cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siberi seedermänd
Kasutamine
Lisaks looduslikus levilas kultiveeritud metsadele on siberi seedermändi kasvatatud veel Soomes, Ukrainas ja Valgevenes. Lisaks kasvatatakse teda ilupuuna parkides ja suurtes aedades, eriti külma kliimaga paikades, näiteks Kanadas. Seal kasvab ta paljudes kohtades küllalt jõudsalt, kuigi mitte kiiresti. Siberi seedermänni metsad on väga puhta õhuga, kuna üks hektar siberi seedermänni metsa eraldab ligi 30 kg lenduvaid fütontsiide, mis on antibakteriaalse toimega.
Siberi seedermänd, nagu teisedki Euraasia männid, on väga vastupidav männi-koorepõletikule. See seenhaigus viidi kogemata Euroopast Põhja-Ameerikasse, kus ta tekitas suurt kahju sealsetele männiliikidele, eriti valgetüvelisele seedermännile. Siberi seedermänd on väärtuslik puude hübridiseerimise ja geneetiliste muudatuste uurimisel, et aretada ka Põhja-Ameerika mändidel välja suurem vastupidavus männi-koorepõletiku vastu.
Kasvatamine Eestis
Siberi seedermänd jõudis üksikute isenditena Eesti alale arvatavasti juba 18. sajandil. Selle liigi esmaste isendite kasvatamist Eestis ei ole võimalik selgitada, sest alpi ja siberi seedermännil ei tehtud vahet. Siberi seedermändi on kasvatatud Väimela, Olustvere, Toila-Oru ja Räpina pargis, Luua ja Mihkel Ranna arboreetumis, Tartu Ülikooli Botaanikaaias ja Tallinna Botaanikaaias, samuti Tartu linna haljastuses. Üldiselt kasvab siberi seedermänd meil hästi, kuid mullastiku suhtes on ta võrdlemisi nõudlik. Eelistab huumusrikkaid liivsavi- ja saviliivmuldi ning kasvab halvasti sügavatel liivmuldadel ja kuivadel lubjakivist aluspõhjaga muldadel. Ta on meil täiesti külmakindel, tolmleb ja kannab vähesel määral käbisid.
Siberi seedermändi kasvatatakse nii parkides kui koduaedades üksikpuudena ja rühmadena. Vanuse lisandudes muutub puu üha valgusnõudlikumaks, mistõttu peaks naaberpuud olema piisavas kauguses (umbes 10 m ja rohkem). Kõige paremini peaks siberi seedermännile sobima Ida- ja Kagu-Eesti, kus talved on külmemad ja suved kuumemad. Seda eelkõige seetõttu, et liik on pärit kontinentaalse kliimaga piirkondadest. Meil on siberi seedermändi hakatud rohkem kasvatama pärast teist maailmasõda. Tunduvalt paremini kasvab siberi seedermänd Soomes, kus talved on külmemad.
Haigused ja kahjurputukad
pisi|Männitaelik pisi|Suur puidusikk
Seenhaigused
Kõige sagedasemad seenhaigused, mis kahjustavad noorte puude okkaid taimlates ja looduses on männi pudetõbi (tekitajaks Lophodermium pinastri), männi-koorepõletik (tekitajaks Cronartium ribicola) ja okaspuu-nõgihallitus (tekitajaks on harilik nõgisasi ehk Herpotrichia juniperi). Okstel parasiteerib sageli männi-tsenangioosi tekitaja Cenangium ferruginosum. Tüvemädanikku tekitavad enamasti männitaelik (Phellinus pini) ja Stereum abietinum. Juuremädanikku põhjustavad juurepess (Heterobasidion annosum) ja juurepruunik (Phaeolus schweinitzii). Meil kasvavatele siberi seedermändidele teeb sageli kahju ka okaspuu-võrsevähk, mille tekitajaks on seen Gremmeniella abietina. See hariliku männi puistutes epideemiliste puhangutena esinev patogeen säilitab nakkusalge pikal perioodil meile introdutseeritud mändide seas. Peale siberi seedermänni on haigusele vastuvõtlikud ka alpi seedermänd, korea seedermänd, keerdmänd, kääbus-seedermänd ja vaigumänd. Haigestunud puul saavad kahjustada võrsed ja pungad, võrsetest tungib seen ka okastesse. Haigus on nakatunud taimedele üldjuhul surmav.
Kahjurputukad
Peamised käbisid ja seemneid kahjustavad putukad on Dioryctria abietella (kuulub leediklaste sugukonda) ja kuuse-puidusikk (Monochamus sutor). Suur puidusikk (Monochamus urussovi) ja Pineus cembrae kahjustavad noori võrseid. Siberi männikedrik (Dendrolimus sibiricus) ja käsnalainelane (Lymantria dispar) söövad suurtel aladel siberi seedermänni metsades puud okastest paljaks.
Mohammed Esmail Kiram I
pisi|Sulu Sultanite pärimisjärjekord pisi|Sulu Sultanaadi lipp Mohammed Esmail Kiram I oli Sulu sultan, kes valitses 1950–1974.
Ta oli 1936. aastal sultaniks saanud ja samal aastal mõrvatud Muwallil Wasit II poeg.
Tema poeg Mohammed Mahakuttah Abdullah Kiram oli viimane Sulu sultan, keda ametlikult tunnistas Filipiinide valitsus.
Kipuka
Kipuka (havai kipuka 'avanemine') on ala, mis on täielikult ümbritsetud nooremast laavavoolust.
Kipuka meenutab saart, mida ümbritseb laavameri. Laava ei pea olema väga värske, see tähendab vedel, kuid igal juhul koosneb kipuka vanemast laavast kui seda ümbritsev laavavool. Kipuka on enamasti ümbritsevast alast pisut kõrgem, mistõttu laava on voolanud selle ümbert. Tavaliselt on kipuka kaetud vanema ja rikkalikuma taimestikuga kui seda ümbritsevad alad. Kipuka võib moodustuda aluselise vulkanismi piirkondades, kus laava on voolamiseks piisavalt vedel.
Kigali
Kigali on Rwanda pealinn ja suurim linn. Ta asub riigi keskosas, 1300...1600 m kõrgusel.
Kigali asutas 1907 Saksa koloniaalvõim. Alates 1962. aastast on ta iseseisva Rwanda pealinn.
Kigali äärelinnas asub Kigali rahvusvaheline lennujaam.
Aafrika
pisi|Loodusgeograafiline Aafrika pisi|Aafrika maailmajagu pisi|Aafrika kõrgussuhete kaart. Erinevalt tavalisest on siin kõrgemad alad rohelised ja madalamad pruunid pisi|Üks 18. sajandi olulisemaid ja täpsemaid kaarte Aafrikast, kuhu on kantud kõik riigid, piirkonnad, ülevaated majandusest, loodusest ja kommetest (1794, Boulton & Anville) Aafrika on maailmajagu.
Erinevalt Aafrika mandrist hõlmab Aafrika maailmajagu ka mandrit ümbritsevaid saari.
Aafrikale on iseloomulik kultuuriline mitmekesisus, kolonialismi pärand ning rahvastiku suure osa äärmine vaesus.
Nimi
Africa all mõeldi Vana-Roomas umbes praeguse Tuneesia ala (tollal Kartaago ümbrus), kui see oli saanud Rooma provintsiks. Aafrika kohta öeldi "Libya" või "Põrgu".
Nime Africa kasutas esimest korda senaator ja väejuht Scipio Africanus. Arvatakse, et see tuleb afride hõimu nimest või foiniikia sõnast afar ('tolm') või vanakreeka sõnast aphrikē ('mittekülm') või ladina sõnast aprica ('päikeseline') või ladina sõnast Afer ('puunlane').
