cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Treatise of Human Nature
Jaotis III: kust need objektid ja põhjused tulevad
Ent kuigi uhkuse ja alandlikkuse põhjused on ilmselt loomulikud, selgub siiski, et need pole algsed ning on väga võimatu, et loodus oleks need erilise ettenägemise ja algse konstitutsiooniga need nende kirgedega sidunud. Peale selle, et neid on tohutu palju, on paljud neist kunsti tagajärjed ning tekivad osalt inimeste usinusest, osalt kapriisist ja osalt heast õnnest. Usinus annab maju, mööblit, riideid. Kapriis määrav nende erilised liigid ja kvaliteedid. Ja hea õnn aitab sageli kõigele sellele kaasa, avastades kehade mitmesuguste segude ja kombinatsioonide tagajärgi. Sellepärast on absurdne ette kujutada, et loodus oleks igaühe neist ette näinud ja andnud ning et iga uus kunsti saadus, mis põhjustab uhkust või alandlikkust, ei seo end kirega, osaledes mingis üldises omaduses, mis vaimule loomulikult mõjub, vaid on ise algse printsiibi objekt, kusjuures see printsiip oli hinges seni peidus ja ainult juhus tõi selle lõpuks päevavalgele. Nii et esimene mehaanik, kes leiutas peene kirjutuslaua, tekitas selle omanikus uhkust teistel printsiipidel kui need, mis tegid teda uhkeks kenade toolide ja laudade üle. Et see on ilmselt naeruväärne, siis tuleb järeldada, et iga uhkuse ja alandlikkuse põhjus ei ole kirgedega seotud eri algse kvaliteediga, vaid on mingi üks või mõned neile ühised asjaolud, millest nende mõju oleneb. Pealegi me leiame looduse käigust, et olgugi et tagajärgi on palju, on printsiibid, millest need tekivad, tavaliselt vähesed ja lihtsad ning ainult osavuseta loodusuurija kasutab iga toimingu seletamiseks eri kvaliteeti. Seda enam peaks see tõsi olema inimvaimu puhul, mis on nii piiratud asi, et on õige arvata, et seal ei saa sisalduda nii tohutu palju printsiipe. Sellepärast on moraalifilosoofia siin samas olukorras nagu loodusfilosoofia Koperniku-eelses astronoomias. Kuigi antiiksed teadsid, et loodus ei tee midagi asjatult, leiutasid nad nii keerulisi taevasüsteeme, et see tundus tõelise filosoofiaga kokkusobimatu ja see asendati lõpuks millegi lihtsama ja loomulikumaga. Hoolimatult uue printsiibi leiutamine iga uue nähtuse puhuks, selle asemel et seda vana printsiibiga kohandada, hüpoteeside koormamine niisuguse mitmekesisusega on kindel tõestus, et ükski neist printsiipidest pole õige ja me tahame lihtsalt katta oma teadmatust tõest arvukate väärustega.
Krimulda mõis
Krimulda mõis (saksa keeles Schloß Kremon, läti keeles Krimuldas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Krimulda kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Sigulda piirkonnas Sigulda Krimulda linnaosas. Mõisa peahoone (Krimulda loss) asub aadressil Mednieku iela 3.
Varasem ajalugu
Krimulda mõis kujunes Krimulda piiskopilinnuse linnuseläänist. Poola võimuperioodil kuulus see riiginõunik Bertram Holdschuerile, kelle valduses on mõisa nimetatud 1592. aastal. Ta pantis mõisa Poola ooberstile Leonhard Kittlitzile (suri 1600). XVII sajandi algupoolel langes valdus Rootsi kroonile.
Oxenstiernad 1625−1664
1625. aasta 27. aprillil annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf lagunenud linnuse juures asuva Krimulda mõisa koos Englārte mõisaga riiginõunik ja admiral krahv Gabriel Oxenstierna af Korsholm och Wasale (1586−1656); mõlemal mõisal olid ühised omanikud (vaheajaga) 1817. aastani. Pärast tema surma päris valduse tema poeg riiginõunik ja riigimarssal krahv Gabriel Oxenstierna af Korsholm och Wasa (1619−1673). 1664. aasta 20. märtsil pantis ta mõisa kuninga nõusolekul Helmersenidele − alguses oli kaasvaldajaks ka raehärraproua Güldenfeldt; tema suguvõsa kätte jäi see pooleteiseks sajandiks.
Helmersenid 1664−1817
Mõisa pandivaldajaks sai Helmerseni suguvõsa nooremast liinist pärit assistent-nõunik Johann von Helmersen (1622−u 1670). Mõisate reduktsiooni ajal võeti mõis tagasi riigile ja sellest sai riigimõis. Pärast Uusikaupunki rahu (1721) restitueeriti mõis Oxenstiernadele, kuid riigimarssal Gabrieli pojapoeg krahv Göran Oxenstierna af Korsholm och Wasa (1699−1788) loovutas mõisa omandiõiguse 1726. aasta 22. augustil Johann von Helmerseni pärijatele. Viimased jagasid vara ära ja Krimulda valdajaks sai suguvõsa vanemast liinist pärit kapten Karl von Helmersen (1686−1740). Temalt päris mõisa poeg maakohtu assessor Karl von Helmersen (1711−1780). 1757. aasta 15. märtsil müüs ta selle oma sugulasele kapten − hiljem Liivimaa maanõunik − Claudius Magnus von Helmersenile (1721−1802) ja mõis siirdus sellega taas noorema liini kätte; suguvõsa valduste keskuseks jäi siiski Englārte mõis. Magnus von Helmersen oli 1780. aastal mõlema mõisa omanik. 1801. aasta 17. oktoobril loovutas ta mõisad juba eluajal oma pojale major Jakob Johann von Helmersenile (1764−1806). Pärast viimase surma olid valdajateks tema pärijad, kes 1807. aasta augustis vara ära jagasid; uueks omanikuks sai Jakob Johanni noorem vend Karl Christer Dietrich von Helmersen (1775−1840). Ta läks aga pankrotti ja mõisad võeti 1817. aastal oksjonile, kust Krimulda mõisa omandasid enampakkumisel Lievenid.
Lievenid 1817−1920
Oksjonilt mõisa omandanud kindralleitnant krahv (a-st 1826 hiilguslik vürst) Johann Georg von Lieven (1775−1848), kes pidas ennast liivlaste Kaupo suguvõsast pärinevaks, lunastas mõisa välja 1817. aasta 17. jaanuaril ja sama aasta 1. juunil kirjutati see tema nimele päriseks. Pärast tema surma pärisid mõisa tema lapsed, kes 12. novembril 1848 vara omavahel ära jagasid. Omanikuks sai selle tehinguga hilisem salanõunik ja keiserliku õukonna ülemtseremooniameister hiilguslik vürst Paul Hermann von Lieven (1821−1881), kes kohustus oma neljale õele igaühele maksma 164 000 hõberubla. Pärast tema surma pärisid valduse lesk hiilguslik vürstinna Natalie von Lieven (sündinud krahvinna von der Pahlen) (1842−1920) ja poeg hiilguslik vürst Paul Iwan von Lieven (1875−1963). Lievenite valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920.
