cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestfaal
Ajalugu
Vestfaal (West ja falen > felden) tähendab läänetasandikke. Seda piirkonda hakati nõnda kutsuma keskajal, kui see oli üks Saksi hertsogkonna valdusi, kõrvuti Ostfaali (Ostfalen) ja Engerniga.
Vestfaalist ja selle lähistel asuvalt Reinimaalt (Rheinland) oli pärit enamik Liivi ordu rüütelvendi.
Vestfaal on tuntud ka tänu seal 1648. aastal sõlmitud Kolmekümneaastase sõja lõpetanud Vestfaali rahule (õigemini Vestfaali rahudele), mis sõlmiti Osnabrückis ja Münsteris.
Napoleoni sõdade, Neljanda koalitsiooni sõja tulemusel rajas Napoleon I 1807. aastal Põhja-Vestfaalis Joachim Murati valitsetava Bergi suurhertsogkonna ja idaosas Prantsuse esimesest keisririigist sõltuva, Napoleoni venna Jérôme Bonaparte'i valitsetava Vestfaali kuningriigi, mis hõlmas lisaks ajaloolistele Vestfaali aladele ka idapoolseid, peamiselt Preisimaa kuningriigile kuulunud maa-alasid, mis asusid Hessenis, Hannoveris, Braunschweigis ja Ostfaalis.
1813. aastal see riik likvideeriti, kuid 1815. aastal Viini kongressil loodi Preisimaa kuningriigile kuuluv Vestfaali provints, mis ajaloolisest piirkonnast hõlmas küll vaid lõunaosa.
Pärast Teist maailmasõda moodustati aga Vestfaali ja Reini provintsist ning Lippe vabalinnast Saksamaa Liitvabariigi Nordrhein-Westfaleni liidumaa.
Vaimne alaareng
Vaimne alaarengu korral on tegemist alaealise isiku ajukahjustuse tagajärjel tekkinud intellektuaalsete võimete vaegarenguga. Reeglina on häiritud vaimse alaarengu korral ka mälu.
Eristamaks vaimset alaarengut või vaegarengut (oligofreenia) vaimsest taandarengust (dementsus), on tõmmatud ajaline piir 18. eluaastale, millest varem intellektuaalsete võimete alanemise avaldumist nimetatakse vaimseks alaarenguks. Pärast 18. eluaastat ilmnev intellektuaalsete võimete alanemise avaldumist nimetatakse vaimseks taandarenguks (dementsuseks).
Haigus vs. seisund
Tänapäeval tõlgendatakse vaimset alaarengut kaheselt: ühed peavad vaimset alaarengut haiguseks ja teised mitte, nimetades seda seisundiks.
Vaimse alaarengu haiguslikkuse pooldajad toovad esile tõiga, et kunagi toimus organismis patoloogiline protsess, mille tulemusena rikuti aju struktuur ja funktsioon. Kuna toimus struktuuri destruktsioon, siis on põhimõtteliselt võimalik struktuuri taastamine ehk ravi. Tänapäeval annavad selliseks raviks lootust tüvirakud.
Seisundi pooldajad toovad esile tõiga, et vaimne alaareng on stabiilne ja muutumatu ning seetõttu pole põhjendatud rääkida haigusest, mis on oma olemuselt dünaamiline protsess.
Astmed
Traditsioonilise psühhiaatrilise terminoloogia järgi eristatakse järgmisi vaimse alaarengu astmeid:
RHK-10 järgi eristatakse järgmised astmeid ja eristamise kriteeriumideks on inimese IQ. :
Vaimne alaareng karistusseadustikus
Tsiviliseeritud maailmas tehakse psüühiliselt haigetele või vaimupuuetega isikutele erandeid karistusõiguslikus õigusemõistmises. Termin "nõrgamõistuslikkus" esineb tänapäeval ainult Eesti õigusaktides, KarS § 34. KarS § 34 kohaselt nõrgamõistuslik inimene ei ole süüdiv, kui ta teo toimepanemise ajal ei olnud võimeline aru saama oma teo keelatusest või arusaamisest. Ainult kohus saab määrata kohtuekspertiisi, kus kohtupsühhiaater teeb psühhiaatrilise hinnangu koos juurdekuuluvate kliiniliste asjaoludega.
Idi Amin
pisi|Karikatuur Idi Aminist presidendi ja sõjaväejuhina Idi Amin Dada (täisnimi Idi Amin Dada Oumee; umbes 1925 – 16. august 2003 Jiddah) oli Uganda sõjaväelane ja diktaator, Uganda president aastatel 1971–1979.
Uganda loodeosast pärit harimatu ja jõhkra käitumisega Idi Amin tegi Suurbritannia koloniaalarmees kiire karjääri ja temast sai ohvitser juba enne Uganda iseseisvumist. Aastal 1971 korraldas ta sõjaväelise riigipöörde ja kukutas president Milton Obote. Idi Amini ainuvalitsemist iseloomustab erakordne julmus; arvatakse, et aastatel 1971–1979 tapeti Ugandas 80 000 – 500 000 inimest.
1978. aasta lõpus tungisid Amini väed Tansaaniasse. Vasturünnakule asunud Tansaania väed vallutasid aprillis 1979 Uganda pealinna Kampala ja Idi Amin oli sunnitud 11. aprillil riigist lahkuma. Ta elas esialgu Liibüas, kuid 1979. aasta lõpus leidis endale püsiva asüülipaiga Saudi Araabias Jiddah's.
Noorpõlv
Andmed Idi Amini sünniaja ja -koha ning isegi nime kohta on napid ja vastuolulised. Ta ise oma elulugu kirja ei pannud ega palunud ka kellelgi teisel seda teha. Väidetavalt ei teadnud ta ka ise oma sünniaega. Eri allikate väitel sündis ta kas riigi loodeosas Kobokos või pealinnas Kampalas umbes 1925. aastal. Biograaf Fred Guweddeko on Amini sünniajaks märkinud 17. mai 1928, kuid selle kohta ei paista tõendeid olevat. Eri allikates jääb tema sünniaasta üldiselt vahemikku 1923–1928. Amini poja Husseini väitel sündis tema isa 1928. aastal Kampalas.
Fred Guweddeko sõnul oli Idi Amini isa Andreas Nyabire (1889–1976), kes oli pärit Sudaani lõunaosast ja kuulus kakwa ' de hulka. Isa oli olnud katoliiklane, kuid 1910. aastal võtnud omaks islami ja vahetanud nime Amin Dadaks. Kakwa ' d on sõjakate traditsioonidega väikesearvuline rahvas, kes erineb märgatavalt ülejäänud Uganda rahvastest ja on lähemalt seotud Lõuna-Sudaani hõimudega. Ugandas nimetati neid tihti ekslikult nuubialasteks. Idi Amini ema oli lugbara päritolu Kongo pealiku tütar Assa Aatte (1904–1970). Idi Amini vanemad abiellusid 1921. aastal ja aasta hiljem sündis nende esimene poeg, seejärel tütar ja järgmisena poeg, kelle nimeks pandi Idi Awo-Ongo Angoo. Isa teenis algul Briti armees ja seejärel politseis. Ema oli taimetark, kes ravis eelkõige viljatuse ja rasedusega seotud hädasid. Ta tohterdas teiste seas Buganda valitsejaid. Aastal 1931 läks perekond lahku, sest Amin Dadal oli tekkinud kahtlus oma isaduse suhtes. Idi kasvas üles oma ema perekonna juures Semuto lähedal. Kaks vanemat last surid 1932. aastal. Idi Amin oli juba lapsena suurt kasvu ja talle meeldis endast väiksemaid kiusata. Aastal 1941 läks Amin Bombos islami kooli. Ta jättis pärast neljandat klassi kooli pooleli ja elatus veidi aega juhutöödest, kuni üks Briti ohvitser ta sõjaväkke värbas.