Asend ja koosseis
Aafrikat ümbritsevad kirdes kitsas Suessi kanal ja Punane meri, põhjas Vahemeri, idas ja kagus India ookean ning läänes Atlandi ookean.
Aafrika koosneb Aafrika mandrist ning saartest, mis on umbes 2% maailmajaost. Suurim saar Madagaskar on India ookeanis. Väiksemad saared on Komoorid, Seišellid ja Maskareenid India ookeanis ning Kanaarid, Roheneemesaared ja Madeira saared Atlandi ookeanis.
Suurus
Aafrika pindala on umbes 30,3 mln km² (täpsemad andmed on vahemikus 30 065 000 – 30 441 000 km², sealhulgas 30 221 532 km² ja 30 244 050 km²).
Maolised
Inimesed võivad seal kokku puutuda mitut liiki mürkmadudega, nt must mamba, lärmakas aafrikarästik, bumslang, Gabooni aafrikarästik, Egiptuse kobra, harilik eefa, kapi kobra, kitsaspea-mamba jt.
Poliitiline jaotus ja regioonid
pisi|Aafrika liigitus ÜRO järgi. {{legend|#0000FF|[[Põhja-Aafrika}} {{legend|#00FF00|Lääne-Aafrika}} {{legend|#FF00FF|Kesk-Aafrika}} {{legend|#FFC000|Ida-Aafrika}} {{legend|#FF0000|Lõuna-Aafrika}}]]
ÜRO liigituse järgi jaguneb Aafrika viieks regiooniks:
Elanike arv ja rahvastiku tihedus
2005. aastal oli Aafrikas elanikke üle 900 miljoni, mis on 14% maailma rahvaarvust. 2006. aasta keskel oli elanike 924 miljonit ning 2018. aastal umbes 1281 miljonit inimest.
On tõenäone, et suure sündimuse tõttu suureneb järgmistel kümnenditel Aafrika rahvastiku osakaal maailma rahvastikus.
Rahvastiku tihedus on umbes 41 in/km².
Rahvad
Aafrikas on umbes 3000 etnilist rühma, mille suurus on mõnekümnest mitme miljoni inimeseni. Mõnel rahval on riikluse traditsioon vana, paljude jaoks on riigi idee alles uus.
Varem nimetati Aafrika enamikku etnilisi rühmi hõimudeks ehk suguharudeks.
Eri rahvaste traditsioonid, elutingimused, kultuur ja ühiskonnakorraldus on väga erinevad.
Põhja-Aafrikas on valdavad 7. sajandil sisserännanud araablased. Ida-Aafrikas on tähelepandav ka Aasia päritoluga rahvastiku osatähtsus. Erisugune on Madagaskari rahvastik, mis koosneb Indoneesiast ja Aafrika mandrilt pärit isikute järeltulijaist, ning Lõuna-Aafrika Vabariik, kus märkimisväärne osa rahvastikust on Euroopa päritolu.
Paljud Aafrika rahvad on kolonisaatorite tõmmatud kunstlike poliitiliste piiridega jagatud mitme riigi vahel.
Mõnes riigis, näiteks Tansaanias ja Kongo DV-s, on väga suur etniline mitmekesisus.
Keeled
Aafrika on keeleliselt väga kirev. Keelte arvuna nimetatakse 800–2000. Keelte täpne arv pole selge, sest keeli ja murdeid on raske eristada. Keelte suur arv tuleb osalt sellest, et keeled ei ole kirjakeelte mõjul konsolideerunud.
Aafrikas kõneldavad keeled jagunevad nelja kategooriasse: Euroopa keeled, Euroopa keelte variandid, India keeled ja kitsamas mõttes Aafrika keeled (mõnikord jäetakse viimaste hulgast välja ka malagassi keel).
Austroneesia keeltest kõneldakse Aafrikas malagassi keelt (Madagaskaril).
Põhja-Aafrikas on tähtsaim keelkond Afroaasia keeled, mille hulka kuuluvad semi keeled (sealhulgas araabia keel, amhara keel, tigree keel ja tigrinja keel), kušiidi keeled (sealhulgas galla keel, sidamo keel, somaali keel, afari keel ja saho keel), berberi keeled (sealhulgas tuareegi keel), Tšaadi keeled (sealhulgas hausa keel) ning Egiptuses kõneldud väljasurnud Egiptuse keeled egiptuse keel ja kopti keel. Afroaasia keelte hulka arvatakse sageli ka Omo keeled.
Nigeri-Kordofani keeled on Aafrika suurim keelehõimkond, mis hõlmab suurema osa Lääne-Aafrika keeli, palju Kesk- ja Lõuna-Aafrika riikide keeli ning väikese keelerühma Sudaanis. Nende hulka kuuluvad järgmised keelkonnad: Atlandi keeled (Lääne-Aafrika rannikul Senegalis ja lõuna pool, sealhulgas fulbe keel ja volofi keel), mande keeled (Lääne-Atlandi keeltest ida ja lõuna pool, sealhulgas bamba keel, malinke keel, mende keel ja vai keel, mandingi keel), guri keeled (Lääne-Aafrika sisemaal, sealhulgas moore keel, senufo keel ja dagomba keel), kvaa keeled (Libeeria ja Ida-Nigeeria vahelisel rannikualal, sealhulgas joruba keel, ibo keel, idžo keel, gaa keel ja akani keel), Benue-Kongo keeled ja Adamaoua keeled (viimaseid vaadeldakse ka eraldiseisva keelkonnana). Hõimkonda jaotatakse keelkondadeks ka teistmoodi. Kõigis neis keeltes peale mande keelte on 10–25 nomimaalklassi. Benue-Kongo keeled on kõige levinum keelkond, mille keeli kõneleb umbes 130 miljonit inimest ja mille hulka kuuluvad bantu keeled, sealhulgas suahiili keel, lingala keel, kongo keel, Kasai luba keel, ruanda keel, rundi keel, ganda keel, kikuju keel, bemba keel, šona keel, njandža keel, tsvaana keel, koosa keel ja suulu keel. Üks vähestest suurematest Nigeri-Kongo keeltest, mis pole Benue-Kongo keel, on tivi keel Ida-Nigeerias.
Niiluse-Sahara keeli kõneldakse hajusalt Nigeri ülemjooksult Lääne-Aafrikas kuni Põhja-Tansaaniani Ida-Aafrikas. Levinumad on kanuri keel ja songai keel, tuntud on ka maasai keel ja nuubia keel.
Khoisani keelte kõnelejad on 15. ja 16. sajandil bantu keelte kõnelejate poolt välja tõrjutud Lõuna-Aafrika kõrbepiirkondadesse. Tuntuim on nama keel Namiibias. Khoisani keelte ühisjoon on imihäälikud.
Tähtsamad rahvastevaheliste suhtlemise keeled peale Euroopa keelte ja nende variantide on suahiili keel Ida-Aafrikas ja hausa keel Lääne-Aafrikas. Kasutatakse ka lingala keelt, fanagalo keelt, bambara keelt, amhara keelt ja kongo keelt. Tansaanias suhtlevad 120 keelest mõnda kõnelevad rahvad omavahel suahiili keeles; Kongo DV-s, kus kõneldakse 410 keelt või murret, kasutatakse halduses prantsuse, lingala, suahiili, kongo ja Kasai luba keelt.
Jõud ja Au
Jõud ja Au (ukraina keeles Сила і честь) on erakond Ukrainas.
Erakond loodi 2009. aastal. Sealt alates on seda juhtinud Igor Smeško.
