cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nõidus
Alates hilisest kiviajast on paljudes kultuurides olnud nõidusele spetsialiseerunud isikud (nõiad, šamaanid, manatargad, teadmamehed), kellel on usutud olevat nõiduseks erilised võimed. Nõiad võisid tegelda näiteks ravimise, ennustamise ja ennete tõlgendamise, usundilise pärimuse hoidmise ning mitmesuguste rituaalide läbiviimisega, olles hilisemate ühiskondade preestrite, filosoofide, arstide, alkeemikute ja teadlaste eelkäijad.
Kristlased suhtuvad enda usundi välisesse nõidusesse taunivalt ning peavad nõidade nõiavõimete allikaks tavaliselt ühendust saatanaga. Keskajal olid kristlikel usutegelastel välja töötatud meetodid nõidade tuvastamiseks ning nõidade üle peeti kohtuprotsesse (nõiaprotsessid), mille süüdimõistva tulemuse korral nõidu sageli hukati.
Usk nõidusesse ja nõidadesse on läänelikes ühiskondades jäänud püsima vaatamata teaduslik-materialistliku maailmapildi levikule massilise koolihariduse kaudu. Alates 20. sajandi teisest poolest on huvi nõiduse vastu Lääne kultuuris pigem kasvamas New Age'i ja uuspaganlike usuliste liikumiste (nt Wicca) mõjul. Nende tõlgenduses on nõidumine teadusliku maailmapildi raames (seni) seletamata iseloomuga energiatega manipuleerimine. Tänapäeval võidakse nõidusega tegelejaid nimetada näiteks sensitiivideks, ekstrasenssideks, tervendajateks, imearstideks jne.
Turustus
Turustus ehk turustamine on tegevus, millega luuakse toote tootjalt tarbijale edasitoimetamise süsteem.
See hõlmab turustuskanalite valikut ja koordineerimist, toodete transportmist, ladustamist ja kaubavarude juhtimist.
Evald Nõmm
Evald Nõmm (19. veebruar 1906 – 31. detsember 1990) oli Eesti ja Nõukogude sõjaväelane (kapten) ning loomaarst, Eesti Põllumajanduse Akadeemia professor.
Johannes Võsu
Johannes Võsu (6. august 1887 – 3. mai 1948) oli esimene Jõgeva linnavanem.
Ta oli Jõgeva alevivanem 19. aprillist 1934 kuni 30. aprillini 1938 ja esimene linnavanem 1. maist 1938 kuni 25. juulini 1940. 11. detsembril 1939 valis uus Jõgeva linnavolikogu oma esimesel koosolekul ta tagasi 7 häälega poolt, 4 vastu ja 1 erapooletuga (vastaskandidaadiks seatud August Meos keeldus kandideerimast), palgaks määrati 50 krooni. Ta oli linnavanem ka 25. juulist 1941 kuni 7. jaanuarini 1942.
Ta asutas 1919. aastal Jõgeval värvimistöökoja, mida juhtis 1940. aastani.
Johannes Võsu nimetati 3. juulil 1937 (Eesti Tuletõrje Korpuse pealiku käskkiri nr. 10) Jõgeva alevi tuletõrje kompanii pealikuks. Ta oli ka 1940. aastal asutatud Jõgeva vabatahtliku kodanliku õhukaitse ühingu esimees.
Tunnustus
Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk, 1940
Drybin
left|pisi|Drybini autobussijaam Drybin (poola keeles Drybin, valgevene-eesti transkriptsioonis Drõbin) on alev Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Drybini rajooni ja Michiejeŭka külanõukogu halduskeskus. Alev asub Pronja jõe kaldal Mahiloŭ linnast 64 kilomeetri kaugusel, merepinnast 175 meetri kõrgusel.
Haridust annavad keskkool ja laste kunstikool. Alevis on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Drybinis on toiduainetetööstus. Alevis on ajaloo- ja etnograafiamuuseum. Selle lähistel on paar kiviaegset asulakohta ja üks kurgaan.
Ajalugu
Drybinit mainitakse esimest korda aastal 1569. Administratiivselt kuulus see Mstsisłavi vojevoodkonda. Aastal 1633 mainis küla oma testamendis Lew Sapieha. valdusse. Uputuse ajal võitsid aastal 1660 küla lähistel Rzeczpospolita väed maale tunginud vene vägesid. Põhjasõja järel olid aastal 1708 külas laagris Vene väed.
Poola jagamisel läks Drybin aastal 1772 Venemaa koosseisu. Seal kuulus alev algselt Valgevene ja hiljem Mogiljovi kubermangu. Aastal 1784 sai asulast Ciechanowieckite mõisa keskus. Toona olid seal veski ja õigeusu kirik. Aastal 1830 rajati sinna viinavabrik. XIX sajandil elas alevis palju kingseppasid, kes lõid oma salakeele «катрушніцкі лемезень». Aastal 1903 asutati seal tuletõrjeühistu. Aastal 1909 olid 40% asula elanikest juudid.
Aastal 1924 hakkas Drybin kuuluma Valgevene NSV koosseisu. kus sellest sai rajoonikeskus. Peagi Drybini rajoon aga kaotati. Teise maailmasõja ajal rajati Drybinisse surmalaager, kus hukkus 2500 inimest. Ametlikult sai Drybinist alev alles aastal 1997, mil Tšornobõli katastroofi tõttu asustati külasse ja selle ümbruskonda ümber hulgaliselt inimesi.
JavaScript
JavaScript on Netscape'i loodud objektorienteeritud programmeerimiskeel, mida peamiselt kasutatakse koos HTML'i ja CSS'iga, et veebisaite teha. JavaScript on ECMAScripti standardiga defineeritud keele ülemhulk.
Hoolimata nimest pole JavaScriptil kuigi palju ühist Javaga. Mõlemad keeled jagavad küll C-st pärit süntaksit ja on objektorienteeritud, kuid nende erinevused on suuremad kui sarnasused.
Ajalugu
JavaScripti lõi Brendan Eich Netscape'is. Algselt kandis keel nimetust Mocha, siis LiveScript ja lõpuks JavaScript. Esimene JavaScripti toega veebibrauser oli 1995. aasta septembris välja lastud Netscape Navigator 2.0 (siis veel LiveScript). 1996. aasta augustis lisas Microsoft JavaScriptiga ühilduva keele JScript veebibrauserisse Internet Explorer 3.0.
JavaScripti standardiseeris Ecma International 1997. aasta juunis nime ECMAScript all. ECMAScript keskendub vaid keeleomadustele, aga JavaScript lisaks ka veebikeskkonnale.
Aastal 2010 on JavaScripti versiooniks 1.8.1. Viimastel aastatel on saanud JavaScripti areng uue tõuke tänu Ajax tehnoloogia tähelepanu saamisega.
Ülevaade
Paljud peavad JavaScripti ülilihtsaks keeleks, mille abil saab lehele väikseid efekte lisada. Tegelikult pakub JavaScript laialdasi võimalusi väheste, kuid võimsate keelevahenditega.
Kõige laialdasemalt kasutatakse JavaScripti veebilehtedel. Seda peetakse koguni maailma populaarseimaks programmeerimiskeeleks. Kuid brauserid pole JavaScripti ainuke keskkond.
