cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daugavpils
Daugavpilsi linnaosad
Järgmised Daugavpilsi linnaosad Daugava lõunakaldal ehk Sēlijas: Jõe põhjakaldal ehk Latgales asuvad järgmised linnaosad:
Ajalugu
Liivimaa ordu Dünaburgi komtuurkonna esimene komtuur on teada umbes 1245. aastast, kuid seejärel hävitati linnus peagi leedulaste poolt. Millal komtuurid uuesti ametisse asusid, pole täpselt teada, järgmine neist on teada alles 1387. aastast. Viimane Dünaburgi komtuur lahkus ametist 1559. aastal, mil linnus anti üle Poola vägedele. Dünaburgi komtuur oli üks olulisemaid ordukäsknikke ja kuulus tihti kõrgeimasse ordunõukokku. Komtuuri tähtsus oli tingitud Dünaburgi ordulinnuse asukohast, teel Pihkva vürstiriigist Leedu suurvürstiriiki. Rzeczpospolitasse kuulumise ajal sai Dünaburg (Daugavpils) 1582. aastal linnaõiguse. Aastatel 1656–1667 oli Vene vallutuste aegu linna ametlik nimi Borissoglebsk. Pärast 17. sajandi Rootsi-Poola sõdasid jäi linn Rzeczpospolita koosseisu Liivimaa vojevoodkonnas.
Pärast Latgale liitmist Esimesel Poola jagamisel 1772. aastal Venemaa keisririigiga liideti Dünaburg Pihkva kubermanguga, 1802. aastast aga Vitebski kubermanguga, mille koosseisus nimetati linn kubermangulinnaks, mis aastatel 1893–1920 kandis ametlikku venekeelset nime Dvinsk.
Aastal 1810 alustati sinna Daugavpilsi kindluse rajamist, mille alla jäi endine vanalinn ja mis moodustab praegu Cietoksnise (eesti keeles Kindluse) linnaosa. Uus (tänapäeva linnakeskus rajati ülesvoolu Jaunā Forštate (eesti keeles Uue Eeslinna) eeslinna asemele.
Aastatel 1852–1862 rajati laiarööpmeline Peterburi–Varssavi raudtee. Raudtee pikkus oli koos haruliinidega 1280 km. Raudtee trass kulges läbi Gattšina, Luga, Pihkva, Ostrovi, Põtalovo, Režitsa, Dünaburgi, Vilno, Landvarovo, Grodno ja Białystoki.
Linnas sündis 1903. aastal hilisem ameerika kunstnik Mark Rothko.
Eleegia
Eleegia on lüürilise luule žanr. Algselt tähendas eleegia itku ehk nutulaulu, laiemalt kaebelaulu, milles kasutati kindlat värsimõõtu: eleegilist distihhoni. Sellest tulenes ülekantud tähendus: kurb lugu või jutt. Tänapäeval nimetatakse eleegiateks väga mitmesuguses vormis lüürilisi luuletusi.
Antiikkirjandus
Eleegia on üks antiiklüürika kolmest põhivormist.
Eleegia eripäraks on värsiehitus, heksameetri korrapärane vaheldumine pentameetriga, mille tulemusena kujuneb kahest värsist salm: eleegiline distihhon (eleegiline kaksikvärss).
Kreekas tunti ainult kaebe- ja leinaeleegiat, mida viljelesid näiteks Tyrtaios, Archilochos ja Solon. Rooma kirjanikest kirjutas kaebeeleegiaid üksnes Ovidius ("Kurvad laulud", "Kirjad Musta mere äärest").
Armueleegiad
Aastail 40-0 eKr viljeldi Roomas uut, lühiajaliseks kujunenud luuležanri: armueleegiaid, mida Kreekas ei tuntud.
Armueleegiate autoritest on tuntud Cornelius Gallus, Propertius, Tibullus ja Ovidius. Tähelepanuväärne on ka anonüümne tekstikogu Corpus Tibullianium, kus leidub ka Sulpicia, 6 luuletusega ainus teadaolev Rooma naisautor.
Erinevalt epigrammist ei ole armueleegia kunagi obstsöönne, vaid pigem erootiline.
Armastust käsitletakse eleegilises luules püsiseisundina (foedus aeternum), mis sarnaneb orjusele (servitium amoris) ja mis eluviisina on eleegiku igapäevategevus (militia amoris, armuvõitlus). Reaalsuses erines eleegikute elu sellest kardinaalselt.
Rooma armueleegia sotsiaalsete tekkepõhjustena on toodud naiste juriidilist emantsipatsiooni 1. sajandis eKr, hetääri kui uue naisetüübi jõudmist Rooma, kus ülikutel kujunesid nendega abielulaadsed püsisuhted, ning suure hulga noormeeste tagasitõmbumist poliitilisest elust protestina keisririigi tõttu. Armueleegia kui žanri kadu langes kokku Augustuse abieluseaduste kehtestamisega.
Tänapäeval
Eleegia on tänapäeval lüürikažanr, mis tähendab nukrat ja leinameeleolulist luuletust.
Maailmakirjandusest üks kuulsamaid Rainer Maria Rilke "Duino eleegia".
Eesti kirjanduses on parimad eleegiad Anna Haava "Ööbiku surm", Karl Eduard Söödi "Metsateel" ja Gustav Suitsu "Ühele lapsele".
Teistes kunstiliikides
Eleegia sõna laiemas tähenduses on kasutusel ka muusikateoste (eesti näited: Eduard Tubin – "Eleegia", Vennaskond – "Eleegia") ja kujutava kunsti teoste (Oskar Kallis – "Eleegia" (1915, pastell, Tartu Kunstimuuseum)) kohta.
Sander Puri
Sander Puri (sündinud 7. mail 1988 Tartus) on Eesti jalgpallur (ründav poolkaitsja, ääremängija), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis TJK Legion.
Klubikarjäär
Aastail 2006–2009 tuli FC Levadia särgis neljal järjestikusel hooajal Eesti meistriks.
2008. aastal käis Puri kaks korda testimisel Dortmundi Borussia juures ning oli lepingule väga lähedal.
2009. aastal käis ta nädalasel testimisel Celtic FC juures. Ta ei jäänud vastust ootama, vaid sõitis seejärel kohe testimisele Kreeka klubisse AE Lárisa 1964, kus ta sõlmis ka lepingu.
AE Lárisa
Puri jõudis esimese eestlasena Kreeka kõrgliigasse, kui sõlmis 14. detsembril 2009 viieaastase lepingu AE Lárisaga. Esimese värava lõi ta 28. märtsil PAOK vastu. Ühtekokku jäi hooaja keskel Kreekasse siirdunud eestlase arvele esimese hooajaga (2009/10) 11 mängu (neist kolm põhikoosseisus), värav ja kollane kaart.
Teisel hooajal mängis ta Kreeka liigas 10 mängu, kuid väravaid ei löönud.
Kielce Korona
28. jaanuaril 2011 sõlmis ta 5-kuulise laenulepingu Kielce Koronaga. Ta on esimene Poola kõrgliiga klubiga lepingu sõlminud eestlane. Esimese värava lõi ta treeningmängus 4. veebruaril Minski Dinamo vastu.
Lombard-Pápa
2011. juulis laenati Puri Ungari klubisse Lombard-Pápa. Laenuleping lõpetati vastastikusel kokkuleppel 19. jaanuaril 2012.
St. Mirren
15. märtsil 2013 sõlmis Puri hooaja lõpuni kestva lepingu Šotimaa kõrgliiga klubiga St. Mirren.
