cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joséphine de Beauharnais
Varajane elu ja esimene abielu
Marie-Joséphe-Rose de Tascher de La Pagerie sündis Les Trois-Îlet's Martinique'il jõuka valge kreooli peres, kellel oli suhkrurooistandus, millest on nüüdsest tehtud muuseum. Joséphine oli Joseph-Gaspard Tascheri (1735–1790) ja tema naise Rose-Claire des Verges de Sannois (1736–1807) vanim tütar.
1779. aasta oktoobris reisis Joséphine isaga Prantsusmaale. Ta abiellus Alexandre'iga 13. detsembril 1779. Neil sündis kaks last: poeg Eugène de Beauharnais (1781–1824) ja tütar Hortense de Beauharnais (1783–1837) (1802. aastal abiellus ta Napoleoni venna Louis Bonaparte'iga). Joséphine'i ja Alexandre abielu ei olnud õnnelik, nad lahutasid ja lapsed jäid isa juurde Pentemont Abbey'sse. 2. märtsil 1794, Terrori võimu ajal, käskis Rahvapäästekomitee mehe arreteerida. Ta pandi Carmes vanglasse Pariisis. Joséphine, keda arvati samuti olevat revolutsioonivastaste liikumiste finantsiline toetaja, arreteeriti 18. aprillil. Edasi viidi ka tema Carmes vanglasse. Alexandre'le pandi süüks Mainzi piiramise vähest rahalist toetamist ning revolutsioonivastasust. Ta mõisteti surma. Ta hukati koos oma nõo Augustiniga 23. juulil 1794 Concorde'i väljakul (tollal Revolutsiooni väljakul). Viis päeva hiljem vabastati Joséphine vanglast, kuna Terror oli koos Maximilien Robespierre'iga langenud. Vabadusse lasti ta 27. juulil 1794. 1795. aastal lubas seadus talle Alexandre'lt võetud vara tagasi anda.
Abielu Napoleoniga
Napoleoni perekond ei suhtunud sellesse abielusse hästi. Nad olid vapustatud sellest, et Napoleon abiellus endast vanema lesega, pealegi olid tal lapsed. Eriti tigedad olid naise vastu Napoleoni ema ja õed, kuna nad tundsid end Joséphine'i seltskonnas kohmetult. Kaks päeva pärast pulmi pidi mees lahkuma, et Prantsuse väed Itaaliasse viia. Lahusoleku ajal saatis Napoleon Joséphine'ile mitmeid armastuskirju.
Pariisi maha jäetud Joséphine'il oli 1796. aastal afäär kena husaari Hippoclyte Charlesiga. Kui kuulujutud Napoleonini jõudsid, oli mees raevunud ja tema armastus Joséphine vastu polnud enam kunagi endine.
1798. aastal viis järjekordne sõjakäik Napoleoni Egiptusse. Selle sõjakäigu ajal oli Napoleonil afäär ühe nooremohvitseri naise, Pauline Fourès'ga, kes sai tuntuks kui "Napoleoni Kleopatra". Pärast seda afääri ei olnud Joséphine'i ja Napoleoni suhted enam kunagi endised. Mehe kirjades oli vähem armastust. Joséphine enam armukesi ei pidanud, kuid Napoleoni armuseiklused jätkusid. 1804. aastal ütles ta: "Võim on minu armuke."
1800. aasta detsembris oleks Joséphine peaaegu surma saanud. Napoleoni vastu kavatsetud Saint-Nicaise tee vandenõus oli tänava äärde käru alla pandud pomm. 24. detsembril otsustasid Joséphine ja Napoleon koos sõprade ja perega minna teatrisse Joseph Haydni ooperit vaatama. Seltskond reisis kahes tõllas: Joséphine oli koos oma tütre Hortense, raseda meheõe Caroline Murat ning kindral Jean Rappiga teises ning Napoleon oma seltskonnaga esimeses tõllas. Joséphine oli minekuga viivitanud, kuna oli tahtnud oma uut siidsalli õigesti kanda, Napoleon oma seltskonnaga oli juba lahkunud. Pomm plahvatas hetkel, mil Joséphine'i tõld sellest möödus. Plahvatus tappis mitu kõrvalseisjat, purustas tõlla aknad, klaasikild lõikas Hortense'i kätt. Kuna suuremaid vigastusi ei olnud, jätkati sõitu.
Prantsusmaa keisrinna
pisi|Keisrinna Joséphine'i vapp Kroonimistseremoonia, mille viis läbi paavst Pius VII, toimus Notre-Dame'i katedraalis Pariisis 2. detsembril 1804. Eelnevalt koostatud protokolli järgi pidi Napoleon kõigepealt ennast kroonima ja seejärel Joséphine'ist keisrinna tegema. Veidi enne kroonimist leidis aset intsident, mis oleks nende kahe abielu peaaegu lõpetanud. Joséphine leidis Napoleoni voodist koos naise õuedaami Élisabeth de Vaudreyga, mille peale Napoleon ähvardas naisest lahutada, kuna too ei kinkinud talle järeltulijat. Tänu Joséphine'i tütrele Hortensele tüli lahenes.
Paari aasta pärast oli selge, et Joséphine ei saa enam lapsi ning Napoleon, kes oli ikka veel Joséphine'i armunud, kaalus tõsiselt lahutust. Otsustavaks sai see, kui Joséphine'i lapselaps Napoléon Charles Bonaparte, kes oli kuulutatud Napoleoni pärijaks, suri 1807. aastal kõridifteeriasse. Seejärel hakkas Napoleon koostama nimekirja sobivatest printsessidest. 30. novembril 1809 andis Napoleon õhusöögi ajal naisele teada, et Prantsusmaa huvides peab ta abielluma naisega, kes on suuteline talle järglase kinkima.
Joséphine oli lahutusega nõus ainult sellepärast, et keiser saaks oma kauaoodatud pärija. Lahutustseremoonia leidis aset 10. jaanuaril 1810 ning oli suurejooneline ja pühalik, kusjuures mõlemad osapooled lugesid teisele tõotusvande.
11. märtsil abiellus Napoleon vahendaja kaudu Austria Marie-Louisega. Ametlik tseremoonia toimus aprillis Louvre'is. Napoleon on Marie-Louise kohta öelnud, et abiellus "viljaka üsaga". Isegi pärast lahutust käis Napoleon Joséphine'ile peale, et ta säilitaks keisrinna tiitli. "See on minu tahe, et ta säilitaks keisrinna staatuse ega kahtleks minu tunnetes, et ta hoiaks mind kui oma parimat ja kallimat sõpra."
Hilisem elu ja surm
Pärast lahutust elas Joséphine Pariisi lähedal Malmaisoni lossis. Tema head suhted Napoleoniga, kes kunagi ütles, et ainsad, mis nende vahele tulla saavad, on naise võlad, ei katkenud. 1811. aasta märtsis tõi Marie-Louise ilmale kauaoodatud pärija, kellele Napoleon andis tiitli "Rooma kuningas". Kahe aasta pärast korraldas Napoleon Joséphine'i kohtumise noore printsiga, kelle pärast naine "oli valanud nii palju pisaraid".
Joséphine suri 29. mail 1814 Rueil-Malmaisoni linnas pärast jalutuskäiku tsaar Aleksandriga. Ta maeti Saint Pierre-Saint Pauli kirikusse, tema tütar Hortense on maetud tema kõrvale.