Süntaks
JavaScripti süntaks pärineb suuresti C-st, millest on üle võetud if- ja switch-tingimuslaused, for- ja while-tsüklid ja -operaatorid. Javast pärinevad throw- ja try-catch-konstruktsioonid erindite viskamiseks ja püüdmiseks.
Hello world
Hello world on programm, mis avab dialoogiakna:
alert("Hello world");
Alternatiivne variant, mis kirjutab teksti otse veebilehele:
document.write("Hello world");
Objektid ja massiivid
Massiivide loomiseks saab kasutada eraldi literaali:
var myArray = [2, 3, 5, 7, 11];
Samuti objektide jaoks:
var myObject = {name: "John", age: 15};
Nii massiivide kui ka harilike objektide liikmetele pääseb ligi C-st tuttava konstruktsiooniga:
myArray[1]; // tagastab 3 myObject["name"]; // tagastab "John"
Lisaks saab nimekujulistele liikmetele ligi punkt-notatsiooniga:
myObject.name; // tagastab "John" myArray.length; // tagastab 5 (massiivi pikkuse)
JavaScripti objektide ja massiivide süntaksil põhineb JSON (JavaScript Object Notation) andmevahetusvorming, mida kasutatakse ohtralt koos Ajaxiga.
Funktsioonid
Funktsioone luuakse funktsiooniliteraali abil:
function factorial(n) { if (n > 1) { return n * factorial(n-1); } else { return 1; } }
Funktsioonile saab panna nime, nagu näites on tehtud, kuid saab kasutada ka anonüümseid funktsioone. Viimaseid on hea anda parameetritena kõrgemat järku funktsioonidele. Näiteks järgmise koodiga sorteeritakse massiivi kasutades võrdlemiseks anonüümset funktsiooni:
[4,7,1,3,6].sort(function(a, b) {    return a > b ? 1 : (a < b ? -1 : 0); });
Üks levinud anonüümsete funktsioonide kasutus on kohalike muutujate globaalsesse nimeruumi sattumise vältimine. Selleks mähitakse kogu kood ühe suure anonüümse funktsiooni sisse, mis kohe käivitatakse:
(function{    ...kogu kood siia... });
Konstruktorfunktsioonid ja prototüübid
Kui on vaja luua mitu sarnaste omadustega objekti, luuakse esmalt konstruktorfunktsioon, mille prototype atribuut määrab ära loodavate objektide jagatud tunnused:
function Person(name) { this.name = name; } Person.prototype = { greet: function(person) { alert("Hello " + person.name + ", my name is " + this.name); } };
var john = new Person("John"); var mary = new Person("Mary"); john.greet(mary); // väljastab: Hello Mary, my name is John mary.greet(john); // väljastab: Hello John, my name is Mary
Siiani näeb kõik välja nagu klassipõhises objektorienteeritud programmeerimises. Kuid Person pole siiski klass, vaid hoopis dünaamilisem kooslus. Näiteks võime Personi prototüüpi jooksvalt täiendada ning kõik muudatused kajastuvad automaatselt selle konstruktoriga loodud objektides:
Person.prototype.age = 25; john.age; // tagastab: 25 mary.age; // tagastab: 25
Objektid aga võivad prototüübis defineeritud välju üle kirjutada:
john.age = 82; john.age; // nüüd 82 mary.age; // endiselt 25 Person.prototype.age; // endiselt 25
Või luua uusi välju:
john.nationality = "Estonian"; john.nationality; // tagastab: "Estonian" mary.nationality; // tagastab: undefined
Kaasamine veebilehele
JavaScripti kaasamiseks HTML-dokumenti kasutatakse -elementi:
Georg Kold
Georg Kold (Georg Gold, 1. detsember 1884 Katsioja talu, Pööravere vald – 8. juuni 1948) oli Põltsamaa linnapea aastail 1930–1938 ja linnavanem 1938–1940 ning 1941–1942.
JavaScript
Kaasamine veebilehele
<script type="text/javascript"> document.write('Terekest!');
Georg Kold
Aastail 1918–1919 oli ta Irkutski kubermangu Kirenski maakonnalinna linnapea. Ta võitles bolševike vastu, langes vangi, põgenes, varjas end, vangistati 1923 uuesti ja mõisteti surma; vahetati 1926 välja bolševik Juri Jurkovski vastu.
JavaScript
Kaasamine veebilehele
Alternatiivne variant on linkida -elemendi abil eraldi JavaScripti faili:
Georg Kold
1941. aastal oli ta metsavend, 24. juulil 1941 asus uuesti Põltsamaa linnavanema kohuste täitmisele. Aastatel 1942–1944 oli ta vangis.
JavaScript
Kaasamine veebilehele
<script type="text/javascript" src="script.js">
Georg Kold
Aastast 1944 kuni oma surmani 1948. aastal oli Georg Kold metsavend.
JavaScript
Kaasamine veebilehele
Enamasti kaasatakse JavaScript lehele tavalise lähtekoodi kujul. Mahukamaid faile minimeeritakse, et vähendada allalaaditavat andmehulka ja kiirendada veebilehe laadimist.
Georg Kold
Kirjandus
Heiki Raudla. "Georg Kold - igavesti truu Eesti Vabariigile". - Viljandi Muuseumi Aastaraamat 2008. Lk 62-90
JavaScript
Kaasamine veebilehele
Mitte kõik brauserid ei toeta JavaScripti ja ka nendel, mis toetavad, saab selle välja lülitada. Kuna pole garanteeritud, et leheküljel olev JavaScript lehe avanedes käivitub, saab kasutada JavaScripti nii, et see üksnes täiustab ilma JavaScriptitagi toimivat lehekülge.
Turvalisus
Sageli lülitavad kasutajad brauseril JavaScripti toe välja. Seda tehakse peamiselt turvalisuse pärast. Veebilbrauser lubab skriptile küll õige vähe. Muuhulgas keelab see kohalikule kettale ligipääsu, väliste koodide käivitamise, ligipääsu dokumentidele, mis ei asu samas serveris, ligipääsu külastatud lehtede nimekirjale (selle hoolimata lubab eelnevalt külastatud lehtedele tagasi suunata), kõvakettalt faili üleslaadimist, kui kasutaja ise ei ole failinime esitanud, ja sulgeda akent, mida pole avanud Javascripti (selleks küsitakse kasutajalt luba).
Silumine
Arendamisel tekivad tavaliselt raskused erinevate brauserite toega. Tihti ei puuduta see keeleomadusi, vaid väljendub erinevate objektide omaduste ja funktsioonide näol. Programmeerimise hõlbustamiseks on välja töötatud mitmesuguseid silumisvahendeid:
Astrid Lindgren
thumb|Astrid Lindgren, 1924 Astrid Anna Emilia Lindgren (kuni 1931 Astrid Ericsson; 14. november 1907 Vimmerby – 28. jaanuar 2002 Stockholm) oli Rootsi lastekirjanik, kelle raamatuid on tõlgitud 109 keelde ja avaldatud vähemalt sajas riigis.
2002. aastal loodi Rootsi parlamendi toetusel Astrid Lindgreni mälestusauhind. See on rahaliselt suurim lastekirjanduse auhind, mis küünib 5 miljoni Rootsi kroonini.
