cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Kolmas Mithridatese sõda (73–63 eKr)
Nikomedes IV surm tekitas Väike-Aasias võimuvaakumi, võimaldades Mithridates VI-l sisse tungida ja juhita kuningriik vallutada. Kui Mithridates VI plaanis taas tegevust Rooma protektoraatides Väike-Aasias, sealhulgas Bitüünias, algatas Rooma kolmanda sõja Pontuse vastu. Konsul Lucius Licinius Luculluse lähetamisega Aasiasse ajas Rooma Pontuse ja tema liitlase Armeenia Aasiast välja, kinnitades aastal 71 eKr Rooma domineerimist Anatoolias, ja vallutas Pontuse kuningriigi.
Santiago del Estero
pisi|Santiago del Estero katedraal Santiago del Estero on linn Argentina põhjaosas, Santiago del Estero provintsi halduskeskus.
Santiago del Estero asub Dulce jõe kaldal. Linna geograafilised koordinaadid on.
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Kolmas Mithridatese sõda (73–63 eKr)
Seejärel põgenes Mithridates VI oma liitlase juurde Armeenia kuningriiki, kuhu Lucullus tungis aastal 69 eKr. Kuid vaatamata oma esialgsele edule ei suutnud Lucullus sõda Pontuse vastu lõpetada, kuna Mithridates VI jäi vabadusse. Kutsudes Luculluse tagasi lähetas senat itta Pompeiuse, et lõpuks Mithridates VI võita. Saabudes aastal 65 eKr Väike-Aasiasse, võitis Pompeius Mithridates VI otsustavalt Kaukasuses Armeenia kuningriigis.
Santiago del Estero
2001. aastal elas linnas 230 614 inimest.
Linnas tegutseb Santiago del Estero ülikool.
Santiago del Estero on Argentina vanim linn. Asula rajati 1553. aastal.
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Kolmas Mithridatese sõda (73–63 eKr)
Naastes aastal 64 eKr Anatooliasse, annekteeris Pompeius ametlikult Bitüünia ja Pontuse lääneosa (sealhulgas Kreeka linnad Musta mere ääres) vabariiki kui otsevalitsetava provintsi "Bithynia et Pontus". Seoses Pontuse idaosaga ("Väike-Armeenia"), Pompeius lisas selle territooriumi Galaatia kuningriigi omale, mida valitses kingitusena Rooma klientkuningas Deiotaros oma ustavuse eest Roomale.
Torma (ansambel)
Torma on Jõgeva vallas tegutsev rahvamuusikaansambel. Ansamblit juhib Maire Tamm.
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Vabariigi kodusõjad
Bitüünia ja Pontus muutusid Rooma vabariigi kodusõdades olulisteks mängijateks. Kui Julius Caesar ületas aastal 49 eKr Rubico jõe ja alustas oma kodusõda, põgenesid paljud Rooma senati liikmed Pompeiuse juhtimisel itta. Galaatia klientkuningas Deiotaros, Ida-Pontuse pärariigi (Väike-Armeenia) valitseja, asus koos oma vana patrooni Pompeiusega Caesari vastu. Kuid pärast Pompeiuse kaotust Pharsalose lahingus ja järgnenud surma aastal 48 eKr seisis Deiotaros silmitsi hukkamisega Caesari vägede poolt, kuni Rooma oraator Cicero kaitses teda ja tagas talle armuandmise Caesarilt. Caesar nimetas seejärel Gnaeus Domitius Calvinuse oma peamiseks leitnandiks Väike-Aasias, kui reisis ise Ptolemaioste kuningriiki.
Torma (ansambel)
Ansamblis on neli liiget:
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Vabariigi kodusõjad
Kui Caesar oli Egiptuses, haaras Rooma klientkuningas Bosporose kuningriigis ja Mithridates VI noorem poeg Farnakes II võimalusest ning vallutas Kolchise ja Väike-Armeenia. Kapadookia ja Galaatia valitsejad, vastavalt Ariobarzanes III ja Deiotaros, palusid Calvinuselt kaitset ja varsti otsisid Rooma väed lahingut Farnakes II-ga. Nad kohtusid aastal 48 eKr Nicopolise lahingus Ida-Anatoolias, kus Farnakes II võitis veatult Rooma armeed ning vallutas enamuse Kapadookiast, Pontusest ja Bitüüniast.
Torma (ansambel)
Ansambel alustas tegevust umbes 1994.
Ansambel esines 2003, 2004, 2005 festivalil Europeade.
Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)
Vabariigi kodusõjad
Pärast Ptolemaioste vägede võitmist Niiluse lahingus lahkus Caesar aastal 47 eKr Egiptusest ning reisis läbi Süüria, Kiliikia ja Kapadookia kohtuma Farnakes II-ga. Kui Farnakes II kuulis Caesari lähenemisest oma veteranide armeega, saatis ta saadikud rahu otsima, millest Caesar keeldus. Caesar kohtus Farnakes II-ga Zela lahingus, võites otsustavalt Pontuse kuningat ja hinnates ümber Rooma domineerimise Väike-Aasias. Pärast naasmist Bosporose kuningriiki mõrvati Farnakes II tema väimehe Asandrose poolt. Vastutasuks nimetas Caesar Asandrose kuningriigi uueks Rooma klientkuningaks. Caesar liidendas Väike-Armeenia Rooma klientkuningriigi Kapadookiaga, mis toimis Rooma Väike-Aasia huvide puhvrina idapoolsete kuningriikide tulevase agressiooni vastu.
Aastal 45 eKr nimetas Caesar, nüüd Rooma diktaator, Quintus Marcius Crispuse Bitüünia ja Pontuse kuberneriks. Pärast Caesari mõrva 15. märtsil 44 eKr senati liikmete Marcus Junius Brutuse ja Gaius Cassius Longinuse poolt põgenesid viimased Itaaliast ja asusid aastal 43 eKr juhtima vabariigi idaprovintse, sealhulgas Bitüüniat ja Pontust. Kui Crispus keeldus oma patrooni mõrvareid teenimast, vabastas Cassius ta ametist ja sundis erru minema. Pärast Brutuse ja Cassiuse võitmist Teise triumviraadi poolt Filippoi lahingus aastal 42 eKr asus triumvir Marcus Antonius juhtima vabariigi idaprovintse.
Teine triumviraat sai läbi aastal 33 eKr, lõpetades Antoniuse seadusliku õiguse valitseda vabariigi idaosa. Triumviraadi kadumisega Antoniuse ja Octavianuse vaheline võimuvõitlus ägenes. Kui Octavianus kogus toetajaid läänes, tõmbas Antoniust Egiptuse kuninganna Kleopatra poole. Kui Octavianus kuulutas Egiptusele sõja, läks Antonius, keda toetasid idaprovintsid (sealhulgas Bitüünia ja Pontus) Egiptusse Octavianuse vastu. Octavianuse võit Antoniuse üle Aktioni lahingus aastal 31 eKr kindlustas Octavianuse positsiooni Rooma maailma vaieldamatu isandana. Aastal 27 eKr sai Octavianusest "Augustus": esimene Rooma keiser.
Pärariik
Aastal 39 eKr vabastas Antonius Väike-Armeenia (endise Pontuse kuningriigi jäänuk) Kapadookia kuninga Ariarathes X valitsemise alt ja tegi Farnakes II pojast Dariusest Rooma Pontuse klientkuninga. Antonius andis Dariusele ka Rooma Kiliikia klientkuningriigi valitsemise. Tema valitsemine kestis kuni tema surmani aastal 37 eKr, pärast mida määras Antonius Kiliikia klientkuningaks Polemon I ja Väike-Armeenia klientkuningaks Arsakese.
