cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lvivi oblast
Haldusjaotus
Enne 2020. aasta haldusreformi jagunes oblast 20 rajooniks ja 9 oblastilise alluvusega linnaks.
Välislingid
🇺🇦
Anthony Burgess
pisi|Anthony Burgess Anthony Burgess (25. veebruar 1917 – 25. november 1993) oli inglise romaanikirjanik ja kriitik.
Anthony Burgessi tuntakse eelkõige romaani "Kellavärgiga apelsin" järgi. See on häiriv kirjeldus vägivaldsest noorsoost, kes keeldub elamast ühiskonna reeglite järgi.
Afiks
Afiks ehk liide on morfeem, mis ei esine iseseisva sõnana, vaid ainult sõna koostises, liitudes kas vahetult juurele või siis juurele, millele on juba liidetud afiks või afiksid.
Afiksid jagunevad tuletusafiksiteks, mis osalevad sõnamoodustuses, ja muuteafiksiteks, mis osalevad sõnamuutmises.
Afikseid liigitatakse ka asendi järgi sõnas. Tuntumad liigid on prefiksid ehk eesliited, sufiksid ehk järelliited ja infiksid ehk siseliited.
Anthony Burgess
Elukäik
Burgess pärines Manchesterist katoliiklikust perekonnast. Ta isa oli klaverimängija ja ema näitleja muusikalistes komöödiates. Ema suri, kui Burgess oli alles aastane ja poiss veetis paar aastat vanavanemate hoole all. Aastatel 1937–1940 õppis Burgess Manchesteri ülikoolis inglise keelt ja kirjandust. Teise maailmasõja puhkedes astus ta armeesse. Rindel viibimise järel tegutses ta Briti valitsuse haridusametnikuna. 30. eluaastal hakkas ta hobi korras kirjutama, mitmed tema varajased romaanid said ainest tema kogemustest Kagu-Aasias.
42-aastasel Burgessil diagnoositi ajukasvaja. Soovides jätta abikaasale oma surma korral elatist, kirjutas ta ühe aastaga viis romaani. Burgess siiski paranes ning kirjutas elu jooksul kokku üle 50 raamatu.
"Kellavärgiga apelsini" saamislugu
1942. aastal, kui Burgess oli armeeteenistuses, ründasid neli USA desertööri Londonis tema rasedat abikaasat, nii et naine sattus ränkade vigastustega haiglasse ning tõenäoliselt seetõttu kaotas lapse. Ilmselt inspireeris see juhtum "Kellavärgiga apelsini" kõige vägivaldsema stseeni loomist, milles rünnatakse kirjanikku ja tema abikaasat. Teoses kasutatakse väljamõeldud slängi ning tegevustik toimub lähituleviku Londonis. Romaani peategelaseks on noor ja vägivaldne kõrilõikaja, kellele on pärast vanglat tehtud ajupesu ning kellest peab saama normaalne ühiskonnaliige. Raamatu sihitu vägivaldsus, mida võimendas veelgi 1971. aastal valminud Stanley Kubricku filmiversioon "Kellavärgiga apelsin" tekitas ühiskonnas vastakaid tundeid.
Valdo Tali
Valdo Tali (sündinud 16. märtsil 1954 Tallinnas) on eesti poksija ja poksitreener.
Sergei Mihhalkov
pisi|13. märts 2003 Sergei Vladimirovitš Mihhalkov (13. märts 1913 Moskva – 27. august 2009 Moskva) oli vene proosakirjanik ja luuletaja.
Ta kirjutas Garold El-Registaniga kahasse Nõukogude Liidu hümni sõnad, mida kasutati alates 1944. aastast. 1977. aastal Mihhalkov uuendas hümni sõnu, jättes sealt välja Stalini nime.
Stalini preemia lasteluuletuste eest (1941) ning näidendite "Ilja Golovin" ja "Ma tahan koju" eest (1950).
Ta on ka 2000. aastast kasutatava Venemaa hümni sõnade autor.
Valdo Tali
Tali tegutseb pärast võistlemisest loobumist siiani treenerina.
Dortmund
pisi|Dortmundi haldusjaotus Dortmund on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Arnsbergi ringkonnas Ruhri linnastus.
Sport
Borussia Dortmund on Dortmundi jalgpalliklubi. 1974. aastal ehitatud jalgpallistaadion Signal Iduna Park on Saksamaa suurim.
Andres Laanemets
Andres Laanemets (sündinud 17. detsembril 1970 Pärnus) on eesti koolijuht, Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor.
Ta on lõpetanud Pärnu 1. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna kehalise kasvatuse ja terviseõpetuse õpetajana.
Ta on töötanud õpetajana Pärnu Koidula Gümnaasiumis ja Pärnu kutsekoolis ning olnud huvijuht ja õpetaja Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis. Alates 1998. aastast on ta Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor.
Ta on Pärnu Rotary Klubi liige ja sihtasutuse Endla Teater nõukogu liige.
1169
1169. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad - 1160. aastad - 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad
Aastad: 1164 1165 1166 1167 1168 - 1169 - 1170 1171 1172 1173 1174
Innocentius XIII
Innocentius XIII (Michelangelo dei Conti, 13. mai 1655 – 7. märts 1724) oli paavst 1721–1724. Ta oli 244. paavst.
Kiwanis
Kiwanis International on rahvusvaheline heategevusorganisatsioon, mille missiooniks on "teenida maailma lapsi". See on asutatud 1915 Detroitis ja selle peakontor on tänapäeval Indianapolises. Algselt oli see vaid ärimeeste ühing, kuid 1987. aastast alates on võetud liikmeks ka naisi. 2005. aastal oli liikmeid 275 000. Kiwanis tegutseb 96 riigis, selle liikmete keskmine vanus on 57 aastat.
Innocentius XIII
Michelangelo dei Conti sündis Poli hertsogi Carlo II Conti ja Isabella Monti peres 2. lapsena. Tema suguvõsast pärinesid paavstid Clemens III, Innocentius III, Gregorius IX ja Aleksander IV, kuid ta oli sugulussidemete kaudu veel mitmete paavstide kauge sugulane.
Kiwanis
Eestis asutati esimene klubi 1992. aasta kevadel Keilas.
Innocentius XIII
Conti õppis Anconas ja seejärel Roomas jesuiitide kolleegiumis. Ta lõpetas Rooma ülikooli (La Sapienza) õigusteaduskonna ja omandas doktorikraadi. 1690 saatis Aleksander VIII ta Veneetsia doodži juurde, kellele ta pidi üle andma õnnistatud mõõga (stocco) ja kübara (berettone). Conti soovitas paavstil enne apostelliku konstitutsiooni "Unigenitus Dei Filius" avaldamist konsulteerida prelaatidega. Ta loobus 1719 ametist tervislikel põhjustel.
Kiwanis
Kiwanis korraldab lastele huviringe, mille tegevus püüab edendada humanistlikke väärtusi.
Innocentius XIII
1721. aasta konklaav
Innocentius XIII valiti paavstiks 8. mail 1721 Vatikani paavstipalees ja krooniti 18. mail kardinal Benedetto Pamphili poolt. Ta võttis nime Innocentius III järgi.
