cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estonia-55
Kõrge helikvaliteedi saamiseks oli radioolal kaks originaalse konstruktsiooniga laia töösagedusalaga (50 – 15 000 Hz) valjuhääldit, mis olid paigaldatud esipaneelile; madala oomilisuse tõttu olid need ühendatud järjestikku. Kahe samasuguse valjuhääldi kasutamine ühtlustas (tasandas) helisagedusosa sageduskarakteristikut ja nihutas taasesitatava sagedusala alumist piiri allapoole.
Ethel Catherwood
Ethel Catherwood (28. aprill 1908 – 26. september 1987) oli Kanada kergejõustiklane.
Estonia-55
Kogu tehnilise lahenduse osas erines Estonia-55 oluliselt eelmistest sõjajärgsete raadiote mudelitest (nt Tallinn jt). Kõige suurem uuendus oli siiski FM-vastuvõtu võimalus ultralühilaine alas.
Kull (perekonnanimi)
Kull on perekonnanimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kull 1153 inimesel: 527 mehel ja 626 naisel. Perekonnanimede levikult on Kull meeste puhul 57. kohal ja naiste puhul 48. kohal.
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli perekonnanimi Kull 1142 inimesel: 516 mehel ja 626 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kull meeste puhul 58. ja naiste puhul 48. kohal.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele perekonnanimi Kull, Kuil ja Kuill eri mõisavaldades Eestimaa ja Liivimaa maakondades kokku 87 korral.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati Eestis perekonnanimi Kull välja 11 korral - uuteks võetud nimedeks olid Aasmaa, Kajand, Kasemets, Kaldmaa, Kotkas, Kuldra, Kulgma, Laanet, Laidre, Talvar, Vellend. Kulli oma uueks perekonnanimeks valisid kaks isikut, kelle endised nimed olid Kosenkranius ja Kuill.
Go (programmeerimiskeel)
alt=Go logo|pisi|226x226px|Ametlik Go logo Go on staatilise tüübisüstemiga kompileeritav programmeerimiskeel.
Süntaktiliselt sarnaneb Go keelele C, kuid omab veel lisaks mälu turvalisust, prügikogumist, struktuurset tüübisüsteemi ning konkurrentsust. Tegu on avatud lähtekoodiga projektiga.
Keele töötasid välja Robert Griesemer, Rob Pike, ja Ken Thompson Google'ist.
Go kutsutakse sageli mitteametlikult ka Golangiks, sest algselt oli Go veebilehe domeeninimeks golang.org.
Chori Chori
"Chori Chori" on kuues singel Rootsi-Iraani poplauljalt Arashilt, seekord koostöös Aneelaga.
Go (programmeerimiskeel)
Ajalugu
Go keele töötasid välja Google'i arendajad puutudes kokku mitmete probleemidega Google toodete arendamisel. Tänapäeva tarkvaraarendus erineb oluliselt aastakümnetetagusest ajast, mil mitmed tänapäeval levinuimad keeled nagu C++, Java ja Python loodi. Eelkõige kerkisid probleemid üles mitmetuumaliste, võrgupõhiste masinate, suurte koodibaaside ja veebiarenduse tulekuga. Go keel loodi, et teha uutes tingimustes tarkvaraarendus efektiivsemaks ja mugavamaks.
Chori Chori
See avaldati 2006. aastal Warner Music Swedeni, Zeitgeisti ja Universal Musicu poolt.
Go (programmeerimiskeel)
Ajalugu
Go loomisel püüti säilitada mitmed n-ö vanade keelte kasulikud küljed:
Keel Go avalikustati 2009. aasta novembris ning versioon 1.0 ilmus 2012. aasta märtsis.
Disain
Go on kõige rohkem mõjutatud keelest C, kuid tema loomisel on oluliselt rohkem rõhku pandud lihtsusele ja mugavale kasutamisele.
Süntaks
Go süntaks on koostatud keele C süntaksi baasil pidades silmas, et kood oleks ülevaatlik ja loetav. Võeti kasutusele kombineeritud deklaratsiooni alguse operaator, mis võimaldab programmeerijal muutuja deklareerimisel jätta täpsustamata muutuja tüüp. See põhimõte on erinev keelest C, kus muutuja deklareerimisel tuleb ka määrata muutuja tüüp, näiteks ujukomaarv, sõne vms. Laused eraldatakse rea lõpetamisega (vajutades enter klahvi) või semikooloniga. Semikooloni kasutamisel saab koondada mitu lauset ühele reale, mis aga ei ole halvema loetavuse tõttu soovitatav.
Go fail koosneb "Hello world" programmi näitel järgenvatest osadest:
Tööriistad
Go põhiversioon sisaldab tööriistu koodi loomiseks, testimiseks ja analüüsimiseks.
Tööriistad hõlmavad ka profileerimis- ja silumistoetust, töökorda seadmist (näiteks prügikoristuspauside jälgimiseks).
Lisaks on veel kolmandate osapoolte loodud tööriistu nagu, mis võimaldab autocomplete'i mitmetes koodiredaktorites,  , mis automaatselt lisab ja eemaldab pakette, ning  , mis tuvastab koodi, mis ignoreerib erroreid.
Go kasutajaid
Go on laialdaselt kasutusel tarkvaraarenduses Google'is ja paljudes teistes organisatsioonides ning avatud lähtekoodiga projektides nagu näiteks:
Kriitika
Go negatiivsete külgedena on toodud välja:
Hispania Citerior
thumb|Hispania Citerior aastal 197 eKr (oranž)
Hispania Citerior ("Lähem Ibeeria") oli Rooma provints Hispanias vabariigi ajal. See oli Ibeeria idarannikul allpool Cartago Nova linna, tänane Cartagena Murcia autonoomses kogukonnas Hispaanias. See kattis laias laastus tänased Hispaania autonoomsed kogukonnad Kataloonia ja Valencia. Kaugemal lõunas oli Rooma provints Hispania Ulterior ("Kaugem Ibeeria"), olles Roomast kaugemal. Kaks provintsi moodustati aastal 197 eKr, neli aastat pärast Teise Puunia sõja (218-201 eKr) lõppu. Selles sõjas võitis Scipio Africanus kartaagolasi aastal 206 eKr Ilipa lahingus (Sevilla lähedal). Selle tagajärjel võtsid roomlased üle Kartaago valdused Lõuna-Hispanias ja Ebro jõe idakaldal. Mitmed Hispania Citerior kubernerid juhatasid sõdu keltibeeride vastu, kes elasid sellest provintsist läänes. Esimese sajandi lõpul eKr reorganiseeris Augustus Rooma provintsid Hispanias ja Hispania Citerior asendati suurema Hispania Tarraconensis provintsiga, mis sisaldas territooriume, mille roomlased vallutasid Kesk-, Põhja- ja Loode-Hispanias. Augustus nimetas ka Hispania Ulterior ümber Hispania Baetica ja rajas kolmanda provintsi, Hispania Lusitania.
Etümoloogia
Hispania on Ibeeria poolsaarele antud ladina nimi. Seda võib tagasi jälitada vähemalt aastani 200 eKr luuletaja Quintus Enniuseni. Sõna on tõenäoliselt tuletatud puunia sõnast אי שפן "I-Shaphan", mis tähendab "damaanide rannikut", mis omakorda on Foiniikia maadeavastajate väärarusaam, kuna nad pidasid arvukaid küülikuid damaanideks. Antiikajaloolase Cassius Dio sõnul kuulusid piirkonna rahvad paljudesse erinevatesse hõimudesse, kellel ei olnud ühist keelt ega ühist valitsust.
