cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balti laevastik
Venemaa Keisririigi Balti laevastiku loomine ja areng
pisi|Astrild ja Geddan; [[Adriaan Schoonebeek u 1703]]
Esimesteks lahinguristseteks olid merelahingud Rootsi kuningriigi laevastiku vastu 7. augustil 1714 Hankoniemi (Riilahti) Hanko juures, 1719. aastal Saaremaa juures ja 7. augustil 1720 Granhamni merelahing Ahvenamaa saarestiku juures. Balti Laevastiku põhibaasid olid Peterburi kubermangu – Kroonlinna, Eestimaa kubermangu – Tallinna, Paldiski ja Liivimaa kubermangu – Liepāja sõjasadamad.
Venemaa avamerelaevastiku loomisel oli Peeter I-le takistuseks vene päritolu avamerekogemustega merespetsialistide puudus, mistõttu värbas ta Lääne-Euroopas visiidil olles sealsetest mereriikidest ligi 1000 mereala spetsialisti, kes ka hõivasid juhtivad kohad laevastikus. Venemaa esimese avamerelaevastiku juhiks, viitseadmiraliks, määrati Hollandist värvatud norra päritolu Kornelius Crøys ja Jan van Rees. Istanbulist värvatud kreeka päritolu Ioannis Theodossiou Botsis määrati galeeri- ja purjelaevastiku juhiks Balti merele. 1723. aastal olid Venemaa sõjalaevastiku juhtkonnas kindraladmiral Fjodor Apraksin, admiral Pjotr Aleksejevitš Mihhailov (tsaar Peeter I); viitseadmiralid Aleksandr Menšikov, Peter von Sivers (hollandlane), John Gordon (−1648) (šotlane) ja Daniel Jacob Wilster; Schout-bij-nachtid (kontradmiralid) T. Sanders ja J. van Hooft (hollandlased) ja Naum Akimovitš Senjavin; kaptencommondorid Martin Gosseler (Гослер (Госслер/Госселяр) Мартын Петрович) (sakslane), Peter Bredal (norralane) ja Aleksei Akimovitš Senjavin) ning galeerilaevastikus viitseadmiral Matvei Zmajevitš (horvaat).
Laevastiku koosseis
18. sajandi alguses pärast laevastiku loomist olid laevastiku kaks põhibaasi Kroonlinn ja Tallinn, nendes laevastikubaasides asuvaid laevastikke nimetati asukoha järgi Kroonlinna eskaader ja Tallinna eskaader. Laevastikud moodustati Venemaal ehitatud ja suurelt osalt välismaalt tellitud ning seal valmistatud sõjalaevadest.
1713. aastal kuulusid Tallinna eskaadrisse järgmised sõjalaevad: Püha Antonius (Святой Антоний), Randolf (Рандольф), Oxford (Оксфорд ), Viktoria (Виктория), Stafford (Страфорд ), Fortuna (Фортуна), (Эсперанс»), St. Jakov (Св. Яков), Eleanora (Элеонора), St. Nicolai (Св.Николай), Lansdow (Лансдоу)
Laevastiku baasid
Oluline osa Balti laevastiku suurematest sõjalaevadest saadeti Vene-Jaapani sõja puhul pika merereisiga Kaug-Itta, et toetada hätta jäänud Vaikse ookeani laevastikku. Suurem osa pika reisi läbinud laevadest hukkus 1905. aasta mais Tsušhima lahingus.
Venemaa Keisririigi Balti laevastik Esimeses maailmasõjas 1914–1917
Esimese maailmasõja alguses kuulus Balti laevastiku koosseisu: laevastiku juhataja lipulaev soomusristleja Rjurik, liinilaevade 1. brigaad (4 dreadnought tüüpi lahingulaeva), ristlejate brigaad (soomusristleja, 3 Bajan-klassi soomusristlejat, hävitaja Novik), ristlejate reservi brigaad (soomusristleja, 2 ristlejat), 1. miinidiviis (1., 2., 4. divisjon, kokku 27 hävitajat), 2. miinidiviis (3., 5., б., 7. divisjon, kokku 19 hävitajat, 9 torpeedokaatrit), allveelaevade brigaad (1. ja 2. divisjon, kokku 8 allveelaeva), Miiniveeskjate salk (6 miiniveeskjat), 2. reservkoondis sh ristleja Aurora ja Diana, allveelaevnike õppesalk (4 allveelaeva), torpeedokaatrite koonddivisjon jt.
Esimeses maailmasõjas tegeles Balti laevastik peamiselt miinitõkete veeskamisega (veesati u 35 000 meremiini) ja maismaarinde vägede suurtükitulega toetamisega, kuid oli ka väiksemaid kokkupõrkeid merel. Rannikult toetas laevastikku Peeter Suure merekindlus, mis valmis suuresti alles sõja käigus.
Laevastik veebruarirevolutsioonis
pisi|Lahingulaeva Petropavlovsk madrused 1917. aastal Kroonlinnas Esimeses maailmasõjas osaks saanud kaotuste tulemusena oli Venemaa Keisririigi laevastik taandunud oma Läänemere põhjaosa baasidesse ning ei osalenud lahingutegevuses. Enamik laevastikust oli koondatud kolme baasi Eestis, Soomes ja Kroonlinnas. Sunnitud tegevusetuses levisid tagalasadamates viibivate madruste seas VSDTP ja SRi agitatsioonitöö tulemusena sotsialistlikud ideed ning rahulolematus kehtiva riigikorraldusega (sõja ajal karmistatud olukord + tsaari isevalitsus). Laiemat kõlapinda leidsid madruste seas esseeride ja bolševike ideed. Järjest enam probleeme esines distsipliiniga.
Pärast keiser Nikolai II troonist loobumist 2. märtsil 1917 ja Petrogradi Nõukogu poolt välja antud käskkirja nr 1, hakkasid madrused maksma kätte laevastiku suhteliselt karmide teenistustingimuste eest ning uuele Venemaa Ajutisele Valitsusele truudust mittevanduvatele vanemohvitseridele. Kroonlinnas tapeti Kroonlinna sadama komandant ja sõjakuberner Robert von Wirén ja staabiülem admiral Butakov. 3. märtsil tapeti Helsingis Balti laevastiku ristlejate 2. divisjoni ülem admiral Arkadi Nebolsin ja 4. märtsil Balti laevastiku juht viitseadmiral Adrian Nepenin. Tapeti ka Viapori kindluse komandant Protopopov, 1. ja 2. laevastikuekipaaži ülem Stronski ja Giers, ristleja "Keiser Aleksander II" komandör Povališin, ristleja Aurora komandör 1. järgu kapten Mihhail Nikolski ning veel 6 komandöri. 15. märtsiks oli Balti laevastik kaotanud 120 ohvitseri, kellest 76 tapeti (45 Helsingis, 24 Kroonlinnas, 5 Tallinnas ja 2 Petrogradis). 4 ohvitseri sooritas enesetapu ning 11 ohvitseri jäi teadmata kadunuks.
Lahingud Lääne-Eesti saarestikus 1917. aasta oktoobris
12. oktoobril 1917 algas Saksa vägede operatsioon Albion, mida toetas suur hulk sõjalaevu, dessandiga Tagalahes. Eduka dessantoperatsiooni käigus hõivasid Saksa väed kiiresti Saaremaa, Muhu saare ja Hiiumaa. Operatsiooni ajal toimus saarte piirkonnas mitu kokkupõrget Saksa ja Vene sõjalaevade vahel, millest suurim ja otsustavaim oli Moonsundi lahing 17. oktoobril 1917. Operatsioon lõppes 21. oktoobril 1917 demoraliseerunud Vene vägede taandumisega või vangi langemisega ja ühtlasi ka laevastiku taandumisega saarestikust.
