cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aristoteles
Väidete tüübid ja loogiline ruut
Igaühel neist on kvantiteet: tegu on üldväite (üldotsustusega), kui see sisaldab üldpreditseerimist (käib subjektiklassi kõikide elementide kohta); tegu on osaväite (osaotsustusega), kui see sisaldab osapreditseerimist (käib ainult mõnede subjektiklassi elementide kohta). Igaühel neist on kvaliteet: tegu on kas jaatava väitega (jaatava otsustusega) või eitava väitega (eitava otsustusega). Sõnad "kõik", "mitte ükski" ja "mõned" (st 'vähemalt üks') määravad väitlause kvantiteedi. Öeldise kõnelaad (jaatav kõne või eitav kõne) määrab väitlause kvaliteedi.
Üksiksubjektiga väitlauseid, näiteks "Sokrates on tark", käsitleb Aristoteles üldväiteid väljendavana, justkui oleks jutt kõikidest Sokratese juhtumitest.
Need väitlauseliigid ei välista alati üksteist. Kui üldväide on tõene, siis ka vastav osaväide on tõene.
Need suhted võtab kokku loogiline ruut, mida kasutasid keskaja loogikud: kui S ja P on samad, siis
Loogilise ruudu põhisisu esitab Aristoteles teoses De interpretatione (6.17a25–27).
Otsene järeldamine
Traditsioonilises loogikas räägitakse Aristotelest inspireerituna otsese järelduse tüüpidest. Tegu on järeldusvormidega, mille puhul väitlauset teisendatakse kuidagi (selle terminid korraldatakse ümber).
Mõtlemisseadused
Mõtlemisseaduste ehk loogikaseaduste kui kogu loogika vundamendi mõiste hakkas traditsioonilises loogikas levima 18. sajandil. Tavaliselt tuuakse välja samasuse seadus, vasturääkivuse seadus ehk vasturääkivust välistav seadus ja välistatud kolmanda seadus (mõned autorid lisavad küllaldase aluse seaduse). Nende ideede allikas ei ole ainult Aristoteles ja Aristoteles ka ei tuletanud oma loogikat teadlikult nendest seadustest, küll aga eeldab tema loogika neid ja ta teeb nendest ka juttu ning mõnikord ka vihjab neile. Traditsioonilises loogikas peeti neid seadusi ilmseteks ning nendega nõustumist loogika eelduseks.
Neid loogikaseadusi on vaidlustanud näiteks intuitsionistid ja dialeteistid. Aristotelese pooldajad väidavad, et vastuargumendid tulevad märkamata kahemõttelisusest, teadaoleva segiajamisest tegelikuga, väärast või staatilisest identsuse teooriast või muust arusaamatusest.
Olemasolueeldused
Aristotelese loogika kriitikud eeldavad sageli, et Aristoteles püüdis teha sedasama mis tänapäeva loogika. Tänapäeva loogikud eeldavad, et üldväited mitteolemasolevate objektide kohta on tõesed, aga osaväited on väärad. See on vastuolus traditsioonilise loogilise ruuduga, mille järgi osajaatav väide allub üldjaatavale väitele, st üldjaatava väite tõesusest järeldub osajaatava väite tõesus. Sellepärast peavad mõned tänapäeva loogikud Aristotelese loogikat ebaadekvaatseks. Aga Aristotelese oli teine eesmärk: ta töötas välja loogika teaduse jaoks, seetõttu ei pidanud see käima olematute objektide kohta. Tegu on teadliku valikuga. Aristotelese teadus otsib definitsioone, st asja olemust (to ti ēn einai, 'mis-sel-oli-olla') tähistavaid fraase (Toopika I.5.102a37). Et olematud entiteedid ei saa miski olla, siis Aristotelese järgi neil ei ole olemust ja neid ei saa ka defineerida. "Teises analüütikas" ta ütleb, et kitshirv, kitse ja hirve hübriid, on võimatu. "Mitte keegi ei tea selle loomust, mida ei ole olemas – me võime teada fraasi või nime "kitshirv" tähendust, kuid mitte seda, mis on kitshirve olemuslik loomus." (II.7.92b6–8). Sellepärast me ei saa kitshirve ka defineerida ega teaduslikult uurida.
Vorm ja sisu
Mõnede tänapäeva loogikute järgi on loogika filosoofiline uurimine, mis ei tegele väitlausete sisuga, vaid vormiga. Aristotelese loogika on metafüüsiline. Näiteks lausetel "Kõik linnud on sulelised" ja "kõik Tremblayd on punase kübaraga" on Aristotelese järgi väga erinev loogiline staatus. Esimeses lauses on subjekti ja predikaadi vahel paratamatu seos, sest sulelisus on linnule olemuslik. Aga kui mõni Tremblay oleks rohelise kübaraga, oleks ta ikka Tremblay; see, et Tremblay on punase kübaraga, on aktsidentaalne. Aritotelese loogika arvestab ka seda metafüüsilist erinevust, mis tänapäeva loogika seisukohast loogikat ei puuduta. Seda, et S on P, väljendab Aristoteles nii: P kuulub S-ile. Näiteks nokkloomale kuulub nokk. See ei tähenda mitte seda, et nokk on nokklooma küljes, (kui nokka pole, on tegu lihtsalt vigastatud nokkloomaga), vaid seda, et nokklooma loomus nõuab nokka. See kuulumine on paratamatu loomuga. Induktiivne üldistus ei ole Aristotelese järgi statistiline, vaid puudutab loomust. Kui näiteks mõnel ämblikul on kolm jalga ära rebitud, ei ole see Aristotelese silmis tõsine vastunäide väitele, et kõik ämblikud on kaheksa jalaga, sest see ei kõrvalda paratamatut seost ämbliku ja kaheksajalalisuse vahel. Üksikud ebatäiuslikkused ei muuda asjade loomust. Järeldused, mida üldväitest tehakse, on Aristotelese silmis rangemad, kui see väide väljendab paratamatut seost. Väite loogiline staatus sõltub väite sisust.
Süllogistika
Süllogistika on predikatsiooniteoorial põhinev teooria, mis näitab, kuidas teha eeldustest järeldusi. Süllogism on arutlus, mille puhul eeldusteks võetud kategoorilistest väitlausetest tõestatavalt järeldub järeldusena mingi muu väide (Esimene analüütika 24b18–22). Eeldused esitavad tõendid. Aristotelese süllogismi põhikujus on suureeldus, väikeeeldus ja järeldus: näiteks kui A-d preditseeritakse kõikide B-de kohta (suureeldus) ja B-d preditseeritakse kõikide C-de kohta (väikeeeldus), siis A-d preditseeritakse kõikide C-de kohta (järeldus). See väide kuulub formaalsesse loogikasse, sest muutujate A, B ja C väärtusi ei mainita ja need ei kuulu süllogismivormi. Subjektitermin ehk väiketermin C on järelduse subjekt. Predikaaditermin ehk suurtermin A on järelduse predikaat. Väiketermin ja suurtermin esinevad eri eeldustes. Kesktermin B seob esineb mõlemas eelduses ning võimaldab väike- ja suurterminit järelduses siduda. Suureeldus sisaldab suurterminit ja keskterminit, väikeeeldus sisaldab väiketerminit ja keskterminit. Süllogistikat nimetatakse mõnikord ka terminiloogikaks.
