cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heino Pars
Heino Pars (13. oktoober 1925 Mustla – 8. oktoober 2014 Tallinn) oli nukufilmilavastaja ja maailmas silmapaistva animafilmi koolkonna üks alusepanijaid. Pars töötas Tallinnfilmi stuudio nukufilmide osakonnas režissöörina 1964–1990, tema käe all valmis alates 1962. aastast 31 nukufilmi, teiste seas "Operaator Kõps seeneriigis".
Maastikuauto
pisi|Viienda põlvkonna [[Toyota (automark)|Toyota Hilux, Peruu kiirabiauto]] Maastikuauto ehk maastur ehk džiip on suurendatud maastikuläbimisvõimega sõiduauto, mis on sobib lisaks tavateedele ka raskemates teeoludes või maastikul liiklemiseks.
Heino Pars
2008. aastal valmis Eesti Nukufilmi 50. tegevusaasta tähistamiseks Elbert Tuganovi ja Heino Parsi loometööd tutvustav dokumentaalfilm "Aja meistrid". Filmi autor on Mait Laas ja helilooja Tõnu Kõrvits.
Maastikuauto
Maastikuauto iseärasused
pisi|[[Hummer altvaates]] Suurimad erinevused tavaautost:
Heino Pars
Elulugu
Heino tuli ilmale ühena kaksikutest (isa Jaak Pars, ema Liisa Pars (Purga)), kuid tema kaksikvend Endel suri kahe ja poole aastaselt. Perekonnas oli peale Heino veel vend Arnold ja õde Elfriede, vend Rudolf suri kuueaastaselt. Parsi isa oli isehakanud aednik ja mesinik, samuti vedasid nad naisega väikest maakauplust ning võitööstust. Heino Parsil on kolm tütart: Ene, Maret ja Tiina.
Maastikuauto
Maastikuauto iseärasused
Maastikuautod on enamasti kaheteljelised, aga on ka kolme teljega eriotstarbelisi masinaid. Veojõud on suunatud kõikidele ratastele (4x4; 6x6). Maastikuautodel kasutatakse tavaliselt eri suuruse ja mustriga rehve. Lisaseadmete hulgas on sageli vints. Neid autosid kasutatakse huvisõitudeks looduses ja läbivusvõimet tõestavatel võistlustel raskel maastikul (offroad). Kombineerimaks maasturi läbivusvõimet tavasõiduauto mugavusega, on hakatud valmistama ka nn poolmaastikusõiduautosid ehk valesti linnamaasturiteks (mõttetu ja ebaloogiline sõna) nimetatud autosid.
Heino Pars
Elulugu
1933. aastal astus õppima Mustla algkooli. Koolis tegutses õpilaste näitering, mille aktiivne liige oli ka Pars – juba kuuendas klassis usaldati tema lavastada Oskar Lutsu lavastus “Kapsapea”. 1939. aastal läks Pars õppima Tartu 1. Reaalkooli, aga juba järgmisel aastal siirdus ta Viljandi keskkooli, kus jõudis lõpetada 10. klassi. Siis algas teine maailmasõda ja Pars mobiliseeriti 1943. aastal Saksa armeesse.
1944. aastal sai ta raskelt haavata ning sattus venelaste kätte vangi. Vangis oli Pars poolteist aastat, kus enne vabanemist tegi vabrikus okastraadist naelu. 1946. aastal vabanes Pars vangilaagrist ning asus õppima Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonda veterinaaria erialale, osaledes samal ajal aktiivselt ülikooli näiteringis. 1950. aastal õpingud katkesid ja Pars asus tööle Järva-Jaanis veterinaarina, samal aastal pidas Pars ka oma pulmi. Otsus ülikool pooleli jätta oli tingitud kartusest, et tema mineviku pärast poleks seda niikuinii lubatud lõpetada. Veterinaari töö kõrvalt oli ta samal ajal näiteringi juht kohalikus kultuurimajas.
Maastikuauto
Militaarmaasturid
Relvajõududes kasutatakse maastureid peamiselt
Heino Pars
Elulugu
1953. aastal proovis Pars astuda Moskva filmiinstituuti režii erialale. Paraku ei lastud teda mandaatkomisjonist edasi, sest instituuti katsetele pääsemiseks oli vaja ette näidata nõukogude keskkooli lõputunnistus, mida Parsil polnud. Küll aga õnnestus tal saada tööle Tallinna Kinostuudio kroonikafilmide osakonda operaatori assistendiks, alustades 1953. aastal Vladimir Parveli käe all. Kroonikafilmide operaatori assistendina töötas Heino Pars kaks aastat, seejärel viidi ta üle mängufilmi.
Mees ja naine
"Mees ja naine" (prantsuse keeles Un homme et une femme) on 1966. aastal valminud Prantsusmaa film.
Heino Pars
Elulugu
Elbert Tuganovi ja Parsi teed ristusid enda teadmata esimest korda 1950ndate algul Tallinna Kinostuudios, kus Tuganov tiitreid tegi. Kolm aastat hiljem mängufilmi “Jahid merel” võtetel tutvusid operaatori assistent Pars ja kombineeritud võtete tegija Tuganov, kelle tööülesandeid ta vajadusel asendas. Tuganov kutsus Parsi 1957. aastal nukufilmi esimese filmi „Peetrikese unenägu” võttegruppi. “Peetrikese unenägu” pidi algselt olema joonisfilm, kuid ajapuuduse ja töötajate vähesuse tõttu otsustati Nukufilmi kasuks, kus Pars sai ka esimest korda nukkudele käed külge. Peale Tuganovi filmide peaoperaatori Aimeé Beekmani töölt lahkumist 1960. aastal, oli pinnas soodne, et Pars päriks trooni. See andis Parsile võimaluse olla operaator kaheksale Tuganovi filmile. Pärast mitut aastat operaatori assistendi ja operaatoritööd, pakkus 1961. aastal Tuganov Parsile võimalust võttegrupis ka režissöörina tegutsema hakata. Pars töötas Tallinnfilmi stuudio nukufilmide osakonnas režissöörina 1964 – 1990, tema käe all valmis alates 1962. aastast 31 nukufilmi.
Mees ja naine
Filmi lavastas Claude Lelouch, peaosades mängisid Anouk Aimée ja Jean-Louis Trintignant. Filmi muusika kirjutas Francis Lai.
"Mees ja naine" võitis 1966. aastal Cannes'i filmifestivali peaauhinna Kuldse Palmioksa. Samuti esitati film neljale Oscarile, millest ta võitis kaks – parima võõrkeelse filmi Oscari ja parima algupärase käsikirja Oscari.
1986. aastal ilmus filmile järg "Mees ja naine: 20 aastat hiljem".
Heino Pars
Elulugu
Heino Pars oli Mulkide Seltsi ja Eesti Kinoliidu liige.
Oma eluloo võttis Heino Pars kokku sõnadega: “Kui palju oli juhuseid, mil surm läks minust riivates mööda! Mul vedas, jäin ellu, ei sattunud isegi mitte Siberisse. Ja nukufilmis sain ma realiseerida kõik oma olulisemad kavatsused. Kokkuvõttena võiks öelda: olen olnud saatuse soosik!”
Looming
Põhilise osa Parsi loomingust moodustavad lastefilmid, kus tihti tegutsevad nukud elavas looduses, millega ta rajas Eesti nukufilmis populaarteadusliku žanri. Lisaks on ta teinud ka kuus täiskasvanutele mõeldud filmi, nendest enim tähelepanu on pälvinud film “Nael”. Parsi looming võitles selle eest, et inimene muutuks poeetilisemaks, rikkamaks. Ta oli kalestumise, ükskõiksuse ja alasti ratsionalismi vastu.
