cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balti Ülikool
Õppetöö algas 14. märtsil 1946, semestri lõpuks oli üliõpilasi 1025 (neist 154 eestlast) ja õppejõude 131 (neist 25 eestlast). Ülikool asus algul Hamburgis, alates jaanuarist 1947 Pinnebergis. Ülikool lõpetas tegevuse 30. septembril 1949. Kokku oli immatrikuleeritud 2006 üliõpilast, lõpetas 79 (sealhulgas 7 eestlast). Õppejõude oli kokku 200.
Ülikooli juhtimine
Ülikooli juhtisid president, asepresident ja kolm rektorit.
Presidendid:
Asepresidendid:
Eesti rektorid:
Sekretariaati kuulusid kantsler ja kolm sekretäri. Eesti sekretär oli Elmar Järvesoo.
Teaduskonnad
Ülikoolil oli kaheksa teaduskonda:
Lohja
Lohja on tiheasustusega paikkond (taajama) Soomes Uusimaal, Lohja linna keskus.
Minu veetlev leedi (film)
"Minu veetlev leedi" (originaalpealkirjaga "My Fair Lady") on kaheksa Oscariga pärjatud 1964. aasta filmikohandus lavamuusikalist "Minu veetlev leedi", mis omakorda põhineb George Bernard Shaw näidendil "Pygmalion". Filmi režissöör on George Cukor, peaosades Audrey Hepburn ja Rex Harrison.
Donatism
Donatism oli ristiusu kiriku lahkusk, mis sai nime 313 Kartaagos piiskopiks valitud berberi päritolu Donatus Magnuse ja Numiidia piiskopi Donatuse järgi. Donatismi pooldajaid kutsutakse donatistideks. Lahkarvamused Kirikuga tekkisid donatistidel peamiselt eklesioloogia alal.
Donatism tekkis 4. sajandi algul Kartaagos. Donatistid elasid eriti Africa provintsis. Donatismi õitseaeg oli 4. ja 5. sajand. Katoliku kirik kuulutas donatismi ketserluseks. Riigivõim kiusas donatiste, aga hävitada ei suutnud.
Donatismi eellugu
24. veebruaril 303 andis Vana-Rooma keiser Diocletianus välja esimese edikti kristlaste vastu: kirikud tuli purustada, pühakirjad välja nuhkida ja põletada ning kristlased põlustada. 304. aastal välja antud neljas edikt nägi ette, et kõik peavad surma ähvardusel paganlikele jumalatele viirukit ohverdama. Kui Maximianus 305 troonist lahti ütles, siis nähtavasti Africa 's tagakiusamine vaibus. Enne seda oli see olnud kohutav. Numiidia kuberner Florus oli kurikuulus oma julmuse poolest. Kuigi paljud ametnikud, nagu näiteks prokonsul Anulinus, ei tahtnud minna kaugemale kui nad olid kohustatud, oli tulemuseks see, et mõnedest said usutunnistajad, mõnedest märtrid, mõned langesid ja ainult need, kes olid peidus, põgenesid. Tertullianus oli õpetanud, et tagakiusamise eest põgeneda ei ole lubatud. Nüüd oli aga neid, kes läksid veelgi kaugemale, andes end vabatahtlikult märtriks. Kartaago piiskop Mensurius ütleb kirjas Tigisi piiskopile Secundusele, kes oli tol ajal Numiidia priimas, et ta keelas austada märtritena neid, kes olid end vabatahtlikult üles andnud, ning neid, kes hooplesid, et neil on Pühakirja eksemplare, mida nad ära ei anna. Mõned neist olevat olnud kurjategijad ja riigivõlglased, kes lootsid niiviisi vabaneda vaevarikkast elust või siis panna unustama oma kuritegusid või saada kristlastelt raha ja hoolitsust vanglas. Mercurius jutustab, et tema ise viis kiriku pühad raamatud koju ning viis asemele ketserlikud kirjutised, millega tagakiusajad rahuldusidki. Prokonsul, kes pettusest teada sai, ei hakanud piiskopi kodu läbi otsima. Secundus kiitis vastuskirjas oma provintsis märtrisurma läinuid, kes olid keeldunud pühade raamatute äraandmisest. Secundus ise oli läbiotsijatele vastanud: "Ma olen kristlane ja piiskop, mitte äraandja (traditor)". Viimase sõnaga hakati kutsuma neid, kes olid andnud ära pühad kirjad või isegi pühad riistad või koguni oma vennad.
Donatismi teke ja õitseaeg
Donatism kui usulahk tekkis 311 pärast Kartaago piiskopi valimist. Ühte kolmest piiskopi pühitsemisel osalenud piiskopist peeti äraandjaks, sest ta oli andnud Piibli käsikirju kristlaste tagakiusajate kätte. Numiidia piiskopi eestvõttel kutsus 70 piiskopist koosnev rühm kokku sinodi ning kuulutas piiskopipühitsuse kehtetuks. Nad nõudsid, et kirik heidaks välja isikud, kes olid teinud rasket pattu, ning et vääritud ei tohiks enam sakramente jagada. Seepeale heitis sinod Kartaago piiskopi kirikust välja.
315 sai Donatus Magnus (Donatus Suur) pärast uue piiskopi surma Kartaago piiskopiks ning kogu liikumist hakati kutsuma tema nime järgi. Et keiser Constantinus I tahtis tüli ise lahendada, käis asi läbi mitmest kiriklikust instantsist, kuni valitseja 316 selle ise ette võtsid. Kõik komisjonid kuulutasid 311 toimunud piiskopivalimise kehtivaks. Constantinus püüdis nüüd donatiste jõuga alla suruda. Alates 321. aastast muutus tema suhtumine leebemaks, kuid tema noorim poeg Constantius II laskis donatiste jälle taga kiusata. Aastal 411 leidis aset donatistlike ja katoliiklike piiskoppide vaheline vaidlus, mille tulemusena donatistid 414 kaotasid kodanikuõigused. 415 aeti nende koosolekud surmanuhtluse ähvardusel laiali.
Õpetuslik ja liturgiline eripära
Et donatistlike teoloogide kirjutised suurelt jaolt hävitati, on nendest peale tsitaatide väga vähe järel. Katoliiklastel ja donatistidel ei olnud lahkarvamusi tolle aja teoloogide kesksetes dogmaatikaküsimustes. Nende arusaam Kolmainu Jumalast oli samasugune nagu katoliiklastel. Kõige sügavam lõhe oli nende vahel mõningates eklesioloogilistes küsimustes.
Pärast kristluse saamist riigiusuks 325 tunnustasid teised kristlased keisri kirikupeaks, donatistid aga nägid keisris endiselt saatanat.
Kirik oli donatistide silmis täiuslike pühade ühendus, milles patustele pole kohta. Kõrged nõuded kehtisid ühtviisi kõikide usklike kohta, mistõttu heideti kõrvale ka munklus. Suurt rõhku pandi patukahetsusele ja valmisolekule kannatada, samuti Piibli üle mõtisklemisele. Kirik pidi koosnema rõõmsalt Jumalat ülistavatest inimestest. Peeti agapesöömaaega. Soovitati nii pühade pidamist kui ka paastu. Kirikujuhtidele esitati väga suuri nõudeid: nende elu pidi olema eeskujulik ja nad pidid olema valmis usu eest kannatama. Iga kompromiss muutis inimese väärituks olema kirikujuht.
