cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antarktika leping
11. veebruaril 1972 sõlmiti Londonis Antarktika Hüljeste Kaitse Konventsioon, mis jõustus 11. märtsil 1978. Selle on ratifitseerinud 18 liikmesmaad. Uus-Meremaa andis sellele küll allkirja, aga pole seda tänapäevani ratifitseerinud.
1. augustil 1980 avati allakirjutamiseks Antarktika Mereliste Elusressursside Kaitse Konventsioon, mis jõustus 7. aprillil 1982. Selle konventsiooni eesmärk on säilitada lõunamandrit ümbritsevate merealade unikaalne looduslik tasakaal ja puhtus.
2. juunil 1988 sõlmiti Wellingtonis Antarktika Maavarade Kaevandamise Reguleerimise Konventsioon. 19 riiki kirjutas selle alla, aga ükski ei ratifitseerinud seda ja seetõttu ei hakanud see konventsioon kehtima. Tänapäeval puudub selle protokolli ratifitseerimiseks ka vajadus, sest selle asendas järgmine protokoll.
4. oktoobril 1991 lisandus lepingule Madridis sõlmitud Keskkonnakaitse protokoll, mis jõustus 14. jaanuaril 1998. See kehtestas selles maailmajaos üliranged keskkonnakaitse reeglid. Keskkonnakaitse protokoll keelab Antarktikas igasuguse maavarade kaevandamise, välja arvatud teaduslikuks otstarbeks.
Antarktika lepingu liikmed
500px|center|pisi| {{legend|#804000|hääleõiguslik liige, territoriaalsed nõuded}} {{legend|#ff8040|hääleõiguslik liige, potentsiaalsed territoriaalsed nõuded}} {{legend|#00ff00|hääleõiguslik liige}} {{legend|#ffff00|vaatlejaliige}} {{legend|#cdc3cc|ei ole liige}}
Kolepi
Küla kuulub ajalooliselt Rõuge kihelkonda.
898
898. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 840. aastad 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad - 890. aastad - 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad
Aastad: 893 894 895 896 897 - 898 - 899 900 901 902 903
1664
1664. aasta (MDCLXIV) oli 17. sajandi 64. aasta.
Orfism (kunst)
Orfism on suund kunstis, kubismi erivorm, millel on futurismile omaseid jooni (dünaamilisus).
Peamine väljendusvahend on värv ning kontrastsete värvipindade kõrvuti asetamisega luuakse mulje rütmist ja liikumisest.
Mõiste võttis kasutusele 1912. aastal Guillaume Apollinaire, kes prantsuskeelse väljendiga orphisme (Kreeka müütilise lauliku Orpheuse järgi) iseloomustas Robert Delaunay teoseid.
Seda voolu esindasid ennekõike Robert Delaunay (maalisari "Eiffeli torn") ja tema abikaasa Sonia Delaunay-Terk ning tšehhi maalikunstnik František Kupka.
1665
1665. aasta (MDCLXV) oli 17. sajandi 65. aasta.
Johannes Chemnitzer
pisi|Johannes Chemnitzer Johannes Chemnitzer (24. märts 1929 Wildenfels – 1. november 2021) oli Saksa DV partei- ja riigitegelane.
Johannes Chemnitzer oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta kaubanduskoolis. 1946. aastal astus ta Saksa Vaba Noorsoo Liitu ja Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. Aastatel 1948–1951 õppis Zwickaus ja Elbisbachis kutsekoolis põllumajandust. Alates 1949. aastast oli ta Saksa Vabade Ametiühingute Koondise liige. 1952–1955 oli Chemnitzer Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Zwickau piirkonna põllumajandussekretär. 1955–1958 õppis ta Moskvas NLKP KK juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis. 1958–1962 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Gera ringkonna põllumajandussekretar. Alates 1963. aastast oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1963–1989 oli Chemnitzer Neubrandenburgi ringkonna Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei allorganisatsiooni esimene sekretar. Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige. 1974–1989 oli ta Saksa DV Kaitsekomitee liige. 8. novembril 1989 valiti ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks ja Keskkomitee põllumajandussekretariks. 10. novembril 1989 aga vabastati ta kõigist ametitest ja heideti 13. detsembril 1989 Saksamaa Sotsialistlikust Ühtsusparteist välja.
Arvuti lisaseadmed
Arvuti lisaseadmete alla kuuluvad arvutiga ühendatavad seadmed, mis pole arvuti töötamiseks esmavajalikud:
Oos
pisi Oos ehk vallseljak on pikk kitsas ja järsunõlvaline positiivne pinnavorm, mis on moodustunud liustikualuste surveliste sulamisvete poolt transporditud setteist. Ooside rühma nimetatakse oosistikuks (ka oosistuks, ka oosisüsteemiks).
Oosid koosnevad valdavalt segakihilisest liivast ning kruusast. Pikkus võib ulatuda mõnesajast meetrist mitme kilomeetrini. Maailma pikimad oosid, koos katkestuskohtadega, on üle 500 km pikkused. Ooside kõrgus on aga vahemikus 3–200 meetrit.
Oosid on tavalised pinnavormid ka Eestis.
Aktsent
Aktsent on keele normist erinev hääldusviis, süstemaatiline hääldusvigade kompleks. Aktsent on tavaline võõrkeele kõnelemisel, harvem tekib aktsent emakeelele pikka aega muu keele keskkonnas viibimise tagajärjel. Mõne keele puhul nimetatakse aktsentideks ka piirkondlikke või mõnele sotsiaalsele grupile iseloomulikke häälduseripärasid, nt lõunaosariikide aktsent Ameerika inglise keeles, kõrgklassi aktsent Briti inglise keeles.
Foneetiline aktsent tuleneb emakeelest pärit elementide kasutusest lühiajalises mälus kõne planeerimisel ning realiseerimisel artikulatoorsete lihaste abil – iga keele häälikusüsteem kasutab kõigi võimalike häälikute seast teatud valikut ning emakeele omandamise käigus tekivad alateadlikud harjumused, mis takistavad võõrkeele häälikute täpset jäljendamist. Raskusi võib tekitada kuuldavate võõrkeele häälikute eristamine (nn fonoloogiline kurtus). Hääldamisel asendatakse võõrkeele hääldusüksus selle lähedasima emakeele variandiga. Raskusi võivad tekitada välde, rõhk ja intonatsioon jm.
Näiteks inglise keeles esinevat häälikut ð (heliline hammashõõrdhäälik nagu sõnas this, that) kalduvad saksa keelt emakeelena kõnelejad hääldama d-na ja prantslased z-na. Eesti keele kõnelemisel valmistavad muukeelsetele raskusi õ-häälik ning mitmed diftongid. Kuivõrd tüüpilised püsivad hääldusvead tulenevad kõneleja emakeele foneetilistest eripäradest, on eri keelte aktsendid tihti hõlpsasti äratuntavad, nt inglise keel prantsuse aktsendiga või eesti keel vene aktsendiga.
Aktsendist vabaneda ja normipärast hääldust omandada aitab süstemaatiline harjutamine. Siiski mängivad siin rolli ka individuaalsed võimed. On oletatud, et aktsendivaba häälduse omandamine on hõlpsam muusikalise kuulmisega isikutel. Üldine reegel on, et mida hilisemas eas võõrkeelt õpitakse, seda tugevam võõrapärane aktsent kõneldes jääb. Keeleteadlased on erinevalt määratlenud n-ö kriitilist vanusepiiri (tavaliselt vahemikus 10–16 eluaastat), milleni on võimalik võõrkeelele omase hääldusviisi täielik omandamine. Kasuks tuleb pikaajaline kõneldava võõrkeele keskkonnas viibimine, kuid uuringud on näidanud, et alates 5–7 aastast edasi kõnes enam aktsendi märgatavat vähenemist ei toimu.