Süllogismi tuntuim illustratsioon (ei pärine Aristoteleselt) on niisugune:
Figuurid ja moodused
Süllogisme liigitatakse figuuride ja mooduste järgi. Liigitus neljaks figuuriks pärineb Aristoteleselt, liigitus moodusteks keskaja loogikutelt. Süllogismi figuuri määrab kesktermini asend eeldustes. Näiteks Barbara figuur on MP-SM (esimene figuur). Mooduse määrab kategooriliste väitlausete tüüpide asetus. Näiteks Barbara moodus on AAA. Figuuride ja mooduste tabelist on näha, millised süllogismid kehtivad. Fred Sommers ja George Englebretsen (2000) on leiutanud tavalisest predikaatloogikast kohasema arvutuse süllogismide kehtivuse kindlakstegemiseks.
Loogiline paratamatus
Aristoteles eristab loogilist paratamatust metafüüsilisest paratamatusest, mille järgi näiteks kõik linnud on sulelised. Kehtiv süllogism on loogiliselt paratamatu: kui eeldused on tõesed, siis on paratamatu, et järeldus on tõene. Süllogism on Aristoteles järgi "kõne, milles kui teatud asju on väidetud, siis nendest järeldub paratamatusega miski väidetust erinev". (Esimene analüütika, I.1.24b18–20.) Sõna syllogismos tähendabki õigupoolest 'deduktsioon'. "Esimeses analüütikas" otsib Aristoteles väitlausete paare, millest midagi paratamatult järeldub. Kõigepealt aktsepteerib ta, et mõned süllogismivormid ("täiuslikud süllogismid"), näiteks Barbara ja Celarent, on ilmselt kehtivad. "Ebatäiuslikud süllogismid" tõlgib ta samm-sammult "täiuslikeks", kasutades ümberpööramist või lähtudes vasturääkivusest või vastupidisusest. Näiteks tõestab Aristoteles "Esimeses analüütikas" (I.5.27a5–7), et eeldustest "Ükski P ei ole M" ja "Kõik S-id on M-id", järeldub "Ükski S ei ole P". Nimelt, kui ükski P ei ole M, siis saame ümberpööramise teel, et ükski M ei ole P; sellest ja teisest eeldusest järeldubki meie järeldus. (Cesare on taandatud Celarentile.) Teistel juhtudel tõestab Aristoteles, et õiget süllogismi saada on võimatu, näidates, et tõesed eeldused viivad ilmselt vääradele või vastuolulistele järeldustele. Peale selle tuletab Aristoteles süllogismide üldised reeglid, liigitades neid figuuride järgi.
Aristotelese süllogismid käivad esmajoones liikide ja sugude kohta. Üldväited on võimalikud tänu liikide ja sugude olemasolule. Kõige rangema süllogistika puhul on tarvis eeldada metafüüsilist paratamatust. Süllogismide abil tehakse kindlaks asjade loomus.
Tõestavad ja dialektilised süllogismid
Kuigi süllogismivormi saab kasutada dialektikas, kus suurtermin A on C-ga seotud väiketerminiga B usutavalt, mitte paratamatult, (Teine analüütika 81b10–23), huvitab Aristotelest peamiselt süllogistika kasutamine tõestavas arutlemises, st eeldustest järelduse järeldamisel. Tõestav süllogism ei tegele ainult arvamusega, vaid tõestab põhjuse, vastab miks-küsimusele (Teine analüütika 85b23–26).
Süllogistikat saab rakendada dialektiliselt, kui eeldused pärinevad üldisest arvamusest, traditsioonist või tarkadelt. Dialektilise süllogismi puhul ei ole eeldused paratamatud põhilaused (Toopika 100a25–b21). Retoorilisel tõestusel on mõni niisugune eeldus, mis ei ole paratamatu, vaid kõigest tõenäoline (enamasti juhtuv).
Kui eeldusi teatakse ning näidatakse, et neist järelduvad mingid järeldused, saadakse tõestuslik teadmine. Tõestav süllogism on paratamatu (Teine analüütika 73a21–27), sest see järeldus preditseerib eelduse subjekti kohta midagi paratamatult tõest. Tõestuslikku teadmist omatakse siis, kui eeldusi teatakse ja neist on tuletatud paratamatu järeldus, sest eeldustes antud põhjus seletab järeldust (Teine analüütika 75a12–17, 35–37). Järelikult sõltub kehtiv tõestus teadaolevatest eeldustest, mis sisaldavad selle soo terminit, kuhu kuulub järelduses mainitav liik (Teine analüütika 76a29–30).
Induktsioon
On vaidluse all, mida peab Aristoteles silmas induktiivse süllogismi all. Kuigi ta räägib sellest napisõnaliselt, pakub täiendavat ainest tema käsitus selle analoogidest retoorikas, nimelt analoogiaargumendist ja näiteargumendist. Igatahes peab Aristoteles induktsiooni (epagōgē) arutlusvormiks, mis algab üksikute asjade tajuga ning lõpeb arusaamisega, mida saab väljendada üldise väitlausega või ka mõistega. Tutvus üksikjuhtudega võimaldab jõuda üldise arusaamiseni liigist või soost. On alust arvata, et induktsioon on Aristotelese silmis esmajoones vahetu arusaamise ilmutamine, mitte arutlusvorm. Siiski annab ta "Esimeses analüütikas" (II.23–24), illustreerides induktsioonist lähtuvat süllogismi arrutlusega sapita (st puhtavereliste) loomade pikaealisusest. Ta väidab, et vaatlustest, et üksikud sapita loomade liigid on pikaealised, saab teha üldise järelduse, et sapitus on pikaealisuse põhjus. Tema argument on niisugune: kõik inimesed, hobused, muulad jne on pikaealised; kõik inimesed, hobused, muulad jne on sapita loomad; järelikult kõik sapita loomad on pikaealised. Kuigi sellist arutlust ei peeta tänapäeval kehtivaks, väidab Aristoteles nähtavasti, et tegu on induktiivse süllogismiga, st "induktiivse deduktsiooniga". Selle arutluse kehtivuse formaalseks tagamiseks kasutab ta konverteeritavuse mõistet: selle loogikareegli järgi on terminid, mis katavad samad juhtumid, vastastikku asendatavad. Et terminid "inimesed, hobused, muulad jne" ja "sapita loomad" käivad sama soo kohta, on nad konverteeritavad. Kui pöörata terminid ümber, siis lausest "kõik inimesed, hobused, muulad jne on sapita loomad" saab "kõik sapita loomad on inimesed, hobused, muulad jne". Kui me paneme algsesse arutlusse selle lause, siis saame Barbara. Aristoteles peab seda ümberpööramist metafüüsiliselt õigustatuks.
