The_Joy_of_Philosophy
Teispool kartesiaanlikku traditsiooni
Solomonile meeldib "poliitiline" lähenemine emotsioonidele osalt sellepärast, et see väldib kartesiaanlikku lähenemist keha ja vaimu uurimisele. See traditsioon keskendub "teadvuse küsimusel" ning kõigub dualismi ja reduktiivse materialismi vahel (Daniel Dennett, John Searle, David Chalmers). Aristoteles oli Descartesi dualismi ja teadvuse mõiste ning tänapäeva teaduse reduktsionismi suhtes süütu. Emotsioonid ei sobi hästi kartesiaanlikku pilti: raskesti käsitletav füsioloogiliste protsesside kompleks pluss isiklikud elamused. Descartes muretses "Hinge passioonides", kuidas "loomsed vaimud" veres kutsuvad esile vastavad muutused hinges. Aga kui ta räägib näiteks vihkamisest, siis see tekib tal tajumisest, et mingi objekt on potentsiaalselt kahjulik, ning kätkeb soovi seda objekti vältida. Nagu Aristotelestki, huvitas Descartesi lõppkokkuvõttes, kuidas emotsioonid sobivad hea eluga. Kartesiaanlus aga keskendus põhiliselt emotsioonidele kui tunnetele ehk afektidele. Neuroloogia võimalusi imetletakse, aga Descartesi dualism hoidis lahus suuresti tundmatu neuroloogilise poole ja privaatsed elamused (rikkad ja tähendusrikkad või algelised). Solomoni vaated, mida on nimetatud kognitiivseks emotsiooniteooriaks (The Passions, "On Emotions as Judgments"), on kaldunud jääma kartesiaanliku traditsiooni raamidesse. Tema suuresti fenomenoloogiline lähenemine rõhutab Aristotelese, stoikute ja Jean-Paul Sartre'i eeskujul otsustuse rolli emotsioonides. Ta on küll sageli rõhutanud nende otsustuste isikutevahelist ja eetilist loomust (näiteks intiimsus- ja vastutusotsustuste puhul), kuid on ignoreerinud emotsioonide mitut tähtsat mõõdet. Selle mõistmisele aitas kaasa koostöö sotsiaalteadlaste ja psühhobioloogidega alates 1980ndate lõpust. Kartesiaanluse tõttu pole filosoofid veel avastanud näoilme tähtsust emotsioonide juures, mida psühholoogid on juba paarkümmend aastat uurinud (Paul Ekman). Arvatakse, et näoilme on kõigest emotsiooni väljendus ja ütleb emotsiooni kohta väga vähe. Emotsioon on seesmine, nagu leidsid David Hume ja William James. James pidas küll emotsioonide põhjusi kehalisteks, emotsiooni ennast siiski tundeks. Paljud filosoofid ja psühholoogid on pidanud emotsioone moodustavate aistingute määratlevaks jooneks, et need on meeldivad või ebameeldivad. Näiteks Hume eristas selle järgi armastust ja vihkamist, uhkust ja alandust. Ka Spinoza ja Nico Frijda on sarnaselt väitnud. Aga Spinoza leidis stoikute eeskujul, et emotsioonid ei ole niivõrd tunded kui otsustused ja mõtted maailma ja iseenda kohta. Solomon paigutab ka enda sellesse "kognitiivsesse" traditsiooni. On ka väidetud, et emotsioonid on prototeod, kavatsused, teokalduvused. Biheivioristid on emotsioonid ebausutavalt taandanud käitumisele ja käitumisdispositsioonidele, jäädes seega kartesiaanideks, kuigi eitades kummitust masinas. Enamasti on nad vaimsest midagi alles jätnud, nagu Gilbert Ryle'i pisted ja sügelused (Concept of Mind, ptk 4) ja Ludwig Wittgensteini ratas, millel pole mehhanismis mingit rolli ("Filosoofilised uurimused"). Teised on leidnud, et emotsioonid on uskumuste ja soovide kompleksid. Kõik need vaated kas aktsepteerivad emotsiooni kui psühholoogilist seisundit või siis lükkavad selle täielikult tagasi. Nüüd vaidleb Solomon mõlemaga.