cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antananarivo
Antananarivo (1975. aastani Tananarive [tananar'iiv] malagassikeelse hääldusvariandi järgi) on Madagaskari pealinn. See asub põhja-lõuna suunas Madagaskari saare keskel ja 145 km kaugusel saare idarannikust. Geograafilised koordinaadid on 18°56′ S, 47°31′ E.
Antananarivo on Madagaskari suurim linn ning haldus-, kommunikatsiooni- ja majanduskeskus.
Nimi tähendab 'tuhande inimese maad'.
Antananarivos kehtib Ida-Aafrika aeg.
Linnas asub Madagaskari valitsuse ja parlamendi residents.
Loodus
Antananarivo asub 1200–1435 m kõrgusel merepinnast. Linn on rajatud umbes 4 km pikkuse põhja–lõunasuunalise kaljuse mäeharja tipule ja nõlvadele. Ümbritsevatest riisipõldudest on see umbes 200 m võrra kõrgemal.
Rahvastik
Elanike arv on 2001. aasta rahvaloenduse järgi 1 403 449.
Elanike arvu dünaamika:
Antananarivo linnastus elab 1,69 miljonit inimest.
Religioon
Linn on katoliku kiriku Antananarivo peapiiskopkonna keskus.
Liiklus
Linn asub Madagaskari tähtsaimast sadamalinnast Toamasinast 215 km lääneedelas ning tal on sellega raudteeühendus.
Linna teenindab rahvusvaheline Ivato lennujaam.
Haridus
Antananarivos on Madagaskari Ülikooli linnak, Antananarivo Ülikool ja Ambatobe Maakolledž.
Teadus
Linnas on ka teadusinstituute.
Ajalugu
Linna rajas umbes 1625 kuningas Andrianjaka. Linna nimi ('tuhande linn') tuleb seda valvama määratud sõdurite arvust. Aastaid oli see merinade valitsejate keskne küla, mis sai tähtsaks, kui need valitsejad said enda võimu alla suurema osa Madagaskarist ning Antananarivost sai 80 000 elanikuga linn. Aastal 1793 või 1794 sai see Merina kuningate pealinnaks. Kuningas Radama I vallutused tegid Antananarivost peaaegu kogu Madagaskari pealinna.
pisi|Tänav Antananarivos Prantsuse väed hõivasid linna 1895 ning ta sai Madagaskari protektoraadi osaks. Sel ajal oli linnas umbes 100 000 elanikku.
Pärast Madagaskari iseseisvumist 1960 hakkas linn kiiremini kasvama. 20. sajandi lõpuks jõudis elanike arv 1,4 miljonini.
Arhitektuur
Kui hooneid hakati ehitama kivist, ehitati kogu linn ümber. Nüüd on seal palju euroopalikke ehitisi, sealhulgas kuningalossid, endised peaministri ja aadlike majad, Prantsuse koloniaalvõimu peakorter, anglikaani ja katoliku katedraal ning muid kirikuid.
Kui elanike arv 1950. aastaks kasvas 175 000-ni, ehitati linn ümber. Rajati tänavad ning laiad trepid kohtadesse, mis olid tänavate jaoks liiga järsud. Linna keskel paiknevasse Andohalosse rajati jalakäijate teed, terrassid ja jõesängid ning istutati puud. Vett, mida enne saadi allikatest mäejalamil, hakati saama linna lõunast ja läänest piiravast Ikopa jõest.
Linna valvab kaks forti, mis on rajatud küngastele idas ja edelas. Koos anglikaani ja katoliku kirikuga on linnas ja eeslinnades umbes viiskümmend kirikut, samuti mošee.
Antananarivost põhjas on Ambohimanga, 18. sajandi alguses rajatud Merina kuningate püha linn, mis kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Sakon Yamamoto
Sakon Yamamoto (jaapani keeles 山本 左近 Yamamoto Sakon; sündinud 9. juulil 1982) on Jaapani vormel 1 sõitja.
Sakon Yamamoto tegi vormel 1 debüüdi 2006. aastal Saksamaa GP etapil.
Solon
right|thumb|Soloni büst. [[Farnese kogu, Napoli rahvuslik arheoloogiamuuseum.]] Solon Ateenast (Σόλων; 640–635 eKr Ateena – umbes 559 eKr Ateena) oli vanakreeka poeet, kaupmees, rändur ja poliitik. Teda peetakse üheks seitsmest targast.
Solon pärines Kodriidide ülikusuguvõsast, kuhu olid kuulunud ka Ateena kuningad. Ta teenis nooruses elatist kaupmehena, mis võimaldas tal palju oma isikliku laevaga reisida. Nähtavasti oli ta juba enne oma poliitilist tegevust kaaskodanikele tuntud kui luuletaja. Tema eleegiad ja jambid seostusid seadusandlusega, põhiteemadeks olid poliitika ja moraal. Ta on loonud siiski ka luuletusi, kus ülistatakse muusasid, veini ja armastust. Ta oli esimene Ateena luuletaja, ja mõne tema luuletuse poliitiline suunitlus pidi tõmbama kuulajate tähelepanu.
Tunnustades Soloni teeneid Salamise saare tagasivallutamisel megaralastelt 594 eKr, valisid ateenlased ta arhondiks.
Umbes 590 eKr paigutas Solon Ateenas prostituudid avalikesse majadesse.
Tuntud on Soloni lendlause "Mis liig, see liig", samuti tema vaidlus teatrimees Thespisega: "Kui lubate teatris tõemeeli valet esitada, siis hakkavad ka riigimehed näitemängudest eeskuju võtma!"
Karoliinid (sõdurid)
Karoliinid (rootsi keeles karoliner) olid Rootsi kuningate Karl XI ja Karl XII sõdurid, kes oma tähelepanuväärse taktika poolest erinesid teiste selleaegsete Lääne-Euroopa riikide sõduritest. Karoliinide taktika muutsid eriliseks suurem sõltuvus piikidest ja tääkidest ning nende vahvus rünnakul.
Karoliinide sõjavägi
200px|pisi|vasakul|Munder, mida Karl XII oma surma ajal kandis Tasakaalustamaks puudusi inimjõu ja ressursside osas, püüdles Rootsi innovaatilise ja tõhusa armee loomise poole. Innovaatiliste sõjaliste ideede edukas jada oli tegelikult ainus põhjus, miks Rootsi oma suurvõimu staatuse saavutada suutis. Ent vaid sellele toetumine suurvõimu staatuse säilitamisel oli ebakindel tee. Karoliinid olid löögivõimelised sõdurid ja seda näitasid nende saavutused reas Põhjasõja lahingutes: sealhulgas Narva, Spilve, Kliszówi, Pułtuski, Jakobstadti, Gemauerthofi, Varssavi, Fraustadti, Hołowczyni, Helsingborgi ja Gadebuschi lahingus.
Tänu oma saavutustele selles sõjas peetakse neid ehk selle aja kõige tõhusamateks väeüksusteks. Karoliinide vägi oli väike ja Rootsi sõdurite väikese hulga tõttu olid suured kaotused korvamatud. Karoliinide armee alistati pärast pikka ja saatuslikku marssi Venemaa sisemaale, kus nad jäid kaitsetuks põletatud maa taktika, sagedaste väikeste rünnakute ja Venemaa külma ilma eest. Need sõdurid, kes jõudsid Poltava lahingusse, olid väsinud ja näljased. Selle pika marsi jooksul suri hinnanguliselt 35 000 Rootsi sõdurit (ehk 70% väest) nälja, haiguste ja kurnatuse kätte. Lahing lõppes Venemaa otsustava võiduga, mis tõi kaasa ka Rootsi impeeriumi languse.