Teenistus koloniaalarmees
Idi Amin asus 1946. aastal teenima Briti kuninglikus Aafrika laskurrügemendis King's African Rifles, kus temast sai abikokk. Amin ise väitis, et teda olevat sunnitud armeesse astuma juba Teise maailmasõja päevil, mil ta olevat osalenud Birma sõjakäigul, kuid dokumendid lükkavad selle ümber. Aastal 1947 viidi ta üle Briti Keeniasse Gilgilisse, kus ta teenis reamehena 21. jalaväepataljonis kuni 1949. aastani. Samal aastal saadeti tema üksus Põhja-Keeniasse Shifta sõtta separatistlike somaallastega võitlema. Aastatel 1952–1957 osales Amin Mau Mau mässu mahasurumises. Aastal 1957 ülendati ta kapraliks, aasta hiljem seersandiks.
Idi Amin oli suurt kasvu ja jõuline. Ta oli 193 cm pikk ja tegeles mitme spordialaga. Aastatel 1951–1960 oli ta Uganda raskekaalu poksitšempion. Ta oli ka hea ujuja ja ragbimängija. Armees paistis Amin algusest peale silma oma vapruse, jõu ja julmusega. Säilinud on aga ka andmed talle tehtud märkuste kohta, näiteks heideti talle ette, et ta ei ravinud oma suguhaigust. Hiljem ongi tema ebastabiilset käitumist seostatud kaugelearenenud süüfilisega. Amini süüdistati ka põhjendamatus julmuses ja asjatus tapmises. Eriti taibukaks teda ei peetud. Briti armee major Iain Grahame kirjeldab intervjuus, kuidas ta Aminiga pangas kontot avamas käis. Amin pidi allkirja kirjutamist mitukümmend minutit harjutama, enne kui pangaametnik selle kõlbulikuks tunnistas.
Aastal 1959 ülendati Amin efendiks. See oli kõrgeim allohvitseri auaste ja 1961. aastani üldse kõrgeim auaste, mida Briti armees ühele aafriklasele võidi anda. Amin pöördus samal aastal Ugandasse tagasi. Aastal 1961 ülendati ta leitnandiks ja temast sai üks Briti armee kahest Uganda päritolu ohvitserist. Ta saadeti lahendama Uganda karamodžongide ja Keenia rändrahva turkanate vahel karjavarguste pärast puhkenud tüli. Aasta enne Uganda plaanitud iseseisvumist asusid Briti ohvitserid aafriklasi iseseisva riigi ohvitserideks välja õpetama.
Karjäär Uganda armees
Amin oli juba enne Uganda iseseisvumist Milton Obotega head suhted loonud ning kui Obotest 1962. aastal peaminister sai, ülendati Amin peagi kapteniks ja 1963. aastal majoriks. Ta sai sõjalist väljaõpet Suurbritannias ja Iisraelis, kust teenitud langevarjuripaberid olid küll väidetavalt saadud ilma eksameid sooritamata. Aastal 1964 sai Amin maaväe ülema asetäitjaks ja 1965. aastal maaväe ülemaks.
Veebruaris 1966 hakkas Uganda parlament uurima kaks aastat varem aset leidnud salajast relvatehingut, mille käigus Obote korraldusel tegutsenud Amin omastas 350 000 dollari väärtuses Sairi mässulistelt relvade eest saadud kulda ja elevandiluud. Amin laskis asja algatanud ministrid vahistada ning Obote tühistas põhiseaduse ja kuulutas ennast presidendiks. Peagi nimetas ta Idi Amini kaitsejõudude juhatajaks. Obote tühistas varasema kokkuleppe võimu jagamisest Buganda kuninga Mutesa II-ga. Amin korraldas rünnaku kuningapaleele ja kuningas põgenes Londonisse.
Aastal 1967 ülendati Amin brigaadikindraliks ja aasta hiljem kindralmajoriks. President Obote asus Amini toel kuninga toetajaid asendama oma hõimukaaslaste atšolite ja langidega.
Võimuhaaramine
Obote ja Amini suhted hakkasid aga 1960. aastate lõpul jahenema. Amin oli asunud armeed mehitama endale ustavate Lõuna-Sudaanist pärit sõduritega ja Obotet pahandas eriti tema sekkumine Sudaani kodusõtta. Kui Obote 1969. aastal atentaadi tagajärjel vigastada sai, oli Amin kadunud ja hoidis asja uurimisest kõrvale. Amini tegevusetuse paljastanud ja teda argpükslikkuses süüdistanud brigadir Pierino Okoya ja tema naine leiti peatselt mõrvatuna. Obote usaldus Amini vastu oli kadunud ja ta plaanis Amini tagandada. Oktoobris 1970 asus president ise kaitsejõude juhtima ja Aminist sai taas üksnes maavägede juhataja. Jaanuaris 1971 nõudis president Idi Aminilt aruannet kaitsekulutuste kohta ja sõitis ise Singapuri Rahvaste Ühenduse tippkohtumisele. 25. jaanuaril 1971 oli ta parajasti teel koju, kui Amin võimu haaras. Sõjavägi blokeeris Entebbe lennujaama, tõi tankid Kampala tänavatele ja võttis presidendipalee enda valdusse. Obote lennuk maandus Nairobis.
Valitsusaeg
pisi| Idi Amin (vasakul) ja [[Mobutu Sese Seko (1977)]]
Rahvas juubeldas uue valitseja üle. Amin lubas demokraatlikke muudatusi, korruptsiooni ohjeldamist ja poliitvangide vabastamist. Ta lubas, et võtab võimu vaid ajutiselt ja korraldab peagi valimised. Ka välismaal suhtuti temasse esialgu pigem positiivselt, osalt seetõttu, et Obotet peeti liiga vasakpoolseks. Et Obote oli lubanud Suurbritannia ettevõtteid riigistama hakata, tundsid ka britid kergendust. Ka Iisraelil oli Ugandas teoksil palju suuri ehitusprojekte ja nende koostöökogemus Aminiga oli seni positiivne olnud. Paljud Aafrika riigid, nende seas Tansaania, olid avalikult vaenulikud ja kritiseerisid ägedalt. Suurem osa Aafrika riike väljendas siiski tugevat toetust. Enamik lääneriike otsustas oma hinnangutega mitte kiirustada ja lasta Aminil riik jalule seada.
2. veebruaril 1971 kuulutas Idi Amin ennast Uganda presidendiks ja vägede ülemjuhatajaks. Ta tühistas osa põhiseaduse sätteid ja asutas endale alluva Nõuandva Kaitsekomitee, mille liikmeteks olid sõjaväelased. Ta allutas kohtumõistmise sõjatribunalile ja pani kõrgetesse riigiametitesse sõjaväelased. Ka tema valitsuse liikmed pidid alluma sõjaväelisele distsipliinile. Ta nimetas presidendi residentsi ümber staabiks ning kaotas eelmise valitsuse ajal moodustatud luureagentuuri ja asendas selle Riikliku Uurimisbürooga (State Research Bureau, SRB). Kampala äärelinnas Nakaseros seati sisse SRB piinamis- ja hukkamiskeskus. Amin moodustas oma hävituspoliitika elluviimiseks kokku neli organisatsiooni, mis üksteist kohati dubleerisid ja kontrollisid. Nende seas olid lisaks SRB-le sõjaväepolitsei ja Avaliku Julgeoleku Üksus (Public Safety Unit, PSU).