Pärast Arsakese enneaegset surma aastal 36 eKr määras Antonius Pontuse klientkuningaks Polemon I. Aastaid hiljem, aastal 16 eKr abiellus Polemon I Marcus Vipsanius Agrippa soovil ja Rooma keisri Augustuse nõusolekul Bosporose kuningriigi kuninganna Dynamisega, saades lisaks Pontusele ja Kiliikiale selle riigi valitsejaks. Polemon I lisas hiljem oma klientkuningriikide valduste hulka Kolchise, mida ta valitses Rooma nimel.
Pärast Polemon I surma aastal 8 eKr järgnes talle Bosporose kuningriigi klientkuningana tema kasupoeg Aspourgus ning tema teine naine Pythodorida sai Pontuse, Kiliikia ja Kolchise klientkuningannaks. Pythodorida abiellus aastal 8 eKr Rooma Kapadookia klientkuninga Archelaosega, ühendades seega mitu idapoolset klientkuningriiki ühe perekonna alla. Pärast Archelaose surma aastal 14 pKr ja sellele järgnenud Kapadookia muutmist otsevalitsetavaks provintsiks aastal 18 pKr kaotas Pythodorida oma Kapadookia kuninganna tiitli.
Pärast Pythodorida surma aastal 38 pKr sai tema järglaseks kasupoeg Polemon II. Polemon II valitses Rooma klientkuningana Pontuse ja Kiliikia üle, kuni Rooma keiser Nero ta aastal 62 pKr tagandas. Kiliikia annekteeriti otsevalitsetavaks Rooma provintsiks ja Pontus taasliideti Kapadookiaga, mis oli otsevalitsetav Rooma provints.
Printsipaat
thumb|300px|Rooma Väike-Aasia provintsid Trajanuse ajal, sealhulgas Lääne-Väike-Aasia senatiprovints Bitüünia ja Pontus
Augustuse põhiseaduslike reformide osana, mis muutsid Rooma vabariigi Rooma keisririigiks, jaotati kõik Rooma provintsid keiserlikeks provintsideks ja senatiprovintsideks. Keiserlikud provintsid olid need piiriprovintsid, mis nõudsid püsivat sõjalist kohalolekut keisririigi kaitseks sissetungi eest. Sellistena oli ainult keisril (kui armee ülemjuhatajal) õigus nimetada nendesse provintsidesse kubernere.
Senatiprovintsid olid, vastupidi, koondunud Vahemere äärde ja neis ei asunud olulist sõjaväge; Bitüünia ja Pontuse provints, paiknedes piki Musta mere lõunarannikut, oli erand, kuigi ka seal puudus märkimisväärne garnison. Augustus lubas senatil nendesse provintsidesse kubernere määrata, nagu seda oli vabariigi ajal kõigi provintsidega tehtud: loteriid kasutati prokonsuli valimiseks, kellel oli impeerium territooriumi üle, ja teda abistasid legaat või leitnantkuberner ja kvestor, kes käsitles finantsküsimusi.
Rooma kirjanik Plinius Noorem oli provintsi kuberner aastatel 110–113 pKr. Tema Epistulae ("Kirjad") keiser Trajanusele (valitses 98–117) on peamine allikas Rooma provintsihaldusest.
Cassius Dio sõnul loovutas senat 134. aasta paiku pKr Bitüünia ja Pontuse kontrolli keisrile ja sai vastutasuks Lüükia ja Pamfüülia.
Dominaat
Keiser Diocletianuse haldusreformidega jaotati Bitüünia ja Pontus kolmeks väiksemaks provintsiks: Bitüünia, Honorias ja Paflagoonía. Need kuulusid Pontuse diötseesi, mis omakorda oli osa Idaprefektuurist.
Bütsants
Pärast moslemite sissetunge 640. aastatel pKr korraldas Bütsants oma provintsid ümber teemadeks. Bitüünia ja Pontuse provintsist tekkisid Boukellarioni, Opsikiou ja Optimatoi teemad.
Jevgeni Kissin
pisi|Jevgeni Kissin 2009. aastal Jevgeni Igorevitš Kissin (sündinud 10. oktoobril 1971) on vene klassikaline pianist ja endine imelaps. 2002. aastast on ta Suurbritannia kodanik. Ta on eriti tuntud romantiliste heliloojate, eelkõige Frédéric Chopini ja Ferenc Liszti loomingu interpretatsioonide poolest.
Elulugu
Kissin sündis Moskvas juudi perekonnas. Tunnustatud imelapsena hakkas ta 6-aastaselt õppima klaverit kuulsas Gnessinite-nimelises muusikakoolis andekatele lastele. Seal oli tema õpetaja Anna Kantor, kes jäi Kissini ainukeseks klaveriõpetajaks.
Kissin debüteeris kümneaastaselt, esitades Uljanovski Sümfooniaorkestriga Mozarti klaverikontserdi nr 20 d-moll. Aasta hiljem andis ta oma esimese soolokontserdi. Rahvusvahelisel tasemel märgati Kissini annet 1984. aastal, kui ta 12-aastaselt koos Moskva Filharmooniaorkestriga Moskva Konservatooriumi suures saalis esinedes mängis ja lindistas mõlemad Chopini klaverikontserdid. Esimest korda sõitis Kissin Ida-Euroopasse esinema aastal 1985, aasta hiljem läks ta ringreisile Jaapanisse. Aastal 1987 tegi ta Lääne-Euroopa debüüdi Beriini Festivalil, samuti Ühendkuningriigis koos dirigent Valeri Gergievi ja viiuldaja Maksim Vengerovi ning Vadim Repiniga Liechfieldi Festivalil. Aastal 1988 toimus tal ringsõit Euroopas koos Moskva Virtuoosi ja Vladimir Spivakoviga, samal ajal tegi ta ka Londonis debüüdi koos Londoni Sümfooniaorkestriga Valery Gergievi juhatuse all. Sama aasta detsembris mängis ta koos Herbert von Karajaniga Berliini Filharmoonias vana-aastakontserdil Tšaikovski klaverikontserti nr 1, mida rahvusvahelises telepildis kanti üle paljudes riikides. Seda esinemist korrati järgnenud aastal Salzburgi Lihavõttefestivalil. Septembris 1990 tegi Kissin oma debüüdi Põhja-Ameerikas, mängides Chopini kahte klaverikontserti koos New Yorgi Filharmooniaorkestriga Zubin Mehta juhatusel. Tema esimene soolokontsert pianistina toimus Carnegie Hallis sajandivahetuse hooajal. Oma esimese sooloesinemise klaveril tegi ta 1997. aastal Londonis, BBC Promenaadikontsertide raames.
Serna (dessantkaater)
pisi|200px
Jevgeni Kissin
Elulugu
Kissin on teinud regulaarseid kontserdireise Euroopas, Ameerikas ja Aasias. Ta on esinenud koos peaaegu kõigi maailma juhtivate orkestrite ja selliste dirigentidega nagu Claudio Abbado, Vladimir Ashkenazy, Daniel Barenboim, Sir Colin Davis, Valeri Gergijev, Carlo Maria Giulini, Mariss Jansons, Herbert von Karajan, James Levine, Sir Andrew Davis, Lorin Maazel, Riccardo Muti, Seiji Ozawa, Sir Georg Sollti, Jevgeni Svetlanov ja Juri Temorkanov. Kissin on esitanud kammermuusikat koos Martha Argerichi, Gidon Kremeri, James Levine, Miša Maiski, Thomas Quasthoffi, Isaac Sterni ja teiste muusikutega, kes on Kissini virtuooslikkust hinnanud.