Jääretk
pisi|Laevad Jääretkel 1918 1918. aasta alguseks oli laevastik pärast aktiivse sõjategevuse katkemist Idarindel koondatud Läänemeres asuvatesse Soome – Helsingi ja Viapori ning Eesti – Tallinna ja Paldiski sadamatesse. Nõukogude Venemaa ja Nelikliidu vahel Brest-Litovski rahuläbirääkimiste esimese etapi lõppemisel alanud Saksa vägede pealetungi ajal 1918. aasta veebruaris toimetas laevastiku juht Aleksei Štšastnõi laevastiku, kokku u 250 laeva, esmalt Tallinnast Helsingisse ja seejärel pärast rahulepingu sõlmimist (Rahuleping nägi ette, et Venemaa laevad peavad Soome sadamatest lahkuma) märtsis edasi Kroonlinna. Seda tehes eiras Štšastnõi aga Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu korraldust laevastiku uputamise kohta (sõjakomissar Lev Trotski korraldus uputada laevastik analoogselt Musta mere laevastikuga). Ta vahistati ja talle määrati surmanuhtlus.
Laevastik Eesti Vabadussõjas ja Venemaa kodusõjas
Seoses eelnenud poliitiliste sündmuste ja kehva majandusolukorra mõjuga oli Balti laevastiku Kroonlinna ja Petrogradi koondunud ujuvkoosseis muutunud 1918. aastaks suures osas lahingukõlbatuks. Sõjaliste eesmärkide täitmiseks koondati laevastiku lahinguvõimelised sõjalaevad üksuseks nimetusega Tegevsalk, millel tuli võidelda 1918.-1919. aasta jooksul peamiselt Läänemerele saadetud Briti laevastiku üksustega.
Punalipuline Balti laevastik sõdadevahelisel perioodil 1920–1939
Pärast 1920. aastat ning Eesti, Läti ja Soome iseseisvumist jäi Balti Laevastiku kodusadamaks ainult Petrograd ja Kroonlinn.
1921. aasta veebruaris-märtsis toimus Kroonlinnas madruste ja tööliste ülestõus kommunistide vastu, mis õnnestus sõjalise jõuga maha suruda.
1928. aastal anti Balti laevastikule kodusõja ajal üles näidatud kangelaslikkuse eest aunimetus "punalipuline". Edaspidi kandis laevastik nime Punalipuline Balti laevastik (vene Краснознамённый Балтийский флот).
Punalipuline Balti laevastik Teises maailmasõjas 1939–1945
pisi|Balti laevastiku madrused Leningradis rindele suundumas 1941 Balti laevastiku mõjutegevus 2. maailmasõjas algas praktiliselt seoses Baltimaadesse baasidesse asumisega 1939. aasta sügisel vastavalt Balti riikidele pealesunnitud rahvusvahelistele lepingutele. Sellele eelnes ettekäänete-intsidentide lavastamine merel septembris.
1939.–1940. aasta talvel osales Balti laevastik Talvesõjas Soome vastu.
1940. aasta suvel blokeeris Balti laevastik Baltikumi mere poolt ja osales Baltimaade okupeerimises.
1941–1945 osales Balti laevastik sõjategevuses Saksamaa vastu. Sõja alates oli laevastiku koosseisus 2 lahingulaeva (1. maailmasõja aegsed), 2 ristlejat, 2 liidrit, 19 hävitajat, 65 allveelaeva, 48 kaatrit ja 656 lennukit.
Oluliseks mastaapseks operatsiooniks oli evakuatsioon Tallinnast Kroonlinna 1941. aasta hilissuvel, mis päädis Juminda miinilahinguga.
1941. aasta sügisest kuni 1944. aasta kevadeni oli laevastik praktiliselt blokeeritud Soome lahe idaosas ja toetas peamiselt maaväge Leningradi blokaadis. Retkedel käisid vaid allveelaevad.
Kahe punalipuline Balti laevastik 1945–1991
Pärast Teise maailmasõja lahingutegevuse lõppu moodustati 1946. aastal Punalipulisest Balti laevastikust 2 laevastikku: '''Põhja-Balti 8. laevastik(Северо-Балтийский, 8-й флот), keskusega Tallinnas ja Lõuna-Balti 4. laevastik'''(Юго-Балтийский, 4-й флот), keskusega Kaliningradis Baltiiskis.
1955. aastal toimunud rahvusvahelise desarmeerimisprotsessi tulemusena liideti Põhja- ja Lõuna-Balti laevastik jälle ühiseks Punalipuliseks Balti laevastikuks.
1956. aastal vabastati sõja järel kasutusse saadud Porkkala mereväebaas ning tagastati Soomele.
1965. aastal anti Punalipulisele Balti Laevastikule aunimetus Kahe Punalipuline Balti laevastik.
Rahuaegne luure ja tegevus
1950. aastatel kujunes pärast Taani ja Norra ning Saksamaa LV liitumist NATO-ga Läänemeri kahe sõjalise bloki vaheliseks piiriks, kus NSV Liidu sõjamerelaevastik oma laevastiku ja mereväebaasidega viis läbi pidevat potentsiaalse vaenlase sõjajõudude tegevuse seiret signaalluure ja ka visuaalse jälgimise abil.
Strateegilist luuret potentsiaalse vaenlase sõjajõudude vastu viis läbi sõjamerelaevastiku staabi luureosakond ning operatiivluuret Varssavi Lepingu Organisatsiooni kuuluvate ja ka Balti mere laevastiku allüksustega. Taktikalist luuret NATO bloki sõjalaevade suhtes viis läbi Balti laevastiku 10 laevast koosnev 168. eriotstarbeline üksikdivisjon, kuhu kuulusid kalalaevadeks maskeeritud signaalluuretehnikaga varustatud luurelaevad, mis NATO mereväeõppuste ajal Põhjameres ja Läänemeres teostasid signaalluuret ja hüdroakustilist luuret laevade vahel peetavate sideseansside ning sidekanalite suhtes. Divisjoni staap asus Balti laevastiku sõjamerebaasis Baltiiskis.
1961. aasta aprillis põgenes allveelaevade baaslaev Smolnõi leedulasest komandöri, Jonas Pleškysi juhtimisel Klaipedast Tallinna sõidul Rootsi Gotlandile.
1981. aasta oktoobris toimus skandaalne rahvusvaheline intsident Balti laevastiku Whiskey klassi allveelaevaga S-363. Allveelaev üritas teadmata eesmärgil siseneda Rootsi Karlskrona mereväebaasi ja sõitis samas kaljumadalikule ning selle pardal oli ka tuumarelv.
Venemaa Föderatsiooni Balti laevastik alates 1991
pisi|300. aastapäeva postmark
Areng ja tegevus
pisi|Balti laevastiku staap Kaliningradis pisi|Venemaa presidendi kaater laevastiku lipulaeva pardas 2008 pisi|Mereparaad Kroonlinnas 2017 Pärast Nõukogude Liidu lagunemist ja Vene vägede lahkumist Baltimaadest sai laevastiku peabaasiks Baltiisk. Sekundaarseks baasiks jäi Kroonlinn. Administratiivne baas on ka Peterburis.
