Jumalakogemus
Peatükk üks: "Jumal" ei ole pärisnimi
Sõna "Jumal" või "jumal" kasutatakse õigesti kahes mõttes, mida eristatakse suure või väikese algustähega, kuigi ka esimesel juhul pole tegu pärisnimega. "Jumal" tähendab ühte Jumalat, kes on kõigi asjade allikas, "jumal" on üks paljudest kosmoses elavatest ja mingeid valdkondi valitsetavatest jumalikest olenditest. Asi pole lihtsalt arvus, monoteismi ja polüteismi eristuses. Eristatakse erinevaid reaalsuse liike, mis kuuluvad täiesti erinevatesse mõistevaldadesse. Juba monoteism ja polüteismi eristus ajab sageli mõisted segi. Mitmed religioossed kultuurid, mida mõnikord ekslikult nimetatakse polüteistlikeks, on absoluutselt eristanud ühte teispoolset Jumalat, kellest kogu olemine välja voolab, ja mitmesuguseid "jumalikke" olendeid, kes elavad ja valitsevad taevas ja maa peal. Paljud usutunnistused, mida me õigesti nimetame monoteistlikuks, teevad sama vahet. Jumal on kõige oleva lõpmatu allikas, kes on igavene, kõikteadja, kõikvõimas, kõikjalolev, loomata, põhjuseta, täiesti teispool kõiki asju ning just seetõttu ka täiesti immanentne kõigile asjadele. Ta ei ole lisaks universumile ega universum ise. Ta ei ole olend, ta ei ole veel üks objekt olevate asjade seas ega üldse mingit sorti diskreetne objekt. Kõik asjad, mis on olemas, saavad olemise temalt, temas kõik asjad elavad ja liiguvad ja on. Ta on teispool diskreetsete lõplike asjade kogumit. Ta olemine ise, olles kogu reaalsuse ammendamatu allikas, absoluut, millest sattumuslik on alati sõltuv, ühtsus ja lihtsus, millel rajaneb kogu lõplike ja liitsete asjade mitmekesisus. Lõpmatu olemine, lõpmatu teadvus, lõpmatu õndsus, kellest me oleme, kelle läbi me teame ja oleme teatud ja kelles me leiame oma ainsa tõelise lõpuleviimise. Kõik suured teistlikud traditsioonid on üksmeelel, et Jumal on olemuslikult teispool lõplikku arusaamist. Sellepärast räägitakse temast palju eitavalt ning temani on jõutud abstraheerimise teel nendest lõpliku reaalsuse omadustest, mis teevad ta ebapiisavaks tema olemasolu seletamiseks. Aga tema poole saab arutleda ja teda saab otseselt kogeda täielikkusega, mis ületab mõistelise arusaamise. "Jumalatel" ei ole teispoolset reaalsust, nad on siinpoolse reaalsuse kõrgemas mõõtmes, kuuluvad loodusesse, neil on teogooniad ja paljude mütoloogiate järgi nad on surelikud. Nad eksisteerivad ruumis ja ajas, on eraldiolevad, ja nende olemasolu sõltub universumist. Neid võib olla lõputult erinevaid, Jumalat saab olla ainult üks. Jumal ei ole lihtsalt üks, nii nagu lõplik objekt on ainus, vaid ühtsus kui niisugune, üks olemise akt ja ühtsus, mille läbi iga lõplik asi eksisteerib mille läbi eksisteerivad kõik asjad koos. Ta on üks selles mõttes, miks olemine ise on üks, lõpmatu on üks, kõige allikas on üks. Jumalate paljus ei saa olla Jumala ühtsuse alternatiiv. Uskuda või mitte uskuda on mõttekas Jumalasse esimeses mõttes. Jumalate või vaimude või inglite või deemonite võimalikkus on ainult looduse taksonoomia küsimus. Olla ateist parimas moodsas mõttes, seega intellektuaalselt ja emotsionaalselt täitunud filosoofiline naturalist, tähendab Jumalat tõeliselt mitte uskuda, koos kõigega, mis sellest järeldub. Ei piisa sellest, et jääda Jumala küsimuse vastu ükskõikseks, sest see küsimus kätkeb olemasolu, teadmise, tõe, headuse ja ilu müsteeriumis. Pealegi pretendeerib filosoofiline naturalism sellele, et see küsimus on ammendavalt ilma lünkadeta eitavalt vastatud, ja sellepärast peab filosoofiline naturalist sellest küsimusest aru saama, enne kui ta saab olla intellektuaalselt tähenduslikul moel ateist. Kõigepealt tuleb selgelt aru saada, kui sügavalt usk Jumalasse erineb usust jumalatesse. Lääne filosoofias läheb see eristus