Moraal ja religioon
200px|pisi|Armulaual käimine oli Rootsi sõdurite jaoks oluline rituaal (seda eriti enne lahingut). [[Gustaf Cederströmi maal]] Karoliinide ülimalt ründav taktika vajas ranget distsipliini: rünnakul pidid nad esmalt pidama vastu vaenlase keskmiselt kauguselt tehtud laskudele ja alles seejärel oli neil lubatud reageerida. Selle taktika eesmärk oli saada sõdurid vaenlasele piisavalt lähedale, nii et neil oli seejärel peaaegu võimatu mööda lasta. Rootsi vägede vankumatu julgus mõjutas ka vastase moraali ja mitmel korral kohutas see vastased taganemisele.
Selle range distsipliini saavutamiseks kehtisid sõjaväes ka väga ranged reeglid. Isegi sõdurite eraelu oli allutatud karmidele reeglitele, kuna nende järele valvati lisaks lahinguväljale ka nende eluruumides. Religiooni kasutati kui vahendit sõdurite moraali kõrgel hoidmiseks. Sõjavägi ei olnud ainus, kes religiooni sõjalistel eesmärkidel kasutas – ka koguduste preestrid jutlustasid värbamise edendamiseks krooni teenimise ja sõduriks olemise voorustest. Sõjaväes osalesid ka preestrid sõdurite moraali tõstmiseks sageli lahingutes.
Selleks, et Rootsi eri piirkondadest ja maakondadest pärit sõdurid tunneksid teiste sõdurite suhtes ühtekuuluvustunnet ja lojaalsust, tehti nii, et samast piirkonnast pärit sõdurid teenisid koos. Ka kirik aitas kuningriigi eri osadest pärit sõdurite vahelise solidaarsustunde loomisel kaasa, näidates, et sõdurid võitlevad vaenlase sõjaväega vastamisi olles Rootsi luterliku kiriku ühtede ja samade tõekspidamise eest. See oli sõduritele ka meeldetuletuseks, et Jumal oli nende kaitsja ja aitas neid lahingus – nagu oli räägitud juba ajast, mil Rootsi protestantismi ühe juhtriigina Kolmekümneaastases sõjas võitles. Pärast 1700. aasta Narva lahingut uskusid paljud sõdurid, et just Jumal oli saatnud neile lumetormi, mis neil võita aitas. Väga levinud oli arvamus, et kaotus Poltava lahingus oli karistus sõdurite kõrkuse ja pattude eest.
Sõjaväkke võtmine
pisi|vasakul|200px|Rootsi kuningas Karl XI oli uue sõjaväkke võtmise süsteemi looja. Maali autoriks peetakse [[David Klöcker Ehrenstrahli]] Aastal 1680 teostas kuningas Karl XI parlamendis oma poliitilised ja sõjalised reformid, tehes endast isevalitseja. Tema suurim reform oli uue väkke võtmise süsteemi rajamine – selle järgi oli riik jaotatud osadeks ja iga osa talunikud pidid kokku panema tuhandest relvade ja mundritega varustatud mehest koosneva rügemendi. Iga selline osa oli jaotatud omakorda veel väiksemateks üksusteks (rote), mille moodustasid kuni viis peremeest, kes allkirjastasid lepingu sõduri välja panemise ja ülalpidamise kohta. Lepingus oli sätestatud, et sõdur tuleb välja panna koos väikese maja ja aiamaaga.
Ratsavägi rajati suuresti samadel alustel ja erinevuseks oli see, et rote pidi välja panema ka hobuse. Kuna tegemist oli aga täiendava koormisega, tagas riik vastutasuks maksuvähenduse.
Sel viisil tagati Karl XI-le 18 000 jalaväelasest ja 8000 ratsaväelasest koosnev professionaalne armee. Sellele võis veel lisada 7000 jala- ja 3000 ratsameest Soomes. Piki rannikuid ja suuremate linnade sadamates võeti väkke ka meremehi, saades mereväele nii 6600 meremeest Rootsis ja 600 Soomes.
Kuningas Karl XII kohta on öeldud, et "ta ei saanud taganeda, ainult rünnata või langeda". Sama kehtib ka tema sõdurite kohta. Rootsi sõjaväe tolleaegne taktika ei hõlmanud kunagi taganemist. Sõjaväelased olid sunnitud ründama või võitlema kohas, kus nad seisid; tagantjärele tarkusega võib öelda, et tegemist oli ehk liiga ettevaatamatu sõjaväelise doktriiniga.
Mundrid
Karoliinide munder oli üks Rootsi standardmundri neist variantidest, mille võttis kasutusele Karl XI. Karoliinide sinelid olid sinised (kollaste kätistega), nende põlvpüksid olid valged ja vest kollane. Mitmetel rügementidel munder varieerus: näiteks olid Bohusläni tragunitel rohelised kuued ja Närke-Värmlandi rügemendi sõduritel punased kätised. Suurtükiväelaste mantlid olid aga hallid ja siniste kätistega. Lisaks kandsid karoliinid kas kolmnurkseid mütse või teisi erilisi mütse, mida kutsuti nimega karpus. Ainus soomusrüüsid kandev väeosa oli eliitväeosa trabant-kaardivägi, mille liikmed kandsid terasest rinnaturvist.
Kuigi kasutusel oli ka vanemaid musketeid, oli suurem osa jalaväest varustatud kaasaegsete ränilukuga musketitega. Lisaks kuulusid nende varustusse rapiirid ja kott laskemoona jaoks. Umbes kolmandik igast 150-mehelisest kompaniist oli varustatud piikidega ja igas kompaniis oli ka kaksteist grenaderi (reeglina kõige tugevamad ja pikemad mehed). Grenaderid olid ka ainsad sõdurid, kelle musketitel olid küljes täägid. Puhuti kasutati piiramiste ajal ka kahe käega kasutatavaid ogalisi nuiasid. Ratsaväelased kandsid korvkäepidemega mõõkasid ja kas kahte püstolit (ratsarügement) või karabiini (tragunid). Suurtükiväelastel olid lähivõitluse eesmärgil väiksemad mõõgad, mida tunti nimega hirschfängare.
Ülesehitus
Sõjaväe hulka kuulus ka eriüksus Livdrabanterna ehk kuninglik ihukaitsekorpus. Tegemist oli ligikaudu 100 mehest koosneva eriüksusega, mis kuuletus otse kuningas Karl XII-le, kes määras selleks omakorda ametisse üksuse kapteni. Selleks, et saada kuninga ihukaitsekorpuse reameheks, pidi sõdur olema jõudnud tavaarmees kapteni auastmeni. Hierarhias järgnes kaptenile kolonel, kes sai tiitli Kaptenlöjtnant ehk kaptenleitnant. See korpus võitles oma kurva lõpuni ja mõned selle veteranid kandsid kuningas Karl XII kirstu kui see 1719. aastal matusteks pealinna jõudis.
Sõjaväljal
Karoliinist sõjamehe jaoks olid käsud ranged. Näiteks tõi raske karistuse kaasa teiselt sõdurilt toidu varastamine. Röövsaagi kogumine, mis oli varem sageli olnud sõduri igapäevase elu osa, oli keelatud; kuigi vastavalt vajadusele tuli seda aeg-ajalt ette, nt mõnel juhul Narva ja Lembergi all.