Mõisaansambel
pisi|left|Krimulda mõisa peahoone
Peahoone
Mõisa klassitsistlik peahoone valmis 1848. aastal. Toona oli mõisa omanik Paul von Lieven. Hoone ehitati varasema peahoone asemele, seda ehib massiivne nelja sambaga portikus. Sambad on joonia stiilis. Kui 1921. aasta maareformiga mõisavaldus endistelt omanikelt konfiskeeriti ja 1922. aastal Läti Punasele Ristile üle anti, siis asutati professor Jankausko initsiatiivil sinna tuberkuloosisanatoorium. Ühtlasi tehti hoone mansardkorrusel ümberehitusi, sealhulgas lisati ka puidust konstruktsioon, mis on kasutusel suvepaviljonina. Aastal 2002 organiseeriti sanatoorium ümber sihtasutuseks – Krimulda Rehabilitatsioonikeskuseks. Ühtlasi hakkas sihtasutuse valdusse kuuluma ka endise piiskopilinnuse asukoht.
Inversija
300px|pisi|paremal|Inversijani Iljušin Il-76T Inversija oli märtsis 1991 asutatud Läti lennufirma, mis tegeles kaubaveo ja hooldustöödega. Peakontor asus Riia lennujaamas.
Krimulda mõis
Peahoone
pisi|right|Mõisa peahoone esikülg
Inversija
Märtsis 2007 oli lennufirmal kolm lennukit: 2 lennukit Iljušin Il-76T ja 1 lennuk Iljušin Il-76TD.
Krimulda mõis
Kõrvalhooned
Mõisakompleks jagati XIX sajandil kahte ossa, tol ajal valmisid ka kõrvalhooned. Ühes pooles asuvad tootmishooned, kus asuvad tall, tõllakuur, ait, teenijate maja, söödahoidla, mille teisele korrusele viib sammastega kaldtee. Veidi eemal seisab küün, aga peahoonele lähemal asub mõisavalitseja maja.
Teine pool oli paraadpool. Seal asusid peahoone, park ja hiljem, XIX sajandi lõpus, piiskopilinnuse juurde rajatud Šveitsi majake.
Park
Aastal 1853 rajati mõisa juurde romantilises stiilis park. 1854 külastas Krimulda mõisa ja linnusevaremeid Liivimaa kindralkuberner Aleksandr Suvorov. 1861–1863 korraldas vürst Lieveni ülesandel pargis asuvas Krimulda piiskopilinnuses väljakaevamisi ajaloolane K. Bruinings. Kaevamistega avati põhjatorn, väravad ja pealinnuse elukorpus. Vanu linnuseid matkides ehitati kaitsemüüri elukorpuse kohal gooti stiilis kõrged aknad. 1862. aasta 11.–12. juulil tutvus von Lievenite kuulsa ja ilusa Krimulda mõisa ja varemetepargiga ka Vene tsaar Aleksander II, kelle suure saatjaskonnaga visiidi ajaks lasti ehitada üle vallikraavi sild ning rajada vaadete nautimiseks maaliline käänuline jalgtee.
Alsunga loss
pisi|left|Alsunga loss Alsunga loss (Alsungas pilsmuiža) on loss Lätis Alsunga piirkonnas Alsungas. Loss asub aadressil Pils iela 1. Saksa keeles Alschwangen.
Aastal 1341 rajas Kuldīga komtuur Alsungasse väikese tugipunkti, mille juures karjatati lehmi. Aastal 1372 ehitati see kivist lossiks ümber. Alsunga ordulinnus ehitati kastellina, XV sajandil rajati lõunamüüri äärde ka majapidamishooned. Nende kohale rajati teine korrus, kus asusid eluruumid. XV sajandi lõpus – XVI sajandi alguses valmis torn.
Algselt allus Alsunga loss Kuldīga komtuurile. Aastail 1573–1738 oli loss Alsunga mõisa keskuseks, mille omanikeks olid Schwerinid. Aastal 1623 võttis toonane mõisnik Johan Ulrich von Schwerin poola päritolu preili Barbara Konarskaga abiellumiseks vastu katoliku usu ja tõi Alsungasse jesuiidid. Jesuiitide misjonitöö tagajärjel pöördus osa rahvast katoliku usku, tänapäeval elavad nende järglased Lätis suitide rahvakilluna.
Aastal 1738 läks Alsunga Kuramaa hertsogite valdusse. Sellest ajast peale oli Alsunga loss kohaliku riigimõisa halduskeskuseks. Alsunga mõis jäi riigimõisaks kuni Tsaari-Venemaa lagunemiseni ja Läti iseseisvumiseni.
Aastal 1741 toimusid lossis ümberehitustööd. Hoone sai omale barokse välimuse. XVIII sajandi lõpus lisati lossile tall, ait ja väravatorn.
Aastal 1920 läks loss valla valdusse. Aastal 1925 rajati talli meierei, kolm aastat hiljem ehitati väravatorn ümber spordisaaliks. Aastal 1939 lisati aidale teine korrus ja hoone ehitati kohaliku kooli tarbeks ümber.
USB Implementers Forum
USB Implementers Forum on mittetulunduslik organisatsioon, mis on loodud universaalse jadasiini reklaamimiseks ja toetamiseks. Selle põhitegevusaladeks on USB, traadita USB, USB On-The-Go reklaamimine ja turustamine ning spetsifikatsioonide ja vastavuse programmi hooldamine.
Gasen
Gasen on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Weizi ringkonnas.
pisi|tühi|Vaade Gasenile
2014.–2015. aasta maailma karikasari mäesuusatamises
2014.–2015. aasta maailma karikasari mäesuusatamises oli 49. ametlik maailma karikasarja hooaeg. Esimene MK-etapp toimus 25. oktoobril 2014 Austrias Söldenis ja viimane peeti 22. märtsil 2015 Prantsusmaal Méribelis.
Geotermiline aste
Geotermiline aste on sügavusvahemik, mille jooksul maakoore kivimite temperatuur tõuseb 1 kraadi võrra (Celsiuse skaalal).
Keskmine geotermiline aste on 30–40 m, suurim 120–200 m (vanadel kilpidel).
Martin Loo
Martin Loo (sündinud 9. aprillil 1988) on eesti jalgrattur (krossisõitja).
Eesti Rahvusvaheliste Autovedajate Assotsiatsioon
Eesti Rahvusvaheliste Autovedajate Assotsiatsioon (lühend: ERAA) on aastal 1991 asutatud mittetulundusühing, mis ühendab autovedusid tegevaid ettevõtjaid.
Martin Loo
2007, 2012-2014 tuli ta Eesti meistriks krossisõidus.
Eesti Rahvusvaheliste Autovedajate Assotsiatsioon
Põhikirja järgi on ERAA eesmärgid "autoveonduse kui tegevusala arendamine ning liikmete huvide ja õiguste kaitsmine".
Aastast 1992 on ERAA Rahvusvahelise Maanteetranspordi Liidu (IRU) liige.
Nagala
Külast on teateid alates 1241 (Nakalæ).
Amuri sild
pisi|Amuri sild üle [[Dnepri Dnipros (foto 2012)]] pisi|Amuri sild üle Dnepri Dnipros (foto 2012) Amuri sild, ka Vanasild (ukraina Амурський міст, Старий міст) on kahekorruseline raudtee- ja autosild üle Dnepri jõe Dnipros; vanim sild Dnipros.