Elukäik
Astrid Lindgren sündis taluniku Samuel August Ericssoni (1875–1969) ja tema abikaasa Hanna Ericssoni tütrena Smålandi maakonnas Vimmerby väikelinna lähedal Näsis. Ta oli neljalapselise pere teine laps. Astridil oli vanem vend Gunnar (1906–1974) ning nooremad õed Stina (1911–2002) ja Ingegerd (1916–1997).
Perekonda ja lapsepõlveseiklusi kajastab tema autobiograafia "Silmapiirilt kadunud maa".
Pärast kooli lõpetamist 1924. aastal oli ta veidi aega praktikant ajalehes Vimmerby Tidningen. Seal töötades jäi ta 18-aastaselt ja vallalisena lapseootele ning keeldudes lapse isaga, ajalehe peatoimetaja Reinhold Blombergiga (1877–1947) abiellumast, siirdus 19-aastaselt Stockholmi, et sekretäriks õppida.
4. detsembril 1926 sündis tal poeg Lars (suri 1986), kes oma esimesed eluaastad elas kasuvanemate juures Kopenhaagenis.
1928. aastal asus Astrid sekretärina tööle Kuninglikus Autoklubis, kus tutvus oma tulevase abikaasa Sture Lindgreniga (1898–1952), kellega ta 1931. aastal abiellus. Seejärel sai ta lõpuks poja Larsi enda kasvatada.
Aastal 1934 sündis tütar Karin. Just Karini haigevoodi ääres istudes mõtles Astrid Lindgren välja loo punapäisest tüdrukust, kellele nime Pipi Pikksukk pani tütar. Astrid Lindgreni tütar mõtles ka Segasumma suvila välja. Ta ütles emale, et raamat võiks olla üksikust tüdrukust kes on tugev ja leiab endale kaks parimat sõpra, ning et raamatu alguses igav poleks, mõtles tütar, et tal võiks olla kaks looma (ahv ja hobune). Tütar tahtis ka, et Pipi oleks rikas.
1986. aastal kirjutas Lindgren Nõukogude Liidu saadikule Stockholmis Boriss Pankinile, et juhtida tähelepanu olukorrale, et Nõukogude liit ei luba Leila Milleri ja Valdo Randpere tütart Kaisat oma vanematele Rootsi järgneda. Kirjas teatas Lindgren, et "võimsal Nõukogude Liidul ei ole nii palju halastust ja südamlikkust, et üht väikest tüdrukut oma vanemate juurde lasta."
Astrid Lindgren suri Stockholmis 28. jaanuaril 2002. Matuserongkäiku olid tänavatele vaatama tulnud tuhanded inimesed. Toomkirikus toimunud tseremoonial osalesid peale pereliikmete ja sugulaste ka Rootsi kuningakoja ning valitsuse esindajad, samuti välisajakirjanikud. Astrid Lindgreni põrm maeti tema kodukohta Vimmerbysse, perekonna hauaplatsile.
Karjäär
1944. aastal tuli Lindgren vastloodud kirjastuse Rabén & Sjögren konkursil looga "Britt-Mari puistab südant" teisele kohale. Aasta hiljem võitis ta sama konkursi raamatuga "Pipi Pikksukk", mille avaldamisest kirjastus Bonniers oli varem loobunud. Nüüdseks on "Pipi Pikksukast" saanud maailma armastatumaid lasteraamatuid. Ehkki Lindgrenist oli sellega hinnatud kirjanik saanud, on ta tegelastele omane üleolev suhtumine täiskasvanute autoriteeti siiski aeg-ajalt ühiskonna pahameele osaliseks saanud.
1948. aastal saatis naisteajakiri Damernas Värld Lindgreni Ameerika Ühendriikidesse väljaandele lühikesi kirjatükke kirjutama. Ameerikasse jõudnult ütles Lindgren, et on häiritud afroameeriklaste diskrimineerimisest. Paar aastat hiljem avaldas ta reisist innustatud lühijuttude kogu "Kati Ameerikas".
1958. aastal sai temast Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia teine laureaat. Lindgreni 90. sünnipäeval kuulutati ta aasta rootslaseks.
1976. aastal tuli Lindgrenil maksta 102 protsenti tulumaksu (ta pidi maksma nii tavalise tulumaksu ja ka tööandja tasu), protestiks kirjutas ta 3. märtsil 1976 Stockholmi õhtulehele Expressen satiirilise lühijutu "Pomperiposa Monismaanias". See tekitas Rootsis suure debati maksusüsteemi osas ja oli üheks põhjuseks, miks Rootsi Sotsiaaldemokraatlik Töölispartei sama aasta septembris esimest korda peale 1932. aastat valimised kaotas. Irooniliselt oli Lindgren ise aga eluaegne sotsiaaldemokraat. Lõpuks lahenes maksuküsimus nii, et Lindgren pidi maksma vaid 80 protsenti tulumaksu.
Teoseid
thumb|Astrid Lindgreni kuju Stockholmis thumb|Segasummasuvila [[Ojamaal Kneippbynis]]
Isiklikku
Tema venna Gunnar Ericssoni tütre Barbro tütar on stsenarist ja kriminaalromaanide autor Karin Alvtegen.
Videvik (romaanisari)
"Videvik" on Stephenie Meyeri vampiiriromaanide sari. Sarjas on ilmunud romaanid "Videvik" (2005), "Noorkuu" (2006), "Päikesevarjutus" (2007) ja "Koidukuma" (2008). Sarja viienda raamatu "Keskööpäike" kirjutamine jäi autoril 2008. aastal pooleli.
Suurem osa romaanidest on kirjutatud koolitüdruk Isabella Swani (Bella) vaatepunktist, kes isa juurde Forksi väikelinna kolides armub vampiir Edward Cullenisse. Kavandatud viies romaan pidi kirjeldama esimese osa sündmusi Edward Culleni silmade läbi.
“Videvik” on üks viimaste aastate menukamaid noortesarju. Eesti keeles on sarja avaldanud kirjastus Pegasus (kaks esimest osa ilmusid 2008., kolmas ja neljas osa 2009. aastal) Marge Paali tõlkes.
"Videviku" fänniteoseks on peetud samuti menukiks saanud E. L. Jamesi "Viiskümmend halli varjundit".
Härgla mõis
pisi|Peahoone eestvaates pisi|Peahoone otsa- ja tagakülg pisi|Ait pisi|Valitsejamaja pisi|Mõisa park
Härgla mõis (saksa keeles Herküll) oli rüütlimõis Harjumaal Juuru kihelkonnas, tänapäeval jääb mõisakompleks Rapla maakonna Rapla valla territooriumile.
Härgla mõisa on esmamainitud 1516. aastal, kui see kuulus Maydellide aadlisuguvõsale. 17. sajandil oli mõis päris pikalt Uexküll-Güldenbandide valduses. 18. sajandil vahetas mõis korduvalt omanikke, olles nii Rehbinderite, Fersenite, Stackelbergide, Douglaste, Mohrenschildtide kui ka Wrangellide omanduses. Alates 1822. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli mõis Rosenthalide (Wetter-Rosenthalide) omanduses.
1920. aastal paigutati hoonesse kool, hiljem on seal olnud ka kolhoosi kontor. Nüüd on peahoone eravalduses.