Üks hullemaid kuritegusid, mida karoliinist sõdur korda võis saata, oli Jumala nime asjata suhu võtmine ehk seitsmenda käsu vastu eksimine. Kuna väga oluline oli sõjaväe moraali kõrgel hoida, ja kristlus oli viis selle tegemiseks, oli karistuseks selle eest ette nähtud surm. Veel võis surmanuhtluseni viia palvehetke katkestamine. Karoliinil oli kästud mitte karta: kui Jumal oli näinud ette, et ta peab surema, juhtuks see niikuinii, vaatamata sellele, kas ta põikaks kuulidest kõrvale või mitte. Karoliinide ründetaktika vajas vankumatut distsipliini.
Sõduri päevane toiduportsjon koosnes järgnevast: 625 grammi kuivatatud leiba, 850 grammi võid või sealiha, 1/3 liitrit herneid ja 2,5 liitrit õlut. Kui saada oli kala, asendati või või sealiha sageli sellega. Kuna vesi oli sageli saastunud, oli selle joomist targem vältida.
Jalavägi
Rootsi jalaväe rügement koosnes umbes 1200 mehest, kes olid jaotatud kaheks 600-pealiseks pataljoniks. Pataljon, mis oli Rootsi sõjaväe väikseim taktikaline üksus, jaotus neljaks 150 mehest koosnevaks kompaniiks. Enne lahingut moodustasid sõdurid tavaliselt neli rivi, kuid pataljon võis formeeruda ka kuuest rivist koosneva kolonnina (formatsioon nimega späckad) Ligikaudu kolmandik meestest olid varustatud mõõkade ja 5,55 meetri pikkuste piikidega. Piikidega mehed koos nende külgedel olevate musketäridega moodustasid sageli iga pataljoni keskel olevad jaod. Ent kui pataljoni formatsiooniks oli späckad, paigutati piigimehed kolmandasse ja neljandasse rivisse. Lisaks sõltus grenaderide paigutus sageli tiibadel asunud musketäridest (või asusid grenaderid iga pataljoni kõige äärmisel paremal ja vasakul küljel), et kaitsta vaenlase ratsaväe vastu ja heita vaenlase formatsioonide lõhkumiseks granaate (grenader oli iga kümnenda musketäri juures).
Ratsavägi
Rootsi ratsaväe rügement koosnes ligikaudu tuhandest mehest, kes olid jagatud nelja 250-liikmelisse salka. Salk oli Rootsi sõjaväe taktikaline üksus ja see koosnes kahest 125-mehelisest kompaniist. Rootsi raskeratsaväelane oli varustatud rapiiri (peaaegu meetripikkune ja valmistatud peamiselt torkamise ja alles seejärel raiumise jaoks), karabiini ja kahe püstoliga ning ta kandis kürassi. Tragunitel oli rapiir, täägiga musket ja kaks püstolit.
Kasutati ka mõningaid irregulaarvägesid: sageli just valahhide ratsaväge. Ent need väed ei sobinud lahinguks, vaid ainult luuresalkadeks ja põgenema löödud vaenlaste jälitamiseks. Ratsaväge kasutati kui peamist võidu saavutamise vahendit ja selle suhtarv Rootsi sõjaväes oli suur. Erinevalt teiste Euroopa riikide regulaarvägedest moodustas Rootsi ratsavägi lahingusse minevate meeste hulgast poole. Näiteks kui rootslased Venemaale tungisid, koosnes nende sõjavägi 31 000 mehest, kellest rohkem kui pooled (16 800) olid ratsaväelased.
Gå–På ja jalavägi
200px|pisi|Karoliinid aastal 1701 [[Daugava jõe ääres sakside vastu Gå-På-meetodit kasutamas]] Võte nimega Gå-På (eesti keeles "jätkake liikumist") oli loodud spetsiaalselt nn šokkrünnakute jaoks ja tegemist oli Rootsi sõjaväe selle aja standardse võitlustehnikaga. Sageli olid selle väga agressiivse taktika tulemuseks lühikesed lahingud ja seda kasutati tihti siis kui vastastel oli arvuline ülekaal.
Vastavalt 1694. ja 1701. aasta määrustele toimus jalaväe rünnak järgmiselt. Rootsi pataljon liikus neljas tühimikega rivis "sujuvalt ja aeglaselt" vaenlase tule (mis sageli algas 100 meetri pealt) suunas. Rootsi sõduritele anti esimest korda käsk tulistada kui "nad võisid näha vaenlaste silmavalgeid" ehk kui laskekaugus oli ligikaudu 50 meetrit; kui marsitrummid vaikisid, täitsid kaks tagumist rivi kahes eesmises rivis olnud tühimikud, tulistasid kogupaugu ja tõmbasid välja oma mõõgad. Kaks tagumist rivi tõmbusid seejärel tagasi oma eelnevasse asendisse ja kaks eesmist rida sulgesid tühimikud, misjärel pataljon jätkas oma rünnakut. Kaks eesmist rida sooritasid lasud umbes 20 meetri pealt, tõmmates seejärel välja oma mõõgad ja alustades pealetungi. Sellelt kauguselt langesid võimsate musketite tõttu paljud vastase sõdurid ja see mõjus teistele demoraliseerivalt. Kohe pärast kogupauku tungisid rootslased oma piikide, tääkide ja rapiiridega vaenlase rivide suunas. Tähele tuleb panna, et piike kasutati ründerelvana: lähivõitluses oli piikidel oma ulatuse tõttu eelis vastaste relvade ees ja sageli juhtus, et terved vastase rivid põgenesid juba enne tegelikku kokkupuudet (hirmu põhjustasid nii pikad piigid kui see, et rootslaste moraal nende pihta avatud tule tõttu ei kõikunud).
Sõja käigus tehtud muudatused
Põhjasõja käigus meetod veidi muutus: aeglane marssimine asendati jooksmisega, laskmiskaugust vähendati tagumiste rivide esimese kogupaugu jaoks 15–20 meetri peale ja tagumised rivid ei langenud enam tagasi oma endisele kohale eesmiste rivide taga. Need rivid jätkasid nii, et pataljon ründas kahes vahedeta rivis ja eesmised rivid andsid oma viimase kogupaugu alles siis kui vastased olid nii kaugel, et oleks võinud ka täägiga rünnata. Sõja lõpu poole sai pataljon järjest sagedamini tuge suurtükiväelt, eriti Gadebuschi lahingus, kus kasutati esmakordselt mitmeid uusi Rootsi suurtükiväega seotud leiutisi.
Meetodi analüüs
200px|vasakul|pisi|Suurtüki- ja jalaväe vaheline täpne koordinatsioon: suurtükivägi liikus ettepoole, et jalaväge rünnaku ajal toetada 200px|pisi|Ratsavägi oli Rootsi armee tähtsaim relv: rapiiridega mehed ratsutasid ülimalt tihedalt koos olevaid formatsioone moodustades põlv-põlve taga ja lisaks kõigele ründasid nad suurima võimaliku kiirusega Ükskõik, kas vaenlased tulistasid musketitest rühma- või rivikaupa või kõik koos, oli seejärel vaja tavapärast laadimist ning selle laadimise ajal, mis võttis tegelikult aega 1–2 minutit, võis vastane kas rahulikult 80 meetrit marssida või 150 meetrit joosta (ühe minutiga). Kui efektiivne laskekaugus oli 50 meetrit, siis tähendas see seda, et esimene 50 meetri pealt tule avanud rivi oli rahulikult ja kindlalt läheneva ja palju tõhusamalt laskekauguselt tulistava vaenlase ees suuresti kaitsetu. Gå-På meetod põhines taolistel lihtsatel matemaatilistel arvutustel.