Donatistide lahknemine ülejäänud Kiriku seisukohtadest tuli ilmsiks suhtumises neisse, kes hülgasid usu Diocletianuse-aegse kristlaste tagakiusamise ajal (303–305). Donatistid olid nende suhtes palju rangemad kui ülejäänud Kirik. Erinevalt katoliku kiriku õpetusest seostasid donatistid sakramentide toime neid jagava isiku külbelise puhtusega (katoliku kiriku õpetuse järgi pole sellel tähtsust). Nõnda keeldusid donatistid vastu võtmast sakramente (ristimine, armulaud, preestriks pühitsemine) preestritelt ja piiskoppidelt, kes olid tagasikiusamise ajal usust taganenud, eitasid nende vaimulikku autoriteeti ja nõudsid nende väljaheitmist kirikust valekristlastena. Paljud kirikujuhid olid koguni kristlasi Rooma võimudele üles andnud ning pühasid raamatuid avalikult põletanud. Constantinus Suure valitsemise ajal olid need mehed pärast Milano edikti jälle juhtivatele kohtadele saanud. Donatistid kuulutasid mis tahes sakramendid nendelt preestritelt ja piiskoppidelt kehtetuks. Donatismi tekkimise üheks ajendiks oli Caecilianuse (või Caeciliuse) määramine Kartaago piiskopiks 312, sest too oli valitsuse pooldaja.
Kui Rooma kirik ajutised usust taganejad siiski uuesti vastu võttis, lõid donatistid Kirikust lahku. Nad hakkasid end nimetama märtrite kirikuks ning kuulutasid, et kõik, kes jäävad läbikäimisse patustega, heidetakse kogudusest välja. Nõnda tekkisid paljudes linnades eraldi donatistlikud ja mittedonatistlikud kogudused.
Donatistide kirik pidas ennast ainsaks legitiimseks kirikuks Aafrikas, Peetruse kirikuks, mitte Juuda kirikuks. Et katoliiklased olid lasknud kirikul hukka minna, puudus nende kirikul hoolimata impeeriumi võimude ja Rooma piiskoppide otsustest igasugune legitiimsus. Donatistid ei pidanud skismat enda süüks, sest nemad olid jäänud ustavaks Aafrika kiriku traditsioonidele, mida esindasid Ctprianus ja Tertullianus.
Eriti levis domatism Põhja-Aafrikas ja selle põhiline keskus oli Kartaago, kuid donatiste oli paljudes Rooma riigi osades.
Donatistidel olid ka oma erilised jumalateenistusestiilid, mis panid rõhku usklike müstilisele ühendusele.
Donatistidele olid eriti tähtsad Tertullianuse ja Cyprianuse ning ka Montanuse kirjutised.
Donatismi hääbumine
Augustinus võitles kogu oma Hippo piiskopiks olemise aja jooksul donatismi vastu, ning tänu tema pingutustele sai Kirik donatismist võitu. Aastal 411 leidis aset donatistlike ja katoliiklike piiskoppide vaheline vaidlus, mille tulemusena donatistid 414 kaotasid kodanikuõigused. 415 aeti nende koosolekud surmanuhtluse ähvardusel laiali. 5. sajandil kadus donatism peaaegu täielikult. Kui Põhja-Aafrika vallutasid vandaalid (kristlaste omavahelised tülid nõrgendasid neid niivõrd, et vandaalidele ei suudetud vastupanu osutada), tõstis donatism jälle pead. Donatism elas üle ka Põhja-Aafrika vallutamise Bütsantsi poolt Justinianus I ajal. Pole teada, kui kaua donatistid vastu pidasid islamiajal, kuid paljud ajaloolased usuvad, et donatistide skisma tekitatud lahkhelid kristlaste seas hõlbustasid islami pealetungi Põhja-Aafrikas.
Seos hilisemate usuliikumistega
Anabaptistid ja teised radikaalsed usuliikumised on näinud donatistides oma eelkäijaid, sest mõlemad olid vastu kiriku ja riigi liidule, panid rõhku jüngerlusele ning puhuti püüdsid teostada vägivallatust ja sotsiaalset õiglust. Katoliku kirikut nähti ebapuhta ja rikutuna.
Burgasi lennujaam
Burgasi rahvusvaheline lennujaam (bulgaaria Летище Бургас) on lennujaam Burgasis, Bulgaarias. Asub 10 km Burgasi kesklinnast.
Gert Kullamäe
Gert Kullamäe (sündinud 3. juunil 1971 Tallinnas) on eesti korvpallitreener ja endine kutseline korvpallur. Kullamäe on 2022. aastast BC Pärnu Sadama meeskonna peatreener.
Aastatel 1991–2008 Eesti korvpallikoondisse kuulunud Kullamäe on valitud 1999. ja 2006. aastal Eesti parimaks korvpalluriks.
Mängijana
Hea kolmepunktiviskajana tuntud Kullamäe mängis peamiselt viskava tagamängijana.
Gert Kullamäe on mängijana tulnud seitse korda Eesti meistriks ja võitnud kolm Eesti karikat, samuti tulnud Nõukogude Liidu, Leedu, Belgia ja Hollandi meistriks.
Kullamäe on mänginud aastatel 1991–2008 Eesti korvpallikoondises ja aastatel 1991–1996 Kalevi esindusmeeskonnas. Eesti koondisega saavutas Kullamäe 1993. aasta Euroopa meistrivõistlustel 6. koha.
Treenerina
2009. aastal lõpetas Kullamäe karjääri tegevsportlasena ja alustas treenerikarjääri Tartu Ülikool/Rocki meeskonna abitreenerina. Aastatel 2012–2017 oli Kullamäe Tartu Ülikool/Rocki peatreener.
2018. aastal Tallinna Kalev/TLÜ ja 2019. aastal TalTechi korvpalliklubi juhendanud Kullamäe oli aastatel 2020–2022 BC Pärnu Sadama abitreener ning 2022. aastast BC Pärnu Sadama peatreener.
Isiklikku
Tema pojad on korvpallur Kristian Kullamäe ja Oliver Kullamäe.
Minu veetlev leedi
"Minu veetlev leedi" ("My Fair Lady") on George Bernard Shaw' näidendi "Pygmalion" põhjal loodud muusikal, mille teksti on kirjutanud Alan Jay Lerner ja muusika Frederick Loewe.
Muusikal esietendus 1956. aastal.
Eestis lavastas selle esmakordselt Voldemar Panso.
Vabad kunstid
thumb|300px|Seitse vaba kunsti, Herrad von Landsberg Hortus deliciarium (u 1180)
Vabad kunstid ehk seitse vaba kunsti (ladina keeles [septem] artes liberales) on keskajal välja kujunenud hariduse omandamise süsteem, mille juured on juba antiikajas.
Nii antiikajal kui ka keskajal oli kõrgema hariduse omandamine ühiskonna eliidi ehk vabade meeste tegevusala. Dialoogis "Politeia" räägib Platon vabade meeste haridusest ning nimetab tähtsuse järjekorras selle osi: aritmeetika, geomeetria (planimeetria, stereomeetria), astronoomia, harmoonia, dialektika. Sellist valdkondade valikut võib pidada aluseks ka vabade kunstide traditsioonile.
