cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Määrsõna
Määrsõna ja asesõna
Probleeme üksikute sõnadega, nt taas oma. Jaama oli oma kolm kilomeetrit (‘umbes’) = sellisel juhul määrsõna. kõige (kõige pikem) = määrsõna. Traditsiooniline asesõna ise võib olla tähenduses ‘iseenesest’ ka määrsõna. Nt Küünal kustus ise (määrsõna). Vrd. Ta ise tuli hiljem (asesõna).
Määrsõna ja kaassõna
Koos omastavas ja osastavas käändes käändsõnaga esineb enamasti kaassõna, muudel juhtudel määrsõna, vrd pärast (adv) läheme kinno, aga pärast (adp) tänast pole sel mõtet. Bensiin lõppes otsa (afadv). Kass kargas puu otsa (adp). Määrsõna laiendab verbi, andes sellega väljendatud tegevusele teatud uue varjundi. Kaassõna kuulub noomeni juurde, näidates sõnadevahelisi seoseid ja olles sellisena funktsioonilt võrreldav käändelõppudega. Tüüpilised konstruktsioonid: noomeni omastav + _ (metsa taga); _ + noomeni osastav/omastav (piki randa; üle mere).
Määrsõna ja sidesõna
Osa sidesõnu võib olla tekstis kasutatud määrsõna funktsioonis. Vrd nt Homme on ehk (modadv) parem päev. Esmakursuslased ehk (konj) rebased kogunesid peahoone ette.
Ahmat Kadõrov
Varasem elu
Aprillis 1957 naasis Kadõrovite perekond Kasahstanist, kuhu nad olid küüditatud, Tšetšeeniasse Šalini rajooni Tsentoroi külla.
1994–1996 osales tšetšeenide poolel sissikomandörina föderaalvalitsusevastases sõjas. Teda autasustati Itškeeria ordeniga "Rahvuse au". 1995 määras Džohhar Dudajev ta välikomandöride kokkutulekul Vedeno külas Tšetšeenia ülemmuftiks. Muftina kuulutas ta Venemaale džihaadi. Seejuures olevat ta sõjaväe-amiiriks valida, taotledes ilmaliku presidendi Mashadovi kukutamist.
Kadõrov olevat olnud üks šariaadikohtute loomise algatajaid Tšetšeenias.
1996 osales Kadõrov Aleksandr Lebedi ja Aslan Mashadovi läbirääkimisel, millega sõda lõpetati.
Sügisel 1996 sai ta vastmoodustatud Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi muftiaadi juhiks.
1997–1998 tekkisid Kadõrovil Mashadoviga lahkarvamused: Kadõrov oli Mashadovi toetatava vahhabismi vastu. Kadõrov nõudis Itškeeria juhtkonnalt vahhabiitide relvastatud rühmituste laialisaatmist ning jutlustajate väljasaatmist.
25. mail 1999 hukkus atentaadis Kadõrovile Groznõis viis tema ihukaitsjat, kellest kolm olid tema lähedased sugulased.
Pärast Bassajevi ja Hattabi rühmade tungimist Dagestani territooriumile augustis 1999 astus Kadõrov avalikult välja uue Venemaa-vastase sõja vastu, kuulutades Tšetšeenia Gudermessi, Kurtšaloi ja Nožajurti rajooni "vahhabismivabaks tsooniks".
10. oktoobril 1999 kõrvaldas Aslan Mashadov oma seadlusega Kadõrovi Tšetšeenia ülemmufti ametist ning kuulutas ta "tšetšeeni rahva vaenlaseks", kes "kuulub hävitamisele". Mashadov kuulutas Kadõrovi kui reeturi tagaotsitavaks. Aprilli alguses 2004 kuulutas vahepeal Tšetšeeni Vabariigi presidendiks saanud Kadõrov, et Mashadovile tagatakse elu, kui ta vabatahtlikult alistub. Mashadov vastas, et Kadõrovi elu ei päästaks isegi vabatahtlik alistumine Tšetšeenia šariaadikohtule: "Kadõrovil on vaid üks tulevik: koera surm, reeturi surm ja tšetšeeni rahva needus nii temale kui ka tema järeltulijatele alati ja igavesti."
Novembris 1999 sisenesid föderaalväed mufti Kadõrovi ja tema pooldaja välikomandör Sulim Jamadajevi toetust kasutades praktiliselt ilma kaotusteta Gudermessi. Jamadajevi mehed ei lasknud linna siseneda Šamil Bassajevi ja Ruslan Gelajevi meestel.
Tšetšeeni Vabariigi administratsiooni juht
Algul nimetati seda administratsiooni ajutiseks, jaanuaris 2001 Venemaa presidendi seadlusega see täiend kõrvaldati. Kadõrov sai õiguse määrata ja ametist vabastada valitsuse esimeest. Pärast 2003. aasta märtsi referendumit (vaata Tšetšeenia valimised), millel võeti vastu Tšetšeeni vabariigi konstitutsioon ja Tšetšeeni vabariigi presidendi valimise seadus, sai Kadõrov lisaks administratsiooni juhi nimetusele ka Tšetšeeni vabariigi presidendi kohusetäitja nimetuse.
Kui Kadõrov määrati Tšetšeenia juhiks, siis arvati, et ta ei jää sellesse ametisse kauaks ning kindlasti ta tapetakse Bassajevi, Hattabi või Mashadovi meeste poolt. Samuti arvati, et nagu esimese Tšetšeenia sõja ajal Moskva määratud juht Doku Zavgajev, hakkab ta resideerima Moskvas või Groznõi lähedal asuvas Vene õhujõudude baasis ning ta on vaid kindral Kazantsevi või kindral Troševi marionett.
Kadõrov elas terveks jäädes üle hulga atentaate, milles sai surma kümneid inimesi. Viimase atentaadi enne tema hukkumist panid toime 2003. aasta mais kaks surmaminejast naist. Mashadovi pooldajad on kord öelnud, et nad ei püüagi enam Kadõrovit tappa, sest tal on palju teisigi surmavaenlsasi.
Kadõrovil oli tõhus ja äraostmatu ihukaitse, mis koosnes tema sugulastest ja tema Benoi taibi liikmetest. Moskvas käis Kadõrov sageli, kuid ka Tšetšeenias oli tema tegevus märgatav, ja ta ei jäänud kindralite varju.
Mõned vaatlejad pidasid Kadõrovit ajutiseks tegelaseks, kes varsti vahetatakse välja mõne tuntud ja väga rikka Moskva tšetšeeniga. Ilmnes aga, et Kadõrovil on Tšetšeenias palju suurem mõju. Ka 2003. aasta valimistel ei kandideerinud ükski Moskva tšetšeen.
Kolme aasta jooksul suutis Kadõrov oma võimu kindlustada. 2000. aastal arvati, et Tšetšeenia tegelik peremees on peaminister Stanislav Iljassov, kes kontrollib Moskva finantsabi. Ent Kadõrov täitis ametkonnad oma inimestega ning ühendas administratsiooni juhi ja valitsusjuhi aparaadi. Hiljem edutati Iljassov Moskvasse ning Kadõrov ei lasknud enam esile kerkida ühelgi konkurendil.
Ivanovo oblastist pärit Mihhail Babitš pidas peaministrina vastu vaid paar kuud, suutmata Kadõrovi survele vastu seista. Valitsushoone plahvatuse ajal detsembris 2002 jäi Babitš õnnekombel ellu, ent kui Kadõrov vastu tema tahtmist vahetas välja rahandusministri, kes oli parajasti haavatuna haiglas, esitas peaminister lahkumisavalduse.