Herbertsdale
Herbertsdale on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis Garden Route'i ringkonnas Mossel Bay vallas.
Herbertsdale on asutatud 1865. aastal. Herbertsdale on saanud nime James Benton Herberti järgi, kellele kuulunud farmi maadele asula rajati.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Herbertsdale'i elanikest värvilisi 76,88%, valgeid 12,61%, mustanahalisi aafriklasi 8,26%, India või Aasia päritolu inimesi 1,20% ja teisi 0,90%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 95,86% inimesi, inglise keelt 2,26%, koosa keelt 0,75% ja tsvana keelt 0,75%.
Rahvaväli
pisi|Narva linna plaan 1929. aastast Rahvaväli oli haljasala Narva linna Peetri eeslinnas, Tallinna maantee ja Posti tänava piirkonnas.
Piirkonna kohta on ka kasutatud nimetusi Rahva väli, Vallieelne lagendik, Sõjaväli, Sõjawäe harjutuse plats, Soldatenplatz, Военное поле, Казенное мѣсто
Eero Jürgenson
Eero Jürgenson (sündinud 7. septembril 1960) on eesti sisearhitekt ja disainer.
1985. aastal lõpetas Eesti NSV Riiklik Kunstiinstituudi sisearhitektuuri erialal. 1988–1999 töötas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri osakonnas õppejõuna.
Vahemikus 1984–2001 on ta töötanud Kunstikombinaadis ARS, EKE Projekt ja OY Martela. 2001. aastast alates on ta OÜ Ars Projekt sisearhitekt, osanik ja juhatuse liige.
Töid
Mööbel
Sisearhitektuur
Näitusekujundused Festivalikujundus
Keskalluvusega linn (Hiina)
Keskalluvusega linn (直辖市, 直轄市, zhíxiá shì) on üks Hiina Rahvavabariigi 1. järgu haldusüksuste (provintsitasandi haldusüksuste) tüüpidest.
See ei ole provints, kuid on provintsiga ja autonoomse piirkonnaga sama järgu haldusüksus. Ta allub vahetult riigile. Et Hiina on unitaarriik, siis ei ole tegu osariigiga.
Hiinas on neli keskalluvusega linna:
Ajalugu
Aastal 1927 kehtestas Hiina Vabariik 11 erilinna (特別市, tébíeshì): Nanjing, Shanghai, Beijing, Tianjin, Qingdao, Chongqing, Xi'an, Guangzhou, Hankou, Shenyang ja Harbin. Neile lisandus nominaalselt Dalian, mis oli Jaapani võimu all. Need nimetati ümber Yuani võimuga linnadeks (院辖市, 院轄市, yùanxíashì) ning seejärel keskalluvusega linnadeks (直辖市, 直轄市, zhíxiáshì).
Hiina Rahvavabariik kehtestas – kohe 1949. aastal – oma haldusjaotuses järgmised 12 keskalluvusega linna: Anshan, Benxi, Chongqing, Fushun, Guangzhou, Nanjing, Peking, Shanghai, Shenyang, Tianjin, Wuhan ja Xi'an; erinevalt varasemast lisati Anshan, Benxi ja Fushun ning kaotati Qingdao, Dalian ja Harbin, mis muudeti provintsilinnadeks; Hankou liideti Wuhaniga.
1950. aastal lisandus Lüda, novembris 1952 degradeeriti keskalluvusega linnast provintsilinnaks Nanjing. Aastal 1953 lisandus Changchun ja taastati Harbini staatus.
Aastast 1954 jäid keskalluvusega linnadeks senistest ainult Peking, Shanghai ja Tianjin; ülejäänud said allprovintsilinnadeks ja mitu said provintsi pealinna staatuse. Tianjin kaotas selle staatuse 1958. ja sai uuesti 1967. aastal.
Aastast 1997 on neljas keskalluvusega linn Chongqing Shi, mis hõlmab endisest Chongqingist palju suurema ala.
L'Oceanogràfic
pisi| L'Oceanogràfic [[Valencias]]
L'Oceanogràfic (katalaani keeles 'okeanograafiline') on Hispaanias Valencias asuv okeanograafiapark ehk okeanaarium, mis hõlmab 110 000-ruutmeetrise ala. Kõigi akvaariumite (kokku on neid 9) koguveemaht moodustab 42 miljonit liitrit.
L'Oceanogràfic kuulub Kunsti- ja teaduslinnaku koosseisu.
L'Oceanogràfic on Euroopa suurim okeanaarium. Seal on umbes 45 000 isendit 500 liigist. Lisaks kaladele on esindatud ka imetajad, linnud, roomajad ja selgrootud.
See paikneb geograafilistel koordinaatidel.
Ehitised
Kompleksi, mis avati külastajaile aastal 2002, projekteerisid arhitekt Félix Candela ja insenerid Alberto Domingo ja Carlos Lázaro.
Lekepealne madalsoo
Soo on noor madalsoo keskmiselt 1 meeter üle merepinna. Soo loodeservas endise Vastalõugu sauna juures oli veel 20. sajandi algupoolel väike jäänukjärv, sügiseti esimese jääga käidi seal haugi raiumas (tänapäeval keelatud kalapüügiviis). Soo edelaosa on mõõduka kuivenduse mõjuga ja võsastub, ida ja põhjaosa on valdavalt heas seisus luhttarnasoo. Piki soo idaserva on arvukalt suuremaid ja väiksemaid allikaid, kujunemas on allikasoo laigud. Soos kasvab mitmeid looduskaitse all olevad taimeliike, pesitseb sookurg
Soo lääneserva läbib eesvooluks olev Võnnu oja. Soo keskosa läbib vana magistraalkraavina Möldre oja, mis poolitab soo võsastuvaks ja heas seisus osaks. Soosse suubub põhja poolt kraavidest ajutine karstioja Alba karstijärvest.
Lekepealse idaservas asub arheoloogiamälestisena kaitse all olev ohvriallikas (Laheva Silmaallikas), registri nr 10122.
Ala on kasutusel olnud heinamaana ja servaaladel karjamaana. Ala läbib kunagiste valla piiride lähedal paar kiviaeda.
Thomas Telford
pisi|Thomas Telford (graveeritud portree 1840. aastatest) pisi|[[Pontcysyllte akvedukt (foto 2005)]] Thomas Telford (9. august 1757 – 2. september 1834) oli šoti ehitusinsener, arhitekt ja sillaehitaja.
Ta on tegutsenud arhitekti ja insenerina, ehitanud sildu, tunneleid ning maanteid. Tema töid on Pontcysyllte akvedukt (1805), Conwy rippsild (1826) ja Menai rippsild (1826).
1793. aastal määrati ta Ellesmere'i kanali ehitusele peaprojekteerijaks, samuti võttis ta vastu Kaledoonia kanali projekteerimise.
1820. aastal valiti ta hiljuti (1818) asutatud Institution of Civil Engineersi esimeseks presidendiks. Selles ametis oli ta 14 aastat kuni oma surmani.