Serna (dessantkaater)
Projekt 11770 dessantkaater «Serna» (vene keeles mitmuses Десантные катера проекта 11770 «Се́рна») on Venemaal valmistatud dessantkaater.
Jevgeni Kissin
Elulugu
Lisaks klassikalisele muusikale esitab Kissin ka jidiši- ja venekeelset poeesiat. Tema jidišikeelse CD andis 2010. aastal välja Forward Association. 2007. aastal sai professionaalse kammerooperi firma City Opera of Vancouver, mida juhtis dirigent Charles Barber.
Kissin on saanud palju muusikaauhindu. 1987 sai ta Osaka Sümfooniahalli Kristallauhinna aasta 1986 parima esinejana (tema esimene esinemine Jaapanis). 1991 sai ta aasta muusiku auhinna Itaalias Sienas asuvalt Chigiana Muusikaakadeemialt. 1992 oli ta aukülaline Grammyde jagamise tseremoonial, mille otseülekannet vaatas kuni miljon inimest, ning sai 1995. aasta Ameerika Muusika Noorimaks Instrumentalistiks. Noorima auhinnasaajana aastal 1997 sai ta prestiižse Triumfi Auhinna Vene kultuuri panustamise eest, mis on üheks kõige suuremaks kultuuriauhinnaks Venemaal. Temast sai esimene pianist, kes kutsuti esinema BBC Promenaadikontsertidele (1997) ja 2000. aastal oli ta esimene solist-kontsertpianist, kes kutsuti esinema Promenaadikontsertide hooaja avaüritusele. 2001. aasta mais sai Kissin Manhattani Muusikakooli audoktoriks. 2003. aasta detsembris sai ta Moskvas ühe Vene kõige kõrgema muusikaauhinna – Šostakovitši auhinna. 2005. aasta juunis nimetati ta Londoni Kuningliku Muusikaakadeemia auliikmeks. Märtsis 2009 sai ta Hongkongi Ülikooli audoktoriks.
Ain Alvela
pisi|Ain suguvõsa kokkutulekul 2022 mälumängu läbi viimas. Foto: Kairit Leibold Ain Alvela (sündinud 17. septembril 1967 Võrus) on eesti ajakirjanik.
Jevgeni Kissin
Elulugu
Kissini klaverisalvestised on sageli saanud auhindu, näiteks Edison Klassiek Hollandis ja Diapasion d'Or ja Grand Prix La Nouvelle Académie du Disque Prantsusmaal, samuti muusikaajakirjadelt üle maailma. Scriabini, Medtneri ja Stavinsky töödest tehtud salvestised aitasid tal võita 2006. aasta Grammy parima sooloinstrumentalistina ning 2002. aastal nimetati ta Echo Klassik aastasolistiks. 2010. aastal sai ta Grammy parima instrumentaalse sooloesinemise eest (koos orkestriga), kui ta esitas Prokofjevi klaverikontserdid nr 2 ja 3 koos filharmooniaorkestriga, mida juhatas Vladimir Ashkenazy.
Ain Alvela
Ta on lõpetanud Fr. R. Kreutzwaldi nimelise Võru I Keskkooli 1985. aastal, aastatel 2002–2006 õppis Eesti Maaülikoolis metsamajandust.
Alustas ajakirjanikuna töötamist Võru maakonnalehes Elu 1994. aastal, sel ajal tegi Ülo Tootseni juhendamisel ka mõned kaastööd ETV-le. Aastatel 1996–1999 oli ajalehe Harjumaa tegevtoimetaja, aastatel 1999–2000 Postimehe reporter, seejärel töötas aastatel 2000–2014 Äripäevas. Aastatel 2014–2017 oli tööl Maalehes.
Jevgeni Kissin
Elulugu
Tema esimene stuudiosalvestus 1988. aastal RCA Real Sealile oli Rahmaninovi klaverikontsert nr 2 koos Londoni Sümfooniaorkestriga ning kuus etüüd-stseeniga. Teised palad, mille ta salvestas RCA Read Seali jaoks, olid kaks Chopini esinemiskava, üks nelja Ballaadi, Barkarooli, Unelaulu ja Scherzo nr 4. Samuti ka 24 prelüüdi, sonaat nr 2 ja polonees A-bemoll; Beethoveni Kuupaistesonaat, Brahmsi Paganiniteemalised variatsioonid ja Francki prelüüd, koraal ja fuuga; Schumanni Fantaasiad, viis Liszti etüüdi; Schumanni Kreisleriana ja Bach-Busoni Chaconne; Bach-Busoni Toccata, Adagio ja Fuuga C-duur, Glinka-Balakirevi Lõoke ja Mussorgski Näitusepildid; Schumanni sonaat nr 1 fis-moll ja "Karneval"; samuti ka ainult Brahmsi sisaldav CD, millel on sonaat nr 3 f-moll ja 5 Ungari tantsu. Duetina esitatud Schuberti palad koos James Levinega, olid salvestatud Carneige Hallis 2005 ning avaldatud 2006. aastal. Teised väljaantud albumid, sealhulgas Schuberti sonaat nr 21 B-moll ma-zooris ja Schubert-Liszti Neli Laulu, Schuberti Uitaja Fantaasia, Brahmsi Seitse Teost, Liszti Ungari Rapsoodia nr 12 ja Haydeni sonaat nr 30 A-duur, sonaat nr 52 Mi-bemoll mažooris ning Schuberti sonaat a-moll.
pisi|Jevgeni Kissin 2011. aastal Kissini kontserdisalvestiste seas on ka täielik komplekt Beethoveni klaverikontsertidest koos Sir Colin Davisega ja Londoni Sümfooniaorkestriga; Mozarti Klaveriokontsert nr 24 ja Schumanni Klaverikontsert koos Viini Filharmooniaorkestriga ning Levine'iga; Beethoveni Klaverikontsert nr 2 ja 5 koos Filharmoonia orkestriga ja Levine'iga; Haydeni Kontsert D-duur, Šostakovitši Kontsert nr 1 koos Moskva Virtuoosi ja Spivakoviga; Beethoveni Koraal Fantaasia koos Berliini Filharmooniku ja Abbadoga; Prokofievi Kontsert nr 2 ja 3 Filharmoonia orkestri ka Ashkenzayga. Hiljutine Mozarti kontsertide nr 20 ja 27 salvestus koos kammerorkestriga Kremerata Baltica saab varsti avaldatud EMI-s.
Ain Alvela
Teinud kaastööd paljudele meediaväljaannetele, näiteks TV Nädal, Eesti Mets, Tehnikamaailm, Kodu ja Ehitus, Maakodu, Maaleht, Maa Elu jt. Toimetanud raamatuid, eriväljaandeid, näiteks alates 2018. aastast Pärnu Maalehte. Ajakirjandusvaldkonna meelisteemad on keskkond, tööstus ja teadus.
Jevgeni Kissin
Elulugu
Christopher Nupeni dokumentaalfilm "Evgeny Kissin: The Gift of Music", avaldati 2000. aastal videona ning DVDna RCA Red Seal poolt. 2010.–2011. muusikahooajal näeb kohtumisi suuremates linnades üle Euroopa. Pärast seda asub ta Põhja-Ameerika tuurile, ees ootamas soolokontserdid, kammermuusika esitamine koos Yru Bashmetiga ja esinemised koos Bostoni Sümfoonia, Chicago Sümfooniaorkestri ja Metropolitani Ooperiorkestriga.
Ain Alvela
Ain Alvela on Eesti Ajakirjanike Liidu liige.