Silla nimi
Jekaterinoslavi lähedal Dnepri vasakkaldal tekkis 1875. aastal metallurgiatehaste juurde Amuri asundus kui töölisasula. Amuri järgi sai ka sild nime. Praegu on Amur üks Dnipro Amur-Nižnjodniprovski rajooni linnaosi.
Silla rajamine
Sild ehitati Katariina raudteele üle Dnepri jõe Jekaterinoslavis 1884. aastal ja valmimisel oli see pikim raudteesild Venemaal.
Paljuavalise paralleelvöödega metallsõrestiksilla projekteeris insener Nikolai Beleljubski. Sild on kahekorruseline – ülemine tasand oli linnatranspordi tarbeks, alumine üheteelisele raudteele.
1914. aastal silla kandekonstruktsioone tugevdati.
1935. aastal ehitati silla ülemisele korrusele trammitee.
Silla taastamine
Vene kodusõjas kannatada saanud sild taastati 1920. aastal.
Teises maailmasõjas sild purustati. 1943. aastal rajati kõrvale ajutine sild puittugedel. 1955. aastal taastati sild kapitaalselt, keskmine ava rekonstrueeriti tõstetavaks. 1977. aastal rajati Vanasilla kõrvale uus 14-avaline sõrestikfermidega raudteesild.
Kodifitseerimine
Ajalugu
Kõige varasemad seaduste koodeksid on pärit juba aastast 2100 eKr. Ur-Nammu koodeks on teadaolevalt vanim säilinud seaduste kogumik, see on säilinud osadena. Peale selle on vanade seaduskogude seas tähtsamad Hammurapi koodeks, Vana-Rooma kaheteistkümne tahvli seadused ja Corpus iuris civilis.
Babüloonia kuninga Hammurapi (1729–1686 eKr) poolt koostada lastud temanimeline koodeks 18. sajandist eKr. Koodeksi sätted raiuti kivisambasse.
Kaheteistkümne tahvli seadused (leges duodecim tabularum) koostati Vana-Roomas 450. a eKr. Nendest on säilinud üksikud osad ning nende sätetele on mitu korda viidatud keiser Justinianuse tsiviilõiguse kogumikus (Corpus iuris civilis). Paljud kaheteistkümne tahvli seaduste sätted on meile teada ainult Corpus iuris civilis’e kaudu.
Enne ei olnud Vana-Roomas õiguse kodifitseerimiseks vajadust olnud, aga Bütsantsi ajal ei olnud enam võimalik aru saada, mis on kehtiv õigus – millised imperaatorite korraldused on kehtivad. Sellepärast lasi Bütsantsi keiser Justinianus 529–543. a pKr koostada seaduskogu Corpus iuris civilis.
Kontinentaal-Euroopas sai suurem normide kodifitseerimine alguse 12–13 sajandil, kui algas Rooma õiguse retseptsioon ehk Rooma õiguse ülevõtmine. Retseptsiooni käigus koguti ühe valdkonna kohta käiv materjal kokku ning sellest moodustus seadustik ehk kodifikatsioon. Rooma õiguse retseptsiooni aluseks oli eelkõige Corpus iuris civilis.
Ajalooline koolkond
Ajalooline koolkond ja selle ideed eesotsas Fr. C. von Savignyga (1779–1861) said takistuseks selle aja suurele kodifitseerimisele. Koolkonna arvates ei peaks õigust kunstlikult looma, vaid see peaks välja kasvama loomulikult tavaõigusest. Nad arvasid, et enne tuleb tavaõigused allikad läbi töötada ja süstematiseerida ning alles siis saab need kodifitseerida ühtseks. Seega, ajalooline koolkond oli kodifitseerimiste vastu, kuna selline seadusloome ei olevat loomulik.
Savigny arvates ei olnud keskaja Euroopas vajadus mitte kodifikatsioonide, vaid õigusteaduse järele. Ta pani rõhku just teadusele, arvates, et kui ei tunta veel piisavalt Vana-Rooma õigust, mis oli tema arvates olnud kõige teaduslikum õigus, pole mõtet hakata tegelema enda õiguse muutmisega. Savigny oli seega kodifitseerimine vastu, sest arvas, et seda ei ole vaja.
Kodifitseerimise ajalugu Eestis
Selle kohta, kas 13. sajandil Kontinentaal-Euroopas alanaud retseptsioon mõjutas Eestimaad, pole palju teada. Eestisse jõudis Rooma õigus põhiliselt kiriku kaudu Taani kuninga võimu ajal. Hiljem, alates 16. sajandist, mõjutas Baltimaade arengut eelkõige Saksamaal toimuv. Rooma õiguse retseptsioon toimus Eestimaal 15. ja 16. sajandil. Rooma õigus pääses Eestisse paljuski Saksa ülikoolides käinud haritlaste kaudu. 19. sajandil hakati Venemaal seadusi kodifitseerima, koos sellega ka Baltimaade seadused. Balti provintsiaalseadustik anti välja kolmes jaos. Tsiviilõiguse kodifitseerimise ülesanne anti Friedrich Georg von Bungele, tulemuseks oli provintsiaalseadustiku kolmas ja mahukaim jagu, Balti eraseadus (BES). See sisaldas ka Rooma õigust. Provintsiaalseadustiku IV ja V jagu (tsiviil- ja kriminaalprotsess) jäi venestuse tõttu välja andmata.
Väikeliivikas
Väikeliivikas (Cylindera germanica, sünonüüm Cicindela germanica) on mardikaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukat on ka Eestis.
James Tait Blacki mälestusauhind
James Tait Blacki mälestusauhind on kirjandusauhind, mida antakse igal aastal välja inglise keeles kirjutatud silmapaistnud kirjandusteoste autoreile.
1919. aastal asutatud James Tait Blacki mälestusauhind on Šotimaa vanim kirjandusauhind ja kõrvuti samal aastal asutatud Hawthorndeni auhinnaga ühtlasi Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vanim kirjandusauhind. Šotimaa Edinburghi Ülikooli poolt väljaantava auhinna asutas 1919. aastal pr Janet Coats Black oma abikaasa, kirjastuse A & C Black Ltd. partneri, James Tait Blacki mälestuseks. Auhindu antakse kolmes kategoorias: ilukirjandus, biograafia ja näitekirjandus.
Neli Nobeli kirjandusauhinna laureaati – Sir William Golding, Nadine Gordimer, J. M. Coetzee ja Doris Lessing – kuulutati eelnevalt James Tait Blacki mälestusauhinna laureaatideks. Tuntud autorite seas on veel D. H. Lawrence, Arnold Bennett, E. M. Forster, John Buchan, Robert Graves, Graham Greene, Evelyn Waugh, Muriel Spark, J. G. Ballard, Angela Carter, Margaret Drabble ja Salman Rushdie. Hiljem on auhinna saanud veel Graham Swift, Zadie Smith, Martin Amis ja Ian McEwan.
„Best of the James Tait Black“ (2012)
2012. aastal anti lisaks tavapärasele iga-aastasele auhinnale välja ka „Best of the James Tait Black“ [umbes: ‘James Tait Blacki parim’], mis oli osa ülikoolis inglise kirjanduse õpetamise algusest möödunud 250 aasta tähistamisest. Parima tiitli eest võistles 6 eelnevate aastate laureaatide seast väljavalitute nimekirja kantud teost. 6. detsembril 2012 kuulutati võitjaks Angela Carteri teos „Nights at the Circus“.