Heino Parsi iseloomustab eelkõige uuendusmeelsus ja uute lahenduste otsimine nii sisus kui vormis. Ta lõi populaarteadusliku suunaga nukufilmi; olles ise loodusearmastaja ja -huviline, püüdis ta loodusimesid edasi anda ka lastele, jagada teadmisi ja äratada huvi looduse vastu.
Teise olulise teemana on Pars oma filmides käsitlenud kõlbluse ja inimsuhete probleemi. Kuigi tema täiskasvanutele suunatud looming on üsna väike, leiab Parsi satiiridest tahet panna publik mõtlema elu teravate nurkade üle. Ta kasutab mängufilmilikku võttestikku täiendamaks ja arendamaks multifilmi võimalusi.
Heino Parsi filmidest jääb kõlama soojus ja soov ühendada pealtnäha ühendamatu: tehislik ja naturaalne, nukufilmi ja mängufilmitehnika, dokumentaalne ja fiktiivne, 2D ja 3D. Ta püüdis leida elujaatavat ühisosa inimlikkuse kaudu ning näha seda ka maailmas meie ümber. „Iga nuku taga on ikka ja alati inimene. Inimene on see, kes ta elama paneb ja talle oma hinge annab!” on ta ise öelnud.
Operaator Kõps
Algul ei olnud stuudio juhtkond Parsi idee – teha looduskaadritega nukufilmi – headuses kuigi kindel. Direktsiooni “eestkõnelejad” pakkusid välja teha dokumentaalfilm diktoritekstiga. Pars oli aga eelnevalt jõudnud konsulteerida Lennart Meriga, kes töötas tol ajal toimetuskolleegiumis ning toetas režissööri kavatsust tuua ekraanile ebatavalisest rakursist avaneva metsaaluse looduse ilu, sisendamaks väikesele vaatajale selle kaudu ka kodumaatunnet ja -armastust, millest tollal kõneldagi ei tohtinud. Parsi esimene eksperimentaalfilm läks tootmisse. Valmis filmi võttis kunstinõukogu aplausiga vastu.
Debüüdile järgnes veel kolm samalaadset nukufilmi, mis viisid lapsed marjametsa, üksikule saarele ja kiviriiki. Filmid võeti vaimustusega omaks, kuid Goskino kuraatoril Viktoria Svjatkovskajal ei olnud neid filme kuhugi panna. Nõukogude animatsioonis ei olnud olemas sellist žanrit, nagu populaarteaduslik film.
Filmis näidatavad seened ja kommenteerivad tekstid pani Pars kokku koos kunstnik-lavastaja Štšukiniga, kelle hobi oli joonistada seeni ning nende kohta teaduslikke andmeid koguda, otsida nende ladinakeelseid nimetusi ning säilitada neid oma kollektsioonis. Kontrolliks kutsuti filmis näidatavaid seeni ja tekstilist materjali analüüsima TRÜ mükoloog Kuulo Kalamees.
Teip
thumb Teip ehk kleepriba ehk kleeplint on pikk, õhuke, enamasti ühelt poolt liimiga kaetud ja rullis tarnitav materjal, mida kasutatakse pragude katmiseks, materjalide ja detailide ühendamiseks, jms.
Põhja suusaalad 1992. aasta taliolümpiamängudel
right|300px|Olümpiasümbol Põhja suusaalad 1992. aasta taliolümpiamängudel Albertville'is peeti 9.–22. veebruarini.
25 km tagaajamisvõistlus viitstardist
Kuupäev: 15. veebruar Osavõtjaid: 102 Ametlikud tulemused 15 km vabadistantsile starditi viitstardist kaks päeva varem sõidetud 10 km klassikadistantsi alusel.
30 km klassikat
Kuupäev: 10. veebruar Osavõtjaid: 87 Ametlikud tulemused
50 km vabalt
Kuupäev: 22. veebruar Osavõtjaid: 73 Lõpetajaid: 63 Ametlikud tulemused
5 km klassikat
13. veebruar 62 võistlejat
10 km vabalt viitstardist
15. veebruar 62 võistlejat
15 km klassikat
9. veebruar 53 võistlejat
30 km vabalt
21. veebruar 57 võistlejat
4x5 km teatesõit
17. veebruar 13 naiskonda
Suur mägi
16. veebruar 59 võistlejat
Meeskonnavõistlus
14. veebruar 14 meeskonda
Kotka linn
Kotka on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas. Asub Soome lahe kaldal Kymijoki suudmes.
Põhiosa Kotka linnast moodustab Kotka tiheasustusega paikkond (keskustaajama).
Linnaõigused sai 1878. aastal. Linnaga on liidetud Haapasaari vald (1974), Karhula alev (1977) ja Kymi vald (1977).
Külad
Haapasaari, Huruksela, Juurikorpi, Jäppilä, Kaarniemi, Kurittula, Kuutsalo, Marinkylä, Laajakoski, Peippola, Pernoo, Tavastila, Ylänummi.
Riiklik VEB Fond
Riiklik VEB Fond on Riigikogu otsusega 20. jaanuaril 1993 asutatud fond eesmärgiga koondada sinna  Põhja-Eesti Aktsiapanga ja Balti Ühispanga nõuded endises  NSV Liidu Välismajanduspangas (Внешэкономбанк СССР, Venemaal praeguse nimetusega ВЭБ.РФ) külmutatud kontode kohta. Fondi asutajaks olid Eesti Pank ja Vabariigi Valitsus. Riikliku VEB Fondi haldajaks on Eesti Pank Eesti Vabariigi nimel. VEB Fondi loomise algataja oli Eesti Pank eesotsas tolleaegse EP presidendi Siim Kallasega.
Hiljem otsustati Riiklik VEB Fond reorganiseerida Sihtasutuseks VEB. 22. märtsil 1999 kanti Sihtasutus VEB registrikoodi 90005395 all Eesti Vabariigi mittetulundusühingute ja sihtasutuste registrisse.
Fondi ja sihtasutuse juhtideks on olnud Vladimir Mihailov ja Aili Lindpere.
Nõuete rahuldamine
2000. aasta novembris oli sertifikaate tagastatud 2 921 899,42 USA dollari, 190 077 Rootsi krooni, 2 936,3 kliiringrubla kood 282 ja 25 119,26 kliiringrubla kood 553 ulatuses.
31. augusti 2000 seisuga on nõuete maht NSV Liidu Välismajanduspanga vastu 341 715 047,75 krooni.
2006. aastaks oli Eesti Panga teatel nõuete maht vähenenud 274,3 miljonile kroonile.
Kohtuvaidlused
2004. aastal kaebasid viis VEB Fondi sertifikaadiomanikku riigi kohtusse, süüdistades riiki tegevusetuses VEB Fondi nõuete hüvitamisel. AS Akke, AS Tartu Lihakombinaat, AS A.O. Imbi, AS Saare Kalur ja AS Pärnu Kalur Holding taotlesid kohtult, et see kohustaks riiki kompenseerima VEB Fondi sertifikaadid. Halduskohus langetas otsuse 2008. aastal, jättes ettevõtete kaebuse rahuldamata.
Sertifikaadiomanikud kaebasid otsuse edasi Tallinna Ringkonnakohtusse ja said 2010. aastal riigi vastu võidu. Kohus tegi riigile ettekirjutuse, et VEB Fondi sertifikaatide hüvitamise küsimus tuleb lahendada üheksa kuu jooksul.