Harrastused – kalapüük, lugemine.
Louis Vuitton (firma)
thumb|Louis Vuittoni kauplus Pariisis thumb|Louis Vuittoni pood Hongkongis thumb|Louis Vuittoni pood Omotesandos Tokyos
Louis Vuitton Malletier (tavaliselt Louis Vuitton ) on prantsuse moemaja, mille asutas 1854. aastal Louis Vuitton.
Louis Vuitton on üks maailma juhtivaid moemajasid. See oli aastatel 2006–2012 maailma kõige hinnalisem moebränd, mille väärtus 2012. aastal oli 25,9 miljardit USA dollarit.
Vuittoni maine toetub eelkõige kasutatavatele materjalidele ja mustritele (näiteks malelauaruuduline Damier (1888) ja Vuittoni nimetähtedega monogramm – "Monogram Canvas"). Tänapäeval on Louis Vuittonist saanud staatuse sümbol ja maailma juhtivamaim luksuskaupade bränd, mille rõivaid ja aksessuaare võib osta Louis Vuittoni poodidest üle maailma.
Samas on Louis Vuitton bränd, mida võltsitakse maailmas kõige rohkem. Ainult üle 1% Louis Vuittoni toodetest pole võltsitud.
Modernne Louis Vuittoni firma kasutab oma kampaaniates palju kuulsusi ja tuntud modelle. Kõige sagedamini võib Louis Vuittoni reklaamil näha Uma Thurmani nägu, kes pidavat olema Vuittoni brändi peegelpilt. Teised modellid ja näitlejannad, kes on oma nime Louis Vuittonile laenanud, on näiteks Jennifer Lopez, Scarlett Johansson, Chloe Sevigny, Christina Ricci, Gisele Bundchen, Kate Moss ja Naomi Campbell.
Ajalugu
1885 – avati esimene kauplus Londonis.
1892 – alustas firma käekottide müümist.
1914 – avati esimene pood Champs-Élysées'l Pariisis.
1981 – loodi Louis Vuitton Japon (Tokyo, Osaka, Hongkong).
1983 – hakati pidama iga-aastast Louis Vuitton Cup America's Cupi eelvõistlust purjetamises.
1984 – avati esimene pood Lõuna-Koreas.
1987 – ühinesid tuntud šampanja- ja konjakitootjad Moët & Chandon ja Hennessy Louis Vuittoni firmaga, et moodustada maailma suurim luksusbrändide tootja LVMH (LVMH Moët Hennessy Louis Vuitton S.A.). Firma kuulub osaliselt Christian Diori gruppi ning Bernard Arnault on mõlema firma esimees ja tegevjuht.
1992 – avati esimene pood Hiinas Pekingis.
Brahma õlu
Brahma on Brasiilia õllemark, mida algselt, aastast 1888, pruulis Companhia Cervejaria Brahma. Tänapäeval omab Brahma kaubamärki maailma suurim õlletootja Anheuser-Busch InBev.
Louis Vuitton (firma)
Ajalugu
1998 – avati La Maison Louis Vuitton Champs-Élysées'l.
2002 – avati L'immeuble Louis Vuitton Omotesandos Tokyos.
Brahma õlu
Ajalugu
Aastal 1914 alustas Brahma maltzbier'i tootmisega, pärast seda algas firma laienemine üle maailma. Brahma õlletehas ostis ka Germania (hilisema Guanabara) õllemargi, mis oli esimesi Brasiilia õllemarke.
Louis Vuitton (firma)
Ajalugu
2003 – avati esimesed kauplused Venemaal ja Indias.
Brahma õlu
Ajalugu
Aastal 1989 ostsid Jorge Paulo Lemann, Carlos Alberto Sicupira ja Marcel Herrmann Telles Companhia Cervejaria Brahma 50 miljoni dollari eest.
Louis Vuitton (firma)
Ajalugu
2005 – taasavati La Maison Louis Vuitton Champs-Élysées'l.
Laussadu
Laussadu on pikemat aega (mitmetest tundidest mitme ööpäevani) kestev nõrga või mõõduka intensiivsusega vihma- (lausvihm) või lumesadu (lauslumi, sealhulgas ka märg lauslumi ehk lauslörts). Tavaliselt langevad laussademed ulatuslikule maa-alale kihtsajupilvedest ja kõrgkihtpilvedest. Laussadude tekkimine on seotud tsükloni üleminekuga ; need tekivad sooja frondi ees, tsükloni keskosas ja külma frondi taga.
Laussajuga kaasneb niinimetatud servaefekt – laussadu algab ja lõpeb sageli tugevamate sademetega kui saju keskel.
Lausvihmad niisutavad hästi mulda, aga kauakestvad lausvihmad võivad põhjustada saagi hävimist, uputusi ja muid kahjustusi.
Lauslumi kaasneb lumetormiga, mistõttu takistab liikumist ja võib põhjustada liiklusõnnetusi.
Reseedalised
Reseedalised (Resedaceae) on õistaimede sugukond kapsalaadsete (Brassicales) seltsist.
Sugukonda kuulub ligikaudu 8 perekonda kokku umbes 100 liigiga.
Eestis on esindatud perekond reseeda (Reseda).
Vera Muhhina
pisi|Vera Muhhina portree. [[Mihhail Nesterovi maal (1937)]] Vera Muhhina (läti keeles Vera Muhina, vene keeles Вера Игнатьевна Мухина; 1. juuli (vkj 19. juuni) 1889 Riia – 6. oktoober 1953 Moskva) oli vene skulptor.
Lapsepõlv ja õpingud
Skulptori lapsepõlv möödus Krimmis Musta mere ääres, kuid 1903. aastal pärast isa surma kolis Vera koos oma õega onu juurde Kurskisse.
Kunstihariduse omandas ta aastatel 1910–1911 Konstantin Juoni koolis, kus pöörati tähelepanu vormi terviklikule konstruktsioonile ja kujutatavate omaduste täpsele väljendamisele. Juba sel perioodil ilmnes noore kunstniku kalduvus vormide monumentaliseerimisele. Juoni koolis tutvus Muhhina Ljubov Popovaga, kes tutvustas talle hiljem Paul Gauguini, Vincent van Goghi ja Paul Cézanne'i, samuti oma sõpru "vene Cézanniste" Pjotr Kontšalovskit, Robert Falki ja Aristarh Lentulovit.
Oskuste väljakujunemise järgmiseks etapiks olid kunstitunnid Ilja Maškoviga. Muhhina tolleaegsed joonistused olid suurte mõõtmetega, ruumis rangelt reastatud ja lakooniliselt sileda siluetiga, andes märku autori kalduvusest skulptuurse vormi poole.
Aastatel 1912–14 elas kunstnik Pariisis, kus täiendas oma kunstioskusi kuulsa prantsuse skulptori Émile Antoine Bourdelle'i käe all. Tema avas Muhhinale kaasaegse, selgelt välja kujunenud konstruktiivse kompositsiooni põhimõtted, aidates nii loobuda vananenud akadeemilistest kaanonitest. Esimesed professionaalsed visandid – "Istuv poiss" (1912) ja "Istuv figuur" (1913) – tegi ta Bourdelle'i töökojas.
Pataste mõis
Pataste mõis (saksa keeles Pattas) oli Kaiavere mõisa kõrvalmõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõisasüdame asukoht Tartu maakonna Tartu valla territooriumile.