Jaanuaris 2001 sai Kadõrov riikliku naftakompanii Rosneft Tšetšeenia filiaali direktorite nõukogu esimeheks. Varem mängis ta tähtsat rolli Tšetšeenia naftasaaduste salakaubaveos Dagestani.
2001 sai Kadõrov Sõpruse ordeni.
Presidendivalimised ja presidentuur
2003 kuulutas Venemaa president Vladimir Putin välja Tšetšeeni Vabariigi presidendi valimised, püüdes iseseisvuse pärast tekkinud konflikti summutada. Viis, kuidas valimised korraldati, aitas kaasa pigem konflikti teravnemisele: Putin saavutas, et kõik kandidaadid, kes olid arvamusküsitluste järgi Kadõrovist populaarsemad, võtsid oma kandidatuuri tagasi.
2. septembril 2003 võttis Kadõrovi Sotšis vastu Vladimir Putin. Enne seda eemaldati valimistelt Kadõrovi kaks peamist konkurenti Aslambek Aslahhanov ja Malik Saidullajev. Riigiduuma saadikule Aslahhanovile tehti ettepanek hakata president Putini abiks Lõuna-Venemaa ja eriti Tšetšeenia küsimustes; Saidullajevi registreerimise kandidaadiks tühistas Tšetšeenia ülemkohus. Aslahhanov otsustas oma kandidatuuri maha võtta juba enne kõnelust presidendiga, sest Tšetšeenia ülemkohtus oli juba hagi tema kandidatuuri tühistamiseks, sest valimiskomiteesse sisse antud dokumentides polnud kirjas tema kodakondsust ega elukohta ja puudus tulude deklaratsioon. Saidullajevi registreerimine tühistati presidendikandidaat Nikolai Paizulajevi hagi põhjal, sest osa allkirju Saidullajevi kandidatuuri toetuseks olid tühised.
3.septembril 2003 kaitses Kadõrov Venemaa Teaduste Akadeemias politoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga viimase aja poliitilistest protsessidest Tšetšeenias.
Kadõrovi kandidatuuri toetasid parteide Ühtne Venemaa ja Rahvapartei kohalikud organisatsioonid. Kadõrov kuulutas, et tahab esineda sõltumatu kandidaadina, et vältida kohustuste tekkimist parteide vastu. 5. oktoobril 2003 valiti Tšetšeenia presidendiks. Ta kogus 81,1% (või 80,84%) häältest. Osalus oli 87,7%. Tulemus oli hämmastav, sest nii palju hääli ei kogunud isegi Aslan Mashadov 1997. aastal, kes oli populaarsem kui Kadõrov valimiste ajal. Nähtavasti oli asi selles, et alternatiive ei olnud ning loodeti, et Kadõrov aitab ikkagi kaasa konflikti lahendamisele. Aslan Mashadov ning paljud lääne poliitikud ja inimõigusteorganisatsioonid nimetasid neid valimisi farsiks. Mashadov kutsus üles relvastatud vastupanule Vene vägedele. Rahvusvahelised vaatlejad on valimisi kritiseerinud pluralismi puudumise tõttu. Venemaa valitsuse hinnangul oli tegemist olulise sammuga edasi korra taastamisel Tšetšeenias.
Kadõrovit süüdistati selles, et ta on loonud omaenda relvastatud jõud. Ta on väljendanud kavatsust oma vastaseid karmilt kohelda. Tema poeg Ramzan Kadõrov juhatab ihukaitset, mis ametlikult koosneb umbes 60 inimesest, tegelikult aga mitmest tuhandest inimesest, kes on formaalselt muude üksuste koosseisus. Paljud tšetšeenid kartvat seda ihukaitset rohkem kui venelasi. Seda julgeolekuorganit süüdistatakse tsiviilisikute kadumises. Kadusid need, kes keeldusid selles organis teenimast.
Teiselt poolt heideti talle ette, et ta ei võtnud meetmeid, mis takistaksid tšetšeeni mässajate spioonide imbumist tema lähikonda.
Tšetšeeni mässajate juhid pidasid Kadõrovit Venemaa keskvõimu marionetiks. Ta ei kiitnud siiski Moskvale takka, vaid kritiseeris Venemaa võimetust Tšetšeeniat jalule aidata ja süüdistas Vene vägesid Tšetšeenia tsiviilisikute metsikus kohtlemises.
Surm
Kadõrov hukkus 9. mail 2004 kell 11.35 kohaliku aja järgi Groznõis Dünamo staadionil võidupüha tähistamiseks korraldatud kontserdi ajal kohaliku populaarse laulja esinemise ajal toimunud atentaadi (plahvatuse) tagajärjel. Kadõrov istus VIP-loožis. Pärast plahvatust nähti teda verise peaga teadvusel olekul. Ta sai peast, õlgadest ja jalgadest vigastada. Julgeolekuautod viisid ta haiglasse, kus ta. umbes pool tundi pärast plahvatust suri.
Plahvatuses hukkus kokku vähemalt 40 inimest (teiste seas Tšetšeeni Vabariigi Riiginõukogu esimees Hussein Issajev, rahandusminister Eli Issajev ja Reutersi fotograaf Adlan Hassanov). Vähemalt 56 sai viga, teiste seas Venemaa väegrupeeringu juht Tšetšeenias kindralpolkovnik Valeri Baranov, kelle jalad amputeeriti, Groznõi komandant Grigori Fomenko, siseminister Allu Alhanov, majandusminister, presidendi pressisekretär ning laval olnud laulja. Peale valitsustegelaste ja sõjaväejuhtide said kannatada sõjaveteranid, esinejad ja mõned kooliõpilased. Plahvatuse põhjustas nähtavasti aukülaliste tribüüni alla peidetud maamiin. Pomm oli tehtud 152-millimeetrisest suurtükimürsust. See oli paigutatud betoonpõranda alla betooni sisse ning detoneeriti tõenäoliselt juhtme abil. Pärast staadioni evakueerimist leiti veel kaks lõhkekeha. Ühel neist oli taimer, mis oli sätitud 12.03-ks. Tribüün oli enne üritust kaks korda läbi otsitud. Nähtavasti monteeriti pomm tribüüni sisse kolm kuud enne plahvatust toimunud tribüünide ümberehituse käigus. Mai algul oli Kadõrov andnud intervjuu ITAR-TASSile, milles ta väitis, et Bassajev ja Mashadov valmistavad tema vastu ette atentaati.
Plahvatuse korraldamises kahtlustati Tšetšeenia separatiste. Oletati, et kaasosaliste seas võis olla julgeolekujõudude töötajaid. Plahvatusega seotuses kahtlustatuna peeti samal päeval kinni viis inimest, kes on 1974–1979 sündinud Tšetšeenia elanikud.
17. mail võttis vastutuse Kadõrovi ja Hussein Issajevi tapmise eest välikomandör Šamil Bassajev. Tšetšeeni iseseisvuslaste veebilehel tehtud avalduses ütles ta: "Meie modžaheedid viisid operatsiooni "Kättemaks" raames läbi erioperatsiooni ning täitsid reeturite Kadõrovi ja Issajevi suhtes šariaadikohtu otsuse."
Hiljem on Ahmat Kadõrovi poeg Ramzan esinenud kahtlustusega, et tema isa tapmise korraldas hoopis Sulim Jamadajev.
Kadõrov maeti 10. mail kodukohta Tsentoroisse.
