cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bioloogiline relv
Teine maailmasõda
Saksamaa, Kanada, Ameerika Ühendriigid, Jaapan ja Nõukogude Liit alustasid ambitsioonikate bioloogiliste relvade programmidega. Kõige kaugemale jõudis biorelvaprogrammiga ilmselt Jaapan, kes asutas okupeeritud Mandžuurias 1932. aastal üksuse 731. Programmi kuulus enam kui 150 ehitist, 5 satelliidilaagrit ja 3000 teadlast. Nimetatud üksus kasutas vahemikus 1932–1945 Hiina, USA, Inglise, Austraalia ja Nõukogude Liidu sõjavange selleks, et katsetada nendel antraksi (Bacillus anthracis), meningiidi tekitaja (Neisseria meningitidis), düsenteeria (Shigella spp.), koolera- (Vibrio cholerae) ja katkubakterite (Yersinia pestis) toimet ja kasutamist. Arvestuslikult suri nimetatud haigusetekitajate tõttu Ping Fangi keskuses umbes 3000 vangi. Bioloogilise relvaga rünnati vähemalt ühtteist Hiina linna, nakatades inimesi katkupisikuga nakatunud kirpudega. Nii näiteks pommitas Jaapani armee õhuvägi 1940. aastal Ningbo linna pommidega, mis sisaldasid kirpe, kes kandsid muhkkatku. Selline ründamismeetod ei olnud siiski kuigi efektiivne, sest näiteks 1941 rünnakus Changde linna vastu said surmava nakkuse 1700 Jaapani sõdurit ja ohvitseri, haigestus üle 10 000 jaapanlase. Olukord, kus "relv" ei suuda valida "oma" ja "vaenlase" vahel, sundis taolised rünnakud lõpetama.
Ühendkuningriigis hakkas oma programmi kallal tööle Porton Downis, teadlaste töörühma juhtis seal mikrobioloog Paul Fildes. Riiklikul tasandil juhtis programmi peaminister Winston Churchill ise ning peagi olid välja töötatud antraksi, botulismi, brutselloosi ja tulareemia relvastatud variandid. Selle programmi testimise käigus nakatati Šotimaal Gruinardi saar järgmiseks 56 aastaks antraksiga. Kuigi Ühendkuningriik neid biorelvi kunagi sõjas ei kasutanud, olid nad esimesed, kes suutsid töötada välja surmavate patogeenide relvastatud variandid ning neid tööstuslikult toota.
1942. aastal, pärast Ameerika Ühendriikide sõtta sisenemist loodi Fort Detrickis USA Marylandi osariigis George W. Mercki juhtimise all biorelvade uurimise programm. Seal loodud bioloogilisi ja keemilisi relvi katsetati Utah's Dugway väljadel, valmis tehti 5000 antraksiga täidetud pommi. Peagi loodi kompleksid antraksi, brutselloosi ja botulismi masstootmiseks vajalikud asutused.
Rahvusvahelisi konventsioone
1925. aastal kirjutati alla lämmatavate, mürk- või muude gaaside ja bakterioloogiliste relvade sõja ajal kasutamise keelustamise protokollile (ehk Genfi protokollile). See leping keelab küll bioloogiliste ja keemiliste relvade kasutuse sõja ajal, kuid see ei reguleeri mitte mingil moel nende relvade tootmist, hoiustamist ega transportimist.
1972. aastal toimus bioloogiliste relvade konverents, kus keelustati bioloogiliste relvade tootmine ning nõuti nende hävitamist. Eesti ühines 1993. aastal.
Rünnak
Väidetakse, et ratsionaalsed valitsused ega juhid ei kasutaks vaenulikel eesmärkidel mitte kunagi biorelvi. Argument on, et biorelvi ei saa kontrollida, relv võib tekitada hoopis suuremaid kahjusid kasutaja enda vägedes. Näiteks rõuged või mõni muu õhu kaudu leviv viirus võib väga hõlpsalt levida maailmas mujalegi ning nakatada ründaja enda kodumaad. Selline argument ei pruugi aga bakterite puhul kehtida. Näiteks antraksit saab kergelt kontrollida ning seda võib isegi kuuris luua. FBI hinnangul võib seda valmistada 2500 dollari eest, kasutades vabalt kättesaadavat laboratoorset varustust. Kasutades lisaks mikrobioloogilisi meetodeid, võib baktereid vajaduspõhiselt modifitseerida, et nad oleksid efektiivsed ainult väga kitsas keskkonnas, mis erineks ründaja omast.
Inimvastased relvad
Ideaalse inimvastase biorelva tunnusteks on suur nakatumisoht, suur mürgisus, vaktsiinide puudumine ja efektiivse rünnakvektori olemasolu. Relvastatud toimeainete stabiilsus ehk võime säilitada enda mürgisus ja nakatuvus pika aja jooksul võib samuti olla kasulik, eriti sõjaväelises kasutusvaldkonnas. Ka võetakse arvesse loomislihtsust. Olenevalt kasutajast võib olla tähtis ka relva kontrollitavus.
Tihti ei ole bioloogilise vahendi loomine raske, sest paljusid relvi saab kiiresti, odavalt ja kergelt toota. Pigem on peamisteks probleemiseks selle relvastamine, hoiustamine ja rünnakvektori loomine või avastamine. Näiteks peetakse antraksipisikuid (põrnatõvepisikuid) efektiivseks vahendiks mitmel põhjusel. Esiteks loob see vastupidavaid spoore, mida on pihustatavalt lihtne levitada. Teiseks ei nakka see inimeselt inimesele, mistõttu ei ole sekundaarsed nakatumised võimalikud. Suremuse määr patsientide puhul, kes korrektset ravi ei saa, on 90% või suurem. Haigust saab siiski antibiootikumidega vaos hoida, seetõttu ei seda kasutav personal ohus.
Endine USA bioloogilise sõja programm kategoriseeris enda relvastatud inimvastaseid bioloogilisi vahendeid surmavateks teguriteks või ohutuks tegevateks teguriteks.
Taimedevastased relvad
Ameerika Ühendriigid arendasid põllutaimede vastase võimekuse külma sõja ajal, mis kasutas vaenlase põllumajanduse hävitamiseks taimede haigusi. Biorelvad sihtisid ka kalakasvatusi ja veetaimestikku. Usuti, et vaenlase põllumajanduse hävitamine strateegilisel tasemel võib sõjas vähendada Nõukogude agressiooni. Arendati välja riisi ja nisu seennakkused, mida aerosooli või pommide kujul kasutati, et vallandada epideemiaid vaenlase taimede seas. Herbitsiidid kategoriseeritakse samuti bio- ja keemiarelvade alla, kuigi tegemist on kemikaalidega, sest need töötavad sarnaselt biomürkide ja bioregulaatoritega. Põletatud maa taktikat (sõjaline võte vastase edasiliikumise ja hõivatud alal püsimise raskendamiseks, hävitades kõikvõimaliku eluks vajaliku) kasutati nii Vietnami sõjas kui ka Eelami sõjas Sri Lankal.
Kui Ameerika Ühendriigid 1969–70 enda vaenuliku bioloogilise sõja programmi lõpetasid, oli enamik biorelvadest nende arsenalis just taimnakkuste kujul.
Bioloogiline sõda võib spetsiaalselt sihtida taimi, et hävitada põllusaadusi või hävitada taimestikku. Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia avastasid herbitsiidid teise maailmasõja ajal ning alustasid herbitsiidisõja programmi, mida kasutada Malais ja Vietnamis.