Põhja-Ingeri vabariik
Ingeri vabariik (Soome keeles Inkerin tasavalta), tänapäevastes allikates tavaliselt tuntud kui Põhja-Ingeri vabariik (soome keeles Pohjois-Inkerin tasavalta) või Kirjasalo vabariik (soome keeles Kirjasalon tasavalta) oli 9. juulist 1919 kuni 6. detsembrini 1920 Soomega piirneval Ingerimaal eksisteerinud riik. Vabariigi sihiks oli ühendada enda alla Ingerimaa – umbes 15 000 km2 suurune ajalooline regioon Peterburi kubermangu põhjaosas, mis oli tollal väljaspool Peterburi asustatud peamiselt ingerisoomlastega.
Hoolimata riigi juhtkonna katsetest esindada kogu Ingerimaad, ei leidnud vabariik laialdast ingerlaste toetust ning Soomes olevatest ingerlastest moodustatud väeosaga vallutatud piiriäärne Kirjasalo küla oli peaaegu kogu ala, mida vabariik oma eksistentsi jooksul kontrollis. Vabariigi pindala oli umbes 30 km², tänapäeval kuulub ala Venemaale.
Ajendid
Ingerisoomlased rändasid Ingerimaale pärast seda, kui Rootsi 1617. aastal Stolbovo rahuga ala endale sai. Kohalikud õigeusklikud ei soovinud luterliku Rootsi võimu all elada ning rändasid Venemaale, samas kui Rootsi avas Ingerimaa soomlastele. 17. sajandi lõpuks oli see piirkond sisuliselt soomekeelne. Põhjasõja ajal vallutas Venemaa taas Ingerimaa. 1703. aastal rajas Peeter I Venemaa uue pealinna Peterburi Ingerimaa keskele Neeva jõe suudmesse ja asus vene talupoegi piirkonda asustama.
20. sajandi alguseks oli Ingerimaal koos soomesoomlaste, isurite ja vadjalastega soomekeelsete elanike hulk regioonis umbes 175–180 tuhat inimest, sellele lisaks elas seal ka eestlasi ja venelasi. Ingerimaal kasutusel olnud murrakud säilisid enamvähem samad, mis Kagu-Soomes räägitavad murrakud. Soomlastest 98% olid soomekeelsed, vene keelt osati sageli kõigest sedavõrd, et hädavajaliku asjaajamisega toime tulla.
Veebruarirevolutsiooni järel asusid ingerlased tegutsema, et taotleda Ajutise Valitsuse käest autonoomiat. 28. aprillil kogunes Petrogradis haridusseltsi Soihtu kokku kutsutud Ingerimaa üldine rahvakoosolek, kuhu saabus 200 esindajat. Koosolekul asutati täideviivaks esindusorganiks 27-liikmeline Ingeri Keskkomittee (Inkerin keskusvaliokunta), mille esimeheks valiti Kaapre Tynni. Koosolek esitas idee, et elanike poolest enamuses soomekeelsed vallad peaksid saama riigis autonoomia, sellele Vene riigi poolt vastust ei tulnud. Liitumist Soomega välja ei pakutud.
Pärast enamlaste võimuhaaramist 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni järel hakkasid bolševikud piirkonnas vastuhakkajaid karistama ja kehtestasid karmi režiimi. Ajalehtede Inkeri ja Neva kui mitte-bolševistlike lehtede väljaandmine keelati. Olukord tekitas kohalikes rahulolematust, eriti Soome piiril olevas Kirjasalo kihelkonnas. Ingerlased kogunesid uuesti 1918. aasta märtsis ning asutasid uue esindusorgani Ingeri Rahvanõukogu (Inkerin kansanvaltuusto), mille esimeheks sai Kaapre Tynni. Eesmärgiks oli endiselt moodustada Ingerimaa soome enamusega valdadest autonoomne haldusüksus. Võimalikust liitumisest Soomega räägiti esmakordselt 24. novembril 1918, kui Viiburis peetud Põhja-Ingerimaa põgenike koosolekul kuulutati see ühe soovitud tulevikuna välja. Samuti otsiti toetust Soomelt, lubades et Soome sissetungi puhul tõuseksid ingerlased enamlaste vastu üles. Soome valitsus ei toetanud Ingerimaa ülestõusu mõtet, mille tulemusel hakkasid ingerlased nõu pidama hõimuaktivistidega ja pöördusid Eesti Abistamise Peatoimkonna poole Soomes. Et ingerlastel oleks otsustusvõimeline juhtorgan, mis nende nimel läbirääkimisi peaks ja neid esindaks, asutati 31. jaanuaril 1919 Ingeri Ajutine Valitsuskomitee (Inkerin väliaikainen hoitokunta).
Vabariigi väljakuulutamine
Enamlaste (bolševike) võimu kogenud juhtivad ingerlased põgenesid võimalusel Soome poole. Kuna aga Soome üritas hoida hädalisi väljaspool riigi piire, kogunes Põhja-Ingerisse suur arv poliitiliselt aktiivseid ingerlasi. Nähes, et Soome neid ei lasta, kuulutasid 10. juunil 1919 ingerlased Kirjasalos välja oma vabariigi. Juulis 1919 asutasid ingerisoomlased Põhja-Ingeri Komitee (Pohjois-Inkerin hoitokunta), mis seadis oma eesmärgiks luua autonoomne Ingerimaa, võimalusel liitriigis Soome, Eesti või Karjalaga. Kiiresti moodustati 580 mehest koosnev Erillis-Pataljoona, mis pärast sõjalise väljaõppe omandamist nimetati ümber Põhja-Ingeri 1. rügemendiks, mille etteotsa sai Georg Elfvengren. Rügement sai Soomelt varjatud tuge relvastuse ja sõjalise väljaõppe näol, ametlikult läks see tugi Eesti valitsuse nimele.
26. juulil 1919 tungis rügement pealtnäha omavoliliselt, aga salajases kokkuleppes hõimuaktivistidega Ingerimaal peale ning vallutas Lempaala ja Miikkulaineni maakonnad, liikudes 27. juuliks umbes 15 km kaugusele Soome piirist. Hõimuaktivistid tervitasid pealetungi, kuulutades vallutuse sihiks "luua aktivistide riik, kust saaks kogu Ingeri vabastada". Kuid pealetungi ei kiitnud heaks Soome valitsus, mis sulges piiri Ingeri vabariigiga ning keelustas ingerlaste aitamise. See otsus määras pealetungi saatuse ning augustis tuli juba vallutatud alad uuesti enamlastele loovutada. Elfvengren tagandati ja uueks Ingeri rügemendi juhiks nimetati reservleitnant Elja Rihtniemi, kellele Soome oli valmis relvastust tarnima.
