cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann Heinrich Pestalozzi
Elulugu
Septembris 1769 abiellus Pestalozzi Gebenstorfis Anna Schulthessiga vastu viimase vanemate tahtmist. pisi|vasakul|Pestalozzi Neuhofi koolis õpetamas 1774. aastal avas ta oma kodus Neuhofis kooli ja kodu vaestele ning kodututele lastele. 1776. aastal oli seal juba 22 last ja 1778. aastal 37. Pestalozzi kombineeris tavapärase hariduse, moraalse ja religioosse kasvatuse praktilise tööga. Kool oli põllumajandusliku suunitlusega, kuid lastele õpetati ka lugemist ja arvutamist.
Ränikarbiid
Kasutamine
Tänapäeval kasutatakse ränikarbiidi kõrgetel temperatuuridel töötavas pooljuhtelektroonikas. Luuakse Schottky dioode, isoleeritud paisuga väljatransistore, türistore.
Johann Heinrich Pestalozzi
Elulugu
Peagi tuli tagasilöök. Kuigi Pestalozzi andis lastele kodu ja õpetas neid, andis riided selga jne, pidid lapsed talu juures regulaarselt tööd tegema. Sellepärast otsustas osa lapsi peagi tagasi kerjama minna. Pestalozzi sattus võlgadesse ja lõpetas 1779. aastal vanglas. Aasta hiljem tuli kool Neuhofis sulgeda.
Ränikarbiid
Kasutamine
Ränikarbiidist dioode on kasutatud ka elektrivõrgu kaitsmiseks välgulöökide eest.
Johann Heinrich Pestalozzi
Elulugu
1780. aastatel proovis Pestalozzi õnne kirjandustegevusega. Ta kirjutas romaani "Lienhard ja Gertrud" (4 köidet, 1781–1787), mis sai maailmakuulsaks.
See on jutustus sellest, kuidas lihtne, tark ja kõigi poolt lugupeetud talunaine oma lapsi kasvatades tuleb mõttele asutada külas kool ja veenab selles teisigi külaelanikke. Ebamääraste ja lennukate unistuste juurest jõuab Pestalozzi peagi karmi elutõeni: rahva hädadele tuleb lõpp alles siis, kui tõuseb rahva haridustase. Et aga rahval puuduvad vahendid ja jõud suure hulga koolide asutamiseks, tuleb hariduse andmine usaldada emade kätte. Selle töö kergendamiseks tuleb nad varustada käsiraamatuga, mida Pestalozzi tegigi.
Teisi teoseid samast ajast: "Die Abendstunde eines Einsiedlers" (Eraku õhtutunnid, 1780); "Christoph und Else" (Christoph ja Else, 1782); "Gesetzgebung und Kindermord" (Seadusandlus ja lapsemõrv, 1783); "Ja oder Nein?" (Jah või ei?, 1793); "Meine Nachforschungen über den Gang der Natur in der Entwicklung des Menschengeschlechts" (Minu uurimused loodusest ja inimkonna arengust, 1797); "Fabeln" (1797).
Peaaegu kõik need teosed on lühikesed jutud tõest, moraalist, haridusest, ühiskonnast ja poliitikast. Üldine menu sai osaks vaid esimesele.
1783. aastal oli Pestalozzi üks Illuminaatide ordu Zürichi osakonna rajajatest, ordunimega Alfred.
1789. aastal puhkes Prantsusmaal Prantsuse revolutsioon, mis ei jätnud ka Pestalozzi elu puutumata. 1798. aastal tungis Napoleon Bonaparte oma sõjaväega Šveitsi. Prantsuse invasiooni ajal andis Pestalozzi välja prantsusmeelset ajalehte Helvetic Volksblattes.
Tänu headele suhetele valitsusega asutas Pestalozzi 1800. aastal Burgdorfi lossis kuulsa haridusasutuse, kus ta arendas ja põhjendas oma õpetamis- ja kasvatamismeetodeid. 1804. aastal viidi kool valitsuse ettepanekul üle vanasse kloostrisse Münchenbuchsees.
1805. aastal otsustati kolida Yverdon-les-Bainsi Waadti kantonis. Seal hakkas Pestalozzi oma meetodeid laiemalt tutvustama. Kool võitis laialdast tähelepanu, tõmmates ligi külastajaid ja õpilasi kogu Euroopast. Õpilaste hulk ulatus hiilgeajal 200-ni. Neid tuli isegi Ameerikast. Paljud valitsused saatsid oma haridustegelasi Pestalozzi juurde õppima sooviga juurutada sarnast süsteemi ka oma riigis. Tuntumate külastajate seas olid Karl Ritter, hilisem pedagoog Friedrich Fröbel, vürst Esterhasy, Prantsuse diplomaat Talleyrand, Hollandi kuningas Louis Bonaparte, Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III ja Venemaa keiser Aleksander I.
Edwin Barclay
Edwin James Barclay (1882 – 6. november 1955) oli Libeeria president aastail 1930–1944. thumb|vasakul|Edwin Barclay
Johann Heinrich Pestalozzi
Elulugu
1807. aasta mais hakkas kool välja andma nädalakirja Die Wochenschrift für Menschenbildung, mis sisaldas regulaarselt filosoofilisi arutlusi hariduse üle ning andis vanematele ja avalikkusele teada kooli edusammudest. Viimased eluaastad tõid Pestalozzile suurt kurvastust: peamiselt õpetajate omavaheliste tülide tõttu arenes Yverdonis (Ifertenis) kriis. Lõpuks hakkas ka õpilaste arv kahanema ning annetusi ei saabunud enam nii palju. 1825. aastal pidi Pestalozzi kooli sulgema. Seejärel pöördus ta tagasi Neuhofi.
Pestalozzi haigestus 15. veebruaril 1827 ja suri kaks päeva hiljem 17. veebruaril Bruggis. Tema viimased sõnad olid: "Ma annan oma vaenlastele andeks. Leidku nad nüüd rahu, mille juurde mina praegu igaveseks lähen."
Pestalozzi hauakivile on kirjutatud:
Mälestuse jäädvustamine
Pestalozzi 100. sünniaastapäeval 1846. aastal avati tema surmakohas mälestusmärk.
Tema järgi on nimetatud asteroid 2970 Pestalozzi.
A-ha
a-ha on Norra pop-rock 'i ansambel, mis tegutseb alates 1982. aastast ning on üleilmselt menukas. Nende plaate on ostetud üle 100 miljoni eksemplari.
Ansambli lugu
Ansambli asutasid 1982. aasta alguses Magne Furuholmen (algusaastatel esinejanimega Mags; klahvpillid, vokaal) ja Paul Waaktaar-Savoy (kitarr, vokaal). Hiljem liitus Morten Harket (vokaal).
Bänd kolis Norrast Londonisse, et suuremat edu saavutada. Nende debüütalbum ja -singel tulid välja 1985. Mõlemat saatis kohe edu, nii et nad said Grammy nominatsiooni aasta uustulnuka kategoorias. Debüütsingel "Take On Me" saavutas edu nii USA-s (müügiedetabelis nr 1) kui ka Suurbritannias (müügiedetabelis nr 2).
1987. aastal kirjutas a-ha tunnuslaulu järjekordsele James Bondi filmile "The Living Daylights" ("007 ohutsoonis").