Napoleon sai Joséphine'i surmast teada Prantsuse ajakirja kaudu, kuna viibis ise Elba saarel eksiilis. Pärast uudist lukustas ta kaheks päevaks end oma tuppa ega tahtnud kedagi näha. Ta tunnistas Saint-Helena saarel oma sõbrale: "Ma armastasin Joséphine'i, aga ei austanud teda piisavalt." Hoolimata mitmest afäärist olid mehe viimased sõnad Saint-Helena surivoodil: "Prantsusmaa, armee, Joséphine." ("France, l'armée, tête d'armée, Joséphine.")
Taisi Rosenberg
Taisi Rosenberg (neiupõlvenimega Taisi Pettai, sündinud 17. jaanuaril 1989) on eesti laulja ja laulupedagoog.
Karjäär
Ta osales mitu korda Eesti Televisiooni lauluvõistlusel "Laulukarussell". Tal õnnestus see võistlus võita 2000. aastal 8–10-aastaste lauljate vanuserühmas.
Suurema tuntuse saavutas ta aga ansambli Dynamint koosseisus, mis moodustati 2003. aastal Halley noorteklubi laulukonkursi "Halley superstaar" võitnud tüdrukutest.
Ta on teinud teatrirolle lavastustes "Bluusivennad", "Gypsy", "Viiuldaja katusel", "Il Campanello", "Boheem" ja "Otsast alustades". Lisaks on ta laulnud Eesti Filharmoonia kammerkoori projektides: Mozarti "Reekviem" ja Arvo Pärdi "Passio".
Haridus
Tal on bakalaureusekraad Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia laulu ja interpretatsioonipedagoogika erialal (õppis Nadia Kuremi lauluklassis 2011–2014). Lapsena laulis ta Tartus Fa-dieesi laulustuudios Ingrid Otti juhendamisel. Seejärel õppis laulmist Tallinnas Georg Otsa nimelises Muusikakoolis Marika Eensalu klassis (2008–2011) ja Tartus Descartes'i Lütseumis Sirje Vasmanni käe all (2006–2008).
Laulustuudio
Ta on Taisi Laululaste erastuudio asutaja ja juht. Stuudio tegutseb 2009. aastast Tallinnas Haaberstis. Taisi Laululaste stuudio andis välja esikalbumi "Kallis päikene" 2013. aastal. Lisaks juhatas Taisi Rosenberg Kurtna kooli ja lasteaia lauluringi aastatel 2009–2015.
Dynamint
Dynamint tegutses aastatel 2004–2008 ning oli ettevõtte TopTen ansambel, mis esines Eestis, Lätis, Soomes ja Saksamaal. 2005. aastal võitis ansambel Kuldse Plaadi auhinna parima uustulnuka kategoorias. Dynaminti koosseisus andis Taisi Rosenberg välja 4 CD plaati.
Surnud 12. märtsil
Siin loetletakse 12. märtsil surnud tuntud isikuid.
Vijoliai
Vijoliai on küla Leedus Šiauliai rajoonis, Šiauliai maavalla halduskeskus. Küla asub Šiauliai loodeservas Vijolė jõe kaldal. Vijoliais on kaks puidu töötlemisega tegelevat ettevõtet.
Küla on esmamainitud 1649. aastal. Toona asus seal kõrts ja küla kandis ise nime Šilo Kalneliai. Hiljem hakkas see kandma Vijoliai nime. Küla maad kuulusid osalt Šiauliai linnale, osalt aga sealsele kirikule. Aastal 1830 võõrandati kirikule kuulunud maad ja Vijoliai hakkas kuuluma Gubernija mõisale. Nõukogude ajal rajati sinna lisaks kohaliku kolhoosi elamutele veel ka maju rajooni maaparandajatele ja ehitustöölistele.
Bea Palya
pisi|Bea Palya esinemas [[Budapestis 2011]] Bea Palya (sündinud 11. novembril 1976 Makós) on ungari folkmuusika laulja ja laulukirjutaja, vahel esineb ta ka filmides näitleja või lauljana.
Ta lõpetas Loránd Eötvösi Ülikoolis etnograafia eriala 2002. aastal.
Horvaatia-Osmanite sõjad
Horvaatia–Osmanite sõjad (türgi: Osmanlı-Hırvatistan Savaşları, horvaadi: Hrvatsko-osmanski ratovi) võivad viidata ühele mitmest konfliktist Horvaatia kuningriigi (Ungari-Horvaatia kuningriigi ja Habsburgide monarhia osana) ja Osmanite riigi vahel:
See loend vajab täiendamist.
Horvaatia-Ungari kuningriik kaotas järk-järgult suurema osa oma territooriumist Aadria mere idarannikul Osmanitele, jättes alles vaid Veneetsia vabariigi valdused Dalmaatsias, kelle nimel võtsid horvaadid osa Osmanite-Veneetsia sõdadest. Dalmaatsia ajaloo jaoks oli eriti tähelepanuväärne Morea sõda.
Töörühm
Töörühm on ühiskonnas rühm isikuid, kes teostavad ühist ülesannet töö funktsioone liikmete vahel jagades.
Töörühmas võib leiduda järgmisi funktsioone:
Klassikalises (Taylori tüüpi) töörühmas teostab iga liige kitsalt oma ülesannet ning rühmana kootöötamist on vähe.
Tänapäeva töörühma iseloomustab rühma enesekoordinatsioon ja iseseisvus tööprotsessi planeerimisel. Töörühma sisene funktsioonide jaotus on suheliselt tähtsusetu, kuid määrava tähtsusega on kõigi töörühma liikmete pidev omavaheline suhtlemine.
Töörühma omavaheline suhtlus enne töö algust
Töörühma omavaheline suhtlus enne töö algust võib mõjutada selle liikmete tegevust töö ajal ning samuti ka töö tulemust. Uurijad on viinud läbi eksperimendi, kus olid edukamad need grupid, kes said enne grupitöö algust omavahel suhelda – nad vahetasid töö käigus rohkem infot ning neil oli suurem ühtekuuluvustunne. Suhtlemisele lisaks on teine oluline faktor grupi meeleolu. Leiti, et positiivses meeleolus olnud grupid täitsid edukamalt loomingulist ülesannet, võrreldes analüütilise ülesande sooritusega. Negatiivses meeleolus olnud grupid olid efektiivsemad analüütilise ülesande lahendamisel, kuid nii positiivses kui ka negatiivses meeleolus olnud grupid olid saanud varem oma tundeid omavahel jagada. Nendes gruppides, kes oma tundeid jagada ei saanud, sellist erinevust ülesande tüüpide vahel ei esinenud. Need tulemused toetavad väidet, et omavaheline suhtlus ja eelkõige tunnete jagamine on oluline aspekt mõistmaks grupi käitumist.
Järgnevalt on kirjeldatud, kuidas artikli "Interactive affective sharing versus non-interactive affective sharing in work groups: Comparative effects of group affect on work group performance and Dynamics" autorid Klep, Wisse ja Van der Flier (2011) viisid läbi eelpool tutvustatud eksperimenti, välja on toodud olulisemad tulemused ning lõpetuseks paar näidet sarnastest uurimustest.
Eksperimendi kirjeldus
Eksperimendis tegi kaasa 210 üliõpilast, kellele maksti vabatahtliku osalemise eest 10 eurot. Osalejad jagati juhuslikult 70 kolmeliikmelisse töögruppi. Iga töögrupp määrati juhuslikult kahte olukorda: (1) positiivne meeleolu või negatiivne meeleolu; (2) emotsioonide jagamine teineteisega suheldes või emotsioonide jagamine ilma teineteisega suhtlemata.