Riik kaebas selle otsuse edasi riigikohtusse, mis ei võtnud aga kaebust menetlusse. Ringkonnakohtu otsus jäi seega jõusse.
1. novembril 2011 möödus üheksa kuud riigikohtu otsusest, kuid riik polnud kohtuotsust täitnud. 11. jaanuaril 2012 määras Tallinna Ringkonnakohus riigile kohtuotsuse täitmata jätmise eest 3200-eurose trahvi.
VEB Fondi likvideerimine
15. veebruaril 2012 võttis riigikogu vastu otsuse likvideerida VEB Fond ja jagada fondi varad sertifikaadiomanike vahel kompensatsiooniks. VEB Fond on majandusaasta aruannetes kinnitanud, et tal puudub vara, mille arvelt hüvitisi välja maksta. Riigikogu otsus jätab sertifikaadiomanikud kompensatsioonita.
Märtsis 2012 pöördusid VEB Fondi sertifikaadiomanikud riigikohtusse, et see tühistaks riigikogu otsuse ja tunnistaks selle põhiseadusega vastuolus olevaks. Riigikohus teatas, et kaebust arutab riigikohtu üldkogu ehk kõik 19 riigikohtunikku. VEB Fondi saaga tulemus sõltub riigikohtu otsusest.
Eesti Panga valeandmetega dokument
Jaanuaris 2013 avaldas Eesti Pank VEB Fondiga seotud auditi tulemused, millest selgus, et Eesti Pangas oli 1995. aastal loodud valeandmetega dokument, millega anti Vene firmale TSL International 32,3 miljoni dollari ulatuses nõudeid Vnešekonombankile.
Kotka linn
Külad
pisi|püsti|Kotka kirik
Täitsa Eesti
Täitsa Eesti oli väliseesti huumorileht mis ilmus aastatel 1944-1946 Stockholmis.
Ajaleht oli kirjutusmasinal trükitud ja koopiamasinaga paljundatud ning seda jagati tasuta.
Kokku ilmus 7 numbrit: 1944, nr 1, 2; 1945, nr 1, 2, 3, 4/5; 1946, nr 13.
Aserbaidžaani riigipeade loend
Aserbaidžaani riigipeade loend loetleb riiki juhtinud isikud aastatel 1918–1922 ja alates 1990.
Eduard Ahman
Eduard Ahman VR I/3 (8. aprill 1889 Vana-Antsla vald, Võrumaa – 29. juuli 1942 Norillagi vangilaager, Krasnojarski krai) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1938).
Omandas Pihkva maamõõdukoolis maamõõtja kutsehariduse. Töötas 1910–1914 riigiametnikuna Pihkva maakorralduse komisjonis.
Teenistuskäik
Esimese maailmasõja alul astus Vene sõjaväkke. Sõjalise ettevalmistuse sai Petrogradis Pauli sõjakoolis, kus pärast lõpetamist 1915. aastal ülendati lipnikuks. Oli seejärel kaks aastat rindel võideldes 16. Siberi kütipolgu koosseisus Riia all sakslastega. Tuli seejärel Eesti rahvusväeosadesse, teenis 3. jalaväepolgus.
Oli ajakirja Sõdur tegevtoimetaja 1925–1932. 1932–1934 oli 3. Üksiku jalaväepataljoni ülem. Juulis 1934 määrati Sõjavägede Staabi topo-hüdrograafiaosakonna ülemaks, kust 1938. aastal määrati Sõjavägede staabiülema teiseks abiks ja ratsaväe inspektoriks. 1931. aastast oli rahvusvahelise Läänemere Geodeetilise Komisjoni hääleõiguslik liige.
Eduard Ahman vahistati 14. juunil 1941 ja küüditati NSV Liitu, kus ta Norillagi NKVD tribunali otsusega 16. detsembril 1941 surma mõisteti ja 29. juulil 1942 hukati.
Isiklikku
Tema vend oli ehitusinsener Arnold Ahman.
Maisikollane
Maisikollane on üks kollastest värvitoonidest, hele soojatooniline pisut pastelne kollane, mis vastab maisitõlviku värvusele. Vastavalt maisisortide erinevusele võidakse maisikollase all mõista heledamat või tumedamat, kahvatumat või küllastunumat värvust.
Värvinimetust kasutatakse tekstiilide, paberi , kunstitarvete ja tarbeesemete värvuse tähistamiseks. Värv esineb ka 1930. aastate moeartiklites.
Variatsioonid
Pantone värvitoon 13-0746 Maize on soe tumekollane.
RAL Classic värvikaardi toon 1006 Maisgelb on kergelt oranži või safrankollase suunas kalduv tumekollane.
Kunstitarvete tootja Cansoni 'Mi-Teintes' seeria pastellpaberi üks toone on maïs 'mais', see on pigem beež, mitte kollane.
Veebivärv Corn on pastelne heledam kollane värvitoon ja Sweet corn eelmisest tumedam ja soojem. Veebivärv Cornsilk on väga kahvatu kollane nagu heledad maisiõled või tõlviku tipus asuvad "maisijuuksed".
Organistide loend
''Siin on loetletud organiste.
Varastatud suudlused
"Varastatud suudlused" (Baisers volés) on Prantsuse film aastast 1968.
Selle perspektiivitu armastuse ja ühe tundmatu võõra mehe hullumeelne ning niisama perspektiivitu armastus noore kauni Christine Darboni (Claude Jade) vastu vormivad lõpuks paari Antoine’ist ja Christine’ist. See armastus on ainus, mis filmi lõppedes ei purune. Finaalis kõrvuti kaugenevad Antoine ja Christine pole teineteisele küll veel midagi lõplikku tõotanud, kuid vaatajale aimub siiski nende ühine tulevik.
Metsandus
pisi|Tänapäevases metsamajanduses kasutatakse arvukalt digilahendusi, mis lihtsustavad ja kiirendavad tööd. Metsameister Margus Paesalu 2014. aastal tahvelarvutiga langil. Metsandus on esmassektori haru, mis tegeleb metsade ja selle ressursside jätkusuutliku tootmisega, kasutamise, säilitamisega ja uuendamisega. Lisaks kuulub selle hulka ka metsa majandamine.
Metsandus hõlmab paljusid valdkondi. Majanduse seisukohalt on olulisemaks toorpuidu hankimine nii toormaterjali kui ka küttepuude eesmärgil. Metsa ja selle ressursse loetakse taastuvaks energia allikaks. Samas on mets inimesele puhkuse kohaks, metsasaaduste korjamiseks ja väärtuslikuks maastikuks. Metsatööstuses töötab ülemaailmselt üle 14 miljoni inimese ja metsasektori väärtuseks hinnatakse aastas 468 miljardit USA dollarit.
Mets on üks tähtsamaid ökosüsteeme maailmas. Mets on väärtuslik oma elukoosluste poolest ja süsihappegaasi talletajana. Lisaks mängib metsa ökosüsteem olulist rolli pinnavee ja põhjavee ringes. Seega tuleb metsanduse puhul vältida üleraiet ja metsaelupaikade fragmenteerumist. Selle tõttu on tähtsal kohal säästev metsamajandamine ja looduskaitse.