Meditsiinikirjanduses esineb näiteid, kus võõrapärane aktsent tekkis inimesel emakeelsele kõnele ajutrauma või insuldi tagajärjel. Uuringud on näidanud, et erinevate ajuosade kahjustused võivad põhjustada kõnelemisel hääldusmuutusi silpide pikkuses, toonis ja rõhus, mis mõjuvad võõrkeele päraselt.
Kerge või mõõdukas aktsent tavaliselt ei raskenda kõne mõistmist, kuid teatud juhtudel on aktsendil sotsiaalne konnotatsioon ning aktsendiga kõnelejasse võidakse suhtuda teisiti kui normipärase hääldusviisiga kõnelejasse.
Attila
pisi|right|[[Eugène Delacroix' maal (1843–1847)]] Attila (gooti keeles tähendab isakest, saksa Etzel, vanapõhja Atli või Atle, kutsutud ka Jumala vitsaks; umbes 406–453) oli hunnide hõimuliidu juht 434–453 (algul koos vend Bledaga, aastast 445, pärast venna tapmist, üksi).
Resideeris Pannoonias (praegune Ungari). Laiendas hunnide hõimuliitu Volgast ja Kaukaasiast Reinini ja Taanist Doonauni.
451. aastal tungisid hunnid Galliasse, Attila sai Katalaunia lahingus Aetiuse juhitud roomlaste ja germaanlaste liiduväelt lüüa (seda vaid lääneroomlaste jutu järgi ).
452. aastal laastas Attila Itaaliat, kust lahkus pärast paavst Leo I käest suure lunaraha saamist (samal ajal laastas Itaaliat näljahäda).
Attila suri ootamatult aasta hiljem, kui ta veetis pulmaööd germaani vürsti tütre Ildikoga. Tema surma täpsemad asjaolud on ebaselged. Pärast tema surma hunnide liit lagunes (454). Kuna karismaatilist juhti enam polnud, siis asusid endised liitlased hunnide vastu.
Riistvara
Riistvara (inglise keeles hardware), slängis raudvara, on arvuti koosseisu või arvuti juurde kuuluvad seadmed ja seadised. Enamiku riistvarakomponentide sisse on paigaldatud väike mälu, mis sisaldab riistvara tasandil tööks vajalikke juhiseid, mis enamasti ei ole muudetavad ega juurdepääsetavad. Suuremate riistvarakomponentide tõrkevabaks tööks on vajalik operatsioonisüsteemi tasandil töötav seadmedraiver, mis valmistatakse samuti koos selle komponendiga ja paigaldatakse arvuti kõvakettale.
Riistvara ja tarkvara
Lisaks riistvarale on arvuti tööks tarvilik tarkvara, mis kõige üldisemalt öeldes sisaldab instruktsioone riistvarale.
Riistvara komponendid
Riistvara hulka kuuluvad näiteks:
Qomi provints
Qomi provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Iraanis.
Provints eraldati 1995. aastal Teherani provintsi lõunaosast.
Provintsis on vaid üks maakond, Qomi maakond.
Purism (kunst)
Purism (ladinakeelsest sõnast purus - puhas) on pärast Esimest maailmasõda Prantsusmaal tekkinud kunstisuund. 1921. aastal ilmus niinimetatud purismi manifest.
Purism kasvas välja kubismist taunides viimase dekoratiivsust. Puristlikus kunstis valitses lihtsus, range matemaatiline kord ja puhtad vormid. Uuriti erinevaid rütme, matemaatilisi kompositsiooni loomise võtteid, "mooduleid". Eesmärk oli kogu keskkonna ümberkujundamine vastavalt masinaajastu ideaalidele.
Purismi nimekaimad esindajad on Le Corbusier, Amédée Ozenfant ja tšehhi arhitekt Bedřich Feuerstein.
Purismi võib pidada funktsionalismi eellaseks.
Drag racing
Drag racing (ka drag race) ehk kiirendussõit on üks paljudest motospordialadest, kus autode või mootorratastega läbitakse sirge teelõik aja peale.
Võistlusreeglid
Võisteldakse distantsil 1/4 miili ehk 402,29 meetrit või 1/8 miili ehk 201,14 meetrit. Võistlusrada on sirge. Autod ja mootorrattad on mootori töömahtude ja ülelaadeseadmete kasutamise põhjal jagatud võistlusklassidesse.
Võistlevad sõidukid rivistatakse stardikoridorist tahapoole stardijärjekorda (lineup), tavaliselt klasside kaupa. Võistluse kulgu juhivad otseselt kaks starterit: pre-starter ja starter. Pre-starter annab võistlejatele loa siseneda stardialasse ning alustada burnout 'i. Starteri ülesandeks on käivitada stardifoor. Lisaks jälgitakse kogu stardiprotseduuri vältel sõidukite tehnilist seisukorda ning reeglite (aknad suletud, keemilise ülelaade seadme kraani õigeaegne avamine jms) täitmist.
Sisenedes burnout 'i alasse, teeb sõiduk burnout 'i, mis võib lõppeda ka kaugel teisel pool stardijoont. Seejärel tagurdatakse tagasi stardialasse ning asutakse autot stardijoone taha paika sättima. Masina asetsemist stardijoonel näitavad stardifoori kaks ülemist, valget tuld (pre-stage- ja stage-tuled). Kui mõlemad sõidukid paiknevad joonel nii, et nimetatud tuled on süttinud, käivitab starter foori. Üksteise järel süttib kolm rida kollaseid tulesid ning seejärel alumised rohelised (tulede süttimise ajastus ja kord sõltub kasutatava stardifoori tüübist).
thumb|Burnout
Tuntud võistluskohad Euroopas: Santa Pod Inglismaal, Alastaro Soomes, Mantorp Park Rootsis.
Drag racing Eestis
Eestis tegeleb drag racing 'u edendamise ja meistrivõistluste korraldamisega Baltic Hot Rod Association (BHRA), hiljem loodi Estonian Drag Racing Association (EDRA). Esimesed ametlikud Eesti meistrivõistlused drag racing 'us leidsid aset 2005. aastal.
Võistluskohad Eestis: Kiltsi lennuväli, Pärnu lennuväli, Raadi lennuväli, Rutja lennuväli.
Punapargi lahing
Punapargi lahing oli 23. detsembril 1918 Eesti Vabadussõja ajal toimunud kokkupõrge 6. jalaväepolgu osade ja taanduvate Saksa okupatsioonivägede vahel Pärnumaal Punapargi juures.
Eellugu
1918. aasta detsembri keskpaigas taganesid viimased Saksa okupatsiooniväe kolonnid Tartust läbi Viljandi Mõisaküla ja Voltveti suunas, tekitades kohalikele elanikele suurt kahju marodeerimisega. Sakslased sõitsid salkadena mööda maad ringi ja "rekvireerisid" ähvarduste najal ilma igasuguse piirita vilja, heina, hobuseid, kariloomi ja muud varandust, millele ligi pääsesid. Kohaliku Kaitseliidu salgad olid liiga nõrgad nende takistamiseks, seetõttu paluti abi 6. jalaväepolgult.