Milton Obotele pakkus varjupaiga Tansaania president Julius Nyerere. Amini terrori eest põgenes peagi Tansaaniasse ka vähemalt 20 000 ugandalast. Üheskoos püüdsid nad 1972. aastal Amini kukutada, kuid riigipöördekatse kukkus läbi.
Aprillis 1971 korraldas Idi Amin paguluses surnud Buganda kuningale ja Uganda esimesele riigipeale Mutesa II-le riiklikud matused. Ta pidas oma lubadusest kinni ja vabastas osa poliitvange.
Nõukogude Liiduga oli Ugandal kaitsekokkulepe juba 1965. aastast ja 1970. aastatel sai Nõukogude Liidust Amini peamine relvadega varustaja. Saksa DV tegi koostööd Uganda repressiivorganitega, algul General Service Uniti ja Amini ajal State Research Bureauga. Hiljem püüdis ta oma osalust maha salata.
Juulist 1975 kuni juulini 1976 oli Idi Amin Aafrika Ühtsuse Organisatsiooni esimees. Teiste seas ÜRO mõistis tema ametisse valimise hukka. Idi Amin oli aastatel 1971–1975 ühtlasi kaitseminister, 1973 siseminister, 1974–1975 ja 1978 välisminister, 1977–1979 tervishoiu-, informatsiooni- ja ringhäälinguminister. Ta andis endale kaheksa Uganda kõrgemat aumärki. Aastal 1975 nimetas Idi Amin ennast feldmarssaliks ja aasta hiljem eluaegseks presidendiks.
27. juunil 1976 kaaperdasid Palestiina Vabastamise Rahvarinde ja saksa rühmituse Revolutsioonilised Rakud terroristid Air France'i lennuki, mis oli teel Tel Avivist Pariisi. Idi Amin andis terroristidele loa maanduda Entebbe lennuväljal. 4. juulil alustasid Iisraeli eriväelased operatsiooni Entebbe, mille käigus tapeti kaaperdajad ja vabastati pantvangid, ühtlasi hävitati 8 Uganda õhujõudude MIG-i ja tapeti mitukümmend Uganda sõdurit. Kättemaksuks laskis Amin tappa vanema naise, kes oli lennukist haiglasse viidud ja teistest pantvangidest maha jäänud. Lennukikaaperdamisega seoses katkestas Suurbritannia 27. juulil 1976 Ugandaga diplomaatilised suhted.
Aastaks 1977 moodustasid kakwa ' d, lugbarad ja Lõuna-Sudaani hõimude esindajad 60% kõrgema väejuhatuse 22 kindralist ja 75% valitsusest. Muslimeid oli juhtpositsioonidel üle 80%, kuigi nad moodustasid Uganda rahvastikust vaid 5%. Amini armee koosnes 1978. aastal umbes 25 000 mehest, kellest suurem osa olid palgasõdurid. Pooled sõdurid olid pärit Lõuna-Sudaanist ja 26% Kongost, ülejäänud olid Ugandast ja needki peamiselt muslimitest kakwa ' d.
Majanduspoliitika
Riigivalitsemise rahastamiseks ja isiklike kulude katteks hakkas Amin raha juurde trükkima. Aastal 1972 küsis ta Iisraelilt raha ja hävitajaid, et võidelda Obotet toetava Tansaania vastu. Kui Iisrael ära ütles, hankis Amin endale uue toetaja Mu‘ammar al-Qadhdhāfī näol, Iisraeli kohtles ta edaspidi aga vaenlasena. Ta saatis maalt välja umbes 500 iisraellast ja katkestas nende pooleliolevad projektid.
Idi Amin püüdis populaarsust teenida rahvuslasena, ühtlasi aga ka brittidele kätte maksta. 5. augustil 1972 kuulutas Amin välja nn majandussõja. Ta teatas, et kõik mittekodanikest (peamiselt Suurbritannia passiga) Aasia päritolu inimesed peavad 90 päeva jooksul maalt lahkuma ning maha jätma kogu oma vara, mida nad kanda ei jaksa. Aasialasi elas Ugandas vähemalt 60 000 ja suurem osa neist oli juba mitu põlve Ugandas elanud. Nad kuulusid valdavalt jõukasse keskklassi ja moodustasid Uganda majanduse selgroo. Enamasti olid nende esivanemad tänapäeva India või Pakistani alalt pärit töölised, kelle britid olid 19. sajandil raudteed ehitama toonud. India katkestas seepeale diplomaatilised suhted Ugandaga. Tansaanias eksiilis elavad Obote toetajad püüdsid sekkuda, kuid nende rünnak ebaõnnestus ja tõi kättemaksuna kaasa veelgi suurema vägivallalaine Ugandas. Aasialaste tehased ja kauplused jagas Amin oma toetajatele, kelle käe all need valdavalt kiiresti pankrotti läksid. Samal aastal riigistas Amin 85 Suurbritannia ettevõtet.
Aasialaste äride hävitamine tõi kaasa majanduse kokkuvarisemise. Võimutses must turg, muu hulgas suhkru-, soola- ja võipuuduses elati veel aastaid. Inimesed nälgisid. Uganda peamine välisvaluuta allikas oli kohvioa eksport. Rahapuuduses Amin otsustas kohvikaubanduse täielikult oma kontrolli alla võtta. Kohvikasvatajad jäid tihti oma rahast lihtsalt ilma. Põhiline turg oli Keenias ja farmerid hakkasid kohviuba salaja üle piiri vedama. Kes vahele jäi, lasti maha. Kui USA 1978. aastal Ugandale embargo kehtestas, andis see kohviekspordile suure löögi.
Tapatalgud
Obotet toetanud atšoli ja langi sõdureid asuti tapma kohe pärast võimuhaaramist. Asemele palgati Aminile lojaalsete hõimude esindajaid peamiselt riigi põhjaosast ja Lõuna-Sudaanist, sealhulgas kakwa ' sid ja lugbarasid. Juulis 1971 tapeti massiliselt langi ja atšoli sõdureid Jinjas ja Mbararas, kus sõdurid paraadile kamandati ja seejärel neist tankidega üle sõideti. 1972. aasta alguseks oli teadmata kadunuks jäänud umbes 5000 langi ja atšoli sõdurit ning vähemalt 10 000 tsiviilelanikku.
Inimeste piinamise ja tapmisega tegelesid peamiselt PSU, SRB ja sõjaväepolitsei, mille liikmed olid valdavalt Amini hõimukaaslased riigi loodeosast. Tapeti nii põllupidajaid, üliõpilasi, poepidajaid kui ka ametnikke. Sõduritel olid vabad käed oma ohvreid valida ja tihti otsustatigi selle järgi, kui palju oli ohvril vara, mida omastada. Otsustav oli ka hõimukuuluvus ja tapjate varasem isiklik vaen. Näiteks käidi ülikoolides otsimas teatud päritolule viitavate nimedega inimesi, kes siis peagi teadmata kadunuks jäid. Ohvreid otsides alustati tihti inimestest, kelle nimi algas O-tähega. See on atšoli ja langi nimede tüüpiline tunnus.
