cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mida külvad...
"Mida külvad…" on dokumentaalfilm Peeter Simmi filmi "Ideaalmaastik" valmimisest.
Peetruse evangeelium
Peetruse evangeelium oli laialt levinud Jeesuse elulookäsitlus esimestel sajanditel, ent aja jooksul läks see kaduma ning tänapäeval on teada sellest vaid fragmendid. Järelejäänud tekst on tähelepanuväärne, sest ta paneb vastutuse Jeesuse ristilöömises kuningas Herodesele, mitte Pontius Pilatusele, pakub, et Jeesus ei kannatanud ega surnud ristil (mis annab alust süüdistuseks doketismis) ning esitab risti antropomorfsena – rist on võimeline iseseisvaks kõneks ja liikumiseks.
Markuse evangeeliumi on nimetatud Peetruse, kelle õpilaseks ja sekretäriks Markus oli, otsustava osa tõttu selle koostamises ka Markuse ja Peetruse evangeeliumiks.
Christian Adolph Klotz
thumb|Christian Adolph Klotz. [[Johannes Michael Stocki vasegravüür aastast 1771.]] Christian Adolph Klotz (13. november 1738 Bischofswerda – 31. detsember 1771 Halle) oli Saksa filoloog.
Ta õppis Leipzigi Ülikoolis ja Jena Ülikoolis ning töötas seejärel Göttingeni Ülikoolis ja Halle Ülikoolis.
Kubernerkond (Iraak)
pisi|300px|Iraagi kubernerkonnad Iraagis on kubernerkond (muḩāfaz̧āt, ainsus muḩāfaz̧ah) 1. järgu haldusüksuse tüüp.
Peetruse evangeelium
Avastamine
Peetruse evangeeliumi avastas aastal 1886 prantsuse arheoloog Urbain Bouriant, kes leidis 8. või 9. sajandist pärit käsikirja. Käsikiri oli maha maetud koos ühe egiptuse mungaga ning säilinud tänu Egiptuse kuivale liivale. See fragmentaarne Peetruse evangeelium asub praegu Kairo muuseumis. Tegemist oli esimese taasavastatud mittekanoonilise evangeeliumiga. Raamat avaldati aastal 1892 ning see tekitas kohe laialdast huvi. Oli selge, et tegemist on Jeesuse elulooga seotud jutustustega, ning ka see, et vaatamata paljudele kattuvustele erineb evangeelium oluliselt kõigist kanoonilistest evangeeliumidest.
Christian Adolph Klotz
Tema mõjukaiks oponentideks olid Johann Gottfried Herder ja Gotthold Ephraim Lessing.
Peetruse evangeelium
Dateerimine
Õpetlased vaidlevad tänini, kas tekst sõltub neljast kanoonilisest evangeeliumist, ehk kas see on kirjutatud nende põhjal või neid tundes või mitte. Üldiselt ollakse üksmeeles, et tekst on pärit 2. sajandist pKr, kuna sellest ajast on teada, et see oli hukka mõistetud Serapioni poolt, umbes aastal 190–203. Siis oli see tekst juba kasutusel.
Autor
Peetruse evangeeliumis on väidetud, et selle kirjapanija on apostel Peetrus. Oli üldlevinud tava anda tekstile apostli nimi, et suurendada selle autoriteetsust, kuid on üsna kindel, et Peetrus seda evangeeliumi tegelikult ei kirjutanud. Üldiselt arvatakse, et tekst on pärit ajast pärast Peetruse surma.
Moritz-Casimir V
Moritz-Casimir Widukind Gumprecht (Moritz-Casimir Widukind Gumprecht Fürst zu Bentheim-Tecklenburg, 12. oktoober 1923 Rheda – 21. märts 2014) oli Bentheim-Tecklenburgi vürst alates 4. jaanuarist 1967.
4. august
4. august on Gregoriuse kalendri 216. (liigaastal 217.) päev. Juliuse kalendri järgi 22. juuli (1901–2099).
Filippus
pisi|[[El Greco on kujutanud Püha Filippust]] Filippus oli üks Jeesuse kaheteistkümnest apostlist.
Hilisem kristlik traditsioon on kirjeldanud Filippust apostlina, kes kuulutas kristlust Kreekas, Süürias ja Früügias. Ta suri märtrina Hierapolise linnas, kus ta löödi risti. Katoliku kirikus oli traditsiooniliselt Püha Filippuse päev 1. mail, 1955. aastal viidi püha üle 11. maile.
Uues Testamendis
Johannese evangeelium kirjeldab Filippuse kutsumist Kristuse jüngriks (Jh. 1:43). Filippust kirjeldatakse olevat pärit Betsaida linnast, ta on koos Andrease ja Siimon Peetrusega, kes on samast linnast pärit.
Kui loendatakse apostleid, siis Filippust on piiblis alati mainitud viiendana.
Kristlik traditsioon
Kristlikke lugusid Filippuse elust ja kuulutusest võib leida Uue Testamendi järgsetest mittekanoonilistest kristlikest kirjutistest. Üks usaldusväärsemaid lõike temast tuleb Aleksandria Kleemensilt, kes mainib, et Filippus oli abielus, tal olid lapsed ja üks tema tütardest oli abielus. Ülejäänud legendaarse materjali tõeväärtus on kaheldav, eriti kuna paljud kirjanikud on segi ajanud apostel Filippuse evangelist Filippusega, keda mainitakse Apostlite tegude 6. peatükis. Eusebius näiteks on seda teinud, koostades selle põhjal üsnagi ebaõige eluloo Filippusest.
Hilisemaid lugusid Filippuse elust võib leida ka anonüümsest teosest "Filippuse teod", 1974. aastal avastatud tekstist, mis on vist kirjutatud Eusebiuse kaasajal. Selles mittekanoonilises raamatus räägitakse Filippuse õpetusest ja imetegudest. Pärast Jeesuse ülestõusmist olevat Filippus saadetud oma õe Mariamme ja Bartolomeusega Kreekasse, Früügiasse ja Süüriasse rõõmusõnumit kuulutama. Tekst räägib ka Filippuse märtrisurmast Hierapolise linnas. Filippus pööras ristiusku Hieropolise prokonsuli naise. See ajas prokonsuli vihaseks ning ta lasi Filippust, Bartolomeust ja Mariammet piinata. Filippus ja Bartolomeus löödi seejärel tagurpidi risti. Filippus pidas ristil jutluse, mille tulemusena võeti Bartolomeus ristilt maha, aga Filippus nõudis, et teda ei vabastataks, ning suri märtrina.
Reiner Brocmann
thumb thumb|[[Aleksandriinis koostatud eestikeelne pulmalaul]]
Reiner Brockmann (esineb ka nimekujude all Brocmann, Brockman ning Broocmann; 28. aprill 1609 Schwaan-Gränzdorf, Mecklenburg – 29. november 1647 (vkj) Kadrina, Virumaa) oli pastor, luuletaja ja tõlkija. 1637. aastal avaldas ta esimese teada oleva eestikeelse luuletuse, silprõhulise lõppriimidega pulmalaulu, mis on ühtlasi vanim teada olev eestikeelne ilukirjandusteos.
Elulugu
Ta sündis Schwan-Gränzdorfis (praeguse haldusjaotuse järgi Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal). Ta õppis Hamburgi gümnaasiumis, seejärel immatrikuleeriti oktoobris 1623 Rostocki ülikooli. Ta oli aastatel 1634–1638 Tallinna gümnaasiumis kreeka keele professor, lahkus 12. veebruaril 1639 (lahkumisel peetud kõne "Discursus Valedictorius – De Natur et Constitutio historiae" trükiti Tallinnas Heinrich Westphali trükikojas).