Vera Muhhina
Lapsepõlv ja õpingud
1914. aasta kevadel reisis Vera Muhhina koos Iza Burmeisteri ja Ljubov Popovaga Itaaliasse, kus Muhhina hakkas mõistma kujutise tähendust kunstis. Marsruut (Genova, Napoli, Rooma, Firenze, Veneetsia) muutus reisijate tahtmise ja kapriiside järgi. 1914. aasta suveks naasis Muhhina Venemaale sooviga sügisel uuesti Prantsusmaale minna, kuid juuli lõpus algas Esimene maailmasõda.
Perekond
Sõja puhkedes astus Muhhina medõe kursustele, õppis kaks kuud ja asus tööle laatsaretti, kuid kolis varsti ümber tavalisse haiglasse, sest laatsaretis töötamine oli talle väljakannatamatu. Haiglas tutvus ta Aleksei Zamkoviga, kellest sai tema abikaasa. Zamkov on tänapäeval unustatud, kuid omal ajal oli ta arstiteaduskonna nomenklatuuris.
Aleksei Zamkov ja Muhhina abiellusid 1918. Järgnevad kaks aastat elatusid nad suuresti Zamkovi pühapäevateenistusest Zamkovi lapsepõlvekülas Borissovos, kus ta ravis talupoegi, kes tasusid talle toiduainetega. Nende ainus laps Vsevolod sündis 1920. aastal.
Aktiivseimad aastad
Kunstnikku köitis kubismi laiaulatuslik elunähtuste üldistus, suurendatud skulptuurimahtude lakoonilisus ja vormide dünaamilisus. Nende põhimõtete järgi tegi ta esimese, praeguseks hävinud kahemeetrise monumentaalse kompositsiooni "Pieta" (1916), mis sümboliseeris leina Esimeses maailmasõjas hukkunute pärast.
Oktoobrirevolutsiooni ajal oli Muhhina kunsti peateema bolševike võidu kujutamine, püüd näidata sotsialistlikku revolutsiooni kui ülemaailmse tähtsusega ajaloolist sündmust. Kompositsioonis "Revolutsiooni leek" (monumendi eskiis oli tehtud 1922–23, kuid jäi realiseerimata) andis Muhhina esimesena Oktoobrirevolutsioonile metafoorse kehastuse.
Sotsialistlik kunst jagunes kahte rühma. Esimene otsis sümboolikat paatoslikult tingimuslikul kujul, paljastades sellega revolutsiooni idee. Teist rühma iseloomustas sündmuste kujutamisel rangelt dokumentaalne lähenemine. Lai loominguline ulatus võimaldas Muhhinal eksperimenteerida üheaegselt mõlemas suunas, nagu näitavad Klini linna monumendid "Vabastatud töö" ("Освобождённому труду") ja "Revolutsioon" (mõlemad valmistatud 1919. aastal) ning Vladimir Zagorski mälestusmärk (1921). Juba neis töödes kujunes välja võiduka proletariaadi üldistatud kuvand.
1918.–1919. aastal jagunesid Moskva skulptorid kollektiivideks, tööstus- ja kutserühmadeks, mille ülesanneteks olid materjalide hankimine ja koostöö korraldamine riigiorganitega. Muhhina ühines kunstirühmitusega Monoliit (aktiivne 1919–1920/22), mille asutas Viktor Koroljov. Sinna kuulusid Maria Strahhovskaja, Aleksandr Blaževitš, Boriss Ternovets, Koroljov ise ja paljud teised.
Seos moemaailmaga
1920. aastate alguses töötas Vera Muhhina koos moedisaineri Nadežda Lamanovaga filmi- ja teatrikujunduses. Seal tutvus ta disaineri Aleksandra Eksteriga. Soojus, kergus ja lihtne lõige määrasid toonaste nõukogude rõivaste ja hiljem ka konstruktivistliku esteetika standardi. Seetõttu olid mitu kunstilist kollektiivi rõivadisaini alal kokku puutunud ja isegi jõud ühendanud. Kutseliste moedisaineritega (Nadežda Lamanova, Jevgenia Pribõlskaja ja Nadežda Makarova) ühinesid rõivadisaini vastu huvi tundnud kunstnikud ja konstruktivistid (Ekster, Muhhina, Vladimir Tatlin, Aleksandr Rodtšenko, Varvara Stepanova).
Lamanova, Ekster, Muhhina ja Pribõlskaja tegutsesid Riikliku Kunstiteaduse Akadeemia tekstiililaborites ja Moskva Õmblustrusti moeateljees. Sama rühm esindas moeateljeed esimesel ülevenemaalisel näitusel 1923. aastal, mille korraldasid IZO Narkompros (отдел изобразительных искусств Наркомпроса, otsetõlkes Hariduse Rahvakomissariaadi kujutava kunsti osakond) ja Riiklik Kunstiteaduste Akadeemia.
Skulptuurid
1930. aastatel tegi skulptor portreesid inimestest, keda ta hästi tundis, üritades seejuures anda edasi nende täpseid isikuomadusi. Samuti lõi ta vaaside eskiise, millest mõned 1940. aastatel ka teostas. Vaasidel kordusid kõige sagedamini looduses nähtud motiivid, näiteks metsalilled.
Aastatel 1938–39 töötas Muhhina Gorki linna tellitud Maksim Gorki mälestusmärgi projekti kallal, kuid monumendi valmimist takistas alanud Teine maailmasõda. 1940. aastate lõpus tegeles Muhhina taas Gorki mälestusmärgiga, seekord nii Gorki linna (avati 1952) kui ka Moskva (avati 1951) jaoks. Mälestusmärkide eesmärk oli Gorki ainulaadsuse ja samal ajal isiksuse ajaloolise tähtsuse edastamine.
Tähtsaimad teosed
"Julia" (1925) väljendas skulptori plastilist ideaali. Muhhina propageeris ja idealiseeris Nõukogude Liidu füüsiliselt tugeva, kuid graatsiliselt liikuva naise figuuri.
1929. aastal lõi Muhhina aktimodelli sketši "Klaasist figuuri mudel", mis viidi klaasi üle alles 1951. aastal. Muhhinat peetakse ka 12–18 külgtahuga teeklaasi disaineriks.
11. novembril 1936 kiideti projekt heaks ja võeti vastu. 20. detsembril sai mudel valmis ja tarniti tehasesse. 22 meetri kõrgune kuju valmistati roostevabast terasest. "Tööline ja kolhoositar" oli esimene skulptuur sellest materjalist. Skulptuuri loomisel tegi Muhhina tihedat koostööd teraseeksperdi Pjotr Lvoviga. Skulptuur toimetati 65 tükina 28 vagunis Pariisi ja selle kokkupanemiseks kulus 11 päeva. Maailmanäitus avati 25. mail 1937 ja selle põhieesmärk oli 20. sajandi teadus-, tehnika- ja kunstisaavutuste demonstreerimine. Pärast näituse lõppu skulptuur demonteeriti ja saadeti tagasi Nõukogude Liitu. Demonteerimise käigus sai teos aga kõvasti kannatada. 1939. aastal rekonstrueeriti see peaaegu täielikult ja püstitati Moskva Rahvamajandussaavutuste Näituse peasissepääsu juurde. "Töölisest ja kolhoositarist" sai 1947. aastal filmistuudio Mosfilm tunnusmärk.
Gonzalese maakond
Gonzalese maakond (Gonzales County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakond moodustati 1836. aastal.
Pärna tänav (Räpina)
Tänav on 650 meetrit pikk ning keskmise laiusega 10,5 meetrit. Pärna tänav saab alguse Meeksi maanteelt (Räpina-Aravu teelt), ristub kagu suunas kulgedes Rahu tänava ja Pärna põik tänavaga ning lõpeb Metsa tänava ristmikul. Tänav on paralleelne Tartu-Räpina-Värska maanteega (Räpina piires Võõpsu maantee).