Kariloomadevastased relvad
Loomade ründamine on bioloogilise sõja ala, mille eesmärgiks on hävitada loomressurssi. Esimese maailmasõja ajal arreteeriti saksa agendid, kes üritasid sõjaloomi nakatada antraksiga. Usuti, et samad agendid olid vastutavad varasemate nakkuspuhangute eest hobuste ja muulade seas. Britid nakatasid teise maailmasõja ajal loomade toitu, et Saksamaa kariloomad ei saaks toituda, aga sööta ei kasutatud kunagi. 1952. aastal kasutati Mau ülestõusus aafrika piimapõõsa mürki kariloomade tapmiseks.
Sõjaväliselt on inimesed meelega levitanud jäneste haigust mütsomatoosi Austraalias ja Euroopas, lootuses vähendada sealset jäneste populatsiooni. See oli küll edukas, kuid ajutine, sest ellujääjatel tekkis immuunsus ning arvukus taastus.
Avaliku tervishoiu roll
On tähtis märkida, et kõiki klassikalisi ja modernseid bioloogiliste relvade organisme saab taimedest ja loomadest, kes on selle haigusega nakatunud. Üks eranditest on rõuged. Seega on tähtis avalik tervishoid ja haiguste jälgimine, sest arstid ja veterinaariad on võimelised epideemiate varajastes faasides avastama, kas tegu on bioloogiliste relvade rünnakuga.
Näiteks antraksi puhul on väga tõenäoline, et 24–36 tundi pärast rünnakut tekivad juba väikesel protsendil inimestest klassikalised antraksimürgituse sümptomid. Üks neist on unikaalselt tuvastatav rinnaku röntgenipildilt, mida riiklike tervishoiusüsteemide ametnikud on võimelised tuvastama. Üldine nakkuse peiteaeg inimeste puhul on ligikaudu 11–12 päeva. On arvestatud, et üle 80% elanikkonnast, kes on antraksiga nakatunud, saab enne sümptomite tekkimist õigeaegset antibiootikumravi ning tänu sellele saadakse antraksi põhjustatud suremust minimeerida.
Eesti tasemel
Eesti pöörab kõrgendatud tähelepanu strateegiliste kaupadega seotud salakaubanduse ennetamisele ja tõkestamisele. Julgeolekuasutused koguvad teavet isikute kohta, kes võivad olla huvitatud keemilise ja bioloogilise materjali salakaubaveost. Analüüsitakse strateegiliste kaupade vedusid ja nendega seotud riske. Hinnatakse strateegiliste kaupade veoga tegelevaid ettevõtteid ja tõkestatakse kaubavahetus embargoriikidega. Tehakse ametkondadevahelisi strateegilise kauba alaseid koolitusi, kus muu hulgas keemia- ja biorelvade tootmiseks vajalikke materjale ja kaupu. Jätkuvad ühisoperatsioonid ja rahvusvaheline koostöö salakaubaveo tõkestamiseks.
Tunnused, mis viitavad sellele, et tegemist võib olla bioloogilise rünnakuga
Bioloogilise rünnaku puhul võib nakatunute arv olla väike ja nakatunud võivad olla hajutatud. Järgnevad vihjed võivad olla tõesed ka looduslikule haiguste levikuga, kuid bioloogiliste rünnakute puhul peaks neile tähelepanu pöörama. Alati ei pruugi kõik vihjed esineda.
Prosenhüümne rakk
Prosenhüümne rakk on taimerakk, millel on väga piklik kuju.
Prosenhüümse raku pikkus võib küündida 25 sentimeetrini (lumivalge bömeeria).
Vesihark
Vesihark (Nepa cinerea) on vee-eluline lutikas harklutiklaste sugukonnast.
Vesihark on levinud Kesk- ja Ida-Euroopas ning Suurbritannias. Eestis tavaline.
Putukas elab seisuveekogudes, näiteks tiikides ja lompides.
Vesihargil nimi tuleb sellest, et suguküpsete isendite tagakeha tipust ulatub välja pikk jätke, millega putukas veepinnalt õhku hingab. Vesihargi keha on piklik, eesjalad on tugevad ja nendega püüab ta saaki. Toidus on näiteks kalamaimud, väikesed putukad. Vesihargil on olemas ka tiivad, kuid ta lendab väga harva.
1812. aasta Vene-Prantsuse sõda
Prantsuse-Vene sõda (ka 1812. aasta isamaasõda, Napoleoni 1812. aasta sõjakäik Venemaale ja 1812. aasta Vene-Prantsuse sõda) oli 1812. aastal toimunud relvakonflikt Prantsusmaa ja Venemaa vahel.
Sõja algus
pisi|Venemaa keisririigi läänepiir
pisi|left|[[Varssavi hertsogiriik|Varssavi hertsogiriigi, Preisi kuningriigi ja Venemaa keisririigi piirialad]] 22. juunil 1812 kuulutas Prantsuse Napoleon I sõja Venemaale ning ööl vastu 24. juunit 1812 ületas 325 000-meheline Prantsuse Suur armee Neemeni jõe ja sellega Preisimaa-Venemaa piiri.
Sõjaline kampaania Poola, Leedu ja Läti aladel
Napoleoni Prantsuse Suur armee, mille koosseisus oli Poolast, pärast Kościuszko ülestõusu (1794. aastal) ja Poola kolmandat jagamist lahkunud poolakate ja Varssavi hertsogiriigi väeosad hõivasid Vilno ja Vitebski. 1. juulil 1812 kuulutati välja Poola alasid ühendava Leedu suurvürstiriigi taasloomine.
Prantsusmaa liitlasest Preisi kuningriigi väed tungisid Läti lõunaossa Kuramaale Prantsuse vägede vasakul tiival asunud, kindral Étienne-Jacques-Joseph Macdonaldi armee koosseisus Venemaale tunginud Preisimaa 20 000- meheline väegrupp kindral Ludwig Yorck von Wartenburgi juhtimisel. 5. juulil (vkj 23. juunil) toimus Kuramaa piiril Šiauliai juures lahing, mille võitsid Preisi väed kindral Julius von Grawerti juhtimisel, misjärel tungisid Kuramaale ja hõivasid juuli esimesel poolel enamiku Kuramaa kubermangust, sealsetele elanikele pandi kohustus tasuda 2 000 000 franki kontributsiooni. Kuramaa vallutas Prantsusmaa marssal Étienne Macdonaldi X korpus. Juulis hõivasid prantslased kubermangu pealinna Miitavi, päev varem anti üle Liibavi. Augustis seati sisse administratsioon, mida juhtisid esialgu intendendid Jules de Chambaudoin ja Charles de Montigny (august-oktoober), seejärel Jacques David Martin (oktoober-detsember). Prantsusmaa okupatsioon kestis kuni detsembrini 1812. 7/19. juulil toimus vene vägede, mida juhatas Friedrich von Löwis of Menar ja Preisi vägede vaheline Iecava lahing (Gross-Eckau lahing) Bauska maakonnas asuva Iecava jõe ääres, 9/21. juulil ületasid Preisi väed Daugava jõe ning ähvardasid Liivimaa kubermangukeskust – Riia linna.