Vabu kunste vastandati käsitöökunstidele (artes mechanicae, vanakreeka keeles poietikē technē), millega tegelesid käsitöölised, põllupidajad ja karjakasvatajad.
Vabade kunstide õppekava
Keskajal jagunes vabade kunstide õppekava kaheks tasemeks:
Triivium (trivium) oli üldine arutlemise vahendite omandamise tase, mis eelnes igasugusele spetsialiseerunud õppele. Triivium tuli läbida hiliskeskaja ülikoolis bakalaureusekraadi (baccalaureus artium 'kunstide õpipoiss') saamiseks. Triiviumi tasemele kuulusid
Rahvalik muusika
Rahvalik muusika (saksa keeles Volkstümliche Musik), kõnekeeles irooniliselt ka süldimuusika ehk sült on muusikažanr, millesse kuulub kodustes tingimustes, seltskondlikel ja rahvalikel üritustel osalejate poolt lauldav või mängitav eri muusikastiilidest ja muusikažanritest pärinev muusika.
Vabad kunstid
Vabade kunstide õppekava
Kvadriiviumi (quadrivium) läbinule anti keskaja ülikoolis magistrikraad (magister artium 'kunstide meister'), mis andis õiguse tegelda vabade kunstide õpetamisega. Kvadriiviumi taseme valdkondi võib pidada juba teadusteks, mis käsitlevad maailma asju ja nende olemust ning mille raames tegeldi ka tänases mõttes teaduste, nagu füüsika, metafüüsika või teoloogiaga. Kvadriiviumi tasemele kuulusid
Rahvalik muusika
Rahvaliku muusika repertuaar võib pärineda
Eri aegadel ja kultuurides võib nende komponentide osakaal rahvalikus muusikas olla erinev. Näiteks alates XX sajandi teisest poolest on rahvalikus muusikas ülekaalu saavutanud levimuusika.
Rahvalikule muusikale on omane suulise traditsiooni, kirjaliku ja meediakultuuri lõimumine:
Rahvaliku muusika mõiste ei ole eri kultuurides samatähenduslik. Elavas traditsioonis on rahvamuusika, süvamuusika ja levimuusika üleminekud tihti hägusad. Näiteks mingi meloodia võib kuuluda üheaegselt nii rahvamuusikasse, süvamuusikasse, levimuusikasse kui ka rahvalikku muusikasse. Samas ei tee süva- või levimuusika teose lai levik sellest veel rahvamuusikat või rahvalikku muusikat.
Rahvalikus muusikas on muusikainstrumentidena varem kasutatud näiteks lõõtspilli, akordioni või kannelt. Tänapäeva rahvalikus muusikas kasutatakse tihti süntesaatorit. Rahvalikku muusikat esitavad tihti ühemeheorkestrid, kes laulavad mõne pilli saatel või esitavad instrumentaalmuusikat.
Mõiste
Rahvalik muusika on eesti tavapärane seltskonnamuusika, tihti laulud mõne pilli saatel või esitatud ka puht instrumentaalvariandina, enamasti akordionil mängituna. [...] Pillimees võtab laulu üles, tema asukoht on kolmemõõtmelises ruumis rahva keskel, mitte laval raami sees [...]."
Eesti rahvalik muusika
Eestis saavutasid XX sajandi teisel poolel laia leviku välismaiste laulude eestikeelsed tõlked. Seltskonnas neid kas lauldi või kuulati helikandjailt. Laulmise puhul olid oluliseks abiks laulikud, milliseid ilmus rohkesti, kuid nendes olnud laulude valik oli nõukogude ajal sageli tugeva ideoloogilise pitseriga.
Laialt kasutatud helikandjateks olid mitmekümne aasta vältel ülekaalukalt magnetofonilindid ja kassetid. Nendele salvestati kas raadiost, televiisorist, heliplaatidelt või teistelt saadud magnetlintidelt või kassettidelt.
Väike osa Eestis sel perioodil rahvalikuks saanud muusikast oli originaalne Eesti autorite loodud muusika. Tõlkelaulude ehk coverite arvuga võrreldes moodustasid need umbes kümnendiku. Populaarsuse poolest jäid nad tihti alla tõlkelauludele, mille originaalid olid enamasti ülipopulaarsed omal maal või laiemaltki ja peamiselt raadioringhäälingusaatjate kaudu mingil määral tuntud ka Eestis. Rahva seas suure populaarsuse saavutanud laulud olid seejuures Eestis regionaalselt küllatki erinevad, nagu oli ka nende rahvalikkuse tase.
Tekkis ka suur erinevus ealiste gruppide poolt rahvalikuks peetava muusika vahel. Vanemate eagruppide puhul jäi oluliseks opereti- ja filmimuusika. Nooremad eagrupid läksid kaasa popmuusika uuemate suundadega. Kuid biit-, soul- ja diskomuusika ajajärkudel taandus seltskondlik laulmine nooremate vanusegruppide hulgas peaaegu täielikult. Asemele tuli diskoteek.
Teatava rahvaliku muusika taastulekuna võib vaadelda taasiseseisvumise eelset aega, kui toimus isamaaliste laulude ühislaulmisi ja muid rahvalikke üritusi.
Rahvaliku muusika sündmusteks said sajandi viimasel kümnendil pigem kontserdid. Selle juures võis täheldada aga ka muusikahuviliste eristumist ehk rahva jaotumist lemmikmuusikastiilide järgi. Selles mindi kohati kuni teisi muusikasuundasid eelistavate inimeste suhtes avaldatava sallimatuseni välja. See oli toimunud olulisel määral ealisel põhjal juba alates 1960. aastatest (seotult sõjajärgse suurte põlvkondade taustaga).
Seoses salvestusega kassettide tööstuse ja hiljem CD-de tootmise tulekuga Eestisse tekkis rahvalikus muusikas ka tõeline süldimuusika buum. See haaras küll ainult teatavaid vanusegruppe ja ühiskonnakihte.
Küllalt oluline mõju oli ka eraraadioringhäälingu tulekul, mis veelgi süvendas rahva diferentseerumist teatud muusikasuundade vahel, mis võivad olla üksteisest vägagi kauged (nagu näiteks country ja heavy).
Kulpjärv
pisi|Kurtna Kulpjärv
Kulpjärv on järv Ida-Virumaal Kurtna järvestikus Vasavere küla juures.
Kulpjärv on umbjärv, paikneb siirdesoos Konnajärvest umbes 1 km põhja pool.
Järve pindala on 0,6 ha.
Küla
300px|pisi|[[Ungari küla Hollókő]] Küla on väike maa-asula, mille moodustavad üksteisega lähestikku asuvad talud või elamud. Küla elanikud tegelevad valdavalt põllumajanduse, metsanduse või kalapüügiga, kuid tänapäeval käiakse külast tööl ka väljaspool.
Eri maades on kasutusel erinevaid ametlikke küla definitsioone, mis võivad sellest prototüüpsest külamõistest hälbida.
Külal võib olla ka omavalitsus.
