Tõde_ja_meetod
a) Meetodiprobleem
Ka Dilthey, kes veel rohkem pooldas loodusteaduslikku meetodit ja empirismi, jäi kindlaks romantilis-idealistlikule pärandile vaimu mõistes. Inglise empirismist tundis ta üleolekut, sest ta kaes elavalt histoorilise koolkonna paremust. Ainult Saksamaalt võis tema arvates tulla tegelik empiiriline menetlus eelarvamusliku dogmaatilise empirismi asemel; Mill on dogmaatiline puuduva ajaloohariduse tõttu. Kogu Dilthey töö vaimuteaduste aluste kallal on poleemika Milliga. Siiski oli ta loodusteaduste eeskujust sügavalt mõjutatud. Wilhelm Schereri nekroloog rõhutab Dilthey, et Schereri menetlus juhindus loodusteaduste vaimust; "Ta oli moodne inimene, ja meie esivanemata maailm ei olnud enam tema vaimu ja südame kodu, vaid tema ajalooline objekt." Teadusliku tunnetuse juurde kuulub Dilthey silmis eluga seotusest vabanemine, oma ajaloost distantseerumine, ilma milleta ei saa seda objektiks teha. Tõsi küll, Scherer ja Dilthey käsitsesid induktiivseid ja võrdlevaid meetodeid ehtsast individuaalsest taktitundest juhituna ning selline taktitunne eeldab psüühilist kultuuri, mis näitab, et nendes meestes elab edasi klassikaline haridusmaailm ja individuaalsususk. Ent Dilthey seostab vaimuteaduslike meetodite iseseisvust Francis Baconi põhimõttega "natura parendo vincitur". Nii et vaimuteadustel pole oma meetodit. Küll aga võib koos Helmholtziga küsida, kui palju meetod siin tähendab ja kas ehk teised vaimuteaduste tingimused ei ole nende tööviisi seisukohast tähtsamad kui induktiivne loogika. Helmholtzil oli õigus, kui ta rõhutas vaimuteaduste juures mälu ja autoriteeti ja rääkis taktitundest. Millel see taktitunne põhineb ja kuidas see omandatakse? Võib-olla kätkeb vaimuteaduste teaduslikkus rohkem taktitundes kui metoodikas? Et vaimuteadused motiveerivad seda küsimust ega lase end paigutada modernsuse teadusemõistuse, on need filosoofia enda probleem ja jäävad selleks. Helmholtzi ja tema sajandi vastused ei ole rahuldavad. Need järgivad Kanti, orienteerides teaduse ja tunnetuse mõiste loodusteaduste eeskujule ja otsivad vaimuteaduste eripära kunstilisusest (kunstiline tunne, kunstiline induktsioon). Pealegi võib Helmholtzi pilt loodusteadlikust tööst olla ühekülgne, kui ta ei tähtsusta "kiireid vaimuvälke", vaid ainult "eneseteadliku järeldamise raudset tööd". Ta viitab John Stuart Millile, kelle järgi induktiivsed teadvused on uusimal ajal teinud loogiliste meetodite edenemise heaks rohkem kui kõik filosoofid. Püüdes põhjendada, miks induktiivne meetod on ajalootunnetuse puhul teistes tingimustes kui looduse uurimise puhul, viitab ta Kanti filosoofia aluseks olevale looduse ja vabaduse eristusele. Ajalootunnetus on sellepärast nii teistsugune, et selle vallas pole loodusseadusi, vaid enda vabatahtlik allutamine praktilistele seadustele, käskudele. Inimese vabadusmaailm ei tunne loodusseaduste eranditust. Ent see mõttekäik on väheveenev. See ei vasta Kanti kavatsusele ega induktsiooni loogikale. Mill, kes vabaduse probleemi metoodiliselt sulgude taha jättis, oli järjekindlam. Pealegi ei kanna Helmholtzi lähenemine õiget vilja, sest ka Helmholtzi järgi on vaimuteaduste empirism nagu meteoroloogia, mis viib loobumise ja resignatsioonini. Ent ka vaimuteadused on kaugel sellest, et tunda end loodusteadustele ainult alla jäävana. Neil kui saksa klassika pärijatel tekkis hoopis uhke tunne, et nad on tõelised humanismi asjadevalitsejad. Saksa klassika ei toonud ainult kirjanduse ja esteetilise kriitika uuendust, millega ületati baroki ning valgustuse ratsionalismi iganenud maitseideaal, see andis ka humaansuse mõistele, valgustatud mõistusele, uue sisu. Eelkõige Johann Gottfried von Herder ületas valgustuse perfektsionismi uue, inimeseks harimise ideaaliga, valmistades ette pinda histooriliste vaimuteaduste arenemiseks 19. sajandil. Hariduse mõiste, mis sel ajal valdavana maksvusele pääses, oli vist 18. sajandi suurim idee, ja just selles elemendis elavad 19. sajandi vaimuteadused, kuigi need ei oska seda tunnetusteoreetiliselt õigustada.