Gå-På ja ratsavägi
Sarnaselt jalaväega võitles ka ratsavägi sellisel ülimalt agressiivsel viisil, mida sageli kutsutaksegi karoliinide viisiks. Erinevalt ülejäänud Euroopa riikidest, mille ratsavägi formeerus sellal "põlv-põlve kõrval", formeerus Rootsi ratsavägi kergelt kiilu kujuliselt kahes või kolmes rivis, kus ratsanikud asusid "põlv-põlve taga". Seda selleks, et saavutada vaenlastele raevukamalt mõjumiseks kõige tihedamalt koos olev formatsioon. Selle saavutamiseks olid nad varustatud rünnaku tõhusust veelgi suurendavate torkamiseks mõeldud rapiiridega.
Tavaliselt ratsaväelased rünnaku ajal oma püstoleid ei kasutanud: kasutati vaid haljast terast. 1704. aasta määrusega ei pidanud ratsaväelastel püstoleid enam olemagi, kuigi aeg-ajalt olid püstolid siiski lubatud: seda nt Fraustadti lahingus või põgenema löödud vaenlasi jälitades. Aasta hiljem võeti vastu uus määrus, millega nähti ette, et ratsavägi ratsutab rünnaku algusfaasis traavi ja seejärel vahetult enne kokkupõrget täisgaloppi (ehk suurima võimaliku kiirusega).
Üksuste omavaheline koostöö
Vaenlase kaitseliinide edukaks lõhkumiseks oli vaja jala-, ratsa- ja vahel ka suurtükiväe vahelist lähedast koordinatsiooni. Tavapäraselt riskis hästi ette valmistatud jalaväelaste rivi otse rünnata vaid teine jalavägi ja seda eeldatavalt koos suurtükiväe poolse toega. Rügemendi kahurid pidasid sammu jalaväe püsside laadimisega ja kaitsesid neid vaenlase rünnakute eest. Ratsavägi ründas kas vastaste ratsaväge või juba korratult seisvat jalaväge, tehes seda kas tiivalt või tagantpoolt.
Ratsaväge kasutati ka teise väeliikide katmiseks taganemise ajal või selleks, et pärast jalaväe edukat rünnakut vaenlase ellujäänud sõdurite liikumisi takistada ja neid jälitada. Juhul kui ratsaväe rünnak tagasi löödi, tuli sel langeda tagasi jalaväeliinide taha ja uueks rünnakuks uuesti grupeeruda. Vajadusel võis ka jalavägi tahapoole liikuda, kasutades selleks taktikat, kus üks osa vaenlase takistamiseks tuld annab ja teine osa kõrvalt edasi liigub. Mõnes olukorras kasutati tiibadelt ja tagantpoolt ründava ratsaväe vastu jalaväe ruudukujulist formatsiooni.
Päevaleht
Päevaleht on ajaleht, mis ilmub vähemalt neli korda nädalas.
Ilmumissageduse järgi võib ajalehti liigitada päevalehtedeks ja nädalalehtedeks. Kui päevalehed püüavad olla operatiivsed, siis nädalalehtede oluline roll on sündmuste sügavam analüüs. Päevaleht vahendab, mis juhtus, ja nädalaleht, miks nii juhtus.
Teriakk
pisi|Teriakianum 18. sajandi Prantsusmaalt Teriakk (theriaca, theriacon, theriaca Andromachi; rahvasuus ka külakurat ) oli meie ajaarvamise esimestest sajanditest kuni 19. sajandini kasutusel olnud universaalravim, eriti kasutusel vastumürgina.
Legendid peavad teriaki retsepti väljatöötajaks keiser Nero ihuarsti Andromachst, kes toetus Pontose kuninga Mithridates VI varasematele töödele (mitridaatsium). Andromachuse oluline panus olevat olnud unimaguna mahla lisamine retsepti. Teriaki üheks populariseerijaks oli Kreeka meedik Galenos (131–201). Eri andmetel kuulus teriaki koostisse 64–71 komponenti (nimetatud on selliseid nagu rästikuliha, meriurgiinea (Scilla maritima), kaneel, kärbseseen, kummiaraabik jt). Pärast Rooma riigi langemist omandasid teriaki valmistamise kunsti araablased, kelle juurest see hiljem Itaaliasse (Napoli, Veneetsia) tagasi kandus. Teriaki võltsimise eest karistati karmilt, kuid teriaki üldnimetuse all tunti erinevaid loodusravimisegusid: theriaca pauperum (emajuur, tobiväät, loorberipuu viljad, mürr, kadakamarjaekstrakt, mesi), theriaca diatessaron, saksa teriakk (kadakaekstrakt).
Telomerisatsioon
Telomerisatsioon on keemiline ahelreaktsioon, mille tulemusena moodustub segu erineva liitumisastmega produktidest, milles mitme monomeeri (M) molekuli kohta ühineb reeglina üks reaktsiooniahela kasvu piiramiseks lisatud komponendi (A-B) molekul.
Tavaliselt toimub telomerisatsioon katalüsaatori toimel. Reaktsiooni mehhanismi järgi on need protsessid analoogsed polümerisatsiooniprotsessidega. Telomerisatsioon võib realiseeruda katioonsete, anioonsete või radikaalsete aktiivsete intermediaatide vahendusel andes ahela kasvu (chain-growth) analoogselt ahelpolümerisatsiooniga; teatud juhtudel võib esineda astmeline (step-wise) protsess.
Telomerisatsiooni protsessi kasutamine keemilises sünteesis on tihti komplitseeritud erineva liitumisastmega (n = 1, 2, 3 ...) produktide segu moodustumise tõttu. Lisaks, kui produktid sisaldavad reaktsioonivõimelisi keemilisi sidemeid (rühmi), siis lisandub ahela kasvule veel teisene liitumine. Väiksema reaktsioonivõimega lähteühendite korral on võimalikud reaktsiooni intermediaadi struktuurist tulenevad kõrvalreaktsioonid. Siiski paljudel juhtudel on reaktsioonitingimuste valikuga võimalik saavutada 1:1 (või ka 1:2) liitumisproduktide head saagised üheetapilises telomerisatsiooniprotsessis.
Kõige rohkem on uuritud ja paljudel juhtudel ka rakendust leidnud alifaatsete küllastumata ühendite (monomeeride) katioonne telomerisatsioon orgaaniliste kloriididega.
Katioonne telomerisatsioon
Alkeenide ja alküünide reaktsioon mitmesuguste orgaaniliste ühenditega, millel on polaarne C–Y σ-side (R–Y on halogeniid, atsetaal jm) Lewisi happe (BF3, AlCl3, ZnCl2 jt) kui katalüsaatori juuresolekul kulgeb katioonse mehhanismi järgi, analoogselt katioonse polümerisatsiooniga.
Liitumine toimub regioselektiivselt rangelt vastavuses Markovnikovi reegliga. Madalamate produktide saamiseks on määrava tähtsusega lähteühendite keemiline ehitus, täpsemini moodustuvate karbokatioonide R+ ja R–(C–CR’)n+ suhteline stabiilsus, seega konjugatsioon ja hüperkonjugatsioon naaberrühmadega.
Produktide edasist reaktsiooni astumist saab maha suruda lähteainete moolsuhte muutmise ja konversiooniastme vähendamise teel. Ka Lewise happe olemus võib olla olulise tähtsusega.