York City
2013. aasta juunis sõlmis Puri lepingu Inglismaa neljanda liiga klubiga, York City.
Koondisekarjäär
Puri debüteeris Eesti koondises 30. mail 2008, kui koondise vastaseks oli Balti turniiril Läti. Puri sekkus mängu 60. minutil, kui vahetas välja Ats Purje. Mäng kaotati 1:0. Oma esimese värava lõi ta turniiril Linnapeade karikale Leedu jalgpallikoondise vastu. Mäng lõppes seisuga 1:1.
Isiklikku
Ta on üks sportlikest kolmikutest: vend Eino Puri on samuti jalgpallur, õde Kadri Puri on võrkpallur.
Nasva (Hiiumaa)
Nasva küla piirneb põhjas Selja, läänes Luguse ja kagus Orjaku külaga. Küla piirneb idas Käina lahe ja lõunas Jausa lahega.
Nimi
Kohanimi tuleneb sõnast "nasv" – 'väike saar, väike poolsaar, madalik, leetselg'. Kohanime on esmamainitud 1922. aastal.
Loodus
Nasva rannikuala hõlmab Käina lahe – Kassari maastikukaitseala. Küla lääneosas asuvad kaitsealused Nasva kadakad. Nasva küla alale jäävad Härglaid, Laiarahu, Mustakivi laid, Männaklaid ja Vareslaid.
Ajalugu
Nasva ala kuulus ajalooliselt Putkaste mõisa alla, kus asus ajalooline Vällika küla. Nasva küla kujunes 20. sajandi alguses.
Taristu
Nasva piirneb loodes Suuremõisa–Käina–Emmaste maanteega. Küla lõunaosa läbib Vaemla–Kassari–Luguse tee.
Ettevõtlus
Nasvas asub Puulaiu matkamaja.
Surnud 26. juunil
''Siin loetletakse 26. juunil surnud tuntud inimesi ja loomi.
Tsooru
Tsooru on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Tsooru külas asus tehase Võrukivi filiaal, kus toodeti ahjupotte.
1949–1989 asus Tsoorus Jakov Sverdlovi nimelise kolhoosi keskus. 1977. aastal valmis arhitekt Toomas Reinu projekteeritud Tsooru kolhoosikeskus, mis on kantud rahvusvahelise moodsa arhitektuurimälestiste kaitse organisatsiooni DOCOMOMO nimistusse.
Tuntud isikuid
Tsoorus on sündinud tehnikateadlane Evald Maltenek, poliitik Karl Kornel, pedagoogikateadlane Milli-Irene Pedajas, rahvarõivaste uurija Melanie Kaarma ja keraamik Susanna Otema.
Esildis
Esildis on ametlik ja enamasti kirjalik pöördumine, mis sisaldab konkreetseid ettepanekuid mingi küsimuse kohta.
Filmi terminoloogias on laiendatud esildis vaste inglise keelsele sõnale treatment. Laiendatud esildis on filmiloo kronoloogiline, stseen stseeni haaval esitatav narratiivne kokkuvõte loost, mis võib sisaldada minimaalsel määral ka dialoogi. Täispika filmi esildise pikkus on 5 – 25 lehekülge. Laiendatud esildis filmi jaoks on kirja pandud oleviku vormis ning keskendub sellele, mida vaatajal on võimalik ekraanil näha ja kuulda.
Władysław Raczkiewicz
pisi|Władysław Raczkiewicz pisi|Vapp. Władysław Raczkiewicz (28. jaanuar 1885 Khuthaisi – 6. juuni 1947 Denbighshire, Ruthin) oli Poola poliitik, esimene Poola president eksiilis. Ta sündis kohtuniku pojana Venemaa Keisririigis. Ta õppis algul Peterburis ja lõpetas 1911. aastal Tartu ülikooli õigusteaduskonna. Siis tegutses ta juristina Minskis. Esimese maailmasõja puhkedes mobiliseeriti ta Venemaa sõjaväkke, aga pärast Oktoobrirevolutsiooni ühines ta Poola iseseisvuslastega.
Raczkiewicz võitles vabatahtlikuna Nõukogude–Poola sõjas ja aitas Poola sõjaväge üles ehitada. Algul pooldas ta Poola rahvusdemokraate, aga pärast Jozef Pilsudski võimuhaaramist 1926 läks üle tema toetajaskonda. Ta pidas kogu aeg tähtsaid riigiameteid: nii oli ta 1921–1924 Nowogrodeki vojevood, 1924–1925 valitsuse esindaja Vilniuse vojevoodkonnas, 1926–1931 Vilniuse vojevood, 1930–1935 Poola seimi eesistuja (tähtsuselt kolmas mees Poolas), 1935 Krakovi vojevood ja 1936–1939 Pommeri vojevood. 1934. aastal külastas ta Poola delegatsiooni koosseisus Eestit.
Ta nimetati 30. septembril 1939 Poola presidendiks pärast Poola okupeerimist Saksamaa ja NSV Liidu poolt. Selles ametis oli ta kuni oma surmani. Kuni 1945 oli ta rahvusvaheliselt tunnustatud Poola riigipea ja Poola 1939. aasta õigusliku järjepidevuse kandja.
Rackiewicz oli vastu Sikorski-Maiski paktile, millega NSV Liit taastas diplomaatilised suhted Poolaga ja vabastas kõik Poola sõjavangid NSV Liidus.
1945. aasta veebruaris toimunud Jalta konverentsil oli Poola tulevik üks põhiteemasid. Jossif Stalin väitis seal, et üksnes tugev nõukogudesõbralik valitsus Poolas tagaks Nõukogude Liidu julgeoleku. Konverentsi tulemusena võtsid Suurbritannia ja USA tagasi oma toetuse Poola eksiilvalitsusele pärast uue valitsuse moodustamist Poola territooriumil.
Diego Forlán
Diego Forlán Corazo (sündinud 19. mail 1979 Montevideos) on endine Uruguay jalgpallur, ründaja.
Klubikarjäär
2004. aasta suvel siirdus Forlán Hispaania Primera Divisióni. Esimeseks klubiks oli Villarreal, 2007. aastast aga mängis ta Madridi Atléticos. UEFA Euroopa Liiga 2009–2010 finaalmängus Fulhami vastu lõi Forlán kaks väravat aidates Atlético 2:1 võiduni.
2011. aasta suvel kolis Forlán Itaalia klubisse Milano Internazionale. Ühe aasta pärast sõlmis Forlán lepingu Brasiilia jalgpalliklubiga Internacional. 2014. aasta jaanuaris liitus ta Jaapani klubiga Cerezo Osaka. Karjääri lõpetas ta 2018. aastal Hongkongi klubis Kitchee.
Forlán on pälvinud kaks Euroopa jalgpalliauhinda: Pichichi auhinna (2 korda) ja Euroopa Kuldse Saapa (2 korda).
Rahvuskoondise karjäär
Uruguay rahvuskoondises sai Forlán tõeliseks liidriks. Ta lõi 31 väravat 83 mängus. Üks värav tuli 2002. aasta maailmameistrivõistlustel, 2010. aasta turniiril lõi ta 5 väravat ja sai auhinna Kuldne Pall, mis antakse hääletuse põhjal turniiri parimale jalgpallurile. Kuldse saapa sai siiski Saksamaa ründaja Thomas Müller, kes samuti lõi 5 väravat, aga andis ka 3 resultatiivset söötu.