Samal aastal sai a-ha Peer Gynti auhinna, mis antakse kord aastas Norrat maailmas positiivselt tutvustanud isikule.
Aastal 1993 bänd lagunes, kui kõik liikmed asusid soolokarjääri tegema. Samal aastal täitus bändil 20 miljonit müüdud plaati.
Aastal 1998 tuli a-ha jälle kokku. Nende esimene etteaste pärast lahus oldud aega oli Nobeli rahuauhinna kontserdil. 2000. aastaks oli bändi albumeid müüdud juba 36 miljonit eksemplari.
Detsembris 2010 peeti hüvastijätukontsert. Kuid 2015. aastal tuli ansambel taas kokku ja andis välja 10. stuudioalbumi "Cast in Steel". 2018. aastal esines ansambel oma "Electric Summer Touri" ka Eestis.
Moone (bioloogia)
Moone ehk metamorfoos ehk metaboolia on organismide arengu käigus toimuv põhjalik kuju ja eluviisi muutus. Moonet reguleerivad hormoonide vahendusel organismisisesed keerukad füsioloogilised protsessid.
Heno Sarv
Aastatel 1976–1977 oli ta filmi "Linnutee tuulte" võttegrupis režissöör Lennart Mere assistent. Ta oli ansambli Hellero ja Liinatśuraq liige. Ta on töötanud Eesti Rahva Muuseumi teaduri ja asedirektorina.
Moone (bioloogia)
Moondega organismid on paljud selgrootud ja osa selgroogseid (kalad, kahepaiksed).
Heno Sarv
Heno Sarv kaitses 2002. aastal doktoritöö teemal "Indigenous Europeans East of Moscow".
Moone (bioloogia)
Putukail eristatakse vaegmoonet ehk hemimetabooliat ja täismoonet ehk holometabooliat.
Heno Sarv
Oli Eesti Kongressi liige. Kandideeris 1995. aastal Riigikokku Parempoolsete nimekirjas Tartu linnas, kuid ei osutunud valituks.
Laine levimiskiirus
pisi|Lainerühma levimine: sinine punkt liigub faasikiirusega, roheline mähisjoon liigub rühmakiirusega ja punane punkt liigub frondikiirusega
Laine levimise kiirus ehk laine kiirus väljendab kiirust, millega laine (või selle punkt) mingis keskkonnas edasi liigub. Eristatakse faasikiirust ja rühmakiirust.
Laine liikumist saab kirjeldada ka lainefrondi liikumise kiiruse kaudu.
Võib rääkida ka signaalikiirusest, mis kirjeldab laine poolt kantava informatsiooni liikumise kiirust.
Viited
Ausbreitungsgeschwindigkeit Wave propagation speed
Perekonnanimede kaitseregister
Siseministeeriumis peeti aastail 1935–1940 perekonnanimede kaitseregistrit, kuhu võisid lasta oma perekonnanimed kanda eestistatud perekonnanimedega, samuti põliste eestipäraste perekonnanimedega kodanikud. Kaitseregistrisse kandmine maksis 15 krooni. Perekonnanimede kaitseregistrisse kantud nimesid ei saanud anda teistele isikutele, välja arvatud kaitseregistrisse kantud nime omaniku kirjalikul nõusolekul tema sugulased. Samuti ei saanud anda teistele isikutele liiga laialt tarvitusel olevaid perekonnanimesid (algselt 188).
Oma perekonnanime lasksid kaitseregistrisse kanda järgmised isikud:
Savva Kuliš
Savva Kuliš (vene Савва Яковлевич Кулиш; 17. oktoober 1936 Odessa – 9. juuni 2001 Jaroslavl) oli vene filmilavastaja, stsenarist ja operaator.
Savva Kuliš lõpetas 1959. aastal Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi operaatorina ja 1968. aastal Boriss Štšukini nimelise Teatriinstituudi lavastajana. 1959–1960 oli ta Kesktelevisiooni operaator. 1967. aastast oli ta Mosfilmi filmilavastaja.
Hiiukirik
Hiiukirikud (soome keeles jätinkirkko, metelinkirkko, pirunkirkko, jatulinkirkko jm) on hiliskiviajast umbes 3000–2000 e.m.a pärinevad enamasti nelinurksed või ümmargused kiviehitised Pohjanmaal ja mujal Perämere põhjaosa muinasrannal. Suurim neist on 60-meetrine Raahen Kastelli.
Neid on kunagi omistatud saamidele, neid on peetud hülgeliha jääkambreiks, elumaja vundamentideks, kindlusteks ja ulukite tarandikkudeks. Oulu ülikooli korraldatud väljakaevamistel aga ei leitud püsiasustuse jälgi ning kaitseotstarbeks ei sobi nad oma paljude müüriavauste ega väiksuse tõttu. Megaliitilisi sõõrkaevikuid ehk rondeleid, Stonehenge'i ja teisi taolisi ehitisi on seostatud ka ürgsete põllumeeste vajadusega ajaarvamise järele.
Ehitised
pisi|300px|Raahen Kastelli kivivall 2009. suvel Hiiukirikud on tavaliselt nelinurksed maja alusmüüri või koguni kindlust meenutavad kivitarandid. On ka ovaalseid, ümmargusi ja avatud kujundeid. Sageli on teine vall teise sees. Vallid on 2–6 m paksused ja koosnevad tavaliselt pisemaist kividest. Ehitise pikkus võib olla 15–60 m, seinte kõrgus poolest kahe meetrini. Väravaid võib olla 1–5, aga enamasti on neid 2–4. Hiiukirikuid on Soomes Pohjois- ja Keski-Pohjanmaal Kokkolast Kemini ning eriti tihedalt Raahe ja Oulu-Liminga kandis. Yli-Ii ja Närpiö vahelisel rannikuribal on neid 40–50: Raahen Kastellile lisaks näiteks Haukipudase Rajakangas, Pesuankangas ja Jäknabacken. Soome Pohjanmaa hiiukirikuiga sarnanevaid ehitisi on hiljem leitud ka Rootsi-poolselt põhjarannalt. Mõne hiiukiriku vallis või ümbruses on sakasteks nimetatud teadmata otstarbega kivikuhjatisi. Hiiukirikuist ja nende lähedusest on leitud ka megaliitilisi kivisambaid ehk menhire näiteks Jäknabackenist ja Ollisbackenist. Mõned menhirid on isegi tänapäevani püsti püsinud. Teised on kummuli.
Hiiukirikuid kaardistanud Marianna Ridderstad ja Jari Okkonen väitsid 2009. aasta uurimuses, et ligi pooled ehitistest (ka nende sissepääsud) on ± 5 kraadi täpsusega asetsenud olulisemate päiksetõusude ja -loojangute sihis, nagu oli tavaks ka Kesk-Euroopa megaliitkultuuris. Pohjanmaa hiiukirikud meenutavad enim Prantsusmaa Carnaci varajasi megaliitehitisi nagu Crucuno, Kermario ja Le Manio. Nood on samuti nelinurksed pööripäevadele suunatud ehitised.
Näiteks Kastelli neli ukseava oli avanenud suvise pööripäeval, vapu ajal ja lõikuspühal koidu ja talvisel pööripäeval nii koidu kui ka loojangu poole. Teisigi hiiukirikuid oli suunatud taliharja, vapu, kekri ja lõikuspüha päevatõusu või loojaku poole. Ollisbackenis asetsevad kaks menhiri põhja-lõuna sihil.