31. märtsist 8. maini 1721 toimunud konklaavi viimases voorus osales 56 kardinali, kuid 9. aprilliks oli konklaavile kogunenud vaid 40 kardinali. Konklaavil tekkis 4 fraktsiooni: Zelanti, Prantsusmaa, Austria ja Albanide fraktsiooni. Kardinal Mihály Frigyes Althan esitas teises voorus veto kardinal Fabrizio Paolucci vastu, kellel jäi 3 häält vajalikust häältehulgast puudu, et osutuda valituks. 7. mail saabusid konklaavile kardinalid Damian Hugo Philipp von Schönborn Bushein ja Thomas Philip Wallrad d'Hénin-Liétard d'Alsace-Boussu de Chimay. Haiguse tõttu lahkusid konklaavilt kardinalid Giandomenico Paracciani ja Giovanni Battista Salerni.
Suhted Prantsusmaaga
Innocentius XIII pühitses Prantsusmaa peaministri Guillaume Dubois' kardinaliks. Tema ajal jätkus vaidlus jansenismi üle.
Suhted Hispaaniaga
Innocentius XIII sõlmis Hispaaniaga lepingu. Hispaania prints Carlos nõudis paavstilt Parma ja Piacenza läänistamist enda omandiks.
Suhted Inglismaaga
Innocentius XIII tunnustas James Edward Stuartit Suurbritannia kuningana ja lubas talle 100 000 tukatit.
Suhted Itaalia riikidega
Ta toetas Veneetsia ja Malta võitlust türklastega.
Suhted Poolaga
Poola kuningas saatis paavstile briljantidega kaunistatud krutsifiksi.
Suhted Portugaliga
Innocentius XIII käskis Portugali kuninga João V palvel Portugalis resideerival nuntsiusel Vincenzo Bichil pöörduda tagasi Rooma ja saatis tema asemele uueks nuntsiuseks Giuseppe Firrao. Kuningas keelas Bichil riigist lahkumise, kuid keeldus ka Firraod vastu võtmast. Lõpuks võimaldati Bichil Portugalis edasi tegutseda.
Sisepoliitika
1721 käskis Innocentius XIII Rooma pagaritel kontrollida pätside kaalu ja kvaliteeti.
Suhted kiriku institutsioonidega
Innocentius XIII taunis jesuiitide tegevust, kui ta oli saanud teada, et hoolimata Clemens XI hukkamõistvast otsusest peavad jesuiidid Hiinas endiselt hiina riitust. Ta keelas jesuiitidel võtta kolme aasta jooksul vastu noviitse.
Innocentius XIII kohustas frantsiskaani observantide kapiitlit koguneda Aracoelis senise tava järgi ja ta oli ise kapiitli eesistujaks.
Innocentius XIII kohutas Roomat külastavaid prelaate andma aru sellest, kas vaimulikud peavad oma piiskopkondades konverentse.
23. märtsil 1723 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Apostolici ministerii" sätestas ta preestrite funktsioonid kiriklike talituste ajal.
Jansenism
Innocentius XIII kinnitas paavstiks saades Clemens XI otsuse jansenismi taunimiseks ja kuulutas Prantsusmaa kuningale saadetud kirjas oma poolehoidu Clemens XI otsusele. Juunis 1721 kirjutasid 7 Prantsusmaa piiskoppi paavstile, paludes "Unigenitus" tagasi võtta, kuid paavst keeldus seda tegemast.
Liturgilised otsused
Innocentius XIII kuulutas 25. aprillil 1722 Isidoruse Kiriku doktoriks
Misjon
Innocentius XIII saatis 1722 Sigismond de Calchi Myanmarisse misjoneerima.
Beatifikatsioonid
Innocentius XIII kuulutas õndsaks 3 isikut
Onupojapoliitika
Innocentius XIII vend Bernardo Maria dei Conti pühitseti 1721 kardinaliks, kuid tema sissetulekud olid ametivendadega võrreldes äärmiselt tagasihoidlikud.
Innocentius XIII õde Giulia Cecilia oli abiellunud Girolamo Pignatelliga, kelle suguvõsast pärines paavst Innocentius XII.
Kardinalide pühitsemised
Innocentius XIII pühitses 3 kardinali 2 konsistooriumil.
Innocentius XIII kultuuriloos
Innocentius XIII rajas 12. septembril 1721 Kuubal Havanna ülikooli.
18. detsembril 1722 tunnustas ta Caracase ülikooli rajamist Venezuelas.
Surm
Innocentius XIII suri 7. märtsil 1724 Roomas songa tagajärjel ja maeti 12. märtsil Vatikani basiilikasse.
Innocentius XIII ja Eesti
Teda mainiti ajalehes Uudisleht 1939. aastal seoses Pius XII paavstiks saamisega.
1168
1168. aasta
Aastakümned: 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad - 1160. aastad - 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad
Aastad: 1163 1164 1165 1166 1167 - 1168 - 1169 1170 1171 1172 1173
Dénes Farkas
Farkase teoste läbivaks jooneks on alates 2000. aastate teisest poolest olnud eesmärk redutseerida vaadeldav sotsiaalne struktuur võimalikult lakoonilise fotot ja pildiallkirja ühendava esitlusmudeli kujule.
2013. aastal esines Dénes Farkas Veneetsia biennaali Eesti paviljonis näitusega "Evident in Advance".
Mossi konventsioon
pisi|300px|[[Mossi metallitööstuse peakontor - koht, kus Mossi konventsiooni osas läbi räägiti ja see ka allkirjastati]] Mossi konventsioon (Mossekonvensjonen) oli 1814. aasta 14. augustil Rootsi kuninga ja Norra valitsuse poolt allkirjastatud relvarahu kokkulepe. Lepe järgnes sama aasta Rootsi-Norra sõjale, millega Norra püüdis iseseisvust saavutada. Sellest sai ka de facto rahulepe ja pärast seda, kui Norra parlament storting oli sama aasta 4. novembril Rootsi kuninga Norra kuningaks valinud, oli see aluseks ka Rootsi ja Norra personaaluniooni moodustamisele. Rootsi-Norra personaalunioon kestis seni, kuni Norra aastal 1905 unioonist välja astus.
Lepingu allkirjastasid Rootsi poolelt kindralid Magnus Björnstjerna ja A. F. Skjöldebrand ning Norra valitsuse poolelt ministrid Niels Aall ja Jonas Collett.
Taust
Taani-Norra oli Napoleoni sõdades kaotajate poolel ja 1814. aasta 14. jaanuari Kieli rahulepinguga oldi sunnitud Norra Rootsi kuningale loovutama. Püüdes ohjad enda saatuse üle enda kätte võtta, kutsusid norralased Eidsvollis kokku asutava kogu ja sama aasta 17. mail allkirjastati Norra põhiseadus. Asekuningas ja Taani ning Norra troonipärija Christian Frederik valiti asutava kogu poolt kuningaks.
Sõda
pisi|Jean-Baptiste Bernadotte, hiljem tuntud kui kuningas Karl XIV Johan Rootsi de facto valitseja, kroonprints Karl XIV Johan, kes tegutses kuningas Karl XIII nimel, lükkas sõltumatu Norra eeltingimused tagasi ja käivitas 2. juulil oma sõjakäigu rünnakuga Hvaleri saartele ja Fredrikstadi linnale. Rootsi armees oli Norra omast rohkem mehi, kes olid lisaks paremini varustatud ja parema väljaõppega, ning neid juhtis üks Napoleoni tähtsamaid kindraleid – vastvalitud Rootsi kroonprints Karl Johan ehk Jean Baptiste Bernadotte.