11. märtsil 2015 andis Forlán teada, et tema enam Uruguay rahvuskoondises ei mängi. Forlán esindas Uruguayd 112 mängus, lüües kokku 36 väravat.
Isiklikku
Forláni isa oli jalgpallur São Paulo FC-s (1970–1975) ja Uruguay rahvusmeeskonnas 1966. (ei saanud mänguaega) ja 1974. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel. Forláni vanaisa Juan Carlos Corazo oli jalgpallur Argentina klubis Independiente.
Salme valla vapp
thumb|[[Salme vald|Salme valla vapp]] Salme valla vapp on Saare maakonna endise Eesti haldusüksuse Salme valla vapp.
Vapp kinnitati 10. mail 1995.
Vapi kirjeldus
Salme valla vapil on kujutatud punasel kilbil hõbedane kuuseoksalõikeline päis ja hõbedane tüüriga paat.
Põhjendus
Paat sümboliseerib meresõitu ja kalandust, kuuseoksalõige viitab Salme kandi inimeste panusele metsakaitsesse ja -korraldusse. Hõbe tähistab puhtust ja lootust, punane elujõudu ning aegade jooksul valla maadel toimunud taplusi.
Litsmetsa
Litsmetsa (võru keeles Litsmõtsa) on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Kalevala autor Elias Lönnrot peatus 1844. aasta septembris 6 päeva Litsmetsa kõrtsis. Litsmetsa Antsla–Sänna tee äärde ehitatud kõrtsist on tänapäeval alles vaid müürid.
Küla põhjapiir kulgeb mööda Mustjõge. Litsmetsast lõunasse jääb Tsooru küla. Külast läände jääb Karula rahvuspark.
Nimi
Litsmetsa on nime saanud karjamõisa järgi, mis kuulus Vana-Antsla mõisa alla. Karjamõis on esimest korda tähistatud Ludwig August Mellini 1798. aasta kaardil, aga talu oli samas kohas juba 1685. aasta kaardil. Varaseim nimekuju ei seostu metsaga, vaid hoopis isanimega Mats. Nimelt on seda kohanime esmamainitud 1688, kui nimetati talumeest Litze Mattsi Tiet. Pole teada, kas seda hääldati 'litse' või 'liitse'. 1762 mainiti juba isikut Litsmötsa Lorent ja Mellini kaardil on Litzmets.
Vana-Antsla mõisa 19. sajandi lõpu metsakaartidel on küla kirjutatud pikka i-d märkiva kujuga Lihzmets. Nime algupärane kuju võiski olla pika i-ga, näiteks Rõuge kihelkonnas Krabi külas oli Liidsi talu, mis samuti asus soisel alal. Nimetavalise liitumise järgi otsustades peaks lits või liits olema metsa iseloomustav sõna. Wiedemanni sõnaraamatus on sõna liitsma 'muljuma, maadligi või katki suruma' ja sõna litsik, mida kasutati kokkuvajunud leiva kohta. Seetõttu võiks Litsmetsa kohanimi seostuda jõeäärse märja ja tihenenud pinnasega. Teine võimalus on oletada kohanime tulenemist läti maastikukohanimest: līcis tähendab lisaks lahele jõekääru ja jõekäärus olevat maad. Päritolu sõnast lits pole välistatud, näiteks Otepää kihelkonnas on Litsikuusik, aga Võrumaa nimedes on tavalisem sõna lita kasutamine, näiteks Litasild.
Litsmetsa idaosa on tuntud Lepäoruna.
Litsmetsa taheti 1970-ndatel Liismetsaks ümber nimetada, kuid nimemuutuse kulukuse tõttu lükati Antsla külanõukogu esimehe palve tagasi.
Aleksander Mõttus
thumb|175px|Aleksander Mõttus Gottlieb Peter Alexander (Aleksander) Mõttus (ka Mõtus, Mettus) (29. detsember 1859 – 19. juuli 1932) oli eesti pedagoog ja rahvuslane.
Elulugu
Aleksander Mõttus õppis Tartu Blumbergi koolis ning aastatel 1872–1878 Tartu Kubermangugümnaasiumis. Aastast 1878 kuni 1882 Tartu Ülikoolis teoloogiat ning 1882–1886 Peterburi Ajaloo ja Filoloogia Instituudis klassikalist filoloogiat.
Üliõpilasena sai ta tuntuks sellega, et kandis 26. märtsil 1882 (vkj) Tartus avalikult kinnitamata korporatsiooni Vironia (praeguse Eesti Üliõpilaste Seltsi) sinimustvalget teklit, mille peale pidasid saksa korporandid ta Vallikraavi tänaval kinni, andsid talle peksa, võtsid tekli ära ja tallasid Livonia konvendikorteris jalge alla.
Selle teo eest heideti ta Tartu Ülikoolist välja ning saadeti ülikooli kohtu otsusega 1. augustil 1882 kuni 1. augustini 1883 Tartust välja. Süüdistuseks oli kinnitamata organisatsiooni värvide kandmine ja professor Engelhardti kohta tarvitatud "solvavad märkused".
Seejärel õppis ta aastatel 1882–1886 Peterburi Ajaloo ja Filoloogia Instituudis klassikalist filoloogiat.
Aleksander Mõttus oli õpetaja Vladimiri kubermangus Šujas. Aastal 1890 haigestus ta ajuti leevenevasse vaimuhaigusse, tuli 1917. aasta paiku tagasi Tartusse, kus jätkas õpetajana kuni nägemise kaotamiseni 1925. aastal. Ta suri vanadekodus. Tema pronksbüsti (autor Ferdi Sannamees) hoitakse tänapäeval Eesti Üliõpilaste Seltsi majas.
Sümbolism
pisi|[[Carlos Schwabe - "La Mort et le Fossoyeur" (u 1895)]] Sümbolism on kunstivool, mis sündis 1880. aastatel Prantsusmaal ja Belgias. Sümbolism sai alguse luulest ning levis maalikunsti, skulptuuri, proosasse, näitekirjandusse ja muusikasse.
Sümbolismi eelkäijad ja päritolu
Prantsuse sümbolism oli suurelt jaolt reaktsioon naturalismile ja realismile, mis püüdsid haarata tegelikkust selle üksikasjades. Reaktsioonina hakati tähelepanu pöörama spirituaalsusele, kujutlusvõimele ja unenägudele. Sellest saigi sümbolism alguse. Mõned kirjanikud, nagu näiteks Joris-Karl Huysmans, alustasid naturalistidena, kuid hakkasid liikuma sümbolismi poole. Huysmansi puhul kaasnes see suundus huvi tekkimisega religiooni ja spirituaalsuse vastu.
Sümbolism kirjanduses sai tõuke Charles Baudelaire'i luulekogult "Kurja lilled" (Les Fleurs du Mal). Sümbolistlikku esteetikat kujundasid 1860. ja 1870. aastatel Stéphane Mallarmé ja Paul Verlaine. 1880. aastatel väljendas seda rida manifeste ning see tõmbas ligi tervet kirjanike põlvkonda.
Sümbolism kunstis oli mõjutatud ka gooti romaanist ja romantismi tumedates külgedest. Erinevalt hoogsast ja mässulisest romantismist oli sümbolism aga staatiline. Paljud sümbolismis kasutatud troobid ja kujundid on mõjutatud või pärinevad Baudelaire'i poolt prantsuse keelde tõlgitud Edgar Allan Poe teostest.