Bryan Gil
Bryan Gil Salvatierra (sündinud 11. veebruaril 2001 L'Hospitalet de Llobregatis) on Hispaania jalgpallur, kes mängib Hispaania kõrgliigaklubis Sevilla ja Hispaania jalgpallikoondises.
Sevilla noortesüsteemiga liitus Gil 2012. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania kõrgliigas 6. jaanuaril 2019 mängus Madridi Atlético vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 25. aprillil mängus Rayo Vallecano vastu, millega sai esimeseks 21. sajandil sündinud mängijaks, kes on Hispaania kõrgliigas värava löönud. Hooaja 2019/20 teises pooles mängis Gil laenul Hispaania kõrgliigaklubis Leganés ja hooajal 2020/21 samasse liigasse kuuluvas SD Eibaris.
Hooaja 2021/22 eel liitus Gil Inglismaa kõrgliigaklubiga Tottenham Hotspur. Vastupidises suunas siirdus samal ajal Sevilasse Erik Lamela. Hooaja teises pooles oli ta laenul Hispaania kõrgliigaklubis Valencia. 2023. aasta jaanuaris naasis ta laenulepingu alusel Sevilasse.
2017. aastast mängis Gil Hispaania noortekoondistes. 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis ta Hispaania võistkonnaga hõbemedali. Hispaania jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 25. märtsil 2021 MM-i valikmängus Kreeka vastu.
Selgeltnägijate tuleproov
"Eesti selgeltnägijate tuleproov" on TV3 (2008. ja 2009. aastal Kanal 2) tõsielusari, kus võistlevad selgeltnägijateks peetavad inimesed Eestist ja mujalt. Auhind võitjale on kristallkäsi ja 5000 eurot. Kasutatakse "Psychic Challenge'i" formaati, mille alusel tehakse saateid üle maailma: Ameerika Ühendriikides ("America's Psychic Challenge"), Aserbaidžaanis ("Ekstra hiss"), Venemaal ("Битва экстрасенсов"), Kasahstanis ("Qıl köpіr"), Leedus ("Ekstrasensų mūšis"), Lätis ("Ekstrasensu cīņas"), Ukrainas ("Битва екстрасенсів"), Austraalias ("The One").
Esimene hooaeg oli 2008. aastal. Finaalis olid Veeliks ja Nastja. Esimese hooaja saatesarja võitis Nastja.
2009. aastal võitjat ei selgunud, auhinnaraha annetati liikumispuudega laste toetuseks
Kolmanda hooaja võitis Anu. Tema poolt hääletas 53% televaatajatest, Jelena sai 23% ja Antonina 23% häältest.
Saatesarja neljanda hooaja 2017. aastal võitis Alisa.
Finaalis sai Alisa 89%, Helve 7%,  Anete 3% ja Washtara 1% televaatajate häältest.
Viienda hooaja saatesse kandideeris rohkem kui 200 selgeltnägijat Eestist, Lätist, Ukrainast ja Soomest, välja valiti 14 osalejat.
Viienda hooaja 2018. aastal võitis šamaan Evald.
Janet Sobel
pisi|Janet Sobeli 1944. aasta "Invasiooni päev" Pennsylvania kaunite kunstide akadeemias Janet Sobel (varem Letšovskõi; 31. mai 1893, Katerõnoslav (nüüdne Dnipro) – 11. november 1968, New York) oli Ukraina päritolu kunstnik, kes hakkas USA-s elades 1938. aastal abstraktse ekspressionismiga tegelema ning oli teadaolevalt esimene kunstnik, kes kasutas tilgutamistehnikat ja ülelõuendi maalimisstiili. Ta mõjutas otseselt Jackson Pollockit, kes on tilgutamistehnikat populariseerinud.
Elukäik
Janet Letšovskõi sündis Ida-Ukrainas 1893. aastal. Ta põgenes riigist antisemiitliku pogrommi eest (mille käigus ta isa hukkus) 15-aastaselt 1908. aastal koos ema ja kolme õvega. Ta abiellus aasta hiljem kullassepa ja graveerija Max Sobeliga ning sai temaga viis last. Maalimisega hakkas ta tegelema 45-aastase vanaemana, kui tema 19-aastane maalimisest tüdinud poeg oma maalitarbed talle andis. Kunstimaailmas hakkas tuntust koguma 1940. aastatel, kuid kadus sealt sama kümnendi teisel poolel, kui kolis Brooklynist Plainfieldi, kuna see asus mehe töökohale lähemal. Janet Sobelil polnud aga võimalik sealt kuskile sõita ja seepärast ka mitte New Yorgi kunstiringkondades liikuda. Samuti kolis Euroopasse üks tema toetajaid, Peggy Guggenheim. Ühtlasi ilmnes, et Sobelil on allergia värvide ühe koostisosa suhtes ja ta pidi edaspidi piirduma kriitidega.
Stiil
Janet Sobelil puudus kunstitaust ning ta katsetas mitmesuguseid tehnikaid ja viise, alustades esmalt rahvusmotiividega, kuid arendades hiljem välja tilgutamis- või pritsimistehnika ning tegeles ülelõuendimaaliga, kus maal valmib terviklikult üle kogu lõuendi. Ta katsetas selleks näiteks silmatilkade pipetiga ja tolmuimejaga.
Näitused
Kunstniku poeg märkas ema tööde tähelepanuväärsust ning otsis kontakti toonaste mõjuisikutega, näiteks Chagalliga, tuntud kunstikoguja Sidney Janisega, Max Ernsti, André Bretoni, John Deweyga. 1944. aastal toimus Janet Sobeli esimene isikunäitus Puma galeriis. Sobelit tulevaseks oluliseks sürrealistiks hinnanud Sidney Janis lisas naise teosed oma tol aastal mööda riiki rännanud näitusele "Ameerika abstraktsed ja sürrealistlikud maalid".
Aasta hiljem lisati Sobeli teosed Guggenheimi muuseumi näitusele "Naised" sajandi kunsti galeriis. 1946. aastal toimus samas muuseumis Janet Sobeli isikunäitus, kus tema teoseid nägi ka Jackson Pollock, kes sai hiljem tuntuks Sobeli tehnikat kasutades.
Kaljo-Mihkel Johannes
Kaljo-Mihkel Johannes (23. detsember 1929 Alutaguse vald – 14. september 2010) oli eesti insener ning matka- ja spordiajaloo uurija.
Johannes lõpetas 1949. aastal Rakvere Eesti Keskkooli ja 1959. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusinsenerina.
Töötas Tallinna Autoremonditehases, Tallinna Elektrotehnika Instituudis inseneri, osakonnajuhataja ja peainsenerina ning Eesti Vabariiklikus Turismi ja Ekskursiooni Nõukogus osakonnajuhatajana.
Laurent Frapat
pisi|270px|Laurent Frapat (2010) Laurent Frapat on prantsuse dokumentaalfilmi režissöör, kes on tuntuks saanud oma loodusfilmidega.
Pärast kolm aastat kestnud õpinguid lõpetas ta 1988. aastal Pariisis filmikunsti akadeemia École Supérieure de Réalisation Audiovisuelle, kus õppis filmioperaatori tööd ja filmimontaaži. Aastatel 1988–1993 töötas ta filmioperaatori ja -monteerijana, 1993. aastast tegutseb ta filmirežissöörina, seejuures enda filmide montaaži teeb ta ise.