Grupid, kus jagati emotsioone teineteisega suheldes, vaatasid filme koos ning hiljem arutasid omavahel filmidega seoses tekkinud tundeid. Need aga, kellele ei antud võimalust teineteisega emotsioone jagada, istusid filme vaadates eraldi arvutite taga ja kasutasid kõrvaklappe. Pärast filmide vaatamist pidid nad kirjalikult kirjeldama enda kogemust.
Tulemused
Uuringu tulemused näitasid, et positiivses meeleolus omavahel suhtlevad grupid olid edukamad loomingulistes ülesannetes ning negatiivses meeleolus omavahel suhtlevad grupid sooritasid paremini analüütilisi ülesandeid. Sellist positiivse ja negatiivse meeleolu mõju ülesannete lahendamisele omavahel mitte suhelnud gruppide vahel ei tekkinud.
Videote analüüsist selgus ka, et omavahel suhelnud gruppidel oli suurem ühtekuuluvustunne ning nad jagasid omavahel rohkem infot, võrreldes nende gruppidega, kes omavahel enne ülesannete täitmist ei suhelnud.
Uurijad tegid antud eksperimendist järelduse, et väljaspool tööaega suhtlevad grupid on grupitöös efektiivsemad ning neil on tugevam grupitunne võrreldes nendega, kes väljaspool tööaega omavahel ei suhtle.
Sarnaseid uurimusi
Sarnase protseduuriga uurimuse on läbi viinud ka Beersma ja De Dreu (2005), kes uurisid sotsiaalseid motiive läbirääkimistel. Uurimus sarnaneb eelkirjeldatuga, kasutades 3-liikmelisi rühmi, mis jagati veel omakorda erinevatesse gruppidesse (läbirääkimised vs. mitte-läbirääkimised, loominguline ülesanne vs planeerimise ülesanne).
Rääkides tulemustest, on näiteks George (1990) sarnaselt eelkirjeldatud eksperimendile leidnud, et grupisisesed emotsioonid mõjutavad grupi käitumist. Tema uuringust selgus aga, et negatiivsed emotsioonid mõjutavad negatiivselt ka grupitöö sooritust, mis eelkirjeldatud eksperimendist välja ei tulnud. Võib oletada, et siin mängib rolli asjaolu, et vaadatud filmid tekitasid küll negatiivseid emotsioone, kuid need ei olnud grupiliikmetel teineteise vastu suunatud.
Bartel ja Saavedra (2000) seevastu on aga kirjeldanud grupisisest tunnete jagamist kui ühte aspekti grupitunde arengus. Seega pole omavaheline suhtlemine oluline mitte ainult grupitöö protsessi ja produkti seisukohalt, vaid see mõjutab ka grupi arengut üldisemalt pikema aja vältel.
Urs Widmer
pisi|Urs Widmer (2012) Urs Widmer (21. mai 1938 Basel – 2. aprill 2014 Zürich) oli Šveitsi kirjanik ja tõlkija.
Hans Herbjørnsrud
pisi|Hans Herbjørnsrud 2017. aastal Hans Herbjørnsrud (sündinud 2. jaanuaril 1938 Heddalis) on norra kirjanik.
Oma teostes mängib ta tihti norra kahe keelevormi (bokmåli ja nynorski) ja murrete erinevustega. Tema tegelased on tihti keeleliselt loomingulised, segavad ja leiutavad keelevahendeid ning mõnikord hakkavad keelemängudesse takerdudes oma identiteeti kaotama.
Herbjørnsrud kasvas üles Telemargi maakonnas ja sai talupidajaks. Pärast mõnda aega õpetajana töötamist hakkas ta neljakümnendates eluaastates lugusid kirjutama. Esimese lühijutukogu avaldas ta 1979. aastal ning sai selle eest ka aasta debüüdipreemia. Hiljem on ta saanud veel mitu olulist kirjandusauhinda.
Tema jutte on tõlgitud mitmesse keelde, sealhulgas saksa, inglise, prantsuse, vene ja hindi. Tema mänguline murrete kasutus teeb tõlkimise keeruliseks. Juttu "Kai Sandemo" (1997) peeti kaua aega tõlkimatuks. Zürichi ja Müncheni ülikoolid võtsid ette mitmeaastase ülesande tõlkida see saksa keelde ning avaldasid tõlke 2005. aastal. Nad viisid jutu tegevustiku Šveitsi ja asendasid norra keele variandid ja murded saksa keele variantide ja murretega.
Karja lugemis-teabetuba
Karja lugemis-teabetuba (mitteametliku nimega Karja raamatukogu) on raamatukogu Saare maakonnas Saaremaa vallas Karja külas. Raamatukogu juhataja on Lii Mägi.
Maria Stuart
pisi Maria Stuart on eesti ansambel.
Ajalugu
Maria Stuart loodi 2013. aastal Tartus. Esialgse koosseisuga tehti proove kaks kuud ning salvestati J.M.K.E austusplaadile lugu "Õhtumaa viimased tunnid". Ametlikult loeb bänd oma alguseks 2013. aasta oktoobrit, kui bändiga liitusid klahvpillidel Meelis Tisler ja trummidel Tõnu Ilves. 2014. aasta algul avaldati esimene singel "Luuraja".
Sahra Wagenknecht
pisi|Sahra Wagenknecht (2019) Sahra Wagenknecht (sünninimi Sarah Wagenknecht; sündinud 16. juulil 1969 Jenas) on Saksamaa poliitik, majandusteadlane ja publitsist.
Sahra Wagenknecht pärineb segaabielust. Tema isa oli pärslane, ema sakslane. Keskkooli lõpetas ta 1988. aastal. Kuna ta sattus Saksa DV võimudega vastuollu, ei lubatud tal edasi õppida ja ta töötas sekretärina. Sellest hoolimata astus ta 1989. aasta märtsis Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. Aastatel 1990–1996 õppis ta Jenas, Berliinis ja Groningenis filosoofiat ja uuemat saksa kirjandust. Tema magistritöö käsitles noore Karl Marxi Hegeli retseptsiooni. Doktorikraadi magna cum laude sai ta Chemnitzi Tehnikaülikoolis 2012. aastal majanduse alal.
Aastatel 1991–1995 kuulus ta Demokraatliku Sotsialismi Partei juhatusse. Uuesti valiti ta partei juhatusse 2000. aastal. 2004. aastal valiti Wagenknecht Euroopa Parlamenti. 2009. aasta septembris valiti ta Saksamaa Liidupäeva.
2010–2014 oli ta üks Vasakpartei (Die Linke) aseesimeestest. 2011. aasta novembris valiti ta Liidupäeva Vasakpartei fraktsiooni aseesimeheks. 13. oktoobril 2015 valiti Sahra Wagenknecht Liidupäeva Vasakpartei fraktsiooni kaasesimeheks (teine kaasesimees on Dietmar Bartsch).
Isiklikku
1997. aasta mais abiellus Sahra Wagenknecht filmiprodutsendi Ralph-Tomas Niemeyeriga. 2011. aasta novembris teatas Oskar Lafontaine, et tal on suhe Sahra Wageknechtiga. Alates 2012. aasta juunist elavad nad koos. Wagenkechti ja Niemeyeri abielu lahutati 2013. aasta veebruaris. Sahra Wagenknecht ja Oskar Lafontaine abiellusid 22. detsembril 2014.