Vene vägede taganemisperiood
pisi|Napoleon I Vene vägi oli väiksem ning hoidus otsustavaist lahinguist ja taandus. Peamine vastupanujõud oli 1. armee, mida juhatas baltisaksa päritolu kindral Michael Andreas Barclay de Tolly, kes oli Venemaa sõjaminister ja sõjavägede ülemjuhataja, kelle strateegilise sõjaplaani kohaselt taandusid Vene väed Venemaa sisepiirkonda, kaitselahingutega kurnates Napoleoni vägesid. Taganemisest tingitud ebapopulaarsuse mõjul aga määras Aleksander I Vene vägede ülemjuhatajaks 20. augustil jalaväekindrali Mihhail Kutuzovi.
Vene sõjavägi jätkas ka Kutuzovi juhtimisel taktikalist taganemist ning taganemise käigus jäeti 1812. aasta talvel maha Moskva, mis ka põletatud maa taktikat kasutades süüdati, et mitte jätta Prantsuse vägedele provianti ning elamisvõimalusi. 7. septembril peeti Borodino lahing, mille järel Vene väed taandusid, kuid Napoleonil ei õnnestunud neid purustada.
Prantsuse vägede taganemine
pisi|Michael Andreas Barclay de Tolly Pärast Borodino lahingut taandus Venemaa sõjavägi küll Moskvast (süüdates põlema kõik Moskva eeslinnad: Napoleoni vägedele ei jäänud peavarju ega moona), kuid asudes Tarutino laagrisse (80 km Moskvast lõunas) sulges prantslastele tee maa lõunapiirkondadesse. Prantslaste vastu puhkenud partisanivõitlus hoogustus ning neil tekkis varustusraskusi. Prantsuse väe võitlusvaim laostus. Moskvast taandudes said prantslased Berezina jõe ääres lüüa.
Kura- ja Liivimaale tunginud väed pidasid veel vastu Ķekava lahingu (saksa Dalenkirchen) 10/22. augustil, (Grafenthal) ja MežotneI juures 17/29. septembril ning Olaine (Olai) juures 3/15. novembril. Detsembris 1812 aga hakkas juba Venemaa siseosas suuri kaotusi kandnud Prantsuse armee taganema ning Kuramaal ja Liivimaal asunud Prantsuse väed said pealetungi asemel ülesandeks katta Venemaalt taganevat armeed arjergardina. Pealetungi ajal Prantsusmaa armeega koostööd teinud Preisimaa vägede juht Ludwig Yorck von Wartenburg aga sõlmis taganemise alguses 18/30. detsembril Vene vägede juhi Hans Karl Friedrich Anton von Diebitschiga (1785–1831) Tauragė konventsiooni ning Preisimaa väed läksid üle Venemaa keisririigi vägede poolele.
Sõja tulemused
pisi|tühi|500px
1813. aasta alguseks oli Napoleoni vägi Venemaalt taandunud. Venemaa võit soodustas Kesk- ja Lääne-Euroopa vabanemist Napoleoni võimu alt ning tugevdas Venemaa välispoliitilist seisundit.
Sõjategevuse jätk Preisimaal
pisi|Mihhail Kutuzov Kindralfeldmarssal Mihhail Kutuzovi 100 000-meheline vägi ületas Nemunase jõe 1. (vkj 13.) jaanuaril 1813, suunaga Płockile ja veebruariks vabastas Prantsuse vägedest Ida-Preisimaa ja Varssavi hertsogiriigi, kuni Visla jõeni. Teele jäänud kindlused prantslaste garnisonidega Danzigis, Modlinis, Thornis blokeeriti piiramisvägedega. Põhiväed suundusid Płockist Kaliszile, Fabian Gottlieb von der Osten-Sackeni korpus suundus Varssavist Austria keisririigi piirile, Peter Wittgensteini korpus Pillaust Berliini, Preisi kuningriigi pealinna. Wittgensteini vägede arjegard Friedrich Karl von Tettenborni juhtimisel jõudsid Berliini alla 8/20. veebruaril ja 20. veebruaril (vkj)/4. märtsil) lahkusid Prantsuse väed linnast.
16/28. veebruaril 1813 sõlmiti Venemaa keisririigi ja Preisi kuningriigi vahel Kaliszi liiduleping, mis oli aluseks VI Napoleoni-vastasele koalitsioonile.
Deustu Ülikool
thumb|Ülikooli peahoone Deustu Ülikool (baski Deustuko Unibertsitatea, hispaania Universidad de Deusto, lühendatult DU) on katoliiklik ülikool Hispaanias Baski autonoomses piirkonnas Bilbaos. Asub Deustu linnaosas, Bilbao Guggenheimi muuseumi vastas.
Ärinimi
Ärinimi on äriregistrisse kantud nimi, mille all ettevõte tegutseb.
Charlie Parker
thumb|right|Charlie Parker Charlie Parker Jr. (29. august 1920 Kansas City, Missouri osariik – 12. märts 1955 New York, New Yorgi osariik) oli USA džäss-saksofonist ja -helilooja. Ta oli 1940. aastatel üks džässmuusika eestvedajaid. Tema muusika oli väga keerulise rütmiga, enamjaolt ka hoogne. 1984. aastal sai ta postuumselt Grammy elutööauhinna laureaadiks. Tema auks on püstitatud monument Ameerika džässimuuseumi ette Parkeri sünnilinnas Kansas Citys.
Ärinimi
Füüsilisest isikust ettevõtja ärinimi peab sisaldama kas ettevõtja ees- ja perekonnanime või talu nime.
Deustu Ülikool
Ülikoolil on kolledž Donostias.
Ärinimi
Ärinime valikul peab arvestama ka registreeritud kaubamärkidest tulenevaid ja muid piiranguid.
Halluin
Halluin ([alɥɛ̃]; hollandi: Halewijn) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Tourcoingi 1. kantonis.
Ene Kallas
pisi|Ene Kallas Tartu kirjanike majas 23. aprillil 2013 Ene Kallas (pseudonüüm Krafinna; neiupõlvenimega Ene Kuus; sündinud 12. juulil 1973) on eesti ajakirjanik ja luuletaja.
Kallas on töötanud Saaremaa ajalehtedes Oma Saar ja Meie Maa.
2011. aastal ilmus Kallasel luulekogu "Teki all ja köögikardinate taga" Sven Kivisildniku kirjastuses Jumalikud Ilmutused. See on ühiste kaante vahel Kaarel Kressa luulekoguga "Vereurmarohumesi", raamatu kujundas Matthias Sildnik. 2013. aastal ilmus luulekogu "Tark loom" kirjastuses Jumalikud Ilmutused. Valik luuletusi ilmus samal aastal kogumikus "Elavate surnute antoloogia".
2014. aastal ilmus tema temaatiline luulekogu "Kohtu tänava vares" kirjastuses Jumalikud Ilmutused.
Isiklikku
Tema abikaasa on Jüri Kallas.
Borodino
Borodino on Moskva–Smolenski maantee ääres asuv küla, milles juures 1812. aasta Isamaasõja ajal 7. septembril 1812 peeti Vene ja Prantsuse väe pealahing Borodino lahing (ülemjuhatajad Mihhail Kutuzov ja Napoleon I).
Harilik soolikarohi
pisi|Harilik soolikarohi Harilik soolikarohi (Tanacetum vulgare L.) on korvõieliste sugukonna soolikarohu perekonda kuuluv mitmeaastane taimeliik. Soolikarohu tunneb ära iseloomuliku kamprilõhna ja suurte kollaseõieliste puhmikute järgi.