Gudermessi keskväljakule, mis Nõukogude ajal kandis Lenini nime ning vahepeal oli ilma nimeta, pandi Ahmat Kadõrovi nimi.
Isiklikku
Seisuga 14. september 2001 oli ta abielus, tal oli 4 last ja 13 lapselast.
Tema vanem poeg Zelimhan sai 2003. aastal autoavariis kannatada. 31. mail 2004 leiti ta 29-aastaselt oma kodus magamistoas Tsentoroi külas surnuna. Vägivalla tunnuseid ei olnud.
Kadõrov armastas kanda traditsioonilist lambanahast peakatet.
Tavalised tšetšeenid Kadõrovit eriti ei armastanud või pidasid teda koguni üheks vihatumaks meheks.
Teda peeti Vladimir Putini heaks sõbraks.
Éric Rohmer
pisi|Éric Rohmer 2004. aastal Éric Rohmer (õieti Jean-Marie Schérer; 20. märts 1920 Nancy – 11. jaanuar 2010 Pariis) oli prantsuse filmilavastaja ja filmikriitik.
Éric Rohmer oli prantsuse filmikunsti nn uue laine esindaja.
Tunnustus
Veneetsia filmifestivali auhind
Berliini filmifestivali auhind
Matra
Matra (täisnimega Mécanique Aviation TRAction) on 1945 asutatud Prantsuse firma, mille tegevusalade hulka kuuluvad auto- ja lennukitööstus.
Matral on olnud Vormel 1 meeskond.
Etna
Etna on tegevvulkaan Sitsiilia idaranniku lähedal, Euroopa kõrgeim vulkaan ja üks aktiivsemaid vulkaane maailmas.
Vulkaani kõrgus on 3357 m, see kõigub tegevuse käigus. Etna on Itaalia kõrgeim tipp Alpidest lõuna pool.
Etna antiikajal
Etna oli väga aktiivne juba antiikajal. Kreeka müütide järgi asusid Etnas Hephaistose ja kükloopide töökojad. Aischylose järgi oli Zeus paisanud Etna mäe gigant Typhoni peale ning, et maa all end liigutav koletis tekitab maavärinaid. Etna alla kujutleti teisigi olendeid. Etna kraatrit peeti sissekäiguks allmaailma Tartarosse.
Vanakreeka filosoof Empedokles tappis end Etna kraatrisse hüpates. Väidetavasti soovis ta sellega tõestada, et on jumal.
Sürakuusa türann Hieron I rajas 476/475 eKr Etna jalamile linna. Ka Sürakuusa ei asu vulkaanist kaugel.
Antiikkirjanduses on Etnat rohkesti käsitletud. Vergiliust matkivas luuletuses "Etna", mis ilmus enne aastat 79, on püütud vulkanismi loodusteaduslikult seletada.
Etna purse Esimese Sitsiilia sõja ajal 396 eKr olevat sundinud kartaagolased loobuma plaanist rünnata Sürakuusat.
Tegevus viimastel kümnenditel
Ööl vastu 7. septembrit 2006 hakkas Etna kagupoolne kraater laavat välja purskama. Laava tõusis kraatri servani ja hakkas mööda mäekülge Valle del Bove poole voolama. Purskega kaasnevad laavaplahvatused, mis paiskavad kraatrist välja hõõguvat ainet.
Viimaste kümnendite pursetest oli pikaajalisim 13. mail 2008 alanud aktiivsusperiood, mis kestis kuni 6. juulini 2009.
3. jaanuaril 2011 paiskus kraatrist kive ja suitsu. 12. jaanuaril kella 21.30 paiku kohaliku aja järgi hakkas kraatrist Valle del Bove suunas voolama ka laavat.
Sudeedimaa
pisi|Mustaga märgitud alad kujutavad piirkondi, kus sõdadevahelisel ajal elas sakslaste enamus ja mida nimetati Sudeedimaaks (Sudetenland) Sudeedimaa (saksa keeles Sudetenland, tšehhi keeles Sudety) on ajalooline piirkond Loode-Tšehhis, mis on nime saanud Sudeedi mägede järgi. Sudeedimaa hõlmas Böömimaa ja Määrimaa piirialasid, Böömimaaga piirnevaid Sileesia osi.
Teise maailmasõja eel oli piirkond asustatud sakslastega (umbes 25% Tšehhoslovakkia elanikkonnast), kes olid sinna jäänud pärast esimesele maailmasõjale järgnenud Austria-Ungari ja Saksa keisririigi lagunemist ja rahvusriikide tekkimist. 1938. aastal anti Sudeedimaa Müncheni kokkuleppega Saksamaale. Pärast teist maailmasõda sudeedisakslased deporteeriti.
Robert-Rudolf Volk
Robert-Rudolf Volk (8. veebruar 1921 Taavet-Hansu talu, Esna vald, Peetri kihelkond, Järvamaa – 10. märts 2021) oli eesti skulptor. Ta oli Kaitseliidu Tartu maleva I malevkonna liige ja sellega Kaitseliidu vanim tegevliige.
Elulugu
1938. aastal astus ta Kaitseliidu Järva malevasse, kuna Euroopas valitses tema sõnul ärev olukord. Malevaga ühinemist ajendas ka klassivend Paide Gümnaasiumist, kes oli Järva maleva pealiku poeg, ning Volki vanem vend Arnold, kes osales õppursõdurina Vabadussõjas ning oli allohvitser Eesti kaitseväes.
1941. aastal põgenes Volk teise Nõukogude okupatsiooni eest metsa. 1942. aastal, kui Eestis oli teine Saksa okupatsioon, läks ta õppima Tartu Ülikooli majandusteaduskonda. 1943. aastal mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke ja määrati politseipataljoni nr 36, mille koosseisus saadeti ta Neveli rindele.
Pärast sealt vabanemist 1948. aastal hakkas Volk töötama skulptorina Anton Starkopfi ateljees. Ateljees töötas ta kuni pensionini. 2008. aasta 10. oktoobril liitus Volk Kaitseliidu Tartu maleva I malevkonnaga.
Poama
Poama on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõpu poolsaarel Luidja lahe ääres. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda ja kuni 2013. aastani Kõrgessaare valda.
Poama piirneb läänes Palli ja Heistesoo ning idas Luidja külaga.
Nimi
Vello Kaskori arvates tuleneb kohanimi sõnast pundenik, Paul Ariste ja Lauri Kettunen arvasid nime lähtuvat sõnast pung. Kohanimi oli varem tuntud kui Pungama. Seda on 1609 mainitud kujul Pungam, 1688 Pungemah ja 1834 Poama.
Loodus
Poama lõunaosa piirneb Kõpu looduskaitseala Rattagu sihtkaitsevööndiga. Küla läbib Poama oja. Külas asub Poama järv ja küla piirneb kirdes Luidja järvega.
Talud
Poama ajaloolised talud 1917
Ajalugu
Küla on ajalooliselt kuulunud Kõrgessaare mõisa alla. Küla kujunes talukohast, mille peremees oli 1609 Pungam Endrich. 1688 oli piirkonnas kaks talu, kuid Põhjasõja järel taas üks talu, mille peremees oli 1725 Pungama Andres. Talu peremees sai 1835 perekonnanimeks Boa, sulasrahvas Banner ja Laks.
Poama kuulus 1977–1997 Luidja koosseisu.
Taristu
Küla põhjaosa läbib Poama tee, küla piirneb lõunaosas Luidja–Pärnaku teega.
Kultuur
Luidjal ja Poamal peeti 2008 ja 2016 Kõpu külade päev. Külas asub rannakaitsepatarei nr 149.