Tapatalgud olid avalikud. Need pidid tähelepanu äratama ja inimestes hirmu tekitama. Režiimi vaenlastena tapeti ka palju kõrgetes ametites olevaid isikuid ja välismaalasi, sealhulgas ministreid, kohtunikke, diplomaate, õppejõude, vaimulikke, arste, pankureid, ajakirjanikke. Silmapaistvamate ohvrite seas olid endine peaminister Benedicto Kiwanuka, anglikaani peapiiskop Janani Luwum, keskpanga juht Joseph Mubiru, Makerere ülikooli asekantsler Frank Kalimuzo, näitekirjanik Byron Kawadwa ning kaks Amini valitsuse ministrit, Erinayo Wilson Oryema ja Charles Oboth Ofumbi. Kadunuks jäid teiste seas Ameerika Ühendriikide ajakirjanikud Nicholas Stroh ja Robert Siedle, kes püüdsid massimõrvu uurida. Hukkamisi kanti televisioonis üle. Ohvreid sunniti üksteist sepahaamritega surnuks peksma. Tihti laipu moonutati, need jäeti vedelema või visati jõgedesse ja järvedesse. Aeg-ajalt esines elektrikatkestusi seetõttu, et Nalubaale hüdroelektrijaama pais ummistus laipadest.
Tapetute üle keegi arvet ei pidanud. Eri hinnangutel tapeti Amini valitsusajal vähemalt 80 000 inimest, enamik uurijaid nimetab tapetute arvuks umbes 300 000, kuid on ka arvamusi, et neid võis olla üle poole miljoni.
Käitumine
pisi|Idi Amini maja [[Victoria järve ääres]]
Amini valitsusaja alguses maalis välisriikide meedia temast ekstsentrilise naljamehe pildi. Teda armastati parodeerida. On väidetud, et Amin lõi meelega endast veiderdaja mulje, et tähelepanu oma tegevuselt kõrvale juhtida.
Idi Amin tavatses oma palees pidusid pidada. Ta mängis ise akordioni ja hirmust kangestunud külalised püüdsid selle saatel tantsida. Tema pidudel osalenud on rääkinud, et neile näidati Amini tapetud vaenlaste päid, mida diktaator külmkapis hoidis.
Solvangud ja eneseülistus
Amin kuulutas, et Hitler tegi hästi, et tappis kuus miljonit juuti. Tansaania presidenti Julius Nyereret nimetas ta argpüksiks, vanamutiks ja prostituudiks. Tollast Sambia presidenti Kenneth Kaundat nimetas ta imperialistide käpiknukuks ja tallalakkujaks, Henry Kissingeri mõrtsukaks ja spiooniks. Kuninganna Elizabeth II troonijuubeli tähistamise ajal teatas Amin, et ootab sel puhul kingituseks kuninganna 25 aastat kantud aluspükse.
Amin kuulutas ennast Šotimaa kuningaks ja lubas Šotimaa Suurbritanniast lahku lüüa. Aastal 1975 ilmus ta Saudi Araabia printsi matustele kildis.
Pärast seda, kui Suurbritannia katkestas Ugandaga diplomaatilised suhted, nimetas Amin enda Briti impeeriumi alistajaks ja hakkas kasutama tiitlit CBE (Conqueror of the British Empire). 1970. aastate keskel hankis Amin endale Makerere ülikoolist õigusteaduse doktori kraadi. Idi Amini enda suust kõlas tema täielik tiitel nii: "Tema kõrgeausus eluaegne president feldmarssal hadži doktor Idi Amin Dada, VC, DSO, MC, kõigi Maa peal elavate elajate ja meredes elavate kalade isand ning Briti impeeriumi alistaja Aafrikas, eriti Ugandas."
Aafrika riikides oli ka heakskiitu tema väljaütlemistele. Oli riigijuhte, kelle arvates Amini rahvuslus oli imetlusväärne ja kes pidasid endistele kolonistidele koha kättenäitamist õigeks. Lääneriikide poliitikuid solvavate väljaütlemistega võitis Amin ka Nõukogude Liidu poolehoiu.
Valitsusaja lõpp
1970. aastate teisel poolel oli riigi majandus hukatuse äärel. Selles süüdistatuna eemaldati paljud kõrged riigiametnikud. Amini toetajate hulk oli kokku kuivanud ja ka ta ise ei usaldanud enam kedagi. Kõrgete riigiametnike ja sõjaväelaste koosseise paigutati pidevalt ümber. Pärast piiskop Luwumi ning ministrite Oryema ja Oboth Ofumbi tapmist põgenes mitu ministrit välismaale.
Novembris 1978 sai asepresident Mustafa Adrisi autoõnnetuses vigastada ja talle lojalsed üksused hakkasid mässama. Amin saatis oma väed mässu maha suruma, kuid osa mässulisi põgenes üle Tansaania piiri. Amin süüdistas Tansaania presidenti mässajate toetamises, korraldas rünnaku Tansaaniale ja annekteeris osa Kagera piirkonnast. Jaanuaris 1979 mobiliseeris president Nyerere Tansaania kaitsejõudude ja eksiilis elavate ugandalaste vabastusarmee ühised üksused vasturünnakule. Uganda armee sõjakogemused olid napid, sest seni olid nende vastas olnud peamiselt relvastamata tsiviilisikud. Kuigi saadi sõjalist abi ka Liibüast, oldi sunnitud taganema. Tansaania väed jõudsid 11. aprillil 1979 Kampalasse ja Idi Amin põgenes Liibüasse.
Elu eksiilis
Liibüasse jäi Amin 1980. aastani, mil Saudi Araabia talle varjupaiga pakkus. Saudi Araabia kuningakoda maksis tema ülalpidamise eest heldelt, seades tingimuseks, et ta elab tagasitõmbunult ega kahjusta Saudi Araabiat ja islamit oma poliitiliste väljaastumistega. Amini käsutada oli muu hulgas Jiddah's Palestine Roadil asuva Novoteli hotelli kaks ülemist korrust. BBC ajakirjanik Brian Barron oli esimene, kes 1980. aastal Idi Amini Jiddah'st üles leidis ja temaga intervjuu tegi.
Boris Engelhardt
Boris(s) Engelhardt (vene keeles Борис Александрович Энгельгардт; 1877 Smolenski kubermang, Venemaa keisririik – 1962 Riia) oli Venemaa Keisririigi sõjaväelane (polkovnik), Engelhardtide suguvõsa Venemaa Smolenski harust.
Suurküla (Põlva)
Suurküla (kohalik hääldus Suurkülä; kasutatakse ka nime Joosu-Suurküla) on küla Põlva maakonnas Põlva vallas. Külas asub murukattega Ridali lennuväli.
Boris Engelhardt
Noorus
Engelhardt lõpetas 1896. aastal Paažikorpuse ja seejärel teenis Venemaa keisri ihukaitsekaardiväe Ulaanipolgus. 1903. aastal lõpetas Nikolai Kindralstaabi Akadeemia.
Idi Amin
Elu eksiilis
Jaanuaris 1989 lendas ta võltsitud passiga Kinshasasse, et kolonel Juma Orisi toel võim uuesti enda kätte võtta. Võimuhaaramine ebaõnnestus ja Uganda valitsus teatas, et Amin võib riiki tagasi pöörduda ainult tingimusel, et läheb kohtu alla. Amin hakkas taas endale uut kodumaad otsima. Kuigi Saudi Araabia poleks teda tegelikult tagasi tahtnud, jäi kuningas ikkagi lõpuks nõusse, sest ükski teine riik ei olnud nõus Amini enda juurde võtma. Seejärel elas Amin tagasitõmbunult Ar-Riyāḑis. Aeg-ajalt nähti teda linnas valge Chevrolet' roolis. Teda ei püütud kunagi välja nõuda.
Ruth Ling
Ruth Ling (sünninimi Ruth Heidemaa; sündinud 12. juulil 1926 Varnjal) on eesti ornitoloog.