Nimetus
Soolikarohu ladinakeelne nimetus arvatakse tulenevat kreekakeelsetest sõnadest athanatos (surematu), atanasie (igavene) või thanatos (surm), sest taimel on olnud oluline osa mitmete rahvaste matusekombetalituses roiskumisvastase vahendina. Taime eestikeelsed rahvapärased nimetused on reinvarred, külakuradipuu, põllupihelgas, solknalill, ussihain ja heinvarred.
Kasvukoht
Soolikarohi eelistab kasvada tee- ja põlluservades ning kuivades kohtades inimasustuse läheduses. Samuti rannavallidel, rannaniidul, loopealsetel ja vahel ka pärisniidul. vasakul|pisi pisi|Hariliku soolikarohu puhmikud|vasakul
Botaaniline kirjeldus
Soolikarohi kasvab tugevate puhmikutena 40–120 cm kõrguseks ning õitseb juulist septembrini.
Õis
Korvõisikud on kollased, pealt peaaegu lamedad ja läbimõõduga 7–12 mm. Õisiku moodustavad ainult putkõied, millest keskmised on viiehambalise krooniga mitmesugulised õied ning välimised kolmehambalise krooniga ühesugulised emasõied. Korvõisikud liituvad varre tippudes kännasjaks liitõisikuks.
Leht
Soolikarohu lihtlehed on kuni 20 cm pikad ja 8–10 cm laiad, kujult elliptilised kuni äraspidimunajad. Pihlakalehtedega sarnaselt on nad sügavalt lõhestunud sulgjateks hõlmadeks. Hõlmad on saagjaservalised ja lõhestunud. Eristatakse juurmisi lehti, mis on pikarootsulised, alumisi varrelehti, mis on lühirootsulised, ning ülemisi lehti, mis on rootsutud. Noortele lehtedele on eriomane hõbehall karvastus alumisel pinnal.
Vars
Varred on püstised, madalate ribidega, tihedalt lehistunud ning annavad ülemises osas sageli harusid. Värvuselt on kahvaturohelised või lillakaspunased.
Maa-alune osa
Soolikarohu maa-aluseks osaks on risoom, millel on palju lühikesi risoomivõsundeid ja lisajuuri.
Koht ökosüsteemis
pisi|Hariliku soolikarohu õisikud Loomad soolikarohtu tema iseloomuliku ebameeldiva lõhna ja mõru maitse tõttu ei söö – see võiks tekitada ohtlikku mürgistust. Küll aga võivad linnud taime tugevate puhmikute vahele pesa ehitada.
Kasutamine ravimtaimena
pisi|Hariliku soolikarohu lihtleht Soolikarohu nimetus tulenebki ilmselt tema rahvameditsiinilisest kasutusest. Ta on vana ja tuntud ravimtaim, mida on kasutatud keskajast saadik sooleparasiitide (peamiselt solkmete ja naaskelsabade) välja tõrjumiseks. Droogina on kasutatud õisikuid, millest tehti teed, või seemneid, mida söödi või raputati ka võileivale. Soolikarohust on abi otsitud ka soolevaeguste, krampide ja kõhutõve korral ning menstruaaltsükli korrastamiseks. Välispidiselt on soolikarohuga tohterdatud sügelisi, halvasti paranevaid haavu, podagrat ja liigesepõletikku.
Väike Hellero
Väike Hellero on välja andnud plaadi "Mis maksab muaobonõ" (2005) ja ühe osalisena albumi "Siug sündü söödüle" (2006). 2015. aastal salvestas Väike Hellero koos Mari Kalkuni ja Timo Kalmuga vadja ja isuri rahvalaulude veebiväljaande.
Harilik soolikarohi
Keemiline koostis
pisi|Hariliku soolikarohu seemnised Õisikud sisaldavad flavonoide (kvertsiin, luteoliin, akatsetiin), millel on toime sapinõristusele. Taim sisaldab ka eeterlikku õli (kuni 2%, tujoon), millel on mõju sooleussidele ja seetõttu ongi soolikarohtu just eeskätt soole ussnugiliste tõrjeks kasutatud. Antud ained on mürgised ka inimesele, mistõttu on soolikarohtu tänapäeval seespidiselt tarvitada ei soovitata. Parkainesisaldusest võib olla abi kõhulahtisuse korral. Põletikuvastane, higieritust, seedetegevust, menstruatsiooni soodustav ja palavikku alandav toime on teaduslikult tõestamata.
Ohud
Kuna suured annused võivad põhjustada mürgistust ja raskematel juhtudel surma, võib taime kasutada vaid arsti ettekirjutuste kohaselt. Mürgistusnähtudeks on mao limaskesta valulikkus ja krambid. Kindlasti tuleks seda vältida raseduse korral, sest soolikarohi võib esile kutsuda aborti.
Kesse alumine tulepaak
thumb|Kessu alumine tulepaak thumb|püsti|Kessu alumine tulepaak
Kesse sihi alumine tulepaak (ka Kessu alumine tulepaak) on tulepaak Kesselaiu edelarannikul Suures väinas Muhu saare ja mandri vahel. Tegemist on ühega kolmest Kesselaiul asuvast navigatsioonimärgist.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on.
Tulepaagi iseloomustus
Tulepaak on ehitatud punasele metallpostile, mille küljes paikneb punase püsttriibuga valge täisnurkne tahvel.
Väike Hellero
Peamiselt arhiivilindistuste eeskujul seadmata rahvalaule esitavast Väikesest Hellerost kasvas välja rahvamuusikatöötlusi viljelenud ansambel Krää.
Kesse alumine tulepaak
Tulepaagi iseloomustus
Tulepaagi kõrval asub väike silikaattellistest abihoone.
Meremärk püstitati 1879. aastal ja 1953 toimus suurem ümberehitus. Tulepaak automatiseeriti täielikult. aastal.
Tule iseloomustus
9 meetrit kõrge tulepaagi tipus paiknev tuli asub merepinnast 12 meetri kõrgusel.
Tuletorni tipus põleb valge tuli järgmise tsükliga: 0,5 sekundit valge ja 0,5 sekundit pime. Paistab asimuudist 318° asimuudini 128° 7 meremiili kaugusele. Tuli on sihi ülemise tulepaagiga sünkroonimata. Sihi asimuut on 123°.
Neuville-en-Ferrain
Neuville-en-Ferrain on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Tourcoingi 1. kantonis.
See on Métropole européenne de Lille'i osa.
Järva-Madise
Järva-Madise on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Vesihobulased
Vesihobulased (Gomphidae) on kiililiste seltsi kuuluv kiilide sugukond.
Kirjeldus
Tiivakolmnurgad on neil ees-ja tagatiibadel sarnased, pikisuunas välja venitatud, silmad ei puutu kokku. Nende valmikud on kiire lennuga ja lendavad peamiselt vooluvete läheduses.
Vastsed on lameda, karvase keha ning neljalüliliste tundlatega. Vastsed on reofiilid, eelistavad elupaikadena hõreda taimestikuga, kruusaseid või õhukese mudakihiga vooluveekogusid. Vastseiga kõigub liigist olenevalt kahest kuni nelja aastani.
Liigid
"Fauna Europaea" andmetel esineb Euroopas vesihobulaste sugukonnast 12 liiki, millest Eestis elavad:
Roncq
Roncq on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Tourcoingi 1. kantonis.
Protoplast
Protoplast on rakuseinaga raku "elus osa". See hõlmab rakutuuma ja protoplasmat.
Sellesse ei kuulu muu hulgas rakukest, varuained ja eritusained.