Moos in Passeier
thumb| thumb|Moos in Passeieri valla paiknemine Lõuna-Tiroolis
Moos in Passeier (itaalia: Moso in Passiria) on vald (comune) Passeieri orus. See paikneb Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, umbes 40 km provintsi pealinnast Bolzanost loodes, Austria piiri ääres.
Geograafia
2010. aasta 30. novembri seisuga elas seal 2174 inimest ja valla pindala on 193,8 km².
Sõna Moos tähendab saksa keele austria-baieri murdes sood või märgala.
Moos in Passeier külgneb järgmiste valdadega: Partschins, Ratschings, Riffian, St. Leonhard in Passeier, t. Martin in Passeier, Schnals, Tirol ja Sölden (Austrias).
Keeleline jaotus
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 99,58% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 0,33% itaalia keelt ja 0,09% ladiini keelt.
Patsu mõis
Patsu mõis (saksa keeles Patz) oli Liivi mõis kõrvalmõis Martna kihelkonnas Läänemaal.
Smolnõi instituut
pisi|Smolnõi instituut (augustis 2007) Smolnõi instituut (vene keeles Смольный институт) on Venemaal Peterburis asuv klassitsistlik hoone. Hoone on arvele võetud kultuurimälestisena. Hoone on tuntud eeskätt seoses 1917. aasta oktoobrirevolutsiooniga, kui seal asus bolševike staap ja revolutsiooni järel ka riigi valitsus.
Tänapäeval on hoone Peterburi kuberneri residents. Hoones on ka muuseum.
MTÜ Praktikum
Meeskond
Meeskonda kuulub 5 inimest: Rainer Lusmägi, Ragnar Lusmägi, Timothy Henry Charles Tamm, Ander Hindremäe ja Liisa Aavik.
Ülo Maiväli
Ülo Maiväli (sündinud 26.oktoobril 1972) on eesti bioloog.
Ülo Maiväli teadustöö on suures osas olnud seotud ribosoomide uurimisega.
Ta on avaldanud raamatu bioloogilise teadustöö metodoloogiast (2015). See on põhjalik ülevaade bioloogilises uurimistöös ette tulevaist komistuskividest ja tahtmatuist eksimustest, teaduslikust tõest, teadlase ideaalidest ning tänapäevasest teadusfilosoofiast ja metodoloogiast.
Sonograafia
Sonograafia on helisignaali esitamine visuaalsel kujul, tavaliselt helisignaali spektraalse jaotumuse (signaali spektri) kujul signaali muutumises ajas.
Ülo Maiväli
Ta on tõlkinud eesti keelde Ernst Mayri suurteose "Bioloogilise mõtte areng" (2017).
Sonograafia
Sonograafia leiab kasutamist häälikute ja kõne analüüsi juures.
RAL-värvitoonide loend
pisi|RAL Classicu [[värvilehvik]] pisi|RAL-värvinäidiste komplekt plastmaterjalide jaoks pisi|Värvinäidistega lehekülg RAL Designi värviatlasest, 2007 RAL (lühend tuleb standardi loonud organisatsiooni omaaegsest nimetusest Reichs-Ausschuss für Lieferbedingungen) on värvitoonide standardisüsteem, mida kasutatakse Euroopa riikides ja mille on loonud ning mida siiamaani haldab Saksamaal baseeruv ettevõte RAL GmbH. Kõnekeeles mõistetakse RAL-värvide all toone RAL Classicu värvikaardil, mille normeeritud toone kasutatakse peamiselt lakkide ja pulbervärvide valmistamiseks, kuid tänapäeval on olemas kontrollpaneelid ka värviliste plastmaterjalide tootmiseks.
Sonograafia
Ajalugu
Eesti esimene sonograafiaseade ehk sonograaf ehitati arvatavasti TPI (TTÜ) automaatika kateedris 1960. aastatel. Selle töö põhines helisignaali magnetsalvestusel ja salvestise taasesitamisel erineva kiirusega.
Tänapäev
Tänapäeval kasutatakse sonograafia jaoks digitaalse signaalitöötluse vahendeid, mis võivad töötada praktiliselt reaalajas.
RAL-värvitoonide loend
RAL-standard võeti kasutusele 1927. aastal, esialgu oli selles 40 värvitooni. Täiendatuna on see kasutusel tänapäevani väga väheste muutustega.
RAL-standardi värvitooninäidiseid kasutavad ka paljud Eesti ettevõtted  , kasutatakse ka paralleelselt Ruukki RR-värvikaardiga.
RAL Classicu värvitoonid
Toonid on jaotatud baasvärvinimetuse järgi rühmadesse (1000 = kollased, 2000 = oranžid, 3000 = punased jne).
CIELAB väärtused ja värvinäidiste heksadetsimaalkoodid on antud ligikaudsed ning RGB-värvitoonid arvutiekraanil võivad varieeruda vastavalt kuvari kalibreeringule.
Goethe auhind
Goethe auhind on Saksamaal Frankfurdis välja antav Johann Wolfgang Goethe järgi nime saanud kirjandusauhind.
Esialgu anti auhinda igal aastal, alates 1960. aastatest jagatakse seda iga kolme aasta tagant.
U-vitamiini teraapia
U-vitamiini teraapia on kliinilises meditsiinis tõestatud toitumisteraapia vorm, mille korral teatud haavandtõvede puhul manustatakse patsiendile ravikuurina värsket (või kuivekstraktist valmistatud) kapsamahla.
U-vitamiini haavandivastase toime aluseks olid Stanfordi ülikooli meditsiinikooli töötaja dr Garnett Cheney tehtud katsed merisigadega (neil ennetas see histamiini tekkelisi haavandeid) ning 1953. maist kuni 1954. detsembrini kinnipeetavatega San Quentini vanglas (California) tehtud kliinilised uuringud.
U-vitamiini teraapia ajal manustatakse patsientidele iga päev mitme toidukorrana umbes 1 liiter (ingl k quart) toorest kapsamahla, mis on hädavajalik inimestel haavandtõve, nii mao- kui ka peensoolehaavandite (nii kaksteistsõrmiksoolehaavandi (duodenum) kui ka niudesoolehaavandi (ileum)) raviga seotult.
Aleksander Tamm
Aleksander Tamm (28. august 1903 Peterburi – 5. juuni 1988 Tallinn) oli eesti laulja (tenor).
Ta õppis Võru Poeglaste Gümnaasiumis ja lõpetas 1936. aastal Tallinna Konservatooriumi Aino Tamme ja Helmi Eineri lauluklassi.
Aastatel 1930–1941 laulis ta Estonia kooris. Aastatel 1942–1944 kuulus Eesti NSV Riiklikesse Kunstiansamblitesse.
Kaia Sisask
pisi|Kaia Sisask esinemas kirjandusfestivali [[HeadRead raames Tallinna Keskraamatukogus Foto: Ave Maria Mõistlik, 31. mai 2014 ]] Kaia Sisask (sündinud 23. mail 1967) on eesti tõlkija, toimetaja ja õppejõud.
Kaia Sisask lõpetas 1990. aastal Tartu Ülikooli prantsuse filoloogina. Aastal 2009 kaitses Tallinna Ülikoolis doktoritöö teemal "Noor-Eesti ja esprit fin-de-siècle. Puhta kunsti kreedo maailma- ja inimesetunnetust restruktureeriv roll 20. sajandi alguse Eestis".
Trillallaa
Trillallaa on Türil tegutsev rahvamuusikaansambel. Ansamblit juhib Pille Paal.