Kõige rohkem on rakendust leidnud orgaaniliste kloriidide (RCl) telomerisatsioon alkeenide, stüreenide, dieenide jt monomeeridega. Häid tulemusi saadakse aktiivsete kloriididega nagu AlkOCH2Cl, ArCH2Cl, ArCH=CHCH2Cl, MeCH=CHCHMeCl jmt. Madalamad (n=1) produktid moodustuvad kui lähtekloriid RCl dissotsieerub (ioniseerub) kiiremini kui tekkivad produktid. Vastupidisel juhul saadakse kõrgemad (oligomeersed) produktid. Näiteks alkoksüklorometaanide reaktsioon isopreeniga (katalüsaator ZnCl2) annab 80–85 % 1,2- ja 1,4-liitumisprodukte:
AlkOCH2Cl + CH2=CMe-CH=CH2 → AlkOCH2CH2CMe=CHCH2Cl + AlkOCH2CH2C(Me)ClCH=CH2
Madalama aktiivsusega RCl korral nagu tertsiaalsed kloriidid, allüülkloriid, atsüülkloriid jmt korral saadakse reeglina isomeersete ja/või oligomeersete produktide segu. Mitteaktiivsed on näiteks ClCH2CH2Cl, CHCl3 jmt, mida saab kasutada solvendina.
Paljudel juhtudel on soovitud süsinikskeleti sünteesis osutunud viljakaks vinüüleetrite CH2=CHOR reaktsioon atsetaalidega (R’O)2CHR" või ortoestritega CH(OR)3 katalüsaatori ZnCl2 või BF3 juuresolekul.
Küllastumata ühendite reaktsioonil alkoholidega ROH või karboksüülhapetega RCOOH tugevate prootonhapete toimel on reeglina saadud komplitseeritud produktide segud.
Piirjuhud
150px|thumb|[[Isopreen]]
Katioonsest telomerisatsioonist Eestis
Sünteesi võtmeprotsessiks oli isopreeni ja tema hüdrokloriidide telomerisatsioon katalüsaatori SnCl4 juuresolekul. Reaktsiooni tulemusel moodustub ühinemisproduktide komplitseeritud segu isomeersetest C10-, C15-, C20- jne kloriididest (seega n = 1, 2, 3, jne). Üheetapilises telomerisatsiooni protsessis soovitud lõpp-produktide saamise lihtsustatud skeem (isomeerseid produkte näitamata, aga neid on mitmeid) võiks olla järgmine:
СН2=С(СН3)–СН=СН2 + CH3–С(СН3)=СН–СH2–Cl → СН3–С(СН3)=СН–СH2[–CH2–С(СН3)=СН–СH2]n–Cl, kus n = 1, 2, 3, jne
See on äärmiselt komplitseeritud protsess. Siin mõlemad lähteühendid ja produktid sisaldavad reaktsioonivõimelisi C=C kaksiksidemeid ja ka allüülseid C-Cl sidemeid. Seetõttu on oluline lõpetada protsess madalal konversiooniastmel ja eesmärkühendite saagised on väikesed. Reageerimata lähteaineid on võimalik regenereerida ja uuesti kasutada.
Edasi laiendati K. Läätse juhitud sektoris lähteühendite skaalat. Monomeeridena kasutati erinevaid 1,3-dieene, alkeene ja stüreene. Aktiivse C-Cl sidemega ühenditena kasutati erinevaid allüülseid kloriide (RMeC=CRCHR-Cl) või alkoksüklorometaane (ROCH2–Cl). Katalüsaatoriteks olid Lewisi happed, enamasti ZnCl2 või SnCl4. Välja selgitati katioonse telomerisatsiooni üldised seaduspärasused.
Preeksa järv
Järv on 15,1 ha suur, suurim sügavus koos mudaga 4,8 m (vaba vett kuni 2 m). Ta asetseb merepinnast 183 m kõrgusel.
Heitvesi
Heitvesi (inglise effluent) on inimkasutuses olnud ja seejärel loodusesse tagasi lastud vesi.
Enamasti on heitvee omadused algselt kasutatud vee omadest halvemad, harvem on loodusesse lastud heitvee omadused samad mis esialgsel veel (näiteks paisu läbinud vesi).
Olmes ja tööstuses kasutatud heitvett nimetatakse enamasti reoveeks.
Aharon ben Eliyyahu Nicomediast
Aharon ben Eliyyahu Nicomediast (ka: Aaron ben Elia; umbes 1300 Kairo – 1369 Konstantinoopol) oli juudi filosoof ja dogmaatik, karaiimide usulahu tähtsaim filosoof ja dogmaatik.
Johann Paul Uhle
Johann Paul Uhle (17. aprill 1827 Nossen, Saksimaa – 4. november 1861 Jena) oli saksa arstiteadlane.
Sündis vaimuliku pojana. Õppis Leipzigi Ülikoolis 1848–1852, töötas samas assistendina 1851–1856 ja eradotsendina 1855–1859. Oli Tartu Ülikooli teraapiaprofessor 1859. aastal.
Al-Baḩr al-Aḩmari provints
Al-Baḩr al-Aḩmari provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Sudaanis.
Mullutu-Suurlaht
Mullutu-Suurlaht (ka Mullutu Suurlaht) on endine järv Saaremaal. See oli riimveeline kaksikjärv, mille läänepoolsest osast Mullutu lahest ja idapoolsest osast Suurlahest on maakerke ja kinnikasvamise järel saanud eraldi järved.
Kuna nii järv kui teda ümbritsevad alad on väga madalad, siis sõltub veekogu kuju ja suurus tugevalt veeseisust. Suurvee ajal ühineb Mullutu-Suurlaht Paadla, Vägara ja Kaalupi lahega läänes ning haarab enda alla ka järvedevahelised luhad, tekkiva ühise järve pindala on kuni 36 ruutkilomeetrit. Madala veeseisu ajal on järve pindala alla 10 ruutkilomeetri.
Järves on Rahinu saar, Läku mätas ja Rombirahu.
Mullutu-Suurlaht on tänu Nasva jõele väga kalarikas, seal leidub ahvenat, angerjat, haugi, kiiska, kokre, linaskit, lutsu, roosärge, rünti, säinast, särge, teibi ja viidikat.
Järvest kaevandatakse meremuda (Mullutu-Suurlahe meremudamaardla).
Järv asub Mullutu-Loode looduskaitsealal.
Linus Videll
pisi|Linus Videll (2019) Björn Linus Videll (sündinud 5. mail 1985 Stockholmis) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib ründajana Rootsi kõrgliiga klubis Djurgårdens.
Ta alustas profikarjääri Rootsi kõrgliiga klubis Södertälje SK. Rootsi kõrgliigas mängis ta seejärel veel AIK-i meeskonnas hooajal 2011–12.
2003. aastal valis Colorado Avalanche ta NHL-i draft'is 204. valikuna, kuid Põhja-Ameerika liigades pole ta mänginud.
Aastatel 2011–2021 mängis Videll KHL-is. Ta on KHL-is kokku mänginud seitsme klubi koosseisus: Hantõ-Mansiisk Jugra (2011–2013), Tšerepovetsi Severstal (2013–2014), Riia Dinamo (2014–15 ja 2018–19), Nižni Novgorodi Torpedo (2015–16), Kunluni Red Star (2016–17), Tšeljabinski Traktor (2017–18) ja Nur-Sultani Barõs (2019–21).
2021. aastal naasis Videll Rootsi kõrgliigasse, liitudes Djurgårdensiga.