Taimeraku protoplast sisaldab membraan-, fibrillaar- ja makromolekulaarseid struktuure (kromosoomid, ribosoomid). Need paiknevad tsütosooliks nimetatavas vedelikus.
Salme kirik
pisi|Kirik Salmel (2017) pisi|Kirik Salmel (2017) Salme kirik on 2009. aastal valminud kirik Saaremaa vallas Saare maakonnas. Kirik ehitati ümber endise Salme kalatööstuse katlamajast.
Kirikut kasutab EELK Anseküla Maarja kogudus.
III Riigikogu
III Riigikogu oli Eesti esindusorgan 15. juunist 1926 kuni 14. juunini 1929.
Ahula
Ahula on küla Järva maakonnas Järva vallas 30 km kaugusel Paidest ning 5 km kaugusel teeninduskeskusest Järva-Madisest. Ahula naaberkülad on Seidla ja Aravete.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Albu valda.
Ahula oli elanike arvult Albu vallas teine küla. Ahula külas elas 2002. aasta 12. novembri seisuga 371 inimest. Valdav osa Ahula elanikest on eestlased. Ahula küla elanikkond on noor, enamikus tööealised ja noored: kuni 18-aastasi 106, kuni 54-aastasi 199 ja pensioniealisi 67. Ahula külas on Albu valla küladest kõige tihedam asustus.
Ahulat läbib Rakvere–Pärnu maantee (riigimaantee nr 5). Lähim raudteejaam on Tapal – 21 kilomeetri kaugusel. Ahula küla asub Pandivere veekaitsealal. Tallinna joogivesi saab alguse Ahula allikatest.
Ahulas asuvad Ahula Lasteaed-algkool, noortekeskus, rahvamaja, internetipunkt, raamatukogu, postkontor, kauplus ning toimub perearsti vastuvõtt. Külas on tehisjärv Ahula karjäär.
Ajalugu
1948. aastal sai Ahulast Kaardiväelase kolhoosi keskus. Kolhoosi juhatas Aleksander Kozlov. 1993. aastal kolhoos lagunes.
1992. aastal asutati kohalik algkool. 1993. aastal alustas tööd enne Ahula rahvamajas mänguringina töötanud mängutuba. 2004. aastal ühendati algkool ja mängutuba ühtseks asutuseks – loodi Ahula Lasteaed-algkool. 2006. aastal ehitati lasteaed-algkooli keldriruumidesse avatud noortekeskus ja 2008. aastal rajati juurdeehitis, kus avati sõimerühm.
Folkloor Ahulast
Ahula külas oleval Veitla mäel olnud endine vana linn. Liivavõtmise ajal tulnud sageli välja mitmetaoseid esemeid. Jutustaja näinud noorpõlves ühte raudkatelt, mis kruusaveo ajal päevavalgele tulnud, aga ei mäleta enam, kuhu see jäänud.
Araabia maad
thumb|[[Araabia Liiga liikmesmaad. Tumedama rohelisega on näidatud araablaste alad nendes maades. Somaalia ja Djibouti ei ole araabiakeelsed maad, ehkki Araabia Liigasse kuuluvad.]] Araabia maade all võib mõista nii araabiakeelseid, araablaste maid kui ka Araabia (poolsaare) maid.
Araabia maad on araablaste enamusega ja araabiakeelsed maad Põhja-Aafrikas ja Edela-Aasias.
Araablaste enamusega maad on
a) Edela-Aasias: Süüria, Liibanon, Palestiina, Iraak, Jordaania, Saudi Araabia, Jeemen, Omaan, Araabia Ühendemiraadid, Katar, Bahrein, Kuveit;
b) Põhja-Aafrikas: Egiptus, Liibüa, Tuneesia, Alžeeria, Maroko, Lääne-Sahara, ka Sahara-tagusesse Aafrikasse ulatuvad Mauritaania ja Sudaan.
Araabia maad on Araabias, st Araabia poolsaarel asuvad maad: Saudi Araabia, Jeemen, Omaan, Araabia Ühendemiraadid, Katar, Kuveit. Araabia maade hulka kuuluvad ka Pärsia lahe saareriik Bahrein ning osaliselt ka Jordaania ja Iraak (kõrbealad nende lõunaosas).
Kortikaalne tsütoplasma
Vereliistakud on tegelikult kortikaalse tsütoplasma fragmendid, mis pärinevad megakarüotsüütidest.
Sigismund August (Mecklenburg)
Sigismund August von Mecklenburg (11. november 1560 – 5. september 1600) oli Mecklenburgi (mitte valitsev) hertsog, Mecklenburgi hertsogi Johann Albrecht I noorim poeg.
Sigismund August sai nime Poola kuninga Sigismund II Augusti järgi. Tema ema oli Preisimaa hertsogi Albrechti tütar Anna Sophia. Isa Johann Albrecht püüdis Sigismund Augustist 1560. aastatel teha Liivimaa valitsejat, kuid see plaan ebaõnnestus. Et Mecklenburgis järjekordset pärilustüli vältida, määrati Sigismund Augustile administraatirvõim Mecklenburgis Strelitzi, Mirowi ja Ivernacki linnade üle ning aastane 6000-kuldnane pension.
1592. aastal, kui Sigismund Augusti vanem vend, valitsev hertsog Johann VII suri, sai Sigismund August koos oma onu Ulrichiga Johanni alaealiste poegade Adolf Friedrich I ja Johann Albrecht II eestkostjaks ja seega ka Mecklenburgi kaasregendiks. 1600. aastal, tagasiteel tervisereisilt Karlsbadist, suri ta ootamatult.
Amsterdami Ajax
AFC Ajax (täisnimi Amsterdamsche Football Club Ajax) on Hollandi jalgpalliklubi.
See on üks suurklubidest PSV Eindhoveni ja Feyenoordi kõrval. Eriti tuntakse Ajaxit edukate noormängijate kasvulavana, üks neist talentidest oli näiteks Johan Cruijff.
Ajax on võitnud UEFA Meistrite Liiga karika neli korda, sealhulgas 1970. aastate alguses kolm korda järjest, kui meeskonna üks põhimängijaid oli Johan Cruijff. Neljanda karika võitis klubi meeskond 1995. aastal. Tol ajal koosnes peaaegu kogu Hollandi rahvusmeeskond Ajaxi mängijatest.
Praegune koosseis
''Seisuga 3. november 2020''
Euroopa
UEFA Meistrite Liiga võitja (4): UEFA karikavõitjate karika võitja: UEFA karika võitja: UEFA Superkarika võitja (3):
Maailm
Maailma klubide karika võitja (2):
Auhinnad
Iga hooaja lõpus valitakse Ajaxi hooaja parim mängija ja silmapaistvaim talent.
Valgepöök
Valgepöök (Carpinus L.) on puude perekond kaseliste sugukonnas.
Süstemaatika
Varasemad süstemaatikad paigutasid valgepöögi perekonna koos sarapuu (Corylus) ja humalpöögiga (Ostrya) eraldi sugukonda sarapuulised (Corylaceae), APG III süsteemi (2009) kohaselt kuulub valgepöök kaseliste sugukonda (Betulaceae).
Kirjeldus
pisi|left|Hariliku valgepöögi oks viljadega Valgepöögid kasvavad 10–20, harva kuni 30 meetrit kõrgeks. Lehed on 3–10 cm pikad, saagja servaga. Isas- ja emasõied kasvavad samal puul, kuid ühel oksal on kõik õied samast soost. Valgepöök on tuultolmleja. Vili on väike, 3–6 mm pikk pähkel. Pähklid kasvavad kobaras, ühes kobaras tavaliselt 10–30 pähklit.