Härgla mõisahoone on ehitatud mitmes järgus, vanimad osad pärinevad ilmselt 17. sajandist. 1747. aastast pärit ajaloolises dokumendis on mainitud kivist mõisahoonet. 18. sajandi IV veerandil ehitati keskaegse mantelkorstnaga hoone ulatuslikult ümber. Praeguse kuju sai hoone aga 19. sajandi alguses.
Härrastemaja on üldjoontes barokne kahekorruseline kõrge kelpkatusega hoone. Esifassaadis klassitsistlik kuue joonia sambaga portikus. Saal ja muud amfilaadses järjestuses esindusruumid paiknevad I korrusel, II korrus on projekteeritud mezzanino 'na. Tegemist on ajastu klassitsistlikku mõisaansamblisse kuuluva tüüpilise härrastemaja näitega.
Ettesõit peahoonele toimub küljelt. Mõisahoone ees asub poolringikujuline teega piiratud esiväljak. Puud (peamiselt pärnad) väljaku äärtel on istutatud vabade rühmadena või ridamisi. Esiväljaku keskele on rajatud ringikujuline madala hekiga ääristatud lillepeenar. Peahoone taha jääb avar pargiala koos endise viljaaiaga.
Tagaväljakut ilmestavad vaba istutusega üksikud puud ja paar suurt euroopa lehist. Peahoone lääneküljel on veidi tihedama istutusega puistu.
Endine viljaaed on lage kahelt küljelt kuusehekiga piiratud ala. Seal on märgata ka kunagi mõisapargi piiriks olnud kiviaeda. Peamise pargipuistu moodustavad pärnad ja saared. Ka mõisa juurde suunduv allee koosneb põhiliselt saartest. Park on piirkonna 19. sajandisse kuuluva mõisaansambli segastiilis pargi tüüpiline näide. Allee on 19. sajandi mõisasüdamikele tüüpiline, mõisakompleksi kuuluv maastikumärk.
Nikolai Protopopov
Nikolai Vassiljevitš Protopopov (vene Николай Васильевич Протопопов; 1844 – 29. jaanuar 1924 Võru) oli Eesti aladel tegutsenud vene rahvusest õigeusu vaimulik.
Ta lõpetas 1867. aastal Riia Vaimuliku Seminari ja töötas seejärel ühe aasta Riias Schrammi erakoolis õpetajana.
19. veebruaril 1869 pühitseti Nikolai Protopopov preestriks ja saadeti teenima Kähri õigeusu kogudusse.
1870. aastal viidi ta üle Võru õigeusu koguduse teiseks preestriks. Aastatel 1891–1921 oli isa Nikolai Võru koguduse esipreester. Ühtlasi oli ta 26 aastat ka Võru praost.
Isa Nikolai Protopopov osales arvukate heategevusseltside töös. Lisaks oli ta tsaarivalitsuse aastatel vaimulikkonna esindajana Võru linnavolikogu liige, vaimulikkonna esindaja Võrumaa karskusseltsis ja isegi Võru maakonna vangla direktor.
Sügisel 1921 lahkus ta kõrge vanuse ja halva tervise tõttu vaimulikust teenistusest.
Isa Nikolai maeti Võru kalmistule. Matusetalituse viis läbi Petseri kloostri arhimandriit Joann.
Eesti Vabariigi aastatel heideti isa Nikolaile ette liigset venemeelsust ja hoolimatust eesti rahvusest koguduseliikmete suhtes. Preester Anton Laar on oma ajalehes Uus Elu ilmunud nekroloogis iseloomustanud Nikolai Protopopovit järgmiste sõnadega: "Vanakese Protopopoviga langes hauda üks viimastest Vene aja tüübilisematest tegelastest. Äärmuseni ja viimase tähekeseni kohusetruu oli kadunu, ka ei puudunud tal omajagu arusaamist koguduse elust. Kuid ühes asjas oli ta, nii kui kogu endine kirikuvalitsus, täiesti hoolimata, nimelt, kuidas Eesti kogudusi koondada ja elustada. /.../ Ja viimaks, kadunu oma koguduse Eesti osa, üks suurematest Võrumaal, kuivas kadunu ajal paarituhande võrra just hoolimatuse tagajärjel: suure laialdaste piiridega Eesti kogudusele peeti jumalateenistust kell 7 hommikul ja sedagi vist mitte iga püha, kuna päristeenistust ainult käputäie Võru umbkeelse ametnikkude jaoks peeti."
Vint
"Vint" on mitmetähenduslik sõna.
Bernardo Bertolucci
Bernardo Bertolucci [bern'ardo bertol'utši] (16. märts 1940 Parma – 26. november 2018 Rooma) oli Itaalia filmirežissöör ja kirjanik.
Tema sünniaasta osas on allikates lahknevusi. Seepärast eelistab näiteks Munzinger-Archiv märkida Bertolucci sünniajaks "16. märts 1940 või 16. märts 1941". Bertolucci alustas kirjutamist 15-aastaselt ja pälvis poeedina ka kirjandusauhindu. Oma filmikarjääri alustas ta režissööri assistendina Pier Paolo Pasolini filmis "Accatone". Kui ta oli 21-aastane, valmis tema enda esimene film "La commare secca" ("Vikatimees").
Rahvusvaheline tunnustus saabus filmiga "Il Conformista" ("Konformist"), millega ta kandideeris stsenaristina ka Oscarile. Film tugineb Alberto Moravia samanimelisele romaanile ja kritiseerib fašistlikku ideoloogiat.
Väga vastuolulise filmiga "Ultimo tango a Parigi" ("Viimane tango Pariisis") kandideeris Bertolucci taas Oscarile nagu ka filmi peaosaline Marlon Brando. Ka ta järgmised filmid "1900" ja "La Luna" põhjustasid suurt poleemikat.
Film "L'Ultimo Imperatore" ("Viimane keiser") pälvis 1987. aastal üheksa Ameerika Filmiakadeemia auhinda, ka Bertolucci ise sai Oscarid parima režissööri ja parima adapteeritud stsenaariumi kategooriates. Film räägib Hiina viimase keisri Pu Yi elust kuuekümne aasta jooksul. Selle filmi tegemiseks sai ta eriloa filmida Pekingis Keelatud linnas.
2007. aastal sai ta Veneetsia filmifestivalil elutöö eest 75. aastapäeva Kuldlõvi (Leone d'oro del 75°), mis oli eriauhind (samal aastal sai elutöö Kuldlõvi Leone d'oro alla Carriera Tim Burton ).
Kinnisliide
Kinnisliide on liide, mis liidab kaasdetailid ühtseks tervikuks. Kinnisliide ei ole siiski liikumatu liide, sest detailid kinnisliites võivad omavahel liikud. Kinnisliitega on ühendatud näiteks keps ja kolvisõrm automootoris.
Marga
Marga on küla Võru maakonnas Võru vallas. Küla lähistel voolab Marga oja.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Põlva maakonnas Orava vallas.
Liikumatu liide
Liikumatu liide on liide, mis välistab kaasdetailide omavahelise liikumise tööolukorras.
Keskmine lõtk
Keskmine lõtk on toote valmistamisel tekkivate tegelike lõtkude aritmeetiline keskmine.
Laurent-Désiré Kabila
Laurent-Désiré Kabila (27. november 1939 – 18. jaanuar 2001) oli Kongo Demokraatliku Vabariigi president 17. maist 1997 kuni 16. jaanuarini 2001.
