Eetika_ja_filosoofia_piirid
7 Keeleline pööre
Mõtet, et eetika peab erilist tähelepanu pöörama definitsioonidele, julgustas George Edward Moore, kes raamatus "Principia Ethica" (1903) ütles, et headus on mittelooduslik lihtne omadus, mida ei saa defineerida. Need, kes seda püüavad teha, langevad naturalistlikkuse eksitusse. Pole selge, miks seda nimetatakse eksijärelduseks, mitte lihtsalt veaks või sõna ümberdefineerimiseks. Samuti seostub see asjatult naturalismiga, mis on tähendanud, et eetikat tuleb võtta puhtilmalikult, sest inimene on looduse osa. Sellised vaated ei pruugi teha naturalistlikku eksitust (seda ei teinud Aristoteles ega Williamsi meelest ka John Stuart Mill, kellele Moore seda ette heitis. Ja need, kes langevad Moore'i hinnangul naturalistliku eksitusse, ei pruugi olla naturalistid, nagu näiteks need, kes defineerivad headust Jumala käsu või tahte kaudu. Millist eksitust me peaksime vältima? Moore'i järgi ei tohi headust üldse millegi kaudu defineerida, kuid ta oli nõus defineerima õiget hea kaudu. Naturalistliku eksituse doktriin ei ole lihtsalt keeld hüve defineerida, vaid väärtustavate ja mitteväärtustavate terminite eristamine. Naturalistlik eksitus on väärtustavate terminite defineerimine ainult mitteväärtustavate terminite kaudu ning teha väärtustavaid järeldusi täiesti mitteväärtustavatest järeldustest, olemapidamise tuletamise olemisest (David Hume). Et näidata, kuidas keelust olemapidamise kohta tuleneb keeld hea kohta, tuleb head defineerida olemapidamise kaudu. Moore leidis, et headus on defineerimatu, sest see on lihtne mittelooduslik omadus, ning headust saab avastada intellektuaalse intuitsiooniga. See aga ei seleta, miks väärtusi ei saa faktidest tuletada. Hilisem seletus võtab keskseks keelu tuletada olemisest olemapidamist. Keskne vaade on Richard Hare'i preskriptivism, mis seletab olemapidamise jutu funktsiooni ettekirjutamisega. Olemapidamisest rääkiv väide, mida kasutatakse tavalisel ettekirjutaval moel, on universaalne väljend, millest järelduvad imperatiiv kõigile subjektidele kõigil sarnastel asjaoludel. Selles tõlgenduses nimetatakse väärtustamist ettekirjutamiseks, ja ettekirjutusi ei saa kirjeldustest tuletada. Keeldu seletab see, et ettekirjutus teeb midagi, mida kirjeldus ei saa teha. Selleks et see keeld rakenduks ka heale jms, tuleb väärtustamine taandada ettekirjutamisele, ning teooria peaks katma ka muud väärtused peale eetiliste. Headusest ja halbusest, imetlusväärsusest ja madalusest, väljapaistvusest ja väärusest rääkimine tuleb taandada käskimisele midagi valida. Seda ei ole kerge uskuda: näiteks tundub, et esteetiliste hinnangute puhul peaks meil siis olema kunstikoguja hoiak. Isegi eetika vallas tundub liiga kitsas, kui öelda, et headeks tunnistatavad inimesed on need, keda meil kästakse jäljendada. Hare'i järgi on näiteks hotelli pidamine paremaks hotelliks preskriptiivses mõttes selle eelistamine selle kui hotelli eeliste põhjal (mitte hinna põhjal). Kui see aga juba ei tähenda lihtsalt selle hotelli eelistamist, siis on Williamsi meelest juba kahtlane, kas loogiline seos paremaks pidamise ja eelistamise vahel on olemas. Keegi võib ju ka näiteks öelda, et talle lihtsalt ei meeldi heas hotellis peatuda. Siit tulebki välja väärtustamise preskriptiivse teooria põhinõrkus: saab eristada millegi paremaks pidamist mingite standardite järgi ja millegi eelistamist. Asja väärtused võivad mind mitte huvitada ja ma ei pruugi olla suuteline neile reageerima.