Levila
Valgepöögi perekonda kuulub 30–40 liiki, mis kasvavad põhjapoolkera parasvöötmes. Kõige rohkem liike kasvab Ida-Aasias, eriti Hiinas. Euroopas kasvab üksnes kaks liiki ja Põhja-Ameerika idaosas üks.
Eestis kasvatatakse ilupuuna harilikku valgepööki (Carpinus betulus L.), mis tavaliselt meie oludes ei õitse. Harilik valgepöök on atlantilisel kliimaperioodil olnud Eestis pärismaine.
Ökoloogia
Valgepöögil toituvad mitut liiki liblikate röövikud, näiteks Epirrita autumnata, Hemithea aestivaria, Colotois pennaria, Amphipyra berbera ja harilik külmavaksik.
Kasutamine
Valgepöögi puit on valkjashall. Kuivanud puidu keskmine tihedus on 750 kg/m3 ja Brinelli kõvadus 3,5 kgf/mm2. Puit kuivab aeglaselt ja kasvamise käigus võivad tekkida praod, sest kuivades väheneb puidu ruumala rohkem kui teistel puuliikidel. Lõikeriistaga on puitu raske töödelda. Ilma eritöötluseta peab puit hallitusele halvasti vastu. Poleerimise suhtes on ta kapriisne.
Valgepöögist valmistatakse muusikainstrumente, spooni, tisleritooteid ja parketti. Minevikus kasutati puitu masinaehituses, eriti süstikute valmistamiseks. Pöögiparketi tarvitamisel tuleb arvestada, et niiskudes ja kuivades muutub puidu ruumala rohkem kui teistel puuliikidel.
Soopoolitse
Soopoolitse ehk Sobolits oli muinaskihelkond (ja võib-olla omaette väikemaakond) Peipsi läänerannikul Emajõest põhja pool.
Kaalepi
Kaalepi on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Soopoolitse
Kihelkonda on mainitud 1224. ja 1229. aasta maadejagamisürikutes (kujul Soboliz ja Sobolitz) kõrvuti Ugandi, Sakala ja Kesk-Eesti väikemaakondadega. Samas Henriku Liivimaa kroonika ja Taani hindamisraamat, peamised ajalooallikad 13. sajandi alguse Eesti ala haldusjaotuse kohta, Soopoolitset ei nimeta. Kuna Alatskivi mõisa kutsuti tõenäoliselt kuni 16. sajandini Soblitz ja muudes regiooni piirkondades asusid teadaolevalt teised muinaskihelkonnad, siis arvatakse Soopoolitse olevat asunud hilisema Kodavere kirikukihelkonna territooriumil. Vene kroonika teates 1242. aasta Jäälahingu kohta öeldakse, et lüüasaanud sakslasi ja tšuude jälitati 7 versta kuni Subolitši kaldani (до Суболицского берега). Kuna Kodavere jääb lahingu oletatavast toimumispaigast kaugemale, siis on Enn Tarvel välja pakkunud, et Soopoolitse nime võis kanda ka Ugandisse kuuluv Emajõest lõuna pool asunud kihelkond. Tema hinnangul sobib selle oletusega kokku asjaolu, et Emajõest lõunasse jääv ala, hilisem Võnnu kirikukihelkond, on olnud kultuuriliselt sarnane vadjapärase Kodavere ja laiemalt ka kogu Peipsi ümbrusega. See võib osutada, et tegu oli omavahel hõimusidemetes oleva rahvastikuga ja seletada ühesugust nime.
Kaalepi
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Albu valda.
Soopoolitse
pisi|Peatskivi Kalevipoja säng [[Friedrich Kruse joonistusel]] Soopoolitse staatus pole kindlalt teada – võimalikuks on peetud nii selle eksisteerimist omaette väikemaakonnana, mis piirnes läänes Vaiga ja Jogentaganaga, aga ka kuulumist Vaiga või Ugandi koosseisu. Soopolitse keskus oli arvatavasti Alatskivil, kus asusid noorema rauaaja lõpus rajatud linnus Alatskivi linnamäel ja sellest vanem linnus Peatskivi Kalevipoja sängi kohal.
Soopoolitse on rekonstrueeritud oletuslik nimekuju, mida esimest korda kasutati 1936. aastal välja antud "Eesti ajaloo" raamatusarja 1. köites. Soopoolitse nime on arvatud pärinevat sõnadest soo ja pooline ("poolne"). Alternatiivse tõlgenduse kohaselt on see nimi seotud aga Räpina ümbruses ja setude juures kasutusel olnud väikest ahvenat tähistanud sõnaga sobal või sobul.
1224. aastal läks Soopoolitse Tartu piiskopkonna koosseisu.
Joachim I
thumb|Joachim I Nestor Joachim I Nestor (21. veebruar 1484 Cölln – 11. juuli 1535 Stendal) oli aastatel 1499–1535 Brandenburgi kuurvürst.
Joachim I sai kuurvürstiks pärast oma isa Johann Cicero surma, olles vaid 15-aastane. Tema valitsusaja alguse olulisemaid otsuseid oli Frankfurdi ülikooli rajamine 1506. aastal. 1519. aasta Saksa kuninga valimiste ajal toetas ta esialgu Prantsusmaa kuningat François I, kuid hiljem andis hääle siiski Karl V-le. Temast sai koos oma Mainzi peapiiskopist venna Albrechtiga üks olulisemaid reformatsiooni vastu võitlejaid. See põhjustas tema protestantliku abikaasa Elisabethi põgenemise 1528. aastal Wittenbergi. Tema lapsedki kasvasid üles pigem protestantidena. 1534. aastal tehtud testamendis määras Joachim I kindlaks, et tema valdused pidid jagunema tema kahe poja vahel, samuti pidi Brandenburgis igavesti kehtima jääma katoliiklik usutunnistus. Viimast otsust rikkus tema vanem poeg Joachim II aga peagi.
Benjamin Franklin Mudge
Benjamin Franklin Mudge (11. august 1817 – 21. november 1879) oli USA geoloog ja paleontoloog.
Hübriidauto
Hübriidauto on auto, mille liikuma panemiseks kasutatakse mitut erinevat tüüpi jõuallikat. Enamasti kasutatakse sellistel autodel elektrimootorit ja sisepõlemismootorit.
Elektrimootori kasutamisel saab auto mootor energiat elektriakudest. Hübriidauto sisepõlemismootor paneb auto transmissiooni kaudu, kas otseselt liikuma ja käitab samal ajal ka akude laadimiseks vajalikku elektrigeneraatorit või käitab ainult elektrigeneraatorit. Sisepõlemismootor töötab modernsematel hübriidautodel enamasti siis, kui kütusekulu on vaja hoida optimumi lähedal. Sisepõlemismootor peab hakkama tööle ka siis, kui akud on teatud piirini tühjenenud ja elektrimootor ei saa seetõttu enam piisavalt elektrit.
Pülme järv
Pülme järv (ka Põlme järv) on järv Valga maakonna Otepää vallas, 10 km Otepäält edelas.
Hübriidauto
Elektrimootorit kasutatakse eriti kiirendamisel, sõidu alustamisel ja aeglastel kiirustel, sest siis on sisepõlemismootoril suur kütusekulu ja heitgaaside kogus. Lisaks on elektrimootoril suurema kasuteguri tõttu sama võimsuse juures suurem kiirendus.
