi Kuningriik. Burundis tekkis konstitutsiooniline monarhia tutsi kuninga Mwambutsa IV juhtimisel, mis nägi ette hutude ja tutside võrdse esindatuse võimu juures.
1. juulil 1962 lõhenes valitsuspartei rivaalitsevateks rühmitusteks. Monrovia rühm koosnes mõõdukatest läänemeelsetest tutsidest ja hutudest hutu Paul Mirerekano juhtimisel, Casablanca rühm radikaalsetest tutsidest. Esialgu pääses mõjule Monrovia rühm, kust tulid peaministrid André Muhirwa ning 18. juunist 1963 Pierre Ngendandumwe. Kui kuningas Mwambutsa IV viis läbi nelja hutust ministri vabastamise, astus Ngendandumwe peaministri ametist tagasi. Ta asendati radikaalse tutsi Albin Nyamoyaga, kes moodustas 6. aprillil 1964 uue valitsuse. Nyamoya loobus oma eelkäijate läänemeelsest poliitikast ning toetus Hiina Rahvavabariigile. Tekkisid piiritülid Kongo DV-ga. Kui detsembris leiti suuremal hulgal Hiina päritolu relvi, kaotas Nyamoya kuninga usalduse. 8. jaanuaril 1965 vabastati ta ametist. Tema asemele nimetati tema eelkäija Ngendandumwe, kelle aga 15. jaanuaril mõrvas rühm radikaalseid tutsisid. Kuningas nimetas uueks peaministriks UPRONA esimehe Joseph Bamina. 10. mail 1965 toimusid esimesed parlamendivalimised pärast iseseisvuse väljakuulutamist. UPRONA saavutas 64% häältega veenva võidu. Radikaalne tutside Rahvapartei sai 30% häältest ning läks UPRONA-ga konfrontatsioonile. Hoolimata valmisvõidust sundis kuningas hutust peaministri Bamina tagasi astuma. 24. juulil kuulutas kuningas välja erakorralise seisukorra. Uueks valitsusjuhiks sai 13. oktoobril 1965 kuninga erasekretär, Bezi sugukonda kuulunud tutsi Léopold Biha. Nii radikaalsed tutsid kui ka võimust ilma jäetud hutud üritasid oktoobris 1965 riigipööret. Tutsidest koosnev armee tappis seoses sellega üle 5000 hutu, sealhulgas endise valitsusjuhi Bamina ja UPRONA endise esimehe Mirerekano. Diskrediteeritud kuningas suundus Euroopasse. Riik oli kodusõja äärel. 24. märtsil 1966 määras kuningas regendiks prints Charles Ndizeye. Tegeliku võimu pärast riigis võitlesid armee ülemjuhataja Michel Micombero ja prints Charles Ndizeye.
8. juulil 1966 kukutas kuningas Mwambutsa tema poeg prints Charles Ndizeye (Ntare V) ja põhiseaduse kehtivus peatati. 11. juulil 1966 sai Biha asemel valitsusjuhiks Michel Micombero Ntare V asus troonile 1. septembril.
Esimene Vabariik
28. novembril 1966, kui kuningas viibis välismaal, kukutas ta veretu riigipöördega peaminister kapten Michel Micombero, kes kuulutas välja vabariigi ja enda selle presidendiks. Michel Micomberost sai esimene Burundi Vabariigi president. Seda loetakse Esimese Vabariigi alguseks. Ühtlasi kaotati peaministri ametikoht. Tegelikult tekkis sõjaväeline režiim. Micombero oli Rahvusliku Revolutsiooninõukogu (kaotati 1968) eesotsas.