tagasi vähemalt Xenophaneseni. Aga kõige läbivam viga tänapäeva argumentides Jumala olemasolu kohta on käsitada Jumalat väga suure esemena universumi sees või kõrval, olendina olendite kõrval, kes suhtub maailmasse enam-vähem nagu käsitööline esemesse, mille ta valmistab. Jumalat saab "uurida" ainult deduktsiooni, induktsiooni ja oletuste abil ning kaemuslike, sakramentaalsete, vaimulike kogemuste abil. Haldjatesse ja jumalatesse uskumist ei saa põhjendada filosoofiliste argumentidega esimestest printsiipidest, nende olemasolu ei saa arusaadavalt arutada modaalse loogika ja metafüüsika kategooriate abil. Jumalaga on vastupidi. Tõendid jumalate olemasolu kasuks või kahjuks oleksid ainult lokaalsed faktid, need oleksid empiirilised, episoodilised, psühholoogilised ja isiklikud. Kui on tõendeid Jumala reaalsuse poolt või vastu, siis need küllastavad olemasolukogemuse igahetke, iga mõistuserakendamise, iga teadvuseakti, iga kohtumise ümbritseva maailmaga. Niisugused küsimused nagu "Kui Jumal tegi maailma, siis kes tegi Jumala?" ja "Kas Jumal käsib midagi, sest see on hea, või see on hea sellepärast, et Jumal käsib seda?" ei ole asjakohased. Ja kui ei saada aru, miks, polegi veel hakatud Jumalast rääkima. Uusim populaarateism tegeleb tavaliselt demiurgiga, jumaliku maailmategijaga. Platoni "Timaioses" vaatab ta ideaalse universumi, kosmose igavese eeskuju poole ning kujundab alumise reaalsuse selle järgi, niipalju kui materiaalne loomus lubab. Ta ei ole kõigi asjade olemasolu allikas, vaid ainult ruumilise ja ajalise maailma heatahtlik arukas kavandaja ja toimiv põhjustaja, kes töötab materjaliga, mis on temast väljaspool ja madalamal, juhindudes jumalikest printsiipidest, mis on temast väljaspool ja kõrgemal. Ta on väga tark ja võimas, kuid sõltub suuremast reaalsusest. Hilisem platonism tõlgendas demiurgi mitmeti, ja gnostitsismis oli ta oskamatu või pahatahtlik, tõelisele Jumalale kiivas kosmiline despoot. Igatahes ei ole demiurg mitte looja, olemasolu andja eimillestki, vaid valmistaja, korralooja. Ta on jumal, kes valmistas universumi kindlal hetkel, mitte Jumal, kelle loomisakt on igavene olemise and kogu ruumile ja ajale. Victor Stenger ja Richard Dawkins ning teised uued ateistid ei räägi Jumalast, vaid demiurgist. Demiurgi esimene uusaegne taaselustaja oli deism, mille pooldajatele ei sobinud traditsioonilise religiooni metafüüsilised "hämarused" ja õpetuslikud "absurdsused", nii et nad pidasid Jumalat väga võimsaks indiviidiks, kes asjade alguses kavandas ja valmistas universumi, nii nagu kellassepp kavandab ja valmistab kella ning keerab selle üles. David Hume'i teoses "Dialogues Concerning Natural Religion" pooldab seda vaadet Cleanthes ja selle lammutab elegantselt Philo (traditsioonilist vaadet esitab Demea, kuigi mitte väga hästi, ja tema vastu esitab Philon täiesti teistsugused ja palju nõrgemad argumendid). Deism oli juba enne Darwinit enam-vähem välja surnud, kuid jumalatõestus kosmilisest või bioloogilisest kavandatusest, mis oli selle peamine filosoofiline tugi, pole mõnede jaoks tänini võlu kaotanud. Intelligentse disaini liikumine on demiurgi julgeim seiklus üle hulga aja. Kui vaadata looduse erakordset keerukust ja tõlgendada seda üleinimliku intellekti osana, siis see on täiesti kaitstav. Seda on teinud isegi mõned ateistid, näiteks Fred Hoyle. Ja kui Jumalasse juba usutakse, siis on täiesti mõttekas näha näiteks molekulaarbioloogia üha erakordsemaid avastusi ja kosmoloogiliste tingimuste uskumatut statistilist ebatõenäolisust tunnistusena millestki imelisest ja sügavalt mõistuspärasest. Aga Jumalat ei tule järeldada ega määratleda looduse kavandatuse tõendite põhjal. Intelligentse disaini teooria on teaduslikult ja