Külad Eestis
Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse kohaselt pole küla siiski asula, vaid vallasisene territoriaalüksus. Küladel pole küll otseselt autonoomiat, kuid kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse paragrahv 58 lubab külaelanikel valida külavanema. Külavanema statuudi võib kehtestada vallavolikogu.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli Eestis 4438 küla. Enamikus neist elas alla 100 inimese. Üle 1000 püsielanikuga külasid oli 12 ja 100–999 püsielanikuga 645. Suurima rahvaarvuga küladest asusid 6 Tallinna lähistel, 2 Tartu ja 2 Pärnu lähedal. Kõik need külad olid suuremad kui Eesti väikseimad linnad, näiteks oli Mõisakülas 825 ja Kallastel 852 elanikku.
Eesti külatüübid
Talude paiknemine külas sõltub nii looduslikust omapärast kui ka piirkonnast.
Eestis on traditsiooniliselt olnud:
Põhja-Eestis on olnud valdavad haja-sumbkülad. Eristatud on ka ringküla, tuumikküla. Eesti asustusloos räägitakse ka tütarküladest.
Hüljatud külad
Eri põhjustel (linnastumine, epideemiad, sõjad, näljahädad, keskkonnakatastroofid jms) tekib kõikjal maailmas külasid, kus pole ühtki elanikku. Aja jooksul võidakse mahajäetud külad uuesti asustada.
Eestis oli 2012. aasta alguses statistikaameti andmeil 102 hüljatud küla.
Lähkma jõgi
Lähkma jõgi on jõgi Pärnu maakonnas Saarde vallas, Reiu jõe parempoolne lisajõgi (suubub 19,4 km kaugusel Reiu jõe suudmest).
Lähkma jõe lähe asub Kilingi-Nõmme linna lähistel. Jõe pikkus on 38,5 km ja valgla pindala 203,7 km².
Tähtsamad lisajõed on Valdimurru, Kaskealuse ja Kutja oja.
2009. aasta Ungari Grand Prix
thumb|[[Hungaroring]] 2009. aasta Ungari Grand Prix oli 2009. aasta Vormel 1 hooaja kümnes etapp, mis peeti Ungaris Budapesti lähedal Hungaroringil 26. juulil 2009.
Sõideti 70 ringi, võistluse kogupikkus oli 306,663 km. Ilm oli päikeseline.
Kvalifikatsioonisõidu võitis Fernando Alonso. Võistlusel sai hooaja esimese võidu Lewis Hamilton. Võistluse teine oli Kimi Räikkönen ja kolmas Mark Webber. Felipe Massa sai kvalifikatsioonisõidu ajal toimunud avariis raskelt vigastada ning viidi haiglasse.
Võistluse kiireima ringi sõitis Mark Webber (1.21,931).
Jõelähtme kirik
pisi|Jõelähtme kirik pisi|Kirikuaed Jõelähtme Püha Neitsi Maarja kirik on neitsi Maarjale pühitsetud luterlik kirik Jõelähtme vallas Harju maakonnas.
Kirik on gooti stiilis ja omandanud mitmes ümberehituses traditsioonilise "kolmikhüppelise" silueti.
Kirikut kasutab Jõelähtme Püha Neitsi Maarja kogudus.
Ajalugu
Esimene puust kirik oli Jõelähtmel juba 1220. aastatel ning arvatavasti oli see ehitatud esimeste kirikute seas Harju- ja Virumaal. Kirjalikes allikates on Jõelähtme neitsi Maarjale pühitsetud kirikut esmamainitud 1241. aastal.
Taani kuninga käsul läänistati Jõelähtme kirik keskajal Tallinna toomkirikule. Oletatavasti just sellega seoses ehitati kiriku lääneseina müüritrepp, mida mööda pääses turvalisele valitsejarõdule.
Sofia lennujaam
Sofia lennujaam või Vraždebna (bulgaaria Летище София) on lennujaam Bulgaaria pealinnas Sofias. Asub kesklinnast 10 km ida pool.
Jõelähtme kirik
Ajalugu
Algkiriku eripäraks oli veel ka haritorni ebasümmeetriline asetus katuseviilu suhtes. Põhjakülje poole nihutatud torn lubas portaali kaitseks ehitatud ärkelkantslit segamata vinnata laepealsele laokiriku kauba- ja viljakotte. Nii on Jõelähtme kirik täitnud alul ka kindluse ja kaubakiriku ülesandeid.
Algselt võis Jõelähtme kirikul olla kolm torni: eelmainitule lisaks kaks veel kirde- ja kagunurgas.
14.–15. sajand
Kolmelööviliseks võlviti Jõelähtme kirik alles 14. sajandi teisel poolel, 15. sajandil lisandus pikihoonest kitsam kooriruum. Sel ajal lõhuti arvatavasti ka kaks vana torni.
Ehituste käigus on lammutatud algselt hoone põhjaküljel olnud käärkamber ja lõunaküljel olnud sandikoda.
19.–20. sajand
1878. aastal toimunud, arhitekt Friedrich Modi kavandatud, remondi järel muutus kiriku ilme palju. Aknad ehitati kõrgeks ja valgusavad raiuti esimest korda ka põhjaseina. Gooti stiilis piilarid faasiti kaheksatahuliseks, võlvid varustati uusgootilike roide- ja konsoolivormidega ja laiendati võidukaart. Paepõrand kaeti laudpõrandaga, pingistik uuendati.
1890. aastast pärineb altarimaal "Kristus ristil" (Theodor Albert Sprengel; Tobias Heintze raamistuses)
21. sajand
6. novembril 2005 pühitses EELK peapiiskop Andres Põder Jõelähtme kiriku uued vitraažaknad. Loomis- ja lunastuslooliste vitraažakende autor on kunstnik Andrei Lobanov, akende restaureerimisprojekti autor arhitekt Illar Kannelmäe.
14. juunil 2006 esitleti kirikus Muinsuskaitseameti väljaannet "Jõelähtme kirik ja kogudus 18. sajandi esimesel poolel". Teoses esitatakse pastor Heinrich Christopher Wrede (1691–1764) ja tema ametijärglaste kroonikamärkmed, mille transkribeeris, tõlkis ja kommenteeris Tiina Kala. Wrede peetud Harju-Jaani ja Jõelähtme kirikuraamatud olid oma aja mahukamad ja põhjalikumad ning need on pälvinud kiriku- ja kultuuriloolaste, kodu-uurijate, genealoogide ja teiste huviliste tähelepanu. Muu hulgas sisaldab kirikukroonika ülevaateid kooliõpetuse edenemisest kihelkonnas ja kohalikke rahvapärimusi. Kroonikale lisavad vürtsi mõned erilised seigad inimestega, mitmesuguste loodusnähtuste kirjeldused ja paikkondlikud juhtumised.
Kunstimälestised
Säilinud on mõned väärtuslikud kunstimälestised, nagu 1639. aastal valminud renessanss-stiilis kantsel (T. Heintze) ning 1670. aastal valmistatud barokkaltar (M. Brinckmann) "Kolgata" (õli, lõuend), mis asub praegu pikihoones kantsli kõrval.