2008. aastal oli laevastiku nimekirjas u 75 sõjalaeva.
2018. aastal oli laevastiku nimekirjas 51 sõjalaeva (mitte arvestades abilaevu).
2010-ndatel algas vananeva ujuvkoosseisuga Balti laevastiku märkimisväärne moderniseerimine, mis on jätkunud 2020-ndail.
Hugo Chávez
Hugo Chávez Frías (28. juuli 1954 Caracas – 5. märts 2013 Sabaneta, Barinas) oli Venezuela president aastatel 1999–2013.
Poliitikavaatlejate hinnangul oli ta vasakpopulist. Ta võitis Venezuela rahva vaesunud enamiku poolehoiu ning pälvis suure osa kesk- ja ülemklassi vaenuliku suhtumise.
Cháveze isa on Hugo de los Reyes Chávez (endine piirkondlik haridusjuht ja endine parempoolse Sotsiaal-Kristliku Partei liige, kes on praegu Barinase osariigi kuberner. Tema ema on Elena Frías de Chávez.
Chávezel oli neli oma last: Rosa Virginia, María Gabriela, Hugo Rafael ja Rosinés. Ta oli kaks korda abielus ja elas elu lõpuaastail lahus oma teisest abikaasast, Marisabel Rodríguez de Chávezest.
Hugo Chávez lõpetas 5. juulil 1975 Venezuela Sõjateaduste Akadeemia, saades magistrikraadi sõjanduses ja inseneriteaduses. Edasi läks ta magistriõppesse politoloogia alal Simón Bolívari Ülikooli Caracases. See jäi tal pooleli.
Päinurme mõis
pisi|300px|Päinurme algkooli maja 1937. aastal. Tänapäevaks on see kunagine mõisa peahoone hävinud Päinurme mõis (saksa keeles Assik) oli rüütlimõis Peetri kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva maakonna Järva valda.
Hugo Chávez
Endine langevarjur Chávez sai tuntuks ebaõnnestunud sõjaväelise riigipöörde juhina 1992. Kui ta oli kaks aastat vangis olnud, andis president Rafael Caldera talle armu ja temast sai poliitik. Ta asutas uue partei Viienda Vabariigi Liikumine (Movimiento V República).
Päinurme mõis
Mõisa keskus asus Päinurme külas. Pärast võõrandamist asus seal Päinurme 6-klassiline algkool.
Päinurme mõisa karjamõisad olid Lähevere ja Palasi.
Hugo Chávez
Kõik 5 suuremat telekanalit ja enamik ajalehti olid tema vastu. Chávez väitis, et opositsioonilist ajakirjandust kontrollivad jõud, kelle huvidele tema poliitika vastu käib. Ajakirjanduse väitel jälle oli Chávez oma ütlustega ajakirjanikud ära hirmutanud. Samuti olevat ta lasknud jõukudel ajakirjanikke vägivallaga ähvardada.
Päinurme mõis
Ajalugu
Päinurme mõis pärineb keskajast ning selle omanikud olid tollal Drolshagenid.
Hugo Chávez
Chávez laskis käiku ja Rahvuskogu kiitis heaks 49 seadusest koosneva komplekti, millega teostus vasakpoolne majanduspoliitika. Venezuela Kaubanduskodade Föderatsioon (Fedecámaras) vastustas neid seadusi ägedalt ja otsustas kutsuda üles üldäristreigile 10. detsembril 2001.
Päinurme mõis
Ajalugu
Hiljem on mõis kuulunud Uexküllidele, Tiesenhausenitele, Stael von Holsteinidele, Derfeldenitele, Grünewaldtidele, Essenitele ja Helmersenidele.
Hugo Chávez
Chávez laskis välja vahetada Venezuela riikliku naftakompanii Petróleos de Venezuela (PDVSA) juhtkonna väidetavalt väärjuhtimise ja korruptsiooni tõttu, kuid PDVSA juhatuse pooldajad omistavad sellele sammule poliitilised motiivid.
Päinurme mõis
Ajalugu
1840. aastal sai mõisa omanikuks Alexei von Wahl. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli vene kindralmajor Ernest von Wahl.
Hugo Chávez
15. jaanuaril 2003 esines Chávez Venezuela Rahvuskogule kõnega olukorrast riigis. Et opositsiooni esindajad kohal ei viibinud, siis ta kõneles üksnes oma partei liikmetele ja talle kaasatundvatele diplomaatidele. Kõnes tunnistas ta muu hulgas (võib-olla arvates, et tema sõnu ei avaldata), et kutsus esile PDVSA kriisi selleks, et olemasolevat organisatsiooni hävitada.
Cháveze naftaekspordipoliitika ja tema avalik sõprus Kuubaga tõi kaasa USA valitsuse halva suhtumise. Chávez oli Fidel Castro lähedane sõber; Venezuela tarnib Kuubale 53 000 barrelit (8000 m³) naftat päevas, saades vastutasuks sadade arstide, õpetajate ja teiste spetsialistide tööjõu. See on võimaldanud Kuuba majandust elavdada ning tõsta tervishoiu ja kirjaoskuse taset Venezuelas.
8. jaanuaril 2007 teatas Chávez, et asub kiirendama sotsialistlikku revolutsiooni. Selleks lubas ta taotleda kongressilt täiendavaid volitusi, et riigistada energia-, kommunaal- ja telekommunikatsiooniettevõtted ning lubas võtta sõltumatuse riigi keskpangalt.
28. mail 2007 sulges Chávez ühe opositsioonilistest telekanalitest ja asendas selle sotsialistlikku revolutsiooni ülistava kanaliga.
5. märtsil 2013 suri Chávez pärast pikka võitlust vähiga.
Päinurme mõis
Mõisakompleks
Mõisa peahoone on hävinud, tänapäeval asub selle kohal korruselamu.
Ants Oras
pisi|Ants Oras Ants Oras (nime eestistamiseni Hans Gottfried Oras; 8. detsember 1900 Tallinn – 21. detsember 1982 Gainesville, Florida) oli eesti tõlkija ja kirjandusteadlane.
Elukäik
Oras lõpetas 1923. aastal Tartu Ülikooli, täiendas end Leipzigi ja Oxfordi ülikoolis. 1928–1934 oli ta Tartu ja Helsingi ülikooli õppejõud, 1934–1943 Tartu ülikooli professor. 1943 läks Rootsi, seejärel Inglismaale ning 1949 USAsse, kus oli 1972. aastani Gainesville'is Florida ülikooli professor.
Ants Oras on tõlkinud eesti keelde inglise, saksa, rootsi, prantsuse, soome, vene ja vanarooma kirjandust ning saksa ja inglise keelde eesti ja vene luulet.
Mälestuse jäädvustamine
Ants Orase mälestuse jäädvustamiseks antakse alates 2015. aastast välja ühe aasta jooksul (oktoobri lõpust oktoobri lõpuni) ilmunud parima arvustuse või ülevaate eest eesti keeles ilmunud kirjandusteos(t)e kohta Ants Orase nimelist kirjanduskriitika auhinda.
Isiklikku
Tema lell oli Tallinna linnavolinik Jüri Oras, selle lelle poeg oli Nõukogude sõjaväelane ja sõjaväeluuraja Paul Oras.
Ģibuļi
Ģibuļi on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi valla kaguosas.