Vabariigi tegevus
pisi|Põhja-Ingeri rügement Tekkinud niinimetatud "Kirjasalo vabariik" koosnes viiest Lempaala kihelkonda kuuluvast külast ja umbes 400 elanikust. Riigil oli oma vallavolikogu, Põhja-Ingeri Komitee andis seal välja oma ajalehte Kirjasalon Sanomat ja koostöös Soome postiametiga oma postmarke. Esialgselt põgenike abistamise jaoks rajatud Ingeri Ajutine Komitee kujunes esindusorganisatsiooniks ja ingerisoomlased hakkasid end nimetama Ingeri kodanikeks. Hakati välja andma Ingeri kodanike isikutunnistusi, milles oli kirjas inimese nimi, sünnikoht, rahvus ja amet. Dokument sai kinnituseks templi kohalikust omavalitsusest ning oli kõlblik ka Soome reisimiseks ja seal töötamiseks. Põhja-Ingeri rügement moodustas 1919. aasta suvest kuni 1920. aasta detsembrini nn Kirjasalo vabariigi armee. Sarnaselt Karjala Porajärvi ja Repola piirkondadega avaldas ka Kirjasalo soovi liituda Soomega.
Nähes, et vallutused ei lähe hästi, hakkas kohalik juhtkond pöörama rõhku autonoomia nõudele. 23. juunil andis Ingeri ajutine komitee ajalehtedele teadaande, milles kuulutati, et ingeri rahva eesmärgiks on moodustada Petrogradi kubermangu põhjapoolsetest piirkondadest – Lyyssist, Petrogradist, Tsarskoje Selost, Peterhofist ja Jamburgist – sisemiselt autonoomne maakonnariik (Inkerin sisäisesti autonominen maakuntavaltio), mis oleks Venemaa koosseisus.
Suve lõpuks leidis Soome, et puhvertsoon Venemaaga on kasulik ja asus vabariiki toetama, andes rügemendile relvi ning lubades Põhja-Ingeri komiteel mobiliseerida rügementi ka need Soome alamad, kes olid Ingerimaal kaua elanud ja omasid seal kinnisvara. Oktoobri lõpus 1919 kutsus Põhja-Ingeri komitee Elfvengreni tagasi rügemendi ülemaks. Elfvengren oli teinud salajase lepingu Vene valgete kindrali Judenitšiga, nõustudes osalema Vene Loodearmee Petrogradi vallutamise operatsioonis. Selle eest sai Elfvengren suure summa raha, mida kutsuti Judenitši miljoniteks. Selle raha eest maksti sõduritele palgad ja hangiti rügemendile ühtne vormiriietus. Vastavalt lepingule Judenitšiga alustas Elfvengren pealetungi 21. oktoobril 1919, hoolimata Soome armee peastaabi keelust. Kiire rünnakuga vallutati Lempaala ja Kuivaisi raudteejaam ning piirkond kuni Vuojärvini. 25. oktoobril aga lõppes laskemoon ja rügement oli sunnitud taganema. Nädala lõpuks suruti väed tagasi Kirjasalosse. Rünnak tekitas kohalikele elanikele lisakannatusi, tuues kaasa 8000 põgeniku voolu Soome piirile. Samuti tegi Elfvengreni koostöö Vene valgetega lõpu aktivistide toetusele ja koostööle Põhja-Ingeri juhtkonnaga. Olukorra parandamiseks tehti novembri keskel ettepanek mobiliseerida kõik 16–45-aastased ingerlased. Samuti arutati võimalusi võtta rügementi vastu ka Soome vabatahtlikke ja moodustada kompanii ka Vene sõduritest. pisi|Ingeri vabariigi likvideerimine. 6. detsember 1920
Vabariigi likvideerimine
Soome loobus 1920. aasta lõpus Tartu rahuga Ingeri vabariigi toetamisest, tunnustades Kirjasalot Nõukogude Venemaa osana. Enamlased lubasid omalt poolt tagada Ingerimaa soomlastele kultuuriautonoomia, mis aga ametlikult ei saanud kunagi teoks. Soome leppe peale otsustas Põhja-Ingeri rügement vallutustest loobuda ja Soome taanduda. 5. detsembril 1920 korraldati Kirjasalos kaotuse puhul leinatseremoonia, mille järel sõdurid ja tsiviilisikud lahkusid Ingerist Soome.
Tagajärjed
Ingerlaste juhtorganisatsioon kasutas sarnaseid strateegiaid teiste Venemaa alt iseseisvuda soovivate maade esindustega: Ingerimaad esitleti Venemaast erineva territooriumina, mille iseseisvusele taotleti rahvusvahelist tunnustust. Vabariigi elanikud kuulutati Ingeri kodanikeks, vaatamata sellele, et see kodakondsus ei tuginenud mingile tõeliselt eksisteerivale juriidilisele alusele, ning üritati moodustada armee, mille abil teostada oma poliitilisi eesmärke. Tulemus oli aga nõrk, sest tänu Petrogradile ei suhtutud rahvusvahelisel tasemel ingerlaste nõuetesse tõsiselt.
On kahtluse alla seatud, kuivõrd Ingeri Ajutine Komitee Ingeri rahvast esindas. See oli mõne tuhande Soome saabunud põgeniku esindusorganisatsioon, mis käsitles vaid väikest osa Ingerimaa soomekeelsest elanikkonnast. Lisaks asutasid komitee isikud, kes olid juba kaua aega eelnevalt olnud seotud Soomega. Ingeri põgenikud saabusid Soome olude sunnil ja rügemendiga liitumise peamiseks motiiviks oli lootus kaitsta oma piiritaguseid külasid ning võidelda neid halvasti kohelnud bolševikega. Suurem osa põgenikest hakkas aga kohe pärast rahu kehtima hakkamist pidama plaane kodukohta tagasi pöördumiseks. Samuti on küsitav, kuivõrd olid tõsiselt võetavad Soomega liitumise plaanid. On arvatud, et pigem tulid need ideed Soomest.
Rapla Muusikakool
Rapla Muusikakool on muusikakool Raplas aadressil Sauna tänav 12.
Koolis tegutses aastaid estraadiorkester Iivo Hakkaja juhendamisel, akordionistide orkester ja viiuldajate ansambel. Muusikakooli viiuldajad kuulusid ka Vabariikliku Noorte Viiuldajate Ansambli koosseisu kuni selle tegevuse lõpetamiseni.
1981. aastal koliti kool elumajast ümber ehitatud õppehoonesse aadressil Jõe tänav 16.
1985. aastal avati ettevalmistusklass 5-6-aastastele lastele. 1986. aastal avati kandle eriala.
1995. aastal loodi sõprussidemed Soome Nurmijärvi Muusikakooliga. Suvised keelpillilaagrid ja kontserdid toimusid vaheldumisi Nurmijärvil ja Raplas. Koostöö lõppes 2002. aastal.
Aastatel 1996-1999 tegutses koolis Margit Sarri juhendamisel kammerkoor.
2005/2006. õppeaastast avati kaks uut eriala: tšello ja klassikaline kitarr. 2006. aastast on võimalik pilli õppida ka täiskasvanutel.
Kooli 35. sünnipäeval puhul anti 2006. aastal välja kooli esimene CD-plaat, kus olid esindatud kõik kooli paremad ansamblid ja solistid.
2008. aastal alustas tegevust kooli sümfoniettorkester.
Vilistlasi
Rapla Muusikakooli on lõpetanud näiteks Kaija Lukas, Airi Allvee, Riina Roose, Harmo Kallaste, Mart Pauklin, Margot Traus, Vaiko Eplik, Priit Võigemast, Siim Mäesalu, Elke Unt, Pärt Uusberg, Meribel Müürsepp.