Torni ehib Hartmannide suguvõsast pärit Cordt II kell (1596). Jõelähtme kiriku kroonika vestab kellast: "19. septembril [1725] ütles üks talumees nimega Jako Hans Parasmäe külast, et ta mäletavat, et kirikukell aastal 1714 kirikusse käärkambri poolsesse külge sissekäigust paremat kätt müüri lähedale maha maeti. Härra krahv Mellin lasi selle koha pealt otsida ja kell leiti sealt. Seejärel pandi see ka torni üles ja 17. pühapäeval pärast Kolmainupüha hakati seda esimest korda uuesti lööma."
Pärimused
Jõelähtme kiriku ebatavalisusele viitavad ka mõned vanad pärimused. Üks lugu jutustab, kuidas Jõelähtme kiriku parandamise ajal vedanud üks töölistest teistega kihla, et ööseks altarile magama heidab. Õhtul teinud teised temale altarile aseme. Mees heidanud magama. Öösil tulnud kolm kirikuõpetajat kiriku. Üks nendest olnud selle kiriku õpetaja. Käskinud meest ära minna. Mees ei läinud. Õpetaja peksnud mehe raudvitsadega läbi. Hommikul mees õpetaja juure. Õpetaja ei teadnud öisest sündmusest midagi, seletanud, et kiriku peale vanne olevat pandud. Kolm õpetajat pidavat teda valvama: üks kes elab ja kahe eelmise õpetaja vaimud. Nõnda kestvat see põlvest põlve.
Hatid
Hatid olid varasel ja keskmisel pronksiajal ajavahemikus 2500–2000/1700 eKr Anatoolia kesk- ja kaguosa asustanud rahvas. Nende puhul on oletatud Kaukaasia päritolu.
Hatid olid hilisema Hetiidi riigi ala vanimad teada olevad asukad. Nende riigi ja rahva nimetuse ning palju ka nende usundist, kultuurist ja ühiskonnakorraldusest võtsid üle indoeurooplastest sisserändajad hetiidid, kes sulasid 2. aastatuhande esimestel sajanditel eKr hattidega kokku.
Hattide peamisi keskusi oli Hattuša.
Perth (Šotimaa)
Perth (gaeli keeles Peairt) on linn Šotimaa keskosas Tay jõe ääres. Ta kujunes varasel keskajal rajatud kuningate kindluslinnast. Perth on Perth and Kinrossi omavalitsuse keskus.
Juri Antonov
thumb|right|Juri Antonov Juri Mihhailovitš Antonov (vene Юрий Михайлович Антонов; sündinud 19. veebruaril 1945 Таškendis) on vene estraadilaulja ja helilooja, Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik (1997).
Elulugu
Ta sündis sõjaväelase perekonnas. Muusikalist tegevust alustas ta Valgevenes Molodetšno linnas, sealses muusikakoolis õppis ta akordionimängu. 1963 sai temast muusikaõpetaja Minski lastemuusikakoolis. Hiljem töötas ta Valgevene Riiklikus Filharmoonias, kus ta 1967 lõi oma esimese ansambli.
Üleliidulise populaarsuse tõi talle laul "Pole sinust kaunimat" ("Нет тебя прекрасней").
Aastal 1971 kolis Antonov Moskvasse, kus ta töötas algul music-hallis, orkestris "Sovremennik" ning ansamblis "Magistral".
1982 lõi Antonov oma kuulsaima laulu «Крыша дома твоего», mis tegi temast ühe NSV Liidu tuntuma esineja.
Hobid
Antonovil on 5 koera ja 12 kassi. Tema lemmikspordialad on jalgpall, tennis ja piljard. Lemmikjook on punane vein.
Tali vald
pisi|[[Tali valla lipp]] Tali vald oli omavalitsusüksus Pärnu maakonnas enne ühinemist Saarde vallaga 16. oktoobril 2005.
19. detsembril 1991 nimetati Tali külanõukogu ümber Tali vallaks.
Septembris 2001 räsis valda Pärnu metanoolitragöödia.
Välislingid
Tali
Elthami John
Elthami John, Cornwalli hertsog (25. august 1316 – 13. september 1336) oli Edward II ja Prantsuse Isabella poeg.
John sai lisanime sünnipaiga, Kentis asuva Elthami palee järgi. 6. oktoobril 1328 sai ta Cornwalli hertsogi tiitli.
Ta plaaniti laulatada Kastiilia kuninga Fernando IV tütre Maríaga, kuid ta suri Perthis Šotimaal enne laulatust, olles 20-aastane.
Peeter Suure merekindlus
Nimetused:
Merekindluse rajamise vajadus ja taust
20. sajandi algul piirdus Peterburi kaitse Kroonlinna tõrjesüsteemiga – patareid Kotlini saarel ja selle lähedal (Viaporis). Lüüasaamine Vene-Jaapani sõjas (1904–1905), eriti aga rünnak Port Arturile sundis Venemaad vaatama üle oma riigikaitsekavasid. Jaapanlaste edu tagas kaitseehitiste kaitstavale objektile liiga lähedal asumine. Port Arturi kindluse saatuse määrasid vaenlase tunduvalt võimsamad kahurid. Paljud eksperdid leidsid, et võimaliku uue sõja korral tabaks Peterburi Port Arturi kurb saatus.
Uue ohuna Läänemerel nähti just Saksamaa keisririiki, kus suuradmiral Alfred von Tirpitz juhtimisel arendati energiliselt merejõude. 1907. aastal tegi keiser Nikolai II vastava korralduse asuda välja töötama Soome lahe kaitsekava.
Soome lahte sissesõitu takistavate miinitõkete ja laheäärsete lahest läbisõitu kontrollivate rannakaitsekahurite vööndiga sooviti kaitsta Venemaa Keisririigi pealinna Peterburi võimalike vaenulike laevastike rünnakute eest. Kaitse põhirõhk oli Läänemere ja Soome lahe miiniväljadel. Kaitsepiirkonna ehitamise ajal suurendati miinivälju kaitsvate rannikupatareide hulka ja Balti laevastikku. Liepājast viidi laevastiku operatiivbaas Tallinna loodud Peeter Suure Sadamasse.
Planeerimine
Soome lahe kaitsekava nägi ette seniste kindluste relvastuse moderniseerimist ja kaitsevööndi lääne poole nihutamist. Kroonlinna kindluses rajati patareid Inosse ja Krasnaja Gorkasse.
Lahe keskosa planeeriti uus positsioon Tallinna-Porkkala liinil, kust Tallinnast pidi kujunema sõjalaevastiku operatiivbaas. Kaitseliini strateegilise printsiibi kiitis keiser heaks alles 16. novembril 1911.
Esialgne kaitsekava valmis 1907. aastal. Ehitus loodeti valmis saada kümne aastaga, Eesti osa 31. detsembriks 1917. Uue operatiivbaasi tarvis pidi valmima 1916. aastaks suur sõjasadam Muuga lahel, kuid peagi otsustati see viia üle Tallinna lahele. 1909. aastal alustati projekti rahastamist. Tallinna-Porkkala kaitseliini strateegilise printsiibi kiitis keiser Nikolai II heaks alles 16. november 1911.