Küla asub merepinnast 44 meetri kõrgusel Silupe jõe ja maantee A10 ääres. Ģibuļi jääb valla keskusest Pastendest 6,1 kilomeetri kaugusele. Külas on raamatukogu ja postkontor, seal asub ka Ģibuļi bussipeatus.
Ģibuļi nime kandis varem Kraujase küla, kus asus Ģibuļi karjamõis. Praegune Ģibuļi küla on tekkinud endise Stende vallamaja juurde pärast seda, kui loodi Ģibuļi külanõukogu, mille haldushooneks see vana vallamaja ka sai. Vallamaja rajati aga endise Muneji mõisa juurde, mille hoonetekompleks jääb Ģibuļist kilomeeter maad lääne poole. Asulasse rajati ka konservitsehh ja telliselööv. Aastal 1980 muudeti toonase külanõukogu, praeguse Ģibuļi valla keskuseks aga Pastende. Tänapäeval kasutab vana vallamaja kohalik külaselts, mis ühendab nii praeguse kui endise Ģibuļi elanikke. pisi|tühi|Vana Stende vallamaja
Glenn Close
Glenn Close (sündinud 19. märtsil 1947 Connecticuti osariigis Greenwichis) on ameerika näitleja, kes on 5 korda Oscari kandidaadiks esitatud. Ta on võitnud Emmy ja kolm Tony auhinda.
Kümnemargane münt (1926)
10-margane münt on 1926. aastal vermitud Eesti Vabariigi metallraha, mis rahareformi tõttu käibesse ei jõudnud. See on ilmselt kõige haruldasem Eesti Vabariigi metallraha – ehkki neid vermiti üle kahe miljoni, on säilinud vaid kümmekond münti.
Kuigi need 10-margased olid juba Riigi Teatajas käiberahana välja kuulutatud, reaalselt käibesse need ei jõudnud. Müntide valmimise ajaks oli juba otsustatud viia läbi rahareform ning need 10-margased kasutati hiljem 2-krooniste ligatuuriks. Säilisid vaid mõned mälestuseks jäetud mündid. Enamik praegu eksisteerivatest 1926. aasta 10-margastest on hilisemad võltsingud, sealhulgas originaalidest praktiliselt eristamatud.
Glenn Close
Elulugu
Glenn Close sündis arsti perekonnas. 1974. aastal tegi ta debüüdi New Yorgi teatrilaval, mängides lavastuses "Love for Love".
Tunnustus
1980 mängis Close muusikalis "Barnum" ja nimetati parima teatrinäitleja auhinna Tony kandidaadiks muusikalinäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda.
Kümnemargane münt (1926)
Kujundus
Kollakashalli värvi münt kaalub 6,25 grammi, läbimõõt on 2,6 sentimeetrit. Mündi serv on rihveldatud. Nagu ka kõik teised 1926. aasta mündid on selle kujundanud Georg Westenberg.
Glenn Close
Tunnustus
1982 mängis ta esimest korda filmis. Selle pealkiri oli "Garpi maailm". Ta mängis seal feministi, kes otsustab saada vallaslapse ja selle ilma mehe abita üles kasvatada. Selle rolli eest nimetati ta Oscari kandidaadiks.
1983 mängis ta filmis "Suur vapustus" ja nimetati Oscari kandidaadiks naiskõrvalosas.
Kümnemargane münt (1926)
Avers
Mündi esiküljel on Eesti Vabariigi suur riigivapp.
Revers
Mündi tagaküljel legend "EESTI VABARIIK", nimiväärtus "10 marka" ja vermimise aasta "1926".
Glenn Close
Tunnustus
1984 mängis ta telefilmis "Something About Amelia" Gail Bennettit. Selle rolli eest nimetati ta Emmy ja Kuldgloobuse kandidaadiks telefilmi- või lühiseriaalinäitleja kategoorias, aga ei võitnud kumbagi.
Kümnemargane münt (1926)
Võltsingud
Kuna tegu on haruldase mündiga, siis on sellest hiljem valmistatud võltsinguid, mõningatel andmetel nii Riias kui ka Rootsis. Näiteid koopiatest.
Nurmijärvi vald
Nurmijärvi vald on vald Soomes Lõuna-Soome läänis Uusimaa maakonnas.
Glenn Close
Tunnustus
1985 mängis ta filmis "Maxie" topeltrolli: noorelt hukkunud 1920. aastate filminäitlejat Maxiet ja 1980. aastate abielunaist Jani, kelle keha Maxie vaim oma kontrolli alla võtab. Selle rolli eest nimetati Close Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitlejanna kategoorias ja parima ulmefilmi auhinna "Saturn" kandidaadiks naisnäitleja kategoorias. Ta ei võitnud kumbagi.
Nurmijärvi vald
Valla keskus on Nurmijärvi küla. Klaukkala on piirkonna ja rahvaarvu järgi valla suurim küla.
Glenn Close
Tunnustus
1987 mängis ta filmis "Saatuslik veetlus" hullu armukest, kes keeldub maha jätmast abielumeest, kellega tal oli üheöösuhe. Selle rolli eest nimetati ta Oscari ja Kuldgloobuse kandidaadiks, võitmata kumbagi.
Nurmijärvi vald
Nurmijärvi vallast on pärit kirjanik Aleksis Kivi. Valla vapil on kujutatud tema romaani "Seitse venda" peategelased.
Külad
Herunen, Järventausta, Kiljava, Klaukkala, Lepsämä, Metsäkylä, Numlahti, Nummenpää, Nukari, Nurmijärvi (kirikuküla), Palojoki, Perttula, Raala, Rajamäki, Röykkä, Suomies, Uotila ja Valkjärvi.
Katlakalns (Ķekava piirkond)
Katlakalns on küla (lielciems) Lätis Vidzemes Ķekava piirkonnas Ķekava vallas. Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Riia rajooni. Asulast 7 km kaugusel on Ķekava ja 12 km kaugusel Riia. Küla asub merepinnast 5 meetri kõrgusel.
Asulas on Katlakalnsi luteri kirik, algkool, kultuurimaja, kauplus, raamatukogu, lasteaed. Küla on tekkinud kolme vana küla - Pļavniekkalnsi, Ģipšustūrise ja Ziedonise, samuti ka uue individuaalelamute piirkonna Akmeņsala liitumisel. Ziedonis tekkis suvitusasulana männimetsa alla, seal asuvad kirik ja kalmistu, Pļavniekkalnsis asub vana Katlakalnsi vallamaja, selle aladele jäävad nii lasteaed kui ka raamatukogu. Ģipšustūris tekkis lubjavabriku töölisasulana vana kipsikarjääri juurde.
Kümnemargane münt (1925)
10-margane münt on suurima nimiväärtusega Eesti Vabariigi markvääringus münt.
Mündid vermiti Riigi Trükikojas ning need käibisid 1925. aasta 25. maist kuni 1. aprillini 1933 (pärast 1928. aasta rahareformi kasutati neid 10-sendistena).
Kujundus
Kollakashalli värvi münt kaalub 6,25 grammi, läbimõõt on 2,6 sentimeetrit ning selle serv on rihveldatud. Mündi kujundaja kohta kindlad andmed puuduvad, kuid mõnedel andmetel oli selleks Boris Krümmer.
Avers
Mündi esiküljel on legend "EESTI VABARIIK" ja nimiväärtus "10 marka".