Oskar Luts
Oskar Luts (7. jaanuar 1887 (vana kalendri järgi 26. detsember 1886) Järvepera küla, Palamuse kihelkond – 23. märts 1953 Tartu) oli eesti kirjanik ja farmatseut.
Oskar Lutsu põhiteosteks kujunes nn Tootsi-lugude sari. Sellesse kuuluvad lühiromaanid või jutustused "Kevade" (1912–1913), "Suvi" (1918–1919) ja "Sügis" (1938, 1988), samuti jutustused "Tootsi pulm" ja "Argipäev". Postuumselt ilmunud "Talve" autorsus on kaheldav, ehkki mitte välistatud. Sarja ühendavad koht – väljamõeldud, kuid suuresti Palamusega sarnanev Paunvere – ja korduvad tegelased, kes "Kevades" käivad alles kihelkonnakoolis. Mitmed Lutsu tegelased – Joosep Toots, Arno Tali, Raja Teele, Jorh Adniel Kiir, Tõnisson, kellamees Lible, köster Julk-Jüri, õpetaja Laur – on saanud rahvuslikeks arhetüüpideks, nende järgi on nimetatud preemiaid ja institutsioone. Tootsi-lugude sari on sulandunud ühte neist tehtud filmidega: "Kevade" (1970), "Suvi" (1976), "Sügis" (1991), "Talve" (2020).
pisi|Oskar Luts. [[Nikolai Triik|Nikolai Triigi söejoonistus (1928)]] Samas ilmus Lutsult ka jutustusi ja näidendeid. Jutustuste seast tõuseb esile linna agulielu kujutav tsükkel: "Andrese elukäik" (1923), "Õpilane Valter" (1927), "Pankrot" (1927), "Udu" (1928), "Tagahoovis" (1933) ja "Vaikne nurgake" (1934). Heino Puhvel kirjeldab neid kui jutustusi "vaeste ja positsioonita inimeste eluraskustest, neis domineerib pessimistlik põhiheli, sagedane on peategelaste saatuse nurjumine, eluraskustele allajäämine või moraalne nüristumine. Lutsu huumor on neis jutustustes muutunud nukraks ja omandab ainult harva rõõmsa varjundi." Näidendeist menukaim on "Kapsapea" (1913), mida on korduvalt lavastatud, samuti on selle ainetel valminud samanimeline multifilm.
Populaarsed olid Lutsu följetonid, mille tegelastest tuntuim on Karl Martin Uhhuu. Tänini loetakse Lutsu mälestuste sarja, lastejuttudest populaarseim on aga "Nukitsamees", millest valmis samanimeline film 1981. aastal režissöör Helle Karise käe all.
Lutsu populaarsus ja rahvalikkus on teinud talle karuteeneid, akadeemilises kirjandusteaduses on ta jäänud "tõsisemate" kirjanike varju. Nii näiteks pole 2001. aasta "Eesti kirjandusloos" Luts pälvinud eraldi peatükki (erinevalt näiteks Ernst Peterson-Särgavast ja Juhan Sütistest), vaid tema loomingu käsitlus jaotub laiali eri žanride ja perioodide peatükkidesse. Kirjandusringkondade üleolevat suhtumist Lutsu on kajastanud ka Mihkel Mutt romaanis "Elu allikad".
Elukäik
Oskar Luts on maetud Tartu Pauluse kalmistule.
Perekond
Oskar Luts oli Hindrik ja Leena Lutsu esimene laps. Ta sündis 7. jaanuari ööl 1887. aastal Posti talu saunas Järvepera külas Palamuse kihelkonnas Tartumaal. Tema noorim vend oli hilisem filmioperaator ja filmilavastaja Theodor Luts.
Lutsu abikaasa Valentina Luts (1892–1982), neiupõlvenimega Krivitskaja, sündis 12. veebruaril 1892 Minskis. Ta oli pärit Viciebski kubermangust. Valentina isa Simeon oli rahvuselt valgevenelane, kes töötas Vitebski politseipristavina, ning ema Anna oli rahvuselt poolatar. Kui Valentina oli viie aastane, siis suri ta isa. Emal jäi järele viis alaealist last. Raske majandusliku olukorra tõttu pidi Valentina hakkama noorelt töötama ja sellepärast jäi tal ka keskkool lõpetamata. Ta töötas Viciebski linnas raudteede valitsuses kontoriametnikuna.
Oskar ja Valentina abiellusid 2. juulil (vkj) 1917 Viciebskis ning nende poeg Georg Luts sündis 11. aprillil 1918 veel seal. Perekond tuli varasügisel 1918 Eestisse.
Varane looming
Oskar Lutsu kirjanduslik tee algas luuletajana, kui 1907. aastal ilmus Postimehes tema esimene teos, milleks oli luuletus "Elu". Algul avaldas Luts oma teosed pseudonüümi Toomas Oskari (Thomas Oskary) all.
Viljakam aasta oli 1908, kui Luts tõlkis Päevalehele saksa kirjaniku Hartwiga romaani ja kirjutas mitu jutustust. Mõningane paus tuli sisse 1909–1911, mida võib põhjendada ajateenistusega sõjaväes Peterburis. 1911. aastal taas Eestis olles ja Tartu Ülikooli rohuteadust õppima asudes kirjutas ta valmis näidendi "Paunvere", mis ilmus küll alles 1913.
Tootsi-lood
Lutsu esimene ja samas tuntuim teos "Kevade" ilmus kahes osas aastatel 1912–1913 ning andis edasi koolimälestusi rahvaliku koomikaga koos seda varjundava nukra alatooniga. Sellest kasvas välja Tootsi-lugude sari, mis on laialt tuntud veel tänagi: "Suvi" I–II, 1918–1919; "Tootsi pulm", 1921; "Argipäev", 1924; "Sügis", 1938, II osa 1988.
"Kevade"
Ehkki "Kevade" kirjutamist alustas Luts juba 1907. aastal, jõudis esimesena tema teostest laia publiku ette hoopis Vanemuise teatris lavastatud näidend "Paunvere". 1911. aastal valminud "Kevade" avaldamine ei läinud kergelt: neli kirjastust, sealhulgas Noor-Eesti Kirjastus ja Postimees, lükkasid "Kevade" tagasi. Luts lasi teose esimese osa trükkida 1912. aastal omal kulul Postimehe trükikojas 2100 eksemplaris. Ehkki esimesed arvustused Anton Jürgensteini ja A. H. Tammsaare sulest olid tagasihoidlikud, muutus raamat lugejate seas üha populaarsemaks. Oma osa oli menus ka asjaolul, et Oskari noorem vend, hilisem filmimees Theodor Luts töötas sellal Postimehe raamatuäris müüjana ning soovitas raamatut lugejaile. Nii osteti "Kevade" esimest osa 1912. aasta jõululaupäeval Postimehe poest 200 eksemplari. Samal aastal määras Eesti Kirjanduse Seltsi auhinnakomisjon Lutsule "Kevade" eest ergutusauhinnaks 50 rubla. Teise osa avaldas 1913. aastal juba Noor-Eesti Kirjastus, nii nagu ka enamiku Lutsu hilisemaid teoseid.
Ehkki Luts ei pidanud oma koolimälestusi kirjutades nende lugejatena silmas lapsi, võitis "Kevade" juba 1920.–1930. aastatel noorte lugejate tähelepanu. Tänini seisab see kooli kohustusliku kirjanduse nimekirjas, kus sellega tegeldakse juba neljandas klassis.