Vaenutegevus algas 26. juulil Hvaleris Rootsi mereväe kiire rünnakuga Norra suurtükipaatide vastu. Norra alustel õnnestus põgeneda, kuid ülejäänud sõjas nad enam ei osalenud. Peamine Rootsi rünnak toimus üle piiri Haldeni lähedal, möödudes Fredriksteni kindlusest ja seejärel seda ümber piirates ning jätkates liikumist põhja suunas. Samal ajal maabus teine 6000 sõdurist koosnev vägi Fredrikstadi lähistel Kråkerøy saarel. Fredrikstad alistus järgmisel päeval ja sellega algas Rakkestadis asunud Norra sõjaväe peamise osa sisse piiramine.
Norra sõjavägi suutis oma vasturünnakutel aga rootslastele mitmeid lööke anda, survestades seeläbi Rootsit nõustuma Norra kui sõltumatu rahvaga ja läbirääkimised avama. See taktika töötas ja kui läbirääkimised 7. augustil algasid, nõustus Karl Johan Norra demokraatliku põhiseadusega. Relvarahu läbirääkimised lõppesid 14. augustil 1814 Mossis.
Läbirääkimised
Kieli rahuleping jäeti seega vaikides kõrvale ja läbi hakati rääkima uue võrdsematel tingimustel loodava uniooni üle. Konventsioon koosnes neljast prantsuse keeles kirjutatud dokumendist ja nende põhipunktid olid järgmised.
Tagajärjed
pisi|Norra ja Rootsi kaart aastast 1847 Norralased olid valitsuse järeleandmistest vapustatud ja kui Rootsi poolt läbirääkimisi juhtinud kindral Magnus Björnstjerna Kristianiasse saabus, sai ta ebasõbraliku vastuvõtu osaliseks. Norralased ei olnud rahul ka riigijuhtide ja sõjaväega, mille tegevust nähti selgrootu kaitsena sissetungi vastu.
Norra ja Rootsi vaheline 1814. aasta sõda oli ühtlasi ka kahe riigi viimane omavaheline sõda ja Rootsi jaoks viimane sõda üldse.
Araabia-Iisraeli sõda
Sõda algas, kui aastal 1947 NSV Liidu ja USA toetusel vastu võetud ÜRO Peaassamblee otsuse alusel kuulutati 14. veebruaril 1948 välja Iisraeli riik. ÜRO oli tühistanud Suurbritannia Palestiina-mandaadi ja otsustanud asutada kaks iseseisvat riiki: Iisraelile eraldati 14 100 km2 suurune ala (umbes 56% Palestiinast), seal elas 498 000 juuti ja 497 000 araablast (palestiinlast), Palestiina Araabia riigile anti 11 100 km2, seal elas 725 000 araablast ja 10 000 juuti.
Pärast Iisraeli iseseisvusdeklaratsiooni avaldamist ründasid Iisraeli Egiptus, Jordaania, Liibanon ja Süüria. Iisraelil õnnestus araabia riikide rünnak tagasi lüüa, ta okupeeris 6700 km2 Palestiina Araabia riigile määratud alast ja Ida-Jeruusalemm. Sealt põgenes naaberriikidesse umbes 900 000 araablast. Ülejäänud Palestiina-osa, mis oli määratud Araabia riigile, liidendati Jordaaniaga.
1949. aastal sõlmis Iisrael Egiptusega (24. veebruaril), Liibanoniga (23. märtsil), Jordaaniaga (3. aprillil) ja Süüriaga (20. juulil) vaherahu-lepingu.
Puhja vald (1939)
Puhja vald oli vald Tartumaal aastail 1939–1950. pisi|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Esimene vallavanem oli I Riiginõukogu liige Leopold Antik, 15. detsembril 1939 valiti ta tagasi häältega 7:5.
Vald kuulus Riigivolikogu 55. valimisringkonda, kust valiti Mart Rõigas.
Jaanuaris 1940 taotles Puhja vallavolikogu õigust vallas maksma panna alkoholiste jookide müügi keeldu
13. septembril 1945 moodustati vallas Puhja külanõukogu, Vihavu külanõukogu ja Ulila külanõukogu.
Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
27. Puhja vald – piirkonnaga, mis moodustub: a) senise Kavilda valla maa-alast, välja arvatud Palupõhja küla talude nr. A-236–A-243 ja Põltsamaa metskonna Põltsamaa metsandiku kvartaalide nr. 141 ja 161 maa-alad; b) senise Ulila valla maa-alast; c) senise Rannu valla Kaugessaare küla talude nr. A-56–A-59 maa-aladest.
Ladina-Ameerika kirjanike loend
''Siin on loetletud Ladina-Ameerika kirjanikke.
Augsburg
pisi|püsti|Augsburg Augsburg on linn Saksamaal Baierimaal, Švaabimaa keskus. Asub Lechi jõe ääres.
1166
1166. aasta
Augsburg
Ajalugu
Augsburg on üks Saksamaa vanimaid linnu. Augsburgi kohal asus roomlaste asula, mille asutamisaastaks loetakse 15 eKr. 121. aastal andis keiser Hadrianus Augusta Vindelicorumile linnaõigused. Kunagine Saksamaa jõukaim linn.
1166
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Augsburg
Ajalugu
1555. aastal sõlmiti linnas Augsburgi rahu protestantide ja katoliiklaste vahel.
Augsburgis on tänu jõelähedasele asukohale olnud alati tähtsal kohal tööstus, nii olid seal edukad sepad ja juveliirid, kes linna juhitud kanalite ja voolava vee jõul oma sepikodasid käitasid. Alpidest voolava Lechi jahedust kasutasid ära ka lihunikud, kes juhtisid vee keldri alt läbi ja said nii suvel liha jahedas hoida. On väidetud, et Augsburgis on rohkem sildu kui Veneetsias.
1166
Aastakümned: 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad - 1160. aastad - 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad
Augsburg
Ajalugu
Kuna teise maailmasõja ajal toodeti linnas asuva MAN-i tehases lennuki- ja allveelaevamootoreid, oli see liitlastele tähtis pommitussihtmärk ja suur osa linna arhitektuurist hävis.
1166
Aastad: 1161 1162 1163 1164 1165 - 1166 - 1167 1168 1169 1170 1171
Augsburg
Sümboolika ja nimi
Linna vapil on punase ja hõbedase taustal kujutatud rohelist männikäbi. Vapi värvidest on tuletatud ka linna lipuvärvid punane, roheline ja valge. Värvide kohta leiab esimesi märkmeid aastast 1732 – punane ja valge olid nii linna piiskopi kui švaabi hertsogiriigi vappidel. Männikäbi asemel oli algselt viinamari. Oletatakse seost viinamarjasordiga Augster, mis on sarnaselt linna nimele tuletatud keiser Augustuse nimest. Kui 1467. aastal leiti ühe haua juurest noor mänd, asendati vapil mari käbiga. Männikäbi oli Lechi ja Wertachi jõe vahel asunud roomlaste laagri märk. Laagrist kujunes nime all Augusta Vindelicorum provintsi Raetia pealinn.