Amorella
Mega Victoria (endine Amorella) on Itaalia-Prantsusmaa laevakompaniile Corsica Ferries kuuluv parvlaev.
Parvlaev on ehitatud 1988. aastal Horvaatias. Aastail 1988–2022 kuulus laev Soome laevaettevõttele Viking Line ja kandis nime Amorella. Laev sõitis liinil Helsingi–Mariehamn–Stockholm, mida suviti pikendati Helsingist Tallinnani.
Aastal 2022 müüs Viking Line laeva ettevõttele Corisca Ferries. Laeva müügi eesmärk oli uuendada laevastikku ja parandada ettevõtte finantsolukorda ja likviidsust. Laev müüdi 19,1 miljoni euro eest, bilansis on selle jääkväärtus vaid 3,2 miljonit eurot.
Tartu Ülikooli kunstimuuseum
pisi|Sinine saal pisi|Punane saal Tartu Ülikooli kunstimuuseum on muuseum Tartus. See kuulub Tartu Ülikooli muuseumi koosseisu.
Amorella
Juhtumid
1993 aastal sõitis laev madalikule.
Tartu Ülikooli kunstimuuseum
Ajalugu
Aastal 1803 Tartu Ülikooli juurde asutatud kunstimuuseum on Eesti vanim kunstimuuseum. Kuigi seda peeti pikalt ka Eesti vanimaks muuseumiks, siis tänapäeval arvatakse vanemaks Tartu Ülikooli Loodusmuuseumi.
Amorella
Juhtumid
2005 aastal oli laevas tulekahju. 14. detsembril 2013 kell 12.40 Julgrundis Föglö lähistel elektrikatkestuse tõttu sõitis Turust Ahvenamaale Maarianhaminasse teel olnud parvlaev karile. Amorella pääses omal jõul karilt lahti ja jõudis öösel Maarianhaminasse.
20. septembril 2020 kell 09.45 sõitis Märrskäri saare lähistel Ahvenamaalt Stockholmi suundudes madalale. Vältimaks ümberminekut või uppumist, otsustas kapten sõita Järsö saare juures laev madalikule.
Tartu Ülikooli kunstimuuseum
Ajalugu
Aastail 1919–1998 kandis muuseum Klassikalise Muinasteaduse Muuseumi nime.
Muuseumi esimene direktor oli professor Karl Morgenstern (1770–1852). Hiljem on muuseumit juhtinud teiste seas Õie Utter, Jüri Linnus, Anu Laansalu, Inge Kukk ja Jaanika Anderson.
Muuseum asub alates 1868. aastast ülikooli peahoone vasakus tiivas.
Näitused
Muuseumi püsinäituse moodustavad skulptuurid – kreeka arhailise, klassikalise ja hellenistliku kunsti paremate tööde originaalsuuruses kipsjäljendid, mis on ostetud muuseumile 1860. aastatel Inglismaa, Prantsusmaa, Saksamaa ja Itaalia muuseumidest. Saalide seintel on Pompei stiilis maalingud, mis tehti 1868. aastal, kui muuseum kolis on praegustesse ruumidesse ülikooli peahoone vasakus tiivas. Seinamaalide aluseks olid 1827–1859 ilmunud saksa kunstniku Wilhelm Zahni jooniste järgi loodud litograafiatehnikas lehed. Värvilised seinamaalid tehti selleks, et paremini eksponeerida muuseumi valgeid kipsvalandeid.
2017. aasta kevadel avati kunstimuuseumis muumiakamber ehk Egiptuse hauakambrist inspireeritud püsinäitus. Muumiad pärinevad Eesti ühe esimese orientalisti Otto Friedrich von Richteri (1791–1816) kollektsioonist. Näitusel on üleval kaks ehtsat Egiptusest pärit muumiat ja üks koerlase muumia.
Püsiekspositsioonis on väljas ka haruldane filosoof Immanuel Kanti (1724–1804) surimask, mida on maailmas teadaolevalt vaid kaks.
Kunstimuuseumi külastuse ühe osana on ühtlasi võimalik tutvuda peahoone klassitsistlikus stiilis aula ja pööningul asuva ajaloolise kartseriga.
Margery Beddow
Margery Beddow (13. detsember 1937 – 3. jaanuar 2010) oli USA tantsija ja koreograaf.
Margery Beddow oli balletitrupi Ballets Russes de Monte Carlo priimabaleriin ning tantsis Metropolitan Opera balletitrupis.
Aleksandr Vojeikov (luuletaja)
Aleksandr Fjodorovitš Vojeikov (30. august 1779 Moskva – 16. juuni 1839 Peterburi) oli vene luuletaja, tõlkija, kirjanduskriitik ja ajakirjanik.
Õppis Moskvas, oli hiljem Tartu ülikooli vene keele ja kirjanduse professor 1814–1820.
Meteoroloog Aleksandr Vojeikov oli tema vennapoeg.
Mesotroofid
Mesotroofid on mikroobid, kes vajavad elutegevuseks vähemalt ühte eelnevalt redutseeritud anorgaanilist ühendit.
Mikroobide hulka kuuluvad nii organismis kui ka vees leiduvad mikroobid, näiteks enterobakterid ja pseudomonaadid.
Vikerraadio
Vikerraadio on Eesti Rahvusringhäälingu (Eesti Raadio) raadioprogramm, mille rõhk on informatsioonil, analüüsil ja üldhuvil.
Vikerraadio peatoimetaja on alates 4. novembrist 2019 Janek Luts. Toimetajate hulgas on Arp Müller, Lauri Varik, Mirko Ojakivi, Sten Teppan, Anne Erm, Jaan Elgula, Helgi Erilaid, Kaja Kärner, Krista Taim, Meelis Süld, Piret Kriivan, Priit Ennet ja Ülle Karu.
Vikerraadios toimub emakeelepäeva puhul igal aastal alates 2008. aastast eesti keele õigekirja võistlus e-etteütlus.
Einar Soone
pisi|Einar Soone teenimas [[nelipühade oikumeenilisel jumalateenistusel Harkujärve Stefanose Kirikus 23. mail 2010]] Einar Soone (sündinud 26. septembril 1947 Raplas) on eesti luterlik vaimulik, Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) emeriitpiiskop.
Teenistuskäik
Aastal 1973 asus teenima Lüganuse Ristija Johannese kogudust ja Kiviõli Peetri kogudust.
1985–2012 oli E. Soone Tallinna Kaarli koguduse õpetaja.
31. mail 1988 ilmus ajalehes Edasi üleskutse Eesti Kristliku Liidu loomiseks, millele kirjutasid alla Ardalion Kesküla, Rein Õunapuu ja Einar Soone.
1990 määrati ta Tallinna praostiks ja valiti Konsistooriumi assessoriks.
Kirikukogu valis 1992 Einar Soone EELK piiskopiks. Piiskopiks pühitsemine leidis aset 12. detsembril 1992. Piiskopina oli ta peapiiskopi asetäitja. 70-aastaseks saamise tõttu vabastati ta Põhja piirkonna piiskopi ülesannetest ja määrati emerituuri alates 27. septembrist 2017. 1993-2013 oli ta Eesti Kirikute Nõukogu president.
1994 kandideeris ta EELK peapiiskopiks.
27. jaanuaril 1995 ja 20. märtsil 2001 valis Kirikute Nõukogu Einar Soone taas oma presidendiks.
Alates 21. juunist 2007 on piiskop Soone olnud ka Ühiskondliku Leppe Sihtasutuse nõukogu liige.