Idi Amin
Perekond ja lähikondlased
Idi Amin abiellus vähemalt viie naisega. Kolm abielu teadaolevalt lahutati. Tema kaks esimest abikaasat olid Malyamu ja Kay, kellega ta abiellus 1966. aastal. Aasta hiljem abiellus Amin Noraga ja 1972. aastal Nalongo Madinaga. 26. märtsil 1974 teatas Amin riigiraadios, et oli abielud Malyamu, Nora ja Kayga lahutanud. Malyamu asus elama Londonisse, kus avas restorani. Kay surnukeha leiti 1970. aastate keskel tükeldatuna. Norast on teada, et ta asus 1979. aastal elama Sairi.
Boris Engelhardt
Noorus
Teenis 2. Nertšinski polgu eskadroniülemana, osales Vene-Jaapani sõjas, oli 1. Mandžuuria armee kindralkortermeistri vanemadjutant. 1906. aastal lõpetas Ohvitseride Ratsaväekooli üheaastased kursused. 1907. aasta jaanuarist 8. jalaväediviisi staabi vanemadjutant, 1908. aastal läks ta tervislikel põhjustel erru.
Suurküla (Põlva)
Kuulus Põlva kihelkonda.
Boris Engelhardt
Venemaa keisririigi Riigiduumas
1912. aastast oli Engelhardt IV Riigiduuma saadik.
Idi Amin
Perekond ja lähikondlased
Augustis 1975 Kampalas peetud Aafrika Ühtsuse Organisatsiooni tippkohtumisel viibides abiellus Idi Amin Sarah Kyolabaga, kelle hüüdnimi oli Suicide Sarah. Mees, kellega Sarah oli varem koos elanud, kadus jäljetult. Aastal 1993 elas Amin koos oma nelja noorima lapse ema Mama a Chumaru ja üheksa noorima lapsega. Arvatavasti oli Mama a Chumaru Amini kuues abikaasa. On teada, et 1992. aastal sündis Aminil tütar Iman. Väidetavalt abiellus ta paar kuud enne surma veel ühe korra.
Ruth Ling
Elulugu
Ta kasvas arsti perekonnas. Õppinud Leisi algkoolis aastatel 1933–1938, Saaremaa Ühisgümnaasiumis 1938–1941, Viljandi I Keskkoolis 1942–1945 ja Tartu Riiklikus Ülikoolis 1945–1950, mille lõpetas zooloog-bioloogiaõpetajana.
Töötas õpetajana Pärnus ja Tartus aastatel 1950–1954. Oli 1954–1957 Teaduste Akadeemia Zooloogia ja botaanika instituudis aspirantuuris, bioloogiakandidaadiks sai 1959. aastal. Oli nimetatud instituudi nooremteadur 1957–1966. Aastatel 1966–1968 töötas ta Zooloogia muuseumi vanemteadurina, 1968–1973 Tartu Riikliku Ülikooli zooloogia kateedris vanemõpetajana, 1973–1993 samas dotsendina. Õpetanud selgroogsete zooloogiat, etoloogiat, bioloogia õpetamise metoodikat, juhendanud üliõpilaste pedagoogilist praktikat ja zooloogia välipraktikaid. Siirdus 31. augustil 1993 pensionile, kuid pensionärina töötas 2001. ja 2002. aastal Tartu Ülikooli zooloogia ja hüdrobioloogia instituudis välipraktikate juhendajana lepingulisel alusel.
On Eesti Loodusuurijate Seltsi tegevliige alates 1947. aastast, Eesti Ornitoloogiaühingu liige, 1998. aastast auliige.
Idi Amin
Perekond ja lähikondlased
Amini laste arvu kohta on väga erinevaid andmeid. Enamik allikaid pakub laste arvuks 30–45. Henry Kyema väitel on lapsi 34, ajalehe Daily Monitor andmetel jäi Aminist maha 45 last, BBC väitel aga 54. Idi Amini vanim poeg Taban Amin sündis 1955. aastal. Ta oli kuni 2003. aastani valitsusvastase rühmituse West Nile Bank Front liider. Aastal 2005 andis president Yoweri Museveni talle amnestia ja temast sai Uganda sisejulgeolekuorganisatsiooni asedirektor. Teine poeg Haji Ali Amin kandideeris 2002. aastal Njeru linna volikogu valimistel, kuid ei osutunud valituks. Aastal 1967 sündinud poeg Jaffar Amin astus pärast filmi "Šotimaa viimane kuningas" linastumist oma isa kaitseks välja ja lubas kirjutada raamatu, kus valesüüdistused ümber lükkab. 1983. aastal sündinud Amini ja Sarah' poeg Faisal Wangita mõisteti 2003. aastal Londonis süüdi mõrvas osalemises.
Suurküla (Põlva)
Külas asuvad Joosu kooli hoone ja endise Aleksandri valla vallamaja, samas hoones on olnud ka Laheda vallavalitsus ja Mustajõe külanõukogu. Osaliselt on säilinud Tilsi mõisale kuulunud Vana-Valsi karjamõis. Külas on olnud ka tuuleveski ja vesiveski. Kerikumäge seostab pärimus katku aegse surnuaiaga.
Boris Engelhardt
I maailmasõjas
I maailmasõjast võttis ta osa Semjonovi kaardiväepolgu koosseisus, sõja käigus 1916. aastal autasustati Georgi ordeni 4. järguga.
Majandussektor
Majandussektor on suur majanduse osa, mille ettevõtted ja asutused tegelevad tooraine hankimisega loodusest (primaarne sektor), tooraine töötlemisega (sekundaarne sektor) ja teenuste osutamisega (teenindus ehk tertsiaarne sektor). 20. sajandi lõpus hakati tertsiaarsest sektorist eristama kvaternaarset ja viiendat sektorit.
Boris Engelhardt
Revolutsioonikeerises
Engelhardt oli 1917. aasta veebruarirevolutsiooni aktiivne toetaja ja Riigiduuma Ajutise Komitee Sõjalise Komisjoni juhataja (tsentristide fraktsiooni esindajana), tegeles keisrivõimu vastaste väeosade organiseerimisega ja oli esimene revolutsiooniline Petrogradi komandant. Tema käsul vahistati 28. veebruari vkj/13. aprillil 1917 Petrogradis Znamenskaja tänav 41 majas asunud Peterburi sõjaväeringkonna Vastuluurejaoskonna töötajad, koos selle ülema sandarmipolkovnik Vladimir Jakuboviga (1868-), millega kaasnes ka kogu vastuluurejaoskonna hoone ning materjalide rüüstamine ja hävitamine. Vahistati ka kindral Pavel Kurlov, Petrogradi ja Laadoga metropoliit Pitirim, Vene Rahva Liidu esimees Aleksandr Dubrovin, Riiginõukogu liige Vladimir Trepov ning kõik Peterburi kubermangu Sandarmivalitsuse ohvitserid. Sandarmivalitsuse ülem kindralleitnant Ivan Volkov tapeti korralageduse käigus lasuga kuklasse ning Sandarmikorpuse Petrogradi Sandarmivalitsus koos seal asunud materjalidega põletati.
Idi Amin
Surm
19. juulil 2003 teatas Idi Amini abikaasa Madina, et Amin on Jiddah's Kuningas Fayşali haiglas suremas. Tema neerupuudulikkust ja kõrgvererõhktõbe oli juba mitu kuud ravitud, kuid nüüd oli ta langenud koomasse. Madina palus Uganda presidendilt Yoweri Musevenilt võimalust lasta Aminil kodumaal surra, kuid Museveni teatas, et juhul, kui Amin peaks Ugandasse naasma, peab ta kohe hakkama oma pattude eest vastust andma.
Perekond otsustas Amini elus hoidvad aparaadid välja lülitada. Idi Amin suri 16. augustil 2003. Tema surma põhjuseks märgiti hulgiorganpuudulikkus. Ta maeti Jiddah' Ar-Ruwaysi kalmistule. Matustel osales väga vähe inimesi. Idi Amini haud on tagasihoidlikult tähistatud.