Tööstus
Linn oli kunagine tekstiilitööstuse keskus.
Ajaloolised isikud
Luuletaja Bertolt Brecht sündis ja kasvas Augsburgis.
Rudolf Dieseli perekond on pärit Augsburgist, samuti aitas selle linna MAN-i tehas tal tänapäeval laialt levinud diiselmootori prototüüpi arendada. Tehasemuuseumis on võimalik näha maailma vanimat diiselmootorit pisi|Augsburgi veesüsteem ja kanalid on tunnistatud maailmapärandiks. Ühel linnas asuval kanalil käiakse ka surfamasAugsburgis sündis (6. märtsil 1459) ja elas tolle aja maailma rikkaim mees (varandus tänapäeva arvestuses ligi 400 miljardid dollarit) Jakob Fugger, kes arendas oma isa puuvillaäri edasi panganduses, laenas raha toona sõdivatele kuningatele, kuid samas asutas maailma esimesed sotsiaalkorterid, Fuggerei, kus elamise üür on tänini sama, ümberarvutatult 0.88 eurot.
Muusik ja helilooja Wolfgang Amadeus Mozarti isa Leopold on sündinud (1719) ja kasvanud Augsburgis.
Kultuur
Tänu oma kanalitele, veetornidele ja veesüsteemile arvati Augsburg 2019. aastal UNESCO maailma kultuuripärandi nimekirja.
Augsburg ja Eestiga seotud inimesed
1633. aastal, 30-aastase sõja ajal, määrati Augsburgi linnapeaks šoti päritolu Rootsi sõjaväelane Thomas Kinnemond, kellest sai hiljem Vändra mõisnik.
Augsburgis elas pärast teist maailmasõda Eesti päritolu SS-ohvitser Alfons Rebane.
Eesti jalgpallur Ragnar Klavan mängis aastatel 2012–2016 Augsburgi jalgpalliklubis ning valiti fännide poolt läbi aegade parimate mängijate sekka.
Tiskre
Tiskre on asum Tallinnas Haabersti linnaosas. Tiskre paikneb Kakumäe lahe ääres, piirnedes Kakumäe ja Vismeistri asumi ning Harku vallaga. Tiskre näol on tegemist Tallinna läänepoolseima asumiga ning selle pindala on 1,39 km2.
Tiskre asum on saanud nime Tiskre külalt, mis asus Tiskre oja suudmealal. Vanimad andmed Tiskre nime kasutamise kohta pärinevad 1522. aastast, mil seda mainiti kujul Tizkeranne. 1531. aastal on nime mainitud kujul Diskerkkulle. Tiskre nime etümoloogia pole selge – see võib tulla sõnast Tischler (ülemsaksa keeles 'tisler, mööbelsepp'), kuid võib lähtuda ka isikunimest. Praeguse Tiskre asumi territooriumile jäävad endised Harku, Harku-Nõmme, Jõeküla ja (osaliselt) Vismeistri küla.
Ajalugu
Tiskre piirkond sai 18. sajandil tuntuks hea suvituskohana. Tiskre ja Tabasalu vahelisele alale (praegusse Harku valda) rajati 1754. aastal Lucca suvemõis (ehk Luka mõis), kus toimusid kunstnike kogunemised ja kirjandusõhtud. Suvemõisa ruumides tegutses 1950.–1960. aastatel Rannamõisa vanadekodu, hoone lammutati 1987. aastal.
Tiskre oja on varem kandnud Laddenpe ehk Lahepea nime, samuti Kivioja nime. Tiskre oja suundub Kakumäe lahte, mida on varem nimetatud ka Tiskre laheks. Ojale ehitati paisregulaator 1980. aastal.
Tiskre küla liideti Tallinnaga 1977. aastal. Taasiseseisvumise järel ehitati Tiskresse hulgaliselt eramuid, 2000. aastatel hakati sinna ehitama ka korterelamuid.
Elanikkond
Tiskre rahvaarv on aastatel 2011–2017 järjest suurenenud. Vanuseliselt koosseisult on Tiskre elanikkond võrdlemisi noor – 2016. aastal moodustasid 0–17-aastased asumi elanikkonnast 23–31%, üle 68-aastased aga 3–9%.
Territoorium
Tiskre asumisse jäävad Tiskre oja ja Tiskre rand, mis on tähtis lindude peatus- ja pesitsuspaik.
Tiskre asumi tänavad
Mitmed asumi tänavad on saanud nime endiste talude järgi, näiteks Eevardi tänav, Hansu tänav, Kaarlepere tänav, Käänu tänav, Postitalu tänav ja Jaagu tänav. Tiskres on lisaks veel Hanijala tänav, Hoburaua tänav, Kaisla tänav, Kotlepi tänav, Kristeni tänav, Künkamaa tänav, Rannamõisa tee, Rannaniidu tänav, Roolahe tänav, Roostiku tänav, Taludevahe tänav, Teisepere tänav, Tiskre tee, Tiskrevälja tänav, Toomapere tänav, Vaagi tänav ja Vahepere tänav.
2006. aasta Malaisia Grand Prix
2006. aasta Vormel 1 etapp Malaisia Grand Prix toimus 19. märtsil Malaisias Sepangi ringrajal.
Tulemus
Sõidu katkestasid:
Sõidust
Kvalifikatsioonisõidus näitas kiireimat aega Renault' piloot Giancarlo Fisichella, kes läbis ringi ajaga 1.33,480. Tema kõrval läksid võistlusrajale Jenson Button Hondal ja Nico Rosberg Williamsil. Viimasest sõitis stardiraja alguses mööda Fernando Alonso, kes startis Rosbergi ja Webberi järel. Rosbergi sõit lõppes seitsmendal ringil, kui tema automootor üles ütles.
Üks peafavoriite Kimi Räikkönen McLarenil katkestas kohe esimesel ringil, sest Red Bulli piloot Christian Klien sõitis talle tagant sisse.
Ferrari esipiloot Michael Schumacher kaotas stardirivis kümme kohta, sest pärast vabatreeninguid vahetati tema autol mootor. Lisaks temale kaotasid mootorivahetuse tõttu 10 kohta ka tema tiimikaaslane Felipe Massa, Rubens Barrichello Hondal ja Red Bullil sõitev David Coulthard. M. Schumacheri kohaks jäi kuues.
Hausdorffi aksioom
thumb|Hausdorffi aksioom ütleb, et topoloogilise ruumi mis tahes kaks erinevat punkti x ja y on eraldatud mingite oma ümbrustega (vastavalt U ja V). Hausdorffi aksioom ehk Hausdorffi eralduvusaksioom ehk Hausdorffi tingimus ehk Hausdorffi omadus (tähis T2) on eralduvusaksioomide hulka kuuluv topoloogilise ruumi võimalik omadus:
Teiste sõnadega ütleb Hausdorffi aksioom, et:
Seda väljendatakse ka nii:
Topoloogilist ruumi, milles kehtib Hausdorffi aksioom, nimetatakse Hausdorffi ruumiks.
Otto I (Saksa-Rooma keiser)
Otto I (ka Otto Suur) (912–973) oli Saksa kuningas alates 936 ja Saksa-Rooma riigi keiser 962–973.
Otto I isa oli Saksa (Ida-Frangi) kuningas (919–936) Heinrich I. Saksi hertsog Otto krooniti 7. augustil 936. aastal Aachenis, isa järglasena Saksa kuningaks.