Mõne aastaga kõrvaldas Micombero kõik hutud juhtivatelt kohtadelt sõjaväes, politseis ja halduses. Septembris 1969 tekid viimased sõjaväkke jäänud hutudest ohvitserid riigipöördekatse. See ebaõnnestus ning detsembris 1969 hukati 23 inimest. Micombero toetus üha enam oma kodukandi tutsidele ning pahandas sellega teisi tutside sugukondi. Aastal 1971, pärast Revolutsiooni Ülemnõukogu asutamist, kõrvaldati juhtivatelt positsioonidelt viimased mõõdukad tutsid. Loodud 30-kohalisse organisse kuulus veel vaid kaks hutude esindajat ja kaks ganwa esindajat.
Kui Ntare V 30. märtsil 1972 teadmata põhjusel (oletused ulatuvad tema julgeoleku ja isikliku amnestia kinnitusest vägivaldse röövimiseni) Ugandast kodumaale naasis, ta arreteeriti. 16. aprillil algas pärast hutude massilist arreteerimist hutude mäss. 29. aprillil vabastas Micombero kogu oma valitsuse ning valitseva partei esimehe ning võttis riigi täielikult enda kontrolli alla. Bujumburas puhkesid rahutused. Micombero pooldajad mõrvasid Ntare V tema maamajas, kus ta vahi all viibis. 6. mail sai Micombero endale ustavate vägede abil mässust jagu. Kõik 450 armeesse jäänud hutut mõrvati. Armee mõrvas järgnenud kuudel 100 000 – 250 000 hutut. Samal ajal hukkus kättemaksuaktsioonide käigus 3000 – 10 000 tutsit. Kogu hutude eliit oli 1973. aasta keskpaigaks surnud või eksiilis. Sajad tuhanded burundilased põgenesid. Rahutused jätkusid 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses. Püüdes võita USA poolehoidu, süüdistas valitsus, milles domineerisid tutsid, hutudest mässajaid poolehoius kommunismile, kuid see pole usutavalt tõendatud. Juulis 1972 taastas president peaministriga valitsuse. 15. juulist 1972 oli radikaalne tutside liider Albin Nyamoya veel kord peaminister. 11. juulil 1974 peatas Micombero põhiseaduse kehtivuse ja võttis endale täieliku võimu. Parlament saadeti laiali ning Micombero oli nii riigipea, valitsusjuht kui ka valitseva partei esimees.
Esimene Buyoya periood
Bagaza, kes võttis osa frankofoonia tippkonverentsist Kanadas, kukutati septembris 1987 sõjaväelise riigipöördega major Pierre Buyoya juhtimisel. Ta saatis opositsiooniparteid laiali, peatas põhiseaduse kehtivuse ning asutas oma Sõjaväelise Komitee Rahvuslikuks Päästmiseks (CSMN). Buyoya ohjeldas repressioone ja tegi lõpu Bagaza katoliiklusevastasele poliitikale. 1988 viisid kasvavad pinged valitsevate tutside ja enamusrahva hutude vahel vägivaldsete kokkupõrgeteni sõjaväe, hutu opositsiooni ja konservatiivsete tutside vahel. Augustis puhkesid lahingud. Tol aastal tapeti hinnanguliselt 150 000 (teisel hinnangul 20 000) inimest. Naabermaadesse, eriti Rwandasse, voolas kümneid tuhandeid põgenikke. Kumbki pool süüdistas teist sõja alustamises. Buyoya moodustas komisjoni rahutuste põhjuste uurimiseks ja demokraatlike reformide kavandamiseks. Oktoobris 1988 moodustati uus valitsus. Peaministriks määrati hutu ja esimest korda olid hutud valitsuses enamuses.
1989. aasta keskpaigaks olid peaaegu kõik hutud, kes olid 1988 põgenenud, tagasi tulnud. Aastal 1991 kiitis Buyoya heaks põhiseaduse, mis nägi ette presidendi, mitmeetnoselise valitsuse ning parlamendi. Aastal 1993 valiti ootamatult presidendiks peamiselt hutudest koosneva partei FRODEBU esindaja Melchior Ndadaye. Oktoobris 1993 ta mõrvati peamiselt tutsidest koosnevate relvajõudude riigipöördekatse käigus. Riik sattus kodusõtta, milles hukkus kolme aasta jooksul üle 150 000 inimese ja mis sundis põgenema sadu tuhandeid. Riik kannatas majandusprobleemide all ning sõltus endiselt rahalisest ja tehnilisest välisabist.