Et Aristoteles peab seda induktiivset süllogismi nähtavasti kehtivaks, eeldavad David Ross, Richard McKirahan (1992), Francis Peters ja paljud teised kommentaatorid, et ta peab silmas täielikku induktsiooni, üldistamist üksikjuhtumite täielikust loetlemisest. Ent täielik induktsioon ei ole siin füüsiliselt võimalik. Mõned kommentaatorid lisavad, et sapita loomade näide on haruldane juhtum ning Aristotelese meelest annab induktsioon enamasti ainult tõenäolise uskumuse. Ent see väide ei arvesta, et Aristoteles teeb selget vahet range induktsiooni ja retoorilise induktsiooni vahel. Mõnede kommentaatorite arvates Aristoteles ei märganud induktsiooni nõrkust. Ent see tuleneb Aristotelese vähesest tundmisest. Mõned autorid (John McCaskey (2007), Paolo Biondi, Lambertus Marie de Rijk (2002)) väidavad, et Aristotelese järgi ei ole induktsiooni puhul asi mitte loetlemises, vaid loomuse arukas taipamises. Aristotelese järgi ei sõltu induktiivne süllogism mingi rühma iga liikme empiirilisest ülevaatamisest, vaid üldisest aruaktist, mis toimib taju kaudu. See sarnaneb tänapäeva mõistes abduktsiooniga ja parima seletuse järeldamisega.
Aristotelese jaoks ei ole induktsiooni puhul asi mitte niivõrd ennustamises kui loomulikest liikidest arusaamises. Ennustused tehaksegi loomuse alusel. Aristoteles peab ranget induktsiooni kehtivaks sellepärast, et see leiab millegi loomupärased omadused. Näiteks arusaamine, et kõik ämblikud on kaheksajalgsed (st kõik kahjustamata ämblikud on kaheksajalgsed) ütleb midagi ämbliku loomuse kohta.
Kuigi süllogismid on Aristotelesel peamiselt rühmadevaheliste seoste seletamiseks, on induktsiooni puhul tarvis tegelda ka üksikute asjadega, sest induktsioon algab Aristotelese järgi tajust ja tajuda saab ainult üksikuid asju. Mõnede kommentaatorite järgi saab induktiivne süllogism liikuda ainult väiksematelt rühmadelt suurematele, aga väiksema rühma kohta ei saa üldistust teha, kui eelnevalt ei vaadelda üksikuid asju. Tegelikult Aristoteles mainibki üksikute asjadega tegelevaid süllogisme, näiteks Toopika 78b4–6, 78b13–15, Teine analüütika 93a29–31. Formaalses analüüsis võib üksiktermineid võtta üldterminitena või üldiste klasside esindajate kohta käivatena. Üksiku asja või rühma kuuluvate üksikute asjade kohta tähelepanekute kogumine võib viia õige üldistuseni.
Tänapäeval mõistetakse deduktsiooni ja induktsiooni tavaliselt (erandiks on deduktivistid) nii, et deduktiivsed arutlused on kehtivad ja induktiivsed arutlused on kehtetud. Mõned kommentaatorid omistavad sellise arusaama ka Aristotelesele, ent see eristus vastab paremini Aristotelese eristusele teadusliku arutluse ja retoorilise arutluse vahel. Induktiivne süllogism on Aristotelese järgi teaduslik induktsioon.
Deduktsioon sapita loomade pikaealisuse kohta võiks Aristotelese vaimus olla niisugune: Kõik sapita loomad on pikaealised. Kõik inimesed, hobused, muulad jne on sapita loomad. Järelikult kõik inimesed, hobused, muulad jne on pikaealised. See on Barbara. Vastav induktsioon on: Kõik inimesed, hobused, muulad jne on pikaealised. Kõik inimesed, hobused, muulad jne on sapita loomad. Järelikult kõik sapita loomad on pikaealised. See süllogism on konverteeritav Barbaraks. Niisugune ongi Aristotelesel deduktsiooni ja induktsiooni erinevus.
Aristotelese jaoks on range süllogismi väiketerminil, suurterminil ja keskterminil ka metafüüsiline tähtsus. Meie deduktsioonis ka induktsioonis tähistab väiketermin liike ja üksikuid asju (inimesed, hobused, muulad jne), kesktermin tähistab nende loomust (sapitus), ja suurtermin tähistab selle loomusega paratamatult kaasas käivat omadust (pikaealisus). Deduktsiooni puhul tõestatakse, et mingi omadus (suurtermin) kuulub liikidele (väiketermin), sest tal on teatud loomus (kesktermin). Induktsiooni puhul tõestatakse, et mingi omadus (suurtermin) kuulub loomuse (kesktermin) juurde, sest ta kuulub liikidele (väiketermin). Deduktsioon tõestab väiketermini seost suurterminiga kesktermini kaudu, induktsioon tõestab kesktermini seost suurterminiga väiketermini kaudu. (Esimene analüütika II.23.68b31–35.) Induktsioonis on terminid lihtsalt teisiti paigutatud.
Induktsioonil ja deduktsioonil on Aristotelese järgi kolm erinevust. Esiteks, induktsioon liigub üksikult üldisele, deduktsioon üldiselt üksikule. Teiseks, induktsioon liigub vaatluselt keelele (tajult lausetele), deduktsioon keelelt keelele (lausetelt lausetele). Kolmandaks, induktsioon teeb loomuse kindlaks või seletab seda, deduktsioon rakendab või näitab loomust. Sapita loomade näites seletab induktsioon üksiku liigi loomust: sapita loomade loomuses on pikaealisus. Samas näites rakendab deduktsioon seda tulemust üksikutele liikidele: kui me teame, et sapita loomade loomuses on pikaealisus, siis me saame seda omadust üksikute liikide puhul näidata.
Induktiivsel süllogismil on pärast konverteerimist sama loogiline vorm nagu deduktiivsel süllogismil. Ent selleks et induktsioon oleks edukas, on tarvis teada, et konverteerimine on võimalik, ja selleks on tarvis aruakti, mis tunneb ära metafüüsilised suhted.
Teadus
Aristotelese loogika on mõeldud teaduse tarbeks. Süllogismid on mõeldud argumentideks. Teaduse eesmärk on seletus. Teadus teeb loogilisi järeldusi, mis jõuavad tõeni. Teaduses kasutatavatel seletavatel süllogismidel on sama vorm nagu argumenteerivatel süllogismidel. Eristika jääb Aristotelesel retoorika valda, teadus tõe valda. Teaduse süllogismid annavad induktsiooni teel seletuse ning rakendavad või illustreerivad seda deduktsioonis.