Raamatu muudavad ajatuks selle värvikad karakterid, rahvalik huumor ja elav tegevustik, mille varjus kirjeldab autor leebelt inimhinge sügavaid tundeid. Seepärast võimaldab "Kevade" üha uusi tõlgendusi ja käsitlusi, eriti seoses teiste kunstivormidega. Korduvalt on teost seatud lavalaudadele: 1937. aastal lavastas selle esimesena Andres Särev, sõjajärgseil aastail Voldemar Panso jt. Lutsu enda näidend "Tootsi lood" valmis 1929 ja lavastati Pärnu "Endlas" 1936.
Esimest korda kaaluti "Kevadest" filmi tegemist juba 1926.–1927. aastal, mil Oskar Luts kirjutas oma venna Theodor Lutsu filmikompanii Estonia-Film tarbeks isegi stsenaariumi ("Joosep Toots"). Tookord filmist siiski asja ei saanud, "Kevade" ainetel valmis samanimeline film alles 1970. aastal režissöör Arvo Kruusemendi käe all. See kuulub koos sama režissööri tehtud järgedega nüüdseks vankumatult Eesti kinoklassikasse, mitme põlvkonna jaoks seostuvad Lutsu tegelaskujud just toonaste näitlejatega (nt Toots – Aare Laanemets, Tõnisson – Ain Lutsepp, Lible – Kaljo Kiisk). "Kevade" lavastamisest kõneles 1984. aasta muusikaline mängufilm "Kevad südames" (peaosas noor kontratenor Toomas Uibo). "Kevade" põhjal on loodud ka ballett.
"Kevade" on ilmunud 21 trükis ja tõlgitud 13 keelde.
"Suvi"
"Kevade" lugejamenu ajel jätkas Luts samadest tegelastest kirjutamist. 1918. aastal ilmus "Suve" esimene osa, 1919. aastal teine. Tegevustik neis toimub 6–7 aastat "Kevade" lõpust hiljem, ajaloolises plaanis millalgi enne Vabadussõda.
Tuttavad tegelased on jõudnud mehelemineku- või naisevõtuikka. Teose keskmes on Joosep Toots, kes on töötanud Venemaal mõisavalitsejana, saabub sealt tagasi kodutallu Ülesoole ning hakkab mahajäänud talu üles ehitama. Toots konkureerib endise kooliõe Raja Teele sümpaatia pärast rätsep Jorh Adniel Kiirega. Teele nõudmisel on Kiir valmis isegi senisest elukutsest loobuma ja põllumeheks hakkama. Asjast ei tule aga midagi välja ning pärast vastastikuseid vingerpusse jääb peale ikkagi Toots.
"Suve" ja "Tootsi pulma" põhjal valmis 1976. aastal Arvo Kruusemendi film, mis kannab samuti pealkirja "Suvi".
"Tootsi pulm"
Nagu pealkirigi ütleb, keskendub raamat Joosep Tootsi ja Raja Teele pulmale.
"Argipäev"
"Argipäevas" (algse pealkirjaga "Äripäev") on fookus Kiirel, kes on endiselt vallaline mees ning peab langetama valiku kahe ootamatult Paunverre saabunud õmbleja Juuli ja Maali vahel. Kiir abiellub Juuliga, ent viskab silma ka Maalile. Ühtaegu kirjeldatakse teoses Raja Teele ja Joosep Tootsi abieluprobleeme, mis viivad ajutise lahkukolimiseni.
"Sügis"
"Sügise" esimene osa avaldati juba 1938. aastal, teine osa ilmus ent raamatuna alles 50 aastat hiljem, 1988. Aasta varem, Lutsu juubeliks ilmus “Sügis 2” ajakirjas Looming 1/87. Osa sellest avaldas Luts küll juba Saksa okupatsiooni aegsetes ajalehtedes järjejutuna.
Raamat käsitleb tegelaste keskiga Vabadussõja-järgsetel aastatel. Peamine süžeeliin keskendub rätsepmeister Kiire suhetele õmblejannade Juuli ja Maaliga ning tema talupidamispüüdlustele.
"Talve"
Juba 1939. aasta 10. märtsi Uudislehes lubas Luts lugejaile lasta samal aastal välja kaks raamatut, üks neist pidi olema sarja viimane osa "Talve". Raamat siiski ei ilmunud.
1994. aastal avaldas Tartu kirjastus Ilmamaa Oskar Lutsu teose pealkirjaga "Talve", mille väidetavalt oli käsikirjast ümber kirjutanud kirjandushuviline Arnold Felix Karu. Raamatu autorsuse ümber puhkes ajakirjanduses diskussioon. Kirjanduskriitik Maie Kalda hinnangul oli avaldatud teose 228 lehekülje pikkusest tekstist puhast Lutsu 4, moonutatud, ehkki võimalikku Lutsu 115, Arnold Karu otsest omaloomingut 94 ning raskesti määratletavat materjali 15 lehekülge. Oskar Lutsu majamuuseumi töötaja Liivi Rosenvald seletab "Talve" kahe autori võimalikku segunemist sellega, et Arnold Karu suur igatsus oli oma lemmikkirjaniku lugu lõpule viia. "Talves" see ka toimub – peategelane Arno tuleb kodumaale ja sureb oma kodutalus. Nii jõuab Arno lugu lõpuni.
2019. aastal valmis teose ainetel film "Talve", mille lavastas Ergo Kuld.
Näidendid
Oma esimeses näidendis "Paunvere" kirjeldas Luts 1910. aastal valminud Palamuse seltsimaja ehitust.
Lutsu populaarseim ja tuntuim draamateos on kahtlemata "Kapsapea", mida kirjandusloolane Ants Järv iseloomustab nii: "... "Kapsapää" (1912) on eesti näitekirjanduse parim ühevaatuseline komöödia."
Jutustused
Emotsionaalselt tihe on traagilise elutundega, sümbolistlike sugemetega proosa ("Kirjutatud on ...", 1914, hilisemais trükkides "Soo"; "Kirjad Maariale", 1919; "Karavaan", 1920). Lutsu proosaloomes leidub ka sentimentaal-naturalistlikku linnaainest: süžee ja tüübistik on lähedased nõtke psüühikakujutusega jutustustes noorukeist ("Andrese elukäik", 1923; "Õpilane Valter", 1927; "Väino Lehtmetsa noorpõlv", 1935), melodramaatika ühendab Lutsu moraali- ja karskuseteemalisi jutustusi ("Iiling", 1924; "Olga Nukrus", 1926; "Udu", 1928; "Pankrot", 1929) ning tragikoomika ja grotesk agulielust kõnelevaid jutustusi ("Tagahoovis", 1933; "Vaikne nurgake", 1934).
Mälestused
Aastatel 1930–1941 ilmus ka Oskar Lutsu "Mälestuste" sari, milles oli kokku 13 köidet (sh "Vanad teerajad" 1930, "Talvised teed" ning "Läbi tuule ja vee" 1931, "Vaadeldes rändavaid pilvi", 1932). Parimaiks neist peetakse viit esimest köidet, mis käsitlevad huumori ja nostalgiaga tema lapsepõlve ja kooliaastaid.
Lutsu mälestused elasid üle uue populaarsuslaine 1980. aastatel, mil neist hakkasid ilmuma kordustrükid: "Mälestusi" 1982, "Vaadeldes rändavaid pilvi" 1984 jt.