Ansambel alustas tegevust umbes 1995.
Ansambel esines 1996, 1997, 2002, 2003, 2004, 2005 festivalil Europeade.
Oma Maa (ajakiri, 1884)
Oma Maa oli aastatel 1884–1891 Tartus ilmunud kuukiri.
Väljaande vastutavad toimetajad olid Mihkel Veske (1884–1885), Hugo Treffner (1886–1891), tegevtoimetaja oli Jaan Jõgever (1886–1890).
Nabe mõis
Nabe mõis (saksa keeles Nabben, läti keeles Nabes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas, mis kujunes endise Nabe vasallilinnuse linnuseläänist. Osad vana linnuse jäänused võivad olla säilinud mõisa hoonestuses; ka on säilinud üks vana torn, mis on arhitektuurimälestisena kaitse all. Mõisakompleksist on kaitse all veel häärber, viinavabrik, kuur, ait, elumaja ja tootmishoone. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda ja Limbaži valda Nabe küla aladele.
Ajalugu
1584–1600 kuulus Nabe poolameelsele Johann Gotthard von Tiesenhausenile. 1600 saatis Nienstedti kroonika järgi Södermanlandi hertsog Karl mõned väeosad üle võtma Liivimaal poolakatele alluvate sakslaste käes olevaid linnuseid, sealhulgas ka Nabet. Alistumisettepanek võeti vastu. 1601. aasta rootslaste revisjoniaktis on Nabe linnust jälle mainitud. Kuningas Gustav II Adolf läänistas Nabe Caspar von Tiesenhausenile, kes aga ilma järglasteta suri ja mõis Rootsi krooni omandusse tagasi läks.
1629 andis Rootsi kuningas Nabe riigisekretär, sõjanõunik ja ooberst Lars Grubbele. 1651 müüsid viimase pärijad valduse ooberst Valentin von Meyerile. Aastal 1661 ostis selle George Grohte, kes selsamal aastal mõisa Kuressaare linnakohtu eesistujale von Hagenile edasi müüs. Tolle tütar abiellus aastal 1688 notar Christoph Manekeniga. Manekenide suguvõsa kätte jäi mõis aastani 1802, mil von Stegmanniga abiellunud Amalie Elisabeth selle Sieversitele müüs.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 3/4 adramaad ning sellele allus 229 mees- ning 253 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus üksteist adramaad. 1688 oli mõisa suurus 14 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 2 ja 3/4, aastal 1757 aga 5 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 7 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 7 ja 13/20, aastal 1881 aga 5 ja 47/80, lisaks 8 ja 52/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Pilte
Mõisa hooned 2012. aastal:
Rahvusvaheline Transporditöötajate Föderatsioon
Rahvusvaheline Transporditöötajate Föderatsioon (inglise keeles International Transport Workers’ Federation) ITF on üleilmne transporditöötajate ametiühingute liit, millel on tuntav mõju meremeeste õiguste kaitsel.
Liitu kulub 700 ametiühingut 150 riigist kokku ligi 20 miljoni töötajaga. Loodud 1896. aastal kui Rahvusvaheline Laeva-, Doki- ja Sadamatööliste Föderatsioon (International Federation of Ship, Dock and River Workers), sai organisatsioon praeguse nime 1898. aastal, kui laienes mittemereliste transpordivaldkondade töötajaid hõlmates. Organisatsiooni peakontor on Londonis.
ITF ja Eesti
Eesti ametiühingutest kuulus pärast Teist maailmasõda ITFi Eesti Meremeeste Union, misjärel sai 1999. aastal ITFi liikmeks Eesti Meremeeste Sõltumatu Ametiühing. Eestis töötab ITFi inspektor alates 2001. aastast.
Mai Kiisk-Bereczki
Mai Bereczki (Maimu, aastani 1957 Kiisk; 27. veebruar 1929 Koonga Pärnumaa – 31. juuli 2018 Budapesti lähedal) oli keeleteadlane ja pedagoog.
15. detsembrist 1959 elas ta perega Budapestis. Suviti viibis perekond Pärnumaal kodukülas. 1960. aastast oli ta Budapesti Majandusülikooli assistent, 1976–1990 dotsent (vene keel erialakeelena välissuhete ja väliskaubanduse osakonnas, üliõpilaste kultuuri- ja kirjandusprogrammide juhendamine, töö Budapesti Riikliku Võõrkeeltekeskuse eksamikomisjoni liikmena vene ja eesti keele eksamite hindamisel).
Koos Győző Fehérvári ja Gábor Bereczkiga võttis Mai Bereczki 26. novembril 1990 osa Budapestis toimunud Ungari-Eesti Seltsi asutamiskoosolekust. Juhatuse liikmena on ta Seltsi kokkutulekute organiseerimisest ja kultuuriprogrammide koostamisest osa võtnud praeguseni (aastas on Seltsil 6 kokkutulekut, nende teemad on seotud Eesti ajaloo, poliitika, majanduse, kirjanduse, kunsti, aktuaalsete päevasündmustega jne, 19 aasta jooksul teeb see kokku 114 programmi). 25 aastat oli Mai Bereczki tihedas koostöös luuletaja ja tõlkija Géza Képesiga, mille tulemusena võib eesti luule paremikku lugeda nüüd ka ungari keeles.
Isiklikku
Mai Bereczki oli 1957–2012 abielus Gábor Bereczkiga (1928–2012). Nende pojad on Andres Bereczki (sündinud 1962), kes on Eesti Vabariigi aupeakonsul Ungaris ja õpetab eesti keelt Budapesti Ülikoolis, ning Urmas Bereczki (sündinud 1957), kes on keraamik, ajaloolane ja kultuuridiplomaat. Vanem poeg Urmas Bereczki on olnud diplomaadiks Ungari saatkonnas Helsingis (1992–1996) ja Ungari Instituudi direktor Tallinnas (1999–2005 ja 2011–2015). Mai ja Gábor Bereczki perel on erilised teened Eesti-Ungari kultuurisidemete arendamisel. Bereczkite pere on haruldane seetõttugi, et sellest perest on juba kolme liiget autasustatud Eesti Vabariigi poolt Maarjamaa Risti teenetemärgiga: Gábor Bereczki (Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk); Mai Kiisk-Bereczki (Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk); Andres Bereczki (Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk).
Mai Bereczki oli Gábor Bereczki abikaasa, Urmas ja Andres Bereczki ema. Ta ema vend Mihkel Lüll (1883–1941) oli kirjamees, metsamees, põllumees, sõjamees ja poliitik. Vabadussõja järel demobiliseeritud sõdurite liidu esimees. Tema isapoolne esivanem Hans Kiisk oli teadaolevalt Koonga valla esimene eestlasest vallakirjutaja.
Disney Channel
pisi|Kanali logo Disney Channel on Ameerika Ühendriikide tasuline telekanal, mida omab The Walt Disney Company allüksus Disney Channels Worldwide. Kanalil näidatavad saated on mõeldud peaasjalikult 9–16-aastastele vaatajatele.
Kanal läks esimest korda eetrisse 18. aprillil 1983 nimega The Disney Channel, kuid lühendati 1997. aastal lihtsalt Disney Channeliks.
Disney Channelil on ka kaks sõsarkanalit: Disney Junior ja Disney XD.
Mark Žirkov
Mark Nikolajevitš Žirkov (vene keeles Марк Николаевич Жирков; 20. aprill (vkj 8. aprill) 1892 Viljuisk, Viljuiski uluss, Jakuudi oblast – 17. aprill 1951) oli Sahha helilooja ja muusikateadlane, Vene NFSV teeneline kunstitegelane.