Reiner Brocmann oli aastatel 1639–1647 Kadrina Katariina koguduse õpetaja. Eestimaa konsistooriumi assessoriks ning Narva-Alutaguse praostkonna ja Viru praostkonna abipraostiks sai ta juulis 1642, praostiks valiti 26. veebruaril 1643.
Isiklikku
Reiner Brocmanni isa, magister Reiner Brockmann (1568–1626), oli pastor Schwanis, Gränzdorfis ja Wigendorfis (Mecklenburgis); poeg Reiner Brocmann (u.1640–1704), oli Laiuse Püha Jüri koguduse pastor; pojapoeg Reiner Broocmann (1677–1738) oli pastor Laiusel, sõjaväeõpetaja, hiljem pastor Norrköpingis.
Herbert Salu romaanid
Reiner Brocmanni elukäigu ainetel on Herbert Salu kirjutanud romaanid "Lasnamäe lamburid" (Lund 1978) ja "Siiditee serval" (Lund 1986), mõlemad romaanid koos ilmusid aastal 2000 (Eesti Raamat, Tallinn) Eesti romaanivara sarjas.
Paul Rummo
Paul Rummo (14. juuli 1909 Kalbu, Kehtna vald – 28. märts 1981 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Elulugu
Paul Rummo lõpetas 1930. aastal Tallinna Õpetajate Seminari. Ta oli 1937. aastani õpetaja ning toimetas 1938–1940 ajakirja Meie Noorus. 1941. aasta veebruaris määrati Rummo Estonia teatri direktoriks. Töötas ka ajakirja Teater ja Muusika toimetajana.
Aastatel 1941–1944 oli NSV Liidu tagalas, tegutsedes peamiselt nn Jaroslavli kunstiansamblites, seejärel töötas Eesti NSV juhtivais kultuuriameteis (Kunstide Valitsuses, hiljem peamiselt kirjastustes) ja vabakutselisena.
Looming
Kirjutas 1930. aastatel laste- ja noorsoonäidendeid, hiljem luulet, ooperilibretosid, publitsistikateoseid ja kirjanduskäsitlusi. Koostanud antoloogia "Eesti luule" (1967).
Isiklikku
Paul Rummo oli Lea Tormise, Paul-Eerik Rummo ja lastekirjanik Mall Johansoni isa. Tema vend oli õpetaja ja kirjanik Jaan Rummo.
Taavi Langi
pisi|Taavi Langi esinemas [[veteranipäeva kontserdil Vabaduse väljakul Terminaatori koosseisus 23. aprillil 2013]] Taavi Langi (sündinud 3. jaanuaril 1984 Kuimetsas{{{lisa viide}}) on eesti kitarrist.
Ta on mänginud bändides Brides in Bloom, Glive, Vanilla Ninja, Pantokraator ja Terminaator.
Johanna Münter
Johanna Münter (sündinud 29. juunil 1990) on eesti laulja. Ta laulab tausta bändis Glive. Ta osales lauluvõistlustel Eurolaul 2007 ning Eurovisioon 2007 poolfinaalis ühe Gerli Padari taustalauljana.
Tšaadi vapp
thumb|Tšaadi vapp.
Tšaadi vapp on Tšaadi riigivapp. Vapp võeti kasutusele 1970. aastal.
Siniste ja kollaste lainetega vapikilpi hoiavad kits ja lõvi. Kits sümboliseerib riigi põhja- ja lõvi lõunaosa rahvast. Lained tähistavad Tšaadi järve ja tõusev päike uut algust.
Kilbi all on lint prantsuskeelse rahvusmotoga Ühtsus, töö, progress.
Slaavia
Slaavia on Vana-Vene põhjapoolse piirkonna nimi 10. sajandi araabia jm. autorite teostes.
Friedrich Magnus VI
Friedrich Magnus VI (Friedrich Magnus Graf zu Solms-Wildenfels; sündinud 18. jaanuaril 1927 Wildenfelsis) on Solms-Wildenfelsi krahv alates 6. septembrist 1945.
Oma ema, Schwarzburgi printsessi Marie Antoinette'i kaudu on tal õigus taotleda Schwarzburgi vürsti tiitlit.
Friedrich Magnus on olnud neli korda abielus. Tema pärija on tema vanim poeg Michael.
Sioux City
Sioux City on linn USA-s Iowa osariigis Woodbury ja Plymouthi maakonnas Missouri lisajõe Big Sioux' suudmes. Linnas on umbes 83 000 elanikku. Sioux City on põllumajanduspiirkonna keskus.
Baffini saar
thumb|Baffini saar Põhja-Jäämeres thumb|Baffini saare satelliidipilt Baffini saar (varasem eestikeelne nimi Baffini maa; inuktituti keeles ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ, Qikiqtaaluk) on Kanadale kuuluv saar Põhja-Jäämeres Põhja-Ameerikast kirdes.
Baffini saart eraldab lõunas paiknevast Labradori ja Ungava poolsaarest Hudsoni väin, idas paiknevast Gröönimaast Davise väin ja Baffini laht, põhjas asuvast Devoni saarest Lancasteri väin, loodes olevast Somerseti saarest Prince Regenti väin, läänes olevast Boothia poolsaarest Boothia laht, edelas olevast Meilville'i poolsaarest Fury and Hecla väin ja Foxe'i laht ning edelas olevast Southamptoni saarest Foxe'i väin.
Külma kliima tõttu on saar väheasustatud. Saarel elab 2001. aasta seisuga 9563 elanikku (ta on elanike arvu poolest Kanada saarte seas 14. kohal). Kogu asustus on rannikul. 2006. aasta seisuga on Baffini saarel 7 asulat, neist 1 viimase 5 aasta jooksul maha jäetud, ja lähisaartel veel 2 asulat.
Halduslikult kuulub ta Nunavuti territooriumile. Baffini saarel asub ka Nunavuti keskus Iqaluit.
Nimi
thumb|William Baffin Baffini saar on nimetatud inglise maadeavastaja William Baffini järgi. Arvatavasti on Baffini maa see koht, mida viikingid teadsid Hellulandi nime all. Helluland tähendab tõlkes kaljumaad.
Loodus
Saarel on palju poolsaari. Suurimad neist on Brodeuri poolsaar ja Bordeni poolsaar põhjas, Cumberlandi poolsaar idas, Halli poolsaar kagus, Meta Incognita poolsaar lõunas ja Foxe'i poolsaar edelas.
Poolsaarte vahel on palju lahti. Suurimad neist on Brodeuri poolsaarest lõunas olev Bernieri laht, Brodeuri ja Bordeni poolsaare vahel olev Admiralty laht, Bordeni poolsaarest idas olev Eclipse'i väin, Cumberlandi ja Halli poolsaare vahel olev Cumberlandi laht ning Halli ja Meta Incognita poolsaare vahel olev Frobisheri laht.