Hodenhagen
Hodenhagen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Heidekreisi kreisis.
Valla pindala on 20,15 km². 31. detsembril 2017 elas seal 3177 inimest. Paigas asus kunagi Hudemühleni loss, mis on nüüdseks täielikult hävinenud. Loss oli kuulus kui kobold Hinzelmanni kodu. Naabruses asub ka teine keskaegne loss, Hodenhageni loss Meiße jõe ääres. Vallas asub Serengeti Park, safariteemaline lõbustuspark.
Gersdorf an der Feistritz
Gersdorf an der Feistritz on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Weizi ringkonnas.
pisi|tühi|Vaade õhust Gersdorfile
Aleksandr Kulik
Aleksandr Kulik (sündinud 23. juulil 1981 Sillamäel) on Eesti endine jalgpallur.
Selli vald
Selli vald (saksa keeles Sellie) oli vald Virumaal Simuna kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti see vald Salla vallaga.
Aleksandr Kulik
2009–2011 mängis ta klubis JK Sillamäe Kalev. 2011–2012 mängis ta Narva Transis.
Detsembris 2014 määrati talle 6-aastane mängukeeld (kuni 5. detsembrini 2020) kihlveopettuses osalemise eest.
Nortsu
Nortsu oli küla Virumaal. Küla jääb tänapäeval Tõrremäe küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Tõrremäe külaga.
Külast on teateid alates 1945.
Suitid
Suitid (läti Suiti) on läti keelt kõnelev balti rahvas, mille ajalooline keskus on Alsunga. Tänapäeval on suite ligikaudu 2500.
Suite eristab lätlastest katoliku usk, ka on nende kultuuris säilinud vanapäraseid jooni. Kultuuriliste eripärade tõttu ei ole kõik suitide aladel elavad katoliiklased suitid.
Aastail 1573–1738 olid Alsunga mõisa omanikud Schwerinid. 1623. aastal võttis toonane mõisnik Johan Ulrich von Schwerin poola päritolu preili Barbara Konarskaga abiellumiseks vastu katoliku usu ja tõi Alsungasse jesuiidid. Nende misjonitöö tagajärjel pöördus osa rahvast katoliku usku, tänapäeval elavad nende järglased Lätis suitide rahvakilluna. Rahva nimetus tulenebki jesuiitidest. 1623. aastal valmis ka suitide keskuseks olev Alsunga katoliku kirik.
Hønefoss
pisi|Hønefoss Hønefoss on linn Norras Vikeni maakonnas, Ringerike valla keskus.
Linn jääb maanteed mööda 63 km kaugusele Oslost. Hønefoss paikneb Tyrifjordeni järvest põhjas, kus Begna jõel asub Hønefosseni kosk, mis on linnale nime andnud.
Hønefoss sai linnaõigused 1852. aastal. 1964. aastast ei ole linn eraldi haldusüksus, vaid Ringerike valla osa. 2011. aastal elas linnas 14 683 inimest.
Linn on piirkonna tööstuskeskus, seal on mitmeid tehaseid. 1873. aastal asutatud Norske Skog Follumi paberivabrik on üks suurimaid ajalehepaberitootjaid Euroopas.
Sausti vald
Sausti vald (ka Kaarepere vald; saksa keeles Gross-Saus) oli vald Harjumaal Jüri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti see vald Kurna vallaga.
Jonatan Johansson
pisi|Jonatan Johansson 2009. aastal Soome koondises
Jonatan Lillebror Johansson (sündinud 16. augustil 1975 Stockholmis) on Soome endine jalgpallur (ründaja).
Klubikarjääri jooksul mängis Johansson Soome klubides Pargas (1994), TPS (1995–1997 ja 2010–2011), Eesti Meistriliiga klubis FC Flora (1997), Šotimaa klubides Rangers (1997–2000), Hibernian ja St Johnstone (2009–2010), Inglismaa klubides Charlton Athletic (2000–2006) ja Norwich City (2006) ning Rootsi kõrgliiga klubis Malmö FF (2006–2008).
Soome jalgpallikoondises mängis Johansson aastatel 1996–2010 kokku 106 korda ja lõi 22 väravat.
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on Johansson töötanud treenerina Šotimaal ja Soomes. Aastatel 2018–2019 oli ta Šotimaa klubis Greenock Morton peatreener. Alates 2020. aastast on ta olnud TPS-i peatreener.
Moe lennuõnnetus
pisi|Lennukatastroofis hukkunutele püstitatud mälestusmärk [[Moel]] Moe lennuõnnetus toimus 19. aprillil 1977 praeguse haldusjaotuse järgi Lääne-Virumaal Tapa vallas Moel.
Nõukogude armee õhujõudude reisilennuk An-24, mis tõi Pärnu lennuväljalt Tapale sõjaväelendureid, kes olid Tapa lennuvälja lennuraja remondi ajaks lennukeid Pärnu toimetanud, riivas tiivaga tihedas tuisus Moe piiritustehase katlamaja 32 meetri kõrgust telliskorstent. (Piirituse tootmise jätkamiseks ehitati purunenud telliskivikorstna juurde ajutine metallkorsten). Lennuki üks mootor süttis õhus pärast lööki kohe põlema, lennuk paiskus seejärel seliliasendis lähedalolevale põllule, kuhu jäigi tossama. Õnnetuse põhjuseid oli mitu: ootamatu lumetorm, lennukijuhtimise ohutusnõuete rikkumine, korstnal puudusid punased hoiatustuled jne.
Katastroofis hukkusid kõik 15 reisijatena pardal olnud 655. hävituslennuväepolgu lendurit ja 6 An-24 meeskonnaliiget.
Thomas Hurka
Thomas Hurka (sündinud 1952) on Kanada filosoof.
Ta omandas bakalaureusekraadi Toronto Ülikoolis ning magistri- ja doktorikraadi Oxfordi Ülikoolis.
Ta tegeleb moraalifilosoofia ja poliitikafilosoofiaga.
1978. aastast töötas ta Calgary Ülikoolis. Alates 2002. aastast on ta Toronto ülikooli filosoofiaprofessor.
Agiilne arendus
Agiilne arendus (inglise keeles agile devemoplement) on tarkvaraarenduse metoodika, mis rõhutab kiiret ja paindlikku lähenemist tarkvara loomisele, mis võimaldab meeskonnal reageerida muutuvatele vajadustele ja keskkonnale. Selle metoodika põhieesmärk on pakkuda väärtust tarkvaratoodete arendamise kaudu, keskendudes samal ajal inimestele, koostööle, iteratsioonidele ja pidevale paranemisele.
Mõiste
Agiilne arendus erineb traditsioonilisest tarkvaraarendusest, kus projekti kavandamine ja täitmine on pikaajaline ja lineaarne protsess. Agiilses arenduses on tarkvaraarendus tsükliline, mis tähendab, et tarkvaraarendusprotsess jagatakse lühikesteks iteratsioonideks, mida nimetatakse sprintideks. Iga sprint keskendub konkreetsele funktsioonile või väärtusele, mis on täielikult rakendatud ja testitud, enne kui järgmine sprint algab.
Agiilse arenduse põhimõtted põhinevad individuaalsete inimeste ja koostöö väärtustamisel rohkem kui protsesside ja tööriistade kasutamisel. Metoodika rõhutab, et meeskonnaliikmed peavad olema omavahel tihedas suhtluses, et lahendada probleeme, koostööd teha ja oma eesmärke täita.