Partei ei ole esindatud Ukraina Ülemraadas.
Interflug
pisi|Interflugi logo ühel firma lennukil Interflug oli aastatel 1958–1991 tegutsenud Saksa DV riiklik lennufirma. Lennujaama baasjaam oli Berliini Schönefeldi lennujaam
1. juulil 1955, peale Berliini Schönefeldi lennujaama tsiviilkasutusse andmist, alustas tegevust SDV esimene lennufirma Deutsche Lufthansa, mida peeti Weimari vabariigi ja Kolmanda riigi aegse lennufirma Deutsche Luft Hansa järglaseks, kuigi Lääne-Saksa Lufthansa oli õigused brändi kasutamiseks juba 1954. aastal endale ostnud.
Kui sai selgeks, et Deutsche Lufthansa kaotab kohtuasja, loodi 18. septembril 1958 Interflug nn. tagavarafirmana, mis tegi tšarterlende. Lufthansa takistas Deutsche Lufthansa vastuvõtmist Rahvusvahelisse Lennutranspordi Ühendusse, ka Rahvusvahelise Tsiviillennunduse Organisatsiooni liikmeks ei saanud DL saada, kuna kumbki Saksamaa ei olnud toona ÜROsse vastu võetud. Seepeale likvideeriti Deutsche Lufthansa 1. septembril 1963 ja Interflugist sai SDV uus riiklik lennufirma.
1980. aastatel oli ettevõtte lennukipark vananemas - Nõukogude lennukid kulutasid palju rohkem kütust kui Lääne omad ja müra tõttu pidid firma lennukid maksma palju suuremaid maandumismakse.
Pärast Saksamaa ühinemist 1991. aastal ettevõtte tegevus lõpetati, viimane lend Berliinist Viini ja tagasi Tu-134 lennukiga toimus 30. aprillil 1991.
Lennukipark
Pikka aega kasutas Interflug ainult Nõukogude Liidu ja Tšehhoslovakkia päritolu lennukeid.
Eesseisja
Eesseisja (kreeka keeles προϊστάμενος; vene keeles настоятель) on peamiselt õigeusu kontekstis kasutatav ametinimetus, mis võib tähendada:
Eskadrill
pisi|USA lennuväeeskadrill [[Korea sõda|Korea sõja ajal 1951]] Eskadrill (prantsuse sõnast escadrille), ka lennuväeeskadrill, on peamine lennuväe taktikaline allüksus. Eskadrill koosneb lülidest. Mõnes riigis nimetatakse eskadrilliks raketi- ja õhutõrjeallüksust. Eskadrill kuulub lennutiiva koosseisu.
Eesseisja
Eesseisjat tuleb eristada eestseisjast, kelleks nimetatakse õigeusus autokefaalse või autonoomse õigeusu kiriku pead. Eestseisja ametinimetust esineb ka muudes konfessioonides ja organisatsioonides.
Eskadrill
Eskadrilli võrdsustatakse jalaväes jalaväepataljoniga.
Mait Kõiv
Mait Kõiv (sündinud 17. augustil 1961) on eesti ajaloolane, Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia instituudi ja Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituut õppejõud.
Ta kaitses 1992. aastal magistritöö "Charillos of Sparta and Pheidon of Argos. A Study in the Beginning of Greek Tyranny".
2003. aastal kaitses doktoritöö teemal "Ancient Tradition and Early Greek History".
Ta tegeleb vanaaja, eriti Vana-Kreeka ajaloo uurimisega. Samuti on ta suure hulga kooliõpikute autor ja kaasautor.
Alates 1985. aastast abielus ajaloolase ja arhivaari Lea Kõivuga.
Harlem (täpsustus)
Harlem on mitme koha nimi.
Neist tuntuim on New Yorgi linnaosa Harlem.
USA-s on aga teisigi samanimelisi kohti:
Kõik need kohad on nime saanud Hollandi linna Haarlem järgi.
Harlem Yu on Taiwan laulja.
Michael C. Hall
Michael Carlisle Hall (sündinud 1. veebruaril 1971 Raleigh's Põhja-Carolinas) on Kuldgloobuse ja Ekraaninäitlejate Gildi auhinna võitnud USA näitleja. Ta on esitatud ka Emmy auhinnale.
Ta on tuntud eelkõige David Fisheri osatäitjana teleseriaalis "Mulla all" (2001–2005) ja alates 2006. aasta sügisest Dexter Morganina draamasarjas "Dexter".
Valgevene ajalugu
pisi|Valgevene 21. sajandil pisi|Euroopa aastal [[814]] Valgevene ajalugu on ülevaade Valgevene ajaloolistest sündmustest ja arengutest.
Valgevene vanaaeg
6.–7. sajandil Suure rahvasterände ajal ilmusid tänapäevase Valgevene aladele, kus juba elasid balti hõimud, idaslaavlased (litviinid).
pisi|vasakul|Idaslaavlaste asualad [[8. sajand|8.–9. sajandil]] pisi|vasakul|Idaslaavlaste asualad [[8. sajand|8.–10. sajandil]]
Kiievi-Vene riigis
Valgevene alade valitsevad valitsejadünastiad olid algselt Skandinaavia päritolu Rogvolodovitšid (Рогволодовичи) (10.–11. sajand). Idaslaavlasi ühendava Kiievi-Vene riigi moodustamise järel aga Rjurikovitšite valitsejadünastia haru: Vseslavitšid (Всеславичи) (12.–13. sajand).
Kiievi-Vene feodaalsel killustumisel eraldusid temast pärast 1021. aastat Połacki vürstiriik, Kiievi suurvürstiriigi lagunemise järel iseseisvus Polotski vürstiriik 1136. aastal. Vladimir Monomahhi (1113–1125) surma järel algas taas võimuvõitlus Rjurikovitšite dünastiaharude vahel. Ühise valitsejata riik lagunes algselt 5-ks ja seejärel 13-ks vürstiriigiks. Mstislav Suure valitsemisaja (1125–1132) lõpuks, kaotas Kiiev oma ühendava võimu. 12. sajandil eraldusid Smolenski ja Turaŭ-Pinski vürstiriik, mis hiljem omakorda jagunesid.
Valgevenet (tänapäeva Vitebskit ja Usvjatõt) läbis ka muinasaegne kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni.
Polotski vürstiriik
, Valgevene valitsejad 11.–12. sajandil toimusid Polotski vürstiriik (Połacki vürstiriigi) ja Kiievi suurvürstiriigi vahel sagedased sõjaretked eesmärgiga allutada iseseisev Połacki vürstiriik Kiievi suurvürstiriigile. Aastatel 1044–1168 ja 1071–1101 oli Polotski vürst Vseslav Brjatšislavitš (Усяслаў Брачыславіч, Всеслав Брячиславич, Всесла́в Чароде́й), kes oli ka (1068–1069) Kiievi suurvürst. Aastatel 1044–1066 ehitati Połackis Püha Sofia katedraal, märk iseseisvusest ja võimsusest, osa võimuvõitlusest Novgorodi Vabariigi ja Kiievi suurvürstiriigiga, kus ehitati samuti Ida-Rooma Konstantinoopoli Hagia Sophia eeskujul Novgorodi Püha Sofia katedraal ja Kiievi Püha Sofia katedraal. Majanduslike sidemetega Skandinaaviaga seotud Polotski vürstiriigis oli seisulik rahvaesindus veetše ja riiki valitsev vürst valiti teiste vürstiriikide vürstidünastiatest analoogselt Novgorodi vabariigi ja hilisema Pihkva vürstiriigiga. Polotski vürst Vseslav Brjatšislavitši surma järel 1101 aga riik killustus tema poegade vahel: Minski, Vitebski, Drutski, Izjaslavski, Logoi, Strežnevo ja Hrodna vürstiriikideks.