FRODEBU valitsus taastas lõpuks kontrolli sündmuste üle ja valis jaanuaris 1994 presidendiks Cyprien Ntaryamira. Ent julgeolekuolukord halvenes endiselt. Aprillis 1994 hukkusid president Ntayamira ja Rwanda president Juvénal Habyarimana, kui nende lennuk alla tulistati. Sellest sai alguse Rwanda genotsiid. Burundis pärast Ntaryamira surma vägivald ja rahutused küll ägenesid, kuid üleüldisi tapatalguid ei olnud. 8. aprillil 1994 sai neljaks aastaks presidendiks Sylvestre Ntibantunganya, kuid julgeolekuolukord halvenes veelgi. Režiimi destabiliseerisid sadade tuhandete Rwanda põgenike sissevool ning hutude ja tutside relvarühmitused. Novembris 1995 kuulutasid Burundi, Rwanda, Uganda ja Zaire (praegu Kongo DV) välja Burundi rahuläbirääkimiste algatuse endise Tansaania presidendi Julius Nyerere vahendusel.
1996. aasta suvel kardeti, et Burundis kordub Rwanda genotsiid. Pinge kasvas, kui ühes põgenikelaagris Burundi keskosas mõrvati 20. juulil üle 300 tutsi naise ja lapse. Tapatalgutes süüdistati ühte hutude mässulist rühmitust. 25. juulil haaras võimu sõjavägi, kus domineerisid tutsid. Hutust president Sylvestre Ntibantunganya kukutati ning ta otsis varjupaika USA suursaatkonnas Bujumburas. Sõjaväelased saatsid parlamendi laiali, keelustasid parteid ja demonstratsioonid, seadsid sisse komandanditunni ning sulgesid Burundi piirid ja rahvusvahelise lennuvälja. Sõjavägi nimetas üleminekuvabariigi presidendiks riigipööret juhtinud tutsi majori Pierre Buyoya, kes oli olnud president 1987–1993. Riigipööre mõisteti laialdaselt hukka ning piirkonna riigid seadsid sisse majandussanktsioonid kuni põhiseadusliku valitsemise juurde naasmiseni. Buyoya nõustus 1996 parteide tegevust lubama. Hoolimata sellest ja rahvusvahelise kogukonna püüetest algatada rahuprotsessi, kodusõda sõjaväe ja hutu sisside vahel jätkus. 1993–1999 põhjustas rahvuslik konflikt Burundi hutude ja tutside vahel massilise põgenike voolu ja vähemalt veerandi miljoni inimese hukkumise. Kuigi paljud põgenikud on naasnud, on konflikti jätkumine tekitanud uusi põgenikke. Burundi väed on oma piire kindlustada püüdes tunginud Kongo DV territooriumile.
1998 kuulutas Buyoya välja üleminekupõhiseaduse ning partnerluse valitsuse ja opositsioonilise Rahvuskogu vahel. Kui rahuvahendaja Julius Nyerere oktoobris 1999 suri, nimetasid piirkonna riigijuhid Arusha rahuprotsessi rahuvahendajaks Nelson Mandela, kelle juhtimisel rahuprotsess taastus ja saavutati märgatavat edu. 2001 loodi hutude ja hutside ühisvalitsus. 2003 sai asepresident Domitien Ndayizeye vastavalt võimujagamise leppele presidendiks.
Burundi kodusõda lõppes ametlikult 2006. aastal Lõuna-Aafrika Vabariigi vahendatud relvarahuleppega viimase mässuliste rühmitusega PALIPEHUTU-FNL. Leppe alusel see rühmitus 2009. aastal desarmeeriti, demobiliseeriti ning registreeriti parteina FNL.