Glenn Close
Tunnustus
1988 mängis ta filmis "Ohtlikud armusuhted" amoraalset manipulaatorit, kes kasutab oma ilu ja tarkust ühiskonnas tähtsa koha säilitamiseks ning teiste inimeste maine hävitamiseks, viimast sageli lõbu pärast. Selle rolli eest nimetati ta Oscari ning BAFTA auhinna kandidaadiks, aga ta ei võitnud kumbagi.
Kümnemargane münt (1925)
Revers
Mündi tagaküljel on kolm lõvi ja vermimise aasta "1925".
Glenn Close
Tunnustus
Samal aastal salvestati Washington Irvingi jutt "Keiser ja ööbik", mille Close sisse luges. See nimetati Grammy kandidaadiks lastealbumi kategoorias, aga ei saanud seda auhinda.
1991 mängis ta peaosa telefilmis "Sarah, Plain and Tall", kus ta oli ühtlasi produtsent. Selle rolli eest nimetati ta Emmy ja Kuldgloobuse kandidaadiks telefilmi- või lühiseriaalinäitleja kategoorias ning see film nimetati Emmy kandidaadiks lühiseriaali kategoorias, aga ühtki neist ei võitnud.
Kümnemargane münt (1925)
Võltsingud
Mündi käibimise ajal oli liikvel ka võltsinguid. Eristada sai neid värvi järgi – ehtsad mündid on kollakashalli värvi, ilmselt tina ja mingi muu metalli sulamist valmistatud võltsingud aga tinakarva hallid.
Glenn Close
Tunnustus
1992 mängis ta Broadwayl lavastuses "Death and the Mayden" naist, kes oli olnud poliitvang ja keda piinati, aga kes oma piinaja nägu ei näinud. Pärast oma kodumaa vabanemist diktatuurist usub ta, et on juhuslikult kohatud mehes oma piinaja ära tundnud, ja kavatseb ta võimude kätte anda. Selle rolli eest pälvis ta Tony deaamanäitleja kategoorias.
1993 mängis ta filmi "Sarah, Plain and Tall" järjes "Skylark", olles samuti produtsent. Ta nimetati Emmy kandidaadiks telefilmi- või lühiseriaalinäitleja kategoorias, aga ei võitnud.
1995 salvestati Washington Irvingi teine jutt "The Legend of Sleepy Hollow", mille Close sisse luges. Seegi nimetati "Gtammy" kandidaadiks lastealbumi kategoorias, aga ei pälvinud seda.
1995 mängis ta telefilmis "Serving in Silence: The Margarethe Cammermeyer Story" nimitegelast, olles ühtlasi filmi produtsent. Ta nimetati Emmy ja Kuldgloobuse kandidaadiks telefilmi- või lühiseriaalinäitleja kategoorias ning Emmy kandidaadiks lühiseriaali kategoorias. Ta pälvis Emmy näitlejana.
1995 mängis ta muusikalis "Sunset Boulevard" kunagist tummfilmitähte, kes püüab pärast aastatepikkust pausi avalikkuse ette tagasi tulla. Close pälvis Tony muusikalinäitleja kategoorias.
Alates 1995 on Close aeg-ajalt kaasa teinud multifilmisarjas "Simpsonid". Ta annab hääle Homer Simpsoni emale Mona Simpsonile. Mona Simpsoni teksti on lugenud teisedki näitlejad, aga kriitikud ja fännid on pidanud Close'i esitusi õnnestunumaks teiste näitlejate omast.
1996 mängis Close filmis "101 dalmaatsia koera" peamist pahategijat Cruella de Vili. Selle rolli eest nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias ja "Saturni" kandidaadiks kõrvalosatäitja kategoorias. Ta ei pälvinud kumbagi.
pisi|Glenn Close (1997) 1997 mängis ta telefilmis "In the Gloaming" ema, kelle laps on suremas AIDSi. Selle rolli eest nimetati ta Emmy kandidaadiks telefilmi- või lühiseriaalinäitleja kategoorias, aga ei võitnud.
2002 mängis ta seriaalis "Will & Grace" Fanny Lieberit. Selle eest nimetati ta Emmy kandidaadiks komöödiaseriaali külalisnäitleja kategoorias, aga ei võitnud.
Siseveekogu (poliitiline geograafia)
Siseveekogu on veekogu, mis asub tervenisti mingi riigi territooriumil.
Eesti suurim siseveekogu on Võrtsjärv.
Glenn Close
Tunnustus
2005 mängis ta politseiseriaalis "The Shield" kapten Monica Rawlingit. Ta nimetati Emmy ja Kuldgloobuse kandidaadiks draamaseriaalinäitleja kategoorias, aga ei võitnud kumbagi.
Alates 2007 on Close mänginud juristide elu kujutavas draamaseriaalis "Kahjutasu" ("Damages") advokaadibüroo omanikku Patty Hewesit. Selle rolli eest on ta nimetatud Emmy kandidaadiks draamaseriaalinäitleja kategoorias 4 korda, millest on võitnud 2 korda, ja Kuldgloobuse kandidaadiks samas kategoorias 3 korda, millest on võitnud 1 korra.
Isiklikku
Veebruaris 2006 abiellus ta David Shaw'ga. Paar elab praegu Maine'i osariigis.
Varem oli ta abielus Cabot Wade'iga (1969–1971) ja James Marlasiga (1984–1987). Tal on tütar Annie Maude Starke (sündinud 26. aprillil 1988), kes sündis abieluväliselt. Lapse isa on produtsent John Starke, kellega ta tutvus oma esikfilmi "Garpi maailm" võtetel. Nad elasid mitu aastat koos, aga asusid 1991 lahku elama.
Glenn Close on annetanud raha paljude demokraatlike poliitikute valimiskampaaniaks. Nende hulka kuuluvad Hillary Clinton, Howard Dean, John Edwards ja Barack Obama.
Christian IX
thumb|Christian IX Christian IX (8. aprill 1818 – 29. jaanuar 1906) oli Taani kuningas 1863–1906. Ta pärines Oldenburgi dünastia Glücksburgi harust (Schleswig-Holstein-Sondenburg-Glücksburg) ja oli hertsog Friedrich Wilhelmi poeg.
Christian sai Taani kuningaks seetõttu, et kuningas Frederik VII oli lastetu ning tema pärines Oldenburgi pealiini suhteliselt lähedasest kõrvalharust. Samas tekkis Christianil probleem sellega, et Saali õiguse kohaselt ei olnud tal esmast pärimisõigust Taanile kuuluvale Schleswig-Holsteinile ning seda ära kasutades kuulutasid Preisimaa ja Austria Taanile sõja. 1864 toimunud sõjas sai Taani lüüa ning pidi hertsogkonna loovutama.
Christian IX oli vaadetelt suhteliselt konservatiivne, kuid sellele vaatamata toimusid tema ajal mitmed reformid, mis viisid Taanit demokraatia suunas, sealhulgas anti autonoomia Islandile ja rohkem mõjuvõimu parlamendile.
Isiklikku
Christian on tuntud ka tänu oma prominentsete järglastele. 1842 abiellus ta Hessen-Kasseli Louisega, kellega tal oli 6 järglast:
Christiani lapselaste hulka kuulusid monarhid Nikolai II, George V, Konstantinos I, Christian X ja Haakon VII, mistõttu teda on võrreldud kuninganna Victoriaga, kelle paljud järeltulijad jõudsid samuti valitsejatroonile.