"Teadusele" vastav vanakreeka sõna on epistēmē, mis tähendab ka 'teadmine'. Teadus on Aristotelesel kõige rangem diskursiivne teadmine, mis vastandub pelgale arvamusele (doxa). Teadus käib üldise ja paratamatu kohta, mitte üksiku ja kontingentse kohta, ning on teoreetiline, mitte praktiline. Aristoteles usub, et teadmist kui õigustatud tõest uskumust väljendab kõige paremini teaduslik tõestus ehk apodeiktiline süllogism ehk teaduslik süllogism (apodeixis). Ta nõuab sellelt, et selle eeldused oleksid tõesed, esmased, vahetud, järeldusest paremini teada, järeldusele eelnevad ja järeldust põhjustavad (Teine analüütika I.2.71b20–22). Teaduslik tõestus peab andma teavet üksikute asjade loomuliku liigi kohta ja peab andma üldise teadmise (epistēmē). On vaidluse all, mida üks või teine täpselt tähendab. Üldreeglina ei ole järeldus autoriteetsem kui eeldused. Paremat või usaldatavamat teadmist ei saa tuletada halvemast või vähem usaldatavast teadmisest. Et teaduslik tõestus on teadmise kõige rangem võimalik vorm, tuleb alustada täiesti fundamentaalsetest ja võimalikult kindlatest eeldustest, mis pärinevad vahetult vaatlusest ja kinnitavad maailma paratamatut ehitust autoriteetsel ja täiesti vastuvaidlematul moel.
Ideaaljuhul leiab teadus liikide definitsioonid, mis toovad välja soo (suurema loomuliku liigi) ja liigierisuse ehk erisuse (tunnuse, mis eristab seda liiki teistest liikidest selles soos). Praktikas räägib Aristoteles sageli olemuslike omaduste asemel paratamatutest omadustest. Millegi defineerimiseks tuleb kindlaks teha tema loomus, olemuslikud ja paratamatud omadused.
Kui Aristoteles esitab oma bioloogilise uurimistöö tulemusi, ei püüa ta kasutada metafüüsiliselt korrektseid süllogisme, kuigi võidakse öelda, et ta kasutab entümeeme, väljaütlemata eeldustega süllogisme. Suurem osa tema loodusteaduslikest uurimustest ongi historia, teoreetilisele teadmisele eelnev vaatlemine ning faktide ja arvamuste kogumine.
Ka teoloogia on teadus, kuivõrd see tegeleb üldiste ja paratamatute printsiipidega. Teadusliku teadmiseni tuleb siiski jõuda taju kaudu. Kogemus maailmast annab teadmise induktsiooni kaudu. Aristoteles esitab teaduse induktiiv-deduktiivse mudeli. Üksikuid liike hoolikalt vaadeldes jõuab teadlane definitsioonini, mis seletab mingit loomust, ja seejärel tõestab selle loomuse järelmid. "Teises analüütikas" (II.16-17.98b32–34, 99a24–26) mainib Aristoteles seletust, miks heitlehised taimed talvel lehed kaotavad. Nähtavasti usuti siis, et põhjuseks on mahla kalgendumine lehealusel. Aristotelese järgi toimub niisugune induktsioon: Viinapuu, viigipuu jne on heitlehised. Viinapuu, viigipuu jne on mahlakalgendajad. Järelikult kõik mahlakalgendajad on heitlehised. See induktsioon annab "heitlehise" definitsiooni. "Heitlehine" on definiendum, mahla kalgendamine on definiens. Kui meil nüüd on "heitlehise" definitsioon, siis me saame seda kasutada esimese eeldusena, tõestades midagi näiteks laialehiste puude soo kohta: Kõik mahlakalgendajad on heitlehised. Kõik laialehised puud on mahlakalgendajad. Järelikult kõik laialehised puud on heitlehised. Nii Aristotelese järgi teadus töötabki. Vaatlusest jõutakse induktiivse süllogismina esitatud induktsiooni teel definitsioonini ning definitsioonist teadusliku tõestusena esitatud deduktsiooni teel tõestatud teadmiseni.
Teadus on põhjuste (aitia) otsimine. Näites selle kohta, et planeedid ei vilgu sellepärast, et nad on maale lähedal (Teine analüütika I.13) eristab Aristotel fakti teadmist ja põhjendusega fakti teadmist. Range teadlane püüab saavutada põhjendatud fakti teadmist, mis seletab, miks miski on nii, nagu see on. Mahlakalgendus on heitlehisuse põhjus, mitte ümberpöördult. Sellepärast on mahlakalgendus kesktermin. Deduktsioon Kõik mahlakalgendajad on heitlehised. Kõik laialehised puud on mahlakalgendajad. Järelikult kõik laialehised puud on heitlehised. on põhjendiga fakti teadmine, sest see näitab, miks laialehised puud on heitlehised.
Aristoteles eristab seda, mis on meie jaoks rohkem teada, ja seda, mis on loomu poolest ehk iseenesest rohkem teada: "Loomulik tee viib meie jaoks teadaolevamatelt ja selgematelt asjadelt loomu poolest selgematele ja teadaolevamatele; sest meile teadaolevad ja lihtsalt teadaolevad asjad pole samad." (Füüsika I.1.I.184a15) Teaduses liigutakse üldiselt tagajärjelt põhjusele, sellelt, mida me enda ümber näeme, asjade varjatud päritolule. Heitlehisus on meile ligipääsetavam, sest me vaatleme seda, aga mahlakalgendamine kui seletav printsiip on iseeneses teadaolevam, sest see kehastab põhjust. Mahlakalgendamisest teadasaamine on tunnetuses edasiminek. Teadus peab näitama parimat teadmist, isegi kui vahetu taju seda ei näita.
Jan Łukasiewicz (1957: 32) ütleb, et "mõned veidrad filosoofilised eelarvamused, mida ei saa mõistuspäraselt seletada", panid varajased kommentaatorid väitma, et süllogismis peab suureeldus olema esimene. Aga asi on selles, et suureeldus on definitsioon, mis seletab asja loomust, millest kõik muu sõltub. See on teaduslikult esimene, sest ta toob välja nähtuse põhjuse.
Homne merelahing
Välistatud kolmanda seaduse järgi on paratamatu, et homme kas on merelahing või homme ei ole merelahingut. Et aga merelahingut ei ole veel toimunud ega toimumata jätta, siis paistab, et tuleb öelda, et üks alternatiiv on paratamatu, aga mõlemad alternatiivid on võimalikud (De interpretatione 19a22–34) (Malink 2013).
Mittediskursiivsed arutlused
Aristotelese eristus diskursiivse teadmise (teadmine arutluse kaudu) ja mittediskursiivse teadmine (teadmine aru (nous) kaudu) on suguluses keskaegse eristusega ratio ("mõistus", arutlus) ja intellectus'e ("aru", otsene arusaamine, otsene intellektsioon) vahel. Aristotelese loogikas on alguses mittediskursiivne teadmine, millest saab toetada diskursiivne teadmine. Traditsiooniliselt nimetatakse mittediskursiivse teadmise võimet kaemuseks (intuitio). Seda arulise hindamise võimet võiks nimetada taibuks. See on mõistuse liik: see ei eelne mõistusele ega ole väljaspool mõistust, vaid on mõistuse enda tegevus (Teine analüütika II.19, Nikomachose eetika IV.6.).