August Winnigi mälestuste järgi pidi Tartus sel ajal olema umbes 4000 Saksa sõdurit kindralleitnant Ludwig von Estorffi juhatusel. See väesalk jõudiski 20. detsembril Viljandi. Seal tahtsid kohalikud omavalitsuse tegelased sakslastega kokku leppida, et nad moonatagavarasid maalt välja ei veaks. Läbirääkimised pidid algama 21. detsembril pärast lõunat, kuid enne määratud tähtaega lahkusid sakslased vooridega linnast, et Voltveti ja Mazsalaca kaudu Riiga jõuda. Sama päeva õhtuks jõudsid nad Halliste kiriku ümbruskonna mõisatesse, teel elanikelt "rekvireerides" kõike, mida oli võimalik kaasa võtta.
22. detsembril sõitis 22-meheline ratsaluurajate salk leitnant Jaan Pedaja juhatusel Mõisaküla–Voltveti maanteel Voltveti suunas ja kohtas Riitsaare kohal Saksa ratsasalka. Leitnant Pedaja peatas sakslased, nõudes neilt ülearuste relvade ja kohalikelt elanikelt riisutud kraami tagasiandmist. Algul paistsid sakslased küllaltki järeleandlikud olevat, kuid siis saabus kohale suurem sakslaste salk ja kohe muutus toon ja käitumine.
Ilmselt võeti Pedaja kinni, ilma et ta oleks oma meestele saanud tulistamiseks märku anda. Kuna sakslasi oli mitu korda rohkem, ei jäänud meestel muud teha, kui Mõisakülla tagasi sõita ja teatada juhtunust polgu ülemale, kes käskis sõita Voltveti jalaluurajate komandol Mõisakülast ja 1. roodul Pärnust, et vabastada leitnant Pedaja ja tagasi nõuda röövitud kraam. Üksused pidid välja sõitma sellise arvestusega, et mõlemad jõuaksid Voltveti 23. detsembril kell 11.00. Oma nõudmised sakslastele pidi esitama jalaluurajate komando ülem leitnant Limberg. 1. rood alamleitnant Jaan Maide juhatusel pidi lahkuma rongilt Kilingi-Nõmmes ja lõikama läbi sakslaste tee Voltveti–Jäärja teel Nurmeotsa talu juures. Mõlemal üksusel kästi võimalikult hoiduda relvade tarvitamisest läbirääkimistel.
Lahing
23. detsembri hommikul kell 10 sõitis Mõisakülast välja kahes kaubavagunis 40 jalaluurajat kahe raskekuulipildujaga. Mõni tund varem lahkus Pärnust 1. rood – 128 meest kahe raskekuulipildujaga alamleitnant Jaan Maide juhatusel. Kaasa sõitis ka 1. pataljoni ülem alamkapten Karl Tallo.
Kui jalaluurajad jõudsid rongiga Punapargi saeveski juurde, märkasid nad Voltvetist üle raudtee lõuna poole liikuvat pikka sakslaste kolonni. Vedurijuht ei jõudnud rongi varem peatada ja poolitas kolonni mõnikümmend meetrit ülesõidukohast Voltveti jaama pool. Leitnant Verner Limberg ja lipnik K. Kirschfeldt keelasid meestel vagunitest väljumise ja tahtsid ise sakslastega läbirääkimistesse astuda, et nõuda neilt omavoliliselt võetud vara tagasiandmist ja vangistatud leitnant Pedaja vabastamist.
Sakslaste ootamatu kohtamine oli aga viinud mehed niivõrd ärevusse, et nad hüppasid keelust hoolimata vaguneist välja, tahtes liikuda sakslaste vastu. Üks sadulas istuv Saksa ohvitser võttis revolvri ja sihtis lähenevat Limbergi. Samal momendil tulistas reamees Jaan Lindau oma revolvrist, ohvitser sai pihta ja kukkus kraavi. Kuulnud lasku, hargnesid Saksa ratsanikud teeäärtel kohe lahingukorda ning avasid tule jalaluurajate meeskonna peale, haarasid käsigranaadid ja pildusid neid eestlaste sekka. Jalaluurajad varjusid kohalleiduvate saepuruhunnikute ja puuvirnade taha ning avasid vastutule, tuues kohale ka kuulipilduja. Kõrged lauavirnad pakkusid head kaitset, seal oli varjul ka kümmekond kohalikku kaitseliitlast, kes juba enne jalaluurajate komando sinnajõudmist olid asunud sakslasi varitsema. Mõlemad salgad tegutsesid aga omapead.
Paarkümmend minutit kestis korralik lahing. Vaatamata suurtele kaotustele õnnestus sakslastel seada laskevalmis üks kergesuurtükk ja avada tuli rongi suunas. Olles rõhuvas ülekaalus, võtsid sakslased initsiatiivi endi kätte ja alustasid juba korrapärase pealetungiga jalaluurajate vastu, kes Punapargi lauavabriku saepuruhunniku, toepuuvirnade ja metsa serval asuvate hoonete joonel olid ägedas tulistamishoos. Leitnant Limberg sai aru olukorra lootusetusest ja käskis meestel vagunitesse taganeda ning rongil edasi sõita Voltveti jaama suunas. Käsku kuulasid ainult 9 meest, nemad pääsesidki rongiga tule alt välja. Ka ülejäänud sõdurid ja kaitseliitlased taganesid järk-järgult jaama suunas, kasutades osavalt maastikku. Ainult 7 meest, kes tahtsid vastu panna viimse padrunini, langesid sakslaste kätte vangi. Nad piirati sakslaste poolt ümber ja torgati tääkidega surnuks.
Sakslaste kätte vangilangenuist pääses eluga ainult üks, reamees Jaan Roots, kes päästis end kavalusega – peitis püssi lumehange ja hakkas töölist teeseldes puid riita laduma. Sakslastele seletas ta vigases saksa keeles, et ta on saeveski tööline, mida kinnitas ka saekuuri meistri abikaasa, kes toast väljudes kiiresti olukorda taipas. Kui aga sakslased leidsid veidi hiljem lumest mehe püssi, hiilis Roots lauavirnade vahelt maja lakka ja peitis end heintesse. Vaatamata hoolikaile otsinguile jäigi mees leidmata ning võis hiljem, kui sakslased olid lahkunud, ühineda Mõisakülas oma komandoga.
Tagajärjed
Punapargi lahing oli ainus tõsisem relvastatud kokkupõrge eestlaste ja sakslaste vahel viimaste lahkumisel Eestist. Jalaluurajate kaotused lahingus olid 9 meest surnuina ja 3 meest haavatuina. Langenud kangelaste matmine 26. detsembril toimus Pärnus suure pidulikkusega, matuserongkäiku tuli saatma Kaitseliidu salk ja mitmetuhandeline rahvahulk. Sakslased kaotasid 22 surnuina ja 30 haavatuina, langenud maeti Mazsalaca surnuaeda.
Kristjan Aasaw, Karel Telk ja Karl Wreimann on maetud Saarde surnuaiale, Otto Hanso Häädemeestele, teised Pärnusse.
Mozilla
Mozilla on üldnimetus erinevatele Netscape'i veebilehitseja arendusest väljakasvanud vaba tarkvaraga seotud mõistetele.
Mõiste Mozilla all võidakse silmas pidada järgnevat:
Plancki valem
Plancki valemit kasutatakse valguse footonite energia arvutamiseks.