Taust
Tööstusajastule eelnenud ajajärku kutsutakse tihti ka puiduajastuks, kuna puit ja küttepuud pakkusid energiat ja olid ehitusmaterjaliks nii kodudele kui ka tööriistadele. Algseid metsamajandamise jälgi on näha Vana-Roomas, kus latifundiumid, mis olid põllumajandusasutused, suutsid küllaltki hästi tagada Rooma riigi puiduga varustamise. Roomlaste langemisega tuli kaasa suur metsatustumine Euroopas. Sarnast jätkusuutlikkusele suunatud metsa majandamise põhimõtet rakendasid ka praegusel Saksamaa alal elanud läänegoodid 7. sajandil. Nad seisid silmitsi metsaalade järjest kasvava vähenemisega ning sellest tulenevalt kehtestasid määruse, mis piiras tamme- ja männimetsade raietöid.
Kaasaegse metsamajandamise algus
Süstemaatiline metsa majandamine, mis oli suunatud jätkusuutliku toorpuidu saamiseks, olevat alguse saanud Saksamaal Nürnbergis 14. sajandil, ja 16. sajandi Jaapanis. Enamasti olid metsad jagatud sektsioonideks ja kaardistatud, raietööd oli tehtud nii, et oleks tagatud metsataastumine. Palkide parvetamine tegi võimalikuks ühendada sisemaa alade metsad ranniku aladega. Saksamaal kasutati selleks näiteks Maini, Neckari, Doonau ja Reini jõge. Seega oli selle aegne metsandus tihedalt seotud kaubandusega suuremate vahemaade tagant. Suuri nulgusid Schwarzwaldis (või ka Mustmets) kutsuti Holländeriteks, sest neid müüdi enamasti Hollandi laevatehastesse. Parved, mida selleks kasutati, olid 200–400 meetrit pikad ja 40 meetrit laiad ning koosnesid mitmest tuhandest palgist. Töömeeskond koosnes kuni 400–500 mehest. Palgi parvetamine võimaldas ühendada suured alad kontinentaalses Euroopas ja on siiamaani tähtsal kohal näiteks Soomes. 16. sajandist alates tõi kaevandamise areng ja kaubanduse kiirenemine merel kaasa inimasutuse kasvamise ja vajaduse puidu järele. Metsad võeti maha, et teha ruumi põllumaadele ning linnadele ja kasvava energiavajaduse rahuldamiseks tuli suurendada raietöid. Mõnes kohas istutati küll ulatuslikult puid, kuid see ei olnud raiemahtudega võrreldes eriti mastaapne. Ulatuslikumad säästva metsamajandamise põhimõtted tõusid esile 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses.
Metsanduse tehnika
pisi|Metsavedu tratoriga MTZ-82-L Kõrvemaal 2021. aastal pisi|[[Metsaraie|Raietööd on tavaline nähtus metsanduses]]
Kuni 19. sajandi keskpaigani oli põhiliseks raie tööriistaks kirves. Selle asendas aga saag. Raudtee arenedes ja selle laiemale kasutusele võtmisega tõusis parvetamise kõrvale ka see transpordivahend. See kõik tähendas raiemahtude suurenemist. Esimese mootorsae leiutamise üle vaieldakse palju. Kuid kindlalt võib öelda, et 1920. aastatel võeti mootorsaag laialdasemalt kasutusele. Bensiinimootoriga mootorsae masstootmine algas Saksamaal samuti 1920. aastate lõpuaastatel. Algsed mootorsaed olid rasked (üle 60 kg) ja vajasid opereerimiseks kahte inimest. 1950. aastal leiutati ühe-inimese mootorsaag (algselt 12 kg). Oluline areng toimus 1970. aastate lõpus, kui Rootsis ja Soomes võeti kasutusele harvesterid. Nad levisid kiiresti kogu Põhja-Euroopas. Tänapäeval ollakse arusaamal, et harvester teeb kogenud juhi käes 10–15 saemehe töö. Eestis tegutseb ligi 100 harvesteri ja 200–300 forvarderi, mis transpordivad toorpuidu metsast välja. Umbes 90% Eesti metsaraietest tehakse masinatega.
Metsandus maailmas
Maailma Looduse Fondi hinnangul sõltub 1,6 miljardi inimese elatis metsandusest. Ametlikult pakub metsasektori tööd ligi 13 miljonile inimesele. Suurimad ümarpuidu tootjad on Ameerika Ühendriigid, Kanada, Brasiilia, Hiina ja Venemaa. Ülemaailmse metsanduse kaubanduse suuruseks hinnatakse üle 600 miljardi USA dollari. Olulist rolli mängib metsasektor arengumaade majanduses. Kuni 80% arengumaade elanikest sõltuvad mingil määral, nii majanduslikult kui ka toiduallikana metsast ja metsatoodetest, mis ei ole puit. Indohiinas on lausa 39% maailma ametlikest metsatööstuse töötajatest ehk 5,3 miljonit. Võrdluseks võib tuua Põhja-Ameerika, Lääne-Euroopa ja Ida-Euroopa vastavalt 1,4, 1,7 ning 2,1 miljonit töötajat ametlikult.
Ebaseaduslik metsaraie
Suurt majanduslikku kahju tehakse ebaseadusliku metsaraiega. Ebaseadusliku metsaraie kahjusid üksnes riigimaadelt hinnatakse aastas umbes 15 miljardi dollarini. Täpseid arve on raske hinnata, sest tegu on ebaseadusliku tegevusega ja puuduvad jälgitavad andmed. Hinnangute põhjal on ligi pool Amasoonias, Kesk-Aafrikas, Kagu-Aasias ja Venemaa Föderatsioonis tehtavast metsaraiest ebaseaduslik.
Vähendamaks ebaseaduslikult ülestöötatud puiduga kauplemist, on loodud institutsioone, kes väljastavad sertifikaate toote legaalsuse kinnitamiseks. Selliseks ühinguks on näiteks FSC või PEFC. Nad järgivad põhimõtet, et puit oleks hangitud legaalsetel viisidel ja metsaraie ei ületaks juurdekasvu. Eesti Riigimetsa Majandamise Keskusele on mõlemad organisatsioonid väljastanud sertifikaadid.
ÜRO Keskkonnaprogrammi ja Interpoli ühisuuring 2012. aastal jõudis järeldusele, et ebaseaduslik metsaraie moodustab kuni 30% globaalsest puidukaubandusest ja põhjustab üle 50% ulatuses troopilist metsatustumist Kesk-Aafrikas, Amasoonias ja Kagu-Aasias.
Eesti metsanduse lühiajalugu
Metsanduse areng Eestis on sarnanenud arenguga mujal Euroopas. Keskajal sätestati mitmeid seadusi, mis mingil määral reguleerisid metsa kasutamist. 1297. aastal andis Taani kuningas Erik Menved välja dekreedi, mis ei lubanud puude maharaiumist Naissaarel, Aegnal ja Paljassaarel. 1664. aastal tuli Rootsi võimuga ka selle metsaseadus. Seaduses oli sätestatud, et metsi ei tohtinud maha raiuda, kui selle asemele ei rajatud põldu või heinamaad. Järgmiseks metsamajandamist reguleerivaks sammuks oli Liivimaal 1779. aastal metsavahi (Försterid) ametikoha loomine, metsavahid vastutasid otseselt selle eest.