Jajce piiramine
Jajce piiramine oli linna ja selle tsitadelli piiramine 1463. aastal Osmanite surve tõttu vallutada võimalikult suur osa Bosnia kuningriigist ning Osmanite–Ungari sõdade jätkuks. Pärast Travniki ja kuningliku Bobovaci kindluse langemist vallutasid Osmanid sissetungi esimestel päevadel sultani juhtimisel linna. Üks seltskond jälitas Bosnia kuningat Stjepan Tomaševićit ja jõudis talle Ključi kindluses järele, misjärel toodi ta Jajcesse ja hukati. Varsti Osmanite väed taandusid, jättes linna väikese garnisoni kaitse alla. Ungari kasutas võimalust tsitadell vallutada ja see tähendas, et Osmanite edu Bosnias peatati selleks korraks. Bosnia põhjaosa võeti Ungari kontrolli alla ning jaotati kolmeks halduspiirkonnaks: Jajce banaat, Srebreniki banaat ja nukuriigike nimega "Bosnia kuningriik". See olukord ja Jajce Ungari garnisoni võimu all kestis 1527. aastani, kui Osmanid lõpuks linna vallutasid ning liinide katkestamisega põhja poole Ungarisse ja läände Bihaćisse liikusid.
Taust
Alates 1462. aasta Buda riigipäevast valvas mõnda Bosnia-Ungari piiriäärset linnust juba Ungari kuningriik ja Bosnia kuningas Stjepan Tomašević võeti selle vasalliks. Bosnia kuningas keeldus pärast seda Kõrgele Väravale andamit maksmast. Selle tulemusena hakkasid nii Osmanid kui ka kristlased sõjaks valmistuma.
Sultan Mehmed II kogus Adrianoopolisse 150 000 sõdurist koosneva armee ja lahkus 1463. aasta aprillis Doonau alamjooksu piirkonda. Petterünnaku osana käskis ta Mihaloğlu Ali Beyl tungida Ungari kuningriigi lõunaossa. Bei ületas Sremi, kuid Ungari kõrge karikakandja András Pongrácz surus ta tagasi. Ta tegi ootamatult kõrvalkäigu Ungari südamesse, kuni jõudis Temesvári, kus ta sattus kokku Transilvaania vojevoodi János Pongrácziga ja sai ägedas lahingus lüüa. Vahepeal jõudis Mehmed II Travnikisse, mida ta piiras. Seejärel liikus ta pealinna Bobovaci, mis langes kolme päevaga. Stjepan Tomaševićil soovitati end kõrgel mägedes kindlustada, kuid ta otsustas taanduda Jajcesse ja hiljem Ključi ning põletas enda järel sillad.
left|thumb|Bobovaci kindluse jäänused
Turahanoğlu Ömer Bey jätkas oma rada, võttes Jajce ilma võitluseta ja liikudes Ključi läbi Sava jõe ja ümbritsevate mägede, vaatamata soisele maapinnale ja üldisele ligipääsmatusele linnale. Nähes end ummikseisus, saatis Tomašević oma naise ja ema reisile Ragusa kaudu Ungarisse varjupaika otsima. Ta kindlustas end Ključi kindluses. Pärast saabumist panid Osmanid linna ümbruse põlema, sundides sellega elanikke meeleheitel alistuma. Mahmud-paša Anđelovićile anti Bosnia kuningas. Ta vandus sultanile truudust ja kapituleerus, kui talle vastutasuks turvaline taganemine lubati. Ta pidi seda kokkulepet 8 päevaga ülejäänud kindluskaptenitele levitama ja selle tulemusena anti Kõrgele Väravale 70 kohta ja 1 miljon floriini. Selle kokkuleppega rahulolematu Mehmed noomis Mahmudit ja käskis tal Bosnia kuningas oma õukonda toimetada. Stjepan Tomašević sai topeltristi ja vaatamata sultanile antud vandele raiuti Bosnia viimasel valitsejal Jajce lähedal Carevo Poljes pea maha.
Eeldus
Mehmed II otsustas mitte osaleda talvistes operatsioonides ja taandus, võttes kaasa 100 000 vangi ja jättes Bosnias juhtima Mimert (Minnet) Bey. Tal ei olnud ka muud valikut, kuna nende hobused olid kurnatud ja varustusliinid ebapiisavad. Kuningas Mátyás Hunyadi saatis madalamasse Sava orgu paarituhandelise kirikuarmee ja Keve külla Ungari Musta armee, mida juhtis János Pongrácz Dengelegi ja mida täiendasid seekelid. Mátyásel oli palju Böömimaa palgasõdureid. Samuti saatis ta ennetava meetmena garnisoni oma Aadria mere alluvasse Ragusa vabariiki. Samuti määras ta suursaadikud Veneetsia sinjoriia ja paavst Pius II juurde. Mõlemad lubasid rahalist abi, Püha Tool andis piisava summa 1000 ratsaväelase teenistuse tasuks aastaks. Veneetsia pakkus Osmanite-vastase kaitse eest 20 000 tukatit. Mátyás käskis kõigil vajaminevatel transpordipunktidel seilata Petrovaradini värbamispunkti. Mátyás otsis Veneetsiaga pikaajalist liitu. 12. septembril vahetult enne rünnaku algust kohtusid Mátyás ja Veneetsia oraator Giovanni Emo Petrovaradini laagris. Tingimused olid järgmised:
Armee koosseis
Ungari juhitud armeesse kuulusid komandörid Mátyás Hunyadi, János Vitéz Kállay, György Parlagi, Pal Kállay I, praost Gáspár Bak, Mátyás Geréb, István Gerendi, Vladislav Hercegović, Bertalan Drágffy, János Vitovecz, János Pongrácz Dengelegi, Martin Frankopan, Stjepan Frankopan, Imre Szapolyai, Miklós Újlaki, Mihály Országh Guthi, piiskop János Vitéz, piiskop Janus Pannonius ja István Váradist.
Osmanite armeesse kuulusid teiste hulgas komandörid Minnetoğlu Mehmed Bey, Ilyas Bey, Yusuf Bey, ja Mustafa Bey.
Piiramine
400px|thumb|left|Tänapäeva Jajce kindlus ja seda ümbritsev linn
Hunyadi jagas oma armee kaheks diviisiks. Esimene, mida juhtis Imre Szapolyai, lähenes Jajcele põhja poolt piki Vrbasi jõge, samas kui teine Hunyadi enda juhtimisel kandis piiramisrelvi ja valis sillutatud teede võrgu (kaldrma) loodest Ključini, vabastades iga ühendatud linna. Ta määras János Pongrácz Dengelegi tarneülevaatajaks ja Berendi praosti Gáspár Baki laskemoona/piiramismasinate operaatoriks. Kolmas kontingent värvati Horvaatias, seega saabus see läänest Bihaći suunas ja seda juhtis Martin Frankopan, samas kui Püha Sava hertsogkonna abivägi blokeeris Jajce lõunast (Prozor, Donji Vakuf). Novembris jõudis Mátyás linna neljapäevase marsiga (4. või 5. kuupäeval), mida peetakse keskaegsetes taristutingimustes üsna kiireks edasiliikumiseks. Pärast hiljutist edu Bosnia elanike seas ootas Hunyadi kohalikku toetust ja ründas seega 5.–6. oktoobril Jajce linna, alistades selle esimesel katsel. Pärast lühikest käsivõitlust sulges Osmanite garnison end Jajce kindlusesse.