Einar Soone on abielus. Tal on viis last.
Supelrand
pisi|Narva-Jõesuu supelrand pisi|Lodjakoja supelrand Emajõe ääres, Tartus. 2014. aasta juuli. Supelrand ehk plaaž on järve, mere, lahe või muu veekogu osa (rand), mis sobib inimestele suplemiseks.
Legaaldefinitsiooni järgi määratletakse supelranda kui üldplaneeringuga määratud ala veekogu ääres, mis on üldsusele arusaadavalt tähistatud ning mida kasutatakse suplemiseks.
Vabariigi Valitsuse määrusega "Nõuded suplusveele ja supelrannale" kaotas kehtivuse valitsuse varasem määrus "Tervisekaitsenõuded supelrannale ja suplusveele", kus esitati supelrannale rohkesti nõudeid, mistõttu paljud supelrannad klassifitseeriti kui supluskohad. "Tervisekaitsenõuded supelrannale ja suplusveele" nõudis mitmeid kvaliteedinäitajaid suplusveele, nagu vee läbipaistvus mitte alla 1 meetri määratuna Secchi ketta meetodil.
Eesti ametlikud supelrannad 2010. aastal
Andmed pärinevad Tervisekaitseinspektsiooni kodulehelt.
pisi|Stroomi rand pisi|Pirita rand pisi|Sillamäe rand pisi|Verevi järve rand pisi|Usmi metsajärvekese supelrand Soomes pisi|Riietumiskabiinid Järvenpää supelrannas Soomes
Vladimir Tšiž
pisi|Vladimir Tšiž Vladimir Fjodorovitš Tšiž (Tchisch) (9. juuni 1855 Smolenski kubermang – 4. detsember 1922 (1924?) Kiiev) oli Eestis tegutsenud vene psühholoog ja psühhiaater.
Vladimir Tšiž sündis Smolenskis aadliperes sõjaväelase pojana. Ta omandas keskhariduse Połacki (Polotski) kadetikorpuses ja lõpetas 1878. aastal kiitusega Peterburi Meditsiinilise Kirurgia Akadeemia (arsti eriala). 1880. aastani oli Tšiž Kroonlinna mereväehospitali psühhiaatriaosakonna ordinaator ja õppis edasi Peterburis, kus töötas arstina 1881. aastast. 1883. a sai ta Sõjaväe Meditsiiniakadeemiast doktorikraadi. Peale esimese publikatsiooni ilmumist viidi ta üle Peterburi Psühhiaatriakliinikusse, kus ta töötas tuntud vene psühhiaatri Ivan Meržejevski juhendamisel.
Peale väitekirja kaitsmist stažeeris Tšiž tuntud psühhiaatrite juures välismaal. Täiendas oma teadmisi närvisüsteemi anatoomia alal tuntud saksa neuroloogi ja psühhiaatri Paul Flechsigi juhendamisel. Selle tulemusena ilmus 1886. aastal tema raamat "Teaduslik psühholoogia Saksamaal". Leipzigis õppis Tšiž eksperimentaalpsühholoogiat Wilhelm Wundti juhendamisel; kusjuures ta oli üks esimesi Wundti vene päritolu õpilastest. Tema esimene teadusartikkel ilmus Wundti toimetatud ajakirjas Philosophische Studien ja oli pühendatud komplikatsiooni katsetele. Ta märkas, et mõningatel juhtudel võidi klõpsatust kuulda juba enne, kui pendel oli jõudnud vedruni ja mõningatel juhtudel hiljem, kui pendel oli juba vedrust möödunud. See demonstreeris, et optilise ja akustilise sündmuse järjekorra hindamine on tähelepanust mõjutatud. Vaatlejal on kalduvus näha esimesena seda sündmust, millele tähelepanu on pööratud. See avastus oli aluseks edasiste erinevate ajaparadokside uurimustele, mis paelusid nii filosoofe kui ka psühholooge. Lisaks tõlkis Tšiž Wundti füsioloogilise psühholoogia õpiku vene keelde. Samuti õppis ta hüpnoosi belglase Joseph Delboeufi juhendamisel ja töötas tuntud neuroloogi Jean-Martin Charcot' juures. Tegi katseid ka enda peal, näiteks uuris, kui täpselt suudab ärgata ettemääratud ajal. Sai tulemuseks, et suudab seda teha 13-minutilise täpsusega.
Aastatel 1885–1891 töötas Tšiž peaarstina Peterburi Püha Panteleimoni haiglas.
1888. aastast õpetas ta rööbiti arstitööga Peterburi ülikoolis kohtupsühhopatoloogiat.
Aastatel 1891–1916 oli Tartu ülikooli psühhiaatria professor ja õppetooli juhataja, psühhiaatriakateedri ja närvi- ja vaimuhaiguste kliiniku juhataja. Ta tuli Tartusse kuulsa Emil Kraepelini järglaseks, kuna Kraepelin saksakeelse teadlasena lahkus Tartust Heidelbergi. Tšiž parandas ravi- ja põetustingimusi ning edendas teaduslikku tegevust. Kõrvuti psühhiaatriaga luges füsioloogilise psühholoogia kursust. Luges regulaarselt ka eksperimentaalpsühholoogia loenguid ja juhendas doktoritöid, mis olid selgelt eksperimentaalpsühholoogia suunaga, näiteks: eksperimendid, mis olid seotud nahapuudutuse ruumilise mäluga; aktiivsete liigutuste mälu ja visuaalse mälu uuringud; võrdlev uurimus erinevate sotsiaalsete klasside naiste puute- ja maitsmismeelte kohta; pulsi ja hingamise muutumine erinevates psüühilistes seisundites; naha tundlikkuse eksperimentaalne uurimine. Tšiži kirjalik produktsioon on suur, peateosed kirjutatud vene keeles, paljud artiklid ilmunud aga ka prantsus- ja saksakeelsetes ajakirjades ja bülletäänides. Ta oli oma mees tollaste Euroopa tippteadlaste seas psühholoogia ja psühhiaatria vallas. Nimetatud uurimused hoidsid Tartu Ülikooli eksperimentaalse psühholoogia uurimist toimivana. See nimekiri iseloomustab hästi aga ka seda kuivõrd mittesüsteemsed olid Tšiži huvid. Mõned tema uurimustest, eriti aga sotsiaalsete faktorite mõju tajule, tekitas eelduse sarnaste probleemide populaarsuse kasvuks järgnevas psühholoogia ajaloos.
Tšiži tunti Eestis laialdaselt tänu tema vaimukatele avalikele loengutele, aga ka psühholoogiatundide kaudu Treffneri gümnaasiumis. Ta koostas sadu uurimusi ja kümmekond monograafiat. 1902 ilmus Jurjevis ka tema "Psühhiaatriaõpik", mida hiljem anti korduvalt uuesti välja Peterburist kuni Kiievini. 1904 tõusis Tšiž arstiteaduskonna dekaaniks. Tšiži käe alt kasvasid kuulsaks ka esimesed eesti soost psühhiaatrid ja psühholoogid. Need olid eeskätt Juhan Ottas, Juhan Luiga, Siegfried Talvik, kaudsemalt ka Konstantin Ramul. Vladimir Tšiži pärandi kirglik uurija, tundja ning eestvõitleja oli psühhiaater ja kirjanik Vaino Vahing (1940–2008).