Boris Engelhardt
Revolutsioonikeerises
Alates 4. aprillist 1917 tegutses kindral Aleksei Polivanovi juhitavas Sõjalises Komisjonis ja oli ka Petrogradi linna, Balti mere laevastiku ja Piirivalvekorpuse ohvitseride nõukogu täitevkomitee liige.
1918. aasta suvel põgenes ta bolševike poolt valitsetavast Petrogradist pärast komissar Moissei Uritski tapmist alanud punast terrorit.
Venemaa kodusõjas
Novembrist 1918 viibis Engelhardt Ukrainas, sügisest 1918 oli Kiievis asuva Vabatahtlike Armee poliitilise osakonna juhataja, detsembrist 1918 asus Odessas. 18. märtsist 1919 oli ta Lõuna-Venemaa Relvajõudude Ülemjuhataja juures asuva Erinõupidamise (Особое Совещание при Главнокомандующем ВСЮР) propagandaosakonna (ОСВАГ) juhataja asetäitja. 1919. aasta suvest oli ta Edelapiirkonna vägede staabis (Odessas) propagandaosakonnas ja detsembrist 1919 propagandaosakonna juhataja. Pärast lahingute lõppu Venemaa kodusõjas evakueerus ta koos valgekaartlaste vägedega Novosrossiiskist.
Emigratsioon ja surm
Enne emigreerumist läks Engelhardt märtsis 1920 erru. Esialgu seadis ta end sisse Prantsusmaal, kus töötas taksojuhina. Mõne aja möödudes kolis Riiga. Töötas Riia hipodroomil treenerina. Pärast Balti riikide annekteerimist 1940. aastal saatsid NSV Liidu võimud ta 1940. aastal administratiivkorras asumisele Horezmi oblastisse. 1946. aastal pöördus ta tagasi Riiga, hiljem hakkas ta kirjutama memuaare.
Ta suri 1962. aastal Riias.
Majandussektor
Majandussektorite osatähtsuse järgi (sisemajanduse kogutulus või hõivatute hulgas) arvestades saab kirjeldada riigi või piirkonna majanduse struktuuri.
Sõltuvalt majandussektorite osatähtsusest jagatakse ühiskondi agraarühiskonnaks, industriaalühiskonnaks ja infoühiskonnaks.
Viited
Sakesektore
Ermistu
Ermistu on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tõstamaa valda. pisi|Endise vallamaja ja karjamõisa varemed
1977. aastal liideti Ermistu külaga Lepaspea.
Sündinud 25. detsembril
''Siin loetletakse 25. detsembril sündinud tuntud inimesi.
Uno Viigand
Haridus
Lõpetanud 1971. aastal Väike-Maarja Keskkooli ja Tartu Riikliku Ülikooli.
Isiklikku
Tal on kolm tütart (Kristel, Katrin ja Karmen). Hobideks peab ta bridži, muusikat ja tugitoolisporti. Ansambli Thriller asutajaliige.
Maksumäär
Maksumäär on mõiste majandusest, mis tähistab tavaliselt protsenti, millega arvestatakse kas ettevõtte või üksikisiku sissetulekult arvestatud maksu.
Maksumäära rakendused
Maksustamisel võib rakendada (näiteks tulu maksustamisel) kasvavat maksumäära. Sel juhul määratakse seadusega, millisest summast alates (lihtprogressioon) või millises tulude vahemikus (astmeline progressioon) nimetatud maksumäära rakendatakse. pisi|Joonis 1. Astmelise maksumäära rakenduse puhul arvestatakse maksukohustuse summa selle määraga, millisesse vahemikku see jääb Lihtprogressiooni rakendamisel tekib olukord, kus maksuna tasumisele kuuluv summa kasvab järsult, kui määratud piir ületatakse. Näiteks joonisel 1 kirjeldatud olukorras ei pea isik, kes teenib 300 eurot, tasuma üldse tulumaksu, kuid 301 eurot saav isik peab tasuma 30 eurot tulumaksu. Vastavalt 1000 euro juures tuleks tasuda 100 eurot, kuid 1001-eurose tulu korral 250 eurot. pisi|Joonis 2. Astmeliselt tõusva maksumäära korral arvestatakse maksukohustus iga määra vahemikus eraldi ja seejärel liidetakse need kokku Astmelise progressiooni rakendamisel kehtib maksumäär vaid nimetatud vahemikus, mis muudab ülemineku sujuvaks, kuid muudab tegeliku maksukohustuse arvestamise keeruliseks, sest tulumaksukohustuse suuruse leidmiseks tuleb see arvestada osade kaupa. Näiteks joonisel 2 kirjeldatud olukorras leitakse isiku, kellele laekunud tulu on 4000 eurot, maksukohustus järgmiselt:
Hakassia Vabariigi lipp
thumb|Hakassia Vabariigi lipp thumb|Hakassia Vabariigi lipp aastatel 2002–2003 thumb|Hakassia Vabariigi lipp aastatel 1993–2002 thumb|Hakassia Vabariigi lipp aastatel 1992–1993
Maksumäär
Maksumäära rakendused
1000 x 10% + 1500 x 25% + 1500 x 45% = 100 + 375 + 675 = 1150 eurot.
Hakassia Vabariigi lipp
Hakassia Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni koosseisu kuuluva Hakassia Vabariigi lipp.
Praegune lipp võeti kasutusele 24. septembril 2003.
Maksumäär
Maksumäära rakendused
Tegelik või keskmine maksumäär oleks antud juhul 1150 / 4000 = 28,75%
Maksumäära rakendamisel tuleb fikseerida, kas seda tuleb arvestada kinnipeetava (inglise keeles: Withholding tax, eestikeelne vaste oleks sellele allikamaks) või juurdemakstava summana (kulumaks).
Hakassia Vabariigi lipp
Lipu kirjeldus
Plagu on ristkülik, mis on jagatud neljaks laiuks (kolm horisontaalset ja üks vertikaalne). Vertikaalne roheline laid paikneb lipul varda pool, ning tema laius moodustab lipu kõrgusest 1:3, laiu keskel on kollane päikesemärk, universumi sümbol. Ülejäänud lipu väli on jagatud võrdselt kolmeks horisontaalseks laiuks (sinine, valge ja punane).
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.
Algselt olid horisontaalsete laidude värvid samas järjekorras nagu Venemaa lipul. See rõhutas, et Hakassia on Venemaa föderatsiooni subjekt. 2003. aastal muudeti lipul värvide järjekorda, nimelt sinine ja valge vahetasid omavahel kohad. See muutus tehti selleks, et Hakassia lipp ei kordaks Venemaa lippu.
Sümbolite tähendused
Roheline sümboliseerib igavest elu, taigat, kevadist steppi, aasasid, taassündi, sõprust ja vendlust hakassi rahvaste vahel, ning on traditsiooniline Siberi värv. Päikesemärk pärineb iidsetelt kivijoonistustelt, mida on leitud ainult Hakassia territooriumilt.
Maksumäär
Maksumäära rakendused
Brutopalk = 100 x 20% > 100 – 20 = 80 Netopalk
Eino Jutikkala
Eino Kaarlo Ilmari Jutikkala (kuni 1931 Rinne; 24. oktoober 1907 Sääksmäki– 22. detsember 2006 Helsingi) oli soome ajaloolane.