Ehitajad
Hiiukirikute lähedalt on saadud hilisneoliitilisi leide – muuhulgas Pöljä keraamikat ja kvartstööriistu. Maaviljelust võidi tunda, aga sel polnud elulist tähtsust. Hiiukirikud ei kuulu samal ajal Lõuna-Soomes valitsenud nöörkeraamika ja venekirveste rahvale. Nende arheoloogiliste kultuuride piir oli kusagil Vaasa kandis. Vaasa ümbrusest on leitud jälgi mõlemast, kuid ilmselt eri aegadest. Hiiukirikuid ehitas asbestisegust Pöljä keraamikat valmistanud rahvastik. . Hiiukirikud on omistatud ka Iijoe suudmes umbes 3500–2000 e.m.a õilmitsenud rikkalikule Kieriki kultuurile. Pärast ehitamise tippaega 2500. aasta paiku e.m.a hüljati hiiukirikud lühikese aja jooksul umbes 2000–1500 e.m.a, kui inimesed kolisid suurtest keskustest kaugemale.
Eugen Veges
thumb|Eugen Veges Erakonna Eestimaa Rohelised Tallinna piirkonna asutamiskoosolekul 2008. aastal. Eugen Veges (sündinud 24. juunil 1955 Tallinnas) on Eesti ettevõtja.
2009. aastast kuulub ta Kohila vallavolikogu koosseisu, on revisjonikomisjoni esimees.
Eugen Veges lõpetas 1979 Eesti Põllumajandusakadeemia veterinaarmeditsiini erialal ning 2005 EBSi kõrgema majandusarvestuse ja rahanduse erialal. On majandusarvestuse ja rahanduse magister.
2006–2011 kuulus Eugen Veges Erakonna Eestimaa Rohelised ridadesse, oli EER volikoguliige ja Raplamaa piirkonnajuht.
Kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina. Ta oli üks "Ühinenud üksikkandidaatidest" ning sai 97 häält.
Mimikri
pisi|Mimikri näiteks võib olla nii taustaga ühte sulav [[liblikas kui ka erksavärviline liblikas, mis sarnaneb mõne mürgise ja söödamatu liblikaliigiga]]
Mimikri on kohastumuse tüüp, mis väljendub organismi (looma, taime) tunnuste sarnanemises teise liigi tunnustega, keskkonnaelemendiga või kummagi üldistusega. Näiteks võib ohutu loomaliik sarnaneda välimuselt hoiatusvärvust kandva mürgise loomaga. Mimikriga on paralleelselt kasutusel mimeesi mõiste, millega tähistatakse tavaliselt sarnasust keskkonnaelemendiga.
Mimikri tüüpidena eristatakse Bates'i mimikrit, Mülleri mimikrit, agressiivset mimikrit, reproduktiivset mimikrit ja teisi. Batesi mimikri puhul sarnaneb ohutu või kaitsetu organism teise liigiga, kes on mürgine või söödamatu. Mülleri mimikri ehk Mülleri konvergentsi korral sarnanevad üksteisega kaks mürgist, söödamatut või muu kaitsekohastumusega liiki (näiteks on eri liiki liblikatel sarnane tiivamuster). Agressiivse mimikri puhul on teise liigiga, keskkonnaelemendiga või kummagi üldistusega sarnanev organism kiskja (see tüüp on levinud näiteks ämblikel). Reproduktiivse mimikri puhul osaleb kohastumus organismi paljunemisel või levimisel.
Mõned autorid peavad mimikri all silmas kõiki loomade kuju ja värvusega seotud kaitsekohastumusi, sel juhul hõlmab see ka mimeesi ja varjevärvusi.
Eestis tegeleb mimikri uurimisega Timo Maran.
Raalprojekteerimine
Raalprojekteerimine (inglise computer-aided design, CAD) on arvuti abil toodete, hoonete, masinate ja seadmete kujundamine.
Standardsete detailide mudeleid on võimalik saada ka internetist leitavatest andmebaasidest. Seejärel liidetakse detailid koostuks. Mõningad CAD tarkvarapaketid on ühendatavad tööpinkide programmeerimiseks kasutatava raalvalmistuse (CAM) tarkvaraga. Sel juhul tehakse CADi keskkonnas valmis detaili joonis, mis viiakse CAMi keskkonda, seejärel lisatakse CAMi keskkonnas töötlemise tehnoloogia (lõikekiirused, ettenihked, pöörlemissagedused, jms.). Seejärel laaditakse valminud programm pingi postprotsessorisse ning masin valmistab vastavalt joonisele ja tehnoloogiale detaili.
CADi tarkvara kasutatakse nii kahemõõtmeliste (2D) kavandite kui ka kolmemõõtmeliste (3D) objektide projekteerimiseks.
CAD on tähtis tööstuskunst, mida kasutatakse laialdaselt mitmesugustes valdkondades, sealhulgas autotööstuses, laevatööstuses, tööstuslikus ja arhitektuurilises disainis, jpm. CADi kasutatakse ka filmide eriefektide animeerimiseks. Majandusliku tähtsuse tõttu on CAD olnud suuremaks suunavaks jõuks arvutusgeomeetria, arvutigraafika (riistvaraline ja tarkvaraline) ja diskreetse diferentsiaalgeomeetria uurimisel.
Ülevaade
CADi kasutatakse igasuguste tööriistade ja masinate projekteerimisel ning igasuguste hoonete kavandamisel ja projekteerimisel alates eramajadest lõpetades suurimate kaubanduslike ja tööstuslike ehitistega.
Peamiselt kasutatakse CADi füüsiliste komponentide detailsete 3D-mudelite ja 2D-jooniste loomiseks. Samas kasutatakse seda terve mingisuguse toote väljatöötamisprotsessi vältel, alates kontseptuaalsest projektsioonist lõpetades dünaamilise analüüsiga komponentide tootmismeetodite määramiseks.
CAD on kujunenud väga tähtsaks tehnoloogiaks raaltehnoloogia (inglise computer-aided technologies) alal. Tema eelisteks on tootearenduse kulude vähenemine ja palju lühem disainitsükkel. CADi tarkvara lubab disaineritel oma tööd teha arvutiekraanil, töö välja printida ja salvestada selle hilisemaks muudatuste tegemiseks, säästes palju rohkem aega võrreldes käsitsi joonestamisega.
Tüübid
Raalprojekteerimist on mitut tüüpi. Eri tüüpi CADi süsteeme kasutades peab nende kasutaja mõtlema, kuidas ta neid kasutab ning kas kõik virtuaalsed komponendid tuleb vastavalt süsteemile erinevalt projekteerida.
3D-sõrestikmudel on põhimõtteliselt 2D-konstrueerimise rakendus. Iga joon tuleb iseseisvalt kavandisse lisada, objekti kujutatakse teda piiritlevate joonte jadana. Lõpptootega pole seotud massiomadusi ja sellele ei saa otseselt lisada tunnuseid nagu näiteks augud. Kasutaja läheneb neile sarnaselt 2D-süsteemidega. Ka mõned 3D-süsteemid lubavad sõrestikmudeli kasutamist lõpliku joonestamise läbi viimiseks.