Kuigi agiilne arendus on tuntud peamiselt tarkvaraarenduse kontekstis, kasutatakse seda metoodikat ka projekteerimisel, turunduses, personalijuhtimises ja paljudes muudes valdkondades, kus paindlik ja kiire protsess on oluline.
Ajalugu ja päritolu
1990ndatel arendati välja mitmed tarkvaraarenduse meetodid, mis panid aluse agiilsele arendusele. Üks selline meetod oli Scrum, mille arendasid välja Jeff Sutherland ja Ken Schwaber. Scrum keskendus väikese meeskonna tööle, kes töötasid sprintide kaupa, et saavutada eesmärgid ja tuua tarkvaratooted kiiremini turule.
Agiilne arendus kui terviklik metoodika võeti kasutusele 2001. aastal "Manifesto for Agile Software Development" raames. Selle dokumendi koostasid 17 tarkvaraarenduse professionaali, sealhulgas Kent Beck, Ward Cunningham ja Martin Fowler. Agiilne arendus on arenenud tarkvaraarenduse metoodika, mis rõhutab kiiret ja paindlikku lähenemist tarkvara loomisele. Sellega saavad meeskonnad reageerida muutuvatele vajadustele ja keskkonnale. Selle metoodika põhieesmärk on pakkuda väärtust tarkvaratoodete arendamise kaudu, keskendudes samal ajal inimestele, koostööle, iteratsioonidele ja pidevale paranemisele.
Agiilse arenduse põhimõtted ja filosoofia
Agiilne arendus keskendub peamiselt tarkvaraarenduse protsessi kiirele ja paindlikule lähenemisele, et tagada kiirendatud tarkvaraarendus tsüklid ning tarkvaratoodete kvaliteet ja väärtus kliendile. Selle saavutamiseks on agiilse arenduse metoodikal mitmeid põhimõtteid ja filosoofiaid, mis juhendavad tarkvaraarendajaid kogu arendusprotsessi vältel.
Inimeste ja suhtlemise tähtsus
Agiilne arendus rõhutab inimeste vahelist suhtlemist ja koostööd. See tähendab, et meeskonnaliikmete vahel peab olema avatud ja aus suhtlus, et tagada kõigi ideede kuulamine ja arvestamine. Inimeste suhtlemine on oluline ka seetõttu, et see aitab mõista kliendi vajadusi ja ootusi ning hõlbustab seega tarkvaratoodete arendamist vastavalt nende nõuetele.
Pidev paranemine
Agiilne arendus rõhutab pidevat paranemist (inglise keeles "continuous improvement"). See tähendab, et meeskond peab pidevalt hindama oma tööd ja protsesse, et määratleda valdkonnad, kus saaks paremaks muutuda. Pidev paranemine võib hõlmata protsesside lihtsustamist, uute tööriistade või tehnoloogiate kasutuselevõttu või muudatusi meeskonna struktuuris.
Scrum
Scrum on üks populaarsemaid agiilse arenduse meetodeid, mille eesmärk on suurendada meeskonna tootlikkust ja paindlikkust. Scrumi meetodit kasutatakse tavaliselt suuremate tarkvaraprojektide jaoks, mis nõuavad kiiret reageerimist muutuvatele vajadustele ja nõuetele.
Scrumi protsessi raamistik koosneb kolmest peamisest rollist: toote omanik, arendusmeeskond ja scrum master. Toote omanik vastutab toote eest ja selle määratlemise eest, mida arendusmeeskond peab looma. Arendusmeeskond vastutab tarkvara loomise eest vastavalt toote omaniku nõudmistele ja juhistele. Scrum master aga aitab juhtida scrumi protsessi, tagades, et kõik rollid ja vastutused on selgelt määratletud ning et meeskond saavutab oma eesmärgid.
Scrumi meetod on jagatud sprintideks, millest igaüks kestab tavaliselt kaks kuni neli nädalat. Iga sprint algab sprinti planeerimise koosolekuga, mille käigus toote omanik selgitab, mida meeskond peab sprinti jooksul saavutama. Arendusmeeskond valib seejärel sprinti jaoks sobivad ülesanded ja koostab plaani nende lõpetamiseks.
Iga päev toimub arendusmeeskonna liikmete vahel lühike kohtumine, mida nimetatakse scrum-koosolekuks. Koosoleku eesmärk on tagada, et kõik meeskonnaliikmed on kursis, mida igaüks teeb ja kas nad vajavad abi, et tagada ülesannete edukas lõpetamine.
Sprint lõpeb sprinti läbivaatamise koosolekuga, kus arendusmeeskond demonstreerib, mida nad sprinti jooksul loonud on. Toote omanik hindab seejärel tarkvara vastavust nõuetele ja otsustab, kas see vastab kliendi vajadustele. Seejärel algab uus sprint ja protsess algab otsast peale.
Kanban
Kanban on veel üks agiilse arenduse meetod, mis põhineb visualiseerimisel ja töövoogude haldamisel. Kanban võimaldab meeskonnal jälgida ja optimeerida oma tööprotsesse ning suurendada tootlikkust ja kvaliteeti.
Kanban meetodi aluseks on visuaalne Kanban laud, kus töövoogu kuvatakse tavaliselt kaardikeskuste abil. Igale kaardile märgitakse töö, mida on vaja teha, ja kaardikeskus tähistab töövoogu, mida töö läbib, kuni see on valmis. Töövoogu võib jagada mitmeks etapiks, nagu näiteks "planeerimine", "arendus", "testimine" ja "lõpetamine".
Kanban laual on ka piirangud, mis määravad, kui palju tööd võib olla käimas kogu meeskonna jaoks. See aitab vältida ülekoormust ja tagada, et meeskond suudab keskenduda olulistele ülesannetele.
Lean
Lean metoodika eesmärk on vähendada raiskamist kogu organisatsioonis. Raiskamine tähendab kõike, mis ei lisandu tootele või teenusele väärtust, nagu liigne liikumine, ooteaeg, ületootmine, vigade parandamine jne. Lean meetodil on mitmeid põhimõtteid, mida saab rakendada, et vähendada raiskamist ja parandada tootlikkust.
Teine põhimõte on pull-tootmine. Pull-tootmine tähendab, et tooteid või teenuseid valmistatakse vastavalt kliendi nõudlusele, mitte vastupidi. See aitab vähendada ületootmist ja seega raiskamist.
Kolmas põhimõte on täiuslikkus. Täiuslikkus tähendab pidevat protsesside parandamist ja täiustamist. Lean meetodil on spetsiaalsed tööriistad, näiteks Kaizen, mis aitavad parandada protsesse, vähendada raiskamist ja suurendada tootlikkust.
Extreme Programming (XP)
Extreme Programming (XP) on üks agiilse arenduse meetodeid, mis on välja töötatud tarkvaraprogrammide arendamiseks. XP metoodika on tuntud oma iteratiivse ja inkrementaalse lähenemise poolest, kus kood kirjutatakse väikeste sammude kaupa ja testitakse pidevalt.