Teadus on Aristotelesel ainult üks inimintellekti ilming. Viie intellektuaalse vooruse seas on veel seas on nous, kunst (technē), filosoofiline tarkus ja moraalne otsustustetegemine (Nikomachose eetika, VI.3–8.) Ent teadmise omandamise puhul on esmane nous. Selle alla käivad intellekti kõige fundamentaalsemad toimingud, millel põhineb igasugune arusaamine ja millest järeldamiset kõik muu sõltub. Teadmine algab tajust, aga taju mõtestamiseks on vajalik nous. "Teises analüütikas" (II.19.100a3–10) Aristoteles, et taju tekitab mälu, mis koos nous'iga tekitab kogemuse (empeiria), mis tekitab kunsti (technē) ja teaduse. Arusaamise laienemise (mittediskursiivne induktsioon) abil teisendab nous vaatlust ja mälu nii, et tekib teadmine (ilma arutlemiseta). See kaemuslik teadmine on isegi usaldatavam kui teadus. Aristoteles ütleb: "ühtki teist laadi mõte peale nousi ei ole õigem kui teaduslik teadmine" ja "miski peale nousi ei saa olla tõesem kui teaduslik teadmine". (100b8–10).
Nous annab teadmise algprintsiibid (archai) – mõisted, üldised propositsioonid, definitsioonid, loogikaseadused, eriteaduse algprintsiibid ja moraalimõisted, näiteks voorused. Sellepärast tulebki nous'i pidada eksimatuks. Ei saa väita, et intellekti algprintsiibid on kaheldavaks, ja siis esitada nende abil autoriteetseid väiteid teadmise võimalikkuse või võimatuse kohta. Kui hakata kahtlema nous'is, mis on intellekti toimimise kõige fundamentaalsem tasand, siis tuleb kahelda kõiges, mis on sellele rajatud – teaduses, filosoofias, teadmises, loogikas, järeldamises jne. Aristoteles ei püüa algprintsiipe tõestada. Mõtlemise alguses on koht, kus tuleb lakata küsimast. Katse midagi absoluutselt tõestada viiks lõputu regressini: "On võimatu, et oleks absoluutselt kõige tõestus; oleks lõputu regress, nii et ikkagi ei oleks tõestust." (Metafüüsika, 1006a6–8.) Aristoteles ei tõesta näiteks vastuolu printsiipi, kuigi ta ütleb, et tähenduslik tõde eeldab seda.
Joseph Owens, G. E. L. Owen ja Terence Irwin on väitnud, et algprintsiibid algavad dialektikast ning vähendavad nous'i tähtsust. Algprintsiipideni jõutakse arutlemise nõrgema vormi abil, mis keerleb ümber endoxa – paljude inimeste või tarkade inimeste vanasõnalike arvamuste. Robin Smith väidab vastu, et mõte, et paljas arvamus saab tekitada range teadmise, on vastuolus Aristotelese seisukohaga, et vähem usaldatav teadmine ei saa anda piisavat loogilist tuge usaldatavamale teadmisele. Endoxa'st saavad Aristotelese järgi alguse dialektilistele ja eetilistele arutlustele. Nad on talletunud tarkuse ja õige arvamuse varamu, võimas intellektuaalne vahend. Seal võivad vägevalt avalduda algprintsiibid, mille teised mõtlejad ja varasemad põlvkonnad on avastanud, aga Aristoteles ütleb "Teise analüütika" lõpus ja mujal, et millegi tunnistamine algprintsiibiks sõltub otseselt nous'ist. "Nikomachose eetikas" ütleb ta: "algprintsiipe haarab nous." (VI.6.1141a7.)
Lambertus Marie de Rijk (2002: I.2.53, 141-142) ja D. W. Hamlyn eitavad induktiivse süllogismi tähtsust ning samastavad induktsiooni (epagōgē) nous'iga. Tõsi, ilma nous'ita ei saaks ära tunda väiketermini ja kesktermini pööratavust ega definitsioone, eristada aktsidentaalseid omadusi paratamatutest ja olemuslikest. Aristoteles pakub definitsioonide avastamiseks jagamismeetodi, millega asju jagatakse aina väiksemateks allrühmadeks, aga seegi meetod sõltub täielikult nous'ist. (Teine analüütika II.13). Mõned tänapäeva kommentaatorid hoiatavad, et mittediskursiivse arutlemise rõhutamine viib täieliku ratsionalismi või platonismini. Ent Aristoteles ei pea nous'i all silmas puhast, kehatut mõtet. Algprintsiipideni jõudmiseks on tarvis empiirilise ja ratsionaalse koostööd.
Aristotelese järgi on olemas kõikidele uurimisvaldkondadele omased algprintsiibid (koinai archai), nagu vastuolu printsiip ja välistatud kolmanda seadus, ja igal eriteadusel on oma algprintsiibis. Nendeni jõutakse kas autoriteetide ütlusi dialektiliselt läbi vaadates või iseseisvalt, ainest analüüsi teel koostisosadeks jagades. Aristoteles ütleb: "Meile on alguses kõige ilmsemad ja selgemad pigem hägused asjad; hiljem saavad nende jagamise teel tuttavaks elemendid ja alged. Sellepärast tuleb minna üldistelt asjadelt üksikutele; sest tervik meeltetaju kaudu on teadaolevam, aga üldine on mingi tervik; sest ta hõlmab paljusid asju üldise osadena. ... Ja lapsed hüüavad alguses kõiki mehi isadeks ja naisi emadeks, hiljem aga teevad kummalgi vahet." (Füüsika I.1.184a22–184b14.) Nii nagu lapsed õpivad oma vanemaid teistest inimestest eristama, õpivad need, kes mingit teadust edukalt uurivad, eristama eri loomulikke liike, mis moodustavad teadusliku nähtuse. See eelneb induktsioonile ja deduktsioonile. Kui meil on osad või aspektid, saame nende üle teaduslikult arutada.
Dialektika ja retoorika
Argumentatsiooniteoreetikud on kritiseerinud formaalse loogika ülevõimu, kurtes, et kalduvus sümbolilisele loogikale jätab alles ainult tühjade märkide abstraktse matemaatika, mida suurematele probleemidele kasulikul moel rakendada ei saa. Formaalse loogika pooldajad vastavad, et nende spetsiaalne formalism võimaldab täpsust, mis pole teisiti saavutatav, ja keskendumine propositsioonide sisulisele tõesusele või tähendusele viib tähelepanu loogikalt kõrvale. Aristoteles ei kuulu kumbagi leeri. Ta küll annab süllogismi formaalse analüüsi, kuid loogika on tal eelkõige vahend maailma kohta tõeste väidete saamiseks. Ta uurib ka vähem rangeid arutlusvorme (dialektika ja retoorika).
Paistab, et Aristoteles mõtleb dialektika all arutluse või arutleva dialoogi üldist tehnilist uurimist. Retoorika all mõtleb ta (eriti mitteakadeemilisele publikule suunatud) veenmise kunsti uurimist. Aristotelese loogikas on koht nii kõikide arutluste üldisele uurimisele kui ka teaduslikele arutlustele, retoorikale, mitmesugustele vaidlustehnikatele, juriidilisele argumenteerimisele, ristküsitlusele, moraaliarutlustele, analüüsile ja mittediskursiivsele kaemusele.