"Untamed Earth"
1994. aastal filmis Frapat 24-osalise loodusfilmisarja "Les Chroniques de l'Afrique sauvage" ('metsiku Aafrika kroonikad'; produtsent ja stsenarist Frédéric Lepage, filmimuusika autor Carolin Petit, kaadritagust teksti luges Pierre Arditi). Sarja näidati kõigepealt 1995. aasta septembris telekanalil France 3. Seda sarja on näidatud televisioonis pealkirjaga "Untamed Africa" ('taltsutamata Aafrika') rohkem kui sajas riigis. Sarja ingliskeelses versioonis luges kaadritagust teksti John Hurt.
Järgnevatel aastatel Frapat ja Lepage jätkasid dokumentaalsarjade sarja "Les Chroniques de la terre sauvage" ('metsiku maa kroonikad') raames teiste mandrite metsiku looduse filmimist: Lõuna- ja Kesk-Ameerikas (1997, 1998), Austraalias (1999), Edela-Aasias (2000) ja Põhja-Ameerikas (2002). Pealkirja "Les Chroniques de la terre sauvage" ja alapealkirja "Untamed Earth" ('taltsutamata Maa') all ilmusid sarjad "Taltsutamata Amazonas", "Taltsutamata Austraalia", "Taltsutamata Aasia" ja "Taltsutamata Põhja-Ameerika".
"Wild Opera"
2009. aastal valmis 75 minuti pikkune Laurent Frapat' loodusfilm "Wild Opera" alapealkirjaga "A True Story of Life and Death in the Savannah" ('metsik ooper, tõene lugu elust ja surmast savannis'). Filmi teemaks on gnuude ja sebrade siseränne (nn Suur Serengeti ränne) Tansaanias ja Keenias. Frapat oli filmi režissöör ja produtsent.
"Wild Opera" on loodusfilm, millel puudub tavaline narratiivi esitamine. Filmilugu esitatakse vaatajale klassikalise muusika saatel, mida täiendavad savanni looduslikud helid.
Sangro
pisi|290px|Asendikaart Sangro (ladinakeelne nimi Sagrus) on jõgi Kesk-Itaalias Abruzzo ja Molise maakonnas.
Sangro läte asub Abruzzo Rahvuspargis, Morrone del Diavolo mäe nõlval, 1602 meetri kõrgusel mere­pinnast. Jõgi suubub Aadria merre Torino di Sangros.
Jõe teele on rajatud mitmeid veehoidlaid, sealhulgas Barrea ja Bomba.
Sangro lisajõed on: Fondillo, Scerto, Rio Torto, Zìttola, Molinaro, Appello, Pianello, Verde di Borrello, Turcano di Rosello, Aventino, Gogna, Parello,
Sangro voolab järgmiste omavalitsusüksuste territooriumil (tähestikulises järjekorras): Altino, Archi, Ateleta, Atessa, Barrea, Bomba, Borrello, Castel del Giudice, Castel di Sangro, Civitella Alfedena, Fallo, Fossacesia, Lanciano, Montebello sul Sangro, Montelapiano, Mozzagrogna, Opi, Paglieta, Perano, Pescasseroli, Pizzoferrato, Quadri, Roccascalegna, Santa Maria Imbaro, Sant'Angelo del Pesco, Sant'Eusanio del Sangro, Scontrone, Torino di Sangro, Villa Santa Maria, Villetta Barrea.
Vallejo
Vallejo on linn USA-s California osariigis Solano maakonnas. See asub San Francisco lahe piirkonnas San Pablo lahe kirdekaldal. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse järgi 126 090. Aastal 2010 oli elanikke 115 942. See on elanike arvult maakonna suurim linn.
Linna juures suubub Napa jõgi Carquinezi väina.
Vallejo asutati 1851. aastal. See on saanud nime kindrali Mariano Guadalupe Vallejo järgi. Vallejo sai linnaõigused 30. märtsil 1868.
2008. aastal kuulutas linn välja pankroti.
Linnas asub California osariigi ülikooli mereakadeemia.
Läbi linna kulgeb kiirtee Interstate 80, mis ühendab San Franciscot ja Sacramentot. Linna lähedal asub üle Carquinezi väina ehitatud Carquinezi sild. Kiirtee Interstate 80 kõrvalharu Interstate 780 ühendab Vallejot idas asuva Beniciaga. Vallejos saab alguse maantee State Route 29 (endine U.S. Route 40)
Sõpruslinnad
Vallejol on kuus sõpruslinna :
Zijautdin Abdurahmanov
Zijautdin Abdullajevitš Abdurahmanov (vene keeles Зияутдин Абдуллаевич Абдурахманов; 20. jaanuar 1945 Djubek, Tabassaraani rajoon, Dagestani ANSV, Vene NFSV) on endine NSV Liidu õhuvägede kindralmajor, NSV Liidu relvajõudude Eestis paiknenud 6. üksiku punalipulise õhukaitsearmee 14. õhukaitsediviisi viimane komandör (1987–1994) ja Nõukogude Armeest valitud Eesti NSV Ülemnõukogu saadik (1990–1992).
Elulugu
Abdurahmanov sündis kolhoosniku peres, tema isa oli tabassaraan ja ema karatšai. Zijautdin jäi varakult isast ilma. Alghariduse omandas ta Djubeki kaheksaklassilises koolis. 1957. aastal asus ta õppima Terezinki keskkooli oma onu juures Karatšai-Tšerkessi autonoomses oblastis. Ta vahetas tihti kooli, elas vahepeal oma vanema õe juures Dagestanis Derbentis ja õppis M. Lermontovi nimelises koolis. 1958. aastal kolis ta tagasi oma onu juurde Karatšai-Tšerkessiasse ja lõpetas seal 1964. aastal kümneklassilise kooli.
1970. aastal abiellus ta Tatjana Nikolajevna Leštšenkoga ja neil sündis tütar Ellin. Aastatel 1976–1979 õppis Abdurahmanov J. A. Gagarini nimelise õhuväeakadeemia (Военно-воздушная академия имени Ю. А. Гагарина) staabikursustel Moskvas. Seejärel jätkus ta karjäär Zaporižžjas lennupolgu staabiülemana. 1983. aastal sai temast lennupolgu komandör ja järgmisel aastal ülendati ta polkovnikuks. Samal aastal valiti ta Zaporižžja oblastinõukogu liikmeks.
1986. aastal määrati ta Dnepropetrovski lennukorpuse komandöri asetäitjaks Ukraina NSV-s, aasta hiljem 14. õhukaitsediviisi komandöriks Tallinnas Eesti NSV-s. Aastal 1988 sai temast Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee liige. Kindralmajoriks ülendati ta 1989. aastal.