Kabila juhtis mässajate vägesid esimeses Kongo sõjas, mille käigus kukutati Kongo DV-d 32 aastat valitsenud diktaator Mobutu Sese Seko.
16. jaanuari 2001 pärastlõunal tulistas teda üks ihukaitsjatest. Kabila jäi ellu ning toimetati ravile Zimbabwesse, kus paari päeva pärast, 18. jaanuaril suri.
Krasnodari krai vapp
Krasnodari krai vapp võeti kasutusele 23. juunil 2004.
Großweitzschen
Großweitzschen on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis Großweitzscheni vallas.
Krasnodari krai vapp
Algne vapp, millel praegune põhineb, võeti kasutusel 24. märtsil 1995.
Bockelwitz
Bockelwitz on asula Saksamaal Saksimaa liiduosas Kesk-Saksimaa kreisis endises Bockelwitzi vallas. Kuulub Leisnigi linna koosseisu.
Kutsar koputab kolm korda
"Kutsar koputab kolm korda" on Eestis 2010. aastal valminud film, mille on lavastanud Elo Selirand.
Sündinud 8. detsembril
''Siin artiklis loetletakse 8. detsembril sündinud tuntud inimesi.
Elektronkiiretoru
Elektronkiiretoru ehk katoodkiiretoru (ingl cathode ray tube, lühend CRT) on elektrovaakumseadis, mille tekitatud ühe või mitme terava elektronkiire asendit ja intensiivsust tüüritakse elektri- ja magnetväljaga.
Laiuss
Laiussi pikkus on tavaliselt üle 10 meetri, ulatudes isegi 20 meetrini. Ussi laius 1–2 cm. Laiuss areneb täiskasvanuks umbes ühe kuu jooksul ja võib peremeesorganismis elada isegi kuni 25 aastat.
Elektronkiiretoru
Elektronkiiretorude kõige laiemalt tuntud liik on kineskoop, mis muundab videosignaali ekraanil nähtavaks kujutiseks. Kineskoope kasutati telerites ja kuvarites kuni käesoleva sajandi esimeste aastateni.
Elektronkiiretoru teine tähtis rakenduskoht oli ostsilloskoop, mida kasutatakse kiiresti muutuvate elektripingete ja -voolude jälgimiseks.
Kineskoobid
Kineskoobi põhiosad on
Keskmine ping
Keskmine ping on toote valmistamisel tekkivate pingude aritmeetiline keskmine.
Elektronkiiretoru
Kineskoobid
pisi|400px|Kineskoobi elektroodisüsteem
Kineskoobi elektroodisüsteem
Elektronikahuris tekitab elektronkiire topsikujuline nikkelelkatood, mille otspinnale on kantud elektrone emiteeriv (väljutav) oksiidikiht. Topsi sees on volframist kütteniit. Küttepingel 6,3 V kuumutab kütteniit katoodi temperatuurini kuni 850 °C.
Katoodi emiteeriva pinna lähedal paikneb silindriline tüürelektrood ehk modulaator. Sellele antakse katoodi suhtes püsiv negatiivne pinge – eelpinge. Videosignaali pinge, mis muudab elektronkiire voolu signaali taktis, rakendatakse katoodi ja modulaatori vahele.
Katood, modulaator ja kiirenduselektrood moodustavad esimese koondav elektrostaatilise läätse, kus kiir aheneb ja uuesti laieneb. Edasi teravdab kiirt peafokuseerimissüsteem. Selle moodustavad fokuseerimiselektroodid, mida nimetatakse esimeseks ja teiseks anoodiks.
Kineskoobi koonilise osa sisepind on kaetud juhtiva grafiidikihiga – akvadaagiga, mis ühendab ekraani teise anoodiga. Sellele anoodile antakse positiivne kõrgepinge kuni 30 000 volti koonuseosas oleva kontakti kaudu. Teised elektroodid on ühendatud kineskoobi sokli kontakttihvtidega.
Mochau vald
Mochau vald on kahe valla nimi:
Elektronkiiretoru
Kineskoobi elektroodisüsteem
Kirjeldatud mustvalge kineskoobi elektronikahuri ehituse ja talitluse põhimõtted kehtivad ka värvikineskoopide korral.
Elektronkiire hälvitamine
Hälvitussüsteemi rea- ja kaadripoolidest lastakse läbi saehambakujulise graafikuga vool, mis tekitab muutuva magnetvälja nii, et elektronkiir hakkab ekraanil liikuma edasi-tagasi rõhtsihis (piki ridu) ja samuti püstsihis (realt reale). Niimoodi liikuv kiir joonistab ekraanile üksikpildi, mis vahetub analoogtelevisiooni videosignaali korral 25 korda sekundis (tegelikult poolpildid 50 korda sekundis), vt ka Kineskooptelerid.
Kineskoobi kaelaosal paiknev rõngakujuline püsimagnet võimaldab kaadrit tsentreerida, s.t ühitada hälvituskese elektronikahuri teljega.
Elektromagnetiline hälvitus võimaldab kallutada kiirt kuni 110° ulatuses. Mida suurem on hälvitusnurk, seda lühema kineskoobi saab valmistada.
Ekraan
Ekraaniks on toru paksu klaaspõhja sisekülge kattev luminofoorikiht. Elektronkiiretorudes kasutatakse kõrgepingelist (kuni 30 kV) katoodluminestsentsi. Kõrge pinge mõjul kiirendatud suure energiaga elektronid pommitavad luminofoori, mille juures teatav osa aatomeid läheb kõrgemale energiatasemele. Nende aatomite siirdumisel tagasi lähtetasandile tekib valguskiirgus.
Ekraani helenduse värvus valitakse mustvalgekineskoopidel valge; see saadakse kollase ja siniseluminofoori segamisel sobivas vahekorras.
Kuna ekraanile langeb töötades pidevalt elektrone, siis peaks ekraan laaduma negatiivselt. Tegelikult aga esineb sekundaaremissioon ja selle tulemusena laadub ekraan hoopis positiivselt. Ekraanilt sekundaaremiteerunud elektronid liiguvad positiivselt pingestatud anoodile. Sekundaaremiteerunud elektronide kiirus on aga ekraani läheduses väike ja tekib ruumilaeng, mis hajutab elektronkiirt. Ruumilaengu kõrvaldamiseks kaetakse toru sisekülg voolujuhtiva grafiitemulsiooni kihiga (akvadaagiga), mis ühendatakse teise anoodiga. Kasutatakse ka alumineeritud ekraani.
Elektronikahuri poolelt on ekraan kaetud õhukese, elektronidele "läbipaistva" alumiiniumikihiga. See suurendab ekraani valgusviljakust ja kontrastsust ning kaitseb luminofoori elektronikahurist koos elektronidega väljuvate ioonide eest. Et elektronid suudaksid alumiiniumikihti edukalt läbida, kasutatakse kõrgemat anoodpinget.
Ekraanile langevate elektronide energiast muutub valguseks 2–3%, ülejäänu aga kuumutab ekraani. Kuumenemise tulemusena luminofoor vananeb ja ekraan tuhmub. Samuti võib tugeva vooluga paigalseisev kiir ekraani langemispunktis "läbi põletada".