Aristoteles eristab ranget loogikat ja veenmise loogikat. Range loogika eesmärk on epistēmē, tõene uskumus selle kohta, mis on igavene, paratamatu, üldine ja muutumatu. (Mõnikord räägib Aristoteles ka teaduslikust teadmisest selle kohta, mis on enamasti.) Veenmise loogika eesmärk on vastuvõetav, tõenäoline või veenev uskumus – arvamus, mitte teadmine. Selle aine on ligikaudne tõde, endoxa, konkreetsele publikule vastuvõetav arutlemine või väited aktsidentaalsete omaduste või kontingentsete sündmuste kohta. Veenvatel süllogismidel on sama vorm nagu rangetel süllogismidel, kuid need teevad oma järeldused kindlaks nõrgemal moel. Range loogika süllogismid on deduktiivsed ja induktiivsed, veenmise loogika annab entümeeme, analoogiaid ja näiteid. Entümeem on deduktsioon, mis tegeleb asjadega, mis võivad üldiselt olla teistsugused, kui nad on, asjadega, mis on enamasti ainult üldiselt tõesed, või tõenäolisuste ja märkidega (Retoorika I.2.1357a). Ta mainib ka, et "entümeem" võib tähendada arutlust, mille eeldused on puudu (Retoorika 1.2.1357a16–22.) Näiteks võidakse öelda, et loom on poeginud, sest tal on piima, (Retoorika 1357b14–16) toomata ära teist eeldust. Niisugust deduktiivset järeldamisvormi nimetab Aristoteles ka märkide järgi arutlemiseks või tõendite järgi arutlemiseks, sest see, et loomal on piima, on selle märk ja tõend selle kohta, et loom on poeginud. Kuigi tundub, et poegimise fakt tundub vahetult haaratavana, on tegu järeldamisena.
Nii nagu dialektika otsib tõde, otsib retoorika vahendeid, kuidas tõde keele abil haarata (Retoorika 1354a1). Retooriline tõestus ehk entümeem on süllogism, mis rangelt võttes kuulub dialektikasse (Retoorika 1355a8–a10.). Et retoorika kasutab mõistust arutluste sõnastamiseks, võib see väära kasutamise puhul palju halba teha. See ei ole iga hinna eest veenmise kunst, nagu mõned sofistid õpetasid, vaid keelekasutuse fundamentaalselt teiseisikuline viis, mis võimaldab kuulajal otsustuseni jõuda (William Grimaldi 1972: 3–5.). Retoorika on veenvate punktide leidmine iga ainese korral (Retoorika 1355b12–22).
Analoogia ja näide
Induktiivse süllogismi vasted veenmise loogikas on analoogia ja näide. Näide on õigupoolest analoogia ja entümeemi kombinatsioon. Tänapäeval mõistetakse analoogiat nii, et see tugineb objektide otsesele võrdlusele. Aristotelesel toetub analoogia ka üldisele printsiibile. Näide (paradeigma) koosneb kahest sammust. Esiteks, kuna teatud loomusega üksikutel asjadel on teatud omadus, siis kõigel, millel on see loomus, on see omadus. Seda induktiivset üldistust nimetab Aristoteles analoogiaks (samasusarutluseks). Teiseks, kuna me teame, et kõigel, millel on see loomus, on see omadus, saame deduktsiooni teel järeldada, et ka mingil uuel näitel, millel on see loomus, on see omadus. Seda sammu nimetab ta entümeemiks.
"Retoorikas" (I.2.1357b31–1358a1) esitab Aristoteles järgmise arutluse. Oletame, et me tahame väita, et valitseja Dionysos küsib ihukaitsjat, et hakata despoodiks. Esiteks, me saame viidata analoogiale varasemate juhtumitega, mil valitsejad on küsinud ihukaitsjat, ning teha sellest üldreegli. Me võime öelda, et Peisistratos, Theagenes ja teised tuntud türannid plaanitsesid hakata despoodiks, nad küsisid samuti ihukaitsjat, ning sellepärast igaüks, kes küsib ihukaitsjat, plaanitseb hakata diktaatoriks. Ja nüüd saame astuda teise sammu ning väita, et Dionysos plaanitseb hakata despoodiks. See ei ole Aristotelese järgi range, vaid tõenäolisusel põhinev arutlus. Aga kui tuleb rajada mõni otsus, näiteks kas rahuldada ihukaitsja andmise taotlus, tõenäolisele tagajärjele, siis tuleb arvestada varasemaid näiteid; retooriku ülesanne on nende näidetega kursis olla ning sõnastada neid nii, et selle teadmise põhjal midagi soovitada.
Veenmine
Aristoteles toob välja kolm veenmisviisi: ethos, pathos ja logos. Esiteks, veenab kõneleja iseloom, kui tema kõnelemisviis teeb ta usutavaks. Teiseks, kuulajad lasevad end veenda, kui kõne tekitab neis emotsioone. Kolmandaks, veenab kõne ise, kui väide on tõestatud sobivate veenvate argumentidega. (Retoorika, I.2.1356a2–21.) Tõhusad argumenteerijad peavad moraalist aru saama ning oskama kuulajaid veenda, et nad on head, usaldusväärsed inimesed, keda tasub kuulata (see on kõige tähtsam ); tundma emotsioonide üldisi põhjusi ning oskama konkreetsetel kuulajatel emotsioone esile kutsuda; ja oskama kasutada loogikatehnikaid, et esitada veenvaid argumente. Need kolm veenmisviisi peavad olema tasakaalus. Retoorika eesmärk ei ole mitte tõde, vaid veenmine. Retoorika vahendeid saab kasutada amoraalsetel ja ebaausatel eesmärkidel, kuid süstemaatiline ülevaade retoorikast on avalikes huvides.
Toposed
Aristoteles ei ütle, mis topos 'koht' on, igatahes on toposed seotud soovitatavate strateegiatega edukaks argumenteerimiseks. Mõnede uurijate arvates on nimi seotud mnemoonilise vahendiga, mis meelespidamiseks kasutab seostamist tuttavate kohtadega. "Toopikas" ja "Retoorikas" annab Aristoteles nõu, kuidas leida ja meeles pidada sobivaid eeldusi, kuidas oponenti üle trumbata, kuidas leida häid analoogiaid jne. Toposte hulgas on arutlused selle üle, kuidas argumenteerida, milline alternatiiv on parem, kuidas termineid tõhusalt asendada, kuidas läheneda soo ja omaduse küsimustele, kuidas argumenteerida põhjuse ja tagajärje üle, kuidas käsitleda sarnasust ja erinevust jne. Mõnede kommentaatorite arvates võidi toposeid kasutada õppetöö käigus koos harjutuste ja standardtekstidega või endoxa nimekirjadega või isegi valmis argumentidega, mis tuli pähe õppida.
Retoorika liigitus
Retoorika jaguneb kaalutlevaks loogikaks, kohturetoorikaks ja näitamise retoorikaks. Kaalutlev retoorika tegeleb tulevikuga, sellega, mida teha, arutades teguviiside häid ja halbu külgi. Kohturetoorika tegeleb minevikuga, eriti sellega, mida tehti ja kas see oli õiglane. Näitamise retoorika tegeleb olevikuga, sellega, mis on õilis või alatu, mida tuleb kiita või laita (Retoorika 1358b6–16). Kõigi liikide puhul arvestab retoorik sarnasusi ja erinevusi, et teha tõenäoline ennustus selle kohta, mis on polisele oluline.