Tellisgootika
pisi|Euroopa suurim telliskirik, [[Maria basiilika Gdańskis]] Tellisgootika on Prantsusmaalt ja Madalmaadest pärinev gooti arhitektuuri suund, 13.–16. sajandil eeskätt Kesk- ja Põhja-Euroopas levinud ehitusstiil, mida iseloomustas punase savitellise meisterlik kasutus keeruliste arhitektuursete vormide ja ornamentide loomisel, eriti sakraalehitiste juures.
Cate Blanchett
Cate Blanchett [k'eit bl'äntšit] (Catherine Élise Blanchett; sündinud 14. mail 1969) on Austraalia näitleja.
Oma elu esimeses filmis mängis ta 1987, kui talle Egiptuses puhkusereisil olles pakuti võimalust osaleda massistseenis kohalikus filmis "Kaboria", milles Egiptuse poksija võidab USA poksijat.
Alates 1992 mängis Blanchett teatris, peamiselt Sydneys. Pärast filmikarjäärile keskendumist on ta teatris mänginud harvem, aga aeg-ajalt astub ta teatrilaval üles tänapäevani.
Esimese mittestatistirolli sai ta 1994 kodumaise politseisarja "Police Rescue" ühes osas. Esimese filmipeaosa sai ta 1996 filmis "Parklands". Sellest ajast peale on ta igal aastal vähemalt ühes filmis mänginud.
Tunnustus
Blanchett on nimetatud Oscari kandidaadiks viis korda: parima naisnäitleja kategoorias 1998 filmiga "Elizabeth" ja 2007 filmiga "Elizabeth: Kuldajastu" ning parima naiskõrvalosatäitja kategoorias 2004 filmiga "Aviaator – valguses ja varjus", 2006 filmiga "Ühe skandaali märkmed" ja 2007 filmiga "Kus on Bob Dylan?". Ta pälvis selle auhinna ühel korral, 2004.
Kuldgloobuse kandidaadiks on Blanchett nimetatud seitse korda: parima draamanäitlejanna kategoorias 1998 filmiga "Elizabeth", 2003 filmiga "Veronica Guerin" ja 2007 filmiga "Elizabeth: Kuldajastu", parima muusikali- või komöödianäitlejanna kategoorias 2001 filmiga "Bandiidid" ning parima naiskõrvalosatäitja kategoorias 2004 filmiga "Aviaator – valguses ja varjus", 2006 filmiga "Ühe skandaali märkmed" ja 2007 filmiga "Kus on Bob Dylan?". Ta võitis neist esimese ja viimase (filmidega "Elizabeth" ja "Kus on Bob Dylan?").
Guano Apes
thumb|Guano Apes (2009) Guano Apes on saksa alternative metal ansambel.
Cate Blanchett
Tunnustus
Oma kodumaa Austraalia Filmiinstituudi auhinnale on Blancett kandideerinud neli korda: parima naispeaosatäitja kategoorias 1997 filmiga "Oscar ja Lucinda", 2005 filmiga "Väike kala" ja 2007 filmiga "Elizabeth: Kuldajastu" ning parima naiskõrvalosatäitja kategoorias 1997 filmiga "Thank God He Met Lizzie". Ta võitis neist kolm viimast (ei võitnud "Oscari ja Lucindaga"). Samad tulemused on tal Austraalia filmikriitikute auhindade jagamiselt, välja arvatud film "Elizabeth: Kuldajastu", mida filmikriitikud ei pidanud piisavalt Austraalia filmiks.
Guano Apes
Ansambel tegutses aastatel 1994–2004. Aastal 2009 tuli bänd jälle kokku ning tegutseb praeguseni.
Cate Blanchett
Tunnustus
Suurbritannia filmiakadeemia BAFTA auhinnale on ta kandideerinud viis korda: naispeaosalise kategoorias filmidega "Elizabeth" ja "Elizabeth: Kuldajastu" (ta võitis neist esimese) ning naiskõrvalosatäitja kategoorias 1999 filmiga "Andekas härra Ripley", 2004 filmiga "Aviaator – valguses ja varjus" ja 2007 filmiga "Kus on Bob Dylan?" (ta võitis neist keskmise).
Teelehelised
Teelehelised (Plantaginaceae) on õistaimede sugukond.
Cate Blanchett
Tunnustus
Ekraaninäitlejate Gildi auhinna kandidaadiks on ta esitatud kaksteist korda, millest kaks ta võitis: naispeaosatäitja kategoorias filmidega "Elizabeth" ja "Elizabeth: Kuldajastu", naiskõrvalosatäitja kategoorias filmidega "Bandiidid", "Aviaator – valguses ja varjus" (selle ta võitis), "Ühe skandaali märkmed" ja "Kus on Bob Dylan?" ning parima võttetrupi kategoorias 2001 filmiga "Sõrmuste isand: Sõrmuse vennaskond", 2003 filmiga "Sõrmuste isand: Kaks kantsi", 2003 filmiga "Sõrmuste isand: Kuninga tagasitulek" (selle ta võitis), 2004 filmiga "Aviaator – valguses ja varjus", 2006 filmiga "Paabel" ja 2008 filmiga "Benjamin Buttoni uskumatu elu".
Guano Apes
Ansambli tuntumateks paladeks on "Big in Japan", "Open Your Eyes" ja "Lords of the Boards".
Teelehelised
Traditsioonilisse teeleheliste sugukonda (teelehelised sensu stricto) kuulus 3 perekonda (teeleht, järvikas ja Bougueria).
Cate Blanchett
Tunnustus
Parima ulmefilmi auhinna Saturn kandidaadiks on Blancett nimetatud neli korda: naispeaosatäitja kategoorias 2000 filmiga "Selgeltnägija", 2003 filmiga "Kadunud" ja 2008 filmiga "Benjamin Buttoni uskumatu elu" ning naiskõrvalosatäitja kategoorias 2006 filmiga "Ühe skandaali märkmed". Ta ei võitnud neist ühtegi.
Välislingid
{{Parima naispeaosatäitja Oscar}|
Īle
Īle on küla (vidējciems) Lätis Zemgales Dobele piirkonnas, Īle valla halduskeskus.
Teelehelised
Tänapäeval arvatakse teeleheliste alla umbes 90 perekonda 1700 liigiga (teelehelised sensu lato). See on üks mitmekesisemaid taimesugukondi. Selle esindajaid leidub peaaegu kõikides Maa piirkondades. Suurim perekond on mailane (Veronica) umbes 450 liigiga.
Īle
Enne 1. juulit 2009 kuulusid vald ja küla Auce ja hiljem Dobele rajooni. Aastail 2009-2021 jäi Īle Auce piirkonda. Asulast 12 km kaugusel on Auce linn ja 22 km kaugusel Dobele linn. Küla asub merepinnast 95 meetri kõrgusel.
Teelehelised
Teeleheliste tüüpperekond on teeleht (Plantago).
Īle
Alates 1530 on mainitud Īle mõisat (Ihlen). Tänapäeva küla tekkis mõisa majanduskompleksi juurde, kuhu rajati ka vallamaja, sellal kui mõisa uus härrastemaja ehitati aastal 1854 külast 1,5 kilomeetri kaugusele. Nõukogude ajal oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Asulas veetis oma lapsepõlveaastad läti kirjanik, folklorist ja rahvusliku ärkamisaja tegelane Krišjānis Barons.
Aastal 2015 oli külas 220 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 214.
Kraujas
Kraujas (vanasti ka Ģibuļi või Ģibuļmuiža) on asula Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi valla keskosas.
Küla asub merepinnast 41 meetri kõrgusel Stende jõe ääres. Kraujas jääb valla keskusest Pastendest 6 kilomeetri kaugusele.