Baffini saare rannikumeres on lugematul hulgal väikseid saari. Suurim neist on põhjarannikul asuv 1905 meetri kõrgune Byloti saar. Edelarannikul on samuti suuri saari: loodest kagusse lugedes Kroonprints Frederiki saar, Jens Munki saar, Kochi saar, Rowley saar, Bray saar, Lõuna-Spiceri saar, Prints Charlesi saar ja Air Force'i saar. Hudsoni väin on samuti saarerikas: läänest ida poole on seal Nottinghami saar, Salisbury saar, Charlesi saar ja Big Island. Baffini saare kagutipu juures on Loki maa, Edgelli saar ja Resolutioni saar.
thumb|Odini mägi Saare kõrgeim tipp Odin ulatub 2147 meetri kõrgusele. Ainult kolm Kanada saart on kõrgemad: Ellesmere'i maa, Axel Heibergi saar ja Vancouveri saar. Baffini maa kõrguselt teine tipp Asgard küündib 2011 m kõrgusele. Need tipud on nime saanud skandinaavia mütoloogiast: Odin oli peajumal, Asgard jumalate elupaik. Mõlemad tipud asuvad üsna lähestikku Cumberlandi poolsaarel.
Baffini maa lõunaosas paikneb kaks suurt järve: Nettillingi järv ja Amadjuaki järv.
Saare keskosas asub Barnesi jääkilp. See on väiksemaks muutunud alates 1960. aastatest, mil Kaevanduste ja Tehniliste Uuringute osakonna (tänapäeval Kanada Loodusressursside Keskuse) geograafiaharu saatis kolm meest Isortoqi jõeoru läbivaid omadusi ja isostaatilist tagasipõrget uurima. Ka Cumberlandi poolsaare kõrgem osa on kaetud Penny jääkupliga.
thumb|Kanngiqtugaapik Enamik saarest asub põhjapolaarjoonest põhjas. Baffini saare põhjaosas asuvas asulas Kanngiqtugaapikis kestab polaaröö 2,5 kuud ning polaarpäev koos hämarikuga 3,5 kuud järjest.
Baffini maal on arktiline kliima saare põhjaosas ja lähisarktiline kliima saare lõunaosas. Nendele on iseloomulikud pikk ja külm talv ning udune ja pilvine suvi. Kevad saabub hiljem kui mujal põhjapöörijoonel. Lumi sulab kaguosas juuni algul, põhjarannikul juuli alguses või keskel. Lumesadu, isegi paks lumesadu võib esineda ükskõik mis kuus, ehkki juulis ja augustis juhtub seda harva. Lõunarannikul olevas Iqaluitis on aasta keskmine temperatuur −8,5 °C, võrreldes näiteks samal laiusel oleva Reykjavíki +5 °C-ga.
thumb|Baffini saare kirderannik. Suvi Peaaegu kogu aasta on meri jääd ja jäämägesid täis. Iqaluitis on meri jäävaba juuni lõpust septembri lõpuni. Põhjarannik vabaneb jääst lühikeseks ajaks augustis ja mõnel aastal ei vabanegi.
Loomastik
Karibuud korraldavad saarel pikki rändeid, liikudes talveks saare kaguossa, isegi Meta Incognita poolsaarele, ja suveks põhjaossa.
Jääkaru võib rannikul kohata kõikjal, ehkki jääkarud hoiduvad pigem paakjääle, kus nende põhilised toiduobjektid, mitmesugused hülged elavad. Talvel võivad emased jääkarud liikuda rannikust ka 10–20 km eemale, kui nad ei leia lähemalt sobivat kohta, kuhu lume sisse koobas kaevata. Koopas veedavad nad talve ja hiljem toovad ilmale 1–3 karupoega.
Polaarhunte kohtab saarel kõikjal. Erinevalt hundist ei küti nad karjas, vaid üksikuna või siis isane ja emane koos.
Valgejänest leidub saarel kõikjal. Ta on talvel lumivalge, suvel rääbakas tumehall. Ta on lemmingu kõrval polaarhundi ja polaarrebase peamine toiduallikas.
Herko-Rasmus Servet
Herko-Rasmus Servet (sündinud 25. märtsil 1967) on eesti keraamik.
Ta on mittetulundusühingu Tallinna Käsitöökeskus juhatuse liige.
Isiklikku
Ta on keraamik Sirje Kuuskmanni poeg.
Hans-Gunter Lock
Hans-Gunter Lock (sündinud 10. oktoobril 1974 Halles) on Eestis tegutsev saksa päritolu helilooja.
Elulugu
Õppis 1994–2000 Leipzigi Felix Mendelssohn Bartholdy nimelises Muusika- ja Teatrikõrgkoolis muusikateooriat ja professor Dimitri Terzakise juures kompositsiooni ning professor Eckard Rödgeri juures elektroakustilist muusikat ja lõpetas muusikateooria õpingud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias, kus osales elektroonilise muusika stuudio kursustel.
Septembrist 2002 kuni novembrini 2007 töötas assistendina ning õpetas helisünteesi, sonogrammanalüüsi, arvutipõhist komponeerimist ja interaktiivset kompositsiooni Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia elektroonilise muusika stuudios. Samal ajal töötas ta stuudio elektroonilise muusika kontsertide kunstilise juhina, esinedes näiteks nüüdismuusika festivalil NYYD. Alates novembrist 2007 töötab ta Eesti Kunstiakadeemias uusmeedia osakonna töökoja juhatajana.
Lisaks eesti kunstmuusikale kuulub tema huvide hulka ka eesti rahvamuusika. Ekspeditsioonide eest Setumaale aastal 2001 anti talle aastal 2002 Vabariigi Presidendi rahvaluulepreemia. Hans-Gunter Lock on Eesti Heliloojate Liidu, Eesti Muusikateaduse Seltsi, Eesti Arnold Schönbergi Ühingu ja Lepo Sumera Ühingu liige.
Aastatel 2004–2006 täiendas ta end multimeediakompositsiooni professori Georg Hajdu juures Hamburgi Muusika- ja Teatrikõrgkoolis ning osales seal projektides "Quintet.net" ja "WebCast".
Isiklikku
Ta on Gerhard Locki vend.
Yucatáni väin
pisi|300px|Yucatáni väin Yucatáni väin ühendab Kariibi merd ja Mehhiko lahte ning eraldab Kuubat Yucatáni poolsaarest.
Laius 220 km, sügavus 2000 m. Väina läbib põhjasuunaline hoovus Kariibi merest Mehhiko lahte.
Põhja suusaalad 1956. aasta taliolümpiamängudel
right|200px|Olümpiasümbol Põhja suusaalade 1956. aasta taliolümpiamängude võistlused toimusid Cortina d'Ampezzos kaheksal alal: murdmaasuusatamises (meestel ei olnud enam kavas 18 km, mille asemele tulid 15 km ja 30 km, lisaks oli veel 50 km ja 4×10 km teatesõit ning naiste 10 km ja esimest korda 3×5 km teatesõit, kahevõistlus ja suusahüpped). Võistlused olid ka kui 1956. aasta maailmameistrivõistlused.
15 km
Kuupäev: 30. jaanuar <br style="clear:both" />
30 km
Kuupäev: 27. jaanuar <br style="clear:both" />
50 km
Kuupäev: 2. veebruar <br style="clear:both" />
10 km
Kuupäev: 28. jaanuar <br style="clear:both" />
3 x 5 km teatesõit
<br style="clear:both" />
Individuaalvõistlus
Kuupäev: 27. jaanuar <br style="clear:both" />
Normaalmägi
Kuupäev: 5. veebruar <br style="clear:both" />
Newfoundland ja Labrador
Newfoundlandi ja Labradori provints on 1. järgu haldusüksus Kanadas. See hõlmab Newfoundlandi saare ja osa Labradori poolsaarest.