Maksumäär
Maksumäära rakendused
Juurdemakstava maksuna arvestatakse Eestis palgalt tasutavat sotsiaal- ja tööandja töötuskindlustuse maksu, dividendidelt tasutav tulumaks, müügikäibelt tasutavat käibemaksu ja maa turuväärtuselt tasutavat maamaksu. Juurdemakstava maksukohustuse puhul on summa, mille ostja peab tasuma või töötasu või dividendide väljamaksja kulutama vastavalt maksukohustus võrra suurem ja seda arvestatakse näiteks dividendidelt tasutava eksklusiivse tulumaksukohustuse puhul järgmiselt:
Eino Jutikkala
Jutikkala uuris peamiselt kultuuriajalugu; ta osales juba Gunnar Suolahti algatatud ja Väinö Voionmaa lõpule viidud esimese Soome kultuuriajaloo üldkäsitluse koostamisel 1933–1936. Jutikkala tegi teadust kuni kõrge vanuseni, veel 1997. aastal ilmusid tema sulest ülevaated surmakultuurist Põhja-Savos ja Jätkusõjast.
Jutikkala osales ainsana nii I, II kui ka III Eesti ja Soome ajaloolaste päevadel (vastavalt 1933., 1937. ja 1999. aastal).
Maksumäär
Maksumäära rakendused
Väljamakstavad dividendid (netotulu) = 100 /0,8 > 125 x 20% > 125 – 25, kogukulu = 125.
Marginaalmaks on summa, mis leitakse kui kauba müügihinnast arvestatakse maha selle ostuhind. Maksustamisel võetakse marginaal maksustatavaks summaks olukorras, kus tavapärases olukorras pole maksukohustust võimalik määrata või tahetakse vältida topeltmaksustamist, näiteks kasutatud kaupade (mille soetamisel juba tasuti käibemaks) edasimüügil komisjonitasu eest, käibemaksu objektiks mitteoleva kauba oksjonimüügi teenuse maksustamisel jms sellistel juhtudel, s.h ka seadusega määratud juhtudel, millega kaasneb maksudest kõrvalehoidmine või otsesed pettused (KMS § 40 – 44). Näiteks arvestatakse käibemaksukohustus marginaalilt järgmisel viisil:
100 – 60 = 40 /1,2 = 33,33 x 20% = 6,67 eurot.
Maksumäärad Eestis
Eestis maksustatakse residente ja siin tegutsevaid mitteresidente erinevalt. Mittetulundusühingutel ja sihtasutustel on võimalik taotleda maksusoodustusi.
Tulumaks
Residendist füüsilise isiku puhul kuuluvad maksustamisele kõik sissetulekud, s.h palgatulu, kapitalitulu, ettevõtlustulu, stipendium, pension, preemia, lotovõit. Eesti ettevõtete poolt väljamakstud erisoodustused, kingitused, dividendid maksustatakse juriidilise isiku poolt tulu väljamaksmisel, mistõttu need FI tuludes ei kajastu. Ametilähetusega seotud kulud ei kuulu maksustamisele ettenähtud piirmäärades. Riigieelarvest makstavaid stipendiume ning seaduse alusel makstavaid toetusi ei maksustata.
Enne tulumaksu arvestamist on lubatud erinevad mahaarvamised, nagu näiteks maksuvaba tulu, elatis, eluasemelaenu intressid, koolituskulud jm.
Käibemaks
Käibemaksumäär oli Eestis kuni 1. maini 2010 üldiselt 18% maksustatavalt väärtuselt, 5% õppevahenditelt, matuseteenustelt, etendustelt ja kontsertidelt ja 0% mõnedelt tervishoiuteenustelt, hariduselt, kindlustuselt jne. Alates 1. maist 2010 kehtestati uueks käibemaksumääraks 20 protsenti-
Kohalikud maksud
Kohalikel omavalitsustel on õigus määrata makse, mis kehtivad nende haldusterritooriumil. Enamasti kasutatakse maksustamiseks reklaamimaksu ja parkimistasusid. Ülevaade kehtivatest maksudest saadaval Maksu ja tolliameti leheküljel. Müügimaks kehtis Tallinnas kohaliku maksuna alates 1. juunist 2010 kuni 31. detsembrini 2011. aastal. Müügimaksu määr Tallinnas oli 1% jaekaubanduse, toitlustuse või teeninduse valdkonnas müüdud kaupade ja osutatud teenuste maksustatavast väärtusest. 1. jaanuarist 2012 müügi- ja paadimaksu kohaliku maksuna kehtestada ei saa.
Sotsiaalmaks
Sotsiaalmaksu maksab tööandja töötajale rahas makstud palgalt ja muudelt tasudelt, füüsilisest isikust ettevõtja ettevõtlusest saadud tulult. Sotsiaalmaksu määr on 33 protsenti maksustatavalt summalt ja töötuskindlustushüvitiselt on 13 protsenti maksustatavalt summalt.
Maksumäärad maailmas
pisi|Ettevõtte tulumaks maailmas pisi|Üksikisiku tulumaks maailmas pisi|Käibemaks maailmas Maksumäärad maailmas on raskesti võrreldavad ja samuti võib võrdlemise tulemus subjektiivne olla. Põhjuseks on erinevad maksusüsteemid, kus erinevatele gruppidele on kehtestatud erinevad määrad. Näiteks on Euroopas sotsiaalkindlustussüsteem, mida peab üleval riik. USAs tegelevad sotsiaalkindlustusega peamiselt eraõiguslikud kindlustusfirmad.
Juuresolevas tabelis on üritatud maksumäärasid omavahel võrrelda.
Türi kirikuvald
Türi kirikuvald (saksa keeles Pastorat Turgel) oli vald Järvamaal Türi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1869–1892 ja seejärel liideti see 1892 Särevere vallaga.
Vald moodustati 1869, kui Türi-Alliku ja Türi kirikuvald (saksa keeles Allenküll mit Pastorat Turgel) muudeti 1869 Türi-Alliku vallaks ja Türi kirikuvallaks.
Artur Sirk
pisi|Artur SirkArtur Johannes Sirk VR II/3 (25. september 1900 Lehtse vald, Järvamaa – 2. august 1937 Echternach, Luksemburg) oli Eesti advokaat ja poliitik, Eesti Vabadussõjalaste Liidu aseesimees.
Haridus
Artur Sirk lõpetas 1919. aastal Tallinna Reaalkooli ja Sõjakooli, õppis 1921 Tartu Ülikooli põllumajandus- ja 1922–1926 (lõpetas cum laude) õigusteaduskonnas. Korporatsiooni Sakala vilistlane.
Teenistuskäik
Artur Sirk teenis Vabadussõjas Tallinna kooliõpilaste pataljonis, laiarööpmelisel soomusrongil nr 2 ja 3. jalaväepolgus (1920 alamleitnant), läks 1921 reservi, teenis 1923–1925 2. jalaväerügemendi rühmaülemana Tartus, 1925–1926 Sõjaringkonnakohtu abisekretär ja kohtuameti kandidaat. 1926–1930 vandeadvokaat Theodor Rõugu abi, alates 1930. aastast vandeadvokaat Tallinnas.
Artur Sirgule kuulus isalt päritud Sepa talu Pruuna külas, Lehtse vallas.
Poliitiline tegevus
Alates 1931. aastast Tallinna Eesti Vabadussõjalaste Liidu esimees.
Vapside ajalehe Võitlus väitel kuulati 1933. aastast "mitmeid Tallinna telefone", sealhulgas Artur Sirgu telefoni, pealt.
12. märtsi 1934 õhtul arreteeriti ta Tallinnas, süüdistatuna Uue Nuhtlusseaduse § 102 alusel, mis käsitles ühinemist organisatsiooniga, mille eesmärgiks väevõimuga kukutada maksvat riigikorda.