Esimestel vabadel Eesti NSV Ülemnõukogu valimistel 1990. aastal oli Nõukogude Armee esindajatele reserveeritud 4 saadikukohta (valimisringkonnad nr 45-48). Abdurahmanov osutus valituks 1. voorus 4897 häälega 45. valimisringkonnas. Nagu kõik Nõukogude ohvitseridest saadikud oli Abdurahmanov riigikaitsekomisjoni ja venekeelsete saadikuterühma Võrdsete õiguste eest (alates 09.04.1990 Koostöö) liige
Abdurahmanovit mäletatakse Eestis sõbraliku ja oma ametikoha raamides eestlaste iseseisvumispüüdlust toetava hoiaku poolest. Kui impeeriumimeelsed venelased 15. mail 1990 Toompead ründasid, õnnestus Abdurahmanovil ründajatele aru pähe panna, ta rahustas neid ja soovitas koju minna. Augustiputši ajal saatis Eesti üleminekuvalitsus Abdurahmanovi vahendusel teateid Jeltsinile Moskvasse. Putši ajal otsustas Abdurahmanov koos Tallinna linna komandandi, admiral Juri Beloviga vägesid kasarmutest putšistide toetuseks mitte välja tuua. Kuno Raude on meenutanud, et Abdurahmanov oli "arukas ja laia silmaringiga mees", aga ei uskunud 1991. aasta lõpul okupatsioonivägede täielikku väljaviimisesse: "Eestist võidakse parimal juhul välja viia kõik siin paiknevad väeosad, kuid mitte iialgi õhukaitse väeosi, sest meie ülesandeks on Leningradi, aga ka Moskva õhukaitse."
Abdurahmanov sai eestlastega hästi hakkama. Kui 9. novembril 1991 asutati Eesti Lennukompanii, sai temast uue ettevõtte juhatuse esimees. Abdurahmanovi ja teiste Nõukogude Armee esindajate saadikuvolitused lõpetati 11. märtsil 1992. Sama aasta alguses läksid Eestis paiknenud endised Nõukogude Liidu sõjaväeüksused Venemaa Föderatsiooni jurisdiktsiooni alla ja Abdurahmanovist sai õhutõrjediviisi ülem Moskva alluvuses.
1994. aastal nimetas Venemaa kaitseminister Abdurahmanovi Astrahanisse õhuväe lahingukoolituskeskuse juhatajaks. Alates 1998. aastast korraldas ta SRÜ riikide ühiseid õhutõrjeharjutusi. Abdurahmanov töötas kuni pensionile jäämiseni 1. veebruaril 2021 Astrahani lennujaama peadirektorina.
Malnava vald
pisi|[[Rītupe jõgi]] Malnava vald (läti Malnavas pagasts) on vald Lätis Ludza piirkonnas.
Vald piirneb sama piirkonna Kārsava linnaga ning Mežvidi, Goliševa, Mērdzene ning Salnava vallaga. Kirdes piirneb vald Venemaaga.
Valla pindala on 164 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1246 inimest. Aastal 2011 elas vallas 1063 lätlast, 198 venelast, 6 valgevenelast, 17 ukrainlast, 2 poolakat ja 1 leedulane. Valla keskus on Malnava küla. Vallavanem on Irēna Kaupuže.
Ajalugu
Aastal 1945 moodustati Kārsava vallas Božauka külanõukogu, aastal 1949 likvideeriti aga vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Božauka külanõukoguga likvideeritav Nesteri külanõukogu, aastal 1965 aga Kārsava külanõukogu sovhoosi Malta alad. Aastal 1975 liideti sellega veel osake Kārsava külanõukogust, ent külanõukogu nimetati ümber Malnava külanõukoguks. Aastal 1990 moodustati külanõukogust Malnava vald. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Kārsava piirkonda.
Kohaliku kaitse all on Malnava mõisa ait.
Loodus
Looduskaitse all on Barkāni hõberemmelgas, Barkāni künnapuu, Malnava Adrapärn, Malnava Idalehis, Malnava Kõver tamm, Malnava Paraaditamm, Malnava vaher, kuusk nimega Malnava elus känd, Dagušova tamm, Ziedoņi pargi mänd ja Kabulova jalakas, lisaks veel kolm nimetut põlispuud.
Külad
Vallas on viiskümmend üheksa küla. Valla keskuse Malnava (vidējciems ) elanike arv aastal 2020 oli 324. Sama staatusega on veel kaks valla küla – Bozova 67 elanikuga aastal 2020 ja Lemešova 64 elanikuga aastal 2020. Seitse valla küla on staatusega mazciems – Kārsavas stacija 20 elanikuga aastal 2020, Mihaļčenki, Naglāni 38 elanikuga aastal 2020, Nesteri 28 elanikuga aastal 2020, Novoselki, Soldoni ja Zibla 16 elanikuga aastal 2020. Nelikümmend üheksa valla küla on staatusega skrajciems – Ancāni 2 elanikuga aastal 2020, Barkāni 15 elanikuga aastal 2020, Barkāni 15 elanikuga aastal 2020, Beržovka 12 elanikuga aastal 2020, Buzinkova 2 elanikuga aastal 2020, Čāvi 1 elanikuga aastal 2020, Čūdari 9 elanikuga aastal 2020, Dagušova 2 elanikuga aastal 2020, Drikaški 13 elanikuga aastal 2020, Gadžiunes 9 elanikuga aastal 2020, Grebņova 4 elanikuga aastal 2020, Ījovka 2 elanikuga aastal 2020, Īrubine 3 elanikuga aastal 2020, Jieči 3 elanikuga aastal 2020, Kabulova 6 elanikuga aastal 2020, Kaskāni 17 elanikuga aastal 2020, Kokori 2 elanikuga aastal 2020, Krīveņi, Kukari 4 elanikuga aastal 2020, Lāpova 17 elanikuga aastal 2020, Lielā Bandarova 14 elanikuga aastal 2020, Lielā Zeļčova 45 elanikuga aastal 2020, Liuzinīki 16 elanikuga aastal 2020, Ločukolni 3 elanikuga aastal 2020, Lozdova 6 elanikuga aastal 2020, Lugi, Lukstinīki 15 elanikuga aastal 2020, Ļurbova 18 elanikuga aastal 2020, Malnovas fermas 32 elanikuga aastal 2020, Mazā Bandarova 9 elanikuga aastal 2020, Mazā Zeļčova 14 elanikuga aastal 2020, Meitri 11 elanikuga aastal 2020, Mihaļčenki 10 elanikuga aastal 2020, Morozovka 1 elanikuga aastal 2020, Moseji 10 elanikuga aastal 2020, Novoselki 58 elanikuga aastal 2020, Orlāni 5 elanikuga aastal 2020, Petinova 11 elanikuga aastal 2020, Rūdiņova 10 elanikuga aastal 2020, Salinīki 8 elanikuga aastal 2020, Skobulīne 5 elanikuga aastal 2020, Soldonie 67 elanikuga aastal 2020, Stabule 1 elanikuga aastal 2020, Straujenka 9 elanikuga aastal 2020, Šnitki 40 elanikuga aastal 2020, Zastinski 8 elanikuga aastal 2020, Tipani 3 elanikuga aastal 2020, Tronova 16 elanikuga aastal 2020 ja Ubagova 1 elanikuga aastal 2020. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Demetrios Thessalonikist
Alates 11. sajandist, Kiievi suurvürsti Izjaslavi ajast on ta Rjurikovitšite dünastia kaitsepühak. Eesnimi Dmitri (kirikuslaavi vorm Dimitri) on üks populaarsemaid eesnimesid Venemaal.
Eesti pühakodadest on pühale Dimitrile pühitsetud Ulaskova tsässon Setumaal.
