Leo_III_(keiser)
Välispoliitika
Ajal, mil Leo troonile asus, elas Bütsants oma ajaloo ühes kriitilisemas perioodis. Ühelt poolt oli selle põhjustanud pidev võitlus trooni pärast, mis oli paisanud riigi kaosesse, ning teiselt poolt hirmuäratav välisoht, mis lähenes vältimatult pealinnale. Piltlikult võiks tol ajal riigis kujunenud olukorda võrrelda orkaanieelse pingelise vaikusega, mille puhul kõik teavad, et sellele peab üsna pea järgnema purustav torm. Seejuures oli aimatav eelmise sajandi seitsmekümnendate aastate ehk Konstantinos IV aja sündmuste kordus, kuid seda tunduvalt hirmuäratavamates mõõtmetes. Ning pingsa hirmuga oodatud "orkaan" saabuski kohale 717. aasta 15. augustil, kui araablased jõudsid Konstantinoopoli alla ja piirasid linna maa poolt sisse. Maavägedele lisaks jõudis 1. septembril kohale ka hiiglaslik moslemite laevastik. Bütsantsi ajalookirjutajate sõnutsi koosnes see 1 800 laevast. Araablased üritasid vallutada linna käigult, kuid see ei õnnestunud. Juba Anastasiose ajal tugevdatud müürid pidasid esimestele rünnakutele edukalt vastu. Lisaks oli linn merelt kaitstud võimsate kettidega, mis ei võimaldanud vaenlase laevastikul läheneda vahetult müüridele. Samas ei jäänud Leo ka ise kaitsvate linnamüüride taha passiivselt ootama, vaid korraldas igal võimalusel omapoolseid vasturünnakuid, kusjuures sageli juhtis ta linnast välja tungivaid sõjasalku ja laevu isiklikult. Kuna araablastel ei õnnestunud linna kohe vallutada, siis alustasid nad põhjalikku piiramist, mõistes hästi, et see võib kesta väga pikalt. Et aga välistada bütsantslaste väljatunge, kaevati linna ümber kraav ja ehitati omapoolsed kindlustused. Kuid isegi nii keerulises situatsioonis suutis Leo säilitada oma kätes sõjalist initsiatiivi, seda eriti merel, kus tema käsutuses oli hirmuäratav relv, "kreeka tuli". Domineerimine merel oli bütsantslastele eriti oluline, sest maismaalt oli Konstantinoopol praktiliselt vallutamatu. Lõpuks tuli Bütsantsile appi ka "ootamatu" talv, mis 717.–718. aastal kujunes eriti külmaks. Lumi olevat püsinud maas tervelt kolm kuud, mis oli selles piirkonnas küllaltki tavatu nähtus. Lisaks andsid araablastele selja tagant valusaid lööke ka bulgaarlased, kes suurepäraselt mõistsid, et Konstantinoopoli langemisega saavad neist järgmised ohvrid. Seega muutus piirajate olukord üsna pea sissepiiratute omast isegi hullemaks. Külma ja lumise talvega oli sooja ning toidu leidmine linnas tunduvalt lihtsam kui müüride ees põllul. Seda enam, et ettenägelik Leo oli juba varakult andnud korralduse koondada linna suured varud. Samal ajal pidid aga araablased saatma salku toiduotsingutele aina kaugemale ja kaugemale, kus nad sageli langesid bütsantslaste ja bulgaarlaste rünnakute ohvriks. Üsna pea algas piirajate laagris juba tõeline nälg ja nende olukord muutus meeleheitlikuks. Oli selge, et ilma abiväeta pole Konstantinoopoli piiramist enam võimalik jätkata, ja 718. aasta kevadel saatiski uus kaliif Omar II teele veel ühe laevastiku koos sõjameeste ja toidumoonaga. Kuid kaliifi laevastik löödi bütsantslaste poolt puruks veel enne pealinnani jõudmist. Sellele aitas kaasa asjaolu, et osa araablaste laevadest läks keisri poolele üle – seda sellepärast, et neil olid meremeesteks Egiptuse kristlased, kes eelistasid oma usuvendi. Samal ajal tabasid kaliifi appitõttavaid maavägesid, mille manööverdamisvõimet takistasid suured toiduainetevoorid, lakkamatud bütsantslaste ratsaväe rünnakud. Ning lõpuks pidigi see abivägi sihini jõudmata tagasi pöörduma. Kõigele lisaks puhkes piirajate laagris katk ning 15. augustil, täpselt aasta pärast piiramise alustamist, olid araablased sunnitud selle lõpetama. Taganeva kaliifi laevastiku hävitasid bütsantslased aga "kreeka tule" abil ja üksikutele tulemöllust pääsenud laevadele tegi lõpu alanud sügistorm. Seega päädis araablaste grandioosne ettevõtmine, mis pidi lõpetama kristliku Bütsantsi eksistentsi, täieliku katastroofiga. Kokku 2500 laevast jõudis tagasi koju vaid 5 ning 180 tuhandest piirajast vaid veerand. Sellele lüüasaamisele järgnesid veel mitmed, neist kõige suurem 740. aastal Väike-Aasias, nii et araablastel kadus pikaks ajaks isu keisririigile kallale tungida. Nii võibki öelda, et kui Konstantinos IV peatas araablaste pealetungi, siis Leo III pööras nad tagasi. Pärast neid lüüasaamisi algasid Damaskuses rahutused, mis viisid Omaijaadide dünastia languseni ning araablaste ekspansiooni peatumiseni Euroopas. Bütsants aga vallutas tagasi mitmed alad Väike-Aasias ja Süürias.