The_Sovereignty_of_Good
Hüve suveräänsus teiste mõistete üle
Järgides Platonit (Phaidros, 250), alustab Murdoch kõige ilmsemast "isetustumise" ("unselfing") ajendist, mida tavaliselt nimetatakse iluks. Tänapäeva filosoofid püüavad seda terminit vältida, sest nad eelistavad rääkida alustest, mitte kogemusest. Ent ilukogemuse tagajärgedel on Murdochi järgi tohutu tähtsus, mida ei saa ignoreerida kriitilistes sõnastikes toodud analüütiliste määratluste meeleheaks. Ilu on mugav ja traditsiooniline nimetus selle kohta, mis ühendab loodust ja kunsti, mis annab selge mõtte kogemuse kvaliteedi ja teadvusemuutuse ideele. Looduse ilu nägemine võimaldab vabaneda egoistlikust murest. Võib tunduda imelik, et romantismivastane argumentatsioon algab looduse poole pöördumise näitest. Aga Murdoch ei arva, et keegi suurtest romantikutest tõesti uskus, et me saame ainult selle, mille ise oleme oma kogemusse sisse pannud, ning et loodus elab ainult tänu meie elule, kuigi oli erandeid, kes Kanti juhatusel pidasid loodust vaid ajendiks iseenda vaimustunud läbielamiseks. Suured romantikud väljusid romantismi raamidest. Loomulikumaks ja õigemaks peame loomade, lindude, kivide ja puude absoluutselt võõra, mõttetu (pointless) ja sõltumatu olemasolu ennastunustavat nautimist. "Saladus ei ole mitte selles, missugune maailm on, vaid selles, et ta on." Murdoch võtab selle punkti algpunktiks mitte sellepärast, et see oleks moraalse transformatsiooni tähtsaim moment, vaid sellepärast, et peab seda kõige kättesaadavamaks. Lillede ja loomade nautimine on nii ilmselt hea, et inimesed, kes seda teevad, võivad isegi imestada, et sellel on midagi pistmist voorusega. Asi on selles, et, nagu märkis Platon, on ilu [looduses] on ainus vaimne asi, mida me armastame vaistlikult. Ilu kunstis on juba keerulisem. Kunstikogemus tuhmub kergemini kui looduskogemus. Suur osa kunstist on ennastlohutav fantaasia, ja isegi suur kunst ei saa tagada oma tarbija teatud teadvusekvaliteeti. Sellegipoolest on suur kunst olemas, sageli taibatakse teda vääriliselt, ja isegi pinnapealne kokkupuude suurega võib mõju avaldada. Kunst (Murdoch peab edaspidi silmas head, mitte illusoorset kunsti) võimaldab kogeda puhast naudingut, mida tekitab selle sõltumatu olemasolu, mis on suurepärane. Nii päritolu poolest kui ka naudingu iseloomu poolest on kunst täiesti vastandlik meie egoismile. Ta tugevdab meie parimaid võimeid ja Platoni sõnul täidab armastusega hinge kõrgema osa. Osalt on see võimalik sellepärast, et kunstil on voorused, mille poolest ta sarnaneb loodusega: vormitäius, mis ajendab mittepossessiivset kaemust ja seisab vastu egoistlikule unelusele. Kunstil, mida peetakse müsteeriumiks või hea energia allikaks, on veel üks mõõde. Kunst on vähem kättesaadav kui loodus, kuid ka õpetlikum, sest ta on inimtegevuse saadus ning teatud kunstiliigid on otseses mõttes pühendatud inimese asjadele. Kunst on inimese looming, ja kunstnikul ei ole tarvis ainult annet, vaid ka voorust. Hea kunstnik on julge, siiras, kannatlik, tagasihoidlik selles, mis puudutab tema kunsti; ja neid omadusi on intuitiivselt tunda isegi mittekujutavas (nonrepresentational) kunstis. Keegi võib isegi ettevaatlikult oletada, et mittekujutav kunst väljendab voorusesse puutuvat selgemini. Sageli on tunnistatud muusika vaimset rolli, kuigi teoreetikud on muusikat analüüsides olnud ettevaatlikud. Igatahes ei ole moraali seos kujutavate kunstiliikidega, mis ilmsemal moel hoiavad peeglit looduse ees, lihtsalt tulemus meie intuitsioonist selle kunstiliigi enda kohta, mille raames kunstnik töötab. Need kunstiliigid, eriti kirjandus ja maalikunst, ilmutavad erilist mõtet, mis seob vooruse mõiste inimese seisundiga. Demonstreerides vooruse ülisuurt tähtsust, näitavad nad selle absoluutset eesmärgitust. Kunsti nautimine on armastuse ja vooruse praktiseerimine. Kunsti eesmärgitus ei ole mängu eesmärgitus, vaid inimelu enda eesmärgitus; vorm kunstis jäljendab universumi eneseküllast mõttetust.