Värvikineskoobid
Värvikineskoobi ekraanil moodustub värviline kujutis kolme põhivärvi kooskiirgusest: punane (tähis R – red), roheline (tähis G – green) ja sinine (tähis B –blue). Igale värvusele on oma elektronkiir ja luminofoorielemendid. Eri kahurite katoodide kütteniidid on ühendatud paralleelselt, kuid iga värvi katood on eraldi välja toodud, ühine on heleduse modulaator ning ühised on ka fokuseerimiselektroodid.
On olemas kaks põhitüüpi värvikineskoope: aukmaskiga ja pilumaskiga. Aukmaskiga kineskoobis paiknevad eri värvi kiirte elektronikahurid võrdkülgse kolmnurga tippudes. Ekraanil on eri värvi luminofooride mosaiik ja selle ees aukmask, mis tagab, et õiget värvi kiir satuks õiget värvi mosaiiktäpile. Mosaiiktäppide arv võrdub aukude arvuga ja mida suurem on see arv, seda teravam on tekkiv kujutis.
Pilumaskkineskoobis paiknevad kolm eri värvi elektronkiahurit ühes horisontaalreas, nii et ka nendest väljuvad elektronkiired on ühes tasapinnas. Ekraan koosneb eri värvi luminofooritriipudest. Need on paigutatud nii, et moodustavad kolmest triibust koosnevad triaadid RGB. Kiirte langemiseks täpselt triaadile ja nii, et iga kiir tabaks õiget luminofoori, on ekraani sisepinnast umbes 1–5 mm kaugusel pilumask. See on metall-leht, milles iga triaadi kohal on pilu. Pilud ja neile vastavad triaadid paiknevad astmeliselt. Luminofoor võib ekraanil paikneda ka ribadena. Normaalsel vaatamiskaugusel triaadide värvused liituvad ja silm tajub neid sõltuvalt eri värvi triipude heleduse vahekorrast mingi kindla värvusena.
Hälvitusmähised paigaldab ja reguleerib kineskoopide valmistaja, ainult korrigeerimismagneteid kineskoobi kaelal reguleerib teleri valmistaja.
Kuvaritorud
Kujutise teravuse ehk eraldusvõime määrab ekraanile kantud pildipunktide ehk pikslite üldarv, mis saadakse reas olevate pildipunktide arv korrutamisel ridade arvuga. Iga pildipunkt moodustub kolmest ekraani sisepinnal olevast erivärvilisest luminofooritäpist või kolmest kõrvutisest luminofooririba lõigust. Eraldusvõime ja kujutise teravus on seda suurem, mida väiksemad on pildipunktid. Nende suurus on tavaliselt 0,25–0,41 mm. Pikslite koguarv sõltub sellest, mis otstarbeks on antud kuvar tehtud.
Kuvari ekraan kiirgab infrapunast, raadio- ja röntgenikiirgust ja tekitab ka elektrostaatilist välja. Kiirgustasemed on kuvaritel normeeritud ja kiirguse vähendamiseks kasutatakse ekraanifiltreid, mis võivad olla ka kuvarisse sisse ehitatud. Täiustatud nn LR-kuvarid (LR – Low Radiation) täiendavaid filtreid ei vaja.
pisi|Ostsilloskoobitoru
Ostsilloskoobitorud
Ostsilloskoobitorud on elektronkiiretorud, mida kasutatakse ostsilloskoopides kiiresti muutvate pingete ja voolud jälgimiseks. Suurema sagedusega tööpiirkonna tagamiseks kasutatakse neis elektrostaatilist hälvitussüsteemi.
Kasutatavamaks ekraanimaterjaliks on villemiit, mis võimaldab jälgida protsesse alates sagedusest 10–20 Hz. Väiksema sagedusega protsesside jälgimiseks kasutatakse pikema järelhelendusega ekraane. Eriti pika järelhelendusega ostsilloskoobitorusid saab kasutada kiirete, kuid väikese kordussagedusega või korrapäratute järgnevustega nähtuste jälgimiseks. Mäluga ostsilloskoopide kasutusele tulek on aga nende vajadust järsult vähendanud.
Ostsilloskoobitoru ülemine sageduspiir on küllalt kõrge. Ta on määratud elektronide lennuajaga hälvitussüsteemis ja samuti parasiitmahtuvuste ja juhtmete induktiivsuse toimega. Kõrgetel sagedustel jõuab hälvituspinge juba muutuda selle aja vältel, mille kestel elektronid on hälvitussüsteemis. Praktiliselt avaldub kirjeldatud nähtus elektronkiiretoru tundlikkuse vähenemises kõrgematel sagedustel. Ülemine sageduspiir on tavalistel ostsilloskoobitorudel kuni 150 MHz ja eriti kõrgetele sagedustele konstrueeritud torudel kuni 1 GHz.
Valmistatakse ka mitme kiirega ostsilloskoobitorusid, mida saab kasutada mitme üheaegse protsessi jälgimiseks. Mitme kiirega ostsilloskoobitorus on ühisesse kesta paigutatud mitu elektronikahurit ja hälvitussüsteemi, kiired aga juhitakse ühisele ekraanile, kus näemegi üheaegselt jälgitavaid protsesse.
Õigeusk Eestimaal
"Õigeusk Eestimaal" (vene keeles "Православие в Эстонии") on Moskva ja kogu Venemaa patriarhi Aleksius II teos, mille esmaväljaanne avaldati 1999. aastal Moskvas.
Tegemist on kirikuloolise uurimusega, mis annab ülevaate õigeusu ajaloost Eesti aladel muinasajast kaasajani.
Väljaanded
1984. aastal kaitses tollane Tallinna ja Eesti metropoliit Aleksius teoloogiadoktori kraadi. Tema väitekiri koosnes kolmest köitest ja kandis pealkirja "Ülevaade õigeusu ajaloost Eestis" (vene keeles "Очерки по истории Православия в Эстонии").
1999. aastal anti Moskvas tema doktoritööst välja lühendatud üheköiteline kokkuvõte, mida oli täiendatud materjaliga kuni Aleksiuse lahkumiseni Tallinna ja Eesti metropoliidi ametist 1992. aastal.
2009. aastal avaldas Moskva Patriarhaadi Kirjastus sellest teosest täiendatud väljaande, kuhu oli lisatud ajaloolised andmed perioodi 1993–2009 kohta.
Samal 2009. aastal tõlgiti raamat eesti keelde. Teos avaldati Moskva Patriarhaadi Kirjastuse ja kirjastuse Revelex koostöös ning selle esmaesitlus toimus 11. detsembril 2009 Tallinnas Vene Kultuurikeskuses. Raamatu tõlkisid German ja Riina Schutting.
Teose sisukord
Eestikeelne väljaanne on varustatud nii autori kui ka Moskva ja kogu Venemaa patriarhi Kirilli eessõnaga ning koosneb järgmistest peatükkidest:
Hinnangud
"Õigeusk Eestimaal" on kõige põhjalikum ülevaade õigeusu ajaloost Eesti aladel. Tegelikult on see ainus uurimus, mis kajastab kohaliku õigeusu arengut alates selle jõudmisest Eesti aladele kuni viimaste aastate sündmusteni.