Sarnasuste märkamine
Taibukatele filosoofidele, retoorikutele ja luuletajatele on ühine võime märgata sarnasusi erinevates asjades. Näiteks ütles Archytas, et kohtunik ja altar on suguluses, sest see, kellele on ülekohut tehtud, pöördub mõlema poole (Retoorika 1412a10–14). See sarnasuste ja erinevuste märkamine on osa sellest, mis eristab neid, kes elavad head elu, nendest, kes kõigest elavad (De sensu et sensibilibus 437a2–3). Samamoodi on luule suurim saavutus kasutada häid metafoore, sest see on sarnasuse vaatlemine (Luulekunstist 1459a6–9). Luule on filosoofia ja retoorika lähedane sugulane, kuid erineb neist selle poolest, et ta on fundamentaalselt mimeetiline, kunstiliselt jäljendav.
Apooria
Sõna aporia tähendab algselt kohta, millest ei ole väljapääsu. Metafoorselt mõeldi apooria all hämmeldust, ummikut, paradoksi või peamurdmisülesannet, mida hoolimata pingutusest ei õnnestu lahendada. Aristoteles ütleb, et filosoofid alustavad apooriatest ja lahendavad näilised paradoksid. Aristoteles alustab paljusid traktaate diaporia'ga, ülevaatega varasemate mõtlejate apooriatest. Apooriaid ei saa lahendada termineid ümber tõstes; see nõuab arukust ja loovat taipu.
Loogikavead
Lühikeses teoses "De sophisticis elenchis" esitab Aristoteles mõjuka loogikavigade teooria. Esituse napi ja hämara stiili tõttu on täpne tähendus vaidluse all. Loogikavigade all mõistab Aristoteles varjatud arutlusvigu. Loogikavead jagunevad keelelisteks ja materiaalseteks. On vaidluse all, mida Aristoteles ühe või teise loogikavea all silmas pidas. Keeleliste loogikavigade seas on homonüümia (sõnaline mitmetähenduslikkus), kahemõttelisus (amfiboolia ehk grammatiline mitmetähenduslikkus), alusetu üldistus ehk compositio (osade segiajamine tervikuga), alusetu lihtsustus ehk divisio (terviku segiajamine osadega), rõhuasetus (mitmetimõistetavus vale häälduse või vale lauserõhu tõttu) ja kõnekujund (kahemõttelisus väljendusviisi tõttu). Materiaalsete loogikavigade hulgas on dicto simpliciter ad dictum secundum quid ehk erandi moonutamine (erandi märkamatajäämine), secundum quid et simpliciter ehk dicto secundum quid ad dictum simpliciter ehk erilisuse ignoreerimine (ennatlik üldistus või ebaõige kvalifitseerimine), ignorantia elenchi, konsekvendi jaatamine (tagajärje eeldamine tagab ühe võimaliku põhjuse kohalolu), aluse ennetamine ehk petitio principii, väär põhjus ja ebaõige küsimus (kahe või enama küsimuse maskeerimine üheks küsimuseks).
Ebaõige küsimuse näide on: "Kas tuleks kuuletuda tarkadele või oma isale?" (De sophisticis elenchis 12.173a21.) Kuuletuda tuleks mõlemale, aga küsimus on sõnastatud nii, nagu tuleks kõrvale jätta üks kohus, et täita teist. Siin on kaks küsimust, mis on ebaõigesti kokku pandud. Konsekvendi jaatamise kohta toob Aristoteles niisuguse näite: "Et pärast vihma on maa märg, siis me eeldame, et kui maa on märg, siis on sadanud; kuna aga see ei järeldu paratamatult." (De sophisticis elenchis 5.167b5–8.) Samal tagajärjel võivad olla eri põhjused. Paljud Aristotelese näited on täiesti ebaveenvad eksijäreldused: näiteks alusetu lihtsustus, mille järgi 5 on nii paaris kui ka paaritu arv, sest ta jaguneb paarisarvuks 2 ja paarituks arvuks 3. (De sophisticis elenchis 4.166a32–33.) Siin pakub teoreetilist huvi, mis on valesti. Aristotelest huvitab ka eksijärelduste omavaheline seos. Enamasti ta ei eelda süllogismivormi.
Moraaliarutlused
Aristoteles on vooruseetik, kes vaatab moraalile iseloomu poole pealt. Eetiline inimene kujundab endale võime teha harjumuslikke otsuseid, mis on suunatud hüvele, usaldatavad iseloomujooned, näiteks ausus, heldus, üllameelsus ja julgus. Ainult inimesed oskavad eristada õiget ja vale. Inimese mõistuse juurde käib praktiline tarkus (phronēsis), "tõene ja põhjendatud võimeseisund asjadeks, mis on inimesele head või halvad." (Nikomachose eetika VI.5.1140b4–5). Praktiline tarkus toimib sarnaselt nagu teadus. Nous'i abil saadakse arusaam konkreetsetest voorustest ja siis dedutseeritakse, kuidas neid konkreetsetes olukordades rakendada. Mõned uurijad teevad ranget vahet vooruse kui moraaliarusaamadeni jõudmise võime ja praktilise tarkuse kui nende rakendamise võime vahel, aga see ei mõjuta moraalimõtlemise põhiehitust. Harjumusest ja näidetest jõutakse moraalisilma kasutava moraaliinduktsiooni teel voorusteni ning nendest moraalideduktsiooni (praktilise süllogismi) teel konkreetsete moraalsete tegudeni. Moraaliinduktsiooniga jõutakse lapsepõlvest alustades harjumuse ja kasvatusega ajapikku julguse, aususe, ustavuse ja teiste voorusteni. Edukas moraalne toimija "peab sündima otsekui silmaga, millega õigesti otsustusi teha ning valida seda, mis on tõeliselt hea." (Nikomachose eetika VI.7.1114b6–8.) Kui see moraalisilm on piisavalt arenenud, saab moraalinorme konkreetsetele eluolukordadele rakendada. Selleks ei formuleerita mõttes arutlusi, vaid tehakse mõistlikke otsuseid, tehes seda, mis on antud olukorras moraalselt nõutav. Aristoteles viitab selles seoses praktilisele süllogismile, mille tulemus on "järeldus, mis on tegu." (Loomade liikumine 701a10–12.) Oletame, et olen jõudnud lubaduste täitmise vooruseni ning rakendan siis seda küsimusele, kas ma peaksin vennalt laenatud raha tagasi maksma. Vastav teoreetiline süllogism oleks: Vastavas praktilises süllogismis on järeldus see, et ma maksan vennale raha tagasi. Moraaliarutlus on Aristotelese järgi küll vähem range arutlemise vorm kui teadus, kuid asi on põhiliselt selles, et teaduslikud tõestused tegelevad universaalidega, praktiline süllogism aga lõpeb üksiku teoga, mis peab sobima kontingentsete asjaoludega. Moraal ei ole suvaline ega subjektiivne.