Saksa kuningana
Otto kindlustas Saksamaa kuningriigis oma võimu laiendades selleks kiriku ja vürst-piiskoppide võimu ning laiendas nende õigusi nende võimualadel, saavutades nende toe võitluses riigi aristokraatia, hertsogitega. Otto nimetas ise ametisse piiskoppe ja abte ning nimetas kirikutegelasi riiklikesse ametitesse.
Saksa kuningriigi hõimuhertsogkonnad keisririigi sees omasid tugevaid ja võimsaid hertsogeid (algselt väepealikke), kes seisid alati enne oma hertsogkonna kui keisririigi "riikliku huvi" eest. Ottoonide (Saksi) kuningas Heinrich I Linnupüüdja ja veelgi enam tema poeg, keiser Otto I nõrgendasid nende võimu, andes ustavatele piiskoppidele keisrimaid ja annetades neile regalia privileege. Erinevalt hertsogitest ei saanud nad jätta pärilikke tiitleid ja maid oma järglastele. Selle asemel reserveerisid keisrid piiskoppidele oma erakiriku teostamise, trotsides asjaolu, et kanoonilise õiguse järgi olid need rahvusülese katoliku kiriku osa. See kohtas kasvavat vastuseisu paavstide poolt, tipnedes ägeda Investituuritüliga aastal 1076. Sellest hoolimata jätkasid keisrid suurte territooriumite andmist kõige tähtsamatele (pea)piiskoppidele. Piiskopitoolile antud vahetu territoorium muutus siis vürstlikuks diötseesiks või piiskopkonnaks (Fürstbistum). thumb|200px|right|[[Saksamaa kuningriik|Saksamaa kuningriigi kaart Saksi dünastiast Otto I Suure valitsemise ajal aastal 972 (tumesinine) ja keisririigi edasine laienemine kuni Saali Konradi valitsemiseni]] Otto I järkas kuningriigi territooriumi laiendamist, vallutusretkedega polaabide aladele (hilisema Pommeri aladel) ning moodustas vallutatud aladel 2 uut piirimarki ja ristiusu levitamiseks uutel aladel 968. aastal Magdeburgi peapiiskopkonna.
925. aastal oli Lotharingia valinud Ida-Frangi kuninga Heinrich I Linnupüüdja. Aastal 930 premeeriti Giselberti otsust ja ta abiellus Heinrichi tütre Gerbergaga. Heinrichi surmaga aastal 936 püüdis Giselbert vahetada Lotharingia truudust läänefrankidele, kuna Lääne-Frangi kuningas Rodolphe oli nõrk ja sekkus vähem aristokraatide asjadesse. Aastal 939 tungis Otto I Lotharingiasse ja alistas Giselberti Andernachi lahingus. Lotharingia hertsogid olid seejärel Saksa kuninga nimetatud. Aastal 953 nimetas Otto I oma venna Brun Suure Lotringi hertsogiks. Aastal 959 jagas Brun hertsogkonna Ülem- ja Alam-Lotringiks, mis muutus jäävaks pärast tema surma aastal 965. Ülem hertsogkond oli Reini jõge pidi kaugemal "üleval", see tähendab, et oli sisemaal ja lõuna pool.
Paavst (946–955) Agapetus II andis Otto I-le privileege, mille alusel võis kuningas rajada peapiiskopkondi ja piiskopkondi ning määrata nende piire oma äranägemise järgi. Agapetus II laiendas 2. jaanuaril 948 Hamburg-Bremeni peapiiskopi jurisdiktsiooni Taani, Norra ja Rootsi üle ja andis Otto I rajatud Magdeburgi kloostri juhile metropoliidi volitused.
Itaalia kuningana
Aastal 950 mürgitati Itaalia kuningas Lothario II. Koos oma poja Adalbertoga kuningaks saanud Berengario II tegi Lothario lesele Adelheidile ettepaneku abielluda Adalbertoga. Kui Adelheid sellest keeldus, vangistas Berengario Adelheidi 951 Garda lossi torni. Adelheidil õnnestus põgeneda ning ta siirdus koos tütre Emmaga Canossasse. Sealt kutsus ta appi Saksa kuninga Otto I, kes oli kasvatanud Adelheidi venda Konradit. Otto saavutas Berengario üle võidu, abiellus ta 951 kuningalinnas Pavias Welfide dünastiast Adelheidiga, võttis Pavias Lombardia raudkrooni rivaalitseva Ivrea markkrahvi Berengari eest ning hakkas ise Lombardia-Itaalia kuningaks, jättes asekuningaks Berengari. Ta saatis oma saadikud paavsti juurde. Itaalia kuningaks kroonitud Otto soovis saada keisri krooni, kuid Rooma valitseja Alberico II keeldumisel jättis paavst Agapetus II selle talle andmata.
952. aastal Augsburgis toimunud Saksa-Rooma riigipäeval tehtud otsuse järgi säilitas Berengar II Itaalia, kuid pidi loobuma Itaalia kuningriigi Verona margist. pisi|Baieri aastal 976 koos [[Idamarki, Kärnteni ja Verona markidega.]] Viimane liideti Otto venna hertsog Heinrich I valitsetava Baieri hertsogkonnaga. Samal ajal liideti Verona margiga ka Istria mark, millest sai selle üks krahvkondi. Aastatel 952–975 (teistel andmetel 951–962) olid nii Kärnteni mark kui Verona mark Baieri hertsogite kontrolli all, moodustades massiivse Itaalia, Saksamaa ja slaavi lääni, mida valitsesid sakside Ottoonide dünastia sugulased.
Otto I kinnitas paavsti saadikutele, et ta kaitseb paavsti ja Kirikuriiki ning ei sekku Rooma siseasjadesse. Paavst lubas seepeale, et ei liitu Berengari ega tema poja Adalbertoga. Otto tungis 961 Itaaliasse, vallutas Itaalia kuningriigi ja marssis 31. jaanuaril 962 Rooma, kus Johannes XII kroonis ta 2. veebruaril 962 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks, tema abikaasa Adelheidi aga keisrinnaks. Rooma elanikud andsid keisrile truudusvande ja lubasid Berengari mitte toetada. Otto I võttis endale ka Itaalia kuninga tiitli ja sellest ajast alates olid Itaalia kuningad alati ka Saksa kuningad ja Itaaliast sai seega Saksa-Rooma riigi osastiskuningriik.
thumb|200px|[[Meißeni markkrahvkond aasta 1000 paiku]] Otto I avaldas 13. veebruaril 962 privileegi (Privilegium Ottonianum), mille alusel pidi keiser või tema saadik andma paavstiks valitud isikule vastava kinnituse, uus paavst pidi andma keisrile truudusvande ja tunnustama keisrit Kirikuriigi isandana. Keiser kohustus tagama Kirikuriigi terviklikkuse ning lubas selle territooriumi laiendada.
965. aastal loodi keiser Otto I poolt lääneslaavlaste alale Meißeni markkrahvkond.
Saksa-Rooma keisrina
Et Otto I nõustus hakkama ka paavsti ja kiriku kaitsjaks, siis kroonis paavst Otto 2. veebruaril 962 Roomas Saksa-Rooma keisriks. Sellega pandi alus Saksa-Rooma riigile, mis kestis 844 aastat, 1806. aastani.