See leitakse valemi E\! = hf abil, kus E\! tähistab kvandi energiat, h\! Plancki konstanti ja f\! valguskvandi sagedust.
Kergueleni saarekapsas
pisi|Kergueleni saarekapsas pisi|Kergueleni saarekapsa levila kaart Kergueleni saarekapsas (Pringlea antiscorbutica) on õistaim ristõieliste sugukonnast. See kasvab mõnedel India ookeani lõunaosa ja Lõuna-Jäämere saartel. Nimetuse on saanud ühe oma kasvukoha, Kergueleni saarte järgi.
Kergueleni saarekapsas on isetolmleja taim ning kohastunud karmi kliimaga. Kuna taime lehed sisaldavad rohkesti C-vitamiini, sõid meremehed neid skorbuudi raviks. Selle järgi sai taim oma ladinakeelse nimetuse.
Volgasakslaste ANSV
Volgasakslaste ANSV oli haldusüksus Vene NFSV-s aastatel 1924–1941. Moodustati 1918–1924 eksisteerinud Volgasakslaste Töörahva Kommuunist.
Hõlmas volgasakslaste kompaktsed asualad Volga jõe kaldal.
Volgasakslaste ANSV likvideeriti 28. augustil 1941 Stalini käsul ja volgasakslased küüditati Kasahstani. Vabariigi ala liideti Saratovi oblastiga.
Ajalugu
Sakslaste organiseeritud ümberasumine Saksamaalt Venemaale toimus 18. sajandil, kui saksa päritolu Venemaa keisrinna Katariina II soovis asustada Venemaa keskosa kohalikku põllumajandust edendavate asunikega. 1763. aasta 22. juulil andis keisrinna Katariina II välja manifesti, milles kutsus välismaalasi asuma elama Venemaale Volga jõe ääres asuvatele asustamata maa-aladele. Ümberasumise soodustamiseks kuulutas keisrinna välja asunikele järgmised soodustused:
Asunike Venemaale kutsumine langes kokku Euroopas ja Saksamaa vürstiriike laastanud Seitsmeaastase sõja lõpuga, mil toimus sakslaste emigratsioon ka Ameerikasse.
Esimesed saksakeelsete asunike kolooniad moodustusid Volga jõe ääres aastatel 1764–1767. Vene-Türgi sõja tulemusena vallutas Venemaa territooriumid Ukrainas ja Mustast merest põhja pool, kuhu samuti asustati asunikke. Sama kordus Krimmi poolsaare ja Bessaraabia hõivamisel, kuhu suunati saabuvaid koloniste. Uutesse piirkondadesse elama asuvatele kolonistidele avaldas 1803. aastal kutse elama asumiseks ka Katariina II pojapoeg keiser Aleksander I, kuid kolonistidele seati täiendavaid nõudeid, et vältida nn õnneotsijate saabumist Venemaale. Asunikelt nõuti 1804. aastast täiendavate tingimustena, mis piirasid Katariina II esmaseid lubadusi: asunikud pidid omama vara või majapidamiskraami vähemalt 300 kuldna väärtuses, omama käsitöö- või põllumajandusoskusi ning olema perekonnainimesed. Üksikuid inimesi vastu ei võetud.
19. sajandi teisel poolel keiser Aleksander II poolt alustatud venestamispoliitika tulemusel tühistati 1871. aastal saksa asunikele antud eriõigused. Kolonistide õigused ja kohustused võrdsustati kohalike talupoegadega. 1874. aastal hakati ka saksa päritolu koloniste esmakordselt värbama Venemaa keisririigi sõjaväkke. Pärast Venemaa keisri poolset lubaduste rikkumist siirdus osa volgasakslasi Ameerikasse, kuid osa jäi Venemaale ning leppisid kujunenud olukorraga.
1914. aastal alanud Esimeses maailmasõjas osalesid volgasakslased mobiliseerituina Venemaa keisririigi sõjaväes sõjategevuses, kuid osa volgasakslasi deporteeriti ka kaugetesse Siberi piirkondadesse. 1941. aastal alanud Teise maailmasõja alguses deporteeriti volgasakslased ÜK(b)P KK poolt 2. augustil vastu võetud dekreedi alusel 28. augustil 1941 Kasahstani (vt ka "Küüditamised Nõukogude Liidus").
Tallinna Valdeku Gümnaasium
thumb|220x220px|Tallinna Lilleküla Gümnaasium Valdeku tänava hoones, mai 2009
Helsingi metroo
pisi|240x240px|Helsingi metroo logo
Tallinna Valdeku Gümnaasium
Tallinna Valdeku Gümnaasium (algselt Tallinna 30. Keskkool, hiljem Tallinna Valdeku Keskkool ja Tallinna Valdeku Põhikool; vene: Таллиннская Валдекуская основная школа) oli kool Tallinnas Nõmmel, aadressil Valdeku tänav 13. Venekeelset haridust andnud Tallinna 30. Keskkool alustas Valdeku tänaval koolitööd 1. septembril 1951, seni olid venekeelsed klassid töötanud Hiiu koolimajas (praegune aadress Raudtee 55).
31. augustist 2006 kujundati kool ümber Tallinna Valdeku põhikooliks.
Helsingi metroo
Helsingi metroo (soome keeles Helsingin metro, rootsi keeles Helsingfors metro) on Soome ainuke metroo.
Tallinna Valdeku Gümnaasium
Tallinna Linnavolikogu otsusega 22. veebruarist 2007 liideti Tallinna Valdeku põhikool Tallinna 53. Keskkooliga ning kooli tegevus Valdeku tänava hoones lõpetati 1. septembrist 2007.
Põhikoolis õppis viimasel õppeaastal 2006/2007 148 õpilast ja töötas 30 töötajat, neist 19 pedagoogid (15 põhikohaga ja 4 tähtajalise töölepinguga). Valdeku 13 hoone ehituslik mahutavus oli 650 õpilast.
Järgnenud aastatel oli hoone kasutusel manööverpinnana: 1. septembrist 2007 kasutas ruume Tallinna Ühisgümnaasium ja 2009. aasta jaanuarist juunini Tallinna Lilleküla Gümnaasium.
Helsingi metroo
See avati Helsingis pärast 27 aastat kestnud planeerimistöid 2. augustil 1982. Tegu on maailma põhjapoolseima metrooga.
Helsingi metroo koosneb kahest liinist, millel on kokku 30 jaama. Liin hargneb Itäkeskuses Vuosaari ja Mellunmäki haruks. Metroo kogupikkus on 43 km.
1667
1667. aasta (MDCLXVII) oli 17. sajandi 67. aasta.
Helsingi metroo
Kasutusel on M100- M200- ja M300-tüüpi metroorongid.
Helsingi metrooga tehti 2015. aastal üle 62 miljoni sõidu.
Metrooliinid töötavad kella 5.10–23.40.
Ajalugu
Helsingi metrood hakati kavandama aastal 1955. 1963. aastal valmis põhiplaan, kus oli 86,5 km metrooliine, mis ulatusid 108 jaamaga kaugele naabervaldadesse. Lõpuks otsustati piirduda vaid ühe liiniga. Otsus metroo ehitamise kohta tehti 1969. aastal ja eesmärk oli esimene osa valmis saada 1977. aastaks. 1971. aastal valmis esimene, 2,8 km pikk proovilõik. Esimesed proovisõidud Hakaniemi ja Itäkeskuse jaamade vahel tehti 1. juunil 1982, ametlikult avati metroo 2. augustil 1982.