11. novembril 1934 põgenes Keskvanglast, kus oli olnud 8 kuud, koos vangivalvur Johannes Küttimiga. Ta eksles mitu päeva Tallinna lähedal, sõitis taksoga salaja läbi Eesti Valka ja saabus 4. detsembril 1934 Lätist Soome, kuhu 3. detsembril olid saabunud tema abikaasa ja tütar. 5. detsembril läks ta Soome kaitsepolitseisse, kus tema elukohaks määrati Lohja. Talle anti peatusluba tingimusel, et ta alistub Soome võimude korraldustele ja asub kohas, mis temale Soome valitsuse poolt määratakse. Arstlikul hinnangul oli tema üldine ja närvikava seisund halb, ta kannatas seljavalude all. Sirk lubas, et ta ei võta Soomes osa mingisugusest poliitilisest tegevusest ega konspireeri Eesti vastu, kuid unustas selle lubaduse varsti ja talle ei antud valetamise ja konspireerimise tõttu enam reisimislubasid. Varsti tahtis ta Soomest lahkuda ja Soome ametivõimud arvasid, et hea oleks temast lahti saada. Sirk taotles sissesõiduviisat Rootsi, Prantsusmaale, Saksamaale ja Šveitsi, saades viimaks Šveitsi viisa 4. detsembril 1935. Soomes olles käskis ta võtta riigivanem Konstantin Pätsi kinni Kaarli puiesteel, kus see oma sõbrannat külastas, ja küüditada maale, saavutamaks tema tagasiastumise ja uue valitsuse määramise. See plaan osutus teostamatuks, mille järel tekkis plaan 8. detsembri 1935 mässukatseks. Pärast mässukatse nurjumist põgenes Sirk Rootsi, kust ta välja saadeti. Rootsis elas Sirk odavas hotellis, oli apaatne, tal ei paistnud olevat mingeid tulevikuplaane. 25. veebruaril 1936 tunnistas Soome siseminister Yrjö Puhakka avalikult, et ta eksis, kui arvas, et Eesti vapside mehesõna on ka midagi väärt. 4. jaanuaril 1936 lahkus Sirk Rootsist Göteborgi sadama kaudu, elas Inglismaal, Madalmaades ja alates 22. juunist 1937 Echternachis Luksemburgis. Sirgu Madalmaades elades taotlesid Eesti võimud tema väljaandmist ja ta arreteeriti seal, kuid vabastati hiljem.
Artur Sirgu valitsus
Vapside mässukatse ajal 8. detsembril 1935 oleks Rahvuskongressi poolt vastava "seadusega" ametisse nimetatud ka eriline valitsus. Tegelikult ei hakanud see kunagi Eestit valitsema, kuigi samas seaduses on nii väidetud. Eeluurimise ajal ilmnes, et osa valitsuse liikmeid (Kaarel Robert Pusta ja Juhan Vaabel) on selleks nimetatud ilma nende teadmise ja nõusolekuta, mis tõi neile kaasa eeluurimisvangistuse.
Surm
pisi|Artur ja Hilda Sirgu haud Hietaniemi kalmistul Helsingis. Foto: Lauri Vanamölder, 10.05.2014
Artur Sirk suri Luksemburgis Echternachi hospiitshaiglas 2. augustil 1937, olles saanud surmavaid vigastusi aknast väljakukkumisel sama aasta 31. juulil. Arvatakse, et ta hüppas või visati välja. Luksemburgi politsei korraldatud ametliku juurdluse järgi sooritas ta enesetapu. Sirgul oli progresseeruv liigesejäikuslik lülipõletik (Behterev-Marie tõbi), mida ta mesilasepistetega ravida püüdis. Andres Adamson on arvanud, et Sirku "vaevava seljahaigusega võis olla nii või naa (ses mõttes, et vanglas simuleeris ta hõlpsama põgenemise huvides omajagu juurde), kuid täiesti selge on, et ta kannatas psüühiliste häirete all." Ta oli ka varem Eestis liigse alkoholipruukimise tõttu meeltesegadusse sattununa harjumuslikult ähvardanud aknast välja hüpata. Sirk maeti Helsingi Hietaniemi kalmistule, matusetalituse viis läbi pastor Elias Simojoki. Artur Sirgu abikaasa Hilda Sirk naasis Soomest Eestisse 5. detsembril 1939, samal laeval Helsingist evakueeritavate Nõukogude Liidu diplomaatidega.
Artur Sirgu haud asub kalmistu peaväravast 200 meetri kaugusel. Haud jääb väravast otse lõunasse minnes vasakule, sektsiooni nr 28 laheäärsesse nurka, 4. rida, 9. haud (nr. 46).
Perekond
Artur Sirgu vanemad olid Juhan Sirk (1856–1925) ja Leena-Marie Reitel (1862–1936). Tema õed olid: Juuli Emilie Petrisen, Marie Mathilde Pops, Ida Vilhelmine Berendsen, Alma Ilves, Olga Sirk, Herta Helene Sirk ja vend August-Mihkel Sirk.
Artur Sirgu abikaasa oli Hilda-Irene Arnover (1903–1984). Neil oli tütar Ethel Vivian Billström (Sirk) (1928–2007).
Autasud
Vabadusristi II liigi 3. järk.
Kultuuris
Artur Sirk on tegelane Tõivelemb Vallaku lühiromaanis "Munamäe lahing" ("Ajalooline jutustus sellest, mis oleks juhtunud, kui Eesti oleks 30-ndail aastail tõsiselt kaitseks valmistunud ja vene agressioonile otsustavalt vastu astunud", 2003, kordustrükk Ülev Valderi kogumikus "Uperpall" 2012), mille lõpul ta saab Nepalis koos Aira Kaaluga osa täielikust religioossest seksuaalvalgustusest.
Ajaloolane Andres Adamson on märkinud, et "Sirgu ümber on loodud müüt, mis on ajaga palju suuremaks paisunud kui ta ise oli. Ent uskujaid on see müüt leidnud põhiliselt viimastel aastakümnetel."
Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp
thumb|Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp
Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp. Praegune vapp on ametlikult kasutusele võetud 21. juulil 1994.
Vardja (Põlva)
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laheda vallas.
Küla kuulus Põlva kihelkonda.
Tilsi
Tilsi on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Vardja (Põlva)
1977 liideti külaga Ortuskülä.
Tilsi
Aastatel 1990–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laheda vallas.
Küla kuulus Põlva kihelkonda ja külas oli Tilsi mõis. Tilsis asub kauplus, Tilsi lastekodu, lasteaed, Tilsi Põhikool, vallavalitsus, Tilsi raamatukogu, perearstikeskus ja mitu ettevõtet.
Tilsis asub kaks järve, Tilsi Pikkjärv ja Kõrbjärv. Küla lähistel voolab Tilsi oja.
pisi|left|upright=0.8|Amuuri korgipuu Tilsi mõisapargis Tilsi mõisapark koos Tilsi Pikkjärvega on looduskaitseobjekt. Tilsi mõisapargis kasvab haruldane Amuuri korgipuu.
Tilsiga liideti 1977. aastal Koolitarõ (Koolitare) ja Viuperä (Viupera) küla.
Kabardi-Balkaari Vabariigi lipp
thumb|Kabardi-Balkaari Vabariigi lipp
Kabardi-Balkaari Vabariigi lipp on Kabardi-Balkaari Vabariigi ametlik lipp, mis võeti kasutusele 21. juulil 1994.
Horisontaalse trikoloori sinine väli tähistab taevast, valge lund ja roheline viljakandvat maad. Valgel väljal on siniroheline sõõr, mille sees on lumise Elbruse kujutis.
Lipu pikkuse ja laiuse suhe on 3:2.