Immanuel Wallerstein
pisi|Immanuel Wallerstein (2008) Immanuel Maurice Wallerstein (28. september 1930 New York – 31. august 2019) oli USA sotsioloog ja politoloog, kes on tuntud kui maailmasüsteemide teooria rajaja. Professor Wallerstein sai PhD Columbia ülikoolist 1959 aastal. Ta oli Rahvusvahelise Sotsioloogia Ühingu endine president (1994–1998) ja töötas Yale'i ülikoolis.
Valgevene ajalugu
Turaŭ-Pinski vürstiriik
Teine suurem vürstiriik, tänapäeva Valgevene aladel Turaŭ-Pinski vürstiriik, mille koosseisu kuulusid maa-alad tänapäeva Valgevenes, Gomelist lõunas ja Brestist ida pool; tänapäeva Ukraina Žõtomõrist ja Rivnest põhja pool (pealinn Turaŭ) lagunes Turaŭ ja Kletski osastisvürstiriikideks.
Immanuel Wallerstein
Ülemaailmse kapitalismi kriitika ning "süsteemivastaste liikumiste" propageerimine on teinud temast ühe globaliseerumisvastaste eestkõneleja.
Valgevene ajalugu
Mscisłaŭ vürstiriik
Enne Läänemere ristisõdu kogusid Połacki vürstid andamit neid ümbritsevatelt balti hõimudelt (žemaitid, latgalid jt) ning vürstiriiki kuulusid ka osastisvürstiriigid: Jersika vürstiriik, Koknese vürstiriik. Liivimaa ristisõja algetapil, asudes levitama ristiusku Daugava jõe suudmes liivlaste seas, nõutas Üksküla piiskop Meinhard nõusolekut Połacki vürst Vladimir Vseslavitšilt. Liivimaa vallutamise käigus Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu poolt, püüdis Połacki vürst taastada oma mõjuvõimu liivlaste aladel (Daugava alamjooksul), tehes 1203. aastal sõjakäigu Riiale, kuid oli sunnitud 1212. aastal sõlmima Riia piiskopiga leedulaste vastase liidulepingu ning loobuma taotlustest liivlaste aladele. 1216. aastal kavandas vürst Vladimir Vseslavitš saarlastega ühist sõjakäiku Riiale, kuid suri enne sõjakäiku.
Immanuel Wallerstein
Wallerstein alustas oma akadeemilist karjääri, uurides koloniaalvõimu vastu mässavat Indiat. Ta pälvis 1954. aastal Columbia ülikoolis magistrikraadi, hiljem jätkas ta postkoloniaalse Aafrika probleemidega.
Valgevene ajalugu
Mscisłaŭ vürstiriik
12. sajand jagunes vürstiriik maakondadeks ning 1223. aastal liideti ja muudeti Smolenski vürstiriigi osastisvürstiriigiks. pisi|[[Kuldhordi, Poola, Vana-Liivimaa, Leedu, Vene, Ukraina, Valgevene alad 1250]] Kiievi-Vene riik ei olnud 12. sajandil stabiilse ja tugeva keskvõimuga riik ning sellest eraldus teisi riike. Suurvürstiriigi koosseisu olid selle lõpliku lagunemise ajaks jäänud Rostovi-Suzdali vürstiriik, Smolenski, Rjazani, Galiitsia-Volõõnia, Perejaslavli, Tšernigovi, Polotski, Turaŭ-Pinski ja Novgorodi vürstiriik. 1130. aastatel kujunes uueks kirde-Vene vürstiriikide keskuseks Vladimiri-Suzdali vürstiriik (nimetatud ka Rostovi-Suzdali vürstiriigiks) keskusega Vladimiris. Selle riigi juhid olid Juri Dolgoruki ja Andrei Bogoljubski. Sinna läks üle suurvürsti tiitel ja kolis ka Kiievi kirikujuht metropoliit. Kiievi-Vene riigi lõpuks loetakse aastat 1169, kui vürstiriikide omavahelises sõjategevuses vallutas Andrei Bogoljubski Kiievi linna ja röövis selle varad. pisi|Valgevene alad 1370. aastal
Immanuel Wallerstein
Oma maailmasüsteemide teoorias väidab Wallerstein, et maailm jaguneb tuumaks ning perifeeriaks, millest viimati mainitu peamine otstarve on varustada tuuma toorainete ning odava tööjõuga. Alates 1980ndatest on ta ennustanud USA hegemoonia langust. Hiljem ka neoliberalismi taandumist. Wallerstein väidab, et nüüdisaegne maailmasüsteem on jõudnud omadega lõpp-punkti. Wallersteini kriitikud süüdistavad teda liigse tähelepanu pööramises riiklikele ideoloogiatele ja kultuurilise mõõtme eiramises.
Definitsioonid
Kapitalistlik maailmasüsteem See Wallerseini definitsioon on tuletatud Dependencia-teooriast, mis kombineeris omavahel erinevate ühiskondade arengut alates 16. sajandist üritades neid ühte arengumudelisse panna. Peamine Wallersteins definitsiooni põhimõte on globaalne tööjõu jaotumine erinevates poliitilistes üksustes (riikides) samal ajal. Ei ole olemas otsest poliitilist keskust, kui võrrelda seda näiteks Rooma impeeriumi ajaga. Selle asemel on kapitalistlik maailmasüsteem mis on integreerunud maailmaturul. See on jaotunud tuumaks, poolperifeeriaks ja perifeeriaks. Ning kõike juhib kapitalistlik tootmise meetod. Kapitalism on ideaalne turu tüüp.
Valgevene ajalugu
Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik
pisi|vasakul|Valgevene alad 13.–[[15. sajandil Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigis]] pisi|[[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi alade laienemine kuni 1462. aastani]]
pisi|Valgevene, Smolenski ja Ukraina alad [[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigis 1466. aastal]] Esialgu maksid balti hõimud Połacki vürstiriigile andamit, aga Kiievi-Vene nõrgenedes hakkas olukord muutuma vastupidiseks. Pöördepunkt oli 1180. aastatel, mil leedulased lakkasid maksmast andamit ja hoopis ise korraldama rüüsteretki Połacki ja Pihkva vürstiriigi vastu, ähvardades isegi Novgorodi. Saksa ordu agressiooni ähvardus kiirendas ühendatud Leedu riigi tekkimist. Aukštaitija vürst Mindaugas ühendas 1230. aastail Aukštaitija, Žemaitija ja teisi maid ning osa jatvingide ja kurelaste alu.
Immanuel Wallerstein
Definitsioonid
Tuum/perifeeria See defineerib arenenud ja arengumaade vahelised erinevused kasutades selleks võimu ja rikkuse jaotumise mõõdikuid. Arenenud maade positsiooni peamine põhjus on majanduslikus võimsuses.
Valgevene ajalugu
Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik
Mindaugas ühendas 13. sajandi keskpaiku maa-ala, mida on nimetatud Must-Veneks, Połacki vürstiriigi osad, Turovi-Pinski vürstiriigi lääneosa, vürstiriigid Prõpjatsi jõe ülemjooksul ja osa Volõõniamaast.
Immanuel Wallerstein
Definitsioonid
Poolperifeeria See on riik, mis asetseb tuuma ja perifeeria vahel ja saab kasu perifeeriast ning peab panustama tuuma. Tavaliselt on need autoritaarsed riigid, mis peavad alluma sellele, et tuumriigid kasutavad nende vastu erinevaid piiravaid meetmeid.