Kraujase küla kandis varem Ģibuļi nime, sest seal asus Ģibuļi karjamõis. Ģibuļi kool rajati aga Iliņi külla. Praegune Ģibuļi küla on tekkinud endise Stende vallamaja juurde pärast seda, kui loodi Ģibuļi külanõukogu. Tänapäeval kasutab vana vallamaja kohalik külaselts, mis ühendab nii praeguse kui endise Ģibuļi elanikke.
Kraujas oli nõukogude perioodil kolhoosi Darba ceļš keskasulaks, ka asus seal kolhoosi Draudzība osakond. Küla on praeguse nime saanud ühe sealse majapidamise järgi.
Billie Holiday
Ta sündis džässmuusikust isa perekonnas. Teismelisena laulis Billie New Yorgi džässiklubides.
Elulugu
Ta ema oli ainult 13-aastane, kui Billie Baltimore'is sündis. Ta isa mängis mitmes bändis kitarri ja oli enamiku ajast tööl.
Erikoolist vabanedes sai temast prostituut, kuid Billie peamine töö bordellis oli peibutaja roll. Selle töö eelis oli tutvus džässiga. Lõbumajas mängis alati muusika ja Billie esimene laulukogemus pärinebki sealt, kui ta muusikale vaikselt kaasa ümises.
Peagi omandas ta reputatsiooni kui ablas armuke. Peaaegu kõik neist olid muusikud. Pikka aega oli tema elus üks trummar, keda tunti nimega Big Sid. Sageli olid ta armukesteks nende klubide omanikud, kus ta esines.
Ta käis oopiumitubades, pruukis kokaiini ja lõpuks arenes tal välja heroiinisõltuvus. Ta suri rahatuna 44-aastaselt.
Türgi Eurovisiooni lauluvõistlusel
Türgi osales esimest korda Eurovisiooni lauluvõistlusel 1975. aastal. Türgit esindas toona Semiha Yankı, kes lauluga "Senile Bir Dakika" kogus vaid kolm punkti ning jäi sellega viimasele, 19. kohale. Ebaõnnestumise tagajärjeks oli kaheaastane eemaldumine lauluvõistlusest. Türgi naasis 1978. aastal, kuid ka sel Pariisis toimunud lauluvõistlusel sai Türgi vaid kaks punkti ja jäi eelviimaseks. Taas jättis Türgi aasta vahele ja naasis 1980. aastal.
1980ndatel ei saatnud Türgit Eurovisioonil edu. 1983. ja 1980. aastal, jäi riik viimasele kohale, saamata ühtki punkti. Türgi parimaks tulemuseks sel kümnendil jäi 1986. aastal saavutatud 9. koht. Selle tõi Türgile Klips ve Onlar lauluga "Halley".
1990. aastate alguses iseseisvusid paljud Ida-Euroopa riigid ning enamik neist liitus ka EBU-ga ja soovis osaleda Eurovisiooni lauluvõistlusel. Nii kehtestati 1994. aastal reegel, et viis eelmise aasta halvima tulemusega riiki peavad jätma lauluvõistlusel aasta vahele. Seetõttu tuli Türgil jätta vahele 1994. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus. Riigi parimaks tulemuseks 1990ndatel oli kolmas koht, mis saavutati 1997. aastal Dublinis. Şebnem Pakeri esitatud "Dinle" jäi Türgi parimaks tulemuseks kuni 2003. aastani.
Hapnikhapped
Hapnikhapped on näiteks väävelhape (H2SO4), süsihape (H2CO3), lämmastikhape (HNO3).
Hapnikhappe tugevus
Hapnikhapetel on üks eriline omadus, neid saab jaotada vesinike ja hapnike aatomite sisalduse järgi, kas tugevateks, keskmise tugevusega või nõrkadeks hapeteks.
Türgi Eurovisiooni lauluvõistlusel
2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus toimus Türgis İstanbulis. Türgil oli ka au korraldada esimene poolfinaal ning võõrustada seni suurimat arvu osalejaid – 36 riiki. Türgit esindas grupp Athena, kes esitas väga euroopaliku laulu "For Real". Athena tõi Türgile 4. koha.
Hapnikhapped
Hapnikhappe tugevus
Hapnikhappe üldvalem on HxEOy.
Türgi Eurovisiooni lauluvõistlusel
2007. aastal Helsingis toimunud lauluvõistlusel esindas Türgit väga tuntud kohalik popstaar Kenan Doğulu, kes laulis riigi kolmanda ingliskeelse lauluga "Shake It Up Şekerim" poolfinaalis kolmandale ja finaalis neljandale kohale.
Hapnikhapped
Hapnikhappe tugevus
Kui vesiniku ja hapniku aatomeid on võrdselt, siis on tegu nõrga happega. (x=y)
Türgi Eurovisiooni lauluvõistlusel
Hääletamise ajalugu (1975–2012 finaalid)
Türgi on andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:
Hapnikhapped
Hapnikhappe tugevus
Näiteks H4SiO4, erand on H2CO3 (ta kuulub ka nõrkade hapete hulka).
Türgi Eurovisiooni lauluvõistlusel
Hääletamise ajalugu (1975–2012 finaalid)
Türgi on saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:
Hapnikhapped
Hapnikhappe tugevus
Kui hapniku aatomeid on ühe võrra rohkem, kui vesiniku aatomeid, siis on tegu keskmise tugevusega happega. (x=y+1)
Näiteks H2SO3, H3PO4.
Kui hapniku aatomeid on kahe võrra rohkem, kui vesiniku aatomeid, siis on tegu tugeva happega. (x=y+2)
Näiteks H2SO4, HNO3.
Kui hapniku aatomeid on kolme võrra rohkem, kui vesiniku aatomeid, siis on tegu ülitugeva happega. (x=y+3)
Näiteks HClO4.
Entrena
Entrena on vald ja asula Hispaanias La Rioja autonoomses piirkonnas. Asub Logroñost 12 km ida pool.
pisi|tühi|Entrena
Orasoja kanjon
thumb|360px|Orasoja kanjon märtsis 2008 Orasoja kanjon ehk Orasoja ürgorg on klindilõhe Põhja-Eesti panga Narva klindilõigus Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas Vodava külas.
Kanjon algab Vodava-Meriküla teest ja lõhestab Puhkova panga. Joastikust allavoolu paikneb umbes 400 m pikkune ja umbes 10 meetri sügavune V kujuline kanjon. Kanjoni vasak nõlv on laugem ja paljanditeta, paremal nõlval on paljandid, millel on nähtavad aluspõhja kivimid. Need ulatuvad Kesk-Ordoviitsiumist (lubjakivid) Kambriumini (liivakivi, sinisavi). Paremal kaldal paljandub diktüoneemakilda vahekihtidega oobolusliivakivi. Orasoja paljand on Pakerordi lademe Kallavere kihistu Orasoja kihistiku tüüppaljand. Paremkalda ülaäärest on võimalik välja puhastada ka Volhovi lademesse kuuluvat roheliste glaukoniiditeradega halli lubjakivi.
Mööda kanjoni põhja voolab Orasoja esialgu paeplatool kuni joastikuni. Enne ja peale joastiku kõrgeimat (1,1 m) astangut moodustab ta väikestest astangutest kaskaadi, Orasoja joastiku. Sellest üles- ja allavoolu jäävate astangute kõrgus on alla 0,3 m.