Aastatel 1949–1964 oli provintsi ametlik nimi Newfoundland.
Ajalugu
Indiaani hõimudest elasid Newfoundlandi saarel beotukid ja pärast mikmakid.
Esimese eurooplasena jõudis Newfoundlandile 1000. aasta paiku Leif Eiriksson. Tema asula jälgi on leitud väljakaevamistel. Itaalia meresõitja John Cabot randus 24. juunil 1497 Newfoundlandil Bonavistas.
5. augustil 1583 võttis Humphrey Gilbert Newfoundlandi Inglismaa valdusse esimese ülemerekolooniana. Ent asulaid hakati sinna rajama alles 1610, kui saarele moodustati esimene asundus (ja lähiaastatel veel mitu). Erinevalt tavalistest kroonikolooniatest olid Newfoundlandil, mille kuberner omas kogu koloonia maad. Valduskolooniad võisid tegutseda aktsiaseltsi põhimõttel ja nende põhiline eesmärk oli omanikele kasumi teenimine. Nõnda sarnanesid nad Inglismaa maamõisatega. Aastatel 1610–1728 oli saarel rida omanikkubernere, kellest osa elus saarel ei käinud. Selgus, et kirja teel võis juhtida küll teises Inglismaa otsas asuvaid mõisaid, ent mitte üle ookeani olevaid valdusi, ja see pärssis saare arengut. Osa kolooniaid müüdi riigile, osa läks pankrotti. Lõpuks moodustati nende asemele nii-öelda harilik kroonikoloonia.
1655. aastal rajasid oma asulad saarele ka prantslased. Kasutades inglise kolooniate nõrkust, kontrollisid nad peatselt enamikku saarest. Nende keskuseks oli Pleasance, tänapäevane Placentia. Kuningas Williami sõja ajal 1689–1697 vallutasid prantslased peaaegu kogu saare, ent Ryswicki rahuga taastati Ameerikas status quo. Järgnenud Kuninganna Anne'i sõjas 1702–1713 said prantslased lüüa ja vastavalt Utrechti rahule pidid Newfoundlandilt lahkuma.
Rahvastik
pisi|Vaade [[Saint John's (Kanada)|Saint John'si kesklinnale]] 2010. aastal elas Newfoundlandis ja Labradoris 509 200 inimest. Üle poole rahvastikust elas Avaloni poolsaarel.
Keel
97,7% elanikkonnast räägib emakeelena inglise keelt.
Välislingid
🇨🇦
Walter Baade
Wilhelm Heinrich Walter Baade (4. märts 1893 Schröttinghausen – 25. juuni 1960 Göttingen) oli saksa astronoom, kes 1931 emigreerus USA-sse.
Ta töötas Mount Wilsoni ja Palomari observatooriumis ning oli hiljem Göttingeni ülikooli Gaussi professor.
Koos Fritz Zwickyga esitas ta hüpoteesi, et supernoovad võivad tekitada neutrontähti.
Ta avastas, et on kaks tüüpi tsefeiide, ning tegi kindlaks, et Krabi udukogu on 1054. aasta supernoova jäänus. Samuti tegi ta kindlaks mitme raadiokiirguse allika optilised vasted.
Ta avastas 10 asteroidi, sealhulgas pika tiirlemisperioodiga 944 Hidalgo, Apollo tüüpi asteroidi 1566 Icarus, mille periheel on Päikesele lähemal kui Merkuuri periheel, ning Amori-tüüpi asteroidi 1036 Ganymed.
Pavel Šuvalov
Krahv Pavel Andrejevitš Šuvalov (saksa Paul Schuwalow; vene Павел Андреевич Шувалов; 13. november 1830 Leipzig – 7. aprill 1908 Jalta) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane ja riigitegelane.
Ta oli kindraladjutant (1871), jalaväekindral (1887), Venemaa saadik Berliinis (1885–1894) ja Varssavi kindralkuberner (1894–1896)
Perekond
Tema õde Sofia (1829–1912) oli abielus Venemaa keisrikoja ülemõuemeistri ja Venemaa keisririigi Riiginõukogu liikme Aleksandr Bobrinskiga (1821–1903), kes oli Vana-Põltsamaa mõisa omaniku krahv Aleksei Bobrinski pojapoeg, ning tema vend, krahv Pjotr (Peter) Šuvalov (1827–1889) oli ratsaväekindral, Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner ja Venemaa keisririigi saadik Londonis.
Krahv Šuvalov abiellus Peterburis 1855. aastal vürstinna Olga Esperovna Beloselskaja-Belozerskajaga (1838–1868), kes oli vürst Esper Aleksandrovitš Beloselski-Belozerski (1802–1846) ja Jelena Pavlovna Bibikova (1812–1888) tütar, kindralleitnant Konstantin Beloselski-Belozerski (1843–1920) õde ja Stockholmi olümpiamängudel purjetamises 10-meetriste klassis pronksmedali võitnud Esper Beloselski-Belozerski (1871–1921) tädi. Abielust sündisid:.
II üldlaulupidu
Kokku osales 64 esinejate rühma 1272 esinejaga, sealhulgas 46 meeskoori ja 18 puhkpilliorkestrit.
Pidu oli kavandatud 1875. aasta suveks, kuid luba selleks saadi alles kaks aastat hiljem. Suuresti Vene-Türgi sõja tõttu lükkus pidu 1879. aastasse.
Pavel Šuvalov
Perekond
Teine abielu sõlmiti 7. jaanuaril 1877 Rundale lossis Maria Aleksandrovna Komarova-Lukašiga (1855–1928). Abielust sündisid:
II üldlaulupidu
Ühendkooride kontserdid peeti sakslaste käsitööseltsi näituseplatsil, mis asus Tiigi tänaval ning üksikkooride esinemised ja võistulaulmised toimusid Vanemuise seltsi aias.
Kava
Laulupeo kava koosnes peamiselt saksa autorite lauludest, kuid sisaldas ka kuus algupärast laulu Aleksander Kunileiu, Karl August Hermanni ja Johann Voldemar Jannseni loomingust.
Vaimulikud laulud
Ilmalikud laulud
Filippo Brunelleschi
Elu ja looming
Brunelleschi õppis tüüpilises Firenze töökojas skulptoriks ja kullassepaks ning oli 1401. aastast kullasseppade tsunfti liige. Võistluses toomkiriku juures oleva Firenze baptisteeriumi teise ustekomplekti kaunistamiseks 1401 jäi ta napilt alla Lorenzo Ghibertile, kes valmistas kuulsate "Paradiisi väravate" pronksreljeefid (Nad said võrdsed tulemused, kuid tellimus anti Ghibertile), millega ta tuntuks sai. Bargello muuseumis võib näha mõlema kunstniku võistlustööd – reljeefe Iisaki ohverdamise teemal.
Brunelleschi veetis tõenäoliselt järgmised kolm aastat oma sõbra Donatello juures Roomas skulptuuri ja arhitektuuri õppides. Ta huvitus ka matemaatikast (ta oli Paolo dal Pozzo Toscanelli sõber) ja tehnikast ning antiikmälestiste uurimisest, kaldudes rohkem arhitektuuri kui kullassepakunsti poole. Brunelleschi on kuulus oma julgete ja tehniliselt uudsete projektide poolest ning antiikarhitektuuri vormide taaskasutuselevõtu poolest. Ta katsetas maalimises esimeste seas perspektiivi ja leiutas hüdraulilise mehhanismi ja keeruka kellavärgi, mis kumbki pole säilinud. Brunelleschit mäletatakse eeskätt arhitektina, kes kehtestas uued antiikarhitektuurist lähtuvad kaanonid (rahulikud rütmid, selge geomeetria ja sümmeetria) ning kasutas sageli kõige lihtsamaid materjale, nagu hall pietra serena ja lubjatud krohv.