Võimalik, et piiramine sai alguse Pliva–Vrbasi jõgede ühinemiskohas ja piiramismasinad paigaldati Carevo Polje–Borci–Baščeluci poolringile. Suurtükid kahjustasid müüre vähe, kuna nende tuleulatus varieerus 300–900 meetrit, mille katsid ka kaitsvad Osmanite vibulaskurid. Hunyadi manitses oma vägesid, jagades lahingus esilekerkinutele maa-annetamise kirju. Nende mõisate ametlikustamiseks asutas ta laagrisse nende haldamiseks oma kantselei. Planeeritud üldpealetungi päeval kutsusid kindlusekaptenid alistumiskõnelustele, mis viisid samal päeval kokkuleppele. Thallóczy sõnul said lahkudasoovijad seda teha ilma oma orjadeta, ülejäänud võisid aga vabalt liituda Musta armeega; u. 400 sõdurit valis Ungari armee, sealhulgas kapten Yusuf Bey.
Tagajärg
Piirkonna väiksemad kindlused taastati kiiresti ja reorganiseeriti Ungari Jajce banaadi osaks.
Osmanite armee põhiosa piiras Jajcet 1464. aasta juulis, kuid Ungari kaitse pidas vastu kuni Osmanite taandumiseni 1464. aasta septembris Ungari armee lähenemise tõttu.
Mátyás Hunyadi määras Hídvégi János Székely uueks kapteniks ja Imre Szapolyai uueks Bosnia kuberneriks. Vladislav Hercegović pälvis Gornji Vakuf-Uskoplje ja Prozor-Rama maakonnad (župa).
Kuningas Mátyás Hunyadi kinkis ka Medvedgradi kindluse Frankopanidele nende teenete eest piiramisel. István Gerendi päästis tema elu, kui tulistas piiramise ajal varitsevat türklast, ja sai seeläbi isikliku vapi kandmise õiguse.
Herbert Iir
Herbert Anatol Iir (28. veebruar 1913 Tallinn – 6. aprill 1996 Stockholm) oli eesti ühiskonnategelane.
Ta õppis 1936–1939 ja 1942–1943 Tartu ülikooli, hiljem Stockholmi Ülikooli majandusteaduskonnas, Korporatsioon Fraternitas Estica vilistlane.
Paluküla paemurd
Paemurrus olev esinduslik paljand on arvele võetud ürglooduse objektina. Paljandit loetakse Pirgu lademe alumist piiri määratlevaks stratotüübiks.
Yrsa Sigurðardóttir
Vilborg Yrsa Sigurðardóttir (sündinud 24. augustil 1963 Reykjavíkis) on islandi kirjanik, kes kirjutab nii lasteraamatuid kui ka kriminaalromaane.
Tema teoste tuntuim tegelaskuju on noor advokaat Thora Gudmundsdottir (islandi keeles Þóra Guðmundsdóttir).
Elulugu
Ehitusinseneri haridusega Yrsa Sigurðardóttir on lõpetanud Islandi ülikooli (Háskóli Íslands; 1988) ja Concordia ülikooli (Concordia University) Montréalis 1997. aastal.
Elab koos abikaasa ja kahe lapsega Reykjavíki lähistel Seltjarnarnes ning töötab insenerina Kárahnjúkari hüdroelektrijaamas.
Girard de Soucanton
pisi|Girard de Soucantonide vapp [[Prangli Laurentsiuse kirik|Prangli kirikus. Valmistatud 19. sajandi III veerandil.]] Girard de Soucanton (vene: Жирар-де-Сукантон) on Prantsusmaalt Languedoc-Roussillon piirkonnast pärit aadlisuguvõsa.
Girardide perekonna suguvõsaliin on katkematult jälgitav alates Étienne Charles Girardist, kellest on teada, et ta oli Aurichi kodanik ja pagar, kes abiellunud 1699. aastal Emdenis. Tema poeg Stephan Karl Girard (ristitud 9. juulil 1703 Emden – 1740 Moskva), tegutses kirurgina Rastedes (Oldenburg) ning alates 1738. aastast oli arst Moskvas.
Stephan Karli poeg Johann Karl Girard (1732–1799) asus 1770. aastal Rastedest Tallinna ning sai 1774. Tallinna kodanikuks. 3. mail 1782 aastal abiellus ta Hermann Clayhillsi lese Margaretha Elisabeth Clayhillsi (sündinud Hetling) sugulase Anna Dorothea Hetlingiga, kelle kaudu päris muuhulgas ka kaubafirma Thomas Clayhills & Son. Johann Karl Girard oli Tallinna raehärra (1797–1798) ning valiti 18. jaanuaril 1798 bürgermeistriks.
Suguvõsapärimuse järgi olevat Girardide perekond pärit Prantsusmaalt Languedoci aadlisoost, nende esivanemaks peetakse Gillaume Girardi, kes 1201. aastal oli Talmoni senešall. Ususõdade ajal rännanud osa Girardidest Prantsusmaalt välja ning kaotanud oma aadlitiitli. Prantsusmaal on Girardide, sealhulgas ka paruniseisuses Girard de Soucantonide suguvõsa jälgitav vähemalt kuni 19. sajandini.
Venemaa valitseva senati määrusega 6. novembrist 1863 said parunitiitli ka Karl Johan Girard de Soucantoni pojad Karl Edmund, Theodolf (Feodor Karlovitš), Arthur ja John (Johann) Karl ning pojapojad Johann Karl Maurice, Johann Theodolf Leo (Lev Feodorovitš), Johann Karl Étienne, Claude Antoine, Johann Wilhelm Eugen ja Alexis Häntschel Olivier.
Rahva hulgas on Girard de Soucantone kutsutud ka hüüdnimedega Suka Anton ja Siirak.
Eestimaa aladel kuulusid perekonnale erinevatel aegadel Kunda (Kunda), Röa (Röal), Selja (Selgs), Valtu (Waldau), Hertu (Hermet), Ohekatku (Odenkat), Jõhvi (Jewe) ja Lehola (Lihhola) mõisad ning Ingerimaal Suuri-Ruuta (Wruda) mõis, aga samuti ka suvemaja Pringi külas Viimsi poolsaarel.
Kallaste raamatukogu
Kallaste raamatukogu on raamatukogu Tartu maakonnas Kallaste linnas. Raamatukogu juhataja on Liidia Opikova.
Trossmann
Trossmann on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Trossmann (Trossman) on pandud Imastu mõisas Kadrina kihelkonnas Virumaal. Nimede eestistamisel määrati Trossmannni-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Palusalu, Tamme ja Vaba.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Trossmann Eestis 14 mehel ja 8 naisel.
Rikkevoolukaitselüliti
pisi|Rikkevoolukaitse maksimaalse lubatud koormusvooluga 25 A ja rakendustundlikkusega lekkevoolule kuni 0,03 A
Rikkevoolukaitselüliti ehk rikkevoolukaitse (inglise lühend RCD) on kaitseseade, mis on ette nähtud elektriahela väljalülitamiseks juhul, kui võrgust tarbija poole kulgevate ja sealt tagasitulevate voolude vektorsumma erinevus muutub RVK rakendumisvoolust suuremaks.
TN juhistikes kasutatakse rikkevoolukaitsmeid enamasti inimeste ja loomade kaitseks nendele eluohtliku elektrivoolu eest, vahel ka ehitiste elektripaigaldiste rikete põhjustatava tuleohu minimeerimiseks.
Madalpingepaigaldistes on rikke korral vaja toitepinge välja lülitada murdosa sekundi jooksul ning näiteks TT juhistikusüsteemides võimaldavad seda vaid rikkevoolukaitselülitid. TN juhistikusüsteemis on see enamasti võimalik ka harilike kaitselülitite kasutamisega ning seetõttu kasutatakse rikkevoolukaitsmeid seal vaid lisakaitsena.