Legend
Kristliku pärimuse järgi oli Dimitri Rooma prokonsuli poeg, kelle salaja kristlust järgivad vanemad lasid ristida ja kasvatasid üles kristlikke tõekspidamisi järgima. Täisealisena asus Dimitri teenistusse keiser Galeriuse sõjaväes. Pärast enese avalikku tunnistamist kristlaseks ning avalikku jutlustamist lasi keiser ta vanglasse heita ja odadega läbi pista. Thessaloníki kristlased korraldasid salaja tema matused. Üks Dimitri järgijaist võttis enda valdusse pühaku verega määrdunud rüü, millele on hiljem omistatud palju imetegusid.
Teise versiooni järgi oli Dimitri pärit Rooma ametniku perekonnast Sirmiumi linnas. Sellega seoses on arvatud, et ta maeti Sirmiumis ja toodi Thessaloníkisse hiljem, kui Thessaloníki omandas sõjalise tugipunktina suurema tähtsuse.
Esimene teade püha Dimitri austamisest pärineb ajast 150 aastat pärast tema surma, seetõttu on kaheldud ka tema ajaloolisuses. Siiski, Thessaloníki suurim, pühale Dimitrile pühitsetud kirik Hagios Demetrios pärineb aastaist 441–442, seega oli pühak 5. sajandil juba väga tuntud.
Mürrivoolaja nime sai pühak siis, kui pärimuse järgi 7. sajandil kahtles kohalik ülempiiskop Thessaloníki Johannes pühaku säilmete autentsuses, ent muutis meelt, kui neist hakkas nõrguma vedelat lõhnavat mürri.
Ikonograafia
Vanimad, 7.–8. sajandist pärit kujutised pühast Dimitrist Thessaloníki Püha Dimitri kirikus kujutavad teda noore mehena Bütsantsi keiserliku ametniku rõivais (põlvini tuunika ja pahkluudeni ulatuv mantel paludamentum, millel näha tablion). Hiljem, võib-olla temale omistatud imetegude tõttu Thessaloníki piiramistel, on ikonograafias juurdunud tava kujutada teda turvises, oda ja kilbiga sõdurina.
Püsipunktita permutatsioon
pisi|[[Graaf, mis vastab arvude 1 kuni 8 ühele püsipunktita permutatsioonile. See permutatsioon ei jäta ühtki arvu paigale]] Püsipunktita permutatsioon ehk korratus on kombinatoorikas hulga elementide permutatsioon, mis ei jäta ühtki elementi paigale.
n-elemendilise hulga võimalike püsipunktita permutatsioonide arvu näitab subfaktoriaal {!}n.
Arvu n kasvades läheneb n elemendi permutatsioonide hulgas püsipunktideta permutatsioonide osakaal kiiresti arvu e pöördväärtusele.
Juhul kui permutatsioonis jääb osa elemente paigale, saab rääkida osalisest korratusest. Osaliste korratuste arvu näitavad kohtumiste arvud.
Lähteülesanne
Prantsuse matemaatik Pierre Rémond de Montmort tutvustas 18. sajandi alguses oma raamatus "Essai d'analyse sur les jeux de hazard" kaardimängu nimega "Treize" ("Kolmteist"), mis lihtsustatud kujul käib nii: "Mängija segab 13 ühte masti mängukaardi komplekti ning asetab kaardid enda ette pakki. Nüüd avab ta ükshaaval kaardid, kutsudes järjekordset kaarti vastavalt järjekorrale nimega äss, kaks, kolm jne kuni kuningani. Kui kutsutud kaart peaks millalgi avatud kaardiga kokku langema, siis ta võidab mängu; kui seda ühegi kaardi puhul 13 seast ei juhtu, siis ta kaotab." Montmort küsis, millise tõenäosusega mängija mängu võidab. Oma raamatu esimeses trükis aastast 1708 esita de Montmort küll õige tulemuse, kuid ilma täpsema tuletuskäiguta. Teises trükis aastast 1713 esitas ta kaks tõestust: üks on tema enda oma ja põhineb rekurrentsetel esitustel, teine pärineb kirjavahetusest Nikolaus I Bernoulliga ja põhineb inklusiooni ja eksklusiooni printsiibil. De Montmort näitab edasi, et võidu tõenäosus on väga lähedal arvule. Tõenäoliselt on tegu eksponentfunktsiooni esimese rakendusega tõenäosusteoorias.
Varasemaid töid tundmata analüüsis Leonhard Euler 1753 sarnast õnnemängu nimega "Rencontre", mis käib nii: "Kahel mängijal on kummalgi täielik 52 mängukaardi komplekt. Nad segavad oma kaardid ja panevad enda ette pakki. Nüüd võtavad mõlemad mängijad korraga oma pakist kõige ülemise kaardi. Kui millalgi tuleb kaks korda sama kaart, siis võidab üks mängija, vastasel juhul teine." Jälle tekib küsimus võidu tõenäosusest. Euler tuletab lahenduse uute rekurrentsete valemite abil, kusjuures ta tohib eeldada, et ainult üks mängijatest oma kaarte segab ja teine mängija avab oma kaardid etteantud järjekorras.
Küsimuseasetuse teisi variante ja üldistusi uurisid teiste seas Abraham de Moivre, Johann Heinrich Lambert ja Pierre-Simon Laplace.
Tänapäeva kombinatoorikaõpikutes sõnastatakse seda ülesannet sageli "Vahetusse läinud kübarate probleemina" (kübarate asemel võivad olla ka n näiteks mantlid, kohvrid või kirjad) umbes nii:   "Vastuvõtul annavad n külalist kübarad garderoobi ära. Riidehoidja on sel õhtul aga väga hajameelne ning annab lahkumisel igale külalisele tagasi juhuslikult valitud kübara. Kui suur on tõenäosus, et vähemalt üks külaline saab õige kübara?"
Need kolm matemaatilist probleemi on teatud mõttes samaväärsed ning neid saab lahendada, uurides püsipunktita permutatsioone.
Definitsioon
Püsipunktivaba permutatsioon on seega permutatsioon, mille korral ükski element ei jää paigale, ehk teiste sõnadega, ei esine tsüklit pikkusega üks.
Püsipunktita permutatsiooni tõenäosus
Olgu D_n kõigi püsipunktita permutatsioonide hulk hulgas S_n ning nende arv. Osakaal
ongi Laplace'i valemi järgi püsipunktita permutatsiooni tõenäosus, kui eeldada, et kõik n! võimaliku permutatsiooni on hulgas S_n võrdtõenäosed.
Üldisemalt võib vaadelda ka mis tahes lõplike hulkade, näiteks tähestike permutatsioone, matemaatiliste omaduste uurimisel võib aga piirduda esimese n naturaalarvuga.
Näited
Permutatsiooni püsipunkt ilmneb permutatsiooni kaherealises esituses sellena, et samal kohal on mõlemas reas sama arv.
on püsipunkt ning seetõttu d_1 = 0 ja p_1 = 0. Hulgas S_2 on kaks permutatsiooni
kusjuures neist esimesel on kaks püsipunkti ja teisel pole ühtki. Nii et d_2 = 1 ja.
Hulga S_3 kuuest permutatsioonist
on ainult neljas ja viies püsipunktita, seega d_3 = 2 ja.
Hulga S_0 puhul on kandja tühi hulk, millel on üksainus permutatsioon. Et tühjast hulgast ei saa elementi välja valida, siis on see permutatsioon püsipunktita, nii et d_0 = 1 und p_0 = 1.