"Rumalad" 3D-mahtmudelid (seda tehnoloogiat kasutab ka AutoCAD) tehakse analoogselt reaalsete objektide loomisele. Peamistele kolmemõõtmelistele geomeetrilistele kujunditele (prismad, silindrid, kerad jne) lisatakse või eemaldatakse mahtosa nagu päris objektide kokkupanemisel või lahtivõtmisel.
Parameetriline 3D-mahtmodelleerimine nõuab kasutajalt disaini eesmärki. Objektid ja tunnused on seadistatavad. Tulevased modifikatsioonid on kas lihtsad, keerulised või lausa võimatud, olenevalt sellest, kuidas originaalosa tehti. Kasutaja peab mõtlema, kuidas see komponent "täiuslikus maailmas" välja näeks. Näiteks, kui mingi selle komponendi tunnus peab asuma objekti keskel, siis peab see seal ka asuma, mitte mugavamas punktis või ääres nagu võib teha "rumala" 3D-mahtmudeli puhul. Parameetriliste mahtmudelite puhul peab kasutaja arvestama iga liigutuse tagajärgi.
Tehnoloogia
Algselt arendati raalprojekteerimise tarkvara programmeerimiskeeltes nagu Fortran, aga objektorienteeritud programmeerimise meetodite arenguga on see radikaalselt muutunud. Tüüpilised moodsad parameetrilised tunnusepõhised modelleerijad vabakäe pinna süsteemid on ehitatud kasutades erinevaid C-keele mooduleid nende oma rakendusliidestega. CADi süsteemi võib vaadelda kui interaktsiooni graafilise kasutajaliidese, mitteühtlase ratsionaalse B-splaini (inglise Non-uniform rational B-spline, NURBS) ja/või kirjeldava mahtgeomeetria (inglise boundary representation) andmete vahel geomeetrilise modelleerimise kerneli kaudu.
Nende seoste ootamatud võimed on loonud võimaluse digitaalseteks prototüüpideks, mis võimaldavad tootega täielikult tutvuda enne selle tootmisse saatmist.
Tänapäeval on CADi süsteemid olemas kõigile enamlevinud platvormidele (Windows, Linux, UNIX, Mac OS X).
Praegu ei nõua CADi tarkvara mingit spetsiaalset riistvara. Kuid mõnegi CAD-tarkvaraga saab teha graafiliselt ja arvutuslikult mahukaid toiminguid, nii et soovituslikud on hea graafikakaart, kiire või mitu protsessorit ja mahukas vahemälu.
Liigiteke
Liigiteke ehk spetsiatsioon on evolutsiooniprotsess, mille tulemusena tekivad uued liigid.
Charles Darwin oli esimene, kes kirjeldas loodusliku valiku mõju liigitekkes ning käsitles seda ka oma raamatus "Liikide tekkimine" (inglise keeles "The Origin of Species"), mis ilmus 1859. aastal.
Uute liikide tekkimisel on oluline tähtsus ristumisbarjääril, mis võib tekkida erinevate bioloogiliste isolatsioonide toimel. Need isolatsioonimehhanismid jagunevad: sügoodieelne isolatsioon – ökoloogiline, etoloogiline, mehaaniline, gameetne ja sügoodijärgne isolatsioon – hübriidide eluvõimetus ja viljatus.
Geograafilistest teguritest lähtudes saab liigitekkes eristada kahte peamist tüüpi: allopatriline ja sümpatriline liigiteke. Esimesel juhul on uut liiki moodustav organismirühm geograafiliselt eraldatud lähteliigist, teisel juhul puudub uueks liigiks teiseneval organismirühmal geograafiline eraldatus. Täpsemal käsitlemisel, kui arvesse võetakse geograafilise eraldatuse määra, eristatakse nelja liigitekke vormi: allopatriline, peripatriline, parapatriline ja sümpatriline.
Liikide tekkimist on võimalik esile kutsuda ka kunstlikult, näiteks laborikatsetes ja loomakasvatuses.
Ökoloogiline isolatsioon
Ökoloogiline isolatsioon on põhjustatud erinevustest sigimispaikades või sigimisaegades. Näiteks kahe kärnkonnaliigi Bufo americanus ja Anaxyrus fowleri omavaheline ristumine on takistatud nende sigimispaiga erinevuse tõttu. Bufo americanus eelistab sigimispaigana ojakääre, Anaxyrus fowleri aga tiike ja mülkaid.
Taimedel esineb sageli aastaajaline isolatsioon, kus näiteks lähedased liigid õitsevad eri ajal ning selle tõttu on ristumine takistatud. Saaremaal kasvavaid musta ja punast leedrit on kunstlikult võimalik kergesti ristata, aga looduslikult ei saa hübriidi tekkida, sest nad õitsevad eri aegadel.
Etoloogiline isolatsioon
Etoloogiline isolatsioon on eriti iseloomulik just lahksugulistele loomadele ning avaldub erinevates käitumistunnustes, mille abil tunneb vastassugupool oma liigikaaslase ära. Sellisteks käitumisteks on näiteks paaritumistantsud, linnulaulud, konna krooksumised, kutsehüüud, feromoonide eritamine jne. Sellised tunnused takistavad sigimisperioodil paaritumist liigivõõra partneriga. pisi|Cypripedium calceolus – kaunis kuldking
Mehaaniline isolatsioon
Mehaaniline isolatsioon tuleneb isendite suguelundite ehituse erinevusest. Vastassugupoolte genitaalid on liigispetsiifilised ning sobituvad omavahel täpselt. Paljudel putukatel ja ka osadel limuseliikidel on ristumine selle tõttu takistatud.
Mehaanilist isolatsiooni esineb ka taimede seas. Õite kujud on erinevad ning see tagab tolmeldamise konkreetse putukaliigi poolt. Eriti on seda näha orhideedel.
Gameetne isolatsioon
Gameetne isolatsioon takistab liigivõõraste sugurakkude ühinemist. Eriti oluline on see kehavälise viljastumisega loomadel. Neil kutsub liigiomaste munarakkude ja seemnerakkude kohtumise esile liigispetsiifilised ained, atraktandid.
Kehasisese viljastamisega loomadel hukkuvad seemnerakud liigivõõra emasisendi suguteedes, kus on selleks vajalikud mehhanismid (nt happeline keskkond, erinevad barjäärid).
Taimede puhul ei lähe liigivõõrad tolmuterad idanema või nad hävivad juba emakakaelas ega jõua munaraku viljastamiseni.
Hübriidide eluvõimetus
pisi|Muul Hübriidide eluvõimetus on põhjustatud vanemate geenide sobimatusest, mille tulemusena järglane sureb mingil eluetapil. Kõige kriitilisem aeg on ontogeneesi varastel etappidel: lõigustumine, gastrulatsioon ja sugunäärmete diferentseerumine. Võib juhtuda, et lõigustumine toimub normaalselt, aga gastrulatsioonis läheb midagi valesti ning sügoot ei arene normaalselt välja. Mõnikord võib olla ka, et gastrulatsioon toimub korralikult ja katkestused ilmnevad hoopis sügoodi hilisemas arengus.
Isegi kui sügoodi arengus läheb kõik hästi, on suure tõenäosusega sündinud hübriid steriilne või viljatu. See on samuti tingitud vanemate geenidest: vanematelt saadud erinevast kromosoomide arvust ja rakutuuma ja tsütoplasma omavahelisest interaktisoonist.