Sümbolismi manifest
pisi|120px|Pornocrates ([[1896) Félicien Rops]] Sümbolistide arvates peab kunst püüdma tabada absoluutseid tõdesid, millele pääseb ligi üksnes kaudselt. Seetõttu kirjutasid nad väga metafoorselt ja sugestiivsed, omistades teatud kujunditele ja objektidele sümboolse tähenduse. Sümbolismi manifesti ("Le Symbolisme", Le Figaro, 18. september 1886) avaldas 1886 Jean Moréas. Moréas kuulutas, et sümbolism on vaenulik "lihtsate tähenduste, deklamatsioonide, võltssentimentaalsuse ning tõsiasjade kirjeldamise vastu" ning selle eesmärk on hoopis "rüütada Ideaal tajutavasse vormi", mille "eesmärk ei ole mitte iseeneses, vaid mille ainuke otstarve on väljendada Ideaali": "Selles kunstis ei kirjeldata loodusestseene, inimtegevust ja kõiki muid reaalse maailma nähtusi nende eneste pärast; siin on nad tajutavad pinnad, mis on loodud selleks, et esitada nende esoteerilist vastavust Ürgideaalidele."
Jaapani keraamika
thumb|220px|[[Jōmoni perioodi vaas 3000-2000 eKr Tōkyō Rahvusmuuseum]] Jaapani keraamika all mõistetakse Jaapanis loodud keraamikat.
Ajalugu
thumb|Jōmoni perioodi keraamika Vaata ka artiklit Jaapani ajalugu
Jōmoni perioodi keraamika
Sõna Jōmon tähendab nöörornamentikat.
Vanimad keraamikaleiud pärinevad viiendast aastatuhandest e.m.a.
Jōmoni perioodi (13 000 – 300 eKr) nöörkeraamikat, mille omapärasemateks joonteks on tugev liigestatus ja viimistletus, on väga vähe säilinud.
Yayoi perioodi keraamika
thumb|Yayoi perioodi keraamika Tokyo rahvusmuuseum Jaapani keraamikasse tuli mõjutusi Hiinast ja Koreast.
Yayoi perioodi (300 eKr – 300) keraamikale on iseloomulik tagasihoidlik kujundus ja keraamiliste esemete punakas toon.
Kofuni perioodi keraamika
Keraamika arengule Kofuni perioodil (300–710) aitas palju kaasa Koreast pärit keraamikute tegevus Jaapanis. Korea meistrid tõid Jaapanisse potikedra kasutusoskuse ja hakkasid rajama anagama ahjusid (teatud keraamikapõletusahju tüüp).
Tekkis Sue kivinõu.
Kofuni perioodist on tuntud ka Haniwa keraamilised skulptuurid, mida valmistati punasest savist ja mida asetati haudadele.
Kamakura perioodi keraamika
Kamakura perioodiga (1185–1333) kujunesid välja Jaapani keraamikakeskused (Bizen, Tamba, Echizen, Tokoname, Seto ja Shigaraki) ja algas Jaapani keraamika õitseaeg, mis kestab tänaseni.
Loodi Bizeni tehnika.
Muromachi perioodi keraamika
Seoses teetseremooniate kasvava populaarsusega kasvas ka vajadus sobivate nõude järgi. Kyōto keraamik Chōjiro Raku pani aluse raku-keraamika tekkele.
Azuchi-Momoyama perioodi keraamika
Azuchi-Momoyama perioodil (1573–1603) toodi sõjakäigult Koreasse Jaapanisse, Kyūshū saarele, palju keraamikuid, kes Saga ja Nagasaki prefektuuris panid aluse nõndanimetatud Karatsu kivinõukeraamikale, mida viljeleti eriti intensiivselt 17. sajandi lõpul.
Edo perioodi keraamika
17. sajandil avastati Arita lähedal suured portselanisavi maardlad. Sellega pangi alus Arita portselani tekkele, mis jäljendas oma sini-valge glasuurialuse maaliga Hiina ja Korea portselani.
Arita lähedal asus Imari sadam, kust toimus Arita portselani eksport Euroopasse. Selle sadamaga seoses tekkis ka üldnimetus Imari keraamika.
17. sajandil sai alguse ka Kakiemono portselani tootmine, mis sai nime Sakaida Kakemono järgi, kes oli ametilt portselanimaalija. Kakiemono portselanile on iseloomulik lillede ja lindude domineerimine dekooris, mis oli kõrvuti rohke vaba pinnaga.
Tänu euroopa kaupmeestele jõudis järjest rohkem Jaapani portselani Euroopasse, mis avaldas tohutut mõju Euroopa keraamika edasisele arengule.
Jaapani keraamika 20. sajandil
Pärast II maailmasõda muutus põhjalikult kogu Jaapani elukorraldus. Tekkis taas suur huvi Jaapani vanema kultuuri vastu ja hakati toetama vanade traditsioonide jätkajaid. Seda ka keraamikas.
Siiski tekkis ka keraamikuid, kes vastandasid end vanu traditsioone jälgivatele keraamikutele ja hakkasid katsetama uute keraamikatehnikatega.
1948. aastal loodi Sodeisha grupp, kuhu kuulus palju tuntud jaapani keraamikuid.
Leysini vald
Leysini vald on vald Šveitsis Vaud' kantonis Aigle'i ringkonnas.
Jaapani keraamika
Jaapani keraamika iseloomustus
Jaapani keraamikale on iseloomulik range vormikäsitlus, looduslähedus, peen värvi- ja detailikäsitlus, luksuslikkus, perfektne viimistlus, meisterlikkuse kõrgtase ja loomulikult traditsioonide jälgimine.
Leysini vald
Valla keskus on Leysin. Teised asulad on Feydey, Les Esserts, En Crettaz, Veyges, Aï ja Mayen. On veel üksiktalusid.
Jaapani keraamika
Vaata ka
thumb|[[Raku-tehnikas vaas]]
Sündinud 8. märtsil
''Siin loetletakse 8. märtsil sündinud tuntud inimesi.
Konrad V
Konrad V on olnud mitme valitseja nimi:
Biosfäär
Biosfäär ehk elukond on Maad ümbritsev elusloodust sisaldav kiht. Biosfäär hõlmab litosfääri, pedosfääri, atmosfääri ja hüdrosfääri.
Reviir
Reviir on ala looma pesaümbruses, mida loom kaitseb sissetungijate ning võistlejate eest.
Biosfäär
Vladimir Vernadski järgi on biosfäär elu poolt kujundatud ja keemiliselt ümberkorraldatud aine sfäär planeedi ümber.
Reviir
Laiemalt nimetatakse reviiriks ala, kus loom elab, peab jahti või hangib muul viisil toitu. Reviiriks võib nimetada ka piiri, millest ületulekut saab käsitleda sissetungina.
Biosfäär
Termini "biosfäär" võttis aastal 1802 kasutusele Jean-Babtiste Lamarck (raamatus Hydrogéologie). 1875. aastal kasutus seda Eduard Suess.
Viited
אקולוגיה
Priit Tomson
Priit Tomson (sündinud 3. novembril 1942 Tallinnas) on endine eesti ja Nõukogude Liidu korvpallur, kes mängis aastatel 1963–1976 Kalevi esindusmeeskonnas ja Eesti koondises ning võitis Nõukogude Liidu korvpallikoondisega tiitlivõistlustelt seitse medalit. Tomson valiti 2010. aastal Eesti korvpalli kuulsuste halli.
Haridus
Tomson lõpetas 1961. aastal Tallinna 4. Keskkooli ja 1976. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi peenmehaanika erialal.