2015. aasta mais toimus Burundis massirahutuste järel sõjaväeline riigipöördekatse protestiks president Pierre Nkurunziza otsuse vastu kandideerida põhiseadust rikkudes ametisse ka kolmandat korda. Sel ajal oli president visiidil Tansaanias, katse kukkus mõne päevaga läbi.
Valitsus taastab infrastruktuuri ning suhteid naaberriikidega.
Burundi riigipead on loetletud Burundi riigipeade loendis.
Haridus
Ametlikult kehtib kuueaastane koolikohustus (algkool). Aastal 2000 käis algkoolis umbes 65% lastest ning edasi õppis umbes 10% vastavas eas lastest.
2000. aastal oli umbes 52% elanikest kirjaoskamatud.
Rahvatervis ja tervishoid
Probleemiks on malaaria, leetrid, gripp, kiiresti levinud AIDS ja teised haigused. Malaariaepideemiaid on põhjustanud metsade raie. Umbes 8% kõigist 15–49-aastastest on nakatunud HIV-sse; Burundi on üks suurema HIV ja AIDS-i levikuga riike. Sagedased on kõhulahtisushaigused, eriti düsenteeria. Mägise asendi tõttu napib joodi, mistõttu kilpnäärmehaigused on epideemilised.
Toidu ebapiisava tootmise tõttu kannatab 2/3 rahvastikust alatoitluse all (päevane toit sisaldab alla 2100 kalori energiat).
1990ndate kodusõda halvendas tervishoiusüsteemi. 1990ndatel tervishoid detsentraliseeriti. Kohalikel omavalitsustel osutus raskeks tervise olukorda parandada. Keskvõimud viivad ellu vaktsineerimise ja elutähtsate ravimitega varustamise programme. Samuti on käigus perekonna planeerimise ja AIDS-i tõkestamise programm.
Umbes 60 protsendil rahvastikust on juurdepääs arstiabile. Umbes 10% rahvastikust elab heades sanitaartingimustes.
Ajakirjandus
Kolm korda nädalas ilmub ainus, prantsuskeelne ajaleht Le Renouveau du Burundi, mis on riigi kontrolli all ja mida annab välja UPRONA. Selle trükiarv on umbes 20 000.
Riigiringhääling Radiodiffusion et Television Nationale du Burundi (varem Voix de la Révolution) edastab raadiosaateid prantsuse, inglise, rundi ja suahiili keeles. Raadiosaateid alustati 1960, telesaateid 1985.
Aastal 1996 hakkas tööle Euroopa Liidu finantseeritav eraraadiojaam Radio Umwizero (Raadio Lootus), mis püüab kaasa aidata rahvuslikule leppimisele.
Kultuur
pisi|Trummimängijad
Rahvaluule
Kultuur on rohkem suuline kui kirjalik. On palju rahvaluulet, mis hõlmab jutte, legende ja valme ning luulet ja laule.
Rahvatants
Burundi rahvatants on maailmakuulus. pisi|[[Gitega trummid]]
Rahvamuusika
Oluline osa Burundi kultuuripärandist on trummimäng. Tavaline on ingoma-trummide ansambel 24 trummiga poolringis ja trummiga keskel.
Muusika on pentatooniline. Eriti tutsidel on lauludes peenemaid kõrguseristusi, mis võivad olla mõjutatud araabia muusikast.
Tähtsaim keelpill on sitritaoline inanga, mida mängitakse nii soolopillina kui ka laulu saateks. Tavalised on ka ühekeeleline viiul, likembe (mbira) ning flöödid.
Laul on enamasti ühehäälne, kuid batvadel polüfooniline ja joodeldamist sisaldav.