Levinumad rikkevoolukaitselülitid ei kaitse ülekoormuse (liigvoolu) eest, st näiteks pildil oleva kahepooluselise < 0,03 A ehk < 30 mA siinuselise vahelduvvoolu rikkevoolukaitsmega ühefaasilise ahela jaoks, mis suudab lahutada kontakte kuni 25 A peaahela voolu korral. Sellise rikkevoolukaitsmega koos peab kaitstavasse ahelasse olema ühendatud ka liigvoolukaitse (kaitseautomaat, sulavkaitse) nimivooluga max 25 A. Levinuim rikkevoolukaitselülitite peaahela nimivoolude rida on: 16, 25, 40, 63, 80 ja 125 A.
Vähem levinud on nn kombikaitsmed (inglise lühend RCBO) ehk kaitseseadmed, milles liigvoolu ja rikkevoolukaitse funktsioon on ühises korpuses. Peale selle on suuremate tootjate kaitselülititele võimalik lisaks paigaldada rikkevooluvabasti.
Suuremate vooludega ahelates kasutataksegi nende ahelate kaitselülititele lisatavaid rikkevooluvabasteid või eraldi rikkevoolureleesid, mis juhivad jõuahelaid lülitavaid võimsuslüliteid.
Isolatsiooni rikkevoolu ehk ka lekkevoolu olemus
pisi|Isolatsiooni rike Ükski isoleermaterjal pole ideaalne, mis tähendab, et esineb mingi takistus (tugevvoolupaigaldistes on lubatud isolatsioonitakistus alates 0,5 megaoomi ja enam) ning seetõttu tekib ka täiesti korras juhtide pingestamisel elektrivool mitte ainult faasi- ja neutraaljuhtide vahel, vaid ka juhtide ja maa vahelises isolatsioonis. Seda nimetatakse lekkevooluks.
Normaalses korras isolatsiooni puhul on lekkevool väike ja ei kujuta ohtu elektriseadmetele ega inimestele. Ohtlik on, kui lekkevool suureneb üle ohutu väärtuse ning muutub seadmete riket, lühist või eluohtu põhjustavaks vooluks.
Rikke põhjus võib olla:
Oht
Inimesele loetakse teatud tingimuste kokkulangemisel eluohtlikuks üle 50 mA elektrivoolu, mis võib häirida südamelihaste korrapärast rütmilist tööd ja esile kutsuda fibrillatsiooni – nähtuse, kus südamelihaste kaootiliste tõmblemiste tulemusena vereringe ja järjepidev hapnikuvarustus organismis lakkab. Paljud loomad on elektri suhtes inimestest tundlikumad.
Inimene puudutab vahetu ehk otsese puutega (direct contact) elektriseadme pingestatud osa või isolatsioonirikke tõttu pinge alla sattunud osa, mida nimetatakse kaudseks puuteks (indirect contact). Puute tagajärjel tekkinud elektrilöök võib tekitada südametegevuse peatumise, põletushaavu või muid terviseprobleeme.
Rikkevoolukaitseid soovitatakse elektripaigadistes vahelduvpingega üle 50 V ja alalispingega üle 125 V. pisi|Rikkevoolukaitse tööskeem
Rikkevoolukaitselüliti tööpõhimõte
Erinevalt teistest kaitselülititest lülitab rikkevoolukaitselüliti vabasti rakendumisel koos faasi(de)juhtidega välja ka kaitstava ahela neutraaljuhi. Selle kontakt on seadistatud avanema pärast faasijuh(tide)kontakte ja sulguma sisselülitamisel esimesena. Testnupuga saab perioodiliselt kontrollida kaitseseadme lüliti korrasolekut ehk reageerimist reaalsele rikkeolukorrale.
Kaitsmine
650px|pisi|center|Kõikide tavaisikutele juurdepääsetavate pistikupesade elektriahelad peavad olema kaitstud rikkevoolukaitsmega, mille nimirakendumisvool on 30mA. Kokkuhoiu eesmärgil võib üks RVK kaitsta mitut ahelat, kuid töökindlus sel juhul väheneb, sest loomulikud lekked summeeruvad ja võib hakata esinema tarbetuid rakendumisi. Inimeste või loomade kaitsmiseks elektrilöögi eest nõutakse eeskirjades rikkevoolukaitselüliti nimirakendumisvooluga 30 mA (eriti ohtlikel juhtudel 10 mA) kasutamist. Kaitselüliti väljalülitusaeg (rakendumisaeg) on <0,04 sekundit. Mitut järjestikust kaitseautomaati sisaldavas elektripaigaldises on vaja jälgida ka kaitselülitite omavahelist selektiivsust, selle õigel valikul rakendub rikke korral rikke asukohale lähim kaitseseade. Ebaõige valiku korral aga rakenduvad ka muud ahela toiteallikapoolsed kaitsmed, põhjustades tarbetuid katkestusi muudes riketeta ahelates.
Toitjakaotuspension
Toitjakaotuspension on sotsiaalkindlustuse või erakindlustuse poolt makstav rahaline hüvitis toitja kaotuse korral. Toitjakaotuspension kui sotsiaalkindlustushüvitis on olemas kõigis Euroopa Liidu liikmesriikides, kuid hüvitisele õigust omavate isikute ringid ning hüvitise arvutamise ja maksmise põhimõtted erinevad riikide vahel suuresti.
Rahvusvahelised standardid toitjakaotuspensioni suhtes sätestavad Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konventsioonid nr 102 ja 128 ning Euroopa sotsiaalkindlustuskoodeks.
Eestis on toitjakaotuspension üks riikliku pensioni liik. Õiguse riiklikule toitjakaotuspensionile sätestab riikliku pensionikindlustuse seadus. Üldjuhul on õigus toitjakaotuspensionile toitja surma korral nendel perekonnaliikmetel, kes olid toitja ülalpidamisel. Lapsel, vanemal ja lesel on õigus toitjakaotuspensionile siiski sõltumata sellest, kas toitja neid reaalselt ülal pidas või mitte. Lapsel on õigus toitjakaotuspensionile kuni 18-aastaseks saamiseni, õppimise korral kuni 24-aastaseks saamiseni. Lesel on õigus toitjakaotuspensionile üksnes siis kui ta ei tööta ja kasvatab toitja kuni 3-aastast last, samuti raseduse ajal, või kui lesk on püsivalt töövõimetu või pensionieas. Viimasel kahel juhul on lesel aga enamasti õigus ka vastavalt töövõimetuspensionile või vanaduspensionile, mis on valdavalt kõrgemad kui toitjakaotuspension.
Toitjakaotuspensioni maksmisel on veel tingimuseks, et toitjal pidi olema surma päevaks seaduses nõutav pensionistaaž. Vastav pensionistaaži nõue sõltub toitja vanusest surma päeval. Kui toitjal puudus nõutav pensionistaaž, siis võib pereliikmetel olla õigus rahvapensionile toitja kaotuse alusel.
Mõnede ametite esindajate perekonnaliikmetel on õigus toitjakaotuspensionile eriseaduste alusel. Kui politseiametnik või kaitseväelane hukkub teenistusülesannete täitmisel, tekib tema ülalpidamisel olnud perekonnaliikmetel õigus toitjakaotuspensionile vastavalt politsei ja piirivalve seaduse ja kaitseväeteenistuse seaduse alusel. Vastav eripension on üldjuhul kõrgem kui riiklik toitjakaotuspension.