Peagi avastati, et Peterburi kaitsmiseks ei piisa vaid olemasolevatest kindlustistest. Ohustatud oli ka Tallinna rajatav mereväebaas, millel puudus maapoolne kaitsevöönd. Ka Lääne-Eesti saared oleks vaenlaste vallutamise järel olnud suurepärane baas jätkuvaks lahingutegevuseks. Nii otsustati kaitseliinide arvu suurendada. Kaitsekava järgi oli ühe, Narva regioonis paikneva varupositsiooni ülesandeks tõkestada eelnevatest positsioonidest läbimurdnud vaenuliku laevastiku tee Peterburini Meriküla-Rankisaari vahelisel alal. Meriküla-Rankisaari varupositsioon, lääne poolt vaadatuna olles järjekorras eelviimane, seitsmes positsioon enne pealinna Peterburi. Positsiooni lõunapoolseim patarei rajati Narvast läände, Meriküla piirkonda. Varupositsioonil jäid tööd 1916. aastal lõpetamata.
Merekindluse lõunasektor Eestis jagunes kaheks:
Tööde kulg
Ehitustöid alustati 1911. Tükipealse poolsaare, Väikese Paljassaare ja Tallinna reidi vahelisele alale rajatavale Peeter Suure Sadamale pani 1912. aastal nurgakivi keiser Nikolai II.
Soome lahe ümbrusse ehitati uusi ranniku- ja õhutõrje suurtükipatareisid, varjendeid, kaitsekraave, raud- ja maanteid, sildu, sõjaväelinnakuid, arsenale, ladusid, aedlinnu.. Ehitamise käigus tekkis võimude ja maaomanike vahel maade võõrandamisega mitmesuguseid õiguslikke probleeme, mis hiljem tuli Eesti Vabariigil ära klaarida.. Maa- ja mererinde projekteerijate vahelise nõrga koostöö tõttu toimunud valearvestuste tõttu kavatseti 1916. aastal nihutada peaaegu kogu esialgselt planeeritud maarinnet Tallinna keskmest 3–7 km kaugemale: Esimese maailmasõja puhkemise tõttu aeglustus kindluse ehitamine, Saksa vägede lähenemise tõttu aastal 1918 jäi osa kindlustistest lõpetamata.
Tööjõud
Tööjõuna kasutati sõjaväelasi, kohalikke inimesi, Venemaalt palgatuid ja Saksa sõjavange. Saksa sõjavangilaagreid oli Esimese maailmasõja alguse järel Tallinna ümbruses kolm: Pääsküla sõjavangilaager andis ka nime tänapäevasele Laagri asumile; Alliku sõjavangivangilaager asus Allikul ja seal kinnipeetud tegelesid Pääsküla positsiooni väljaehitamisega; kolmas sõjavangilaager asus Rahumäel.
Merekindluse ülemad
18. veebruaril 1918 alustasid saksa sõjaväeüksused kogu Idarindel jälle sõjategevust ja liikusid paaniliselt taganevate vene armeede jäänuste kannul sisse Eesti territooriumile. Eestimaa Täitevkomitee ja Tööliste-Soldatite Nõukogu kõrvalas ja vahistas kindluse komandandi P. Izmestjevi ja kindluse juhtimise võttis enda kätte kolleegium, mis moodustati 19. veebruaril: 1) Tallinna Tööliste-Soldatite Nõukogu, 2) Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee, 3) Punaarmee Staap ja 4) mereväe esindajatest. 25. veebruaril 1918 langes Keiser Peeter Suure merekindlus ja Peeter Suure sõjasadam sakslaste kätte ning keskpäeval lahkus Baltimere laevastik reidilt suunaga Helsingi.
Peterburi merekaitse üldine ülesehitus
Peterburi kaitsel oli neli põhipositsiooni (•) ja erinev arv tiibpositsioone (neid ei käsitleta eri maades üheselt ja nende koguarvus pole veel jõutud ühtsele kokkuleppele):
Eelpositsioon
Peterburi merekaitse Eelpositsioon asus Tahkuna–Hanko liinil.
Peapositsioon
Tallinna ümbritsenud kolm kindlustatud liini (eelpositsioon, Peeter Suure merekindluse mererinde ja Turu-Ahvenamaa positsioon) pidi takistama vaenlasel peapositsioonist läände jäävaid miinitõkkeid traalida.
Kindluse staap
Kindluse peastaap ja juhtkonna elamu asus hoones Pikk tänav 61 ja Pagari tänava 1 hoone oli merekindluse juhtkonna elamu.
Merekindluse raadiojaam asus Saue lähedal, praeguse Alliku küla territooriumil, Allika tee 13. Alates Eesti Vabariigi algusaegadest raadiojaama ei kasutatud, 1921 – 1974 töötas selles hoones Saue algkool.
Mererinne
Selle moodustasid Pakri, Suurupi ja Viimsi poolsaarel ning Kakumäel, Aegnal, Naissaarel, Väike-Pakril ja Paljassaarel paiknevad rannakaitsepatareid.
Maarinne
Venemaa Balti laevastikus oli 1917. aastal kokku üle 700 sõja- ja abilaeva 100 000 mereväelasega, lisaks allus laevastikule 70 000 maaväelast, kes olid rannakaitses Eestis ja Soomes. Merekindluse maarinne kaitses piirkonda maismaalt (lõunast) tuleva võimaliku ründe eest. Maarinne koosnes kaitseliinidest, mille välisserv jooksis kaarena Türisalu-Humala-Pääsküla-Saku-Sausti-Maardu joonel ümber Tallinna. Jagunes omakorda kolme kaitsevööndisse. Merekindluse projekt kiideti heaks 1913, millal algasid ka ehitustööd, kuid valmisid maismaaja kaitseehitused vaid osaliselt, peamiselt I ja II kaitsesektoris: üks vähestest positsioonidest, mis projektijärgses mahus valmis, oli Pääsküla paenõlvale rajatud – kaitsepositsioon nr 6.
Merekindluse maarinde moodustasid Tallinna kindlustatud rajooni PSM garnisoni kuulunud 23. jalaväediviisi 118. jalaväediviisi: 469. Arzamassi jalaväepolk (469-й пехотный Арзамасский полк), 470. Dankovi jalaväepolk (470-й пехотный Данковский полк), 471. Kozelski jalaväepolk (471-й пехотный Козельский полк), 472. Masalski jalaväepolk (472-й пехотный Масальский полк) jm väeosad. 118. jalaväediviisi jalaväepolgud formeeriti 1916. aastal Venemaa Ivanovo-Voznessenski ja teiste selle piirkonna tekstiilivabrikute kvalifitseeritud töölistest, kes streikide tõttu jäeti ilma ajapikendustest mobiliseerimisel. Polgud olid formeeritud senise 4 pataljoni asemel 3-st pataljonist. Veebruarirevolutsiooni järel kaotasid üksused korra ning merekindluse staap suunas 470. Dankovi jalaväepolgu Kasarijõe ja 472. Masalski jalaväepolgu Kuressaare piirkonda.
Maarinde I kaitsesektor
pisi|Humala positsiooni rooduvarjendi nr 1 sisevaade I Kaitsesektor asus Tallinnast läänes ehk Suurupi-Vääna-Humala piirkonnas, kaitsesektori koosseisu kuulusid: kolm jalaväepataljoni; kuus patareid kuuetolliseid (") suurtükke – 24 tk; kaks patareid 4,25" suurtükke – kokku 8 tk; üks patarei 3" suurtükke, kokku 4 tk.