Juba 18. sajandist on Eesti metsi korrapärase sihtidevõrgustiku abil jagatud kvartaliteks. Sihtide lõikumispunktidesse pandi piirnevate kvartalite numbritega postid või kvartali nurkadesse kvartalinumbritega tahvlikesed. Kvartalisihte kasutatakse metsas orienteerumseks, jahipidamisel kütiliini paigutamiseks, liikumisteedena (sh metsamaterjali väljaveol) ja metsatulekahjude levikut takistavate tuletõkkeribadena. . Kvartali sees jagatakse mets ühtlaste tunnustega väiksemateks metsaosadeks – metsaeraldisteks, mille piire looduses ei tähistata, välja arvatud vahetult enne raiet. Tänapäeval on kvartaliteks jagatud enamik riigimetsast ja osa suuremate eraomanike metsast. Kvartaliposte praktiliselt enam ei kasutata ning ka sihid hoitakse lahti seal, kus seda on liikumiseks vaja. Valdav osa erametsast on jagatud üksnes metsaeraldisteks.
Eesti iseseisvumisel rajati Põllutööministeerium, mille alluvuses oli ka metsaosakond. Loodi metskonnad ning mõisametsadest said riigimetsad, mis toona moodustasid 70% kogu metsast.
Metsandus Eesti majanduses
pisi|Langetamine, laasimine, järkamine ja vedamine Kõrvemaal 2021. aastal Pärast esimest maailmasõda oli majanduslikult vaja Eestil kiiresti järje peale saada. Metsatööstus oli pikaajaliste traditsioonidega ja suhteliselt tugev. 1920. aastal moodustasid metsasaadused 64,1% koguekspordist. See küll langes ning aastatel 1922–1939 stabiliseerus, moodustades keskmiselt ühe kolmandiku koguekspordist. Peamised ekspordipartnerid olid Suurbritannia ja Holland, 1930. aastatest alates ka Saksamaa. Toodeti ja eksporditi palju tselluloosi.
Raiemahud olid esimese vabariigi ajal varasemast suuremad. Esimese maailmasõja ja ülemaailmse majanduskriisi ajal ning 1935/1936. aasta talvel oli mitu küttekriisi. Nende ajal oli puidu hind tavalisest 3–6 korda kõrgem. Pärast kriiside möödumist ja maareformiga talumeeste omandisse läinud metsadega tõusid raiemahud. 1926. aastaks moodustasid 10% kogu metsamaast raiesmikud. Aastatel 1928–1934 raiuti nii palju metsa, et puit ei leidnud enam turgu, mis viis hinna väga madalale. Puit oli väga tähtis osa kütmisel nii eramajades kui ka tööstuses, moodustades 64,5% kõigist kütteainetest. pisi|Metsaraie Eestis 1920. aastatel
Puidu ja puittoodete import moodustab 2,3% kogu Eesti impordist (20% kogu Eestis tarbitavast puitmaterjalist). Kõige enam imporditi saematerjali ja töötlemata puitu. Peamised importpartnerid on Venemaa ja Läti.
Tsirkus
pisi|Billy Smart'si tsirkus külastamas [[Cambridge'i (2004)]] pisi|Akrobaadid pisi|Tsirkusehobused Tsirkus on lõbustusasutus, kus etendatakse jõudu, julgust ja osavust nõudvaid ning koomilisi vaatemänge, mustkunsti ja akrobaatilisi trikke ning näidatakse dresseeritud loomi.
Tsirkusehoone on telk või sõõrja põhiplaani, kupli, ümmarguse areeni ja selle ümber paiknevate pingiridadega ehitis.
Ajalugu
Vana-Roomas oli tsirkus piklik kaarjate otste ja võidusõidurajaga väljak, kus korraldati 4–12 kaarikuga võiduajamisi ning pidulikke rongkäike. Väljaku ümber asusid istmeread, tribüün ja loož, väljastpoolt ümbritses tsirkust sammaskoda. Tsirkus oli peamine rahva lõbustuskoht ja avaliku elu keskpunkt. Sellepärast toimus seal sageli ühiskondlikke kokkupõrkeid ja moodustati isegi tsirkuseparteisid.
Rooma vanim ja suurim tsirkus Circus Maximus oli 600 m pikk ja 150 m lai. Keiser Augustuse ajal mahutas see 60 000, hilisema ümberehituse järel 185 000 pealtvaatajat.
Tänapäevane tsirkus arenes välja Inglismaal kunstratsutajate ühinguist.
Esimese alalise tsirkusehoone avas 1767. aastal Pariisis J. Bates.
Loomade kohtlemine
Loomakaitseorganisatsioonid on registreerinud palju juhtumeid, kus tsirkuses on loomi dresseerimise käigus julmalt koheldud. Loomade õiguste eest võitlev rühmitus PETA kinnitab, et tsirkustes peetavaid loomi sunnitakse sageli alluma peksu abil ja julmus on alati olnud üks tsirkuseloomade dresseerimise meetod. PETA kinnitusel kasutatakse USA tsirkustes tänapäevani elektrišokirelvi ja piitsasid, kuigi juba 1966. aastal vastu võetud loomade heaolu seadus keelas nende kasutamise loomade kohtlemisel.
1998. aastal uuris Suurbritannia parlamendi töörühm loomade elu- ja kohtlemistingimusi oma maa tsirkustes ning jõudis üksmeelele, et loomade kaitseks on vaja muuta seadusi. Töörühma juht, konservatiivne parlamendiliige Roger Gale teatas BBC-le: "See on ebaväärikas. Tingimused, milles neid peetakse, on murettekitavalt ebakohased. Puurid on liiga väikesed, nende elukeskkond pole sobiv ja paljud meist usuvad, et on tulnud aeg see tava lõpetada."
Pavel Bermondt-Avalov
Pavel Bermondt-Avalov (vene Бермондт-Авалов, Павeл Михайлович ) (ka Avališvili; 4. märts 1877 – 27. jaanuar 1974 New York, Ameerika Ühendriigid) oli Vene sõjaväelane, valgete vägede juhte Baltikumis 1919. aastal.
Pavel Bermondt sündis Gruusias Tbilisis, osales 1905–1905 Vene-Jaapani sõjas Taga-Baikali kasakaväe 1. Arguni polgu koosseisus praporštšikuna (lipnik). 1906. aastal viidi üle teenistust jätkama Ussuuri kasakavägedesse, kus 1908. aastal ülendati horunžiks. Sõjaväeteenistuses omandas P. Bermondt ka sõjaväedirigendi hariduse. 1914. aastal anti talle kapteni auaste.
August 2010
August 2010, kroonika
Pavel Bermondt-Avalov
Esimeses maailmasõjas võitles Pavel Bermondt Kaukaasias ja Ukrainas, oli II Kasakakorpuse juhataja kindral Mištšenko adjutant.
August 2010
2010. aasta august algas pühapäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast teisipäeval.
8. august
pisi|[[Väike-Maarja kirik ja Eesti kabel pärast 2010. aasta augusti äikesetormi]]
Pavel Bermondt-Avalov
Pärast 1917. aasta revolutsioone ja Venemaal alanud Vene kodusõda jäi Bermondt-Avalov kindlaks monarhistlikele põhimõtetele. 1917. aastal määrati ta Peterburi ulaanipolgu komandöriks. 1918. aastal põgenes Petrogradist Ukrainasse Kiievisse, kus juba polkovnikuna osales saksameelse ja bolševikevastase, hertsog Nikolai von Leuchtenbergile allunud monarhistliku suunitlusega Lõunaarmee moodustamisel ja oli ka Lõunaarmee vastuluureülem. 1918. aasta kesksel moodustas vabatahtlikest krahv Kelleri nimelise salga ning toimetati sakslaste poolt Lätisse Liepājasse.
1918. aastal sai ta kindralmajori auastme.