Sportlaskarjäär
Tomson mängis aastatel 1963–1976 Kalevi esindusmeeskonnas ja Eesti koondises, 1969. aastast kaptenina.
Tomson võitis Nõukogude Liidu koondmeeskonna liikmena 1968. aasta Mexico olümpiamängudel pronksmedali, maailmameistrivõistlustel 1967. ja 1974. aastal kuld- ja 1970. aastal pronksmedali ning tuli 1967., 1969. ja 1971. aastal Euroopa meistriks.
Ta võitis universiaadil 1970. aastal kuld- ja 1965. aastal hõbemedali ning Nõukogude Liidu rahvaste spartakiaadil 1967. aastal hõbe- ja 1971. aastal pronksmedali. Tomson tuli TPI (1961–1965) ja Harju KEK-i meeskonnas (1979) kuuekordseks Eesti meistriks ning võitis seitse karikat.
Mängijaprofiil
Ääremängijana tegutsenud 193 cm pikkust Tomsonit kirjeldati kui korvpalliaristokraati, keda iseloomustasid oskuslik tegutsemine ründelauas ja täpne keskpositsioonivise ning kelle ülesandeks oli tihti neutraliseerida vastaste ohtlikke mängumehi. Ta pika karjääri jooksul Eesti koondise resultatiivseim mängija.
Hilisem töö
Tomson töötas aastatel 1976–1984 Harju KEK-is (Kolhoosidevaheline Ehituskontor), 1984–1987 Eesti NSV Spordikomitees sportmängude osakonna juhatajana, 1987–1991 Eesti Spordigümnaasiumis õpetaja-metoodikuna ja 1991–1995 Soomes treenerina. Aastatel 1992–2017 oli ta Eltete Eesti OÜ müügijuht ja juhatuse liige.
Hermann Gröhe
thumb|Hermann Gröhe (aastal 2010) Hermann Gröhe (sündinud 25. veebruaril 1961 Uedemis) on Saksamaa poliitik, CDU liige. Ta on 17. detsembrist 2013 Angela Merkeli kolmanda valitsuse tervishoiuminister.
Ta sündis aastal 1961 Uedemis Kleve kreisis Düsseldorfi ringkonnas Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Ta lõpetas aastal 1980 Neussis Quirinuse gümnaasiumi. Aastal 1987 lõpetas ta Kölni ülikooli juristina.
Ta on aastast 1994 Bundestagi liige. 17. detsembrist 2013 on ta tervishoiuminister Angela Merkeli kolmandas valitsuses.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on neli last.
Paide linna staadion
Paide linna staadion on mitmeotstarbeline staadion Paides, jalgpalliklubi Paide Linnameeskond kodustaadion.
Staadioni kõrval asub ka kunstmuruväljak.
Lactarius salmonicolor
thumb Lactarius salmonicolor on pilvikuliste sugukonda riisika perekonda kuuluv seeneliik, euroopa nulu obligaatne mükoriisaseen.
Viljakeha on kahvatult kuni jõuliselt lõheoranži värvi, ilma roheliste toonideta.
Seene teaduslik nimetus tähendab ladina keeles "lõhevärvi riisikas". Eestist seda seent leitud ei ole ja tal puudub isegi eestikeelne nimetus.
Lactarius salmonicolor esineb range mükoriisaseenena ainult euroopa nulgude all. Ta eelistab aluselisi lubjarikkaid muldi alpiinses ja subalpiinses vööndis. Tasasel maal ta sinna istutatud nulgude all peaaegu ei esine.
Seenekübara läbimõõt on kuni 12, harva kuni 15 cm. Noore seene kübar on nõgus, vanal seenel tasapinnaline. Kübaral asuvad kontsentrilised rõngad.
Seenejalg on kuni 6 cm kõrge ja kuni 2,5 cm paks. Piimmahl on kibe ja alguses oranžikaspunane, kuid muutub seistes 2 tunni jooksul algul punakaspruuniks ja hiljem rohekaks.
Neid seeni Türgis süüakse pärast praadimist või röstimist.
Mauritaania peaministrite loend
Siin loetletakse Mauritaania peaministreid alates riigi iseseisvumisest 1960. aastal kuni tänapäevani.
Kokku on ametis olnud 15 peaministrit (ühte kohusetäitjat mitte arvesse võttes). Kolm peaministrit, Maaouya Ould Sid'Ahmed Taya, Sidi Mohamed Ould Boubacar ja Cheikh El Avia Ould Mohamed Khouna on ametis olnud kahel mittejärjestikusel ametiajal.
Ala-Tsumba
Ala-Tsumba on küla Võrumaal Setomaa vallas. Asub Piusa jõe ääres Tuhkvitsa oja suudmes, Piusa koobastest lõunas.
Mauritaania peaministrite loend
Alates 3. augustist 2019 on Mauritaania peaminister Ismail Ould Bedde Ould Cheikh Sidiya.
Ala-Tsumba
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Mauritaania peaministrite loend
Legend
Parteid
Muud
Jaakko Kaurinkoski
Jaakko Erik Kaurinkoski (25. juuli 1934 – 25. juuli 1998 Budapest) oli soome ajakirjanik ja diplomaat.
Aastail 1991–1996 oli ta esimene Soome Vabariigi suursaadik Eestis pärast Eesti iseseisvuse taastamist. 1996. aastast surmani oli ta Soome suursaadik Ungaris.
Wolter von Plettenberg (täpsustus)
Wolter von Plettenberg on olnud mitme Plettenbergi suguvõsasse kuulunud inimese nimi:
Torgu valla vapp
thumb|[[Torgu vald|Torgu valla vapp]] Torgu valla vapp on Saare maakonna endise Eesti haldusüksuse Torgu valla vapp.
Torgu valla vapi kujundas Sõrvest pärit Arne Pagil. Vapp kinnitati 23. jaanuaril 2002.
Vapp oli kasutusel kuni vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil kuldne vai, milles must tuletorn kuldsete akendega ja selle kohal sinine aadlikroon.
Põhjendus
Tuletorni kujutis sarnaneb mõnel määral Sõrve tuletorniga. Kollane (kuldne) sümboliseerib Sõrve poolsaart, sinine aga merd. Kroon meenutab, et tublid sõrulased on – muidugi huumoriga pooleks – ka Torgu Kuningriigi alamad.
Surnud 27. juunil
''Siin loetletakse 27. juunil surnud tuntud inimesi.
Maarja Talgre
Maarja Talgre (sündinud 27. veebruaril 1945) on eesti päritolu Rootsi ajakirjanik, kirjanik ja tõlkija.
Talgre vanemad saabusid Rootsi suure põgenemise lainega 1944. aasta septembris.
Maarja Talgre kasvas üles Partilles ja tegi 1960. aastate lõpus raadiosaadet noortele.
Talgre läbimurdeteos kirjanduses oli "Leo: ett estniskt öde: reportageroman" (tõlge eesti keelde "Leo – vastupanu surmani: reportaažromaan"), mis käsitleb tema isa Leo Talgre saatust, kelle mõrvasid Nõukogude julgeolekutöötajad.
Valga Cruising
Valga Cruising on iga-aastane üritustesari, mis leiab aset Valgas ja selle lähedal asuvas Dixielandis. Ürituse raames toimub USA autode kruiis ja muusikat mängivad erinevad rockabilly-ansamblid.
I Valga Cruising 2003
Üritus toimus 31. juuli – 3. august 2003.
II Valga Cruising 2004
Üritus toimus 22. juuli – 25. juuli 2004.