Maarinde II kaitsesektor
pisi|Vääna-Posti positsiooni rooduvarjend nr 5
pisi|Vääna-Posti positsiooni jaovarjend II Kaitsesektor asus Tallinnast lõunas ehk Vääna-Posti-Pääsküla-Raudalu piirkonnas, kaitsesektori koosseisu kuulusid: viis jalaväepataljoni; kuusteist suurtükipatareid 6" suurtükke – kokku 64 tk; viis patareid 4,25" suurtükke – kokku 20 tk; kolm patareid 3" suurtükke, kokku 12 tk;
Merekindluse õhusõidu rood ja lennusalk
Lennusalga asukohaks valiti Lasnamäel juba kasutatud platsidest veidi ida poole jäänud Tallinna jalaväepolkude lasketiir. 1916. aasta kevadeks oli tiiru linnapoolsesse serva püstitatud neli puitangaari, Narva maantee poolsesse külge pommikelder ja bensiinihoidla. Lasnamäe lennuvälja nurgas paiknes teenistushoone, kus olid puidu- ja remonditöökoda, ladu ning torniga valvurimaja. Ülemiste raudteejaamast oli Lasnamäe lennuväljani rajatud raudteeharu. Meeskond elas lennuväljast veidi eemal, praeguse Lauluväljaku kõrvale jäävas ja tänaseni säilinud rekvireeritud kahekorruselises puitmajas. Tallinna lahe poole jäänud Põhja Paberi- ja Puupapivabriku direktori Emil Fahle rekvireeritud suvemajas, Narva maantee 87 asusid Peeter Suure merekindluse lennusalga staap ja ohvitseride kasiino. Rajatud lennuväljal algasid lennud 1916. aastal.
18. veebruaril 1918, kui Saksa üksused ka Saaremaalt üle jää ning alustasid Eesti mandriosa hõivamist, Pirita jõe suudmes asunud Tallinna Merelennujaama merelennusalk hävitas oma lennukid ja võttis suurema osa muust varast kaasa, Lasnamäel asunud Peeter Suure merekindluse lennusalk jättis kõik lennuväljale maha, vaid meeskond evakueerus.
Laskemoonalaod
---
Linnakud
pisi|Peeter Suure Merekindluse Harku sõjaväelinnaku komandandimaja, [[Hüüru küla Altmäe tee 1]]
Kindlusraudtee
pisi|Nõmme-Kindluse jaamahoone. [[Vääna tänav 17]] Maa- ja mererinnet ning varustusladusid ühendas 750 mm kitsarööpmeline kindlusraudtee. Keskus oli Nõmme-Kindluse. 1919. aastaks oli arvel 106 km raudtee peateid, koos haruteedega oli rööpaid Tallinna merekindluses 263 kilomeetrit.
Peeter Suure merekindluse kitsarööpmelise raudtee peajaam oli Nõmme-Kindluse raudteejaam. Liiva ja Rahumäe kitsarööpmelise jaama vahel asus viadukt üle Tallinna–Keila laiarööpmelise raudtee. Liiva – Nõmme-Väikse raudteelõigu äärse Rahumäe raudteejaama juurest algas harutee, mis viis Koplisse, Tondile ja Mustamäele. Liiva–Vääna raudtee harutee viis ka üle Harku raudteejaama Suurupi poolsaarele, kus asus Peeter Suure merekindluse peapositsiooni rannakaitsepatareid. Lääne–Harjumaale ehitati aastatel 1912–1917 Nõmme–Suurupi, Suurupi–Viti, Harku–Alliku–Peetri, Vääna–Türisalu, Sõrve–Vääna–Humala raudteeliinid.
Vt. Kitsarööpa tee kergliiklustee Nõmmel, mis on rajatud endise Peeter Suure merekindluse kompleksi kuulunud kitsarööpmelise kindlusraudtee tammile. Tee kulgeb Männiku teest Tähetorni tänavani. Pärast Vabadussõda otsustati suurem osa  kindlusraudteest üles võtta ja kasutada ära mujal. Ainsana säilitati kindlusraudtee osadest selle peaharu ehk Liiva–Vääna raudtee, millest arvati olema kasu ka tsiviilkasutuses.
Paljassaare kindlusraudtee sai alguse Paljassaare poolsaare Katariina kailt ja suundus Suur-Paljassaare poolsaare tipus asunud suurtükipatareideni ja miiniladudeni.
Lasnamäe–Iru raudteeliin ühendas maarinde idapoolseima tugipunkti Irus kindluse raudteevõrguga Lasnamäe (Dvigateli) kitsarööpmelisest raudteejaamast. Lasnamäe jaamast läks 12. (Iru) positsioonini viiv raudtee kirdesse, hilisemast sõjaväelennuväljast põhja poolt mööda ning Vana-Narva maanteega rööbiti ida poole. Väo mõisa juures läks üks haru loodesse, Pirita-Kose haubitsapatarei juurde. Peaharu läks läbi ühe sõjaväelinnaku (praeguse Iru hooldekodu kohal) üle Pirita jõe ning hargnes kaheks – põhja poole, linnaku teise osa ja tulevaste kindlusehitiste juurde ning lõuna poole, Lagedi mõisa kandis oleva patarei juurde. Üle Pirita jõe ehitati raudtee üleviimiseks Iru raudteesild. pisi|[[Aegna kindlusraudtee tammid ]] Väljaspool Tallinna rajati ka kitsarööpmelise kindlusraudtee liinid:
Eriotstarbelised maanteed
Kindlustatud territooriumile rajati munakiviteid. Sillutuseks kasutati mererandadest hangituid väikesi munakive. Säilinud on teelõigud Harku–Vatsla, Pühaküla–Alliku, Jõeküla–Kakumäe, Klooga maanteelt (vanalt trassilt) Suurupi rannapatareidesse ja Võiküla munakivitee Väinamere positsioonil Muhul.
Turu–Ahvenamaa positsioon
Kindlusvöönd riivistas Põhjalahte ning takistas Soome edelaosa vallutamist. Julgestas eel- ja peapositsiooni kaguserva. Staap asus Turus. Ehitustööd positsioonil algasid 1916. aastal. Patareid ehitati kokku kümnel saarel ja neisse paigutati 37 suurtükki.
Väinamere positsioon
Väinamere (Moonsundi) ehk Muhu väina kindlustatud positsioon (vene keeles Моонзундская укрепленная позиция) kulges Eestimaa kubermangus Hiiumaalt Sõrve säärde ning sealt üle Muhu ja Vormsi mandrialadele, hõlmates ka Haapsalu linna, Rohuküla sadama ja Virtsu poolsaare. Positsiooni ülem oli admiral Dmitri Svešnikov, staabiülem oli Nikolai Reek. Positsiooni koosseisus olid lisaks 107. jalaväediviisi väeosadele: pisi|Väinamere positsioon
Väinamere positsiooni rannapatareide kaitseks asutati 1916–1917, 75-mm õhutõrjepatareid: 8 õhutõrjepatareid ja 3 kuulipildujakomandot sh. Kihelkonnal, Kuressaares ja Rohukülas. Positsiooni kaitseks oli BL lennuväe- ja abiüksused: kaks lennusalka (lennubaas, Papisaare lennusadam, vaatluspostid ja 12 lennukit) Kihelkonna lähedal; kaks lennusalka (12 lennukiga) Sõrve säärel; üks lennusalk (6 lennukiga) Kuressaare linna juures ja üks lennusalk (6 lennukiga) Virtsu poolsaarel. Lennubaasid ja vaatluspostid asusid Tahkunal ja Kõpu poolsaarel Hiiumaal.