Alates 1409. aastast keskendus ta Firenze toomkiriku (firenzelased kutsuvad seda hellitavalt Duomo 'ks) ehitusele, eriti kuulsale kupli probleemile, mis pakkus talle tehnilist huvi. Tema projekt, mis nägi ette kupli ehitamise spiraalsete tellisekihtidena kahe lihtsa raamistiku vahele, võitis 1418. aasta võistluse ning 1423 jäi temale kogu vastutus kiriku ehituse eest. Selle lõpuleviimiseks kulus suurem osa tema elust. Põhistruktuur valmis 1434. aastal ning sellele lisati 1436 Andrea del Verrocchio katuselatern ja 1438 neli poolkupliga tribüüni apsiidis.
Kuppel on sellepärast nii revolutsiooniline, et ta ei vaja tugipiilareid ega kandetalasid. Kogu struktuuri püsimine oli rajatud materjali survejõudude tasakaalule. Talade puudumine tegi võimalikuks, et kuppel nägi nii väljast kui ka seest ilus välja. Selle kupli ehitamisest loetakse renessanssarhitektuuri algust. Toomkiriku ehituse ajal projekteeris ja ehitas Brunelleschi Firenzes Capella de' Pazzi Santa Croce kiriku kloostris, mida alustati 1429, ja leidlaste varjupaiga (Spedale degli Innocenti; 1421–1424); Andrea della Robbia klaasitud terrakotarondellidega. Samuti rekonstrueeris ta San Lorenzo kiriku (1421–1440) ja projekteeris Santo Spirito kiriku. Brunelleschi muutis Firenze arhitektuuri iseloomu ja vajutas linnale oma pitseri.
Brunelleschi ehitas veel Sagrestia Vecchia, Cosimo de Medici kabeli San Lorenzo kiriku küljes Firenzes, Ponte a Mare Pisas ja Palazzo di Parte Guelfa (1425) Firenzes ning lõpetamata jäi tal Rotonda degli Angeli (1434) Firenzes. Praegu vaieldakse, kas Brunelleschi võis teha Palazzo Pitti algsed joonised.
Msta jõgi
thumb Msta (vene keeles Мста, arvatavasti ka Mustajoki) on jõgi Euroopas Venemaal.
Filippo Brunelleschi
Elu ja looming
Kui Brunelleschi suri, maeti ta Firenze toomkirikusse nii tagasihoidlikku hauda, et see oli sajandeid teadmata ning avastati alles 1972.
Msta jõgi
Algab Valdai kõrgustikult Mstino järvest Tveri oblastis. Ülemjooksul voolab põhja ja loodesse. Valdai kõrgustikult laskudes moodustab kardetavaid kärestikke, eriti Borovitši ümbruses, kus jõgi voolab 20 meetri sügavuses lubjakivvi uuristunud orus. Seejärel pöördub edelasse. Suubub Volhovi lähte lähedal Ilmjärve, moodustades delta.
Jõe pikkus on 445 km. Suuremad linnad Msta ääres on Võšni Volotšok ja Borovitši.
Flores (Assoorid)
Flores on üks Assoori saartest.
Kuulub Portugalile.
Salme Teemant
Salme Teemant (3. mai 1901 Tallinn – 12. juuni 1965 Tallinn) oli eesti arst ja vaimulik, Arstide Koja nõukogu liige.
Vello Orumets
pisi|Vello Orumets 1975. aastal Vello Orumets (28. juuni 1941 Viljandi – 26. mai 2012 Tartu ) oli eesti laulja.
Salme Teemant
Ta õppis aastatel 1919–1925 (lõpetas 1925) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas ja 1934–1935 õigusteaduskonnas, Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane.
Vello Orumets
Orumets lõpetas 1960. aastal Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadistuudio laulu erialal. Aastatel 1959–1962 õppis ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis muusikapedagoogikat.
Salme Teemant
Salme Teemant töötas lastearstina ning Tallinna emade ja laste arstliku nõuandepunkti arsti ja juhatajana. Aastal 1945 ta vallandati, sest oli metodisti jutlustaja. Aastatel 1945–1950 oli ta Tallinna I lastesõime arst, alates 1950. aastast Tallinna I Lastehaigla osakonnajuhataja.
Vello Orumets
1960–1977 oli ta solist ansamblis Laine ja 1978–1988 ansamblis Erfia.
Vello Orumetsa repertuaaris oli üle 500 laulu. Enda esitatud lauludest pidas ta kõige ilusamaks "Hüvasti, Maria".
Isiklikku
Vello Orumets on maetud Tallinna Metsakalmistule teatritegelaste kvartalisse.
Sirje Kuuskmann
Sirje Kuuskmann (sündinud 10. septembril 1945) on eesti keraamik. Elab Tallinnas.
Isiklikku
Sirje Kuuskmann on keraamik Herko-Rasmus Serveti ema.
Autosan
Autosan S.A. on Poola suurim busside tootja. Kompanii kuulub Zasada SA kontserni. Omab rahvusvahelisi vastavussertifikaate. Tehas asub Poola kaguosas Sanoki linnas. thumb|Autosan Tramp FL thumb|Autosan M12LE Sancity [[Kielce autonäitusel]] thumb|Autosan Eurolider 15 LE Tehase ajalugu ulatub aastasse 1832, mil Walent Lipinski ja Mateusz Beksinski asutasid Sanokis katlatöökoja. 19. sajandi teisel poolel valmistati vabrikus ka aurumasinaid ja vedureid, 20. sajandi alguses spetsialiseeruti vagunite tootmisele. Muuhulgas valmistati 1929. aastal esimesed 15 autobussikeret ning pärast teist maailmasõda trofeeautode šassiidel umbes 70 tuletõrjeautot. Tehas kandis tollal Sanoki Vagunitehase Sanowag nime.
Busside seeriatootmist alustati Sanokis 1950. aastate alguses, mil veoauto Star 20 baasil läksid tootmisse bussid Star N51 ja N52. Mõnevõrra hiljem võeti kasutusse kaubamärk San, 1950. ja 1960. aastatel tootis tehas samuti Stari agregaate kasutades busse San H01, H25, H27 ning H100. Sanoki Autobussitehase Autosan (poola keeles Sanocka Fabryka Autobusów "Autosan") nimi anti tehasele 1958.
1967. aastal koostati 15-masinaline Makedoonias (tollane Jugoslaavia) toodetud autobusside Sanos 09 partii; jugoslaavlaste konstruktsiooni edasi arendades sündis peagi mudel Autosan H9. Üha uute modifikatsioonide järel püsis see mudel tootmises 2006. aastani.
1994. aastal tehas erastati, omanikuks sai Poola tööstusgrupp Zasada SA. Valmistatakse erinevaid turismi-, linnalähi-, kooli- ja eriotstarbelisi autobusse. Marketingi ja müügiga tegeleb ''Polskie Autobusy Sp. z o.o.'', kuhu kuulub Autosan SA.
Eksport
1980ndatel olid Autosani tooted Ida-Euroopas hästi tuntud. Üritati luua Autosani montaažitehased ka Venemaal, Valgevenes, Slovakkias. Mõned püüdlused õnnestusid, kuid laiemat tootmist välismaal ei alustatud.