III Valga Cruising 2005
Üritus toimus 28. juuli – 31. juuli 2005.
Sündinud 9. märtsil
''Siin loetletakse 9. märtsil sündinud tuntud inimesi.
Valga Cruising
V Valga Cruising 2007
Üritus toimus 26. juuli – 29. juuli 2007.
VI Valga Cruising 2008
Üritus toimus 24. juuli – 27. juuli 2008.
VII Valga Cruising 2009
Üritus toimus 23. juuli – 26. juuli 2009.
VIII Valga Cruising 2010
Üritus toimus 22. juuli – 25. juuli 2010.
IX Valga Cruising 2011
Üritus toimus 21. juuli – 24. juuli 2011.
Tolmukas
thumb|[[Kibuvitsa lihtsa tolmukaniidiga tolmukad]] pisi|Konfokaalmikroskoobi pilt [[Harilik müürlook|müürlooga tolmukast]] Tolmukas (ladina keeles stamen) on õie osa, milles valmivad tolmuterad. Ühe õie tolmukate kogumit nimetatakse tolmukkonnaks.
Tolmukas koosneb tüüpiliselt tolmukaniidist ja tolmukapeast.
Tolmukaniidid on enamikul taimedel lihtsad, harunemata. Vahel on neil mitmesuguse kujuga külgmised väljakasved. Kui tolmukaniit puudub, nimetatakse tolmukat istuvaks.
Tolmukapea koosneb enamasti pooletaolisest tolmukotist, mis on omavahel ühendatud pideme ehk konnektiiviga. Kummaski tolmukotis on kaks tolmupesa.
Mõnikord muutuvad tolmukad steriilseteks kõlutolmukaiks (staminoodideks), millel puuduvad tolmukapead.
Tolmukotid
Tapetal rakud jagunesid pollen mother cell meioosi algul DNA alusel diploidseteks ja tetraploidseteks. Tapetkiht (tapetum) on tolmukotis ühendatud pollen mother rakkudega ja kihti seostatakse mikrosporogeneesis tekkivate anomaaliatega nagu osaline või täielik PMC-de degeneratsioon, steriilsus jm. (Zenkteler, 1962; Vasil, 1967; Echlin, 1971). Mõnedes töödes on omistatud taptkihile mikrosporotsüütide ja tolmuterade toitainete reservuaari ülesanded. (Homer ja Lersten, 1971 ; Panchaksharappa ja Syamasendar, 1974; Mascarenhas, 1975). Teiste autorite arvates toimib tapetkiht filtrina, mis reguleerib valkude ja lipiidide liikumist PMC-de suunas (Aibertini, 1971,1975; Stevens ja Murray, 1981).
Tapetkiht asub meioosi kestel väljaspool PMC-sid. Tapetrakud on erineva suurusega, kuid suured rakud, mille rakutuum on samuti suur.
Tsütofotomeetriliste mõõtmistega oli tapetrakkude DNA sisaldus varase meioosi ajal PMC-des 2C ja 8C vahel, enamikul rakkudel oli DNA aga 4 C. PMC-de jõudmisel pahhüteeni on täheldatud tapetrakkude populatsioonis liikumist rohkema DNA suunas – kuni 16 C, kus 2 C rakusisuga rakud kaovad peale sügoteeni ja 2C ja 4C vahepealsed rakud kaovad peale pahhüteeni. 16 C ja 32 C DNA sisu saavutatakse PMC-des esimese meiootilise jagunemise viimastes staadiumites, kuid antud uuringus ei jõudnud tapetrakud 32 C DNA-ni.
Uurimise jooksul ei täheldatud mitte ainult DNA rohkenemist vaid suurenes ka tuum.
Tolmupesad
Õietolm luuakse tolmukapea tolmukoti tolmupesades. Tolmupesasid ehk mikrosporangiume ümbritseb tolmupesa sein, tema moodustatakse non-reproductive cells ja küpsenud sein koosneb järgmistest rakukihtidest (rakukihid väljastpoolt sissepoole): epiderm ehk eksoteetsium (exothecium), endoteetsium ehk fibrooskiht, vahekiht ja sporangial locule t katvast tapetkihist (tapetum).
Tolmukaniidid
Tolmukapea ja tolmukaniit (filamentum) on ühendatud, nende ühinemiskohta nimetatakse konnektiiviks (connectivum).
Tolmukaniidi anatoomiline ehitus on lihtne – juhtkimpu ümbritseb põhikude, mida omakorda katab kutiniseerunud epiderm.
Felix Klein
pisi|Felix Klein Felix Christian Klein (25. aprill 1849 – 22. juuni 1925) oli saksa matemaatik.
Ta oli aastatel 1886–1913 Göttingeni Ülikooli professor. Ta on tuntud oma töödega rühmateoorias, kompleksmuutuja funktsioonide teoorias, mitteeukleidilises geomeetrias (leidis 1871. aastal Lobatševski geomeetria täieliku mudeli) ning töödega geomeetria ja rühmateooria vaheliste seoste valdkonnas. Tema 23-aastaselt esitatud Erlangeni programm mõjutas hilisemat geomeetria arengut. Tal on uurimusi ka Lie rühma ning elliptiliste ja automorfsete funktsioonide teoorias. 1882. aastal kirjeldas ta pinda, mida tuntakse Kleini pudelina.
Lapsepõlv ja õpingud (1849–1868)
Pärast gümnaasiumi lõpetamist aastal 1865 astus Klein Bonni ülikooli ja õppis seal matemaatikat ja füüsikat. Seal määrati ta 1866. aasta kevadel Julius Plückeri laboriassistendiks. Plückeril oli oma elu jooksul mitmesuguseid huvisid (matemaatika ja eksperimentaalfüüsika), kuid tollal huvitus ta eriti geomeetriast. Felix Klein tegi selle teema omandamisel nii suuri edusamme, et kui Julius Plücker 1868. aasta mais suri, usaldati tema hooleks Plückeri teose "Ruumi uus geomeetria" teise trüki väljaandmine, ehkki ta ei olnud veel 12-aastanegi. Joongeomeetriast valitud teemal "Teist järku joonte teisendamine joonkoordinaatidelt kanoonilisele kujule" Klein ka promoveerus. Juhendaja Rudolf Lipschitzi käe all sai ta 1868. aasta detsembris filosoofiadoktoriks.
Tutvumine teiste matemaatikutega
Selle ajani oli Klein tunginud matemaatikasse väga sügavale, kuid seda peamiselt ühel kitsal erialal. Nii polnud ta näiteks enne lõputöö kaitsmist külastanud ühtegi integraalarvutuse loengut.
Aastal 1869 külastas Klein Pariisi, Berliini ja Göttingeni. Göttingenis tutvus ta Plückeri tööde avaldamisega seoses matemaatik Alfred Clebschiga. Clebschi ja Paul Gordani järgi sai nime Clebschi-Gordani koefitsient, mis on kasutusel sfääriliste harmoonikute teoorias. Funktsiooni, mis rahuldab Laplace'i võrrandit d2f(x,y)/dx2 + d2f(x,y)/dy2 = 0, nimetatakse harmooniliseks kahe muutuja funktsiooniks. Harmoonilised funktsioonid on rakendusel paljudes matemaatika harudes, bakalaureuseõppes puutub nendega kokku kompleksmuutuja funktsioonide teoorias, kus näidatakse, et iga kompleksmuutuja funktsioon on analüütiline parajasti siis, kui ta rahuldab Cauchy-Riemanni võrrandeid (mis on samaväärne sellega, et ta rahuldab Laplace'i võrrandit). Sfäärilised harmoonikud vaatavad Laplace'i võrrandit sfääriliste koordinaatide abil ja neid kasutatakse kvantfüüsikas.