XP metoodika põhineb kaheksal põhimõttel, mis on järgmised:
1. Planeerimine: XP metoodika keskendub tulemusele. Seetõttu on oluline planeerida projekti eesmärgid, määrata kindlaks tööülesanded ning tagada, et kõik osapooled saavad aru, mida tulemus peaks saavutama.
2. Testimine: XP meetod põhineb tarkvara testimisel kogu protsessi jooksul. Testid on programmeerimisprotsessi lahutamatu osa ning iga funktsiooni testimine toimub kohe pärast selle kirjutamist. Testimine aitab tagada, et kood toimib vastavalt oodatule ning võimaldab leida ja parandada vigu kohe alguses.
3. Väikeste sammude kaupa arendamine: XP metoodika keskendub koodi arendamisele väikeste sammude kaupa. Iga iteratsioon keskendub konkreetsele funktsioonile, mis võimaldab arendajatel keskenduda ühele asjale korraga ning tagada, et iga samm täidab projekti eesmärke.
4. Lihtsuse tagamine: XP metoodika järgib lihtsuse printsiipi, mille kohaselt tuleks luua võimalikult lihtsat ja arusaadavat koodi. Lihtsuse tagamine vähendab vigade tekke tõenäosust ning lihtsustab koodi hilisemat hooldust ja täiendamist.
5. Disaini pidev täiustamine: XP metoodika rõhutab disaini pidevat täiustamist. See tähendab, et disaini tuleb pidevalt kohandada vastavalt projektis tehtud edusammudele ja saadud tagasisidele.
6. Kliendiga pidev suhtlus: XP metoodika on tihedalt seotud kliendi kaasamisega. Kliendiga suhtlemine toimub pidevalt, et tagada, et kood areneb vastavalt kliendi soovidele ja nõudmistele.
7. Kollektiivne omandamine: XP meetod rõhutab kollektiivse omandamise tähtsust. Iga meeskonna liige on vastutav projekti edukuse eest ning jagab vastutust kõigi teiste meeskonnaliikmetega.
8. Kiire tagasiside tagamine: XP meetod rõhutab kiire tagasiside tähtsust. Kiire tasiside tagamine võimaldab meeskonnal reageerida kiiresti muudatustele, vigadele ja klientide tagasisidele ning seega paremini kohanduda nende vajadustega. Kiire tagasiside tagamine on võimalik tänu mitmetele XP meetodi rakendatavatele tehnikatele, nagu paari programmeerimine, lühikesed iteratsioonid, automaatne testimine ja koodi järjepidev integratsioon. Need tehnikad aitavad tagada, et arendusprotsess on sujuv ja reageerib kiiresti muutuvatele nõudmistele ning tagasisidele. Kiire tagasiside tagamine võimaldab ka meeskonnal õppida ja areneda, vältides korduvaid vigu ning saavutades pidevat täiustamist ja efektiivsust.
Crystal
Crystal on üks agiilsetest meetoditest, mis on välja töötatud Alistair Cockburni poolt. Crystal meetod keskendub rõhuasetusele inimeste ja meeskonna struktuuri suhtes, kuna selle meetodi eesmärk on aidata meeskondadel oma protsesside ja tavade optimeerimist lihtsustada.
Crystal meetodil on mitu varianti, millest igaüks sobib erineva suuruse ja keerukusega projektide jaoks. Crystal meetodites on projekte jagatud kolme kategooriasse, mis põhinevad projekti suurusele ja keerukusele: Crystal Clear, Crystal Yellow ja Crystal Orange.
Crystal Clear on mõeldud väikestele meeskondadele, mis koosnevad kuni kaheksast inimesest, kes töötavad ühegi või kahegi kliendi jaoks. See meetod sobib kõige paremini projektidele, mis on lihtsad ja kergesti hallatavad. Crystal Clear keskendub üksikasjade väljajätmisele ning tööprotsessi optimeerimisele.
Crystal Yellow sobib projektidele, mis on suuremad ja keerukamad kui Crystal Clear meetodile sobivad projektid. See meetod sobib suurematele meeskondadele, kes töötavad mitme kliendi jaoks. Crystal Yellow keskendub tiimi rollide määratlemisele ning protsesside standardiseerimisele.
Crystal Orange on mõeldud väga suurtele ja keerukatele projektidele, mis nõuavad paljusid erinevaid oskusi ja palju inimesi. See meetod sobib organisatsioonidele, kus on vaja rohkem kui ühte meeskonda. Crystal Orange keskendub protsesside paindlikkusele ja juhtimise vajaduste optimeerimisele.
Crystal meetodid põhinevad kolmel põhiväärtusel: koostöö, suhtlemine ja läbipaistvus. Need põhiväärtused on seotud inimeste ja meeskonna struktuuriga ning aitavad kaasa meeskonna protsesside ja tavade optimeerimisele. Crystal meetodite kasutamisel kasutatakse mitmeid tavasid, nagu näiteks eelistused, kohtumised ja retrot, et tagada, et meeskond suudab edukalt projektiga toime tulla.
Crystal meetodid on laialdaselt kasutusel tarkvaraarenduses ning neid on edukalt rakendatud erinevates projektides. Meetodi arendamisel on lähtutud mõttest, et tarkvaraarendus on inimeste tegevus, mitte masinate tootmine, seega on meeskonna toimimine ja suhtlemine kriitilise tähtsusega. Crystal meetodid on avatud süsteemid, mis võimaldavad meeskondadel oma protsesse vastavalt projektide vajadustele kohandada.
Dynamic Systems Development Method (DSDM)
Dynamic Systems Development Method (DSDM) on üks esimestest agiilsetest meetoditest, mis loodi 1994. aastal Inglismaal. DSDM keskendub äriliste vajaduste täitmisele, arendades samal ajal kvaliteetset ja hästi dokumenteeritud tarkvara. See meetod on mõeldud erineva suurusega projektidele ja seda saab kasutada erinevates valdkondades.
DSDM rakendab kõiki agiilseid põhimõtteid, sealhulgas iteratiivset arendust, katsetamist, pidevat tagasisidet ja muutuste juhtimist. DSDM-i eripära on selle raamistiku struktuur, mis koosneb viiest staadiumist: ettevalmistamine, modelleerimine ja funktsioonide määratlemine, projekti ehitus, rakendamine ja hooldus.
DSDM-iga töötamisel on meeskonnal selge ettekujutus projekti ärilistest eesmärkidest ja vajadustest, mis tagab tarkvara kvaliteedi ja kasutajasõbralikkuse. DSDM-i raamistik võimaldab meeskonnal projekti igas etapis reageerida muutuvatele tingimustele ja tagada, et projekti lõpptulemus vastab kliendi vajadustele.
DSDM-i raamistik hõlmab ka protsessi, mis võimaldab meeskonnal pidevalt hinnata projekti edenemist ja teha parandusi vastavalt sellele, mida nad õpivad. Samuti julgustab DSDM meeskonda koostööle ja suhtlemisele, et tagada projekti õnnestumine.
Feature-Driven Development (FDD)
Feature-Driven Development (FDD) on üks agiilse tarkvaraarenduse meetodeid, mis põhineb iteratiivsel ja inkrementaalsel lähenemisel. FDD keskendub funktsionaalsuste arendamisele ja juhtimisele, pakkudes raamistikku tarkvaraarendusprojektide jaoks. FDD meetod arendati Aasias Singapuris 1990. aastatel.