Alates 2003. aastast alustas bussitootja uuesti eksporditurgude vallutamist ja teda on saatnud edu. Eksport on viimaste aastate jooksul kasvanud. Põhiliseks välisturuks on Euroopa Liit. Suurema osa Autosane müüakse Rootsi, Suurbritanniasse, Ungarisse.
Elementaargeomeetria
Elementaargeomeetria on geomeetria haru, milles kõrgemat matemaatikat kasutamata uuritakse lihtsamate kujundite (nurkade, hulknurkade ja -tahukate, ringi, kera ja mõnede pöördkehade) põhilisi omadusi. Elementaargeomeetria objektid võivad asuda ruumis või tasandil, kusjuures tasandil paiknevaid kujundeid uurivat elementaargeomeetria haru nimetatakse planimeetriaks ja ruumis paiknevaid kujundeid uurivat haru nimetatakse vastavalt stereomeetriaks.
Elementaargeomeetria lähtub kolmest põhikujundist: punktist, sirgest ja tasandist. Punkte tähistatakse tavaliselt suurte ladina tähtedega (A, B, C jne), sirgeid väikeste ladina tähtedega (a, b, c jne), tasandeid väikeste kreeka tähtedega (α, β, γ jne).
New York
pisi|260px|[[Rahvusvaheline kosmosejaam|Rahvusvahelisest kosmosejaamast avanenud vaade tuledesäras öisele New Yorgile (35. ekspeditsioon 2013. aasta varakevadel)]] pisi|Droonivideo New Yorgi [[Metroo|metroorongidest 2022. aastal]] New York on Ameerika Ühendriikide suurim linn ja New Yorgi suurlinnapiirkonna keskus. Globaalse suurlinna eristamiseks New Yorgi osariigist, mille lõunapoolseimas regioonis ta asub, kannab ta inglise keeles enamasti nime New York City (lühendatult NYC) või vanapäraselt City of New York.
New York asub maailma suurima loodusliku sadama ääres. Seetõttu on ta läbi aegade avaldanud olulist mõju maailma kaubandusele, rahandusele, meediale, kunstile, moele, teadusele, tehnikale, haridusele ja meelelahutusele. New Yorki on nimetatud ka maailma kultuuripealinnaks, kuigi Ameerika Ühendriikide pealinn on Washington. New Yorgis asub Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peakorter, kuigi selle alune kvartal ei kuulu ühegi riigi koosseisu.
Suurlinn koosneb viiest linnaosast, millest igaüks moodustab iseseisva maakonna. Need viis linnaosa – Brooklyn, Queens, Bronx, Manhattan ja Staten Island – on ühinenud ühtseks linnaks 1898. aastal. Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas 790 km² suurusel maa-alal 8 175 133 inimest, mis teeb New Yorgist kõige tihedama asustusega linna Põhja-Ameerikas. Linnas räägitakse ligikaudu 800 keelt ning seda peetakse maailma kõige keelterohkemaks linnaks. New Yorgi suurlinnapiirkonna rahvaarv – 18,9 miljonit inimest 17 400 km² kohta – on USA suurim. Linn on ka osa USA kõige rahvarohkemast ühinenud statistilisest piirkonnast, kus 2009. aasta rahvaloenduse andmetel elas 22,2 miljonit inimest.
Paljud New Yorgi piirkonnad ja vaatamisväärsused on saanud linna igal aastal külastava keskmiselt 50 miljoni inimese hulgas väga tuntuks. Times Square, hüüdnimega Maailma Risttee (The Crossroads of the World), üks vilkaimaid jalakäijatele mõeldud ristmikke maailmas, on Broadway teatrite eredalt valgustatud keskus ning maailma meelelahutustööstuse sõlmpunkt. Linnas paikneb palju tuntud sildu, pilvelõhkujaid ja parke. New Yorgi rahanduspiirkond, mis on tugevasti seotud Lower Manhattanil asuva Wall Streetiga, toimib kui maailma rahanduspealinn. Seal asub New Yorgi börs, mis on oma noteeritud ettevõtete turukapitalisatsiooni järgi maailma suurim börs. Manhattani kinnisvara on kalleimaid maailmas. Manhattani Hiinalinnas elab kõige rohkem hiinlasi läänepoolkeral. Katkematult töötav New Yorgi metroo on üks ulatuslikumaid kiirtransiidisüsteeme maailmas. New Yorgis asub arvukalt kolledžeid ja ülikoole, sealhulgas Columbia ülikool, New Yorgi ülikool ja Rockefelleri ülikool, mis kuuluvad maailma 50 parima ülikooli hulka.
New York, kus asub veidi üle kuue tuhande kõrghoone, on Hongkongi järel teine kõige suurema kõrghoonete tihedusega linn maailmas, kuigi viimases asub neid viis korda vähem.
Kolonisatsioon
Kolonialismieelsel ajastul asustasid tänapäeva New Yorgi alasid põlisameeriklaste hulka kuulunud algonkini hõimud, sealhulgas delavarid, kelle kodumaa Lenapehoking hõlmas Staten Islandi, Long Islandi lääneosa koos aladega, millest hiljem said Brooklyn, Lääne-Queens ja Lower Manhattan. Delavari keeltest tuleb sõna Mannahatta, mis tähendab paljude küngastega maad. Tänapäeva Bronxis ja Manhattani saare põhjaosas elasid Wappingeri konföderatsiooni liikmed weckquaesgeekid ning erinevad metoaci rühmad, peamiselt rockaway hõim, asutasid tänapäeva Lääne-Queensi alasid.
Esimene eurooplane, kelle sealsetele aladele jõudmine on dokumenteeritud, oli Giovanni da Verrazzano. Prantsuse kuninga François I teenistuses tegutsenud firenze maadeavastaja jõudis 1524. aastal purjelaevaga La Dauphine New Yorgi ülemisse sadamasse (Upper Bay), veetis seal ööd ja seilas järgmisel päeval taas edasi kirdesuunal. Ta taotles selle ala kuulumist Prantsusmaa kuningriigile ja pani sellele nimeks Nouvelle Angoulême (Uus-Angoulême). Järgmise aasta jaanuaris sisenes New Yorgi sadamasse Estêvão Gomes, Aafrika päritolu portugallane, kes seilas Saksa-Rooma riigi valitud keisri Karl V lipu all, ning kaardistas Hudsoni jõe suudme, mida ta ise kutsus Rio de San Antonio 'ks. Rasked jääolud ei lasknud tal siiski uurimisreisi mööda jõge jätkata.
pisi|vasakul|[[Uus-Amsterdam 1664. aastal, kui inglased saavutasid selle üle kontrolli ja nimetasid ümber New Yorgiks]] Aastal 1609 taasavastas inglise maadeuurija Henry Hudson selle piirkonna, kui ta oma tööandja Hollandi Ida-India Kompanii jaoks loodest väljapääsu Idamaadesse otsides jõudis oma laevaga Halve Maen ('Poolkuu') New Yorgi sadamasse. Ta purjetas edasi mööda jõge, mida ta nimetas North Riveriks, kuid mida samuti kutsuti Mauritis Riveriks, tänapäeva New Yorgi osariigi pealinna Albany asukohani, uskudes, et sealt võib pääseda itta. Kui jõgi muutus kitsamaks ja vähem soolaseks, sai ta aru, et tegemist ei ole väljapääsuga merele, ja purjetas pärivoolu tagasi. Ta uuris seda piirkonda kümmekond päeva ja esitas taotluse, et selle ala omanikuks saaks tema tööandja. 1614. aastal nõudsid Cape Codi ja Delaware'i lahe vahelist ala endale Madalmaad ning nimetasid selle piirkonna Nieuw-Nederland 'iks (Uus-Madalmaad).