973. aastal, vahetult enne oma surma kutsus Otto I Quedlinburgis kokku Riigipäeva. Sinna saabusid ka Poola valitseja Mieszko I ja Böömimaa valitseja Boleslav I ning isegi Bütsantsi aadlikke. Otto esitles seal rahvale oma uut miniat, Bütsantsi printsessi Theofanot, kelle abielu Otto I poja Otto II-ga pidi sümboliseerima ida (Ida-Rooma keisririik) ja lääne (Lääne-Rooma keisririik) impeeriumi vastastikust tunnustamist ja rahu.
Otto ise pidas ennast Rooma keisriks ning Lääne-Rooma taastajaks, kuna Frangi riigi, Frangi keisri tiitel oli vahepeal kadunud.
Ringlöök
Ringlöök ehk "auring" on kabes esinev löömine, kus lööki alustav kabend jõuab tagasi samale väljale, kust ta lööki alustas.
Selles seisus võidab valge, mängides 1.e3-d4 c5xc1 2.g5-h6 c1xg5
ning nüüd järgneb "auring" 3.h6xh6+
Näide ka rahvusvahelisest kabest. Seisu autor on J. Bourquin.
Selle ülesande lahenduskäik lõpeb koguni kolmekordse ringlöögiga. Ülesande lahendus: 1.40-35 29x40 2.39-34 40x29 3.41-36 25x34 4.46-41 37x46 5.35-30 34x25 6.44-40 45x34 7.49-44 38x40 8.27x38 16x18 9.36-31 33x42 10.48x37 46x32 11.26-21 17x37 12.6x8 3x12 13.14x3 25x14. Lauale on tekkinud järgmine seis:
See seis on aga ise omaette probleem – tuleb veel ju löök õigesti (reeglitele vastavalt) sooritada. Niisiis valge lööb: 14.3x25x48x31x4x15x33x11x2x35x49x21x3!!+ (Märkus. Tegelikult on siin olemas veel teisigi lõpplöögi sooritamise variante).
Struktuur (täpsustus)
Millegi struktuuri all mõistetakse üldkeeles peamiselt millegi ehitust – ülesehitust või siseehitust.
Hüdraulika
Hüdraulika (kreeka sõnadest hÿdor 'vesi' + aulos 'toru, renn') on hüdromehaanika rakendusharu, mis käsitleb vedeliku tasakaalu (hüdrostaatika) ja liikumise (hüdrodünaamika) seaduspärasusi. . Tehnikas tähendab hüdraulika vedelike kasutamist jõu- ja energiaülekandeks.
Hüdraulikateadmisi on vaja paljudel insenerialadel, eriti muidugi nendel, mis on otseselt seotud vedelikega. Hüdraulikata ei saa aga läbi ka masinaehitajad, keemikud, ehitajad, toiduainetööstuse insenerid ja paljude teiste alade spetsialistid.
Hüdraulika ajalugu
pisi|350px|Tabel hüdraulika ja hüdrostaatika kohta, ilmunud [[1728. aastal Cyclopaedias]] Hüdraulikasse puutuvaid teadmisi oli inimkonnal juba väga ammu. Kõik teadaolevad iidsed tsivilisatsioonid (Mesopotaamia, India, Hiina, Aafrika, Kesk Ameerika) arenesid suhteliselt kuivades piirkondades, mistõttu tuli osata vett koguda ja kasutuspaika juhtida. Veevarustuse ja kanalisatsiooni tase oli eriti kõrge Vana-Kreekas ja Rooma riigis.
Kõige varasem meieni jõudnud hüdraulikaalane teadustöö on Archimedese traktaat "Ujuvatest kehadest". Järgnenud seitsmeteistkümnest sajandist pole midagi teada ja 15. sajandil koostatud Leonardo da Vinci töögi "Vee liikumisest ja mõõtmistest" ilmus trükituna alles 1826. aastal. Leonardo da Vinci on tuntud eelkõige kunstnikuna, ometi oli ta silmapaistvate hüdraulika ja hüdrotehnikaga seotud ideede autor. Ta oli ka esimesi vee voolamise eksperimentaalseid uurijaid ja hüdrauliliste nähtuste modelleerijaid, kelle deviisiks oli: "Kui tegeled veega, siis alusta katsest, ning alles siis asu arutluste juurde".
Järgnesid Giovanni Battista Benedetti (1530–1590) tööd hüdraulilise pressi ja ühendatud anumate alal. Galileo Galilei (1564–1642), tõestas katseliselt Archimedese seaduse, tegeles sillaehitusega ning uuris voolamist avadest. Galilei õpilane Evangelista Torricelli (1608–1647) uuris jugade voolamist. Blaise Pascal (1623–1662) avastas hüdrostaatika põhiseaduse. Isaac Newton (1643–1727) uuris sisehõõret liikuvas vedelikus ning avastas dünaamilise sarnasuse kriteeriumi.
Teooria olemasolu kiirendas hüdraulika kui rakendusteaduse arengut. Daniel Bernoulli ja Leonhard Euleri järglastest on tuntuimad Antoine Chézy (1717–1798), kes uuris vedeliku ühtlast voolamist. Henry Darcy (1803–1858) uuris survekadu vedelike liikumisel. Henri Bazin (1829–1917) uuris vedelike ühtlast voolamist ning ülevoole. William Froude (1810–1879) iseloomustas vedeliku voolu energeetiliselt valemite abil. Osborne Reynolds (1842–1912) avastas 1883. aastalvedeliku voolurežiimid ning uuris hüdraulilist sarnasust. Nikolai Žukovski (1847–1921) töötas välja aerodünaamika ja hüdrodünaamika teoreetilised alused, uuris hüdrolööki ja vee liikumist pinnases. Boriss Bahmetov (1880–1951) uuris vooluhüpet, ebaühtlast voolamist, filtratsiooni jm. Bahmetovi õpilane Nikolai Pavlovski (1884–1937) uuris ühtlast ja ebaühtlast voolu, filtratsiooni läbi vesiehitiste. Ludwig Prandtl (1857–1953) pani aluse uuele etapile – turbulentse voolamise struktuuri ja seaduspärasuste süvauurimisele.
Eestis on hüdraulikaga tegeldud Tallinna Tehnikaülikoolis ja Eesti Põllumajandusülikoolis. Professor Uno Liivi juhtimisel on TTÜ-s kujunenud arvestatavaks teadussuunaks vedelike ebastatsionaarse voolamise uurimine.
Esimese eestikeelse hüdraulikakäsitluse "Tallinna Tehnikumi loengukonspekti" kirjutas August Velner (1884–1952) 1923. aastal. Sama mees pani ka aluse eestikeelsele hüdraulikaalasele terminoloogiale. Esimene algupärane raamat "Hüdraulika" ilmus Leo Tepaksi sulest 1967. aastal.
Veetõsteseadmete ja pumpade arengulugu
Veetõsteseadmete ja pumpade arengulugu ulatub kaugetesse aegadesse. Põlluharimine antiikmaailmas nõudis palju vett ning niisutuskanalite ehitamist. Selleks, et vett juhtida veevõtukohast tarbijani, oli tavaliselt vaja teda tõsta. Antiikaja leidurid konstrueerisid mitmesuguseid veetõstukeid, mille käitamiseks kasutati vee-, looma- või inimjõudu. Tänapäevani on kasutusel kopptõstukid, veetõsterattad ja Archimedese kruvi.