Porkuni paemurd
Porkuni paemurd on endine paemurd Valgejõe ürgoru nõlval, halduslikult Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Paemurrus olev esinduslik paljand on arvele võetud ürglooduse objektina. Paljandit loetakse Porkuni lademe stratotüübiks. Seda täiendab kamariku puurauk, kuna paemurrus puudub Kamariku kihistik.
Paljand asub Porkuni parkmetsas. Aastal 2017 puhastati sealset paljandit. Ülevalt alla moodustavad esimesed 1,5 meetrit Ärina kihistu Tõrevere kihistiku helehallid korall-lubjakivid. Järgmised 1,5 meetrit koosnevad Ärina kihistu Siuge kihistiku hallikaspruunidest kuni pruunidest teralis-mudalistest lubjakividest. Järgmine meeter koosneb Ärina kihistu Vohilaiu kihistiku hallidest bioklastilistest lubjakividest. Sellele järgnevad 1,5 meetrit koosnevad Ärina kihistu Röa kihistiku kollakas- kuni pruunikashallist dolomiidist. Alumised 0,3 meetrit moodustab Adila kihistu kollakashall või kollane savikas dolomiit.
Uushõbe
pisi|Uushõbedast meenemünt Uushõbe (ka alpaka) on vase, nikli (5–35%) ja tsingi (13–45%) sulam.
Porkuni paemurd
Paemurdu on uuritud juba aastast 1854, mil seda uuris Karl Eduard von Eichwald ja eristas omaette kivimitüübiks Borkholmi dolomiidi (tänapäeva Röa kihistiku). Aastal 1858 eristas Friedrich Schmidt seal nelja erinevat kivimitüüpi, mis vastavad praegustele kihistikele. Aastal 1881 defineeris ta nende alusel Porkuni lademe. Aastal 1923 kirjeldas murdu detailselt A. Wahl, kelle töös oli peamine rõhuasetus sealsete kivimikihtide kivististe koosseisul.
Uushõbe
Tänu tsingi sisaldusele on uushõbe võrreldes melhioriga odavam. Lisaks võib sulam sisaldada ka pliid, tina, mangaani või rauda. Sulamit iseloomustab korrosioonikindlus.
Porkuni paemurd
Paemurd on üks rikkalikumaid ordoviitsiumi lõpu kivististe leiupaikasid maailmas, kust on leitud üle 150 kivistiseliigi.
Valge klaarõun
pisi|267x267px|Valge klaarõun pisi|266x266px|Valge klaarõunad õunapuul Valge klaarõun (saksa keeles weißer Klarapfel) ehk valge klaar on aed-õunapuu sort.
Parem varajasem laua- ja kaubaõun. Vili on kollakas-valge, veinihapu maitsega. Sageli muutub klaariks, millest on tuletatud ka sordi nimi. Puu on juba noorelt viljakas.
Kõštõm
Kõštõm on linn Venemaal Tšeljabinski oblastis.
Ajalugu
Asutati 1757. aastal rauasulatustehaste ehitamise käigus. Linn aastast 1934. Kõštõmis asub endine Demidovide residents Valge maja.
Lembit Siniorg
Lembit Siniorg (kuni 8. märtsini 1940 Lembit Steinberg; 7. aprill 1925 – 1943) oli Eesti NSV komsomoliaktivist.
Kilian
Püha Kilian (ka Killena, Cillíne ; u 640 Mullagh, Iirimaa – u 689 Würzburg) oli iiri piiskop ja misjonär, keda on nimetatud Tüüringi ja Ida-Frangimaa apostliks; tegutses ja suri märtrisurma koos koos pühade Colomani ja Totnaniga. Tema mälestuspäev on katoliku kirikus ja evangeelses kirikus 8. juulil. Püha Kiliani austatakse eriti Würzburgi piirkonnas ja Iirimaal.
Lembit Siniorg
Elas lapsepõlves Põlva valla Eoste külas.
Ta oli 1940. aastal Põlva valla esimene komnoor, seejärel Linnamäe valla komsomoliorganisatsiooni juht. 1941 kuulus hävituspataljoni, 1942 Punaarmees, 1943 saabus partisanina Eestisse, tabati ja hukati.
Kilian
Elulugu ja allikad
Püha Kiliani elust ja tema ning tema kaaskannatajate tegudest jutustab umbes 840. aastast pärit kannatuslugu (passio), mis pole aga detailides kuigi usaldusväärne, näiteks Kiliani reisi Rooma peetakse hilisemaks juurdekirjutuseks. Siiski on teada, et Kilian oli juba Iirimaal piiskop ja oma vaid mõned aastad kestnud misjonitegevuse jooksul Würzburgis ristis seal valitseva hertsogi perekonna. Passio nimetab hertsogit ja tema suguvõsa paganlikeks, sest nad sattusid vastuollu kanoonilise õigusega: kui piiskop nõudis, et hertsog Gozbert saadaks ära oma naise, sest too oli olnud tema venna naine, lasi hertsog piiskopil ja tema kahel kaaslasel pead maha lüüa.
Lembit Siniorg
Tema auks olid nimetatud Partisan Lembitu kolhoos Põlva külanõukogus ja Põlva Keskkooli pioneerimalev. Kastani tänav Põlvas kandis kuni 1991. aastani Lembit Sinioru nime.
Kilian
Austamine
Würzburgi esimene piiskop Burghard (Burchard) I lasi 8. juulil 752 üles kaevata pühaku säilmed ja 788. aastal viidi need Karl Suure juuresolekul Würzburgi Lunastaja katedraali (tänapäeval Würzburgi Neumünsteris). Kultus, mida toetasid Karolingide valitsejad, kestab tänaseni, eriti Mainfrankenis (Würzburgis ja Schweinfurtis), kuid see juurdus ka Würzburgi Saksimaal (Paderbornis). 9. sajandil tekkis sekundaarne kultus Iirimaal (8. juuli on pühaku säilmete Würzburgi viimise päev).
Lembit Siniorg
1967. aastal paigaldati Eoste külla Kärsa–Eoste tee äärde Lembit Sinioru mälestuskivi, raidkirjaga "Siin katkes partisan Lembit Sinioru võitlustee Suures Isamaasõjas 2. septembril 1943.a." 2022. aastal leidis Riigikantselei juurde moodustatud monumentide töörühm, et tegemist on punamonumendiga, mis tuleb avalikust ruumist eemaldada.
Staarost
Staarosteid oli ka 1582-1625 Lõuna-Eestis, kui sealne ala kuulus Poolale (Liivimaa hertsogkonna Pärnu ja Tartu vojevoodkonnas).
Macintosh 128k
pisi|paremal|Macintosh 128K
Macintosh 128K, algse nimega Apple Macintosh, oli esimene Apple Computer, Inc.-i valmistatud Macintoshi tooteliini arvuti. Macintosh tuli müüki 24. jaanuaril 1984 ja see oli esimene majanduslikult edukas laiatarbearvuti, millel oli hiir ja graafiline kasutajaliides. Macintoshi tehnilise lahenduse keskseks ideeks olid uudsed kasutusvõimalused: korpusele oli arvuti teisaldamise lihtsustamiseks kinnitatud käepide, müra vähendamise eesmärgil ei olnud arvutil ventilaatorit ja tarkvara põhirõhk oli graafilise liidese kasutamisel. Macintoshi esitleti esimest korda Ridley Scotti 900 000 USD eelarvega telereklaamis "1984", mida näidati muuhulgas ka Super Bowl XVIII teleülekande vahepalana. Macintoshi turuhind oli 2495 dollarit, müües algselt hästi (70 000 eksemplari 3. maiks 1984 ), kuid hilisemad müüginumbrid langesid. Pärast algse Macintoshi järeltulija Macintosh 512K müüki tulekut nimetati eelmainitu ümber kui Macintosh 128K.