Aastal 1614 asutati Manhattani lõunatippu Hollandi kaubandusküla, millele anti 1625. aastal nimi Nieuw-Amsterdam (Uus-Amsterdam). 1626. aastal ostis Hollandi koloonia asehaldur Pierre Minuit Manhattani saare ühelt lenape indiaanlaste Canarsie nime kandnud väikerühmalt 60 kuldna eest,, mis tegi 2006. aasta vääringus umbes 1000 dollarit. Tõestamata legendi kohaselt osteti Manhattan klaashelmeste eest, mille väärtus oli 24 dollarit.
1664. aastal andis Uus-Madalmaade kolooniakuberner Peter Stuyvesant Uus-Amsterdami ilma verevalamiseta üle inglastele, kes nimetasid noore linna Inglismaa Yorki ja Albany hertsogi järgi New Yorgiks. Teise Inglise-Hollandi sõja lõpus saavutasid hollandlased kontrolli tollal palju väärtuslikuma varanduse – Runi saare üle, mille eest vastutasuks said inglased oma valdusse Põhja-Ameerikas asuva Uus-Amsterdami (New Yorgi). Mitu põlisameeriklaste hõimude vahelist sõda ja eurooplaste saabudes puhkenud epideemiat põhjustasid 1660. aastatel suuri kaotusi lenape rahva hulgas. 1700. aastaks oli lenape hõimu rahvastik vähenenud 200 inimeseni. 1702. aastal kaotas linn 10% oma elanikkonnast kollapalaviku tõttu. Perioodil 1702–1800 käis New Yorgist üle koguni seitse kollapalavikuepideemiat.
Uusaeg
pisi|[[Ameerika iseseisvussõda|Ameerika iseseisvussõja suurim, Long Islandi lahing toimus 1776. aastal Brooklynis]] Brittide valitsuse ajal kasvas New Yorgi tähtsus kaubasadamana. 1735. aastal toimus linnas mõjuvõimas John Peter Zengeri kohtuprotsess, mille tulemusel hakati Põhja-Ameerikas evitama trükivabadust. Aastal 1754 asutati Suurbritannia kuninga George II korraldusel Lower Manhattanile King's College'i nime all Columbia ülikool. Kui New Yorgis hakkas tegutsema Vabaduse Poegade (Sons of Liberty) organisatsioon, mis järgmise kümne aasta jooksul võitles seal resideerivate Briti vägedega, kogunes 1765. aasta oktoobris linnas nn templimaksu kongress.
Long Islandi lahing, suurim kokkupõrge Ameerika iseseisvussõja ajal, peeti 1776. aasta augustis täies ulatuses tänapäeva Brooklyni linnaosa territooriumil. Pärast lahingut, mille jooksul löödi ameeriklased taganema ja mille järel toimus teisi, väiksemaid kokkupõrkeid, sai linnast Briti Põhja-Ameerika operatsioonide sõjaline ja poliitiline baas. Linn oli kuni sõja lõpuni 1783. aastal lojalistidest põgenike paopaik. Ainus katse leida sõjale rahumeelne lahendus toimus 11. septembril 1776 Staten Islandil Conference House'is Ameerika delegaatide, sealhulgas Benjamin Franklini, ja Briti kindrali Lord Howe' kohtumisel. Üsna varsti pärast Briti okupatsiooni algust puhkes New Yorgis suur tulekahju, mille tagajärjel hävis umbes veerand linna hoonetest, teiste hulgas kirik Trinity Church.
Kohe pärast sõda, 1785. aastal, kinnitas Konföderatsiooni kongress New Yorgi riigi pealinnaks. New York oli USA viimane pealinn konföderatsioonilepingu kehtimise ajal ja esimene pealinn pärast Ameerika Ühendriikide konstitutsiooni jõustumist. 1789. aastal toimus Wall Streetil asuvas Federal Hallis mitu olulist sündmust: ametisse vannutati Ameerika Ühendriikide esimene president George Washington, oma esimesele istungile kogunesid nii Ameerika Ühendriikide Kongress kui ka Ameerika Ühendriikide Ülemkohus ning kooskõlastati Ameerika Ühendriikide õiguste deklaratsiooni eelnõu. 1790. aastaks möödus New York rahvaarvu poolest Philadelphiast ning sai USA suurimaks linnaks.
pisi|[[Broadway umbes 1840. aastal]] 19. sajandil kujundasid linna oluliselt sisseränne ja arendustegevus. 1811. aastal esitati nn maakonna ülema kaardiga (Commissioners' Plan) kontseptsiooniline arenguettepanek laiendada kogu Manhattanil tänavavõrku ning 1819. aastal ühendati Erie kanaliga Atlandi ookeani äärne sadam Põhja-Ameerika sisemaa ääretute põllumajandusturgudega. Kohalikku poliitikat hakkas valitsema Tammany Hall, iiri immigrantide toel tegutsenud poliitiline ühendus.
1830. ja 1840. aastatel elas New Yorgis mitu väljapaistvat Ameerika kirjandustegelast, sealhulgas William Cullen Bryant, Washington Irving, Herman Melville, Rufus Wilmot Griswold, John Keese, Nathaniel Parker Willis ja Edgar Allan Poe. Vana kaubandusaristokraatia avalikkusele orienteeritud liikmed tegid kuluaarides eeltööd Central Parki rajamiseks, millest sai 1857. aastal Ameerika esimene maastikukujundusega linnapark. Manhattanil ja Brooklynis elas märkimisväärselt palju vabasid mustanahalisi inimesi. New Yorgis peeti orje kuni 1827. aastani, kuid 1830. aastatel sai New Yorgist põhjaosariikide rassidevahelise abolitsionismiliikumise keskus. 1840. aastal oli New Yorgis üle 16 000 mustanahalise elaniku. Iirimaa suure näljahäda tagajärjel valgus linna palju Iiri sisserändajaid ning 1860. aastaks oli iga neljas newyorklane, kokku üle 200 000 inimese, sündinud Iirimaal.
pisi|vasakul|[[1873. aasta New Yorki kujutav gravüür: esiplaanil linnulennu vaade üle Alam-Manhattani]] Viha sõjaväekohustuse vastu Ameerika Ühendriikide kodusõja (1861–1865) ajal vallandas 1863. aastal nekrutite mässu, mis on Ameerika ajaloo üks verisemaid kodanikurahutusi.