Teose peamised probleemid on seotud selle objektiivsusega. Esiteks kajastab raamat õigeusu ajalugu Eestis Vene Õigeusu Kiriku seisukohalt, mis iseäranis 20. sajandi, aga ka usuvahetusliikumise perioodi osas on vaieldav ja mõneti kallutatud. Teiseks on autor ühe osa vaadeldavast ajast (1961–1992) olnud ise Moskva Patriarhaadi Tallinna ja Eesti piiskopkonna juht, mistõttu selle perioodi kirjeldus sarnaneb pigem memuaaride kui neutraalse teadusliku uurimusega.
Vinüülplast
Vinüülplast on polüklorovinüülvaikude baasil toodetav plast, mida kasutatakse kanalisatsiooni- ja ventilatsioonitorustike valmistamiseks. Vinüülplastil on suur keemiline püsivus. Ka enamik happeid ei avalda sellele kahjustavat mõju.
Vinüülplasti on kerge mehaaniliselt töödelda. Kuumutamisel paindub kergelt. Kuuma õhuga on temperatuuril 220–240 °C võimalik vinüülplasti keevitada vinüülplastist varrastega.
Materjali puuduseks on, et temperatuuril üle 60 °C muutub ta plastseks ja –20° juures hapraks. Arvesse tuleb võtta ka vinüülplasti joonpaisumist, mis on kuus korda suurem kui terasel.
Mochau
Mochau on mitme koha nimi:
Mochau (Saksimaa)
Mochau on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
2016. aastast kuulub Döbelni linna haldusalasse, enne seda oli Mochau valla keskus.
Asulat on esmamainitud 1090. aastal.
Seal elab umbes 500 inimest.
Lev Slobodskoi
Lev Slobodskoi (ukraina Лев Слободський; 23. juuli 1943 – 24. jaanuar 2019) oli Ukraina ja hiljem Iisraeli kabetaja.
Sekventser
Sekventser (inglise sequencer) on muusikute, heliloojate jne kasutatav riistvaraline ja/või tarkvaraline töövahend kõikvõimalikke muusikaliste käsujadade, heliliste ja/või muusikaliste sündmuste salvestamiseks, töötlemiseks, loomiseks ja/või taasesitamiseks.
Sekventsimine on nimetatud sündmuste salvestamine, korraldamine ja/või töötlemine ajaribal (inglise timeline). Tihti nimetatakse kõnekeeles sekventseriteks tarkvarapakette nagu näiteks Steinberg Cubase, Apple Logic, Sonar jne.
Tarkvaralisi sekventsereid / sekventseriga helitöötlustarkvarapakette
Kommertsiaalsed sekventserid:
Vabavaralised avatud lähtekoodiga (Open Source) sekventserid:
Riistvaralisi sekventsereid
Nimekiri riistvaralistest sekventseritest ja süntesaatoritest, sekventseriga groovboxidest ja trummimasinatest:
Aleksander Heintalu
pisi|Vigala Sass 1982. aastal mägedes skorpionimürki kogumas Foto: Jaan Künnap Aleksander Heintalu (23. veebruarini 1974 Aleksander Rassadkin, tuntud ka kui Vigala Sass; 31. mai 1941 Tartu – 19. august 2015 Saaremaa) oli eesti ravitseja ja publitsist, põllumajandusteaduste doktor.
Paroniit
Paroniit on hall elastne kummitaoline materjal.
Aleksander Heintalu
Kaasaegsete väitel ravis ta taimravi abil vähki, kroonilist hulginärvipõletikku, leukeemiat, ainevahetushäireid ja atroofiat ning sportlastel ülekoormusest tingitud hälbeid.
Paroniit
See koosneb asbestkiududest, kummist ja lisandeist. Talub kõrget temperatuuri. Kasutatakse muuhulgas katelde ja auruga köetavate õhukuumutite tihendite valmistamiseks.
Aleksander Heintalu
Heintalu teoste hulka kuuluvad eepos "Kuldmamma!" (üle 900 lehekülje runodena), ravimtaimeraamatud "Kuidas ma ravin rahvast" (16 osa; 25 000 retsepti enam kui 1500 juhtumi põhjal) ja "Taimedega vähiravi vastu", raamatud "Appi vampiirid", "Estide (tšuudide) hingestatud ilm" (2 osa), "Tšuudide maagiaraamat" ning "Kunsti kuldlõike kasutamine haljastuses".
Ta ise kirjutas enda kohta: "ema (Kraasna maarahva setolane Vitebski oblastist Kraasna asundusest) poolt tšuud-setolane, isa poolt slaavi juut (Suvarov Mihhail), rahvuselt setolane".
Elulugu
Aleksander Heintalu kasvas üles seitsmes erinevas lastekodus, kust sai ka põhikooli hariduse, erikoolis aga metallitreiali kutse.
Pärast teenimist Nõukogude armees jätkas haridusteed, saades algul Räpina Aiandustehnikumis aiandusspetsialistiks. Aastatel 1976–1981 õppis ta Eesti Põllumajandusakadeemias agronoomiat. 1987. aastal kaitses ta doktoriväitekirja põllumajanduse alal (haruldaste ravimtaimete agrotehnika NSV Liidu loodealadel; hübriidne anzuur, kahekojaline rodioola, muguljumikas).
Aastatel 1968–1984 töötas ta aedniku-haljastajana. EPA lõpetamisel taheti talle anda diplomitöö "Vanade parkide regenereerimine Vana-Vigala pargi näitel" eest teaduste kandidaadi kraad, kuid Moskvas seda ei kinnitatud. Töötas õpetajana Vigala põllutöökoolis. Sel ajal renoveeris ta Vana-Vigala mõisa pargi, mille eest anti kohtusse, kus tema töö hinnati õigeks, kuigi ebaseaduslikuks, sest ministeerium ei olnud Vana-Vigala mõisapargi regenereerimisplaani kinnitanud.
Heintalu osales Eesti esimese budistliku stuupa püstitamisel Matsirannas Jüri Arraku maakodus Pangarehel aastal 1983.
Viimati elas ta Saaremaal endise Leisi valla Triigi külas Männisalu talus.
Isiklikku
Esimesest abielust oli Aleksander Heintalul poeg Benno. Ühisest elust Elo Liiviga sündis neli last: tütred Kõue ja Õnne, pojad Uko-Aija ja Essu.
Jaan Kõue
Jaan Kõue (kuni 1936 Jaan Vastisson; 31. august 1890 Hummuli vald – 20. oktoober 1940 Udriku) oli Eesti sõjaväelane (leitnant). Ta osales Eesti Vabadussõjas Sakala Partisanide Pataljoni koosseisus. VR II/3.
Elulugu
Sündis Viljandimaal Hummuli vallas Mäemõisa talus sulase peres. Õppis Hummuli valla- ja Kärstna ministeeriumikoolis ning lõpetas Peterburi gümnaasiumi 4. klassi ja 1915. aastal 3. Irkutski lipnikekooli.
Sõjaväeline teenistuskäik
Võeti jaanuaris 1912 sõjaväkke ja määrati 15. Siberi kütipolku, kus lõpetas õppekomando ja ülendati detsembris nooremallohvitseriks. Läbis võimlemis- ja vehklemiskursuse ning augustis 1913 ülendati vanemallohvitseriks. Esimeses maailmasõjas osales 15. Siberi kütipolguga, sai 22. oktoobril 1914 Kirpitšniku juures lahingus põrutada ja haavata. Sama aasta detsembris saadeti 3. Siberi kütipolgu tagavarapataljoni 1. roodu ning ülendati veltveebliks. Jaanuaris 1915 läkitati sõjakooli, mille lõpetanuna ülendati mais lipnikuks. Nooremohvitserina osales lahingutes Austria-Ungari vägede vastu, sai raskelt haavata ning langes juunis 1915 Solkieni juures vangi. Vabanes vangilaagrist ning saabus 1918. aasta lõpul tagasi koju.