1919. aasta oktoobris võttis endale teise perekonnanime oma võõrasisa, gruusia üliku Mihheil Avališvili järgi ning seejärel kasutas võõrasisa krahvitiitlit ja venepärast liitnime Bermont-Avalov.
Ta asus 1919. aastal sakslaste toetusel Lätis formeerima Lääne-Vene armeed, mille eesmärgiks määrati bolševikevastane võitlus. Suurem osa Bermondti vägedest koosnes aga Balti hertsogiriiki toetavatest sakslastest ning selle tegelikuks eesmärgiks sai riigipööre Lätis.
Bermondtiaad
1919. aasta sügisel sai Bermondt enda kontrolli alla nii Rüdiger von der Goltzi juhitud Rauddiviisi kui ka baltisakslaste maakaitseväe Landeswehri. 1919. aasta sügisel liideti säilinud riigisaksa Vabakorpuse ja baltisakslaste maakaitseväe Landeswehr Pavel Bermondt-Avalovi juhtimise ja Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee kontrolli alla ning septembris ja oktoobris 1919 õnnestus Bermondt-Avalovil enda kontrolli alla saada ka Kuramaa. Bermondt sõlmis Saksa väejuhatusega lepingu, mis nägi ette saksa väeosade liitmist tema vene Läänekorpuse koosseisu vabatahtlikena. Lätis formeeriti monarhistlik vabatahtlik (vene-saksa) Läänearmee, armeesse, mille juhiks sai Bermondt, kuulus 52 000 meest, kelle hulgas oli ligi 40 000 sakslast. Selle armee staabiülemaks sai saksa Rauddiviisi endine komandör major Josef Bischoff.
6. oktoobril 1919 nõudis P. Bermondt-Avalov Karlis Ulmanise valitsuselt "Läänearmee" Riiast läbilaskmist selle minekuks rindele bolševike vastu, 8. oktoobril alustasid P. Bermondt-Avalovi üksused pealetungi Riiale. Mööda Riia–Miitavi kiviteed mööda tungis Riiga Rauddiviis ja mööda mererannikut, Babiti järve juurest alustasid edasimarssi Vene väeosad. Suhteliselt nõrgad Läti üksused suruti Olai juures kiiresti tagasi ja Rauddiviisi osad vallutasid Riia eeslinna, kuid Läti, Leedu ja Eesti vägede ühisrünnaku järel pidi ta lõpuks Lätist lahkuma. 1919. aasta novembris õnnestus Läti vägedel tõrjuda Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee Leedu aladele, kus Pavel Bermondt-Avalovi sõjajõud said 22. novembril 1919 Leedu vägedelt Radviliškise all lõplikult lüüa ning evakueeriti seejärel juba Walter von Eberhardti juhtimisel Saksamaale.
1921. aastast elas Bermondt-Avalov Saksamaal, kuid 1936. aastal saatsid natsid ta maalt välja. Bermondt-Avalov asus ümber Belgradi, hiljem USA-sse. Ta suri New Yorgis 1974. aastal.
Magasin (mesindus)
Magasin on neljakandiline kast raamidega, mis lisatakse lamavtarusse, kui tarus enam ruumi ei ole. Magasine esineb kahte tüüpi: pooleraamilised ja täisraamilised. Magasin on mõeldud mee korjamiseks. Võib ka juhtuda, et mesilasema muneb magasini ja magasini kasutus muutub.
Laidunina–Kaavi rand
Laidunina–Kaavi rand on veemajanduslik mereala Liivi lahes, Sõrve poolsaare idarannikul Laiduninast Kaavi ninani.
Mere sügavus siin ei ole üldiselt üle 10 m. Veepeegli pindala on umbes 32,6 km². Ala keskosas, Leeltsenina ja Hindu sääre vahel, on rannikul mitu laidu. Mõned laiud on ka Laidunina lähistel.
Leeltseninast 3 km ida-kirde suunas on Merise madal, 5 km ida-kagu suunas on Leeltse rahu.
Ranna keskkonnaregistri kood on VEE3402000.
Tula oblast
Tula oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Venemaal Keskföderaalringkonnas, Kesk-Vene kõrgustikul. Piirneb põhjas Moskva, idas Rjazani, kagus Lipetski, lõunas Orjoli ja läänes Kaluga oblastiga. Kõrgus merepinnast on 108–293 m.
Rahvastik
Tula oblastis elas 2002. aasta rahvaloenduse andmetel 1 675 758 inimest, kellest 1 595 564 (95,2%) olid venelased, 22 260 (1,3%) ukrainlased ja 8968 (0,5%) tatarlased. Rahvaarv väheneb väljarände ja negatiivse loomuliku iibe tõttu (loomulik iive oli 2004. aastal –22 500, 2009. aastal –15 290, 2016. aastal –10 200, 2018. aastal –11 800 ja 2020. aastal –16 392). 2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 1 553 100, 2019. aasta alguses 1 478 800.
Oblastis on 19 linna, suuremad linnad on Tula, Novomoskovsk, Donskoi, Aleksin, Štšokino ja Uzlovaja.
74,8% rahvastikust elab linnades ja alevites.
Haldusjaotus
Oblast on jaotatud 23 rajooniks:
Sollideni loss
thumb Sollideni loss asub Ölandi saarel Rootsis. See on Karl XVI Gustavi ja ta pereliikmete suveresidents.
Loss valmis 1906, selle arhitekt oli Torben Grut.
Magasiniraam
Magasiniraam on raam, mis pannakse lamavtarus teiste raamide peale, et mesilased sinna mett korjaksid.
Eestis kasutatakse enamasti kahte tüüpi raame – täismõõdus magasiniraamid (samas mõõdus nagu pesa raamid), ja poole pesa raami suurused magasiniraamid.
Šotimaa jalgpallikoondis
Šotimaa jalgpallikoondis on Šotimaa rahvuskoondis jalgpallis.
Inglismaa jalgpallikoondis ja Šotimaa jalgpallikoondis on maailma esimesed jalgpalli rahvuskoondised. Esimene matš nende vahel toimus 30. novembril 1872.
Praegune koosseis
Koosseis 2020. aasta EM-iks.
Bahama kindralkuberneride loend
Bahama kindralkuberneride loend loetleb Bahama riigipead esindavad kindralkubernerid alates iseseisvumisest 1973. aastal.
Harjakas
Harjakas on eesti murdesõna, mis võib tähendada:
Sonda Kool
Sonda Kool on lasteaed-algkool Ida-Virumaal Sonda alevikus.
Kool asub 26 km kaugusel Rakverest ja 8 km kaugusel Kiviõlist. 3 kilomeetri kaugusel asub Uljaste järv ja Uljaste oos.
Kuni 2018/2019. õppeaastani oli kool põhikool, 2019. aasta sügisest otsustas Lüganuse vallavalitsus jätta koolis alles neli esimest klassi. Alates 2020/2021. õppeaastast on lasteaed-algkoolis üks lasteaia liitrühm ja I–III klass.
Sonda koolis töötas 45 aastat õpetaja, õppealajuhataja ja direktorina koduloouurija ja emakeelepäeva riiklikuks tähtpäevaks nimetamise idee algataja Meinhard Laks.
Uljaste külakool (1885–1921)
Praeguse Sonda Kooli eelkäijaks oli Pada vallas tegutsenud Uljaste külakool (1885–1921), mille esimeseks ja viimaseks koolijuhatajaks oli Joosep Leetsmann-Leetmaa (1885–1895 ja 1918–1921). Ta oli hariduse saanud samas Pada vallas veidi varem avatud Pikaristi kihelkonnakoolis.