Valgevene ajalugu
Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik
Leedu suurvürsti Gediminase (1316–1341) ajal ja 14. sajandi I poolel ühendati Kiievi-Vene riigi lagunemise, slaavi vürstiriikide Kuldhordi vasallriikideks muutmise järel slaavi vürstiriikide killustumise tulemusel, Gediminase poolt Leeduga Valge-Vene: Połacki vürstiriik (1307), Minsk, Pinsk (1318), Brest (1319), Mogiljov, Turov, Vitebsk (1330), Orša, Mozõr ja Ukrainas, Kiiev (1321). Gediminase ajal muutus Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik suurriigiks, mis ulatus merest mereni (Läänemerest Musta mereni).
15. sajandil oli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik pindalalt Euroopa suurim riik, kui talle kuulusid kogu tänapäeva Valgevene, valdav osa tänapäeva Leedust ja Ukrainast ning osaliselt ka Poola, Moldova ja Venemaa. Leedulased moodustasid riigis vähemuse, enamuses olid idaslaavlased. Leedu suurvürstiriiki peetakse mitte ainult tänapäeva Leedu, vaid ka Valgevene riigi eelkäijaks.
15. sajandi lõpuks teostus täielikult kirdevene maade ühendamine Moskva suurvürstiriigi võimu alla. Moskva vürstide kõigi vene maade ühendamisele suunatud poliitika viis vastasseisuni Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga läänevene maade valitsemise pärast. Moskva suurvürstiriigi ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi vahel toimusid territooriumite valdamise eest sõjad: 1492–1494; 1500–1503; 1507–1508; 1512–1522 ja 1534–1537.
Moskva-Leedu sõda (1492–1494)
Aastatel 1492–1494 toimunud sõjategevuse lõpetas 1494 sõlmitud "Igavene rahu", mille järgi läks suur osa Verhovski vürstiriikide maid ja Vjazmamaa Moskva suurvürstiriigile, kes tagastas Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigile Ljubutski, Serpeiski, Mosalski, Opakovi ja ütles lahti nõudmistest Smolenskile ja Brjanskile.
Moskva-Leedu sõda (1500–1503)
Aastatel 1500–1503 toimunud sõjategevuses rüüstas Moskva suurvürsti liitlane Krimmi khaan Mengli I GireiLeedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi lõunaosa, tema pojad võtsid ja põletasid Hmelniki, Kremenetsi, Bresti, Vladimiri, Lutski, Brjaslavli ning viisid sealt palju vange. 1503. aastal sõlmiti kuueks aastaks Blagoveštšenski vaherahu. Selle järgi sai Moskva suurvürstiriik suure territooriumi Dnepri ja Okaa ülemjooksul 19 piirilinnaga, nende hulgas Tšernigov, Gomel, Novgorod-Severski ja Brjansk. Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik jäi ilma 70 vallast, 22 linnast ja 13 külast – ligikaudu 1/3 oma territooriumist.
Moskva-Leedu sõda (1507–1508)
Aastatel 1507–1508 toimunud sõjategevuses, 1507. aasta veebruaris, pärast Vassili III keeldumist täita Leedu uue suurvürsti Zygmunt I ultimaatum Blagoveštšenski vaherahuga saadud maade tagastamise kohta, otsustas Leedu, Vene ja Žemaitija seim sõda alustada. Sõjategevus algas 1507 suvel üheaegsete rünnakutega leedulaste poolt Tšernigovi ja Brjanski maadele ja krimmitatarlaste poolt Verhovski vürstiriikidesse. Vürstid Mihhail Lvovitš Glinski, tema vend Vassili Lvovitš Glinski ja teised šlahta liikmed üleminekust Moskoovia valitseja teenistusse koos oma valitsetavate maavaldustega, mis olid antud nende esivanemate valitsemise alla pärast Moskva suurvürstiriigis toimunud võimuvõitluse kaotust ning Leedu suurvürsti teenistusse asumist. Glinskite väed võtsid Mozõri, Kljotski, piirasid Žitomiri ja Ovrutši, ning piirasid koos Moskva suurvürsti väejuhi Vassili Ivanovitš Šemjatšitši vägedega Minskit ja Slutskit.
Valgevene varauusaeg
16. sajandi teisel poolel toimunud sõdades: 1558–1583 Liivimaa sõda, 1563–1570 Põhjamaade seitsmeaastane sõda, 1562–1582 Vene-Poola sõjas toimusid sõjategevus vaenuvägede vahel Poola-Leedu tuumikala ja Moskva suurvürstiriigi vahel asuvatel Valgevene aladel. pisi|Valgevene alad Rzeczpospolitas [[1586. aastal]] pisi|Valgevene alad Rzeczpospolitas u [[1600. aastal]] , Poola-Rootsi sõda Poola-Vene sõda
Vene ja Leedu-Poola sõda
Suvel 1562 tegi Moskva suurvürstiriigi väed vürst Andrei Kurbski juhtimisel rüüsteretke Viciebski piirkonda. Moskva väed vallutasid kahenädalase piiramise järel 15. veebruaril 1563 strateegiliselt tähtsa Polotski, pärast seda algasid läbirääkimised Moskva ja Leedu vahel.
Rzeczpospolita
1. juulil 1569 sõlmiti Lublini unioon, millega Poola kuningriik ning Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik moodustasid personaaluniooni kaudu ühtse riigi, Rzeczpospolita Obojga Narodów, mis eksisteeris föderatiivne riigina aastatel 1569–1795. Riik, mis koosnes Poola Kuningriigist ning Leedu suurvürstiriigist, mille koosseisus olid ka Valgevene alad. Poola kuningas oli ühtlasi Leedu suurvürst. Riiki juhtis riigi aadlike, šlahta valitav kuningas ja riiki valitses ühine seim. pisi|vasakul|Poola-Vene sõjategevus, Ukraina ja Valgevene aladel, aastatel 1654–1667 Leedu suurvürstiriigis ja järgnevalt Rzeczpospolitas olid Valgevene alad jaotatud Navahradaki, Bresti, Minski, Mstsisłavi, Viciebski ja Połacki vojevoodkondadesse. pisi|Valgevene alad Rzeczpospolitas [[1658. aastal]] pisi|Tänapäeva Valgevene alad 17. sajandi [[Poola-Leedu kaardil]]
Kolmeteistkümneaastane sõda
1654. aastal puhkes Poola-Vene sõda, mis kujunes Rzeczpospolita jaoks katastroofiliseks. 1654. aasta kevadel tungisid Moskva tsaaririigi väed kolmest suunas Rzeczpospolita, Leedu aladele: sõjatandri keskosas suundus tsaari Aleksei I Mihhailovitši juhtimisel Smolenskile; Novgorodi suunalt tungisid vürst Vassili Šeremetevi juhtimisel väed Neveli, Pihkva, Viciebski ja Połacki suunal ja vürst Aleksei Trubetskoi juhtimisel Brjanski suunalt Roslavli, Mstislau ja Barysaŭ suunal. Hmelnõtskõi poolt saadeti lisaks ka osalemiseks sõjategevuses kasakaid, hetman Ivan Zolotarenko juhtimisel. Lisaks Moskva vägede sissetungile ida poolt, alustasid sõjategevust Rzeczpospolita vastu ka Bogdan Hmelnõtskõi kasakad, keda toetasid Ukraina aladele saadetud väeüksus Vassili Buturlini juhtimisel.