Arula vald
Arula vald (saksa keeles Arrol) oli vald Tartumaal Otepää kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1904 ja seejärel liideti see Palupera vallaga.
Valla alal asus Arula mõis.
Napsi
Napsi (varem ka Napsiküla) oli küla Viljandimaal, ajalooliselt Suure-Kõpu mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Supsi küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Kõpu kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Supsi külaga.
Külast on teateid alates umbes 1900 (vene keeles Напси).
Pavlova
Pavlova võib tähendada järgmist:
Klingenbach
Klingenbach (ungari: Kelénpatak, horvaadi: Klimpuh) on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Eisenstadt-Umgebungi ringkonnas. See asub Ungari piiri lähedal koos Soproni piiripunktiga.
pisi|tühi|Klingenbach
Inimesi
Kirjanikud Simon Knéfacz ja Stefan Geosits elasid ja töötasid seal.
Korsika ja Sardiinia (Rooma provints)
thumb|Sardiinia ja Korsika provints keisririigis (125 pKr)
Sardiinia ja Korsika provints (ladina: Provincia Sardinia et Corsica, vanakreeka: ἐπαρχία Σαρδηνίας και Κορσικής) oli Antiik-Rooma provints, mis hõlmas Sardiinia ja Korsika saared.
Rooma-eelne aeg
thumb|400px|right|Rooma keisririik [[Hadrianuse ajal (valitses 117–138 pKr), Sardiinia ja Korsika senatiprovints, kaks saart keset Vahemerd ]]
Nuraagi tsivilisatsioon õitses Sardiinias aastatel 1800-500 eKr. Iidsed sardid, tuntud ka kui nuraagid, kauplesid paljude erinevate Vahemere rahvastega pronksiajal ja varasel rauaajal, eriti mükeenelaste ja küpriootidega. Sardid ehitasid ka palju rannikuasulaid, nagu Nora ja Tharros, ning iseloomulikke tornehitisi, mille poolest saar tuntud on, nuraage. Sarnane tsivilisatsioon arenes ka Lõuna-Korsikal, kuhu on ehitatud mitu torret. Iidsed sardid olid saavutanud suure kultuurilise keerukuse, ehitades suuri liidupühamuid, kus nuraagi kogukonnad kogunesid pidustuste ajal samades rituaalides osalema. Nuraagid suutsid organiseeruda ja teostada mitmeid keerulisi projekte, nagu peenete templite, hüdrauliliste implantaatide, nagu purskkaevud ja akveduktid, ehitamine ja elusuuruses kujude loomine hoolimata eliidi puudumisest ja praktiliselt igasuguse sotsiaalse kihistumise puudumisest.
Tera-mõhnsamblik
Tera-mõhnsamblik (Bacidia biatorina) on samblik.
Korsika ja Sardiinia (Rooma provints)
Rooma-eelne aeg
Foiniiklased rajasid hiljem Sardiinia rannikule mitu kaubajaama, sardid ja foiniiklased eksisteerisid linnalistes keskustes koos kogu rannikul. Koos nendega tulid kreeklased, kes asutasid kolooniaid, Alalia Korsikal ja Olbia Sardiinias. Kartaagolased, toona Foiniikia sõltlased, vallutasid aastal 535 eKr etruskide abiga Alalia. Pärast Korsikat läks isegi osa Sardiiniast kartaagolaste kontrolli alla.
Tera-mõhnsamblik
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Teda leidub mustika kasvukohatüübi metsades ja lammimetsades (lammimetsade tüübirühm).
Korsika ja Sardiinia (Rooma provints)
Ajalugu
Kuigi Rooma oli koostanud Kartaagoga pärast Esimest Puunia sõda eellepingu, viis selle lepingu täielik eiramine Sardiinia ja Korsika sunniviisilisele liitmisele Palgasõdurite sõja ajal. Aastal 238 eKr loovutasid kartaagolased Esimeses Puunia sõjas kaotust tunnistades Korsika ja Sardiinia, mis said koos Rooma provintsiks. See tähistas Rooma domineerimise algust Lääne-Vahemerel. Roomlased valitsesid seda ala 694 aastat.
Kuid nuraagi sardid ja korsiklased mässasid sageli Rooma valitsejate vastu. Mäss puhkes aastal 235 eKr, kuid Manlius Torquatus surus selle vägivaldselt maha, tähistades triumfi sardide üle. Teine mäss toimus aastal 233 eKr ja selle surus maha konsul Carvilius Maximus, tähistades triumfi samal aastal. Aastal 232 eKr said sardid taas lüüa, seekord konsul Manlus Pompiluselt, kellele anti au tähistada triumfi. Laiaulatuslike pingete valguses saadeti konsulaararmeed aastal 231 eKr tegelema kummagi saarega: üks korsiklaste vastu Papirius Maso juhtimisel ja teine sardide vastu Marcus Pomponius Matho juhtimisel. Konsulid ei suutnud siiski triumfist teatada, kuna mõlemad kampaaniad ebaõnnestusid. Mäss, tuntud kui Bellum Sardum, puhkes Teise Puunia sõja ajal aastal 216 eKr: massilist Sardiinia mässu juhtis maaomanik Ampsicora, Cornuse linna põliselanik, kes tiitliga Dux Sardorum juhatas põliselanike armeed ja asus liitu kartaagolastega ning aitas Sardiinia armeed 15 000 jalamehe ja 1500 ratsanikuga. Rooma ja sardi-puunia armee võitlesid Decimomannu lahingus; aga roomlased domineerisid ning mäss lõppes Ampsicora enesetapuga ja Cornuse linna rüüstamisega Rooma armee poolt, mida juhatas Manlius Torquatus.
2. sajand eKr oli provintsis segaduste periood. Aastal 181 eKr mässasid roomlaste vastu Lõuna-Korsika ja Kirde-Sardiinia rahvas korsid: mässu peatas Marcus Pinarius Posca, kes tappis 2000 mässajat ja orjastas neid arvukalt. Aastal 177/176 eKr, et maha suruda Sardiinia hõimude balaaride ja ilienside mäss, saatis Senat konsul Tiberius Sempronius Gracchuse kahe leegioniga; kumbki koosnes 5200 jalamehest ja 300 ratsanikust, lisaks 1200 jalameest ja 600 rüütlit liitlaste ja latiinide hulgast. Oletatavasti kaotas umbes 27 000 sardi selles mässus oma elu (12 000 aastal 177 ja 15 000 aastal 176); pärast kaotust kahekordistati saarlastele maksukoormust ja Gracchus sai triumfi. Titus Livius teatab jumalanna Mater Matuta templi kirjest Roomas, kus võitjad näitasid mälestustahvlit, mis ütles:
"Konsul Tiberius Sempronius Gracchuse juhtimisel ja kaitsel allutas Rooma rahva leegion ja armee Sardiinia. Provintsis tapeti või vangistati rohkem kui 80 000 vaenlast. Asjade juhtimine õnnelikumal viisil Rooma riigile, sõprade vabastamine, sissetuleku taastamine, ta tõi armee tagasi ohutult ja kindlalt ja rikkaliku saagiga; teist korda sisenes ta Rooma triumfiga. Nende sündmuste mälestuseks pühendas ta selle tahvli Jupiterile."