Peale selle, et Tšiž oli maailmakuulsusega teadlane-psühhiaater, oli ta kuulus ka kirjandusilmas. Vladimir Tšiž oli kogenud klinitsist, hea pedagoog ning andekas psühhopatoloogiast kirjutaja ning ta on psühhiaatrina analüüsinud mitmete kirjanike, filosoofide ja teiste ajalooliste isikute elukäiku ja loomingut: Paul I, Araktšejev, Puškin, Comte, Gogol, Dostojevski, Turgenev, Nietzsche. 2010. aastal andis Ilmamaa välja Tšiži raamatu "Kirjanik psühhiaatri silmis", millesse on kogutud tõlkeid Tšiži esinemistest ja uurimustest (Turgenevi, Gogoli, Puškini ja Nietzche kohta).
1915. aastal ilmus tema viimane töö – "Психология деревенской частушки". Tema edaspidine saatus oli ebamäärane. Tartu Ülikooli 1916. aasta esimese semestri loengukavas oli kirjas, et V. F. Tšiž võtab osa sõjalistest tegevustest (ei ole teada, kas ta mobiliseeriti või läks sõtta vabatahtlikult). Osade andmete kohaselt suri Vladimir Tšiž 4. detsembril 1922 Kiievis endises literaatide ja õpetlaste vaestemajas, tuntud entsüklopeedia sõnaraamatu "Granaat" andmetel suri Tšiž aga 1924. aastal.
Aadlilipkond
Aadlilipkond (varem eesti keeles aadlilipp) oli aadli poolt ülal peetav regulaarväeüksus Rootsis ja mõnes teises riigis.
Rootsi
Aadlilipkond eksisteeris Rootsis ja selle valdustes 16.–18. sajandini.
Tegemist oli Rootsi esimese regulaarse ratsaväeüksusega. On oletatud, et ta ulatub tagasi 1280. aasta Alsnö stadga 'ni, millega Rootsi aadel vastutasuks oma privileegidele kohustus kuningat sõjas aitama nn ratsateenistusega.
Kindla organisatsiooni andis aadliratsaväele alles Erik XIV 1565. aastal. Nimetus Adelsfanan ('aadlilipkond') võeti kasutusele 1571.
Organisatsioon oli eri aegadel erinev; keskeltläbi vastas aadlilipkond väiksemale ratsaväerügemendile. Kui Rootsi ratsavägi (fanorna) organiseeriti rügementideks, säilitas aadlilipkond oma nime. Kõik ohvitserid olid aadlikud. Gustav II Adolfi ajal oli aadlilipkonnal kolm kompaniid Rootsis ja üks Soomes. 1634. aasta valitsemisreformi käigus omistati aadlilipkonnale kõrgeim positsioon ratsaväes. Aastal 1640 aadlilipkond reorganiseeriti ning juurde tuli neljas kompanii. Pärast 1658. aastat, mil Skåne läks üle Rootsi koosseisu, rajati viies kompanii Skånesse. 1680. aastatest oli kompaniisid kuus: Upplandi, Soome, Västergötlandi, Södermanlandi, Östergötlandi ja Skåne kompanii. Lipkond tuli kokku ainult sõja korral ning aadli privileegide kohaselt tohtis ta teenida ainult Rootsis. Aastal 1702 laskis Karl XII siiski viia Rootsi kompaniid üle Baltimaadesse. Aadlilipkond osales muu hulgas Lundi lahingus 1676 ja Fraustadti lahingus (Wschowa lahingus) 1706 ning sattus 1709 Perevolotšna all Vene sõjavangi, kuid Poltava lahingus ei osalenud.
Pärast Karl XII surma 1718 lakkas aadlilipkond olemast võitlusvõimeline üksus. Viimast korda kutsuti ta kokku 1743. Liikmete arv oli siis 395. Edaspidi eksisteeris see ainult paberil. Liikmete kohustused piirdusid sellega, et kord aastas tuli teatada kompaniiülemale oma aadress. Nad olid vabastatud teatud maksudest ning neil ei olnud muud sõjaväelist kohustust.
Aadlilipkonna Soome harus oli 155 meest ning neil oli samasugune staatus nagu Rootsi haru liikmetel.
Eesti
Esimene aadlilipkond Eestis oli Eestimaa aadlilipkond, mille käskis moodustada Saksa ordu kõrgmeister Heinrich Dusemer 23. mail 1350. See eksisteeris vaheaegadeta 1712. aastani.
Rootsi ajal olid aadlilipkonnad Eestis samal alusel Rootsi omadega.
Strzegom
Strzegom (saksa Striegau) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas Świdnica maakonnas, Strzegomi valla halduskeskus. Strzegom asub Świdnicast ligi 16 km loodes.
Asulat on esmamainitud 1155. aastal, linnaõigused sai 1242. aastal. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Hüpotroofid
Hüpotroofid on intratsellulaarsed (rakusisesed) parasiidid, kes vajavad oma elutegevuseks peremeesraku mitmeid ainevahetuslikke komponente. Sellised on näiteks sugu- ja hingamisteede infektsioone põhjustavad klamüüdiad.
Sahara (täpsustus)
Sahara on:
"Sahara" on mitme filmi pealkiri:
L6/40
L6/40 ehk täisnimetusega Carro Armato L6/40 (Carro Armato tähendab eesti keeles tanki ja L on lühend itaaliakeelsest sõnast Leggero 'kerge') on Itaalias Teise maailmasõja ajal toodetud kergetank. Masina projekteerimine algas 1936. aastal firmas Fiat-Spa ning aastatel 1939–1943 toodeti seda kokku 283 masinat.
Kadrina valla lipp
thumb|Kadrina valla lipp Kadrina valla lipp on Eesti haldusüksuse Kadrina valla lipp.
Lipp on kinnitatud 23. jaanuaril 1995 ning õnnistatud 25. novembril 1995 kadripäeval ehk püha Katariina sünnipäeval Kadrina kirikus.
Lipu kirjeldus
Kadrina valla lipp on horisontaalsete väljadega trikoloor. Ülemine laid on valge, keskmine must ja alumine roheline. Väljade laiuste suhte on 3:2:3. Lipu laiuse ja pikkuse vahekord on 7:11. Lipu normaalsuurus on 98x154 cm. Valla lipp ei tohi normaalmõõtmetelt olla suurem riigilipust. Valla asutuste ja organisatsioonide lipud ei tohi olla äravahetamiseni sarnased valla ametlikult registreeritud lipuga.
Valla lipu kasutamine sätestatakse seadusega ning volikogu vastava määrusega. Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub hävitamisele põletamise teel.
Lipu kasutamise kord
Kui riigilipp heisatakse koos mõne Eesti maakonna, linna või valla lipuga, paigutatakse need lipud maakondade kaupa ning linnade ja valdade kaupa nimede järjekorras eesti tähestiku järgi riigilipust lippude poolt vaadates vasakule, kusjuures maakonnalipud asuvad linnade ja valdade lippudest paremal.
Andrus Kasemaa
Andrus Kasemaa (28. oktoober 1941 – 18. märts 2016) oli eesti skulptor ja graafik.
Ta lõpetas aastal 1967 Tartu Kunstikooli ja aastal 1967 ERKI skulptorina.
Ta oli aastatel 1974–1993 Tartu Ülikooli kunstikabineti juhataja. Seejärel elas ja töötas ta kaks aastat Austraalias. Aastatel 2000–2008 õpetas ta Tartu Kõrgemas Kunstikoolis vaba joonistamist ning tegutses seejärel vabakunstnikuna.
Isiklikku
Ta oli abielus Saskia Kasemaaga (sündinud Kits), nende poeg on Markus Kasemaa.
Lell
Lell on isa vend.