Tarkvara
Macintoshiga koos tuli Apple välja operatsioonisüsteemiga System (mis hiljem nimetati ümber Mac OS-iks) ja failihalduriga Finder, mis on mõlemad otsesed eelkäijad tänapäeval Apple'i arvutites kasutatavale tarkvarale. Mõlemad süsteemi tarkvara kesksed komponendid said Macintoshi tootmise jooksul kolm versiooniuuendust. Apple soovitas Macintoshiga kasutada versioone System 2.0 ja Finder 4.2, kõige uuemad Macintoshiga ühilduvad versioonid olid System 3.2 ja Finder 5.3. System 4.0 turustati 800K flopiketastel, mis ei olnud Macintoshiga kasutatavad.
Arvutiga anti kaasa programmid MacPaint ja MacWrite, tuntumad laiatarberakendused olid MacProject, MacTerminal ja Microsofti väljatöötatud Word. Programmeerimiskeeltest olid saadaval MacBASIC, MacPascal ja Macintosh 68000 Development System. Kuna graafilised liidesed olid tavakasutajale uued, oli lisaks tavalisele kasutusjuhendile Macintoshil ka kassetile lindistatud audiogiid, mis tutvustas nii süsteemi ennast kui ka seotud tarkvara.
Protsessor ja mälu
Arvuti keskseks komponendiks oli 16-bitise andmesiini kaudu 128 kB DRAM-iga ühendatud Motorola 68000 mikroprotsessor. Süsteemi kasutada oli ka 64 kB püsimälu kiip, andes kogu mälumahuks 192 kB, kuid 22 kB mälust oli püsivalt eraldatud kuvari puhvrile. Tavakasutajal ei olnud võimalik RAM-i lisada ega välja vahetada ja vahemälu vähene maht oli tihti tarkvara pudelikaelaks, eriti multimeediaga seotud rakendustes.
Ekraani puhvri kuvamise ajal omasid mikroprotsessor ja video kontroller ligipääsu vahemälule kordamööda, vaheldumisi iga nelja protsessori tsükli tagant, horisontaal- ja vertikaalhälvitussüsteemi algasendite taastamise ajal oli vahemälu protsessorile kättesaadav ilma piiranguteta. Selline arhitektuuriline omapära tagas graafilise liidese sujuva töö, kuid mälu perioodiline kättesaamatus põhjustas paljude programmide töö aeglustumist kuni 35%. Tulemusena oli Macintosh hoolimata kõrgemast tuuma taktsagedusest tarkvara jooksutamisel konkurentidest aeglasem.
Lisaseadmed
Macintoshi sisseehitatud kuvar oli ühebitine mustvalge 9-tolline (23 cm) CRT-ekraan, ainus toetatud resolutsioon oli 512 × 342 pikslit, andes pikslitiheduseks 72 ppi (pikslit tolli kohta), millest ajapikku kujunes välja digitaalse trükitööstuse standard. Võrguseadmete ja muude lisaseadmete ühendamiseks olid ettenähtud kaks ebastandardset, riistvaralist käepigistust mitte toetavat RS-422 DE-9 jadaväratit märgistustega vastavalt "modem" ja "printer". Välise flopiseadme ühendamiseks oli ette nähtud 19-kontaktine D-sub-pistik. Hiir ja klaviatuur suhtlesid süsteemiga üle lihtsakoelise protokolli, võimaldades nii kolmandate tootjate väljatöötatud asendusseadmete kasutamist. Originaalklaviatuuril ei olnud sihipäraselt navigatsiooniklahve, eraldi asetsevaid numbriklahve ega funktsiooniklahve, sihiga suunata tarkvaraarendajaid keskenduma põhiliselt graafilise liidese kasutamisele. Eesmärgiks oli vältida klaviatuuripõhise juhtmehhanismiga programmide laia kasutust, soosides nii Macintoshi tehnilise lahenduse kesksele elemendile, graafilisele kasutajaliidesele keskendumist. Hilisemates, Macintosh 128K väljalasetes olid klaviatuuril ka navigatsiooniklahvid, hilisema põlvkonna Macintosh Plusiga kaasa müüdaval klaviatuuril lisandusid ka numbriklahvid. Sarnaselt oma eelkäija Apple Lisaga oli Machintoshi hiirel üks nupp. Kõrvaklappide kasutamiseks oli olemas standardne 3,5 mm monoväljund. Lisaseadmetena pakkus Apple Apple II jaoks välja töötatud modemeid kiirusega 300 ja 1200 bit/s. Algselt oli ainus saadaolev printer Apple'i enda toodetud ImageWriter, Macintoshi 72dpi ekraanist 144dpi WYSIWYG-kujutist trükkiv tindiprinter, hiljem lisandusid LaswerWriter ja muud printerid, mis suhtlesid süsteemiga AppleTalki, Apple'i sisseehitatud võrgusüsteemi kaudu.
Andmekandjad
Standardvarustusse kuulus sisseehitatud ühepoolne 400 kB 3,5-tollise flopiketta lugeja, mis ei jätnud arvuti sisemusse ruumi täiendavate andmekandjate paigaldamiseks. Macintoshi kasutatav operatsioonisüsteem Mac OS oli vähese muutmälu tõttu kettapõhine, kuid pakkus unikaalse lahendusena võimalust töötava operatsioonisüsteemiga flopiketast ajutiselt väljutada, sisestamaks mõnda teist disketti. Macintosh kasutas konkurentidest mahukamaid diskette, ühe flopi maht oli 400 kB, toonase konkurendi PC XT kasutatavate 5,25-tolliste diskettide maht 360 kB. Üks 400 kB ümbrikketas oli piisav hoiustamaks operatsioonisüsteemi Mac OS, ühte programmi ja mõningaid faile. Toonased keerukamad töökeskkonnad nõudsid efektiivseks opereerimiseks tihti dokumentide ja operatsioonisüsteemi eraldi andmekandjatele talletamist. See tõik koos piiratud uuendamatu vahemälu (128 kB) ja kettaruumiga (400 kB) aitas kaasa väliste flopiketta lugejate kiirele populariseerimisele. Levinuim oli Apple'i toodetud 495 USD turuhinnaga Macintosh External Disk Drive, mis oli ehituslikult identne sisseehitatud disketi lugejaga ning töötas sama kontrolleri baasil. Kolmandate tootjate välised kõvakettad olid tunduvalt kallimad ja suhtlesid enamasti vastavalt Apple'i spetsifikatsioonile süsteemiga üle aeglasema jadavärati, kuigi leidus ka tootjaid, kelle kettad kasutasid kiiremat ebastandardset flopi porti. Macintosh 128K töötas ainult Apple'i väljatöötatud failisüsteemi Macintosh File Systemiga.
Jahutus
Pakkumaks konkurentidest eristumiseks vaikselt töötavat arvutit ei olnud Macintoshil ventilaatorit ja kogu süsteemi jahutamine oli abistamata soojusülekande põhine. See lähenemine, millest Steve Jobs keeldus taandumast kuni Macintosh SE turuletulekuni aastal 1987, viis paratamatult ajapikku süsteemi ülekuumenemiseni ja oli tüüpiliseks Macintoshide tehniliste tõrgete põhjuseks.