Muulad ja hobueeslid on hübriidid, kes on tekkinud hobuse ja eesli ristumisel. Enamus neist on steriilsed. See on seetõttu, et nende vanematel on erinev arv kromosoome: hobusel (Equus caballus) on 64 kromosoomi, eeslil (Equus asinus) 62 kromosoomi. Järglasel, muulal või hobueeslil, on aga 63 kromosoomi. Need ei saa moodustada paare, mis tähendab, et meioosis toimub ebavõrdne jagunemine. See tingib nende steriilsuse.
Allopatriline
pisi|Allopatrilise, peripatrilise, parapatrilise ja sümpatrilise liigitekke võrdlusAllopatrilisel liigitekkel jaguneb populatsioon kaheks geograafiliselt eraldatud populatsiooniks (näiteks elukohtade jagunemine geograafiliste muutuste tõttu nagu näiteks mägede, ookeanite tekkimine). Eraldunud populatsioonid läbivad genotüüpilised või fenotüüpilised muutused:
Kui nende kahe populatsiooni isendid uuesti kohtuvad, ei ole nad enam võimelised omavahel järglasi saama ega geneetilist materjali vahetama, on tekkinud ristumisbarjäär.
Peripatriline
Peripatriline liigiteke on allopatrilise liigitekke alamvorm. Uued liigid tekivad populatsiooni perifeersetel aladel, isoleeritud kohtades. Tekivad väikesed populatsioonid, mis isolatsiooni tõttu ei ole enam võimelised geneetilist materjali vahetama esialgse populatsiooniga. Kui väike populatsioon on peapopulatsioonist eraldunud, saab looduslik valik toimuda seal peapopulatsioonist sõltumatult. Geograafilise isolatsiooni tulemusena ja piisava pika aja möödudes võib eraldumise kõrvalproduktiks olla uue liigi teke. Peripatrilise liigitekkega on seotud ka rajajaefekt ja pudelikaela efekt. Geenitriivil on peripatrilisel liigitekkel oluline roll.
Parapatriline
Parapatrilisel liigitekkel on ainult osaline populatsioonide eraldumine. Indiviidide teed kummastki populatsioonist võivad vahepeal ristuda, aga suurenenud heterosügootide fitness suurendab selliseid käitumisi ja mehhanisme, mis takistavad nende paaritumist. Isegi kui nende populatsioonide vahel toimub geenivool, siis suurenenud diferentsiaalne valik viib lõpuks ikkagi välja uue liigi tekkeni.
Sümpatriline
Sümpatriline liigiteke on ühe või enama järglaspopulatsiooni tekkimine ühest vanempopulatsioonist ühise levila piirides ruumilise isolatsioonita.
Sümpatriline liigiteke on laialt levinud taimede seas. Taimedel on levinud iseviljastumine, areng viljastamata munarakust ja vegetatiivne paljunemine. Need sigimisviisid piiravad geneetilise materjali rekombineerumist, mille tulemusena tekivad iseseisva geenifondiga rühmad liigi sees ka ilma ruumilise isolatsioonita. Sellistest rühmadest võivad lõpuks välja areneda uued liigid.
Põhja-Keeling
Põhja-Keeling ehk Põhja-Kookossaar (inglise keeles North Keeling) on asustamata korallsaar India ookeanis, Austraaliale kuuluva Kookossaarte saarestiku põhjapoolne üksik saar. Saare geograafilised koordinaadid on.
Saare pindala on 1,2 km2. Saar on oluline merelindude pesitsuspaik ja oli palju aastaid üks jahimeeste lemmikpaik. Intensiivne lindude küttimine viis mitmete merelindude populatsioonid hääbumise piirile. Aastal 1986 sõlmis Austraalia keskkonnaministeerium kohalike malailastega kokkuleppe, millega piirati jahti ja loodusressursside kasutamist saarel. Aastal 1995. asutati saarel Pulu Keelingi rahvuspark.
Ajalugu
9. novembril 1914 toimus saare juures Kookose lahing, milles Austraalia ristleja Sydney tules uppus Saksamaa kergeristleja Emden.
Konstantin Stoilov
thumb|left|Konstantin Stoilov Konstantin Stoilov (Константин Стоилов; (J) 23. september 1853 – (J) 23. märts 1901) oli Bulgaaria poliitik, peaminister 1887. aastal ja aastatel 1894–1899.
Almazán
Almazán on asula Hispaanias Castilla-Leóni piirkonnas Soria provintsis Almazáni vallas.
2010. aastal elas asulas 5870 inimest.
Kollektiivne Töö
Kollektiivne Töö oli 1941. aastal kord kuus (6 numbrit) ilmunud Eesti NSV Kohaliku Tööstuse Rahvakomissariaadi käsitööstuslike artellide ajakiri.
John William Waterhouse
John William Waterhouse (6. aprill 1849 – 10. veebruar 1917) oli Briti maalikunstnik. pisi|"The Lady of Shalott Looking at Lancelot"|left John Waterhouse oli hilisviktoriaanliku ajastu maalikunstnik, kelle looming sai tugevaid mõjutusi Burne-Jonesi loomingust ja prerafaeliitide liikumisest üldisemalt.
Pierre-Auguste Renoir
Renoiri maalid on tuntud puhaste kirgaste värvide ning eriliselt maheda ja südamliku väljendusrikkuse poolest.
John William Waterhouse
Ta sündis Roomas ja siirdus 1870. aastal Londonisse Kuninglikku Kunstiakadeemiasse oma õpinguid jätkama. Esialgu oli tema loomingu teemadevalik üsna sarnane Lawrence Alma-Tadema loominguga, käsitledes peamiselt antiigitemaatikat.
Pierre-Auguste Renoir
Elulugu
Pierre-Auguste Renoir sündis 25. veebruaril 1841 Limoges'is Prantsusmaal. Renoiri isa oli rätsep ning kui Renoir oli nelja-aastane, kolis pere parema majandusliku olukorra otsinguil Pariisi. Kuna Renoiri kunstianne avaldus juba varakult, panid vanemad ta 13-aastaselt õpipoisiks portselani valmistamise vabrikusse. Pärast seda töötas Renoir maalides lehvikuid ja usuteemalisi riidest aknakatteid misjonäride jaoks. Omandatud oskused ja nauding, mida Renoir oma tööst tundis, tekitasid temas soovi kunstiga tõsiselt edasi tegeleda. Olles kõrvale pannud veidi raha, asus ta 1862. aastal õppima joonistamist Pariisi Kaunite Kunstide Akadeemias ning maalimist Charles Gleyre'i stuudios. Kuigi Renoirile ei sobinud õpetaja akadeemiline stiil, leppis ta sellega, mõistes elementaarsete oskuste omandamise vajadust. Gleyre'i stuudios sõlmis Renoir ka olulised sõprussidemed Alfred Sisley, Claude Monet' ja Frédéric Bazille'ga, kes kõik unistasid kunstist, mis oleks elulähedasem ning vaba mineviku traditsioonidest.
Charles Gleyre
Marc Charles Gabriel Gleyre (2. mai 1806 Chevilly, Šveits – 5. mai 1874 Pariis) oli prantsuse maalikunstnik.
John William Waterhouse
Hilisemas loomingus on tunda impressionismi ja esteetilise liikumise mõjutusi. Tema pürgimuseks oli ühitada fantaasia ja realism. Ta liitus prerafaeliitide liikumisega 1895. aastal – samal aastal, mil valmis tema ehk kõige kuulsam teos "The Lady of Shalott".