Moskva väed vallutasid 4. juunil Dorogobuži ning Leedu suurhetman Janusz Radziwiłłi väed taganesid Smolenski suunas. Seejärel alistusid: 11. juunil Nevel, 14. juunil Belaja, 28. juunil asus tsaar Aleksei I Mihhailovitš piirama Smolenskit. 29. juunil vallutati Połack, 2. juulil Roslavl, 20. juulil Mstislau. Moskva väed vallutasid 2. augustil Orša, taganemist jätkava ja linna maha jätnud J. Radziwiłłilt. 9. augustil vallutati Vassili Šeremetevi vägede poolt Gluboki linn ja 20. augustil Ozerištša. Samal ajal vallutasid kasakad Homieli, Tšetšerski ja Nõvõi Bõhhovi. 24. augustil alistus Mahiloŭ ning 17. novembril vallutas V. Šeremetev pärast pikaajalist piiramist Viciebski kindluse. Sügise saabumisel, aktiivne sõjategevus katkes.
Järgmisel aastal hõivas Moskva tsaaririik Pinski ja Vilno, kasakad Bogdan Hmelnõtskõi juhtimisel tungisid Lvivi alla. Samal aastal kuulutas Rzeczpospolitale sõja Rootsi ja hõivas suure osa Rzeczpospolitast (vt Uputus ja Teine Põhjasõda), isegi Varssavi ja Krakovi. Moskva tsaaririik soovis vältida Rootsi liigset tugevnemist ja sõlmis 24. oktoobril 1656 Rzeczpospolitaga Wilno rahulepingu.
Rzeczpospolita jagamised
, Rzeczpospolita
Esimene Rzeczpospolita jagamine
pisi|left|Esimene Poola jagamine (1772)
1763. aastal suri Poola kuningas August III. Venemaa keisririigil oli õnnestunud tõmmata Rzeczpospolita 18. sajandi I poolel Venemaa mõjusfääri, selle säilitamiseks sõlmis Venemaa liidu Preisi kuningriigiga ning üheskoos saadi 1764 troonile endale sobiv kuningas August IV (Austria-Prantsusmaa kuningakandidaadi asemel). Venemaa ja Preisimaa sekkusid ka edaspidi Poola siseasjadesse. Näiteks tõstatati nn dissidentide küsimus ehk nõuti mittekatoliiklastele (protestandid ja õigeusklikud) katoliiklastega võrdseid õigusi. 1768. aasta suvel andis Poola seim nõudmistele järele. See vallandas Poolas kodusõja, kus katoliiklased moodustasid kuningavastase liidu. pisi|Poola jagamised, [[1772, 1793 ja 1795]] 25. juulil 1772 Peterburis alla kirjutatud konventsioonis deklareerisid Venemaa, Austria ja Preisimaa silmakirjalikult, et on otsustanud Poolas "rahu ja korra taastada". Kompenseerimaks nende sellesuunalisi pingutusi, olevat neil "ajalooline õigus" teatavaile Poola aladele. Poola kaotas 29% oma territooriumist. Venemaa keisririigile anti Läti idaosa (Latgale) ja sellega külgneva Valgevene alad (Polotsk ja Vitebsk). Venemaa keisrinna Katariina II annetas suured maa-alad ja neil asuvad elanikud vürst Grigori Potjomkinile, feldmarssal Pjotr Rumjantsev-Zadunaiskile ja kindralmajor Aleksander Suvorovile.
Teine Rzeczpospolita jagamine
Rzeczpospolita katse vähendada sõltuvust Venemaa keisririigist, tugevdada keskvõimu ja piirata šlahta privileege ja Euroopa esimese põhiseaduse vastuvõtmine 3. mail 1791, hariduse ja kultuuri edendamine) lõppes Venemaa keisririigi interventsiooniga 1792 ning Poola teise jagamisega 1793 Venemaa keisririigi ja Preisimaa vahel. Poola riigist läks Venemaa keisririigile, Valgevene Minski ja Słucki piirkonnad.
Kolmas Rzeczpospolita jagamine
pisi|left|Valgevene alad pärast Poola jagamist [[1795. aastal]]
1794. aastal puhkes Poolas Kościuszko ülestõus, Tadeusz Kościuszko (valgevene Тадэвуш Касцюшка) ja Jan Henryk Dąbrowski juhtimisel. Poola regulaararmee suutis hõivata Vilniuse, Varssavi ja Krakówi. Ülestõusnute vastu astus nüüd sõtta ka Preisi kuningriik. Venemaa keisririigi, Preisi kuningriigi ja Austria ertshertsogkonna monarhid otsustasid pärast Varssavi kapituleerimist, oktoobris 1795 Rzeczpospolitast pärast esimest ja teist Poola jagamist järele jäänud osa omavahel täielikult ära jagada. pisi|Valgevene alad, 1835 pisi|Valgevene alad, 1882 Venemaa keisririik sai maad Nemunase ja Bugi jõest ja Valgevene aladel Navahrudaki piirkonna. Kolmanda Poola jagamise tulemusel likvideeriti viimased Rzeczpospolita jäänused Valgevenes ning moodustati 5 Venemaa keisririigi kubermangu: Mogiljovi, Vitebski kubermang – Valgevene kindralkubermangu ja Minski, Grodno ja Vilno kubermang – Leedu kindralkubermangu koosseisus.
Aastatel 1863–1864 toimus 1863. aasta ülestõus Poolas, Valgevenes ja Leedus. Valgevenes Kastuś Kalinoŭski juhtimisel. pisi|left|Valgevene alad,1891 pisi|left|[[Mogiljovi kubermang|Mogiljovi, Vitebski, Minski, Grodno, Kovno ja Vilno kubermangud 1897. aastal]]
Valgevene Venemaa keisririigis
, Venemaa Keisririigi haldusjaotus Endise Leedu suurvürstiriigi elanikkond langes rõhumisele ja venestamisele. Uus kord ja Vene keisri võim kohalikele elanikele ei sobinud, selle tõttu korraldati näiteks 1830-1831 aadli juhtimisel rahvuslikke vabastamismässe ja 1863-1864 Kastus Kalinouski juhatusel. Mässulised nõudsid iseseisva riikluse taastamist Rzeczpospolita.
20. sajand Valgevenes
pisi|[[1902]] Valgevene elanikkond ei olnud 20. sajandi alguses poliitiliselt eriti aktiivne. Enamik elanikest tegeles põllumajandusega ning aktiivne linnaelanikkond moodustas vaid väikese osa Valgevene kubermangude elanikkonnast. Suurimad linnad olid Vitebsk, kus oli ligi 100 000 elanikku, ning Minsk, mis alles ligines sellele piirile. Valgevene elanikkonnal ei olnud riiklikku iseseisvuse püüdeid, sest puudusid rahvusel põhineva iseseisvuse traditsioonid, varasemad Valgevene riiklikud moodustised olid olnud vaid Poola riigi koosseisus. Venemaa keisririigi poolse venestamispoliitika tõttu puudusid 20. sajandi alguses rahvusliku liikumise juhtfiguurid. Poliitikas oli toetus Venemaa Sotsialistide-Revolutsionääride Parteile, mis oma poliitilises tegevuses esindas maarahva huve.
Valgevene Esimeses maailmasõjas
Esimese maailmasõja alguses vallutasid Saksa keisririigi väed Lääne-Valgevene ning rindejoon Vene-Saksa rindel stabiliseerus 1915. aasta oktoobris joonel: Dvinsk – Braslav – Postavõ – Smorgon – Baranovitši – Pinsk. Kujunenud rindejoon püsis kuni 1918. aasta veebruarini ning jagas Valgevene kaheks, Idapoolsed Valgevene alad jäid aga Venemaa keisririigi vägede kontrolli alla ning Ida-Valgevenes, Mogiljovis, asus ka Venemaa keisririigi Kõrgema ülemjuhataja Nikolai II Kõrgema Ülemjuhataja Peastaap.