Vested, lastekirjandus, tõlked
Lutsu sulest ilmus rohkesti följetone ja vesteid (kogud "Kirjamapp", 1924; "Vana kübar", 1927; ja "Kuidas elate?", 1930), lastenäidendeid ("Ülemiste vanake", 1919) ja -jutte ("Nukitsamees" ja "Inderlin", mõlemad 1920), pärast Teist maailmasõda jutustuse "Jüri Pügal" (1945), följetone ja tõlkeid vene keelest. Üks Lutsu esimesi tõlkeid oli Nikolai Gogoli "Revident" pealkirjaga "Rewisor" 1916. aastal (kaastõlkija Ants Simm); pärast sõda tõlkis ta muuhulgas Aleksander Kuprini teoseid.
Samas ilmus Lutsult ka jutustusi ja näidendeid. Jutustuste seast tõuseb esile linna agulielu kujutav tsükkel: "Andrese elukäik" (1923), "Õpilane Valter" (1927), "Pankrot" (1927), "Udu" (1928), "Tagahoovis" (1933) ja "Vaikne nurgake" (1934). Heino Puhvel kirjeldab neid kui jutustusi "vaeste ja positsioonita inimeste eluraskustest, neis domineerib pessimistlik põhiheli, sagedane on peategelaste saatuse nurjumine, eluraskustele allajäämine või moraalne nüristumine. Lutsu huumor on neis jutustustes muutnud nukraks ja omandab ainult harva rõõmsa varjundi." Näidendeist menukaim on "Kapsapea" (1913), mida on korduvalt lavastatud, samuti on selle ainetel valminud samanimeline multifilm.
Populaarsed olid Lutsu följetonid, mille tegelastest tuntuim on Karl Martin Uhhuu. Lastejuttudest populaarseim aga "Nukitsamees", millest valmis samanimeline film 1981. aastal režissöör Helle Karise käe all.
pisi|Maja [[Tammelinnas Tartus, kus aastail 1936–1953 elas Oskar Luts. 1964. aastast asub seal Oskar Lutsu majamuuseum]]
Mõju Eesti kultuuris
Kirjandusteadlane Janika Kronberg nimetab veebientsüklopeedias Estonica Lutsu 20. sajandi alguse eesti kirjanduse "kõige prominentsemaks prosaistiks".
Oskar Lutsu teosed on mõjutanud ka eesti keelepruuki. Arvukalt on tsiteeritud ja parodeeritud "Kevade" alguslauset: "Kui Arno isaga koolimajja jõudis, olid tunnid juba alanud." Levinud on nii teisedki Lutsu tegelaste repliigid – "Mis kinni ei jää, saab kinni löödud!" – "Oleks ma teadnud, et sa tuled, ma oleks kodust ära läinud." – "Mis sul seal kodus on?" "Lilled. Heinamaa. Päikesepaiste." – kui ka fraasid nagu "tamasseri raud" ja "Lible tegi, Lible tegi!". Suuresti teatakse neid siiski filmide järgi.
Mati Undi Lutsu-lavastused
"Need teosed on nn Vooremaa eksistentsialism – katse näha inimolu sisyphoslikku kulgu vooremaalaste, eeskätt Oskar Lutsu tegelaste, aga ka iseenda kaudu," on Undi Lutsu-lavastusi iseloomustanud kriitik Kalev Kesküla. "Unt tajus Lutsu kosmoses olemise põhja ja see põhi oli temale – kah vooremaalasele – tuttav. /---/ Nii et olles maailmamees, on Unt paratamatult ka vooremaalane ning oma Lutsu ja Tammsaare lavastamise hulluses ka rahvuskirjanik. Luts ja Tammsaare on minu rahvuse asi, on ta öelnud. Ja et neil on Lutsuga ühine saladus – rahvus." Lutsu 125. sünniaastapäeva tähistas Vanemuise teater Undi "Täna õhta kell kuus viskame Lutsu" uuslavastusega "Huntlutsu", mille lavastas Ingo Normet. "Kiire ja Tootsi aastakümnetepikkune võitlus ja võistlus küll maa, küll naise, küll tõe ja õiguse eest, tunneb eesti kirjanduses vaid ühte vastet – Andrese ja Pearu maadejagamist," võrdles Ingo Normet Lutsu ja Tammsaaret. "Unt on kirjutanud: "Tammsaare ja Luts põle mitte ilmaasjata meie tähtsaimad kirjanikud. Miskit väga salajast peitub neis." Ja Mati Undis ka."
Mälestuse jäädvustamine
pisi|[[Oskar Lutsu ausammas|Oskar Lutsu mälestussammas Tartus]]
Kobbvatnet
Kobbvatnet (saami keeles Njuorjojávri) on järv Norra keskosas Nordlandi maakonnas Sørfoldi vallas. Järve pindala on 4,9 km². Järve suubuvad Gjerdalselva, mis voolab välja Gjerdalsvatneti järvest ja Kobbskarelva ning voolab välja Kobbelva.
Väiku-Palkna järv
Väiku-Palkna järv (ka Väike-Palkna järv, läti keeles Mazais Baltiņš) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Luutsniku külast 3 km edelas Pillardi külas, Eesti-Läti piiril. Järv on Rõuge Suurjärve (38 m) järel sügavuselt Eestis teisel kohal (32 m), keskmiselt sügavuselt (14 m) esimene. Teistel andmetel on järve keskmine sügavus 11,2 m. Läti järvede hulgas ei mahu Väiku-Palkna järv sügavuselt 20 esimese hulka.
Järve pindala on 4,8 ha ja limnoloogiliselt tüpiseeritakse see pehmeveeliste eutroofsete järvede hulka.
Järve Eestisse jääv osa jääb Väike-Palkna maastikukaitseala piiresse, järve Lätisse jääv osa jääb Korneti-Peļļi hoiuala piiresse.
Ene Kaups
Haridus
Ene Kaups on lõpetanud 1981. aastal Kärdla Keskkooli, 1985. aastal Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna ja 1999. aastal Estonian Business Schooli rahvusvaheline ärijuhtimise erialal.
Töökäik ja tegevus ühingutes
Kaups on töötanud Hiiumaa Tarbijate Ühistus pearaamatupidaja asetäitjana, peaökonomistina, rahandusdirektorina ja kaubandusjuhina 1985–2003 ning SA Tuuru konsultandina 2003–2005.
Ta on ASi Eesti Loots nõukogu liige ning Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni Hiiumaa klubi liige.
Poliitiline tegevus
Ene Kaups oli Kärdla Linnavolikogu liige 1999–2005, Kärdla linnapea 2005–2007 ning ta on XI Riigikogu liige. Ta on Eesti Reformierakonna liige alates 1997. Kaups kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel. Ta sai 307 häält ja valituks ei osutunud.
Harry Mallin
Harry Mallin (õieti Henry William Mallin; 1. juuni 1892 – 8. november 1969) oli Inglismaa ja Suurbritannia poksija.
Mallin võitis keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks nii 1920. aasta Antwerpeni olümpiamängude poksivõistlustel kui ka 1924. aasta Pariisi olümpiamängude poksivõistlustel.
Mallini ja Roger Brousse'i (Prantsusmaa) 18. juulil 1924 Pariisis peetud veerandfinaalkohtumine on üks kõige rohkem vaidlusi tekitanud poksivõistlusi olümpiamängude ajaloos. Kohtunikud andsid algul võidu Brousse'ile, kuid pidid ta lõpuks diskvalifitseerima, sest Mallin tõestas, et Brousse hammustas teda. Selle tagajärjel muutusid prantsuse fännid rahutuks, ning finaalkohtumise ajal hoidsid kohapeal korda suured politseijõud.