Toit
Üks põhitoiduaineid Burundi köögis on oad, eriti punased oad. Neid sööb enamik burundulasi vähemalt kord päevas. Viimasel ajal on põhitoiduaineks saanud ka riis. Levinud on ka banaan, bataat, maniokk, herned ja mais.
Paljud perekonnad saavad liha endale lubada ainult paar korda kuus. Need, kes ise kasvatavad veiseid, lambaid ja kitsi, peavad neid staatusesümboliteks ega taha neid hea meelega tappa.
Teatud pidustustel juuakse banaanikoduveini (urwarwa). Sorgost tehakse tehaseõlut ja koduõlut (impeke). Koduõlut joovad sõbrad ja pereliikmed ühtsuse märgiks kõrrega ühest suurest anumast.
Illuka valla lipp
thumb|Illuka valla lipp Illuka valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Illuka valla lipp.
Lipp on kinnitatud 29. novembril 1993.
Lipu kirjeldus
Illuka valla ristkülikukujuline lipp koosneb kahest võrdsest horisontaalsest laiust. Lipu keskel on Illuka valla vapp. Ülemisel, kollasel laiul on vapi kohal üks ja mõlemal pool vappi üheksa (3+3+3) sinist tähtristi. Alumine laid on roheline.
Hiinalinn (Tartu)
pisi|Droonivideo Jaamamõisa aedadest ja ümbruskonnast 2021. aasta septembris Hiinalinn (ametlikult Jaamamõisa linnaosa) rajati Tartusse pärast II maailmasõda Nõukogude armee ohvitseride peredele, kelle jaoks ehitati tänaseni säilinud ühekorruselisi puumaju.
1970.–1980. aastatel ehitati Hiinalinna ka mitmekorruselisi tüüp- ja paneelmaju. Hiinalinna tänavad kandsid selliseid nimesid nagu Gvardeiskaja, Kolhoznaja, Stahhanovi jne. Tartu linnavalitsuse korraldusega 31. jaanuarist 1995 need tänavanimed muudeti.
Perpendikulaarsete tänavatega linnaosa Juudaoja lõunaküljel Jaama tänava ääres. Vanem osa puumajade ja aedadega asub Raadi lennuväljapoolsel küljel. Jõepoole on ehitatud uuemaid tüüp- ja paneelmaju. Hiinalinn on tänini kasutusel elurajoonina. Hiinalinna taaselustamise projektiga rajatakse sinna uusi mitmekorruselisi elumaju.
Hiinalinna aiad
Piirkonnas on hakatud 2000ndatel korraldama kunsti- ja muid üritusi.
Aiad on seoses Tartu üldplaneering 2030 ehitatava teega kavas lammutada.
Rein Rannap
thumb|Rein Rannap (2007) Rein Rannap (sündinud 6. oktoobril 1953 Tallinnas) on eesti helilooja ja pianist.
Pianistikarjäär
thumb|Rein Rannap (2006) Rein Rannap andis pianistina esimese soolokontserdi 1968. aastal. Sellest ajast saadik on ta klaverikontserte andnud paljudes endise Nõukogude Liidu piirkondades, Euroopa riikides, Austraalias ja Ameerika Ühendriikides.
1987. aastal põgenes Rannap Nõukogude Liidust Itaalia kontserdireisi ajal. Algul elas ta Itaalias, seejärel Ameerika Ühendriikides. Hiljem on Rannap öelnud, et poleks lahkunud, kui oleks NSV Liidu lagunemist ja Eesti iseseisvumist ette teadnud.
Eestis on Rein Rannap teinud mitu kontserditurneed. 1997., 1999. ja 2007. aastal toimus tema kontserditurnee "Klaver tuleb külla" Eesti kirikutes.
Rokkmuusik
Eelkõige on Rannap tuntud kui ansambli Ruja asutaja ja juht. Ansambel esines 1972. aasta mais Vanemuise kontserdisaalis Jüri Lina korraldatud "Popsalongis". Ansambli esituses on välja antud mitu heliplaati Rannapi rokklauludega.