Pierre-Auguste Renoir
Elulugu
Järgnenud aastad olid Renoiri jaoks majanduslikult rasked. Kuigi mõni tema töö võeti ametlikku Salongi vastu, lükati suurem osa tagasi, mis tegi maalide müümise sel ajal väga raskeks. 1868 võeti Salongi vastu Renoiri "Lise päevavarjuga", millel oli ka mõõdukas edu. Samal perioodil käis Renoir tihti kohvikus Café Guerbois toimunud kogunemistel, kus osalesid veel Éduard Manet, Edgar Degas, Frédéric Bazille, Alfred Sisley, Claude Money, Camille Pissarro, Paul Cézanne ja mitmed kirjanikud. Just sealt kasvas välja idee korraldada tulevaste impressionistide ühine grupinäitus, mis 1874. aastal paljuski Renoiri eestvedamisel teoks sai. Näitus tõi kaasa publiku pilked ja hukkamõistu, kuid andis ametliku Salongi poolt tagasi lükatud kunstnikele võimaluse oma töid näidata. Järgnevatest impressionistide grupinäitustest osales Renoir veel neljal: 1876, 1877, 1879 ja 1882.
1875. aastal ostis Hôtel Drouot's korraldatud oksjonil ühe Renoiri maali kirjastuse Bibliotheque Charpentier omanik Georges Charpentier, kellest sai järgnenud aastakümnel üks tähtsamaid Renoiri toetajaid. Charpentier'de kodu oli kogunemispaigaks paljudele kuulsatele poliitikutele, kirjanikele ja kunstiinimestele ning madame Charpentier' tutvused aitasid Renoiril saada rohkelt kõrgklassi portreede tellimusi. 1879. aastal ametlikus Salongis heal kohal eksponeeritud Renoiri "Madame Charpentier lastega" tõi kaasa huvi kasvu tema kunsti vastu ja uusi tellimusi.
Charles Gleyre
Elas aastatel 1828–1834 Itaalias, pikemaajaliste idamaareiside järel asus 1837. aastal elama Pariisi. Tema esimene tunnustust toonud maal oli "Õhtu" (hiljem ümber nimetatud "Kaotatud illusioonideks").
Pierre-Auguste Renoir
Elulugu
1886. aastal New Yorgis korraldatud impressionistide näitus tekitas püsiva nõudluse nende maalide järele ning 1890ndate alguseks oli Renoir majanduslikult väga heas seisus. Samuti saatis suur edu näitust, mille Paul Durand-Ruel 1892. aastal Renoiri jaoks korraldas. Renoiri tulevik oli kindlustatud ja 1890. aastal abiellus ta Aline Charigot'ga (mõningate allikate kohaselt 1881). Neil sündis kolm poega ning tegemist oli harmoonilise perekonnaga kuni Aline Charigot' surmani 1915. aastal.
Charles Gleyre
Hinnatud oli Gleyre eelkõige õpetajana: tema õpilaste hulka kuulusid teiste seas James McNeill Whistler, Pierre-Auguste Renoir ja Claude Monet.
Pierre-Auguste Renoir
Elulugu
Renoir suri 3. detsembril 1919, olles mõni kuu varem viimast korda külastanud Louvre'i, et näha oma töid rippumas meistrite kõrval, keda ta kogu elu imetlenud oli.
Kujunemisaastad
Ajal, mil Renoir alustas õpinguid Gleyre'i ateljees, inspireerisid teda nii Delacroix oma julgete emotsionaalsete maalidega kui ka Barbizoni koolkonna kunstnikud oma maastikumaalidega. Renoir katsetas romantilist teemat 1864. aastal ametlikku Salongi esitatud "Esmeralda" puhul, kuid veidi hiljem hävitas selle. Järgmised tähtsamad maalid olid juba realistlikus stiilis tööd, mis toetusid selgelt Courbet' eeskujule, nagu "Ema Anthony külalistemajas" (1866) või "Alfred Sisley ja tema naine" (1868). Nende aastate veel üheks tugevaks mõjutajaks oli Manet oma hämmastavalt otsekoheste maalidega, mis olid samas täis valgust ja värve. Manet' eeskuju järgis Renoir näiteks "Uisutajad Boulogne'i metsas"(1868) puhul, maalides varasemast julgemate sirgete pintslilöökidega.
Just vaimustus Manet' töödest oli see, mis tõi tulevased impressionistid kohvikusse Café Guerbois kokku ja aitas neil kujundada omaenda nägemuse maalimisest vabas õhus ning valguse muundamisest primaarsteks värvideks. Suvel 1869 maalis Renoir sageli koos Monet'ga Seine'i ujumiskohas La Grenouillére, kus nad püüdsid puhta värvi laikudega edasi anda õhu virvendavat efekti. Tulemuseks olid rõõmsad ja idüllilised maalid, kujutatud peaaegu samast vaatenurgast.
Impressionism
Kuigi pärast 1864. aastat ei saadud Renoiri võimekuses enam kahelda, oli teiste kunstnike mõju tema töödes veel väga selge ning Renoiri isiksus kunstnikuna polnud veel välja kujunenud. Renoiri individuaalne stiil sai küpseks alles samal ajal esimese impressionistide grupinäitusega 1874. aastal. Renoiri järgnevad tööd olid juba impressionismi täiuslikuks näiteks nii mõtteliselt kui ka tehniliselt. Kasutades väikeseid mitmevärvilisi pintslilööke, andis ta edasi nii õhu värelust, lehestiku sädelust kui ka noore naise naha kuma loomulikus valguses. Sellest perioodist pärinevad mitmed Renoiri tuntuimad meistriteosed nagu "Loož" (1874), "Tants Le Moulin de la Galette'is (1876) ja "Sõudjate keskpäevane eine" (1880–81).
Renoiri ühendas impressionistidega soov tabada püsimatut olevikuhetke ning tohutu värviküllus, mis tähendas maailma värsket avastamist. Renoiri eristas aga see, et kui teised impressionistid huvitusid rohkem maastikest, siis tema tundis erilist kirge inimfiguuri kujutamise vastu. Tänu sellele sai Renoir mitmeid portreede tellimusi kõrgklassi seltskonnalt, põhiliselt naiste ja laste maalimiseks, mille üks tuntumaid näited on "Madame Charmentier ja tema lapsed" (1878). Renoiril oli võime oma maalitavates modellides välja tuua parim ilma kerglasse manerismi kaldumata. Ta ei püüdnud mitte meelitada, vaid see oli lihtsalt viis, kuidas Renoir inimesi nägi.
Kuna Renoiri jaoks oli alati olulisel kohal olnud inimfiguuri maalimine, seisis ta silmitsi joonistamise ja modelleerimise probleemidega, mis tema maastikke kujutavaid kaaslasi kunagi ei vaevanud. 1880ndate lõpuks tundis Renoir, et ta oli impressionismiga tupikteele jõudnud. Uue meetodi otsinguil pöördus ta taas vanade meistrite tööde poole, väljendades muuhulgas poolehoidu uusklassitsisti Jean Auguste Dominique Ingres'i loomingu vastu, keda teised impressionistid liigse tõsiduse ja värvivaliku tõttu hukka mõistsid.