Saksa okupatsioon Valgevenes
pisi|[[Saksa keisririik|Saksa keisririigi I maailmasõja aegne sõjaväelise valitsuse Ober Ost haldusala]]
Läänepoolsed Valgevene aladel oli Saksa okupatsioonialad Saksa sõjaväelise valitsuse Ober Ost haldusalas.
Revolutsioonid Venemaal
1917. aastal Venemaa keisririigi lagunemise ajal oli Valgevene iseseisvuse protsessid tõkestatud toimunud I maailmasõja tulemusena Valgevene poolitamisega ning 1917. aasta oktoobris Venemaal Petrogradis toimunud oktoobrirevolutsiooni järel haarasid ida-Valgevenes võimu VSDT(b)P bolševike fraktsioon Aleksandr Mjasnikovi juhtimisel, kes Valgevene piirkonna tulevikku ei kavandanud iseseisvana, vaid kui puhverterritooriumina Venemaa sisepiirkondade ja Petrogradi kaitsel.
Nõukogud ja Lääne oblast
Venemaa bolševike toel moodustati Valgevenes 1917. aastal Lääne oblast (1917–1918) ja sügisel Lääne Kommuun. 1917. aasta novembris alanud Venemaa kodusõja käigus vallutati osa nõukogude võimu kontrolli all olnud kubermange nõukogude võimu vastaste vägede poolt ning 27. novembriks 1917 oli Lääne oblasti nõukogude võimuorganite kontrolli all ainult Vilno kubermang Vilno linnaga ja Minski kubermang Minski linnaga. Lääne oblasti pealinn oli 1917. aasta juunist kuni 19. veebruarini 1918 Minsk; pärast seda aga viidi pealinn üle Smolenskisse. Lääne oblasti kontrolli all ja koosseisu kuulusid moodustamisel:
1919. aastal moodustati Nõukogude Venemaast sõltuvad Valgevene Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ja Leedu-Valgevene Nõukogude Sotsialistlik Vabariik. pisi|Rindejoon [[Idarinne (Esimene maailmasõda)|idarindel Brest-Litovski vaherahu sõlmimise ajal 1918. aastal]] 15. detsembril 1917 kogunes Valgevenes Ülevalgevenemaaline kongress, millele kogunenud 1872 saadikut kiitsid heaks Valgevene iseseisvumise, kuid kongress aeti Lääne oblasti Rahvakomissaride Nõukogu ja rindeotsusega laiali.
Brest-Litovski rahuleping
pisi|left|[[Venemaa keisririik|Venemaa keisririigi lagunemisel tekkinud riigid, 1918]] 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni järel soovis Nõukogude Venemaa teha separaatrahu Venemaa ja Saksamaa vahel. Läbirääkimised algasid Saksamaa vägede poolt sõja käigus okupeeritud Brest-Litovskis. 3. märtsil 1918 Brest-Litovskis sõlmitud Brest-Litovski rahulepinguga sõlmiti rahuleping Venemaa Nõukogude Vabariigi ja Nelikliidu (Keskriikide) vahel Venemaa Nõukogude Vabariigi Esimesest maailmasõjast väljumise kohta.
11. novembril 1918 alistus Saksamaa Esimese maailmasõja tulemusena Antandile. Pärast Saksamaal toimunud Novembrirevolutsiooni algas saksa vägede evakueerimine vallutatud aladelt. 13. novembril 1918 tühistas Nõukogude Venemaa Brest-Litovski rahulepingu koos kõigi lisadega, alustas sõjategevust ja püüdis taastada rahueelset seisu Saksamaale kaotatud aladel. 16. novembril andis Punaarmee ülemjuhataja Jukums Vācietis käsu alustada taganevate Saksa vägede järel pealetungi laialdasel rindel Soome lahest kuni Ukrainani, kuid korraldusega hoiduda relvakonfliktidest evakueeruva Saksa armeega. 18. novembril tungisid Punaarmee Põhjarinde väed Lätisse ja 28. novembril üle Eesti piiri. Nõukogude Venemaa Läänerinde väed hõivasid 10. detsembril Minski, 6. jaanuaril Vilno ja Baranavičy, 10. jaanuaril Łida Lääne-Valgevenes, 13. jaanuaril Słonimi ja 25. jaanuaril Pinski.
Valgevene Rahvavabariik (1918–1920)
pisi|[[Valgevene Rahvavabariik, 1918]]
25. märtsil 1918 kuulutati Saksamaa poolt okupeeritud aladel välja Valgevene Rahvavabariik. 15. novembril 1919 oli moodustatud Valgevene Rahvavabariigi eriüksus Baltikumis (Асобны аддзел войскаў БНР у Балтыі), mille komandöriks sai kindralmajor Stanisław Bułak-Bałachowicz ja mis osales hiljem sõjategevuses Eestis (1919-1920). Valgevene Rahvavabariigi pealinn oli formaalselt Minsk, kuid asus 1919. aasta jaanuarist Grodnos, 1919. aasta detsembrist 1920. aasta juulikuuni Minskis ja juulikuust 1920. aastal Varssavis.
Leedu-Valgevene NSV (1918–1920)
Pärast Saksamaa lüüasaamist Esimeses maailmasõjas moodustasid bolševikud 1. jaanuaril 1919 Smolenskis nende kontrolli all oleva sotsialistliku Valgevene NSV. Moodustatud esimene Valgevene NSV koosnes 4 algsest Valgevene kubermangust: Minski, Vitebski, Smolenski ja Mogiljovi kubermangust, millele liideti Grodno kubermang. 27. veebruaril 1919 moodustati Leedu NSV-st ja Valgevene NSV-st Valgevene nõukogude I kongressi ja Leedu nõukogude I kongressi otsuse põhjal Vilniuses Leedu-Valgevene NSV ja märtsis 1919 moodustati Leedu-Valgevene Kommunistlik Partei.
Nõukogude-Poola sõda
pisi|Sõjategevus Nõukogude-Poola sõjas 1919. aastal
Pärast Saksa vägede taandumist Poola territooriumilt kuulutas Poola Regentinõukogu 3. november 1918 Poola iseseisvaks. Pärast iseseisvuse saavutamist jätkas Poola oma territooriumi laiendamist sõjalisel teel Lõuna-Galiitsias novembris 1918. Detsembris hõivasid Poola väed ka Poznani piirkonna. Poola kuulutas riigi iseseisvaks ja sõltumatuks 1772. aasta Rzeczpospolita piirides.