Aastal 174 eKr puhkes Sardiinias veel üks mäss, mis lõppes Rooma võiduga Titus Manlius Torquatuse juhtimisel koos strage et fuga Sardorum, jättes lahinguväljale surnuna hinnanguliselt 80 000 sardi. Järgmisel aastal toimus Sardiinias veel üks ülestõus, saare preetor Atilius Servatus sai lüüa ja oli sunnitud teisele saarele varjuma. Atilius palus Roomalt abiväge, mida pakkus Gaius Cicerius. Cicerius, kes tõotas edu korral ehitada Juno Monetale templi, teatas võidust, tappes 7000 ja orjastades 1700 korsi. Aastal 163 eKr surus Marcus Juventhius Thalna maha järjekordse mässu, ilma täiendavate üksikasjadeta retkest. On üles tähendatud, et pärast kuulmist edukast missioonist Sardiinias kuulutas Rooma Senat avalikke palveid; ja et Thalna ise, olles teadlik Rooma üldisest kiitusest edu eest, koges selliseid võimsaid emotsioone, et ta suri. Mäss pea olema siiski varsti jätkunud, kuna Scipio Nasica saadeti hiljem saart rahustama.
Kaks järgmist mässu puhkesid aastatel 126 ja 122 eKr ning need surus maha Lucius Aurelius, kes tähistas oma võitu sardide üle ja tähistas seejärel triumfi. Viimane suur ülestõus toimus aastal 111 eKr ja selle surus maha konsul Marcus Caecilius Metellus, kes suutis võita ranniku- ja mägismaa sardide armeed; talle anti au tähistada triumfi - viimane jäädvustatud Rooma triumf sardide vastu. Sellest hetkest alates lõpetasid rannikul ja madalikel elavad sardid kindlalt mässamise; mägilased jätkasid siiski aeg-ajalt mässamist, saades tuntuks kui civitates Barbariae.
Vabariigi lõpuaastail asustasid Gaius Marius ja Lucius Cornelius Sulla oma veteranid Korsikale ja kasutasid saare teraviljavarusid oma sõjajõupingutuste toetamiseks. Julius Caesari pooldajad vallutasid Pompeiuselt saared, saades seega kontrolli teraviljavarude üle. Selline nisutarne toitis tema armeed ja kindlustas tema võidu kodusõjas aastal 49 eKr. Teise triumviraadi ajal sai Octavianus saare osana oma jaost ja kasutas seda teraviljavaruna oma armeede toitmiseks Brutuse ja Cassiuse vastu. Ajavahemikus 40 kuni 38 eKr okupeerisid Pompeiuse poeg Sextus Pompeius ja tema legaat Menas Korsikat ning terroriseerisid Sardiiniat, Sitsiiliat ja isegi Itaalia poolsaart suure piraadilaevastikuga. Koos kolme triumviriga oli Sextus Pompeius üks neljast kõige olulisemast võitlejast sõjategevuses pärast Julius Caesari surma. Tema laevastik koosnes suuresti tuhandetest orjadest ja tal oli ka palju kantse Korsikal. Sellega ohustas ta tõsiselt Rooma teraviljavarustust, nii et Octavianus tegi Sextus Pompeiusega rahu, kuna teda ei olnud võimalik sel ajal lüüa. Pax Misenensisega (39 eKr) sai Sextus Pompeius Korsika ja Sardiinia, samuti Sitsiilia ja Ahhaia, vastutasuks lõpetas mandriosa blokaadi ning jäi Octavianuse ja Marcus Antoniuse vahelises konfliktis erapooletuks. Kuid Octavianus ei olnud rahul talle jäänud alaga ja konflikt tõusis uuesti aastal 38 eKr. Pompeius blokeeris taas Itaalia mandriosa, mis põhjustas näljahäda. Hiljem samal aastal kogus Octavianus nii võimsa laevastiku, et suutis võita Sextus Pompeiust ja sai taas piirkonna valitsejaks.
Augustuse provintsireformidega aastal 27 eKr sai Sardinia et Corsica senatiprovintsks. Provintsi haldas prokonsul preetori auastmes. Aastal 6 pKr loodi eraldi senatiprovints Corsica, kuna Augustus oli eraldanud Sardiinia saare üheks oma isiklikuks provintsiks, kus hoiti suurt garnisoni relvil. Isegi pärast Sardiinia tagastamist Senatile aastal 67 pKr jäid kaks saart eraldi provintsideks. Pärast aastat 69 pKr tundub, et Sardiiniat haldas prokuraator.
Korsika ja Sardiinia provintsid liidendati aastal 292 pKr Diocletianuse poolt koos Sitsiilia ja Maltaga Itaalia diötseesi.
Rooma arvamus provintsist
thumb|Mosaiik Noras
Suhtumine Roomasse
thumb|Orpheust kujutav mosaiik Caralesis
Korsikat ja Sardiiniat hoiti vaevu linnastunud olekus ja enamasti kasutati neid pagenduskohana. Nero poolt vandenõus süüdistatud advokaat C. Cassius Longinus saadeti provintsi, samas kui vanema Agrippina mõrvar Anicentus saadeti spetsiaalselt Sardiiniasse. Palju juute ja kristlasi saadeti Tiberiuse ajal samuti saarele. Kristlasi saadeti sageli Sardiiniasse maapakku, nii et nad olid sunnitud töötama selle rikkalikes kaevandustes või karjäärides (damnatio ad metalla).
Olles tähelepanuta jäetud, oli saartel keisririigi sündmustes siiski oluline roll. Kui Sardiinia andis Roomale suure osa teraviljavarudest vabariigi ajal, tegi Korsika seda vahaga keisririigile. Veelgi enam, kõigi Lääne-Rooma provintside seas pakkus Sardiinia suurimal arvul meremehi Rooma sõjalaevastikule. Sardiinia oli ka üks Rooma maailma peamisi metalli tarnijaid; tänu oma rikkalikele hõbeda-, plii- ja vasekaevandustele oli Sardiinia kõigi Rooma provintside seas Britannia ja Ibeeria järel kolmas toodetud metallide hulgalt. Kaevandustoodang Rooma võimu all oli hinnanguliselt umbes 600 000 tonni pliid ja 1000 tonni hõbedat.
Suured linnad
thumb|Antasi tempel thumb|Rooma sild Turris Libisonises Porto Torreses Sardiinias
Carales oli suurim linn kogu provintsis, selle rahvaarv oli kuni 30 000. Selle olemasolu linnalise keskusena algas vähemalt 8. sajandil eKr, kui Florus kutsus seda urbs urbium, linn linnade seas. Sardiinia ja Carales langesid Rooma võimu alla aastal 238 eKr, varsti pärast Esimest Puunia sõda, kui roomlased võitsid kartaagolasi. Saare vallutamisest Rooma poolt ei ole kirjalikke mainimisi, kuid Teise Puunia sõja ajal oli see preetori peakorter (Titus Manlius Torquatus), kust ta juhtis operatsioone Ampsicora ja sardi-kartaago armee vastu. Kõige olulisemad Rooma ajast jäänud mälestusmärgid on amfiteatri, kuhu mahtus kuni 10 000 pealtvaatajat, ja Rooma villa, tuntud kui Tigelliuse villa, varemed.