"Ingres'i periood"
1880ndate alguses ette võetud reisid Alžeeriasse ja Itaaliasse avaldasid Renoiri loomingule tugevat mõju. Ta veendus selles, et süstemaatiline impressionistliku tehnika kasutamine polnud tema jaoks enam piisav ning väikeste pintslitõmmetega kontrastsete värvide kõrvutamine ei võimaldanud tal soovitud viisil edasi anda naha küütlevat läiget. Samuti sai Renoir kindlust selles, et must värv, mille kasutamist impressionistid vältisid, võis mõnel juhul anda rabava efekti ja rõhutada teiste värvide intensiivsust. Itaalias vaimustus Renoir Raffaeli töödest ja klassitsismist, mis tähendas puhta selge joone kasutamist vormi edasiandmisel ja siledat maalimisviisi keha voolujoonelisuse rõhutamisel. Uued muljed panid Renoiri impressionismist eemalduma ning katsetama järgneval perioodil uute tehnikatega.
Enamik Renoiri pärast 1883. aastat maalitud töödest erinesid varasematest niivõrd, et seda on nimetatud tema "karmiks perioodiks", "kuivaks perioodiks" või siis "Ingres'i perioodiks" tänu mõningale tehnilisele sarnasusele Jean Auguste Ingres'i loominguga. Renoir jätkas küll impressionistliku kirka värvipaleti kasutamist, kuid selle perioodi maalidel oli pearõhk hoopis vormi, joone ja kontuuri rõhutamisel, mitte värvil või pintslilöökidel. Näiteks Renoiri kuulsa "Vihmavarjud" (1881–1886) puhul oli juba tegemist lihtsama ja täpsemalt piiritletud vormi ja siledate pindadega ning endist spontaansust asendas dekoratiivsem kujundus.
Renoiri püüdlus klassitsismi ideid järgida väljendus ka inimfiguuri kujutamises ajatus kontekstis, vältides perioodiga seotud tausta või rõivastust. Näiteks Renoiri "Kümblejad" (1884) kujutas 17. sajandi skulptori François Girardoni reljeefilt laenatud stseeni puude varjus kümblevates nümfidest, keda polnud võimalik paigutada kindlasse aega ega ruumi. Figuurid olid üksteisest eraldatud, isegi skulptuurilaadsed, ning stseeni loomuliku valguse ja värvi edasiandmise asemel oli see pigem peensusteni viimistletud stuudiomaal.
Renoiri uue maalimisviisi otsingud jätkusid kuni 1880ndate lõpuni. Sel ajal reisis ta korduvalt Lõuna-Prantsusmaale, mille päikselised värvidest küllastunud stseenid ning spontaansed rõõmurohked looduspildid julgustasid teda eemalduma nii impressionismist kui ka äsjaavastatud klassitsismi rangetest reeglitest. Just Lõuna-Prantsusmaal jõudis Renoir oma kunstile iseloomuliku instinktiivse värskuseni, mis võimaldas tal ühtviisi küütlevana kujutada nii lillekompositsiooni kui kümblevaid naisi.
Hilisem looming
Hoolimata 1890ndatel alanud haigusest säilitas Renoiri looming rõõmsa ellusuhtumise ning tema maalides peegeldusid endiselt rahu ja selgus. Teemad muutusid isiklikumaks ja intiimsemaks. Renoir maalis palju oma naist ja lapsi, näiteks "Kunstniku perekond" (1896) ning teenijat Gabrielle'i kes tihti aktimaalide jaoks poseeris. Renoiri natüürmordid olid oma aiast korjatud lilledest ja puuviljadest ning maalitud maastikud need, mis teda Cagnes'is ümbritsesid.
Vanemas eas jõudis Renoir järelduseni, et visuaalne täpsus polnud suurepärase teose oluline kriteerium. Tähtsamaks sai tema enda tunnetus selle kohta, mis õige oli. Kui kompositsioon nõudis loomulike proportsioonide muutust, mõne objekti ümberpaigutust või kui valgust oli vaja kujutada teisiti selle tegelikust peegeldusest, järgis Renoir kahtluseta kompositsiooni vajadusi materiaalsete faktide asemel. Selle tulemusel saavutasid Renoiri maalid harmoonia, mida võis kohati lausa abstraktseks pidada.
Renoiri viimase aastakümne töödel domineerisid idealiseeritud figuurid Vahemere kliimale iseloomulike värvide ja valgusega. Kuigi Renoir kasutas endiselt modelle, ei olnud maalidel enam kujutatud nende individuaalseid omadusi. Maalitud figuurid ei põhinenud täpsel vaatlusel: pead olid väikesed, puusad liialdatud laiad. Kogu rõhuasetus oli nii maastiku kui kehade ümarate vormide edasi andmisel. Renoir ehitas oma viimased maalid üles õhukeste poolläbipaistvate värvikihtide abil valgel taustal, nii et lõuendi pind paistis selgelt läbi. Üks tuntumaid lõpuaastate stiili näiteid oli aasta enne surma maalitud "Kümblejad" (1918), mis läbi kogu teose rõhutas selgelt defineeritud ümaraid jooni, väljendades Renoiri viimast visiooni ajatust ilust.
Roomajad
Roomajad ehk reptiilid (Reptilia) on peamiselt maismaa-eluviisiga keelikloomade klass selgroogsete alamhõimkonnast. Neile on iseloomulik hingamine kopsudega, kahe aordikaare esinemine, paks sarvkihiga nahk ja koorega munad. Roomajad on üks mitmekesisemaid selgroogsete klasse, nende hulka kuulusid ka imetajate ja lindude eellased. Roomajad on evolutsiooniliselt esimene täielikult maismaal eluga kohastunud selgroogsete rühm.
Süstemaatika ja evolutsioon
Roomajad põlvnevad karboni ajastu ürgsetest kahepaiksetest. Esimesed teadaolevad roomajalaadsed loomad olid tsejaia, hülonoomus ja paleotüüris varasest karbonist, kaks viimast kuulusid roomajate ürgseimasse rühma kotülosaurused. Need algelised roomajad olid tegelikult roomajate ja kahepaiksete vahevorm, omades mõlemaga ühiseid tunnuseid, mistõttu nende roomajateks tunnistamise üle on ka vaieldud. Oluline eristamistunnus oleks tõestus lootekestade esinemise kohta, st kuulumine amniootide hulka, varaseimad küllalt hästi säilinud roomajate munad pärinevad aga alles permist. Kotülosaurustest said ilmselt alguse kõik ülejäänud roomajate rühmad. Ühe esimesena eraldusid neist pelükosaurused, kellest sai alguse sünapsiidide alamklass (nende hulka kuuluvad ka imetajate eellased, iseloomulik ühe oimuaugu esinemine koljus). Teise ürgse roomajate rühma moodustasid anapsiidid, traditsiooniliselt on nende järglasteks peetud kilpkonni, kuid viimasel ajal on selles kahtlema hakatud. Peagi ilmus kolmas, suurim ja võib-olla polüfüleetiline rühm – diapsiidid (kahe oimuauguga). Diapsiididega ligikaudu samal ajal (permis, võimalik, et varastest diapsiididest) eraldusid veel kalauimsed ja sisaluimsed. Triiases algas kiire mitmesuguste diapsiidide rühmade teke, kellest olulisemad olid soomuselised (nende hulka kuulub enamik tänapäeva roomajaid) ning sisal- ja lindvaagnalised. Viimased kaks olid dinosauruste peamised rühmad ja domineerisid kogu keskaegkonna jooksul maismaaloomastikus. Kriidi ajastu lõpus toimus enamiku roomajate rühmade suhteliselt kiire väljasuremine, mille põhjuste kohta on mitmeid hüpoteese (vt artiklit "Kriidi lõpu väljasuremine"). Säilisid vaid osad soomuselised, kärsspealised, krokodillilised ja kilpkonnalised. Allpool esitatud roomajate süsteem on üks paljudest praegu käibelolevatest, uute uurimistulemuste kogunedes see arvatavasti muutub..