Helilooming
Tema helilooming on valdavalt heakõlaline, postmodernistlikus stiilis.
Levilaulud
Kaalukaima osa tema loomingust moodustavadki ligi 200 levilaulu. Rannap on kokku kutsunud ja juhtinud kolme ta enda loomingut esitavat rokkansamblit: Ruja (1971–1975 ja 1980–1985), Noor-Eesti (1977–1988) ja Hõim (1979–1980). Lisaks Rannapi enda ansamblitele on tema laule esitanud paljud Eesti juhtivad levilauljad Tõnis Mägi, Ivo Linna, Heidy Tamme, Marju Kuut, Maarja-Liis Ilus jpt.
Aastatel 1971 ja 1973 võitis Rannap oma lauludega Tippmeloodia lauluvõistluse lõppkontserdi ("Sa tule nüüd", "Mis küll saab") ning 1974 ja 1975 Eesti Raadio aastalõpu võistluskontserdi ("Keegi tulla võib", "Sinu hääl").
Rannapi loodud poplauludest on tuntuimad "Suudlus läbi jäätunud klaasi", "Vana Vaksal", "Raagus sõnad", "Nii vaikseks kõik on jäänud", "Ühes väikses Eesti linnas", "Eesti muld ja Eesti süda".
Isiklikku
Ta on muusiku ja muusikapedagoogi Heino Rannapi ning viiulisolisti ja muusikakriitiku Ines Rannapi poeg. Tema onu on lastekirjanik Jaan Rannap. Abielust laulja Katre Kõivaga on tal poeg Ikevald-Kaspar Rannap (esinejanimega Ike Rann).
Marcel Pagnol
pisi|Marcel Pagnol (enne 1948) Marcel Pagnol (28. veebruar 1895 Aubagne, Bouches-du-Rhône – 18. aprill 1974 Pariis) oli prantsuse romaani- ja näitekirjanik ning režissöör.
1913. aastal lõpetas ta Aix-en-Provence'i ülikooli. 1916. aastal abiellus ta Simone Coliniga. Hiljem oli ta veel mitu korda abielus. Tal oli viis last.
1927. aastast oli ta vabakutseline kirjanik. 1932. aastal asutas ta Marseilles oma filmistuudio, mille 1942 maha müüs.
1946. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige.
Tema tuntumaid teoseid on 1957–1959 ilmunud autobiograafiliste sugemetega romaanitriloogia "Meenutusi lapsepõlvest" (originaalpealkirjaga "Souvenirs d'enfance"). Triloogia raamatud on aastakümneid olnud Prantsusmaa kooliõpilaste kohustuslike kirjandusteoste seas.
Gretchen Carlson
Gretchen Elizabeth Carlson (sündinud 21. juunil 1966 Minnesotas Anokas) on USA teleajakirjanik ja endine Miss America. Ta on Fox News Channeli saate "Fox & Friends" kaassaatejuht.
Carlson kasvas üles Minnesota osariigis Anokas, kus tema vanematel on autokauplus. 1984. aastal lõpetas ta kohaliku keskkooli. Ta valiti 1988. aastal Miss Minnesotaks ja 1999. aastal Miss Americaks, saades kolmandaks Minnesotast pärit Miss Americaks. Võistluse talendivoorus mängis ta viiulit ja võitis talendivooru. Viiulit mängib ta aeg-ajalt tänini.
Ta lõpetas 1990. aastal Stanfordi ülikooli omakoostatud õppekava alusel kraadiga organisatsioonilise käitumise alal. Ajal, mil ta oli Stanfordi tudeng, õppis ta ka Oxfordi ülikoolis.