filosoofiliselt problemaatiline ning metafüüsika ja teoloogia seisukohast on see suur segadus. Selle liikumise varajases kirjanduses oli palju juttu bioloogilise maailma "taandumatust keerukusest", millele rajati argument selle kasuks, et evolutsiooni juures peab töötama arukas toimija. Aga niisugust asja ei saa konklusiivselt tõestada, see saab olla ainult tõenäosuslik argument, sest ei saa tõestada, et kui tahes keerukat organismi ei saanud tekitada fülogenees. Traditsioonilise teoloogia vaatekohast on taandumatu keerukuse argument parandamatult vigane, sest see sõltub sellest, et looduse korras on põhjuslikud lüngad, mida loomulik põhjuslikkus ei saa täita. Aga klassikalised teoloogilised argumendid näevad Jumala loovat väge looduse kui täiusliku terviku mõistuspärases sidususes. Looduses laotub lahti kõikjalolev Jumala tarkus. Näiteks Aquino Thomase järgi loob Jumal looduse korra, andes universumi asjadele võime ise liikuda kindlate eesmärkide poole. Jumala mõistusest räägib universaalne mõistuspärane kord, mitte mõni eriline keerukuse näide. Ainult üksainus lõpmatu põhjus saab seletada täielikku universaalset arusaadavat matemaatiliselt kirjeldatavat korda. Kui aga saaks näidata, et selles korras on katkestused, kus korrastav käsi peab sekkuma, et mõnda protsessi osa korrigeerida, siis võiks mõelda, et loodu on puudulik. Kavandajal on piirid. See ei näitaks, et universumi on loonud kõikvõimas tarkus või et selles ilmneks vahetult Jumal, kes on kõigi asjade olemine. Taandumatu keerukuse puudumine räägiks palju võimsamalt selle kasuks, et Jumal on mõistuspärane looja. Teistide väited selle põhjal, et universumit hoiab koos ebatõenäoliste kosmoloogiliste tingimuste komplekt, sealhulgas kosmoloogiline konstant, ning kõik on noatera peal tasakaalustatud, põhinevad väga veenvatel argumentidel ja nende kõrvalejätmine näitab tõenäoliselt intellektuaalset ebaausust. Kosmose peenhäälestus on usklikule väga kõnekas ja mõtlikus uskmatus võib see tekitada huvi üleloomulike seletuste vastu. Aga needki argumendid on tõenäosuslikud ja neid on võimalik paljudel viisidel tõrjuda: võib-olla ekstravagantne hüpotees, et kvantfluktuatsioonid on tekitanud tohutult palju universumeid, nii et Stephen Hawkingi sõnul võtab see Jumalalt ära igasuguse rolli universumi päritolus, või ehk veel ekstravagantsem hüpotees, et iga võimalik universum peab olema tegelik. Aga kummalgi pole Jumalaga suurt pistmist. Kui Hawking jätab Jumala kõrvale kui tarbetu seletava hüpoteesi, siis ta teeb segasest küsimusest vale järelduse. Ta arvab, et universumi loomine on sündmus mingil hetkel, mille teeb teoks olend, kes on suurema kvantmaastiku ja praeguse kosmilise korra konkreetsete tingimuste vahelises ühenduspunktis. "Jumal" oleks siis demiurg, kes asetseb pärast gravitatsiooniseadust ja enne praegust universumit. Tema ülesanne oleks praeguse kosmosehoone lauad kinni naelutada ja telliskivid mördiga siduda. Hawking teeb loomulikult järelduse, et säärast Jumalat pole tarvis, kui on eelnev loodusseaduste komplekt, mis võimaldab universumite spontaanset tekkimist. Talle ei tule pähe, et loomine puudutab olemise kui niisuguse, sealhulgas seaduste ja universumit tekitavate tingimuste olemise võimalikkust, ning et Jumala mõiste võiks käia reaalsuse kohta, mis on loogiliselt ja paratamatult, mitte ajaliselt eelnev ka kõigile seadustele ja sündmustele ning ka nende võimalikkustele. Ka need, kes argumenteerivad Jumala olemasolu kasuks kosmose näiva kavandatuse põhjal, mõistavad Jumalat demiurgina. Niiviisi nad loovad Jumala-pildi, mille teadus võib-olla muudab aegunuks, sest tegu on nende seletuste konkurendiga, mida teadus otsib. Traditsiooniliste metafüüsiliste süsteemide Jumalaga nii ei ole.