Pülme järv
Pülme järv on kirde-edela suunas piklik 6,4 ha suurune ning kuni 13,7 m sügavune nõrga läbivooluga looduslikult kaunis järv. Asetseb metsaga kaetud küngaste vahel, järve lähedal asub Harimägi (212 m), mis kõrgub 52 meetrit üle järve veepinna.
Hübriidauto
Hübriidauto eelised elektriauto ja sisepõlemismootoriga auto ees on järgmised:
Hübriidautosid katsetati ja nendega sõideti juba 20. sajandi alguses. Esimese eduka elektri- ja sisepõlemismootoriga hübriidauto pani kokku Ferdinand Porsche 1928. aastal.
Tänapäeval on tuntumad hübriidautod Honda Insight ja Toyota Prius.
Lili Tarkmees
Lilli Tarkmees (ka Lili; 29. jaanuar 1909 – 16. jaanuar 2010 ) oli Paide vanim elanik 2010. aasta alguse seisuga.
Tarkmees oli pärit Saaremaalt ja oli küüditatud Siberisse, sealt naasnult asus ta elama Paidesse. Tarkmees oli mõnda aega ka kogu Järvamaa vanim elanik.
British Airways
British Airways on 1924. aastal (toona nimega Imperial Airways) asutatud Suurbritannia riiklik lennufirma.
2011. aastal liituti Hispaania lennufirmaga Iberia ja moodustati valdusettevõtte International Airlines Group (IAG). IAG on käibelt maailma kuues lennufirma American Airlines Group, Delta Airlines, United Continental Holdings, Air France-KLM ja Lufthansa järel.
Lennufirma loodi praegusel kujul 31. märtsil 1974, kui riigistati kaks toonast Suurbritannia suurimat lennufirmat – British Overseas Airways Corporation (BOAC), mis tegeles pikamaalendudega üle ookeanide, ja British European Airways (BEA), mis tegeles lühilendudega (Euroopa (k.a. Suurbritannia siselennud), Põhja-Aafrika, Lähis-Ida), ning lisaks neile ka kaks väiksemat regionaallennufirmat – Cardiffis baseerunud Cambrian Airways ja Newcastle's baseerunud Northeast Airlines. Peaminister Thatcheri ajal, veebruaris 1987, lennufirma taaserastati.
Koodijagamine
British Airwaysil on koodijagamine järgmiste lennufirmadega:
Mihhail Kuzmin
Mihhail Kuzmin (vene keeles Михаил Алексеевич Кузмин; 18. oktoober (vkj 6. oktoober) 1872 Jaroslavl – 1. märts 1936 Leningrad) oli vene luuletaja ja prosaist.
Mihhail Kuzmini vanemad olid aadlisoost ja vanausulised. Isa Aleksei Aleksejevitš Kuzmin oli mereväeohvitser. Ema Nadežda Dimitrijevna, neiupõlvenimega Fjodorova, oli prantsuse näitleja Hauffrini järeltulija. Tema kaudu pidas Kuzmin end Théophile Gautier' sugulaseks.
Elu ja looming
Varsti pärast Mihhaili sündimist asus Kuzminide pere Saratovisse, kus poiss ka hiljem gümnaasiumis õppis. Aastal 1884 kolis Kuzminide pere Peterburi, kus Mihhail 1887. aastal sõbrunes Georgi Tšitšeriniga. Neid ühendas huvi muusika ja filosoofia vastu. Aastal 1891 astus Kuzmin Peterburi konservatooriumi Rimski-Korsakovi kompositsiooniklassi. Ta õppis seal kolm aastat, kirjutas romansse ja oopereid.
1890. aastate keskel elas Kuzmin läbi kõlbelise kriisi, mis päädis enesetapukatsega. Pärast seda sattus ta vaimustusse "puhastumise" ideest ja hakkas uurima ida usundeid, katoliiklust ja õigeusku. Aastal 1896 tegi reisi Egiptusse, hakkas tõsisemalt luuletusi kirjutama.
Alates 1897. aastast teenis Kuzmin muusikatundide andmisega elatist. Märtsis sõitis ta Itaaliasse, kus veetis kolm kuud uurides kirikumuusikat, jesuiitide ajalugu ja gnostilist kirjandust. Ta tegi läbi teise kõlbelise kriisi ja veetis mõned aastad kloostrites. Samal ajal jälgis uusi suundi kirjanduses ja süvenes Anatole France'i ja Gabriele D'Annunzio loomingusse.
1900. aastate alguses tutvus ta Peterburis Verhovskite perekonnaga, sellest aastast alates hakkas regulaarselt luuletusi kirjutama. Osales "Kaasaegse muusika õhtutel", sõbrunes rühmitusse Mir Iskusstva koondunud kunstnikega (Konstantin Somov, Lev Bakst jt).
Aastal 1905 avaldas trükis esimesed luuletused, sonettide tsükli ja poeemi "Rüütel D'Alessio lugu". Mahategevad arvustused avaldasid Aleksandr Blok ja Valeri Brjussov. Sellele vaatamata kutsus viimane Kuzmini kaastööd tegema kirjanduslikule ajakirjale Vessõ.
Aastal 1906 ilmusid ajakirjas Vessõ kriitikute ja lugejate poolt kõrgelt hinnatud "Aleksandria laulud" (Александрийские песни). Samas ajakirjas ilmus romaan "Tiivad" (Крылья), seda läbiv homoseksuaalse armastuse teema mõjub lugejatele šokeerivalt. Teravalt eitavaid kommentaare avaldasid Zinaida Hippius ja Maksim Gorki. Bloki pooldav suhtumine pani aga aluse nende sõprussidemetele.
Samal aastal valmis Kuzminil luuletsükkel "Selle suve armastus" (Любовь этого лета), mis kirjeldab tema suhteid Pavel Maslovi nimelise noormehega. Edaspidi pühendas Kuzmin paljud oma luuletsüklid konkreetsetele inimestele, see annab tema luulele omapärase lüürilise päeviku jooned. Seda päevikut pidas ta paralleelselt ehtsa "Päevikuga", mis muutus Kuzmini eluajal kirjandusinimeste skandaalsevõitu huvi objektiks. Samal aastal tutvus Kuzmin sümbolist Vjatšeslav Ivanovi ja tema abikaasa Lidia Zinovjeva-Annibaliga, Kuzminist sai nende salongi üks tihedamaid külalisi.
Aastal 1913 lavastati kabarees Бродячая собака Kuzmini müsteerium "Vertep". Ta tutvus kirjaniku ja kunstniku Juri Jurkuniga, kellest sai Kuzmini elukaaslane kuni tema surmani. Aastal 1914 ilmus Peterburis luulekogu "Savist tuvikesed" (Глиняные голубки), aastal 1915 ilmus Kuzmini kogutud proosa viies köites.
Aastal 1917 tervitas ta vaimustusega Oktoobrirevolutsiooni, ülistades seda luuletustes "Vene revolutsioon", "Volõnski polk" jt. Oli mõjutatud Majakovskist, pühendas talle oodi "Vaenulik meri" (Враждебное море). Kirjanduslikes ringkondades oli Kuzminil isegi bolševiku maine. Tema suhtumine bolševikesse aga muutus pärast nende lõplikku võitu; 1921. aasta sissekannetes päevikus oli juba nostalgilisi noote, Kuzmin unistas vana korra tagasitulekust, vihkas kõike nõukogulikku.
