Lucy_Allais
Tahvli puhtakspühkimine: andestuse süda
Strateegia 4 lisab tunnete muutmise mõttele tingimuse tegude kohta pahategija suhtes, tavaliselt loobumise karistuse, korvamise või lepituse nõudest. (Seda saaks esitada ka omaette andestuseteooriana, ja vastuväited oleksid samad.) Näiteks P. Twambly järgi on andestus loobumine õigusest korvamisele, mis on võlg ohvri suhtes, vastandades seda teooriatele, mis peavad andestust loobumiseks karistusest. Eve Garrard ja David McNaughton seletavad tahvli puhtakspühkimist täieliku lepituse mittenõudmisena. (See on osa nende keerulisest teooriast.) Jeremy Watkinsi järgi on andestus lubamine pahategijal jätta oma praktilistest kaalutlustest välja lepituse põhjendid, mis seal varem olid. Sellised teooriad ütlevad, et tahvel pühitakse puhtaks sellega, et ei nõuta enam karistust, korvamist või lepitust. Asi pole selles, et lakataks ekslikult nägemast pahategijat moraalselt võlgu olevat, vaid tehakse valik võlga mitte välja nõuda. Sellistele teooriatele võidakse vastu väita, et nad ajavad andestuse segi halastusega. (Halastus tähendab, et kaastundest nõutakse vähem, kui nõuab õiglus või õigus. See vastuväide on ilmsem karistusest või korvamisest loobumise kui lepitusest loobumise puhul, sest on vähem ilmne, et õiglus nõuab lepitust.) Selle vastuväite tugevus oleneb osalt sellest, et on alust arvata, et andestus ja halastus on erinevad. Üks põhjend neid erinevaks pidada on see, et karistus ja halastus lähtuvad võimukandjalt, mitte ohvrilt. Ent karistusest võib rääkida ka inimeste vahel: me karistame neid, kes meile liiga teevad, vihaga, kiindumuse äravõtmisega, mossitamisega jms. (On vähem ilmne, et sellesse konteksti saab paigutada lepituseõudest loobumise, vähemalt mõnes suhtes: tavaliselt ei peeta enesekaristamist millekski, mida ohvrile võlgu ollakse, ja sellepärast pole ilmne, et ohver saab sellest loobuda.) Parem põhjend arvata, et halastus ja andestus on erinevad, on see, et neil on erinev loogika: kui karistus on jõustatud või hüvitus tasutud, siis on halastus päevakorrast maas, aga andestus on ikka veel päevakorras. Samuti võib süüdlane paluda halastust, palumata andestust. Kui mingi süüteo puhul on olemas proportsionaalne hüvitus- või karistusviis, siis pärast tasumist või ärakandmist on tegu karistuse ja halastuse seisukohast tühistatud, aga andestusega nii ei ole. Ma võin arvata, et mulle on andestatud, aga ikkagi võib välja tulla, et ei ole. (Samamoodi, kui me mõistame andestust andekspalumise ja enesekaristuse nõudmisest loobumise kaudu, siis see välistab võimaluse, et ma arvan, et tahvel on puhtaks pühitud, aga tegelikult ei ole. See toetab vaadet, et tahvli puhtakspühkimine ei käi tegude, vaid tunnete kohta.) Karistus ja halastus välistavad teineteist: me kas karistame täie rauaga või halastame ja pärast täielikku karistamist ei saa enam halastada. Aga ikka veel on võimalik halastada või mitte. See näitab, et andestusel ei ole karistusega nii otsest seost nagu halastusel. Veel üks raskus andestuse pidamisega õigluse nõudest loobumiseks on see, et tavaliselt ei tohi õigluse nõuetest loobuda. Vastuseks võib osutada sellele, et sarnane raskus on ka halastusega. (Ent andestuse puhul tundub raskus suurem: halastuse puhul puudutab asi ainult inimeste kohtlemist, andestuse puhul nendest teistmoodi mõtlemist, mõeldes nende teost samamoodi.) Ent ka siin on andestuse ja halastuse vahel selge erinevus, mis nähtub nende põhjenditest. Halastuse puhul on tavaliseks aluseks kaastunne üleastuja olukorra või mineviku pärast, mille tõttu täielik karistus oleks karm (John Tasioulas). Halastatakse siis, kui arvatakse, et kaastunde nõuded kaaluvad üles vähemalt mõne õiglus nõude. Aga andestuse tavaline põhjend ei ole mitte kaastunne, vaid nagu Jeffrie Murphy väidab, asjad, mis võimaldavad tõmmata joone selle vahele, kuidas me mõtleme ja tunneme teo ja tegija suhtes. (Jeffrie Murphy järgi on tavalised andestuse põhjused: ta kahetses ja muutis südant; ta tahtis head; ta on küllalt kannatanud; ta tegi läbi alanduse (palus andeks); vanade aegade pärast.) Selleks et andestada, pole tarvis arvata, et ülekohtutegija on palju teenimatult kannatanud, tal on olnud eriti raske olukord ning sellepärast oleks südametu karistada teda nii, nagu ta väärib. On veel neli põhjendit arvata, et andestust ei saa seletada õigluse või võla nõudmisest loobumise kaudu. Esiteks, kuigi mõnikord, näiteks halastuse korral, on õigustatud karistada leebemalt, kui õiglus nõuab, seda tavaliselt ei toimu, mis vähendaks andestuse lubatavuse ruumi, nii et andestuse valikulisus jääb seletamata. Teiseks, tõeliselt kahetsev pahategija, kes soovib andestust, ei soovi karistuse, hüvituse või lepituse ärajätmist. Kolmandaks, karistuse keskne mõiste on võimudest lähtuv karistus, ja paljudel juhtudel, mil ohver saab andeks anda, pole tal võimalik karistada. Neljandaks, sellised teooriad ei seleta surnutele andestamist ega surivoodil andekspalumist. Andestusel ei ole otsest seost karistusega. Ühe mõjuka karistuseteooria järgi väljendab see laitust väära teo eest, ja sel juhul ei väljenda karistus pahameelt, vaid moraalse korra kaitset. Karistuse võtmine pahameeleväljendusena teeks selle andestusega ühitamatuks, kui väära teo hukkamõistu avaliku väljendusena mitte. Seega saab andestus olla karistamisega ühitatav.