Espoo suuna katmiseks metrooga kiideti 2006. aastal heaks teise liini rajamine – Läänemetroo Ruoholahtist Matinkylässe. Ehitus algas 2009. aastal ja esimene lõik (14 km) avati novembris 2017. 2020. aastal loodetakse käiku anda liini järgmine lõik – Kivenlahtini.
Milano hertsog
Milano hertsog oli Milano hertsogkonna valitseja tiitel alates hertsogkonna loomisest 1395. aastal kuni Tsisalpiini vabariigi loomiseni 1797. aastal.
Esimene Milano hertsog oli Milano isand Gian Galeazzo Visconti, kes ostis tiitli 1395. aastal roomlaste kuninga Wenzeli käest 100 000 floriini eest. Viimane Milano hertsog oli Saksa-Rooma keiser Franz II (hilisem Austria keiser Franz I nime all).
Thomas Jefferson
Thomas Jefferson (13. aprill 1743 Virginia – 4. juuli 1826 Charlottesville, Virginia) oli kolmas USA president (1801–1809) ning esimene USA riigisekretär, polühistor.
Jefferson oli üks olulisemaid Ameerika Ühendriikide Iseseisvusdeklaratsiooni koostajaid.
Ta asutas Vabariikliku Partei (praegune Demokraatlik Partei).
3. märtsil 1797 valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi presidendiks, järgmisel päeval USA asepresidendiks. Kokku juhatas Jefferson filosoofiaseltsi tööd 18 aasta vältel (1797–1815).
Nooruspõlv
Thomas Jefferson oli pere kümnest lapsest kolmas. Noor Jefferson oli eeskujulik koolipoiss, õppis muu hulgas kreeka ja ladina keelt. Kuueteistkümneselt läks ta Williamsburgis asunud Williami ja Mary kolledžisse. Kolme aasta pärast lõpetas Jefferson kolledži ja asus õppima õigusteadust kohtunik George Wythe'i käe all. Aastatel 1767–1773 töötas ta Virginia osariigis advokaadina.
Ameerika Ühendriikide iseseisvusliikumine
pisi|J. L. Gerome Ferrise maal Jeffersonist (paremal) iseseisvusdeklaratsiooni kallal töötamas
1760. aastatel hakkas Jefferson osalema kohalikus patriootlikus liikumises, mis võitles Briti Impeeriumi kehtestatud range poliitikaga Ameerika kolooniate suhtes. 1769 astus Jefferson poliitikasse, osutudes valituks Virginia koloonia assambleesse. 1774 kutsuti Philadelphias kokku Esimene Kontinentaalkongress, mis ei suutnud leida lahendust Ameerika kolooniate probleemidele. 1775 kogunenud Teine Kontinentaalkongress, kuhu kuulus ka Jefferson, otsustas kolooniate iseseisvumise kasuks, mis tähendas lahkulöömist Briti Impeeriumist. Jefferson asus seejärel koostama USA iseseisvusdeklaratsiooni, mis lõi Ameerika Ühendriikidele poliitilise aluse ja kirjeldas, miks kolooniad emamaa hülgavad. 4. juulil 1776 võttis kongress vastu Ameerika Ühendriikide Iseseisvusdeklaratsiooni, mis kuulutas 13 Ameerika kolooniat iseseisvaks.
Virginia seadusandja ja kuberner
Pärast seda astus Jefferson Kontinentaalkongressist tagasi, et naasta Virginia osariiki, kus ta tegeles kohalike seaduste parandamisega, kaotades näiteks esmasünniõiguse ja võttes vastu religioonivabaduse. 1779. aastal valiti ta Virginia osariigi kuberneriks. Oma ametiaja jooksul arendas ta peamiselt kohalikku armeed käsil oleva Ameerika Iseseisvussõja tarbeks.
Välissaadik Prantsusmaal
1785. aastal valiti Jefferson Ameerika Ühendriikide saadikuks Prantsusmaal, kus ta arendas kodumaa kaubandussuhteid Euroopa riikidega. Washingtoni naasis ta Prantsuse revolutsiooni ajal 1789. aastal. Prantsusmaal viibimise ajal kiindus Jefferson prantsuse kultuuri ja inimestesse, suhtudes soojalt ka kohalikku revolutsioonilisse liikumisse.
Ivo Velmet
Ivo Velmet (kuni 1936. aastani Christian Villemson; 27. august 1891 Räägu küla, Sauga vald – 11. juuli 1969 Tootsi) oli eesti näitleja.
Ivo Velmeti vanemad olid talupidajad. Ta omandas alghariduse. Teenis 1913–1920 sõjaväes. Töötas 1920–1930 Pärnus sadamatöölisena ja ajalehetoimetuse arveametnikuna ning mängis Endlas ja Pärnu Töölisteatris, oli 1938–1941 Ehitustööliste Ühingu ja postkontori teenistuja. 1930–1938 ja 1942–1948 oli Endla näitleja.
Ivo Velmet on maetud Pärnu Alevi kalmistule.
Thomas Jefferson
Välisminister
Jeffersonil tekkisid vastuolud tollase rahandusministri Alexander Hamiltoniga. Jeffersonile ei meeldinud Hamiltoni idee luua Ameerika Ühendriikide pank, sest see polnud tema arust kooskõlas USA konstitutsiooniga, kujutades ohtu ameeriklaste vabadusele. Lisaks soovis Jefferson abistada Prantsuse Vabariiki sõjas inglaste ja teiste Euroopa monarhiate vastu. Sellele ideele oli aga vastu minister Hamilton. President Washington kuulutaski USA neutraalseks, viidates faktile, et kõik Prantsusmaaga tehtud lepingud olid sõlmitud kukutatud kuningliku valitsusega. Jefferson muutus seepeale veelgi rahulolematumaks ja esitas lõpuks lahkumisavalduse, mis rahuldati 31. detsembril 1793.
Asepresident
Jefferson naasis suurde poliitikasse, et võidelda Briti Impeeriumi meelsete föderalistidega. 1796. aasta presidendivalimistel kaotas ta John Adamsile. Tolleaegse valimissüsteemi kohaselt anti aga teise koha saanud kandidaadile asepresidendi ametikoht. Siiski puudus Jeffersonil sellel positsioonil tõeline sõnaõigus ja föderalistidel õnnestus läbi suruda seadused, mis asepresidendile ei meeldinud: vähendati sõnavabadust(keelati presidendi ja valitsuse kritiseerimine) ning piirati kaubandust Prantsusmaaga.
pisi|Thomas Jeffersoni vapp
Esimene ametiaeg
1800. aastal kandideeris Jefferson uuesti presidendiks, osutudes seekord ka valituks. Kõigepealt vähendas ta USA jalaväe, mereväe ja diplomaatilise korpuse suurust. Tema üheks tähelepanuväärsemaks teoks sel perioodil oli Louisiana piirkonna ostmine Prantsusmaalt, mis kannatas tol ajal sõjaraskustes. Pea kahekordistunud pindalaga riigi uusi territooriumeid saadeti avastama Lewise ja Clarki ekspeditsioon.