Lennusadamad
PMS positsioonide koosseisus olid ka lennusadamad: Saaremaal Papisaare lennusadam, Kuressaare ja Sõrve poolsaare Sääre lõukas, Hiiumaal Kõrgessaare ja Tahkuna lennusadam ning Ruhnu saarel. Eesti läänerannikul olid Haapsalu lennusadam, Bürgermeistri holmil ja Virtsu lennusadam.
Relvastus
pisi|152 mm (6") Canet' suurtükk avatud puitplatvormil pisi| (6") [[152 mm Canet' suurtükk Krasnaja-Gorka fordis, Kroonlinna positsioonil]] pisi|[[Peterburi ja Kotlini saar, kus asub Kroonlinn. Kaart aastast 1888]] pisi|[[Kroonlinna kaitserajatised]] pisi|[[Suomenlinna kindlustus]]
Merekindluse lõpp
Pärast 1917. aasta rahutusi tehti kindlustuses ainult hädavajalikke töid, veebruaris 1918 seiskusid tööd täielikult. Tõsisemat vastupanu sakslastele osutada ei suudetud. Enne sakslaste sissetungi õhiti osaliselt patareisid, põletati kasarmuid, purustati mitmeid ehitisi. Merekindluse arhiiv evakueeriti 1918 Venemaale, kuid Eestisse jäi umbes 1/5 kogu materjalist.
Eesti Vabariigis
Eesti Vabariik merekindlust endisel suurel kujul ei vajanud, kuid osa rajatisi korrastati ja võeti siiski kasutusele. Patareidest säilitati Naissaare, Aegna, Suurupi ja Viimsi ning lõhkeaineladudest Männiku. Osa merekindluse relvastusest kasutati Vabadussõjas soomusrongidel.
1920. aastal müüs Eesti Vabariik soodsalt kindluse puithooneid, varjendeid, kaevikuvooderdist, kindluseraudtee liipreid ja rööpaid. Maaomanike võõrandatud maade omandisuhte reguleerimiseks võttis Riigikogu 20. mail 1927 vastu "Peeter Suure merekindluse ja mereametkonna jaoks võõrandatud kinnisvarade korraldamise seaduse" (RT 1927, 65,54). Lahenduseks olid nii maade väljamaksmine kui ka vahetus. Sellega tegeleti kuni 1940. aastani.
Nõukogude Liidus ja Teises maailmasõjas
Pärast Eesti okupeerimist 1940. aastal, võeti seni kasutuses olnud kindlustused Punaarmee poolt üle. Osaliselt leidsid need koos juurde rajatud ehitistega kasutust ka sõja päevil 1941. aastal.
Tänapäeval
Palju merekindluse Eesti-poolseid ehitisi võeti 1997. aastal muinsuskaitse alla, kuid endiselt on ehitised halvas seisukorras.
Korea Sõprusühing
Korea Sõprusühing (inglise keeles Korean Friendship Association, lühendatult KFA; hispaania keeles Asociación Coreana de Amistad) on Hispaanias paiknev Põhja-Koreaga sõprust arendav organisatsioon. Ühing loodi novembris 2000. Sellel on ametlikke esindajaid 28 riigis, sh Ühendkuningriigis, USA-s, Norras, Kanadas, Brasiilias, Venemaal, Hiina RV-s, Šveitsis, Saksamaal, Itaalias, Belgias, Türgis, Iisraelis ja Poolas. Ühing eitab inimõiguste rikkumise esinemist ja koonduslaagrite olemasolu Põhja-Koreas ning paistab teiste Põhja-Korea-meelsete organisatsioonide seas silma oma agressiivsusega.
Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakool
Õppetöö
Põhikooli baasil kestis õppeaeg kolm aastat (kui üldained omandati mõnes muus üldhariduskoolis) või neli aastat (kui üldained omandati Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis), keskhariduse baasil kolm aastat.
Koolis oli kaks õppesuunda: klassikaline muusika ja rütmimuusika. Klassikalisel suunal sai õppida klaveri-, keel-, puhk-, löökpilli-, akordioni- ja kandlemängu, laulmist ja koorijuhtimist. Rütmimuusika suunal sai õppida laulmist, akordioni-, klaveri-, kitarri-, basskitarri-, orkestri- ja löökpillimängu. Helindajad said ettevalmistuse nii tööks stuudios kui ka elava ettekande helindamiseks.
Pärast kooli lõpetamist oli võimalik jätkata haridusteed rakenduskõrgkoolis ja ülikoolis.
Vilistlasi
Georg Otsa nimelisest Muusikakoolist on alustanud kutselise muusiku teed paljud tippmuusikud, nagu näiteks Arvo Pärt, Eri Klas, Neeme Järvi, Olav Ehala, Tarmo Leinatamm, Hirvo Surva, Erkki-Sven Tüür, Heli Lääts, Anu Kaal, Urve Tauts, Vello Jürna, Marika Eensalu, Eve Randkivi, Toivo Tulev, Sven Grünberg, Heli Veskus, Raivo Tafenau, Henn Rebane, Raul Vaigla, Mart Soo, Toomas Rull, Raul Sööt, Heini Vaikmaa, Kare Kauks, Janika Sillamaa, Kaire Vilgats, Jakko Maltis, Lilian Semper, Vardo Rumessen, Valdur Roots, Jüri-Ruut Kangur, Rene Soom, Kristina Vähi, Alla Popova, Sandra Nurmsalu, Andres Paas, Heli Jürgenson, Elmo Tiisvald, Maigi Pakri, Matti Reimann, Tiit Kalluste, Irina Zahharenkova, Tuule Kann, Allan Jakobi, Tuulikki Bartosik, Linda Köögard, Ülle Tinn, Mariliis Valkonen, Heli Niitväli-Veskus, Jaak Jõekallas, Mart Madiste, Aleksander Mihhailov.
Muusikaharidus Tartus ja Tallinnas 1920.–1930. aastatel
1919. aastal asutati Eestis kolm muusikakooli, neist kaks Tartus (Vabakunstnik August Nieländeri Esimene Eesti Muusikakool ja Eesti Helikunsti Seltsi Tartu Kõrgem Muusikakool) ja üks Tallinnas (Tallinna Kõrgem Muusikakool).
Tartu August Nieländeri muusikakoolis algas õppetöö Raatuse tänaval 14. jaanuaril 1919, Eesti Helikunsti Seltsi Kõrgemas Muusikakoolis 15. septembril 1919 ja seda juhtis Juhan Aavik. Kaks kooli tegutsesid paralleelselt kuni 21. detsembrini 1921, mil nende tegevus tunnistati Haridusministeeriumi otsusega lõpetatuks ja registreeriti Tartu Kõrgem Muusikakool, kuhu läksid üle mõlema endise kooli õppejõud ja õpilased. Koolijuhtide valimisel ei leitud ühist keelt ja uuele koolile määrati kaks juhatajat – Juhan Aavik ja August Nieländer.