Ta ei kaotanud harrastajana ühtegi kohtumist ning ei hakanud kunagi elukutseliseks. Ta on László Pappi, Jerzy Kulej', Boriss Lagutini, Teófilo Stevensoni ja Félix Savóni kõrval olnud üks edukamaid poksijaid olümpiamängudel.
Santa Prassede basiilika
thumb|Kiriku sisevaade Santa Prassede basiilika (itaalia keeles Basilica di Santa Prassede all’Esquilino) on kirik Itaalias Lazios Rooma linnas Via Santa Prassede 9/A. Kirikut kasutab katoliku kiriku Rooma piiskopkond, see on ametlikult Basilica minoris. Sealseks vaimulikuks on Paul Joseph Jean Poupard.
Kirikuhoone
Praegune kirikuhoone valmis aastal 822. Kasutatakse põhiliselt hoone külgmist ust, selle peasissepääs on varjatud ja seda kasutatakse harva. Kuigi hoonetest ümbritsetud, on kirik hea näide varakristlikust arhitektuurist. Peasissepääsu kohal asuvad marmorist tümpanon ja nikerdustega karniis. Kiriku teise sissepääsu juurde viib pikk trepp, selle sissepääsu kohal asub barokne lodža, mis lisati XVI sajandil.
Hoone pikkus on 45 meetrit, laius aga 30 meetrit. Keskmise löövi laius on 17 meetrit.
Kiriku interjöör on barokne. Kirikul on kolm löövi, mida eraldavad sambad. Tähtsaimaks kunstimälestiseks on IX sajandil valminud mosaiigid kiriku apsiidis, võidukaarel ja mujal.
Santa Prassede basiilika juurde kuuluvad arvukad kabelid, millest tähtsaim on San Zenone kabel. See valmis IX sajandil ja sealsed mosaiigid on bütsantsipärased. Ühel neist on kujutatud Praxedist ja Pudentianat.
Varasem ajalugu
thumb|Krüpt Santa Prassede basiilika kohal asus varem pühakoda, mis kandis nime titulus Praxedis. Sinna olevat maetud varakristlikud märtrid Praxedis ja Pudentiana. Neist esimese järgi on kirik ka nime saanud.
Praegune hoone
Kiriku ehitamist alustas aastal 780 paavst Hadrianus I. Kirik valmis aastal 822, mil võimulolev paast Paschalis I lasi hoonet laiendada ja selle kaunistused valmistada. IX sajandi lõpuks hoonestati kiriku peasissekäigu ümbrus, nii et see ei olnud enam tänavalt nähtav ja sellises olukorras on see ka praegu.
XIII sajandil lisati kiriku tugevdamiseks sellele kolm suurt kaart ja kuus sammast. Samal perioodil lisati kirikule ka kellatorn. Hiljem lasi Antonio Pallavicini Gentili kujundada kiriku altarit ümbritseva ala, Carlo Borromeo lasi rajada käärkambri, kujundas ümber keskmise löövi ja lasi rajada uue trepi. Keskmine lööv sai praeguse välimuse aga Leo XI ajal. Hiliseimad muudatused on seotud varasemate struktuuride taastamisega, nii rekonstrueeriti aastal 1918 kiriku põrand ja aastal 1937 eemaldati varasemaid struktuure varjav krohv.
Svolderi merelahing
pisi|300px|Svolderi merelahingu viimane staadium: Eiríkr Hákonarson ja tema mehed [[Ormen Lange pardal]] Svolderi merelahing toimus 1000. aasta (või 999. aasta) septembris Läänemere lääneosas Norra kuninga Olav Tryggvasoni ja tema vaenlaste liidu vahel.
Kõige üksikasjalikumad allikad lahingu kohta on kuningasaagad ("Heimskringla"), mis kirjutati umbes kaks sajandit pärast lahingu toimumist. Saagad ei ole küll ajalooliselt usaldusväärsed, kuid annavad üksikasjaliku kirjelduse lahingust ja selleni viinud sündmustest. Saagade järgi põhjustas lahingu Olav Tryggvasoni ebaõnnestunud abieluettepanek Sigrid Storrådele (uhke, kõrk Sigrid) ning Olavi problemaatiline abielu Taani kuninga Svend Harkhabeme õe Thyriga.
Lahingu puhkemisel hüüdis Olav bravuurikalt Taani ja Rootsi laevastikule etnilisi solvanguid, mööndes, et Eirik Håkonsson ja tema mehed on ohtlikud, sest nad on "Põhjamaa mehed nagu me isegi". Üks tuntumaid saagas kirjeldatud stseene:
"Einar Tambarskjelve seisis laevatekil, lastes vibunooli taanlaste poole, kui vibu vaenlase noolega pihta sai ja purunes. Kuningas Olav küsis, mis nii kõvasti raksatades murdus. Einar vastas, et see oli Norramaa, mis murdus lahti kuninga haardest. Seepeale ütles kuningas, et tegu oli siiski millegi vähemaga ning viskas oma vibu Einarile. Einar proovis vibu vinnastada, kuid nentis, et see on liiga nõrk ühe vägeva kuninga kohta ning haaras oma mõõga järele."
Viited
See artikkel on tõlge inglise keelsest Wikipedia artiklist Battle of Svolder
Andreas Goldberger
pisi|Goldberger [[Harrachovis 2004. aastal]] Andreas "Andi" Goldberger (sündinud 29. novembril 1972 Ried im Innkreisis) on Austria endine suusahüppaja.
Golbergeri karjääri parimad aastad olid 1990. aastate keskel ja läbimurre maailma suusahüppajate paremikku toimus "Nelja hüppemäe turneel" 1991–1992, kui ta osales vaid Austrias hüpatud osavõistluse etappidel ning sai teise ja kuuenda koha. Selle tulemusel valiti ta riigi koondisse 1992. aasta olümpiamängudele Albertville'is, kuid võistlema ta siiski ei pääsenud.
1997. aastal sai Goldberger Austria suusaliidult kuuekuulise võistluskeelu kokaiini kasutamise pärast. Vangis istunud narkoärikas olevat öelnud, et müüs Goldbergerile kahel korral kokaiini. 1990. aastate lõpul oli Goldbergeri suusahüppetase madalseisus, kuid 2000. aastal hüppas ta Planicas uueks lennumäe maailmarekordiks 225 meetrit.
Karjääri viimase võistlushüppe Goldberger tegi Kulmi lennumäe treeningul 11. jaanuaril 2006, kus ta hüppas mitteametliku mäerekordi 215,5 meetrit.
Maailmakarikavõistluste etapivõidud
Andreas Goldberger osales 288 maailmakarikavõistluste etapil ja jõudis poodiumile 63 korral, millest 20 korda kõige kõrgemale astmele.
Sündinud 29. oktoobril
''See artikkel loetleb 29. oktoobril sündinud tuntud inimesi.
Mahtra sõda
Mahtra sõda oli Eestimaa talupoegade ja Vene karistussalklaste vaheline kokkupõrge 2./14. juunil 1858 Mahtra mõisas Juuru kihelkonnas Harjumaal.
Sündmuste käik
pisi|307x307px|Atla-Eeru kõrtsihoone
Langenud ja haavatud
Talupoegadest langesid seitse meest: Mart Methusalem Juurust, Mihkel Tein Mahtrast, Jüri Toirk Purilast, Jüri Tulp Maidlast ning Mihkel Penter, Kustas Vatter ja Pären Vilson Kaiust.
Haavadesse surid kolm meest: Kaarel Kabok Atlast, Jaan Levontka Juurust ja Hans Riekmann Maidlast.