1919. aasta 8. aprillil kuulutati Leedu-Valgevene NSV-s välja sõjaseisukord, 19. aprillil vallutasid Poola väed Nõukogude-Poola sõja käigus Vilniuse, 1. juunil 1919 läksid Leedu-Valgevene relvajõud Vene SFNV Kesktäitevkomitee dekreediga Punaarmee koosseisu. 8. augustil 1919 hõivasid Poola väed Minski, poolakate edasitung jätkus 25. augustini ja 25. augustil 1919 kaotati Zarasai, mis oli viimaseks Leedu-Valgevene võimude poolt kontrollitud linnaks Leedus. 6. juunil 1920 Leedu-Valgevene NSV likvideeriti. Valgevene NSV taastati 31. juulil 1920 Poola poolt Riia rahulepinguga Vene SFNV-le loovutatud aladel 1919. aasta suvel hõivasid Poola väed osa Leedu-Valgevene NSV nõukogude võimuesinduste poolt valitsetavaid Valgevene piirkondi. pisi|[[II Rzeczpospolita|Rzeczpospolita 1920–1922]] 26. mail 1920 alustasid nõukogude Edelarinde väed uut pealetungi Poola vägedele Valgevenes ja Ukrainas, milles olulist rolli etendas Semjon Budjonnõi juhitud 1. Ratsaarmee (Skviri läbimurre). 12. juunil vallutasid väed taas Kiievi, vasakul tiival vallutas Punaarmee 14. armee 8. juulil Vinnõtsja, Žmerinka ja Mogiljov-Podolski. 4. juulil 1920 alustas Läänerinne edukat pealetungi Valgevenes. Nõukogude Läänerinde ja Leedu väed aga hõivasid 11. juulil Minski ja 14. juulil Vilniuse. Juulikuu lõpuks hõivasid nõukogude väed kogu Valgevene ning viisid üle sõjategevuse Poola territooriumile. Rahulepinguga Leedu ja Nõukogude Venemaa vahel Vene SFNV tunnustas Leedu Vabariigi iseseisvust ja Leedu sai Vilniuse linna ja nn Suur-Leedu territooriumi, mille idapiir kulges ligikaudu sada kilomeetrit kaugemal kui praegu (ka Valgevene alad Grodno, Lida ja Vileika piirkonnas).
16. augustil viisid Poola keskrinde väed läbi pealetungioperatsiooni ja 12.–25. augustil peetud Varssavi lahingu võitsid poolakad, kes sundisid Nõukogude Venemaa väed taganema ja 31. augustiks olid nad peaaegu kõikjal taganema löödud. Oktoobriks 1919 stabiliseerus rinne Tarnopol-Dubno-Minsk-Drysa joonel. 18. oktoobril 1920 lõppes aktiivne sõjategevus Nõukogude-Poola kujunenud piirijoonel, kuid ametlik rahuleping Venemaa SFNV ja Poola vahel sõlmiti alles pool aastat hiljem. Riia rahu sõlmiti ühelt poolt Vene SFNV (ka Valgevene NSV nimel) ja Ukraina NSV ning teiselt poolt Poola Vabariigi vahel 18. märtsil 1921 Läti pealinnas Riias.
pisi|[[II Rzeczpospolita 1921–1939]]
pisi|Valgevene taasliitmine NSV Liiduga, [[1940. aasta]] , Molotovi-Ribbentropi pakt
Nõukogude Liidu väed tungisid 17. septembril Poola territooriumile, hõivates piirkonnad mis olid läinud Poola riigi koosseisu pärast 1920. aasta sõda Nõukogude Venemaaga. NSV Liit ründas Poolat Valgevene ja Ukraina rindel, 17. septembril vallutasid Punaarmee väeosad Baranavičy ja Maładziečna raudteesõlme, 18. septembril Lida, Navahrudaki, Slonimi. 19. septembril vallutas Punaarmee kahepäevase rünnaku tulemusena Vilniuse ja jõudis lõunas Ungari piirini, 20. septembril vallutas Hrodna, 21. septembril Pinski ja 22. septembril Białystoki, Bresti ja Lwówi, mille ründamist olid Saksa väed alustanud nädal varem. 22. septembril pidasid Wehrmacht ja Punaarmee ühise võiduparaadi Brestis.
NSV Liidu kallaletungi järel Poolale okupeeris NSV Liidu Punaarmee Poola idaosa Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene. Neil aladel moodustati talurahvamiilits ja tööliskaart, kelle kontrolli all toimusid Lääne-Valgevene Rahvakogu ja Lääne-Ukraina Rahvakogu valimised (26. oktoobril). Viimased asusid vastavalt Brestis ja Lvivis. 25. septembril moodustati nõukogude võimuorganid linnades, maakondades ja valdades. 1939. aasta 28. oktoobril esitasid Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene rahvakogud palve liitumiseks NSV Liiduga. Lääne-Ukraina liideti NSV Liidu Ukraina NSV-ga 1. novembril ja Lääne-Valgevene Valgevene NSV-ga 2. novembril 1939.
Valgevene Teises maailmasõjas
pisi|[[Barbarossa plaan]] , Barbarossa plaan Saksa vägede rünnakut saatis Nõukogude-Saksa sõjas kohe edu, nad murdsid läbi Nõukogude Liidu läänepiiril olevatest Looderinde vägedest ning liikusid kiirelt edasi loode, lääne ja edela suunal. Väegrupi Nord väed tungisid 24. juunil Leedu NSV ja Valgevene NSV aladele ning hõivasid Vilniuse ja Kaunase.
Juuli alguseks olid Saksa väegrupi Mitte väed piiril asunud Läänerinde väed purustanud, vallutanud piirikindlustused Brestis ja Minski (28. juunil) ning Minskist läänes kolm Nõukogude armeed (3., 4. ja 10. armee) ümber piiranud ning ületanud Daugava ja Dnepri jõe, mis olid Nõukogude Liidu teiseks strateegiliseks kaitseliiniks. 1941. aasta lahingutes, pidasid selleks ajaks juba NSV Liidu ja Saksamaa vahelises Bresti piirilinnas sisse piiratud nõukogude väed pingelisi kaitselahinguid, mille eest nimetati Bresti kindlus kangelaskindluseks. pisi|left|[[Ostland|Idaalade Riigikomissariaat]] , Väegrupp Mitte, Edelarinne (Teine maailmasõda) , 1. Valgevene rinne, 2. Valgevene rinne, 3. Valgevene rinne, Väegrupp Mitte
Saksa okupatsioon 1941–1944
, Idaalade Riigikomissariaat, Saksa okupatsioon NSV Liidus
Valgevene NSV
pisi|Valgevene NSV [[1945. aastal]]
Valgevene Vabariik, 1991–
pisi|Valgevene Vabariik, [[1997]] , Alaksandr Łukašenka
Samuel Loyd
Samuel Loyd (ka Sam Loyd 31. jaanuar 1841 Philadelphia – 10. aprill 1911 New York) oli ameerika kuulsamaid mõistatusülesannete koostajaid. Eeskätt sai ta tuntuks oma maleülesannetega ja ka viieteistkümnemänguga.
Varangu (Väike-Maarja)
Varangu on küla Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas, varasema haldusjaotuse järgi Järvamaa Koeru kihelkonnas. 29 elanikku (2005). Ajalooallikates mainiti Varangut esimest korda 1426.
Küla juures asub 105 hektari suurune Varangu looduskaitseala, kus kasvavad paljud ohustatud taimeliigid, näiteks lõhnav käoraamat, harilik käoraamat, vööthuul-sõrmkäpp, suur käopõll, kahkjaspunane sõrmkäpp, soojumikas, soo-neiuvaip, tumepunane neiuvaip ja laialehine neiuvaip. Kaitsealal paiknevad ka kaitsealused Varangu Siniallikad. Üle 30 allikaga allikaala pikkus on umbes 300 m ja laius kuni 100 m. Sellest saab alguse Põltsamaa jõe lisajõgi Preedi jõgi.
Allikate lähedal leidub allikalupja. Varangu maardla suuruseks on arvatud 280 ha, lubjalasundi paksus on 1,5–3 m.
Arhitektuurimälestisena kuuluvad kaitse alla Varangu mõisa hooned ja park.
Balvi
Balvi (saksa keeles Bolwen, latgali keeles Bolvi, poola keeles Bołowsk) on linn Lätis Latgale põhjaosas. Ta on Balvi piirkonna keskus, 2009. aastani oli Balvi rajooni keskus.
Aastal 1765 mainiti esimest korda Balvi mõisa. Aastal 1926 sai Balvist alev, linn aastast 1928. Balvi on Põlva valla sõpruslinn.