1898. aastal moodustati Brooklyni (mis oli seni iseseisev linn), New Yorgi maakonna (mis hõlmas ka Bronxi alasid), Richmondi maakonna ja Queensi maakonna lääneosa liitmisega kaasaegne New Yorgi linn. 1904. aastal avati metroo, mis aitas ühendada uusi linnaosi. 20. sajandi esimesel poolel sai linnast maailma tööstus-, kaubandus- ja kommunikatsioonikeskus. Kuid selle eest tuli maksta oma hinda. 1904. aastal puhkes East Riveril sõitval aurulaeval General Slocum tulekahju, milles hukkus laeva pardal olnud 1021 inimest. 1911. aasta Triangle Shirtwaist Factory tulekahjus, linna suurimas tööstusõnnetuses enne Maailma Kaubanduskeskuse katastroofi 11. septembril 2001, hukkus 146 tekstiilitöötajat. Tulekahju mõjul hoogustus rahvusvahelise naisterõivaste õmblejate ametiühingu tegevus ning karmistati oluliselt vabrikute ohutusnõudeid.
pisi|[[Kesk-Manhattani vaade Rockefeller Centerist, 1932]] New Yorgi värvilise elanikkonna moodustas 1890. aastal 36 620 inimest. 1920. aastatel oli New York suure rände ajal Ameerika lõunaosariikidest pärit afroameeriklaste peamine sihtkoht. 1916. aastaks oli New York koduks suurimale Aafrika juurtega linnakogukonnale Põhja-Ameerikas. Kuiva seaduse aegu õitses nn Harlemi renessanss, millega samaaegselt valitses suurem majandustõus ning linnasiluett täienes omavahel konkureerivate pilvelõhkujatega.
Uusim aeg
New Yorgist sai maailma rahvarikkaim linnastunud ala 1920. aastate alguses, mil selle rahvaarv ületas Londoni oma. 1930. aastate alguses kerkis suurlinna elanikkond üle 10 miljoni ja New Yorgist sai inimajaloo esimene megalinn. Suure depressiooni rasketel aastatel valiti linnapeaks reformimeelne Fiorello La Guardia ja pärast 80 tegevusaastat lõppes Tammany Halli poliitiline valitsemisaeg.
1960. aastatel tekkisid New Yorgis majandusprobleemid ja suurenes kuritegevus, mis kestis kuni 1970. aastateni. Kuigi linna majanduslik olukord paranes 1980. aastatel tänu finantssektori taastumisele, jätkas kuritegevus kogu kümnendi vältel, kuni 1990. aastate alguseni, tõusuteed. Tänu politsei kohalolekule ja slummide muutmisele keskklassi elurajoonideks hakkas kuritegevus 1990. aastatel tublisti vähenema. Aasiast ja Ladina-Ameerikast saabus Ameerikasse palju ümberasujaid ja uusi sisserändajaid. Linna majandusse ilmusid uued olulised sektorid, näiteks arvuti- ja internetitehnoloogia. Nii 2000. kui ka 2010. aasta rahvaloendusel purustas New Yorgi rahvaarv kõigi aegade rekordid.
Linn oli üks 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakute sihtkohti ning Maailma Kaubanduskeskuse kokkuvarisemisel hukkus ligi 3000 inimest. Sellele kohale ehitati uut kompleksi, mis hõlmab Ühe Maailma Kaubanduskeskust (One World Trade Center), 11. septembri memoriaalansamblit ja -muuseumi ning veel kolme tornhoonet bürooruumidele. Kompleks valmis 2014. aasta 3. novembril. Praegu on see ehitis 541 m pikk.
Geograafia
pisi|Satelliidikujutis [[New Yorgi suurlinnapiirkond|New Yorgi suurlinnapiirkonna keskmest]] New York asub Ameerika Ühendriikide kirdeosas New Yorgi osariigi kaguosas Washingtoni ja Bostoni vahel. Asukoht looduslikult varjatud sadamasse ja seejärel Atlandi ookeani voolava Hudsoni jõe suudmes on aidanud linnal kasvatada oma tähtsust kaubanduslinnana. Suur osa New Yorgist on ehitatud kolmele saarele: Manhattanile, Staten Islandile ja Long Islandile, mis tähendab, et maad napib ja rahvastikutihedus on suur.
Hudsoni jõgi voolab läbi Hudsoni oru New Yorgi lahte. New Yorgi ja Troy vahel moodustab jõgi suudmelahe. Hudsoni jõgi eraldab linna New Jerseyst. East Riveri jõgi – loodetele alluv merekitsus – voolab välja Long Islandi väinast ning eraldab Bronxi ja Manhattanit Long Islandist. Harlemi jõgi, mis on samuti tõusust ja mõõnast mõjutatav merekitsus East Riveri ja Hudsoni jõe vahel, eraldab suuremat osa Manhattanit Bronxist. Bronxi jõgi, mis voolab läbi Bronxi ja Westchesteri maakonna, on ainus mageveeline jõgi linnas.
Linnaalust maad on inimtegevusega suuresti muudetud ning alates Hollandi koloniaalajast on kallastel tehtud olulisi maaparandustöid. Melioratsioon on kõige märgatavam Lower Manhattanil, kuhu 1970. ja 1980. aastatel ehitati kinnisvaraarenduse tulemusel Battery Park City. Tasandatud on mõningaid looduslikke topograafilisi erisusi ja seda eelkõige Manhattanil.
Linna kogupindala on 1214 km2, millest 425 km2 moodustab veealune pind ja 789 km2 on maismaa. Linna kõrgeim punkt on Todt Hill Staten Islandil (124,9 m üle merepinna), mis on idaranniku kõrgeim tipp Maine'ist lõuna pool. Mäehari on kaetud peamiselt metsaga ja moodustab osa Staten Islandi rohelisest vööndist.
New York nihkub Londonist eemale aastas umbes 2,5 sentimeetri võrra.
Ilmastik
pisi|New Yorgi kliimadiagramm Vastavalt Köppeni kliimaklassifikatsioonile valitseb New Yorgis niiske lähistroopiline kliima (Cfa) ning 0 °C lävendi järgi on tegemist mandri kõige põhjapoolsema suurlinnaga, kus valitseb selline ilmastu. Piirkonnas on aastas keskmiselt 234 vähesegi päikesepaistega päeva ehk keskmine päikesepaiste võimalus on 58%, mis kokku teeb 2400–2800 päikesepaistelist tundi aastas.
Talved on külmad ja niisked ning valdavalt puhuvad maatuuled vähendavad Atlandi ookeani leevendavat mõju. Samas hoiavad Atlandi ookean ja Apalatši mägede osaline tuulevari linna talvel soojemana kui Põhja-Ameerika sisemaal samadel või väiksematel laiuskraadidel asuvaid linnu, nagu Pittsburghi, Cincinnati ja Indianapolist. Piirkonna külmima kuu jaanuari keskmine temperatuur on 0,1 °C. Samas võivad talvised temperatuurid mõne päeva jooksul kõikuda −12 °C-st kuni +10 °C-ni. Kevad ja sügis on ettearvamatud ning ilm võib siis varieeruda jahedast soojani, kuigi tavaliselt valitseb neil aastaaegadel mõõdukas temperatuur ja madal õhuniiskus. Suved on reeglina kuumad ja niisked; juulikuu keskmine temperatuur on 24,7 °C. Öist ilma mõjutab sageli nn linna kuumasaare nähtus, mistõttu on igal suvel temperatuur keskmiselt 18 ööl üle 32 °C ning võib iga 4–6 aasta tagant ületada isegi 38 °C piiri.
Linnas sajab aastas 1260 mm sademeid, mis jaguneb ühtlaselt kogu aasta peale. Aastatel 1971–2000 sadas talvel keskmiselt 57 cm lund, kuid tavaliselt erineb see aastate lõikes märkimisväärselt. Orkaanid ja troopilised tormid on New Yorgi piirkonnas haruldased, kuid neid on siiski esinenud ning alati on võimalik, et need piirkonda tabavad. Kõige madalam temperatuur on registreeritud 9. veebruaril 1934 (−26 °C) ja kõige kõrgem 9. juulil 1936 (+41 °C).