Selles koolis töötasid juhatajatena veel Moorits Keskküla (1895–1899), Jaan Aadli (1899–1914), Johannes Kasesalk (1914–1915), Jakob Tiinas (1915–1916) ja Leonhard Pender (1916–1918). Õpilaste arv kõikus 20–40 ümber, koolis oli kolm jaoskonda ja õppetöö toimus õlgkatusega koolitare kuue aknaga klassitoas. Esimese maailmasõja ja Vabadussõja ajal oli kool ajutiselt suletud ja ruume kasutati korteriks või sõdurite majutamiseks. 1919. aastaks oli hoone seisukord sedavõrd halb, et see ei pidanud enam talvel sooja, samuti oli uute klasside avamiseks vaja ruumi. Kui 1919. aastal Pada vallamajas arutati, kuidas minna üle 4-aastasele kohustuslikule algharidusele ja peatsele 6-klassilisele haridusele, leiti, et Uljaste koolimaja selleks enam ei sobi. Viimased tunnid toimusid Uljaste külakoolis 1921. aasta mais. 15. oktoobril 1921 otsustas Viru Maakonnavalitsus, et Uljaste kool ei ole talviseks õppetööks enam kõlbulik, selle tegevus lõpetatakse ja kooli õpilased hakkavad õppima uues valmivas Sonda koolis. Samuti anti kooli inventar üle Sonda koolile. Teadaolevalt viis Uljaste lapsed 1921. aasta sügisel jalgsi uude Sonda kooli Joosep Leetsmann-Leetmaa.
Meinhard Laksi eestvedamisel avati selle Uljaste külakoolihoone asupaigas 8. mail 1967 mälestuskivi, kuhu on ekslikult märgitud kooli tegutsemise lõpuaastaks 1920 (Meinhard Laks ei olnud arhiivist andmeid üle kontrollinud).
Kooli rajamine Sondas
Raudtee ehitamise tulemusel tuli Sondasse 20. sajandi alguses elama hulk noori peresid, mistõttu tuli otsustada, kas lapsed peaksid hakkama koolis käima Uljastel, Sondas või nende kahe küla vahel. Uljastel jäi kooliealisi lapsi kogu aeg vähemaks, aga kuna Sonda uue raudteejaama juurde oli planeeritud perspektiivikas asula, tehti ettepanek valida uue kooli asukohaks Porvastu või Nüri nõmm, mis jäid kahe asula vahele. Kohalike elanike initsiatiivil hakati raudteejaama juurde uut kooli rajama 1919. aastal ning asukoha määras ehituskomisjon (mida juhtis kohalik mees Hugo Jõesaar) ise.
Noor Eesti Vabariik planeeris kiiret üleminekut 6-klassilisele kohustuslikule kooliharidusele. Koolimajade puudusel riigistati mõisamaju. Sondas võõrandati Kalvi mõisale kuulunud metsavahimaja Räime talu piirimail Liivapõllul. Selles majas tegutseski 10. novembrist 1919 kuni 22. maini 1920 2-klassiline kool. Juhatajaks ja õpetajaks oli Aleksander Strauss.
Võõrandamisel metsavahimajast välja tõstetud vanemmetsavaht Anton Jasõkov kaebas asja kohtusse. 22. mail 1920 läks kool suvevaheajale kindlas tahtmises sügisel kooli tagasi tulla. 22. juulil otsustas aga Riigikohus, et maja äravõtmine metsavahiperelt on õigustühine ning koolijuhataja peab kolme päeva jooksul kooli mööbli ära viima. Riigikohtu otsust käidi kohapeal „välja kuulutamas“ 10. septembril 1920. Uut paika alles kujunevas asulas aga ei leidunud ning koolil ei olnud kuskil tööd jätkata.
Metsavahimaja hävis tulekahjus 23. veebruaril 1983. 1994. aastal avati selle maja asukohas mälestuskivi.
Sonda vana koolimaja
Pärast Teist maailmasõda oli õpilaste arv 250 ümber. Töötati kahes vahetuses. Peale selle töötas veel õhtukool. 1947. aastast kuni 1993/1994. õppeaastani oli koolis ka vene õppekeelega osakond (hilisematel aastakümnetel ainult algklassid). Koolil oli internaat ja kooliaed. 1948. aastal avati õppealajuhataja ametikoht. Kooli õppealajuhatajatena on töötanud Meinhard Laks (1947–1965), Virve Aunapu (1965–1971), Linda Narbekov (1972–1982).
1960. aastatel jäi vana koolimaja kitsaks. Kõigepealt likvideeriti seal algselt asunud korterid, kus elasid noored õpetajad, ent maja oli ikkagi õpilasi pilgeni täis. 1974. valmis uus koolimaja ja senine maja jäi 25 aastaks tühjalt seisma. 1996. aasta suvel võttis Sonda vallavolikogu vastu otsuse, et aastakümneid tühjana seisnud koolimaja renoveeritakse ja sinna kolitakse Sonda valla raamatukogu. 19. novembril 1999 avataksegi vanas koolimajas Sonda valla raamatukogu.
Sonda uus koolimaja
Ruumikitsikuse tõttu tõusis 1960. aastatel teravalt päevakorda uue koolimaja ehitamise küsimus. Lõpuks lubas haridusministeerium vanale puumajale teha juurdeehituse. Asi päädis siiski sellega, et aastatel 1969–1974 ehitati uus omaette koolimaja, mille projekteeris Kommunaalprojekti arhitekt Sulev Verber, ehitas Kohtla-Järve Remondi- ja Ehitusvalitsus. Viimasele ehitusaastale kuhjus suur töömaht. Lubatud tähtajaks, 15. septembriks 1974 klasse valmis ei jõutud. Sel päeval peeti sümboolne lahkumistseremoonia vanas ja avaaktus uues majas. Tegelik õppetöö uues majas algas 11. novembril 1974.
Virumaa laste luulevõistlus
1998. aastal kutsus emakeelepäeva tähistamise mõtte algataja Meinhard Laks ellu Virumaa laste luulevõistluse. Emakeelepäevale pühendatud võistlust vedas kümme aastat Sonda Kool eesti keele õpetaja Ellen Kaareti juhtimisel. Iga aasta parematest luuletustest anti kümne aasta jooksul välja kümme luulekogu "Emakeeles laulan oma laulu..." Keelepäeval esitasid oma luuletusi nende autorid, esines välislektor ja oli ka meelelahutusprogramm. 2008. aastal anti luulevõistluse korraldamine järgmiseks kümneks aastaks üle Sõmeru Põhikoolile, kes andis 2018. aastal teatepulga omakorda üle Haljala Koolile.
Tänapäev
Tänapäeval annavad koolile eripära sellised traditsioonid nagu hingedepäeva, hõimupäeva, õpetajate päeva, naistepäeva, emadepäeva ja vabariigi aastapäeva tähistamine pidulike aktustega; isadepäeval lapsevanemate üldkoosolekule välislektori kutsumine; vastlapäeval talispordipäeva korraldamine; kadripäeval karnevali organiseerimine; sõbrapäeva tähistamine; advendiaja pidulik avamine jõulurahu väljakuulutamisega; igal sügisel lille- ja leivanädala toimumine; koolipere ühisekskursioonid; aprillis-mais igas klassis konkursside “Parim ainetundja” või "Klassi nupukaim" läbiviimine; pidulikud vastuvõtud direktori juures (enne jõule parimatele õppijatele ja õppeaasta lõpul parimatele ainetundjatele ja aineolümpiaadidest osavõtjatele); ainetevaheliste- ja ainesiseste projektide ning majanduskonverentsi korraldamine mais; kooli ajalehe "Juku" ja almanahhi "Sulg tindipotis" väljaandmine; iga veerandi lõpus tublidele õppijatele tunnistuste kätteandmine kogu koolipere ees ja nende nimede kandmine autahvlile; õppeaasta lõpus direktori suure kiitmise käskkirja väljaandmine kõikides koolielu lõikudes paremini esinenud õpilaste tunnustamiseks; õpetajate-pensionäride kutsumine kooli suurematele üritustele jms.