Aastal 1921 ilmus kogumik "Kauged õhtud" (Нездешние вечера), 1929 ilmus Leningradis kogumik "Forell murrab jääd" (Форель разбивает лёд), mida paljud uurijad peavad Kuzmini üheks õnnestunumaks luulekoguks.
Nathalie Dechy
Nathalie Dechy (sündinud 21. veebruaril 1979) on Prantsusmaa tennisist.
Seisuga 5. aprill 2008 on ta WTA edetabelis 77. kohal. Tema senise karjääri kõrgeimaks kohaks on 11 (9. jaanuar 2006).
Suure slämmi turniiridest on tema parimaks saavutuseks pääsemine poolfinaali 2005. aasta Austraalia lahtistel meistrivõistlustel.
Paarismängus Vera Zvonarjovaga, võitis ta 2006. aasta USA lahtistel meistrivõistlustel alistades finaalis vene-sloveenia paari Dinara Safina/Katarina Srebotnik tulemusega 7:6, 7:5.
Üksikmängudes on ta võitnud 1997. aastal Saksamaal toimunud ITF turniiri.
Juulis 2009 lõpetas ta oma profikarjääri. Ta elab Villeneuve-d’Ascqis.
Jõgeva maavalitsus
Jõgeva maavalitsus oli Jõgeva maavanemat teenindav riigiasutus, mis asus Jõgeval aadressil Suur 3. Viimane Jõgeva maavanem oli Viktor Svjatõšev.
Eesti maavalitsuste tegevus lõpetati 1. jaanuarist 2018.
Bohuslän
pisi|Bohusläni asukoht Bohusläni maakond on ajalooline maakond (rootsi keeles landskap) Rootsis Götalandi piirkonnas. See moodustab riigi lääneranniku kõige põhjapoolsema osa.
Bohuslän on saanud nime keskaegse Norra Bohusi linnuse järgi. Nime Båhuslen all oli tegemist ühe Norra maakonnaga ligikaudu aastast 1050 kuni Roskilde rahu sõlmimiseni aastal 1658, mil Taani-Norra kuningriik kaotas koos muude piirkondadega (nt Skåne) ka selle ala Rootsile.
Valitsemine
Rootsi maakondadel ei ole halduslikku funktsiooni. Maakondade asemel täidavad seda rolli läänid. Sajandeid kuulus Bohuslän halduslikult Göteborgi ja Bohusi lääni (Göteborgs och Bohus län), mis nagu selle nimigi näitab, koosnes kogu Bohusläni maakonnast ja Göteborgi linnast. Aastal 1998 liideti valitsemiskulude vähendamiseks mõned Rootsi läänid ning Göteborgi ja Bohusi lään sai osaks uuest ning oluliselt suuremast Västra Götalandi läänist.
Sümboolika
pisi|Bohusläni vapp Bohuslänile anti vapp kuningas Karl X Gustav matuste ajal 1660. aastal ja vapp oli identne Kungälvi linna vapiga. Aastal 1962 peeti olulisemaks mainitud linna nõuet ja kasutusele võeti maakonna muudetud vapp.
Loodus
Lysekili kaluriküla lähistel asub Rootsi ainus fjord Gullmarn ehk Gullmarsfjorden. Fjord on 25 km pikk, 1–3 km lai ja selle suurim sügavus on 118,5 m. Fjord on koduks ainulaadsele mereelustikule. CNN-i reisiuudiste portaal CNN Travel järjestas 2013. aastal maailma viimased suuremad ürgloodusega piirkonnad ja Bohusläni rannajoon asetati tabelis 7. kohale.
Erinevalt teistest Rootsi osadest on Bohuslänis suhteliselt vähe järvesid või ojasid: kogu 4500 ruutkilomeetri suurusest pindalast moodustavad mageveekogud vaid 177 ruutkilomeetrit. Kuigi järved on tavapärased, on nad oma suuruselt väikesed. Suurimad järved on Bullareni piirkonna põhja- ja lõunapoolsed järved, mille suurus kokku on 40 ruutkilomeetrit.
Rahvastik
180px|pisi|right|Kavandatav Bohusläni lipp. Punane sümboliseerib [[graniiti ning tume- ja helesinine sümboliseerivad vastavalt taevast ja merd]] 2009. aasta 31. detsembri seisuga oli Bohusläni elanike arv 287 223, mis tegi maakonna rahvastikutiheduseks 65,3 inimest ruutkilomeetri kohta.
Suuremad asulad Bohuslänis
Bohuslänis asuvad järgmised linnad (sulgudes elanike arv):
Nende asulate keskustel ei ole tänapäeval mingit administratiivset rolli.
Lisaks neile leiab Bohuslänist veel teisi mainimisväärseid asulaid:
Ajalugu
right|pisi|220px|Põhjamaade pronksiajast pärinevad kaljujoonised Bohuslänis: "Kolm meest rituaali täitmas", ligikaudu 2. aastatuhat eKr. 2. aastatuhandel eKr algas Põhjamaade pronksiaeg (u 1700–500 eKr). Sellest ajast pärinevad ka üle kogu Bohusläni paiknevad kaljujoonised. Suure rahvasterändamise (300–700 pKr) ja viikingiaja (700–1000 pKr) ajal oli piirkond osa ajaloolisest Norra piirkonnast nimega Viken, mida tunti kahe eraldi piirkonnana: Rånrike põhjas ja Elfsyssel lõunas. On väidetud, et Norra esimene kuningas Harald Kaunisjuus tegi piirkonnast Norra osa aastal 872, kuid selleaegsete allikate järgi on siiski kaheldav, kas Harald tegelikult üldse kunagi Vikeni piirkonda korralikult valitses. Varaseimad tõendid selle kohta, et Båhus oli Norra valduses, pärinevad 11. sajandist.
Aeg, mil Norra oli omaette kuningriik, oli maakonna õitseaeg ja Båhusi loss oli üks kuningriigi võtmetähtsusega kindluseid. Kui Norra liideti Taaniga, algas piirkonna jõukuses langus; osana suurematest kokkupõrgetest piirialadel ründasid piirkonda sageli Rootsi väed. Norra Bohusi linnus ehitati just selle piirkonna kaitsmiseks. Kuna Båhusi piirkond oli piiriala, mis külgnes nii Rootsi kuningriigi kui ka vähemas ulatuses Taanile kuuluvate Hallandi aladega, oli piirkonnas ebaproportsionaalselt palju sõdurite perekondi.
Båhuslen kuulus Taani-Norrale seni kuni see Roskilde rahuga aastal 1658 Rootsile loovutati. 17. sajandil ehitati Marstrandi Carlsteni linnus. Mõnda aega oli Marstrand ka vabasadam (porto franco) koos usuvabadusega ja sellisena ka tollal Rootsi ainsa sünagoogi asukoht.
18. sajandil suurenes heeringa kaubanduslik püüdmine ja maakonna arengus oli suure heeringaperioodi ajal õitsenguaeg (ligikaudu 1747–1809). Ranniku ümber tekkis palju väikseid kalapüügiga tegelevaid kogukondi.
Enne suure heeringapüügi algust oli märkimisväärne osa Bohuslänist kaetud metsaga ja kunagi oli puit Bohusläni suurim ekspordiartikkel ning sealsete elanike peamine sissetulekuallikas. Kalastamise suurenenud tähtsuse tõttu oli majade ja paatide ehituseks ning heeringaõli tootmiseks (trankokerier) jaoks vaja rohkem puitu. Metsa mahavõtmine 19. sajandil on loonud tänapäevase kaljuse ja kivise maastiku.