Vabadussõjas osales alates 6. jaanuarist 1919 Viljandi vabatahtlikkude pataljoni 1. rühmas, võttes osa ka Kärstna lahingust. Juba samal kuul sai väeosast Viljandi kaitsepataljon, mille 1. jaoskonna ülemaks määrati tõendavate dokumentide puudumisel reamehena. Teenis 14. jaanuarist 1919 Viljandi kaitsepataljoni III rühma nooremohvitserina, 1. aprillist 3. roodu vanemohvitserina. Mais sai väeosa nimeks Sakala partisanide pataljon.
Juuni algul 1919 oli hilisema Läti pinnale jäänud Katšanovo alevi komandant ning venelastest koosnenud Katšanovi vabatahtlike pataljoni esimene organiseerija ja juht. Nimetati 10. novembril 1919 Sakala partisanide pataljoni 1. roodu vanemohvitseriks ning 6. detsembril jalamaakuulajate (luure-)komando ülemaks. Mõnda aega oli ta ka rooduülema kohusetäitjaks. Detsembrist 1919 formeeriti pataljon Sakala partisanide polguks. Jaanuaris 1920 ülendati alamleitnandiks.
Osales Lõuna-Eestis ja Kirde-Lätis paljudes lahingutes Punaarmee vastu. Sai viis korda haavata ja ühe korra põrutada. On arvata, et need haavatasaamised määrasid ta hilisema elusaatuse – tollal kasutati valuvaigistina piiritust ja oopiumi ning sellest võis tekkida Vastissoni järgnenud viinakirg.
Autasustati 1. septembril 1920 Vabadusristi II liigi 3. järguga nr 840:
Vabadusristile lisandusid 40 000 marka, tasuta maa normaaltalu suuruses, Vabadussõja mälestusmärk haavatulindiga ning Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedal. Autasumaa suurusega 28,13 hektarit eraldati Viljandimaa Tarvastu valla Kuresaare mõisast. Koht, mis oli mõisasüda, sai nimeks Kuresaare talu ja anti tema kasutusse mais 1922. Krundil paiknesid elumaja ning kõrvalhooned. Olles ise sõjaväeteenistuses, kohta pidama ei asunud, vaid müüs selle 1924. aastal ära.
Jätkas teenistust sõjaväes. Ülendati juunis 1920 leitnandiks ning läkitati koos Sakala partisanide polguga piirivalveteenistusse. Oli augusti lõpuni Piirissaare komandant. Jaanuarist 1921 viidi 5. jalaväepolgu jalamaakuulajate komando ülemaks. Juulist 1921 sai temast Sakala partisanide üksiku pataljoni 2. roodu ja õige pea 1. roodu nooremohvitser. Vabastati sõjaväeteenistusest süveneva joomarluse tõttu 1. maist 1922. Sõjaväljal saadud haavad ja põrutused mõjusid rängalt tervisele ning septembris 1928 arvati ta erru.
Hilisem elukäik
Elas mitmel pool Tartu- ja Viljandimaal ning Viljandis. Tarvitas ohtralt joovastavaid jooke ning ajakirjandus kajastas tihti tema seiklusi. Et ta oli kaitseväe viisakus- ja distsipliininõuete vastu korduvalt eksinud, võttis Vabariigi Valitsus temalt veebruaris 1931 vormikandmise õiguse. Detsembrist 1935 elas Virumaal Udriku mõisas Vabadusristi Kavaleride Kodus.
Senine saksapärane perekonnanimi Vastisson muudeti siseministri otsusega 14. detsembrist 1936 eestipäraseks Kõueks. Oli Eesti Vabadussõjalaste Liidu Viljandi osakonna, Sakala Partisanide Ühingu ning Vabaduse Risti Vendade Ühenduse Viljandi ja Rakvere osakonna liige. Elas pärast Eesti okupeerimist juunis 1940 edasi Udrikus ning töötas sealsamas.
Isiklikku
Abiellus 24. mail 1920 Võnnu kirikus Meeta Härmaskiga. Abielu lahutati Tartu-Võru rahukogu otsusega 13. märtsil 1931.
Lapsed: Eha (1921–1923) ja Sulev (1924). Sulev Vastisson teenis Saksa sõjaväes 20. Eesti SS-diviisis 1944–1945 ning oli sõjavangina Komi vangilaagris 1945–1946. Suhtest Elma-Vilhelmine Kolbergiga sündis 13. detsembril 1929 poeg Jaan Kolberg (surnud 22. juulil 2001).
Boise
Boise on linn Ameerika Ühendriikides, Idaho osariigi pealinn ja Ada maakonna halduskeskus.
2007. aastal oli Boise elanike arv 211 473, Boise linnastu elanike arv oli 643 650.
Boise kuulub erinevate küsitluste ja uurimuste põhjal USA parema elu- ja ärikeskkonnaga linnade hulka.
Saksa keisririik
Saksa keisririigiks nimetatakse Saksa Riigi (Deutsches Reich) esimest 47 aastat pärast Saksamaa ühendamist, kui Wilhelm I sai 18. jaanuaril 1871 Saksamaa keisriks. Saksa keisririik lõppes faktiliselt siis, kui Philipp Scheidemann kuulutas 9. novembril 1918 välja vabariigi, ja juriidiliselt siis, kui Wilhelm II 28. novembril 1918 troonist loobus. Formaalselt ei muudetud riigi nime kuni 1945. aastani. Olulisemad naaberriigid olid Venemaa idas, Prantsusmaa läänes ja Austria-Ungari lõunas.
Ajalugu
Austria-Preisi sõja ajal kaotati Viini kongressil loodud Saksa Liit. Selle asemel moodustati Põhja-Saksa Liit. Põhja-Saksa Liit oli liitriik, mille kõrgeim võimuorgan oli riigipäev. Riigijuht oli Preisi kuningas ja liidukantsler ehk valitsusjuht Otto von Bismarck. Põhja-Saksa Liidu loomisega algas Saksamaa majanduslik ja poliitiline ühtlustamine. Saksamaa lõplikku ühendamist püüdis takistada Prantsusmaa. 1870. aastal algas Preisi-Prantsuse sõda, mille prantslased kaotasid. Saksa keisririik kuulutati pidulikult välja juba enne Saksa-Prantsuse sõja lõppu, 1871. aasta algul Prantsusmaal Versailles' lossis.
Paljud sakslased ei toetanud Elsassi ja Lotringi anneksiooni – isegi kantsler von Bismarck kartis, et see võib Prantsusmaal tekitada püsivad Saksamaa-vastased meeleolud. Mõned Saksa töösturid ei soovinud Elsassi töösturitest endale konkurente – näiteks Mülhauseni kangatootjad. Keiser Wilhelm I toimis aga kindral von Moltke ja teiste Preisi kindralite soovituse järgi, kes arvasid, et strateegilistes ja etnograafilistes huvides tuleks Prantsusmaa piiri viia lääne poole.