Teine ametiaeg
1804. aastal valiti Jefferson suure häälteenamusega uuesti presidendiks. Teise ametiaja põhiliseks eesmärgiks oli tagada USA väliskaubanduslik turvalisus. Vahemerel kiusasid Ameerika laevu piraadisalgad, mujal Euroopas takistasid sõjajalal olevad prantslased ja inglased neutraalsetel ameeriklastel oma vaenlasega kauplemist. Kahele Euroopa suurvõimule surve avaldamiseks lõpetas USA ekspordi Euroopasse. Kõige rohkem kaotasid aga ameeriklased ise: USA väliskaubanduse maht langes neli korda. Väsinud Jefferson uueks ametiajaks ei kandideerinud.
Viimased eluaastad
pisi|Virginia Ülikooli peahoone Jeffersoni viimaste eluaastate suurimaks saavutuseks oli Virginia Ülikooli ülesehitamine Charlottesville'is. 1818. aastal halvenes mehe tervis ja raskete aegade tõttu põllumajanduses läks Jefferson pankrotti.
3. juulil Jefferson haigestus ning lükkas tagasi kutse Washingtoni Iseseisvusdeklaratsiooni 50. aastapäeva tähistamisele. Thomas Jefferson suri Ameerika Ühendriikide 50. aastapäeval, 4. juulil 1826 kella 12.50 paiku. Mõni tund hiljem suri Massachusettsis tema kauaaegne rivaal John Adams, kelle viimased sõnad (teadmata veel Jeffersoni surmast) olid: "Thomas Jefferson elab."
Poliitilised vaated
Jefferson pooldas sõnavabadust ja vähemuse arvamuse austamist. Paljud tema vaated kattusid Valgustusajastu põhimõtetega, näiteks pidi tema arust demokraatia väljendama rahva tahet, lastes neil ennast selle kaudu teostada. Peale selle pooldas ta hariduse andmist igale inimesele. Sellistest liberaalsetest vaadetest hoolimata arvas ta siiski, et riiki peaks juhtima väike kõrgelt haritud eliit, mille tõttu ei saa teda pidada liberaaldemokraatia esindajaks.
Advaita-vedaanta
Advaita-vedaanta ehk advaita (sanskriti keeles अद्वैत वेदान्त (advaita-vedānta)) on vedaanta levinuim alakoolkond. Advaitat ('mittekahesus, mittedualism') peetakse enamasti monistlikuks süsteemiks. Sõna "advaita" viitab mina (aatmani) ja brahmani samasusele.
Kõigi vedaanta alakoolkondade alustekstid on Prasthānatrayī – upanišadid, Bhagavadgītā ja Brahma-suutrad.
Advaita-vedaanta põhimõtted sõnastas lõplikul kujul Šankara.
Valdeku tänav
thumb|Valdeku tänava raudteeülesõidukoht pisi|Elamu Valdeku 3 pisi|Elamu Valdeku 9
Valdeku tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas. Tänav läbib nelja asumit: Nõmme, Männiku, Liiva ja Raudalu. Valdeku tänav on üle 3,7 kilomeetri pikkune.
Suurematest teedest ja maanteedest ristub Valdeku tänav Pärnu maantee, Vabaduse puiestee, Männiku tee ja Viljandi maanteega. Valdeku tänav ristub ka raudteega.
Väiksematest teedest ja tänavatest ristub Valdeku tänav järgmistega: Piibri, Raku, Silikaltsiidi, Mahla, Kraavi, Võidu, Nelgi, Astri, Lootuse puiestee, Kreegi, Aate, Pesa, Sihi, Liiva, Ravila, Metsa, Roheline, Tiiru ja Õie tänav.
Ühesuunaline on Vabaduse puiesteelt Pärnu maanteele suunduv teelõik on kuni Õie tänavani.
Nimi
20. sajandi algul asus Valdeku tänava ja Männiku tee nurgal kõrts nimega Valdeki (Waldeck – saksa keeles metsatukk).
Enne tänavanimede eestistamist 1920. aastate keskpaigas kandis tänav nime Waldecker Straße. Eesti NSV ajal, aastatel 1940-1941 kandis tänav nime Punatähe tänav.
Rekonstrueerimine
2008. aastal tehti Pärnu maantee ja Vabaduse puiestee vahele asuval Valdeku tänava lõigul kanalisatsiooniremonti, mille käigus sai tänav uue teekatte.
Asutused Valdeku tänaval
thumb|Kohvik [[Tädi Anni juures]]
1668
1668. aasta (MDCLXVIII) oli 17. sajandi 68. aasta.
Vabaduse puiestee
Vabaduse puiestee on tänav mitmes Eesti linnas:
Jämaja kirik
pisi|Jämaja kirik (2005) Jämaja Kolmainu kirik on kirik Jämaja kihelkonnas Saaremaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Esimene kirik ehitati arvatavasti 13. sajandil. Tollane puukirik hävis tules. 14. sajandil ehitati uus kirik, mis aga 1860. aastateks oli juba varisemisohtlik. Sellest kirikust on säilinud renessansskantsel (17. sajand) ja hiliskeskaegne raidreljeef "Maarja kuulutus" ning krutsifiksiga raidepitaaf. Kiriku ümberehitus valmis kuue kuuga. Sellest on kirjutanud Anseküla pastor aastatel 1846–1875 Martin Körber oma kogumiku "Oesel einst und jezt" teises köites (1899).
1864. aastaks ehitati uus kirik, mis sai historitsistliku ilme.
Kirikus leidub vallasvara, mis väärivad eraldi tähelepanu: uusgooti altar, oreli- ja külgväärid, renessansskantsel, kaks dolomiidist vappepitaafi ning raidkivist naivistlik Maarja kuulutamise reljeef.
John Forrest
Noor John Forrest
John Forrest, William ja Margaret Forresti poeg, sündis 22. augustil 1847 seitsmelapselises peres väikeses Pictonis, mis asub Lääne-Austraalia osariigis Bunbury linna lähedal. Sellel ajal kandis osariik veel nime Briti koloonia Lääne-Austraalia. Kuni 12-aastaseks saamiseni õppis noor Forrest kohalikus Bunbury riiklikus koolis, hiljem jätkas vastavatud Bishopi kolledžis Perthi linnas (praegu Hale'i kool). 1863. aasta novembris sai temast riigipalgalise maamõõdistaja Thomas Carey õpipoiss. Kui õpipoisiaeg novembris 1865 lõppes, sai temast esimene Austraalia koloonias sündinud ja erialase hariduse omandanud maamõõtja. Noor Forrest palgati riigi maamõõduosakonda (Lands and Surveys Department). 2. septembril 1876 abiellus Forrest Margaret Elvire Hamersleyga, kes oli pärit väga jõukast perekonnast. Nii kindlustas ka Forrest oma toimetuleku, kui mitte öelda jõukuse. Abielu oli lastetu.
Jämaja kirik
Kiriku tornikell pärineb Venemaalt 19. sajandist. Kell on valatud pronksist ning on rohke valudekooriga.