1869. aasta talvel ja 1870. aasta kevadel viibis Klein Berliinis. Seal külastas ta mõningaid loenguid ülikoolis ja töötas koos mitme noore matemaatikuga. Üks neist oli austerlane Otto Stolz, kes avaldas Kleinile erakordselt viljakat mõju. Nende vahel tekkis hiljem, kui Stolz oli Austriasse tagasi läinud, elav kirjavahetus. Göttingeni ja Innsbrucki arhiividest on leitud nende kirjavahetus, mis koosneb enam kui 50 kirjast. Stolzi kaudu tutvus Klein mitteeukleidilise geomeetriaga, peamiselt Nikolai Lobatševski ja János Bolyai tööde läbi.
Teine matemaatik, kellega Kleinil mõttetöö sujus, oli norralane Sophus Lie. Lie oli leidnud enda huvialaks olevat Plückeri lähenemise ja ta valis selle enda lähtepunktiks. Enne Göttingeni tulekut avaldas ta enda kulutustel ühe publikatsiooni, milles kirjeldas enda ideed. Kuna Christiania Teaduste Akadeemia, kus ta oli õppinud ja õpetas, ei julgenud tema tööd avaldada, siis tundis ta, et tema ideid ei tunnustata matemaatilistes ringkondades piisavalt. Siiski saatis ta oma töö tutvumiseks kahele Preisi matemaatikule, Theodor Reye'le ja Clebschile ning avaldamiseks tuntud ajakirjale "Journal für die reine und angewandte Mathematik", (edaspidi Journal), mille asutaja on August Leopold Crelle. Asjaolu, et ta töö avaldati Journalis, andis talle julgustust teemaga edasi tegelda. Veel sai ta Christiania Teaduste Akadeemialt stipendiumi reisimiseks ja juhtivate matemaatikutega tutvumiseks. Nii sattuski ta Berliini Kleiniga samal ajal. Lied ja Kleini ühendas muuhulgas see, et Lie oli Plückeri ideede austaja ja Klein tema õpilane. Sellegipoolest olid nad iseloomult väga erinevad. Tsiteerin: "Lie ja Klein olid üsna erinevate iseloomudega nii inimeste kui ka matemaatikutena: algebraist Kleini köitsid probleemide iseärasused; samal ajal aga Lie, proovides eemalduda erijuhtudest, püüdles vaadelda probleeme üldistatult."
Berliinis leidis Lie usku endasse. Ernst Eduard Kummer julgustas teda matemaatikaga tegelema, Reye ja Clebsch vastasid ta kirjadele ning Kleini näol leidis ta endale mõttekaaslase. 1870. aasta kevadel suundusid nad koos Pariisi. Seal kohtasid nad Jean Gaston Darboux'd, Michel Chasles'd ja Marie Ennemond Camille Jordani. Jordan avas Lie silmad rühmateooria olulisusele geomeetria jaoks. Lie tollastest ideedest arenes välja tema hilisem töö rühmade transformatsioonide kohta. Lie ja Klein arutasid ja täiendasid üksteist ning sellelt mõttekasvulavalt arenes välja paar aastat hiljem Kleini "Erlangeri programm". Lie ja Klein kirjutasid neil teemadel koos mitmeid publikatsioone. Varsti pärast seda tuli sõda Prantsusmaa ja Preisimaa vahel, Klein naasis Saksamaale ja Lie pärast seiklusi ja sekeldusi tagasi Norrasse Christianiasse.
Aastad 1871–1880
Klein siirdus tagasi Göttingeni, kus ta habiliteerus 1871. aasta jaanuaris. Et ta oli avaldanud tähelepanuväärseid publikatsioone, vabastati ta habilitatsioonitöö kirjutamisest. Ta pidas ainult prooviloengu komplekspindade mudelitest, mida hindas eriti kõrgelt Clebsch. Klein töötas Göttingenis eradotsendina, pidades matemaatika- ja füüsikaloenguid. Talle meeldis pigem anda füüsikaloenguid, ehkki teaduslikul tasemel oli avaldanud ainult matemaatikaalaseid publikatsioone. Füüsika on näitlikum teadus, kus on võimalik kergemini tuua näiteid reaalsest elust. Võib-olla on just selles põhjus, miks Klein füüsikat õpetada eelistas. Nagu paljud eri allikad Kleini kirjeldavad, oli ta väga elava kujutlusvõimega inimene. Klein rõhus sellele, et matemaatiku jaoks on tähtsad mõlemad, nii intuitsioon kui ka range loogiline arutlemine.
Juba 1871 ilmus "Matemaatika annaalides" töö, mis tõi talle maailmakuulsuse: "Nõndanimetatud mitteeukleidilisest geomeetriast", mille ta kirjutas koos Stolziga. Aastatel 1873 ja 1874 ilmusid samal teemal kaks järgnevat publikatsiooni. Nende töödega näitas Klein lõplikult, et tema varasem mõte mitteeukleidilise geomeetria ja Cayley mõõdu-määrangu vahelisest seosest on õige.
1872 määrati Klein professoriks Erlangeni ülikoolis kõigest 23-aastaselt, suuresti tänu Clebschi toetusele, kes arvas, et Kleinist võib saada nende ajastu suurim matemaatik. Nii otsustaski ta matemaatika kasuks, kuigi ta pöördus hiljem tihti tagasi füüsika, eriti mehaanika juurde. Füüsikas on Kleini geeniust väljendamas fakt, et ta leiutas güroskoobi.
Klein näitas, et kui on kaks geomeetriat, millest esimese invariantsete teisenduste rühm on teise alamrühm, siis esimene geomeetria "sisaldab" teist, ehk kõik omadused, mis on esimesel geomeetrial, saab üle kanda teisele. Näiteks, kuna projektiivse geomeetria invariandid on alamrühmana olemas nii afiinses geomeetrias kui ka eukleidilises geomeetrias, on projektiivne geomeetria üldisem kui eelnimetatud.
Avaloengus toonitas Klein puhta matemaatika ja rakendusmatemaatika ühtsust – seost niisuguste piirnevate teadusharude nagu füüsika ja tehnika vahel. Oma aja kohta oli see edumeelne seisukoht. Klein nõudis matemaatika lugemistoa ja matemaatiliste mudelite kogu loomist. Ka tahtis ta kujutava geomeetria õpetamist, sest ta oli veendunud, et matemaatika õpetamisel pole tähtis mitte üksnes loogilise mõtlemise, vaid ka kujutlusvõime arendamine. Niisuguseid põhimõtteid, mis iseloomustasid tema enese õppekäiku ja uurimistööd, rakendas ta edukalt oma nelikümmend aastat kestvas pedagoogilises tegevuses.
Kleini õpilaste seast ei võrsunud üksnes teadlasi, vaid ka matemaatikaõpetajaid. Tulevastelt õpetajatelt nõudis ta kujutava geomeetria ja rakendusmatemaatika head tundmist, et nad suudaksid oma õpilastele matemaatika tähtsust veenvalt selgitada. Esialgu ei leidnud ta Erlangenis tänu õpilaste vähesele arvule oma koolkonda. Tema esimesele loengule tuli kaks inimest, kellest ühele jäi see viimaseks korraks. Kuid varsti kogus ta suuremal hulgal nn eriõpilasi – üliõpilasi, keda ta seminarides ja isikliku vestluse teel valmistas ette eriprobleemide uurimiseks ja oma uurimistegevusest osavõtuks.