Töö televisioonis
2000. aastast on ta töötanud televisioonis reporteri ja uudistesaate juhina neljas vähetuntud telekanalis vastavalt Dallases, Clevelandis, Cincinnatis ja Richmondis. 2006. aastast töötab ta Foxi uudistekanalis. thumb|left|Gretchen Carlson (keskel) saates "[[Fox & Friends"]]
Skandaalne telesaade
2007. aasta jaanuari telesaates "Fox & Friends", kus ta intervjueeris presidendi nõunikku Dan Bartletti, ütles ta, et opositsionääride juht, demokraadist senaator Ted Kennedy on Ameerika Ühendriikide "vaenlane", kes tegutseb "siinsamas siserindel". Bartlett vastas: "Noh, me ei pea Ted Kennedyt sisevaenlaseks. Me peame teda lihtsalt sõja avameelseks ja sagedaseks kritiseerijaks. Ta on olnud see algusest peale. Ma ei leia, et siin oleks midagi uut." Telekanali MSNBC saatejuht Keith Olbermann valis Carlsoni selle eest päeva halvimaks inimeseks maailmas.
Isiklikku
Carlson on abielus sportlaste agendi Casey Close'iga. Neil ei ole lapsi.
Hambapasta
pisi| thumb|Hambapasta tuubist välja tulemas
Hambapasta on pastajas või geeljas vahend hammaste puhastamiseks, samuti nende tervise ja väljanägemise parandamiseks.
Hammaste puhastamiseks kantakse hambapasta hambaharjale.
Kõige tavalisemad aktiivsed koostisosad on fluoriidid, näiteks naatriumfluoriid. Need aitavad vältida hambaaukude teket.
Ajalugu
Varaseimad viited hambapastale pärinevad 4. sajandi Egiptusest, mis kirjeldavad mikstuure iirise õitest. Kreeklased ja roomlased arendasid hambapasta koostist, lisades sellele luu ja teokarpide peenikest puru. Pärsia muusik, keemik, botaanik ja geograaf Ziryab olevat leiutanud 9. sajandil teatud tüüpi hambapasta, mille täpsemad koostisosad on teadmata, kuid on kirjeldatud, et see täitis oma funktsiooni ja maitses hästi. Pole teada, kas neid varajasi hambapastasid hõõruti hammastele sõrmega või siis riidetükki või algelist hambaharja, näiteks puuoksa, kasutades.
18. sajandist pärinev hambapasta retsept sisaldab söestatud leiba ja kaneeli. 1900. aastaks oli leiutatud hambapasta, mis koosnes hüdrogeenitud peroksiidist ja söögisoodast ning seda soovitati kasutada koos hambaharjaga. Selliseid esmaseid, uuema aja hambapastasid, hakati turustama 19. sajandil, kuid need ei saavutanud populaarsust enne I maailmasõda. Aastal 1892 valmistas doktor Washington Sheffield hambapastale tuubi. Idee sai leiutaja oma pojalt, kes oli Pariisi reisil näinud värvituube, mida kunstnikud kasutasid. Aastal 1896 hakkas Colgate & Co New Yorgis hambapastasid samamoodi tuubides tootma.
Fluoriid lisati esimest korda hambapastale 1914. aastal. 1930. aastatel suhtus Ameerika Hambaarstide Liit sellesse kriitiliselt, kuid 1950. aastatel anti fluoriidi sisaldavate pastade turustamiseks luba. Heakskiidu saanud hambapastasid hakkas edasi arendama ettevõte Procter & Gamble. Nende esimene fluoriidiga hambapasta tuli müügile 1955 ja kandis nime Crest. Aastal 1960 kinnitas Ameerika Hambaarstide Liit, et Crest aitab vältida hammaste lagunemist. Fluoriidi sisaldus hambapastades varieerub sõltuvalt riigist, oleneb kehtestatud piirangutest ja soovitustest. Näiteks paljude Aafrika riikide hambapastad sisaldavad fluoriidi mitu korda rohkem kui Ameerika Ühendriikide omad.