John Forrest
Esimene ekspeditsioon. Leichhardti otsingud
pisi|John Forresti ekspeditsioonid, kaart raamatust "Expeditions in Australia"
Forrest saadeti 1870. aasta märtsis kuberneri käsul otsima juba 1848. aastast kadunud maadeavastajat Ludwig Leichhardti. Lugu sai alguse Charles Huntist – maadeavastajast, kes kuulis juhuslikult aborigeenide käest rühma valgete meeste tapmisest ja sai teada selle koha koordinaadid. Nimetatud aborigeenidest saidki Forresti teejuhid. Forrest pani kokku kuueliikmelise meeskonna, kuhu kuulusid teejuhtideks võetud aborigeenid ja teised meeskonnaliikmed, nende hulgas Tommy Windlich. Teele asuti 15. aprillil 1869. Alguses satuti kohe valedele jälgedele, kui kohatakse veel kohalikke aborigeene, kes räägivad hobuste skelettide leidmisest. Mõne aja pärast saab siiski selgeks, et liigutakse väikese Poison Rocki asula poole, kuhu teadaolevalt oli maadeavastaja Robert Austin jätnudki 15 hobust surema. Aborigeenidest teejuhtide kirjeldatud paika jõuti 28. mail ja veedeti seal otsides jälgi Leichhardtist ja kaardistades piirkonda peaaegu kolm nädalat, uurides kokku üle 15 000 ruutkilomeetri suurust ala. Kuna otsingud ei kandnud vilja ja teejuhist aborigeen muutis viimaks oma juttu, asuti tagasiteele Perthi, kuhu jõuti 6. augustil. Kokku kestis ekspeditsioon 113 päeva ja selle käigus läbiti üle 3600 kilomeetrit seni tundmata kõrbealasid. Kuna Leichhardtist ei leitud jälgegi ja avastatud maad harimiseks ei kõlvanud, võib öelda, et ekspeditsioon ei olnud täitnud oma eesmärki. Forrest avastas küll mineraale, mis mõjutasid magnetiliselt tema kompassi, ja tegi ettepaneku saata uurimisrühm neid uurima. Siiski oli see Forresti reputatsiooni uurijana ja kaardistajana tublisti parandanud.
Jämaja kirik
Altarimaali süžee "Aita mind, Issand!" on leitav kirikutes, kuhu kostis aknast sisse merekohin. Maal pärineb 19. sajandist ning tegemist on õlimaaliga. Altarimaalil on kujutatud Jeesust ja apostel Peetrust, Matteuse 14, 28–31 järgi.
Jämaja kirikuaed on arheoloogiamälestis nr 4174.
John Forrest
Teine ekspeditsioon
Veel eelmise ekspeditsiooniga samal aastal (1869) saadeti John Forrest kaardistama Suure Austraalia lahe kallast ja kolooniad lahe ääres Lõuna- ja Lääne-Austraalias. Täpselt sama teekonna oli enne teda läbinud Edward John Eyre 30 aastat varem, aga tema ekspeditsioon oli kesiselt planeeritud ja pealegi ei saanud ta piirkonda korralikult uurida, kuna tema aega piiras pidev joogiveepuudus. Forresti ekspeditsioon pidi kordama täpselt sama marsruuti, aga sel korral planeeriti reis korralikult ette ja samuti oli rahastamine tunduvalt parem kui Eyre'i aegadel. Forresti ülesandeks oli kaardistada marsruut telegraafiliinile ja otsida ka sobivaid karjamaid selles piirkonnas. Forresti meeskond koosnes jällegi kuuest mehest: tema vend Alexander, politseikonstaabel Hector McLarty, hobuserautaja William Osborn, eelmisel ekspeditsioonil osalenud Tommy Windich ja Billy Noongale, 16 hobust ja palju koeri. Perthist mindi Esperance'i linna, kust asuti teele 24. aprill 1870. Kaasa võeti küll suhteliselt väikesed vee- ja toiduvarud hobuste jaoks, kuid vähemalt veepuudusest saadakse lahti reisi alguses alanud pika vihmaperioodi tõttu. Israelite lahte jõutakse 15. mail. Eucla kandis sisemaal leiti head karjamaad, kuid pärast seda oldi niivõrd ohtlikkus veepuuduses, et ekspeditsioon sõitis peaaegu viis ööpäeva, enne kui 27. augustil 1870 tsivilisatsioonini – Adelaide'i – jõuti. Tagasi Perthi tuldi aga laevaga. Tagasituleku puhuks korraldati kaks vastuvõttu, millest üks oli Perthi linnavolikogu poolt. Forrest oli äärmiselt tagasihoidlik ja isegi jagas riigilt saadud honorari oma meeskonna vahel laiali. Siiski oli see reis mööda Suure Austraalia lahe rannikut üks tolle ajal paremini korraldatud ja juhitud ekspeditsioone. Eyre'i kaheteistkuuse teekonna oli Forrest kahandanud viiele kuule kaotamata ühtki hobust selle käigus.
Ekspeditsiooni edu pärssis mõnevõrra asjaolu, et läbiuuritud suure maa-ala kohta leiti vaid üks karjatamiseks kõlblik ala ja läbi uuriti siiski suhteliselt Eyre'i marsruudiga piirnenud alad ning peale selle avastas üks teine ekspeditsioon peaaegu samal ajal veel paremad karjamaad Esperance'ist kirde pool. Siiski kaardistati ja uuriti selle käigus suur ala. Telegraafiliin sai valmis detsembris 1877.
Jämaja kirik
2015. aastal sai Jämaja kirik uue oreli, mis oli Lõuna-Rootsis asuva Höreda sõpruskoguduse kingitus.
John Forrest
Kolmas ekspeditsioon
1872. aasta augustis kutsuti John Forrest riigivõimude poolt kolmandat ekspeditsiooni ellu viima. Sel korral oli kavas minna Murchisoni jõe suudmes olevast Geraldtoni linnast Austraalia läänerannikul ida suunas sisemaale, mida mööda kaardistada telegraafiliin Darwinist Adelaide'i. Samuti oli eesmärgiks uurida seni tundmatuid Lääne-Austraalia sisealasid ja leida karjatamiseks sobiliku maad. Ka sellel korral koosnes Forresti meeskond kuuest mehest, kaasa arvatud Tommy Windlich ja tema vend Alexander. Reisiks varuti 20 hobust ja toidukulusid kaheksaks kuuks. Geraldtonist lahkuti esimesel aprillis 1874. Murchinsoni jõe ülemjooksul leiti palju karjatamiseks sobivat maad. Pärast suure kõrbeala ületamist avastati Weld Springs. Sealsamas langesid nad 13. juunil aborigeenide rünnaku ohvriks ja Forrest oli sunnitud enesekaitseks ka tulirelva käiku laskma. Weld Springsist edasi satuti jälle karmi kliimaga aladele, paljud hobused oldi sunnitud hülgama ja vähesed meestest uskusid, et nad sel korral puhtalt välja tulevad nagu Forrest oma raamatus kirjutab. Peagi tuli aga hoovihma ja siis avastati veevarude täiendamiseks veelgi olulisem Elder Springs. Siiski polnud veel raskused ületatud, sest oldi sunnitud loobuma paljudest hobustest ja ühte meeskonnaliiget piinas skorbuut. 27. septembril silmasid nad telegraafiliini Mt Alexanderi lähedal ning jõudsid Peake telegraafijaama kolm päeva hiljem. Sealt Adelaide'ini korraldati nende auks mitmetes linnades avalikke vastuvõtte ning sihtkohta jõuti 3. novembril 1874, kuus kuud pärast reisi alustamist Geraldtonist.
Jämaja kirik
Kirikut kasutab EELK Jämaja Kolmainu kogudus. Koguduse õpetaja on 1997. aastast Anu Konks. Jumalateenistused toimuvad kirikus suvel iga pühapäev kell 11.00. Sügisest kevadeni toimuvad jumalateenistused üle nädala ja suurtel kirikupühadel.