Koolimajas on arvutiklass ja söökla, talveaed, muuseumiruum kooli ajalooga seotud materjalidega. On olemas nüüdisaegne jõusaal, mida kasutab ka kohalik rahvas.
Sofiero loss
thumb Sofiero loss (rootsi keeles Sofiero slott) asub Rootsis Skåne läänis Helsingborgi vallas.
Ajalugu
Loss ehitati 1864. aastal prints Oskari ja printsess Sofia maaresidentsiks. Aastani 1973 oli loss Gustav VI Adolfi ametlik suveresidents. Pärast tema surma 1973 läks loss Helsingborgi linna omandusse, misjärel see avati huvilistele.
Praegu asub lossis restoran, kohvik ja aeg-ajalt saab seal vaadata ka kunstinäitusi.
Park
Väga suures lossipargis kasvab väga palju nii Rootsist kui ka mujalt pärit eri liiki taimi. Kõige märkimisväärsemad on rododendronid, mida on üle 10 000 isendi umbes 300 eri sordist. Suviti toimuvad pargis mõnikord rokk-kontserdid, kus teiste hulgas on esinenud ka Bob Dylan ja Bryan Adams.
Tammuna rand
Tammuna rand on veemajanduslik mereala Läänemeres Sõrve poolsaare edelarannikul Sõrve säärest Alliotsani.
Mere sügavus siin ei ole üldiselt üle 10 m. Veepeegli pindala on umbes 16 km². Rannikul, peamiselt Sõrve sääre ja Tiidunina vahel, on mitmed laiud (Suurrahu). Tiidunina ja Alliotsa vahel on veel Nigunina. Alliotsa juures on Loode tuletorn. Sõrve säärest läände jääb Sääre laht.
Xenokrates
Xenokrates Chalkedonist ehk Xenokrates Kalchedonist (396–314 eKr) oli vanakreeka filosoof, Platoni Akadeemia skolarh 339–314 eKr.
Elulugu
Xenokrates asus varases nooruses elama Ateenasse. Ta oli algul Aischines Sokratikose õpilane, kuid sai varsti Platoni lähedaseks õpilaseks. Ta saatis Platonit tema kolmandal Sürakuusas-käigul 361 eKr.
Pärast Platoni surma lahkus Xenokrates esialgu Akadeemiast ning läks koos Aristotelesega Atarneusesse Hermeiase juurde.
Speusippose kutsel läks Xenokrates siiski Akadeemiasse tagasi. Aastal 339 eKr sai Xenokrates Speusippose järel Akadeemia skolarhiks. Ta valiti kooli etteotsa napi häälteenamusega Menedemose ja Herakleides Pontikose ees. Arvatakse, et Xenokratose saamine koolijuhiks oli olnud Speusippose soov. Häälte lahknemine valimistel tulenes ka valikust kahe suuna ja stiili vahel. Herakleides oli tuntud luksusearmastaja, Xenokrates aga oli kainelt mõtlev, tagasihoidlik ja usin. Xenokrates pooldas pütaagorlaste eeskujul taimetoitlust, mille vastu Herakleides välja astus.
Ta juhtis Akadeemiat, kus ta ka elas, kuni surmani, ning väljus sealt ainult kord aastas dionüüsiate puhuks.
Xenokrates osales kolm korda Ateena saatkonnas, üks kord Philippos II juurde, kaks korda Antipatrose juurde.
Varsti pärast Demosthenese surma loobus ta Ateena kodakondsusest, mida talle Phokioni pealekäimisel pakuti. Et ta ei suutnud ära maksta võõramaalase maksu, müüdi ta (või oleks äärepealt müüdud) orjaks.
Pärast Xenokratese surma 314 eKr sai koolijuhiks Polemon, kes oli Xenokratese abiga kõlvatust elust ära pöördunud. Xenokratese loengute sagedaste kuulajate hulka olevat kuulunud peale Polemoni ka riigimees Phokion, Pellene türann Chairon, akadeemik Krantor, stoik Zenon Kritionist ning Epikuros.
Isiksus
Xenokrates pälvis oma tõsiduse ja tugeva iseloomuga üldise lugupidamise. Käibisid lood tema puhtusest, aususest ja headusest. Kiire taibu ja loomupärase sarmi puudumise korvas ta tõearmastuse ning usinusega.
Ta oli Speusipposest vähem originaalne ning pidas Platoni õpetusest rohkem kinni.
Looming ja vaated
On teada umbes 70 tema kirjutise pealkirjad. Need katavad peaaegu kogu Akadeemia õppekava (välja arvatud muusika): loogika, tunnetusteooria, füüsika ja kosmoloogia, psühholoogia (õpetus hingest), metafüüsika, eetika ja iseloomuõpetus, poliitika (konstitutsiooniteooria), matemaatika, keeleteadus, teadusfilosoofia, astronoomia, demonoloogia. Säilinud ei ole tema teostest midagi, kuid paljudes allikates refereeritakse tema vaateid.
Paistab, et tema eesmärgid olid esmajoones didaktilised. Ta püüdis Platoni pärandit, mis ei olnud süstemaatiliselt kirjalikult fikseeritud, õppeotstarbel süstematiseerida. Ta sai toetuda meenutustele Platoni loengutest. Xenokratesest saigi alguse platonism kui filosoofiline süsteem. Selline suunitlus tõi aga kaasa eemaldumise Platoni sügavast, põhimõttelisest skepsisest fikseeritud mõtteskeemide kasuks.
Filosoofia jaotus
Ta olevat leiutanud filosoofia jaotuse füüsikaks (loodusfilosoofiaks), loogikaks (dialektikaks) ja eetikaks, või vähemalt seda rõhutanud.
Ontoloogia
Xenokratese ontoloogia põhines Platoni seisukohtadel. Nagu Platongi, pidas ta arve looduse orgaaniliste produktide põhjuseks ning tuletas arvud aktiivsest ainsusest ja passiivsest paljusest.
Erinevalt Platonist, kes eristas ideaalseid arve ja matemaatilisi arve, võttis printsiibiks aritmeetilise ainsuse ja paljuse ning samastas ideaalsed arvud aritmeetilistega. Aristoteles kritiseeris oma "Metafüüsikas" seda Xenokratese õpetust. Ta tõi välja, et kui ideed on arvud, mis koosnevad aritmeetiliostest ühikutest, siis nad ei ole printsiibid ning nendega saab teha tehteid.
Füüsika
Xenokratese kontseptsioon elutu looduse kohta langes põhijoontes kokku elementide teooriaga Platoni "Timaioses" (53c). Xenokrates leidis siiski, et igal dimensioonil on eraldi printsiip, ning loobus elementaarkehade (korrapärane tetraeeder, korrapärane oktaeeder, korrapärane ikosaeeder, kuup) tuletamisest kolmnurksetest pindadest. Ta lisas tulele, õhule, veele ja maale viienda elemendina eetri.