Kaks meest mõistsid karistuse kartuses ise enda üle kohut: Jaan Kraan Maidlast poos end üles ja Jüri Sild Purilast uputas end jõkke. Enamus sõjas langenuid maeti Juuru vanale kalmistule.
Karistussalgast sai surma kapten Jan Bogutski ja 13 soldatit said haavata.
Karistamine
Vastu hakanud talupoegadele määras sõjakohus algul surmanuhtluse, mis hiljem kindralkuberneri poolt ümber muudeti raskeks peksukaristuseks. Otsuse kinnitas 27. jaanuaril/8. veebruaril 1859 Venemaa keiser Aleksander II ja käskis täide viia.
10/22. veebruaril 1859 viidi karistus Mahtra mõisas sõjaväe kaitsel täide. Kõige karmimad karistused said Ado Andrei Mahtra mõisast ja Peeter Olander Kaiu mõisast, kumbki 1000 hoopi läbi kadalippu, koos kõigi seisuseõiguste kaotamisega, 20 aastat sunnitööd ja seejärel saatmine asumisele Siberisse. Mahtra vallatalitajale Hans Tertsiusele määrati 100 hoopi kadalippu, koos kõigi seisuslike õiguste kaotamisega ja Siberisse asumisele. Kokku määrati peksmine kadalipu läbi 41 mehele. 17 meest jäid vangistusse või loeti vangistuses oldud aeg piisavaks karistuseks. Seitse meest vabastati süüdistustest. Kolm vastu hakanute peameestest kohtu alla ei jõudnudki, sest kaks neist hukkusid juba mässu ajal ja kolmas sooritas enesetapu. Karistuskoht sai rahvasuus tuntuks kui Verepõld.
Sõjakahjud
27. maiks/8. juuniks (vkj) 1860 oli Mahtra sündmuste läbi saadud kahjudena üles antud kokku 12 358,27 rubla. Sinna kuulusid kroonu kahjud (sõidu- ja päevarahad, uurimismaterjalide tõlkimine vene keelde) 2008,58 rubla, Eestimaa rüütelkonna kahjud (sõjaväe toitlustamise kulud) 2300,79 rubla, ametlike isikute kahjud (Mahtras kaduma läinud käerauad 39,42 rubla väärtuses, major Alexander von Laimingi Mahtras kadumaläinud asjad 300 hõberubla väärtuses, veltveebel Vassiljevi ülemuse käes hoiul olnud raha jne) 436,57 rubla, eraisikute kahjud 7580 rubla (valitseja Rosenberg 1178 rubla, tema ema 146 rubla, mõisnik von Helffreich 6000 rubla jne).
Süüdimõistetud ja Mahtras viibinud talupoegade vara väärtus oli kokku 362 hõberubla. Kahjusid ei nõutud tõenäoliselt kunagi sisse, kuna see oleks uusi rahutusi põhjustanud, kohtu all olnuist olid paljud ära surnud või Siberisse saadetud.
Talurahva nõudmiste täitmine ja 1856 aasta seaduse muutmine.
Pärast Mahtra sõda  Aleksander II mitte ainult ei revideerinud 1856. aasta Eestimaa kubermangu talurahvaseadust vaid kirjutas 1860. aastal alla ka selle seaduse algsele versioonile. Vene keisrit veenis nende meetmete vajalikkuses kindraladjutant N. V. Isakov, kelle eesmärk oli mässu mahasurumine. "Inimesed ei saa kaua püsida tingimusteta kuulekuse raamides, olgu nende kannatusevarud kui tahes suured," märkis ta tsaarile saadetud ettekandes. Kolm aastat aga seadust täiel määral ei rakendatud, näiteks 1864. aastaks ei küündinud talupoegadele müüdud maa osakaal 2,5%-ni ja teorendi täielik ja lõplik kaotamine toimus alles tänu Vabadussõjale.
Aastapäevad
pisi|Mahtra sõja ausammas.|300x300px
Hinnangud
"Mitte eesti taluperemehed, vaid moonakad olid need, kes põletasid ja riisusid ning tegid "Mahtra sõja", võtsid osa 1905. aasta revolutsioonist, märatsesid 1917. aasta revolutsiooni päevil, läksid punaväkke, kuulutasid parunid ja "hallparunid" (s. o. eesti suurtalunikud) lindpriiks, mõrvasid kaaseestlasi Tartus ja Rakveres, osalistusid 1924. aasta mässukatses, olid 1940/41. aasta Nõukogude Vene revolutsiooni ja riigipöörde käsilasteks rahvuslike eestlaste mõrvamises, ja eriti küüditamisel. ... Meie marksistide poolt koostatud ajalugudes on eesti rahvale külge poogitud "pärisorjus", mida pole kunagi olnud, aga moonakate-sulaste märatsemisi esitatakse ajaloolise tähtsusega kangelastegudena! Tõelisuses eesti proletaarliku pööbli jälgid teod on roimad, kuritegelikud nähted. Nende koht pole Eesti ajaloos. Need on vaid kahetsemisväärsed, taunitavad episoodid ja häbiks meie rahvale ja ajaloole." Edgar V. Saks, ajakirjanik ja majandustegelane
Karatau
Karatau on mitme mäestiku-aheliku ja asula nimi:
Perugia
Perugia on linn Itaalias, Umbria maakonna ja Perugia provintsi halduskeskus.
Kultuur
thumb|tühi|Perugia linnavaade
Lipovo
Lipovo ehk Pärspää ehk Pärispää (vene keeles Липово) on küla Kurgolovo poolsaare idaosas Venemaal, ajaloolisel Ingeri- ja Vadjamaal (Kosemkina kihelkond). Praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Leningradi oblasti Kingissepa rajooni Ust-Luga külaasundusse (vene keeles Усть-Лужское сельское поселение)
Karatau (Tian Shan)
Karatau (kasahhi Қаратау) on mäestik Aasias, Tian Shani loodepoolseim osa. Kulgeb Sõrdarja paremkaldal loode-kagu suunas. Iseloomulikud on lamedad harjad, suurim kõrgus 2176 meetrit. Mägedes leidub fosforiite.
A (häälik)
A [a:] on maailma keeltes tavaliselt kõige loomulikuma keeleasendiga moodustatud vokaal.
Eesti keel
A on eesti keeles ümardamata madal tagavokaal. Keel on jõudeasendist õige vähe tagapool. Keeleselja tagaosa (postdorsum) on üsna pisut tõusnud pehme suulae poole. Huuled on mõnevõrra ettepoole liikunud ja ümardunud.
A on eesti keeles kõige sagedasem täishäälik.
Eesti a-hääliku omapära
Eesti a-häälikut iseloomustab üpris tagapoolne asend ja kerge labialiseeritus. Võrreldes prantsuse ja saksa keelega on a nii labialiseeritud, et prantslasele või sakslasele võib eesti a-häälik tunduda o-häälikuna, eestlasele aga prantsuse ja saksa a-häälik ä-häälikuna. Vene a-häälik sarnaneb eesti omaga.
Eesti a-hääliku varjundid
J-i või peenendatud konsonandi järel on a-l ä-varjund, mis on tugevam läänepoolsetes murretes. Paljudes murretes ongi a nendes positsioonides asendunud ä-ga: jaksama>jäksama, jagama>jägama, jagu>jägu, isegi jalg>jälg.
Variandid
A võib olla lühike või pikk. Pikka a-d märgitakse tavaliselt aa.
Diftongid
A esineb ka diftongides ae, ai, ao, au, ea, oa ja öa.