John Forrest
Kolmas ekspeditsioon
Reis täitis oma eesmärgi pigem uurimuslikust vaatevinklist, sest uuriti suurt seni tundmata maa-ala ja üha rohkem sai selgeks, et oletuslikku suurt sisemerd, mida tollal usuti Austraalia keskmes leiduvat, siiski olemas ei ole. Praktiliselt aga selle ekspeditsiooni käigus avastatud viljakad karjamaad kellelegi huvi ei pakkunud, sest neid eraldas asustusest väga kuiv kõrbeala ja Forrest oli tollal veendunud, et neid ei võeta kunagi kasutusele.
Jämaja kirik
Välislingid
Jämaja kirik Kultuurimälestiste registris
John Forrest
John Forrest maadeavastajana
Aastal 1875 avaldati John Forresti kolmest ekspeditsioonist kirjutatud raamat „Austraalia uurimine” ("Explorations in Australia"). Samal aastal külastas Forrest ka koloonia emamaad ja pidas hulga avalikke loenguid oma reisidest, teenides nii hüüdnime "noor maadeavastaja". Õigupoolest oli Forrest ju tollal kõigest 28-aastane. Tänutäheks kingiti Forrestile Perthi lähistel üle 2000 hektari maad. 1876. aasta juulis pärjati ta Londoni kuningliku geograafiaseltsi kuldmedaliga ja aastal 1882 tunnustas teda kuninganna Victoria Püha Michaeli ja püha George'i ordeniga, mis oli sel ajal kõrgeim omataoline Briti Impeeriumis.
Aastal 1883 viis Forrest läbi koos venna Alexanderiga oma viimase praktilise maamõõdistustöö Kimberley lähedal ja koostas nende ja varasemate andmete põhjal Lääne-Austraalia aastaraamatu ("Western Australian Yearbook") eelkäija, brošüüri "Notes on Western Australia, with statistics for the year 1883, mis avaldati 1884. aastal. Viimane sisaldas juba suurel hulgal statistikat ja oli teaduslikum kui senised kirjatööd.
John Forrest riigimehena
John Forrest oli tõestanud end nii maadeavastaja, kaardistaja kui ka uurijana. Edukad ekspeditsioonid tegid temast ka populaarse avaliku elu tegelase. Tänu sellele tõusis Forresti reputatsioon sama kiiresti nagu mees ise karjääriredelilgi: ta palgati kiiresti tolleaegsesse riiklikku maamõõdubüroosse (Lands and Surveys Department – muide üks esimestest riigiasutustest Lääne-Austraalias) ja jaanuaris 1883 edutati juba riiklikul tasemel sama institutsiooni juhatajaks (surveyor-general) ja kuningriigi maade komissariks. See oli koloonias üks võimukam, kuid samas ka vastutustundlikumaid amet ja tagas talle koha koloonia täitevnõukogus. Pärast seda, kui britid andsid tänapäevasele Lääne-Austraalia osariigile õiguse saada iseotsustusõiguslikuks aastal 1890, valiti Forrest 29. detsembril Lääne-Austraalia kuberneriks (premier). Forrest võitles Lääne-Austraalia õiguste ja soodsate ühinemistingimuste eest föderatsiooniga. Aastal 1901 korraldati Lääne-Austraalias referendum ja liituti eelmainituga. Seega Forrest oli esimese ja ainsa Lääne-Austraalia kui omavalitsusliku koloonia kuberner. Föderatsioonis siinmail pigem Austraalia Ühenduseks kutsutavas eraldati talle kaitseministri ametikoht. Pärast esimesi valimisi 29. märtsil 1901 astus Forrest Kaitsjate Partei (The Protectionist Party) ridades täitma siseministri tööülesandeid.
Suures osas Forresti organiseerimistöö tulemusena valmis kullaväljade veevarustuse projekt (The Goldfields Water Supply Scheme või The Coolgardie Water Scheme) aastatel 1896–1903 – torujuhe, mis transportis vett selleks paisutatud Helena jõest 550 km kaugusele Kalgoorliesse, mis oli sealsetele kullakaevandustele lähim asula. Projekt läks maksma ligikaudu 2,5 miljonit naela (5 miljonit dollarit) ja rahastamise eest kandis hoolt just Forrest. Torujuhtme kavandas Charles Yelverton O'Connor. Alates juunist 1905 oli Forrest Austraalia Ühenduse varahoidja (laekuri) ametikohal neli ametiaega järjest. Õigupoolest kolmanda ametiaja lõpus oli juba teada, et meest painab vähkkasvaja. Forrest kinnitati ametisse ka neljandaks ametiajaks aastal 1918, kuid sisuliselt sõitis ta kohe pärast seda laevaga Londonisse kuningliku eriarsti vastuvõtule. Sinna ta aga ei jõudnud, vaid suri Sierra Leone ranniku lähedal laeval 3. septembril 1918 71-aastaselt. John Forrest maeti algselt Sierra Leonesse, kuid omaksed matsid ta hiljem ümber Lääne-Austraaliasse Karrakatta kalmistule. Enne oma surma tahtis Forrest, et ta võetaks Briti aadelkonda. Postuumselt seda ka tehti: John Forrestist sai esimene Austraalias sündinud briti aadlik – parun Forrest of Bunbury.
John Forresti venna, Alexander Forresti lapselapselaps on Austraalia kaevandusmiljardär ja ühtlasi ka praegu rikkaim austraallane.
Kokkuvõte
John Forrest oli esimene Austraalia koloonias sündinud maamõõtja haridusega maadeavastaja-kaardistaja, seadusandliku kogu liige ja minister; sisuliselt oli ta ka esimene Lääne-Austraaliast pärit professionaalne poliitik. Samuti, kuigi seda pole küll seni otseselt välja öeldud, on Forrest üks esimesi Lääne-Austraaliast pärit tolleaegse erialase väljaõppega geograafe. John Forresti teeneks peetakse suure hulga seni tundmatute Austraalia sisealade uurimist ja kaardistamist, ka selle osariigi ühinemisprotsessi Austraalia Ühendusega. Pärast seda oli Forrest ametis ühenduse kaitse-, siseministri ja laekuri ehk varahoidjana.
Aastal 1882 tunnustas teda kuninganna Victoria isiklikult Püha Michaeli ja püha George'i ordeniga. Talle kuulub briti Kuningliku Geograafiaseltsi kuldmedal ja postuumselt sai John Forrestist ka briti aadelkonna liige. John Forresti järgi on nime saanud muuhulgas väike küla Trans-Austraalia Raudtee ääres, üks Perthi eeslinnadest ja mitmed muud asutused ning asulad eeskätt Lääne-Austraalia osariigis. John Forrest on kujutatud Austraalia viiedollarilisel mündil, mis anti välja 1994. aastal. Seega on John Forrest läinud Austraalia avastamis- ja kultuurilukku kui üks tähtsamaid geograafe ja poliitikuid.
1650. aastad
1650. aastad on ajavahemik 1650. aasta algusest kuni 1659. aasta lõpuni.
1999
1999. aasta (MCMXCIX) oli 20. sajandi 99. aasta.
Sündmused Eestis
pisi|[[Tartu Pauluse kirik saab taas tornikiivri]]
Herman Heinla
Herman Heinla (kuni 1937 Herman Hobustkoppel; 22. juuli 1921 Pärase küla, Muhumaa – 29. detsember 1996) oli eesti kunstnik.
1941 lõpetas ta Tallinna Kunsttööstuskooli.