Esimese teadaoleva kolbpumba ehitas Roomas juba 190. aastal eKr Ktesibos. Esimene kõverate puitlabadega aksiaalpump arvatakse pärinevat 5. sajandist. Pump leiti 1772. aastal Portugalis San Domingo mahajäetud vasekaevandusest.
Astronoomina tuntud Johannes Kepler (1571–1630) projekteeris 1610. aastal esimese teadaoleva hammasrataspumba.
Kuulsamaid ja teadaolevaist suurim veetõsteseade oli aastail 1681–1688 Prantsuse päikesekuninga Louis XIV korraldusel Versailesi lossi purskkaevude ja veevärgi jaoks rajatud Marly masin. Viie kilomeetri pikkuses torustikus pumbati 200 m3 vett tunnis 163 meetri kõrgusele. Selleks kasutati 221 pumpa, mida käitas 13 8-meetrise läbimõõduga vesiratast. Seade hävis Prantsuse revolutsiooni päevil.
Idee kasutada hüdraulilist lööki vee pumpamiseks pärineb Inglaselt John Whitehurstilt 1772. aastal. Vesioina leiutas 1796. aastal Joseph Montgolfier. Injektori võttis kasutusele 1858. aastal prantslane Giffard, kes kasutas seda vee pumpamiseks aurukatlasse.
Tänapäeval pole elu ilma pumpadeta mõeldav. Neid kasutatakse kõigis tööstusharudes kõikvõimalike vedelike ja segude pumpamiseks.
Vedelike füüsikalised omadused
Klassikaline hüdraulika tegeleb üksnes homogeensete nn. tilkvedelikega, mis moodustavad pideva võõristeta ja tühikuteta keskkonna.
Vedelike füüsikalised omadused, mis hüdraulikas tähtsust omavad, on järgmised:
Vedelikus mõjuvad jõud
Olenevalt toimimisviisist jagunevad vedelikus mõjuvad jõud massijõududeks ja pinnajõududeks.
Massijõud
Massijõud on jõud, mis mõjuvad kõigile vedelikuosakestele. Nendeks jõududeks on
Massijõud on võrdeline massiga, kus a on kiirendus ja m mass. Jõu siht ühtib kiirenduse sihiga, kuid suund on vastupidine.
, kus on massiühikule  (või ruumalaühikule ) mõjuv elementaarjõud. Massijõu intensiivsusel on kiirenduse dimensioon.
Pinnajõud
Pinnajõud on jõud, mis mõjuvad vedeliku pinnale ning on võrdelised mõjupindalaga. Tähis FA. Siia kuuluvad:
Pinnajõu suuna määrab seega selle pinna asend, millele jõud mõjub.
Pinnajõu pinnaühiku kohta ehk pinnajõu intensiivsus ehk pinge mingis vedelikupunktis on:
, kus on pinnaühikule  mõjuv elementaarjõud. Pinnajõu intensiivsus ehk pinge on lahutatav kaheks komponendiks:
Nieurlet
Nieurlet (flaami keelest; tänapäevases hollandi kirjapildis Nieuwerleet) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Sõjalennuk
Sõjalennuk on sõjaliseks otstarbeks ehitatud lennuk. Sõjalennukeid võib jaotada kasutusalade järgi mitmeti, nt nii: ja kõigi ülalloetletute ristandid ja igat sorti abilennukid, millega otsest õhuvõitlust ei peeta.
Millam
Millam on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Millamis on Minster-in-Thaneti abtissile Mercia Püha Mildrithile (Mildred) pühitsetud kabel, kes väidetavalt seal viibis, kuid on eraomandis ja ei ole kergesti külastatav.
Van Jones
thumb|Van Jones, 2008 Van Jones (õieti Anthony Jones; sündinud 20. septembril 1968) on ameerika ühiskonnategelane ja kodanikuliikumise aktivist.
Märtsist septembrini 2009 oli ta Valge Maja keskkonnakvaliteedi nõukogu (Council on Environmental Quality, CEQ) "roheliste töökohtade" erinõunik.
Elulugu
Jones sündis Lääne-Tennessee maapiirkonnas. Tema vanemad olid keskkooliõpetajad. Tema vanaisa oli kristliku metodistide episkopaalkiriku juht. Tal on kaksikõde Angela.
Lapsena oli Van oma õe sõnul tüüpiline nohik ja Van kinnitab seda ka ise. Kui vanemad kinkisid talle Luke Skywalkeri ja Han Solo nuku, ei pannud Van neid omavahel kaklema, vaid mängis, kuidas nad kandideerivad valitavasse ametisse.
Van lõpetas 1986 kohaliku keskkooli ja 1993 Yale'i ülikooli õigusteaduse alal ja asus seejärel elama San Franciscosse.
Jones oli juba varakult äge kapitalismi kriitik. Rodney Kingi peksjate üle peetaval kohtuprotsessil osales ta veel õigusteaduse üliõpilane olles vabatahtliku vaatlejana. Ta osales pärast kohtuotsuse väljakuulutamist protestides ja vahistati ebaseaduslikult koos sadade teiste meeleavaldajatega, kuid vabastati süüdistust esitamata.
Seejärel Jones radikaliseerus, kuulutas end kommunistiks ja hakkas protestima politsei vägivalla vastu. . Ta asutas 1995 politsei vägivalla ohvrite abitelefoni ja nõustamiskeskuse. Esialgu oli see Juristide Tsiviilõiguste Kaitse Komitee projekt, kuid juba järgmiseks, 1996. aastaks oli see kasvanud nii suureks, et moodustati selliste keskuste katusorganisatsioon Ella Bakeri inimõiguste keskus.
Hiljem astus ta organisatsiooni Standing Together to Organize a Revolutionary Movement (STORM), mis "unistas mitmerassilisest sotsialistlikust utoopiast".
President Barack Obama nõunikuna sattus ta 2009. aastal avalikkuse teravdatud tähelepanu alla ründavate ja vihaste kommentaaride tõttu vabariiklaste aadressil, millest mitmed olid tehtud enne tema ametiaega presidendi nõunikuna. Muuhulgas toodi päevavalgele fakt, et 2004. aastal allkirjastas Van Jones veebilehe 911Truth.org algatatud vastuolulise petitsiooni. Petitsioonis nõuti George W. Bushi administratsiooni tegevusetuse uurimist 11. septembri terrorirünnakute ärahoidmisel, andes mõista, et Bushi valitsus võis terrorirünnakute ettevalmistamisest teadlik olla, kuid ei võtnud poliitilise kasu lõikamiseks midagi nende ärahoidmiseks ette. Vabariikliku Partei esindajad Kongressis nõudsid Jonesi tagasiastumist ja süüdistasid teda vasakäärmusluses.
Badajozi provints
Kliima
Aastas sajab keskmiselt 486 mm, sealhulgas jaanuaris 58 mm ja augustis 6 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2829 tundi, sealhulgas jaanuaris 145 ja augustis 344 tundi.
Haldusjaotus
Provintsis on 11 maakonda kokku 164 vallaga.
Noordpeene
Noordpeene on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Väike Peene Becque jõgi voolab läbi küla.