Auguste Rodin
Auguste Rodin püüdis rakendada skulptuuris uusi põhimõtteid, millest maalikunstis lähtusid impressionistid.
Roomajad
Süstemaatika ja evolutsioon
Alamklass sünapsiidid (Synapsida) pisi|[[Punakõrv-ilukilpkonnad kilpkonnaliste seltsist]]
Auguste Rodin
Lapsepõlv ja noorus
Auguste Rodin sündis 12. novembril 1840 Pariisis. Tema isa Jean-Baptiste Rodin oli kohalik politseiametnik, ema nimi oli Marie Cheffer. Auguste oli pere teine laps. Õde Maria oli temast kaks aastat vanem.
14-aastaselt asus ta õppima Petite École'i, kus tema kunstiõpetaja oli Horace Lecoq de Boisbaudran. Ta lõpetas kooli 1857. aastal ning tegi selleks ajaks juba kolmandad sisseastumiskatsed tollal prestiižikasse kunstikooli École des Beaux-Arts. Ka sel korral ei võetud teda kooli vastu. Ta hakkas elatist teenima skulptoriabilisena, viljeldes graafikat ja ornamentikat.
1862. aastal suri Rodini õde Maria ning ta lõpetas mõneks ajaks skulptuuriga tegelemise. Ta liitus pühitsetud sakramendi kogudusega (prantsuse Les Pères du Saint-Sacrément) ning temast sai vend Augustin. Tema annet märkas koguduse vaimulik Pierre Julien Eymard, kes keelitas Rodini kunstiga edasi tegelema.
1865. aastal esitles Rodin skulptuuri "Mees murtud ninaga". Ta pakkus oma teost Pariisi Salongile (prantsuse Salon de Paris), kes lükkas selle esialgu tagasi.
Brüssel ja iseseisvumine
thumb|right|150px|[[Pronksiaeg (Rodin)|Pronksiaeg]] Töö Carrier-Belleuse'i abilisena tõi Rodini Brüsselisse. Seal valmistas ta pisiskulptuure Brüsseli börsihoonele ja Akadeemiale. Õhtuti tegi ta dekoratiivskulptuure, mida Carrier-Belleuse oma nime all maha müüs. Kord signeeris Rodin oma teosed ise ning sai sellega Carrier-Belleuse'i pahameele osaliseks. Nende koostöö lõppes ja 1871. aastal lahkus Carrier-Belleuse Brüsselist. Rodin jäi Brüsselisse ja asus tööle Belgia skulptori Antoine van Rasbourgi juures.
1870. aastal algas Prantsuse-Preisi sõda ja Rodin värvati sõjaväkke. Õige pea sai ta halva nägemise tõttu sõjaväest vabaks.
Pärast Brüsselisse naasmist valmis Rodinil skulptuur "Pronksiaeg". Teos pidi sümboliseerima Prantsusmaa võitu Preisi sõjas ning selle algne pealkiri oli "Võidetu". Skulptuuri modell oli Belgia sõdur Auguste Neyt.
Esmakordselt eksponeeris Rodin "Võidetut", kellel tollal oli vasakus käes oda, Brüsselis. 1877. aastal eksponeeriti "Pronksiaega" Pariisi Salongis ilma odata. Teos oli nii realistlik, et põhjustas suure skandaali. Kriitikud kahtlustasid, et Rodin on kuju valuvormi tegemiseks kasutanud elavat modelli. Skandaal tõi tuntuse ning tellimuse luua dekoratiivne värav dekoratiivkunsti muuseumile.
Aastail 1879–1882 töötas Rodin Sèvres'i portselanivabrikus, mille direktor oli sel ajal Albert-Ernest Carrier-Belleuse. Rodin teenis sealse tööga hästi ning tänutäheks tegi viimasest ka büsti.
"Põrguväravad" ja loometegevus 19. sajandi lõpus
1880. aastal sai Rodin valitsuselt tellimuse valmistada dekoratiivne värav tulevasele Dekoratiivkunstimuuseumile. Töö tuli valmis saada 1885. aastal. Kuigi see ei valminud tähtajaks ning ehitamata jäi ka muuseum, jätkas Rodin selle kallal töötamist. "Põrguväravatest" sai Rodini elutöö, millele tal kulus 40 aastat ning mis jäigi lõpetamata.
Rodin sai "Põrguväravate" idee Dante poeemist "Jumalik komöödia" ning imetlusest gooti arhitektuuri, eriti gooti katedraalide vastu. Väravate algne kontseptsioon sarnanes 15. sajandi Itaalia skulptori Lorenzo Ghiberti loodud Firenze toomkiriku baptisteeriumi idapoolse ukse, nn Paradiisi värava omaga.
"Põrguväravate" kompositsioonis on ligi 200 inimfiguuri, millest paljud on kujunenud iseseisvateks skulptuurideks. Näiteks väravas kesksel kohal olevast mõtisklevast mehest (esialgu mõeldud Dantena) kujunes hiljem välja iseseisev skulptuur "Mõtleja".
Marmorist skulptuur "Suudlus", mis kujutab Dante "Jumalikust komöödiast" tuntud armastajapaari Paolo Malatestat ja Francesca da Riminit, oli samuti esialgu loodud just "Põrguväravate" jaoks.
1881. aastal külastas Rodin esmakordselt Londonit, kus sel ajal elas tema hea sõber Alphonse Legros. Legros õpetas Rodinile oforditehnikat. Kuid sel külaskäigul tutvus Rodin muuhulgas ka luuletaja ja kriitiku William Ernest Henleyga, kes vaimustus Rodini teostest ning hakkas teda tutvustama kunstiringkondades. Henley juhitud kunstiajakirjas Magazine of Art hakkas regulaarselt ilmuma artikleid Rodini teoste ja tegemiste kohta. Tema tuntus kasvas ning 1882. aastal eksponeeriti Rodini Ristija Johannese büsti Kuninglikus Kunstiakadeemias.
1883. aastal sai Rodin loa luua Victor Hugo büst. 80-aastane Hugo ise polnud sellest ideest vaimustuses ja leidis, et parim büst, mida temast luua saab, on juba loodud paarkümmend aastat varem David d'Angersi poolt. Büsti loomist raskendas ka tõik, et Hugo keeldus Rodinile poseerimast ning viimane oli sunnitud tegema visandeid, jälgides Hugod tavaelus. Büst valmis aasta lõpus ja 1884. aastal eksponeeriti seda Pariisi Salongis.
1884. aastal sai ta tellimuse teha monument "Calais' kodanikud". Monument kujutab Calais' linna kodanikke viimas paljajalu võtmeid linna piiravale Inglise kuningale Edward III-le, et päästa linna hävitamisest.