Winfried_Nöth
Ikoonilisuse uurimise kolm paradigmat keeles ja kirjanduses
Ikoonilisust defineeritakse sageli sarnasuse ehk analoogia kaudu. Ka Peirce ise räägib selles seoses sarnasusest või analoogiast (CP 3.362, W 5: 243). Algul ta kasutab "ikooni" asemel sõnu "sarnasus" (likeness) ja "koopia". Sarnasus tähendab, et neil on ühisjooni. Ikooni arhetüübid on muu hulgas pildid, portreed ja realistlikud maalid. Sõna "koopia" viib mõttele duplikaadist. Charles Morrise (Sign, Language, and Behavior) järgi on märk seda ikoonilisem, mida sarnasem ta denotaadiga on. Morris defineerib ikooni denotaadi (tegelikult olemasoleva osutusobjekti või selliste objektide klassi) suhtes, Peirce aga dünaamilise objekti ehk "reaalse objekti" suhtes, mis ei pea olema tegelikult olemasolev asi, vaid võib olla ka pelgalt võimalik või isegi kujutletav entiteet. Sellised nähtused on reaalsed, sest neil on inimeste vaimule reaalne mõju. Peirce'i järgi ei ole tegelikult olemasolevat objekti representeeriv ikoon primaarselt ikoon (olemasolev objekt ei saa olla ka sümboli objekt, sest sümbol on üldine). Olemasolevat objekti denoteeriv märk on indeks, mis võib sisaldada ikooni. Näiteks fotod on primaarselt indeksid ja sekundaarselt ikoonid. Morris räägib märgi ja denotaadi omadustest, Peirce aga tavaliselt märgi ja objekti ühistest kvaliteetidest või tunnustest (sarnasuse asemel). Kvaliteetide alla ta ei arva suhteid. Teatud mõttes ei ole ikoon märk objekti suhtes, sest ta toimib ikoonina iseenda kvaliteetide tõttu ("kvaliteedid on mis tahes, mis nad on millestki muust sõltumatult", CP 2.248; vrd CP 2.247). Peirce loobus sarnasuse kriteeriumist nähtavasti sellepärast, et "sarnasus" on suhtetermin. Alates 1890ndatest defineeris Peirce ikooni märgina, mis representeerib objekti omaenda kvaliteetide abil, mitte kvaliteetide abil, mis tal on suhtes millegi muuga. Kuigi ka märgil on oma objektiga düaadiline suhe, ei ole see "dünaamiline" ning selle "suhteiseloom" on nõrk. Nominalistid (näiteks Nelson Goodman ("Languages of Art") ja Umberto Eco ("Introduction to a semiotics of iconic signs")) on väitnud, et sarnasus on tühi predikaat, sest kõik asjad on kuidagi omavahel sarnased. Peirce'i järgi aga on sarnasusotsustused kognitiivsed otsustused, mis on reaalsed, sest nad tulevad reaalsetest meeltemuljetest (CP 8.20). Neis ei saa loogilistel alustel kahelda. Peirce'i järgi saab sarnaseid, erinevaid ja võrreldamatuid nähtusi võrrelda fenomenoloogiliselt (CP 1.566, CP 1.567). Sarnased objektid on iseenesest omavahel suhtes. Aga erinevate nähtuste (apelsin ja õigus) suhet iseenesest ei ole, vaid see tekib võrdlusega. Erinevus ei ole sarnasuse vastand, sest kõik on kõigega nii sarnane kui ka erinev. Selleks et asju saaks pidada sarnasteks, peab neil olema mingi ühine kvaliteet. Apelsinile ja õiglusele on ühine see, et nad on olemas, aga see on seesuse ("siin ja praegu") ja seega teisasuse nähtus, kvaliteedid on aga esmasuse asi. Seesus ei tee asju sarnasteks. Kõigile ideede paaridele on ühine see, et nad on ideed ning seega kolmasuse nähtused, kuid ka see ei tee neid sarnasteks, sest idee-olemine ei ole kvaliteet. Samasuse puhul on tegu esmasusega, meie meeltele reaalselt peale pandud kvaliteetidega, mitte nominalistliku pealepanemisena. Apelsin ei ole õigluse ikoon, sest meeltemuljetel, mida nende sõnade objektid põhjustavad, ja vaimsetel kujunditel, mida nad ajendavad, ei ole ühiseid tajukvaliteete.