Moraaliotsuste tegemine ei ole mehaaniline, algoritmiline protseduur. Aristoteles rõhutab konteksti tähtsust. Moraal nõuab teravat taipu, mis paneb tähele, teeb vahet, analüüsib, hindab, üldistab ja lõpuks otsustab. "Nikomachose eetikas" arvab ta praktilise tarkuse viie intellektuaalse vooruse hulka. Aristoteles räägib ka väiksematest moraalsetest voorustest, mille seas on hea kaalutlemine (euboulia), teoreetiline moraaliaru (synēsis) ja kogenud moraaliotsustusvõime (gnōmē). Ta samastab moraalse puudujäägi kroonilise teadmatusega või (tahtenõrkuse ehk akraasia korral) hootise teadmatusega.
Teoreetiline filosoofia
Aristoteles eristab teoreetilist filosoofiat, mille eesmärk on kontemplatsioon, ja praktilist filosoofiat, mille eesmärk on tegutsemine või valmistamine. Teoreetilises filosoofias uurib esimene filosoofia liikumatuid ja materiaalsetest asjadest lahutatud esemeid, matemaatika uurib liikumatuid ja mittelahutatud esemeid ning loodusfilosoofia uurib liikuvaid ja mittelahutatud esemeid (Metafüüsika 1026a6–22). Esimene filosoofia saab olla täiesti täpne, sest selle esemed on muutumatud, ja saab anda kõige sügavamas mõttes teadmise. Ka matemaatika on täiesti kindel, sest selle esemed on muutumatud; et aga iga liiki matemaatilisi objekte, näiteks kolmnurki, on potentsiaalselt lõpmata palju, nõuavad matemaatilised tõestused abstraheerimist. Loodusfilosoofia annab vähem täpse teadmise, sest looduslikud asjad on mitmekesised ja muutlikud, nii et tuleb tähelepanu pöörata empiirilistele faktidele.
Maailm
Maailm on Aristotelese järgi Maa kui fikseeritud keskme ümber tiirlevate taevakehade suletud süsteem. Taevakehade liikumised leiavad aset paratamatute printsiipide kohaselt, kuid meie teadmine nendest liikumistest ei ole täpne, sest nad on meist liiga kaugel. Kuualused sündmused aga on teataval määral muutlikud (pole selge, kas mängus on ka objektiivne juhuslikkus), kuid meie teadmine neist on täpsem, sest nad on meile lähedal. Seetõttu saame substantside arengust ja käitumisest aru, kui vaatleme, kuidas asjad enamasti on. Kuualuste asjade kohta on võimalik mingi objektiivne teadmine.
Universumi keskmes on liikumatu Maa, mida ümbritseb tule, õhu ja vee kiht. Taevakehad asuvad kontsentrilistes sfäärides ning liiguvad koos nende sfääride liikumisega. Ka Maa ise on sfäär, seda tõestas see, et laevad kadusid horisondi taha. Kuu, päike, planeedid ja kinnistähed on tehtud viiendast elemendist, millel erinevalt õhust, maast, tulest ja veest ei ole muud muutumist peale kohavahetuse. Kõige välimine sfäär sisaldab kinnistähti. Väljaspool universumit ei ole midagi, ei tühja ruumi ega täidetud ruumi, kuid kogu universum on täidetud mingi mateeriaga, nii et tühja ruumi ta ei sisalda. Igal elemendil on oma loomulik koht. Maiste asjade koht on maakera keskmes, mispärast kõik kehad kukuvad sinnapoole. Vee loomulik koht on maapinna peal, õhul ümber maa ja tule loomulik koht on kõrgel õhus, sellepärast põleb ta alati ülespoole. Asjad universumis moodustavad hierarhia, mis algab elementidest, mille loomulik liikumine viib neid kas alla (vett ja maad) või üles (õhku ja tuld). Edasi tulevad elementide segud, siis elusolendid. Taevasfääride liikumise põhjustavad vaimsed substantsid. Nende liikumise põhjus on lõppkokkuvõttes nende vaimsete substantside iha olla nii sarnane Esmaliigutajaga kui võimalik.
Mateeria ja vorm
Üldjuhul vaatleb Aristoteles erinevalt Platonist vormi (eidos ' t) füüsilises maailmas eneses kätkevana. Igal füüsilisel asjal on vorm (ehitus) ja mateeria, mis on vastavuses aktuaalsuse (tegelikkuse) ja potentsiaalsuse (võimalikkusega). Mateerial on potents võtta vorme. Mateeria ei saa eksisteerida ilma elementide vormideta. Elemendid on tuli, õhk, vesi ja maa. Need elemendid kujutavad endast algmateeriat (vormita mateeriat), mille vormiks on üks alg-kvaliteedivormide kombinatsioonidest (vastavalt kuum-kuiv, kuum-niiske, külm-niiske ja külm-kuiv). Asjal kui mateeria ja vormi kombinatsioonil on võime (potents) võtta omakorda teatud vorme. Et see teoks saaks, on tarvis mõnd asja, millel see vorm juba tegelikult (aktuaalselt) on. (Tõsi küll, see ei ole päris alati nii. Erandiks on näiteks alamate loomade isetärkamine.) Põhjus meenutab alati tagajärge; tagajärg eeldab sama vormiga põhjuse toimet.
Põhjuslikkus
Aristotelese põhjuslikkuseprintsiibil on kaks alust. Esiteks leidis Aristoteles koos varasemate vanakreeka filosoofidega, et miski ei saa sündida mittemillestki (ex nihilo nihil fit). Eelnevalt olemasolev materiaalne substraat (mateeria) muutub. Kõik neli muutumise liiki (kvalitatiivne muutumine, kvantitatiivne muutumine (kasvamine ja kahanemine), kohavahetus ning tekkimine ja hävimine) nõuavad mateeriat, mis jääb muutumatuks. Vormid, mille mateeria võtab, peavad aga tulenema asjadest, millel selline vorm juba on. Elusolenditel eristas Aristoteles kahesugust tegelikkust (aktuaalsust): vorm on esimene tegelikkus ja toimimine on teine tegelikkus. Toimimine järgneb vormile (on vormi suhtes sekundaarne). Teiseks lähtus Aristoteles analoogiast sellega, kuidas käsitööline loob mingist materjalist mingi eseme. Vorm, mille käsitööline materjalile annab, peab tema arus juba eelnevalt olemas olema. Looduse toimimine on samamoodi teleoloogiline: alati kui põhjused toimivad, realiseeruvad kavandid.
Jumal
Aristotelese üldine kontseptsioon ei jäta kohta loovale ega kavandavale jumalusele. Loomulike liikide fikseeritus ja füüsilise maailma igavene olemasolu tulenevad tema põhjuslikkuseprintsiibist ning mateeria ja vormi lahutamatust ühtsusest. Kui mateeria ei saa kunagi eksisteerida nii, et tal poleks mingit vormi, ning vormid on mateeria staatilised ja dünaamilised tunnused ning kui mateeria omandab vormi üksnes tänu materiaalsele asjale, millel juba on see vorm, siis ei saa olla loomist ega esimest antud liiki vormi. Seega peavad maailm ja liikumised maailmas olema igavesed.