Ta oli Sahha esimene helilooja. Koos Moskva helilooja Genrihh Letinskiga kirjutas ta jakuudi esimesed muusikalised lavateosed –ooperid "Njurgun Bootur" ("Ньургун Боотур", 1947) ja "Sõgõi Kõrõnaastõõr" ("Сыгый Кырынаастыыр", 1947) ning balletid "Polevoi tsvetok" ("Полевой цветок", 1947) ja "Alõi platotšek" ("Алый платочек", 1949).
1945. aastal võeti ta vastu NSV Liidu Heliloojate Liitu. Muusikateadlasena on ta kirjutanud monograafia jakuudi rahvuslikust orkestrist.
Päritolu, haridustee ja töökäik
Žirkov oli pärit Viljuiski kasakaperest. Valdas hästi vene ja jakuudi keelt. Ta lõpetas 1908. aastal Jakutskis reaalkooli ja 1911. aastal Viljuiski kreiskooli. 1909. aastal organiseeris ta Viljuiskis esimese orkestri. Aastatel 1912–1914 töötas ta kreiskoolis muusikaõpetajana. Umbes samal ajal hakkas ta komponeerima jakuudi rahvalaulude motiividel. Žirkovi eestvedamisel loodi 1921. aastal Viljuiski rahvamajas rahvapilliorkester, draamaring ja koor.
Pärast Moskva konservatooriumi lõpetamist 1936. aastal kompositsiooni erialal, asus Žirkov tööle Jakuudi draamateatrisse, kus tema juhtimisel hakkas tööle Jakuudi rahvuskoor. Ühtlasi oli ta aastatel 1936–1949 draamateatri muusikaala juhataja. 1944. aastal oli ta Jakutskis muusikateatristuudio loomise eestvedajaid ja esimese laste muusikakooli rajajaid.
1947. aastast juhatas ta NSV Liidu TA Jakuudi Filiaali Keele, Kirjanduse ja Ajaloo Teadusuurimisinstituudi kunstiteaduse sektorit.
Mälestuse jäädvustamine
Tema nime kannab muusikaõppeasutus Jakutskis – Žirkovi-nimeline Jakutski Muusikakolledž.
Benno Hansen
Benno Hansen (pseudonüüm; kodanikunimi: Bernhard Heinrich Hanson; 21. märts 1891 Tallinn – 26. aprill 1952 Tallinn) oli eesti laulja (bass). thumb|Mälestustahvel majal Ristiku 58 Tallinn, Benno Hanseni elukoht thumb|Mälestustahvel Tallinnas Rävala puiestee kõnniteel, Benno Hanseni jalajäljed Benno Hanseni veetis lapsepõlve Juurus, kus tema isa töötas vallakirjutajana. Ka isa oli hea muusikamees ja kohaliku kultuurielu aktivist. Aastatel 1899–1902 õppis väike Benno Juuru kihelkonnakoolis. Juba viieteistaastaselt juhatas ta Juuru puhkpilliorkestrit, mängides ise kaasa kornetil. 1906. aastal kolis perekond Tallinna, kus isa asus tööle linnavalitsuses.
Laulmist õppis Hansen esialgu (1907–1908) lühemat aega pr. C. Behrens-Döeringi juures, hiljem (1910) Georg Stahlbergi stuudios. Laulmisega hakkas tegelema Hansen August Topmanni erakooris, kust siirdus hr. Topmanni soovitusel "Lootuse" seltsi koori, kus anti ka tasuta laulukoolitust.
Aastatel 1914–1917 õppis ta Petrogradi Konservatooriumis Mitrofan Tšuprõnnikovi juhendamisel ja laulis Maria teatri kooris. Samal ajal esinesid Petrogradis niisugused tolleaegsed kuulsused nagu Ivan Altševski, Leonid Sobinov, Lev Sibirjakov ja Vladimir Kastorski. Erilise mulje jättis aga Hansenile Maria teatris solistina töötanud maailmakuulus Fjodor Šaljapin. Petrogradi päevil oli Hansenil võimalus palju esineda kohalike eesti seltside pidudel ja üritustel nii solistina kui ka meeskvarteti koosseisus koos Karl Otsa, Alexander Trautvachi ja Johannes Tinn-Fellinskyga.
Aastatel 1918–1926 ja 1929–1952 oli ta Estonia teatri ooperi- ja operetisolist. 1918. aastal Estoniasse saabudes olid tema repertuaaris esialgu just rollid operettides, näiteks Zelleri "Linnukauplejas", Planquette'i "Corneville'i kellades" ja Offenbachi "Orfeus põrgus".
1925. aastal täiendas Hansen end Roomas ja töötas Itaalias vene rändtrupis "Maskeraad", millega rändas läbi kogu Itaalia. Seejärel siirdus ta Saksamaale, kus oli aastatel 1926–1928 tegev revüüteatrites ja varieteedes, põigates vahepeal ka Šveitsi ja Rootsi, kus oli Kuningliku Ooperi solist, kuid oli sunnitud sealt lahkuma, sest ei õppinud ära rootsi keelt. Selle juhtumi kohta ringleb ka legend, et pärast esinemist Mefistona Rootsi Kuningliku Ooperi laval pakuti talle sinna ka lepingut – ainsa lisatingimusega, et ta peab ära õppima rootsi keele. Benno aga sõitis Tallinna tagasi ja ütles: "Kui Rootsi kuningas tahab mind kuulata, las õpib ära siis eesti keele!"
Eesti ooperikunsti algaastatel tuli andekal lauljal olude sunnil esitada ka mõned baritonirollid (Tonio "Pagliacci", Onegin "Jevgeni Onegin", Germont "La traviata"), kuid tema pärusmaaks jäid ikkagi tõelised bassirollid: don Basilio (Rossini "Sevilla habemeajaja"), Mölder (Dargomõžski "Näkineiu"), Ramfis (Verdi "Aida"), Sarastro (Mozarti "Võluflööt"), Philipp II (Verdi "Don Carlo"), Colline (Puccini "Boheem"), Mefisto (Gounod' "Faust"), Gremin (Tšaikovski "Jevgeni Onegin"), Falstaff (Ncolai "Windsori lõbusad naised"), Mehis (E. Kapi "Tasuleegid") , Kecal (Smetana "Müüdud mõrsja"), Nilakhantana (Delibesi "Lakmé"), Boriss ja Pimen ("Boriss Godunov") jne.
Ta oli hinnatud ka oratooriumisolistina (Mozarti "Reekviem", Haydni "Aastaajad" ja "Loomine", Beethoveni "Kristus Õlimäel", A. Kapi "Hiiob"). Hanseni sametine bassihääl oli publiku poolt armastatud ühtviisi ooperilaval kui ka kontserdisaalides ning tema kohta tavatseti öelda "bass jumala armust".
Kordumatult rikas hääl, suur musikaalsus, majesteetlik lavakuju – see Benno Hansen elab meie mälestustes ning soojendab isegi vanade, kahisevate heliplaatide vahendusel meie südameid veel aastakümneid.
1930. aastal kolis Hansen Pelgulinna Oma Kolde Majja aadressil Ristiku 58, kus elas oma surmani. Tänapäeval on majal ka sellekohane mälestustahvel.
Evald Piho
Evald Piho (14. august 1923 Tallinn – 25. detsember 1974 Tallinn) oli eesti karikaturist ja sporditegelane.
Sündis töölisperekonnas. Aastatel 1932–1939 õppis Tallinna 21. algkoolis, 1939–1940 Riigi Tarbe- ja Kujutava Kunsti Kooli trükitööosakonnas.