Pilte Orasoja ürgorust
Pildiatatud 17. märtsil 2008
Helsingi toomkirik
thumb|300px|Helsingi toomkirik öösel Helsingi toomkirik (soome keeles Helsingin tuomiokirkko ja rootsi keeles Helsingfors domkyrka), algselt Nikolai kirik ja hiljem Suurkirik, on Helsingi piiskopkonna toomkirik ja Helsingi toomkoguduse kodukirik. Carl Ludvig Engeli projekteeritud kirik asub Senati väljaku (Senaatintori) ääres Helsingis. Valget ja halli värvi sammastega toomkirik on üks Helsingi tuntumaid sümboleid. Aastas külastab kirikut üle 350 000 inimese, kellest osa käib kirikus toimuvatel üritustel, kuid enamik on siiski turistid.
2003. aastal korraldas ajaleht Helsingin Sanomat lugejaküsitluse, mille tulemuse põhjal tunnistati Helsingi toomkirik Soome kõige märkimisväärsemaks ehitiseks. Teisele kohale jäi seitse häält vähem kogunud Soome parlamendihoone (Eduskuntatalo).
Ajalugu
thumb|left|Kiriku esialgne projekt. Toomkirik on osa aastatel 1820–1850 ehitatud Helsingi kesklinna arhitektuuriansamblist. Kesklinna detailplaneeringu kujundas Johan Albrecht Ehrenström, kuid tähtsamad ehitised projekteeris Carl Ludvig Engel. Ehrenströmi detailplaneeringu kohaselt oli Senati väljaku põhjapoolne kalju eraldatud luterliku peakiriku asukohaks. Engel kavandas juba 1819. aastal kiriku esimesed projektid ja lihvis hoone arhitektuurilist väljanägemist aastakümneid. Toomkiriku ehitamiseks võeti Venemaa keisrilt Nikolai I-lt 2,6 miljoni rublane 37-aastase tagasimakseajaga laen, millest toomkiriku ehituskuludeks võis arvestuste järgi minna ligi miljon rubla. Sama laenu kasutati ka Turu linna taastamisel tulekahju järel. Toomkiriku ehitust alustati 1830. aastal.
Engeli surma-aastal 1840 oli kirik nii valmis, et seal võis samal aastal pidada ülikooli 200. aastapäeva. Ehitustööde järelevalvet jätkas Engeli surma järel tema abiline E. B. Lohrmann, kelle juhtimisel tehti kiriku väljanägemisele märkimisväärseid muudatusi. Kirik pühitseti ametlikult avatuks alles 1852. aastal, kui see nimetati keiser Nikolai I ja Püha Nikolause järgi Nikolai kirikuks. Soome iseseisvumisel 1917. aastal muudeti venepäraseks arvatud nimi Suurkirikuks. Kui Helsingi piiskopkond 1959. aastal moodustati, sai Suurkirikust Helsingi toomkirik.
Arhitektuur
thumb|left|150px|Kiriku [[kantsel]] thumb|Üks apostlikest kujudest thumb|Helsingi toomkiriku [[kapiteel|sambakapiteelid on Korintose stiilis]] Kirik esindab uusklassitsistlikku stiili ja on põhiplaanilt sarnane Kreeka ristiga. Eestvaate kujundamisel on eeskujuks võetud Peterburi Kaasani katedraal. Engel ise eriti ei hoolinud keskkirikust, kuid valis sellise stiili siiski eeskujuks, sest kiriku asetuse tõttu võis seda vaadata igast küljest. Engel tegi kirikust mitu kavandit ja kujundas selle väljanägemist asukohast lähtuvalt võimalikult sobivaks.
Lõplikus projektis, mille kiitis heaks Keiser Aleksander I, on neli korintose stiilis sammastega ümbritsetud ristharu, mille keskel kõrgub ümmargune kuppelkatusega torn. Kirikusaal on traditsiooniliselt ida-läänesuunaline, altari asukohaga Päikese poole ehk saali idapoolses osas. Saali läänepoolses osas on peasissekäik ja Unioni tänava (Unioninkatu) poolt kõrguvad selle kohal põhisambad. Valge ja vähenõudlik kirikusaal on kujundatud nii, et oleks sisenedes kogu ulatuses kohe nähtav. Seda võimaldab saali sümmeetriline kuju. Kirik kõrgub omal kaljutasandil, mille Senati väljaku poolsele küljele Engel kujundas peavalvuri. Kiriku Unioni tänava poolse sissekäigu vastasküljele projekteeris Engel 1840. aastal Keisri ülikooli põhiraamatukogu.
Toomkiriku projekti tehti ehituse käigus mitmeid muudatusi. 1839. aastal välja antud keisri käsuga kõrvaldati peavalvur ja asendati monumentaaltreppidega, mis viisid kiriku tasandilt väljakule. Engel oli treppide ehitamise vastu, kuid tulemusteta. Tema sõnul rikkus projekti muutmine Senati väljaku loomulikku väljanägemist: varem põhja küljest suletud Senati väljak avanes nüüd kiriku poole.
Pärast Engeli surma jätkas tema töid Ernst Bernhard Lohrmann, kuid nüüd tehti kiriku püstitamisel mitmeid olulisi muudatusi. Kiriku ehitis arvati olevat liiga nõrk ja sellepärast lisati Lohrmanni soovitustele tuginedes põhitornile veel neli nurgatorni ning Peterburi Iisaki kiriku eeskujul kaksteist apostleid meenutavat tsinkkuju. See on maailma suurim ühtne tsinkskulptuuride kollektsioon. Skulptuurid valmisid aastatel 1846–1847 ja nende autorid on saksa skulptorid August Wredov, Hermann Schvievelbein, Gustav Bläser ja Heinrich Berges. Lohrmann projekteeris ka esikülje sammaste kõrvale kellatornid, kuna kiriku kuppeltorni ei juletud raskeid kirikukelli paigutada. Need ümberkorraldused olid vastuolus Engeli esialgse projektiga ja muutsid kiriku üldist väljanägemist. Kirikusaal iseloomustab Engeli esialgset arhitektuurilist käekirja paremini.
Sisekujundus
thumb|Toomkiriku altar thumb|left|Orel Toomkiriku valge, lühiharulise risti kujuline kirikusaal on äärmiselt tagasihoidlik ja ilustamata. Selle ainsad lihtsad kaunistused on kolm nurganiššidesse paigutatud skulptuuri, mis esindavad usupuhastajaid Martin Lutherit, Philipp Melanchthoni ja Mikael Agricolat. Neljandas nurgas on Engeli projekteeritud ümmargune kantsel.
Õigeusu kirikute ikoonidest vaimustunud Engel projekteeris kirikusse suursuguse altariehitise. See koosnes väga suurest kullatud ristist, mida ümbritses kuldne ring ja kaks palvetavat inglit; risti ja altari jalamil oli õigeusu stiili jäljendav kaunistatud pühakirja kujutav maaling. Engeli surma järel jäid projektist alles vaid inglid, mis paigutati kahele poole altarit. Algne altarimaaling oli Robert Wilhelm Ekmani heledavärviline Jeesuse kõnelus lastega, kuid Nikolai I-le ei meeldinud see ja ta kinkis selle asemele baltisaksa kunstniku Carl Timoleon von Neffi sünge maali Jeesuse ristilt äravõtmisest. Ekmani altarimaal paigutati Helsingi Vanakirikusse.
1967. aastal firma Marcussen & Son valmistatud orelil on 57 vilet.