1872. aastal suri Clebsch difteeriasse. Enamik Clebschi eraõpilastest nägid Kleinis seda õppejõudu, kes oleks suuteline Clebschi tööd jätkama, ja siirdusid Erlangenisse. Nad ei eksinud. Järgmise kolme aasta jooksul viis Klein kuus neist promotsioonini, mis oli erakordne saavutus, mis näitab, et Kleini lähenemine muuta matemaatika "näitlikumaks" oli viljakas.
Samal aastal abiellus ta Anne Hegeliga, saksa filosoofi Georg Wilhelm Friedrich Hegeli pojatütrega.
Klein uuris mitmeid valdkondi, mis tol ajal olid aktuaalsed. Näiteks huvitus ta algebraliste võrrandite lahendamisest, kus võrrandi järk on neljast suurem. Tema loodud modulaarsete elliptiliste funktsioonide teooria on leidnud rakendamist näiteks Fermat' teoreemi lahendamisel.
Murdumine ja depressioon
Münchenis alustas Klein terve rea töödega, mis ta 1880. aastal, Leipzigi ülikooli astudes avaldas. Need tööd kuulusid põhiliselt Riemanni arendatud geomeetrilisse funktsiooniteooriasse ja automorfsete funktsioonide teooriasse. Richard Couranti (1888–1972) arvates saavutas Klein nendega oma loomingulise tegevuse tipu, "muutudes Riemanni vaimu kõige kirglikumaks ja edukamaks apostliks". 1880–1886 õpetas Klein Leipzigi ülikoolis geomeetriat, koos paljude tolle aja helgete peadega. Klein ja Henri Poincaré töötasid mõlemad automorfsete funktsioonide kallal ja nad üritasid üksteist üle trumbata. Klein ise kirjeldas tekkinud olukorda nii: "Selle ala artiklid kujutavad enesest Poincaré publikatsioonide algust. 1880 esitas ta akadeemiale automorfsete funktsioonide kohta auhinnatöö. Alates 1881. aastast järgnes sellele tormiline publikatsioonide seeria ajakirjas Comptes Rendus... ; ühe aasta jooksul avaldas Poincaré 13 artiklit, mis ta siis "Matemaatika annaalides" kokku võttis. Mina tegelesin tookord 1881. aastal Riemanni algebraliste funktsioonide ja nende integraalide teooria väljatöötamisega ..." Klein astus 1881. juunis Poincaréga kirjavahetusse. Rivaalitsemine kasvas. Klein: "Mul õnnestuski Poincaré'ist natuke ette jõuda. Hind, mida pidin selle eest maksma, oli igatahes kõrge: mu tervis murdus... 1882. aastal langes minu produktiivsus teoreetilise matemaatika alal nullini. Kõik järgnev puudutab, niipalju kui see töötlust käsitleb, veel ainult üksikasju. Nii oli Poincarél vaba voli ja enne 1884. aastat avaldas ta "Acta Mathematica's". Kahel järgmisel aastal (1883–1884) kannatas ta sügava hingelise depressiooni ja üleväsimuse käes, mis oli tingitud närvivapustusest. 1885 kirjutas ta väikest raamatut ikosaeedrist.
Edasine elukäik
Ületöötamisest tingitud tervisekriis ei olnud siiski lõplikult purustanud Kleini töötahet. Nüüdsest alates omandas Klein uue teadusliku töötamisviisi, mida ta ise järgmiselt iseloomustas: "Piirdusin ideede ja juhtnööridega ning jätsin tööde üksikasjad ja vormistamise noorematele jõududele, kes seisid abivalmilt mu kõrval."
Kleini uue tööviisi tähtsamad tulemused on eelkõige dissertatsioonid, ühised publikatsioonid nooremate teadlastega ja autografeeritud loenguvihikud, mida redigeerisid enamasti assistendid. Nendest on tuntumad "Mitteeuklediline geomeetria", "Elementaarmatemaatika kõrgemalt vaatekohalt" ja alles pärast Kleini surma avaldatud "Loengud matemaatika arengust 19. sajandil". Viimati mainitud loenguid ei pidanud Klein enam avalikult, vaid oma korteris emeeritusena. Need on väga väärtuslikud allikad uuema matemaatika tähtsamate harude arengu uurimisel.
Tema ja tema sõprade teene oli, et aastal 1893 avati Göttingeni ülikooli uksed naistele. Nii oli Kleini juhendatud 48 dissertandi seas ka inglanna Grace Young – esimene naine, kes promoveerus Preisi ülikoolis ettenähtud korras. Klein oli erakordselt hea õpetaja. Matemaatika Genealoogia Projekti kohaselt oli tal 57 õpilast, kellele ta oli juhendajaks või kaasjuhendajaks. Matemaatika Genealoogia Projektis vaadeldakse ka matemaatiku "järglasi". Vaadatakse puud, mis hargneb allapoole siis, kui matemaatik on olnud juhendajaks õpilasele, ja loetakse niimoodi tekkinud puu lehed kokku. Felix Kleinil on 2010. aasta jaanuari seisuga 35 695 järglast.
Klein püüdis ühendada ja ümber struktureerida kogu haridussüsteemi alates keskkooliklassidest kuni ülikoolini. Ta seadis endale eesmärgiks siduda "puhas" matemaatika, loodusteadused ja tehnoloogia. Mõlemad eesmärgid sisustasid palju tema Göttingenis veedetud ajast. Klein nõudis enda Göttingeni siirdumise ühe tingimusena, et ülikooli loodaks eraldi matemaatikaalane lugemistuba raamatukoguga.
Ta alustas teisigi suurejoonelisi ja maailmaavardavaid projekte: ta andis idee ja oli kaastoimetajaks Enzyklopädie der Mathematischen Wissenschaften loomisel, mis üritas koondada kõiki tolle aja olulisemaid matemaatikuid, uurimisharusid ja tulemusi.
Ajakiri Mathematische Annalen (Matemaatika annaalid), mille algselt lõi Clebsch, lõi Kleini juhtimise all õitsele. Klein juhtis ajakirja demokraatlikult: kogu matemaatikuid arutas ühiselt, mida ajakirja panna ja mida välja jätta. "Annaalid" ületasid varsti kuulsuselt rivaali Crelle' ajakirja Journal. "Matemaatika annaale" antakse välja tänapäevani ja tegemist on väga nimeka ajakirjaga.
Aastatel 1907–1918 kuulus Klein Göttingeni ülikooli esindajana Preisi valitsuse juurde. Selleks sai ta peamiselt oma teenete eest Göttingeni Rakendusfüüsika ja Matemaatika Edendamise Ühingu rajamisel ja juhtimisel. Seoses nende ülesannetega võttis Klein osa paljudest riiahvuslikest ja rahvusvahelistest kongressidest, pidades ettekandeid ja loenguid ka väljaspool Göttingeni ülikooli, viis läbi nõupidamisi ja õppereise. Muuhulgas käis ta Ameerika Ühendriikides seoses 1893. aasta Chicago maailmanäitusega.
Kleini suurimaks taotluseks oli luua Matemaatika Instituut. Ülikoolile kingiti selleks otstarbeks maatükk otse Füüsika Instituudi kõrval. Projekt jäi aga katki, kuna aasta oli 1914 ja algas Esimene maailmasõda.