2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 47. Eurovisiooni lauluvõistlus, mis toimus 25. mail 2002 Eesti pealinnas Tallinnas Saku Suurhallis.
Eesti sai õiguse korraldada lauluvõistlust, kui Tanel Padar, Dave Benton ja 2XL võitsid 2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse Taanis.
Eesti oli esimene riik endisest idablokist, kes sai õiguse organiseerida lauluvõistlust. Lauluvõistluse eelarveks oli 122,6 miljonit Eesti krooni (u 7,84 miljonit eurot).
Korraldus
Esimest korda oli lauluvõistlusel alapealkiri – "Moodne muinasjutt". Kontsert algas videoga väikesest tüdrukust, kes avab suure muinasjuturaamatu ja näeb seal eestlasi, kes üksmeelselt ümisevad oma Eurovisiooni võidulaulu "Everybody". Kontserdi teemat rõhutas ka lavakujundus, õhtujuhtide roll ja tekst ning laulude vahel näidatud humoorikad videolõigud, milles igaühes oli kasutatud mõne tuntud muinasjutu süžeed, tegelasi või detaile Eesti ja eestlaste konteksti panduna. Õhtu lõppes, nagu osutasid ka õhtujuhid, õnnelikult ja lätlaste võiduloo kordamise ajal oli laval sümboolne lumesadu. Võidutrofee, Ivo Lille klaasskulptuuri ning EBU auhinna ulatasid võitjatele laval Ivar Must ja Maian Kärmas.
Lauluvõistluse eelarve küündis üle 122 miljoni krooni, mis jagunes neljaks: sponsorrahad (ERGO Kindlustus jm), riikide osalustasud ja piletimüügi tulud. Umbkaudu neljandik eelarvest ehk osa, mida muud tulud ei katnud (üle 33 miljoni), rahastati riigieelarvest. Lauluvõistlusel müüdi pileteid kolmele kontserdile: kahele peaproovile (24. ja 25.05) ning lõppkontserdile. Viimasele müüdi pääsmeid internetioksjonil alghinnaga 4500 krooni, kus mõni pilet läks kaubaks rohkem kui 7000 krooni eest. Soolase hinnaga pileteid ei müüdud aga kuigivõrd palju ning lauluvõistluse nädalal ja veel vahetult kontserdi eelgi müüdi pileteid Saku Suurhalli hinnaga 600 krooni.
pisi|left|Eurovisiooni kanti üle ka Raekoja platsil Telesaate tehnilise teostuse tarvis palkas Eesti Televisioon põhiliselt Rootsi Televisiooni SVT tehnilise meeskonna. Tehnilise personali (teleoperaatorid, valgustajad, helimeistrid jm) seas oli siiski ka hulk ETV töötajaid. Ürituse peaprodutsent oli Juhan Paadam, vastutavasse meeskonda kuulusid veel finantsjuht Jaanus Kõusaar, Tarmo Krimm, Janek Väli, Heidi Laanemäe, Kristel Maran. Lavakujunduse ning kogu ürituse stilistika autor oli teatrikunstnik Iir Hermeliin, pearežisöör Marius Bratten, valgustaja Per Sundin. Akrediteerimise eest vastutas Kati Ellandi. Videolõike valmistasid ette Rene Vilbre, Inessa Josing, Anu Välba jpt.
Võistlusnädalaks Saku Suurhalli kõrvale püstitatud telk-pressikeskuses viisid pressikonverentse läbi Monika Tamla ja Eero Raun. Pressikeskuse tööd korraldasid teiste seas Maarja Tali, Kalle Kingsepp jpt.
Osalejad
Võistlust saabus vaatlema või kajastama tuhatkond ajakirjanikku või fänni üle maailma. Kõige arvukam pressidelegatsioon saabus Hispaaniast (üle 120 ajakirjaniku). Üksainus ajakirjanik saabus üritust kajastama Lõuna-Aafrika Vabariigist.
Tallinna saabunud riikide delegatsioonide seas oli suur hulk Eurovisiooni lauluvõistlusel varemgi edukalt osalenud heliloojaid ja lauljaid, osa esinejaid on naasnud Eurovisioonile aastaid hiljem.
Statistika Keskbüroo
Statistika Keskbüroo on mitme riigi statistikaasutuse nimi:
2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
Osalejad
Võistluskontserdi ajal viibis Saku Suurhallis arvukalt kõrgeid väliskülalisi nii teistest Euroopa Ringhäälingute Liidu liikmesorganisatsioonidest kui ka poliitikuid. Teiste seas jälgis saali loožis võistlust Eesti peaministri Siim Kallase ning teiste valitsusliikmetega Taani tollane peaminister, hilisem NATO peasekretär Anders Fogh Rasmussen.
Hääletussüsteem
Iga riik avaldas punktid 12, 10, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1 oma kümne lemmiku poolt.
Osalenud riigid
frame|center|{{legend|#22b14c|Osalevad riigid}}{{legend|#ffc20e|Riigid, mis on varem osalenud, kuid ei osalenud see aasta}}
Kalju Suur
pisi|Kalju Suur 1992. aastal. [[Jaan Künnapi foto]] Kalju-Hillar Suur (18. veebruar 1928 Tallinn – 13. november 2013) oli eesti fotograaf. Ta oli Tallinna Fotoklubi ja fotogrupi Stodom (1964) asutajaliige.
Lapsepõlv
Ta sündis vallaslapsena ning ema kehva tervise tõttu kasvas alates 1931. aastast Palivere, Muraste ja Riisipere lastekodus. Kalju Suure ristiisa oli Viktor Oksvort, laulu "Jää vabaks, Eesti meri" autor.
Õpingud ja töö
1943. aastal alustas Kalju Suur õpinguid Ravila Aiandus-Põllutöö Koolis, kuid Teise maailmasõja keerises see kool likvideeriti. Aastal 1946 lõpetas Kalju Suur Tallinna 1. Õhtukeskkooli, 1947. aastal Tallinna Raudteetööstuskooli lukksepp-mehaanikuna ning asus tööle Tallinn-Väikse Veduridepoo lukksepana. Järgnes teenistus Nõukogude armees. Alates 1954. aastast töötas Kalju Suur trikotaaživabrikus Marat mehaanikuna, aastast 1978 sealsamas fotograafina. Alates aastast 1981 oli Kalju Suur kultuurilehe Sirp ja Vasar fotoreporter. Ta jätkas samas ametis mittekoosseisulisena pärast pensionile jäämist veebruaris 1988. aastal kuni haigestumiseni 1994. Hiljem on Kalju Suur tegutsenud vabakutselise fotograafina ja kirjastajana (asutas 1995. aastal oma raamatute väljaandmiseks kirjastuse Suurkalju).
Looming
Fotograafiaga tegeles Kalju Suur alates 1956. aastast. Kalju Suure ulatuslik fotolooming on lisaks näitustele ja perioodikale avaldatud ka autori koostatud fotoalbumites. Peeter Toominga sõnul on Suur ise leidnud, et tema albumeid tuleb võtta nagu "järjejuttu", kus fotod ei jää igaüks omaette, vaid iga foto on ikka seotud järgneva või eelnevaga. "Fotod liituvad üksteisega nagu katkematu jutustus, nagu lõppematu pildivoog ..." Ta on avaldanud ajakirjanduses ka artikleid.