cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geórgios Athanasiádis-Nóvas
Geórgios Athanasiádis-Nóvas (9. veebruar 1893– 10. august 1987) oli Kreeka poliitik, peaminister 15. juulist 1965 kuni 20. augustini 1965.
Iž
thumb Iž  (Itaalia Eso, Saksa Ese) on saar Zadari saarestikus, Vahemere osas, Aadria meres. Kuulub Horvaatiale. Pindala 17,6 km². Elanikke umbes 550.
Ternopil
Ternopil (ukraina keeles Тернопіль, vene keeles Тернополь Ternopol, kuni aastani 1944 Tarnopil või Tarnopol) on linn Ukrainas, Ternopili oblasti keskus. Asub Dnestri lisajõe Sereti ääres.
Ternopili rajas 1540. aastal Jan Amor Tarnowski Poola sõjaväe tugipunktina.
Ajalugu
Pärast Poola esimest jagamist 1772. aastal sai Tarnopol Austria impeeriumi osaks Austria Galiitsiana, aastatel 1809–1814 okupeeris selle korraks Vene armee ja anti pärast Viini kongressi 1815. aastal Austriale üle. Aastatel 1867–1918 oli linn osa Austria-Ungari Galiitsia piirkonnast, millel oli autonoomia ja kus arenes jõudsalt Poola kultuur. 1918. aastal oli see põgusalt Lääne-Ukraina Rahvavabariigis, kuid 1919. aastal sai pärast poolakate võitu taassündinud Poola osaks. Pärast seda, kui NSVL ja Saksamaa ründasid 1939. aastal Poolat, linn okupeeriti ja liideti Nõukogude Liiduga – linnaelanikke ootasid ees repressioonid. Aastatel 1941–1944 oli linn Saksa okupatsiooni all ja sakslased mõrvasid Tarnopolis elanud juudid. Pärast NSV Liidu ja Poola piiride muutmise lepingu allkirjastamist sai linn NSV Liidu osaks. Poolakad tõrjuti ümber Poola uutele piiridele ja jäid NSV Liidu piiridesse kuni 1991. aastani. Pärast NSV Liidu lagunemist läks see 1991. aastal Ukraina osaks.
Triigi sadam
pisi|Triigi sadam 2015. aastal Triigi sadam on sadam Saare maakonnas Saaremaa vallas Triigi külas Triigi lahe ääres.
Triigi sadamast viib laevatee Hiiumaale Sõru sadamasse ning seda laevateed mööda toimub regulaarne laevaühendus. Sadam on kaitstud kõigi tuulte eest.
Sadamas on 4,2 m pikkune parvlaevade kai ja 3,1 m pikkune väikelaevade kai. Parvlaevasadamas on ujuvkai ka harrastusalustele.
Max pikkus: 20,0 m
Max süvis: jahtide kai nr 4, 5, 6 – 2,5 m
Kaikohti: 10
Ternopil
Rahvastik
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ternopili elanikest ukrainlasi 91,2%, venelasi 7,1%, poolakaid 0,5%, valgevenelasi 0,3%, juute 0,3% ja muudest rahvustest inimesi 0,5%.
Triigi sadam
Parvlaevade jaoks on eraldi sadamaosa sügavusega 4,2 meetrit ja kaipikkusega 65 meetrit.
Ternopil
Sõpruslinnad
Lisaks on veel mitu linna Ternopili koostööpartnerid, teiste seas Viljandi.
Triigi sadam
Piirikontrolli võimalus: Ei
Sadama direktor: Mati Põld
Teenused: dušš, elekter, jäätmete kogumine (prügi), joogivesi, külaliskai, praamikai, sadamakontor, saun, telkimiskoht, WC.
Ajalugu
"Kohanimi Triigi pärineb 16. sajandist toonase maaomaniku Michel Stricki perekonnanimest. Varem nimetati randa Feckerortiks, mis oli ka Triigi mõisa saksakeelne nimi. Kohapealses rannas paiknes ka mõisa paadisadam."Saaremaa ja Hiiumaa vahelist ühendust üle Soela väina peeti aga põhjapoolsemast Soela sadamast, kus asus ka 19. sajandi lõpul rajatud merepäästejaam. 20. sajandi alguses peatusid reisi- ja kaubalaevad lahel, Triiginina läheduses. Nendega peeti rannast ühendust paatidega.
Laevade sildumise jaoks sobiva sadamasilla rajamist Triiginina poolsaare idaküljele kavatseti 1912. aastal, mis aga Esimese maailmasõja tõttu edasi lükkus.
XIX sajandi lõpul algatas Anton Üksti Triigi sadama plaani. Leisi suurkaupmees A. Üksti oli Leisi läheduses oleva sadama puudumise tõttu äriliste probleemide ees, kuna suurem osa tema kaubast tuli 1895. aastast alates meritsi otse Peterburist. Mees valis Triigi randa sadamale sobiva paiga. Anton Üksti tegigi XX sajandi algaastail Triigi randa pukkidel seisva paiga, mida hakati nimetama Triigi sadamaks. Selle sadama silla viis jää igal talvel minema. Üksti ehitas hiljem sinna ka sadama kuuri ja rööbastee, mida mööda tõugati kaup vagonettidel kuuri – see oli juba suur Triigi sadam. Mees taotles sadama ehitamist edasi – see oli tema suurim panus Leisi ümbruse arengusse. Ajapikku selgus sadama vajalikkus.
Uuesti hakati sadamat ehitama 1923. aastal. Olulisemad vesiehitustööd tehti 1925-1926, mille järel algas ka sadamast rannasõidu laevade regulaarne liiklus. Metsaveo aluseid lastiti lahel.
Triigi sadam sai ühendussillaks Hiiumaaga ja Leisi, Pärsama ning Valjala valla põllumajandussaaduste väljaveo kohaks. 1931. aastal tehti seal süvendustöid, rajati uus tamm ja sild ehitati laiemaks ning pikemaks. Samal aastal veeti Triigi sadamat ühendavatel rannasõiduliinidel 1014 tonni kaupa ja 2300 reisijat. 1940. aastaks suurenes kaubaveo maht 8500 tonnini.
Teise maailmasõja järel oli sadam saartel asuvate sõjaväeosade ühendussadamaks Hiiumaaga ja kaotas oma suletuse tõttu rahvamajandusliku tähtsuse. Näiteks veeti 1953. aastal sadama kaudu ainult 600 tonni kaupa. 1960.–1980. aastatel kasutasid sadamat Saarte kõrgepingevõrkude ujuvvahendid. Inimeste vedu oli range piirikaitse režiimi tõttu piiratud.
1987. aastal taastati sadama kaudu väikeujuvvahendite abil reisiliiklus. 1993.-1994. aastal sadam rekonstrueeriti ja süvendati sobivaks parvlaevaliikluseks ning rajati sildumiskohad purjejahtidele. 1995. aastal avati parvlaevaliin Triigi-Orjaku, mis nüüdseks on arenenud seoses Sõru sadama süvendamise ja laiendamisega laid-tüüpi parvlaeva teenuse kaudu aastaringseks Triigi-Sõru liiniks. See sai võimalikuks tänu sellele, et aastatel 2003–2004 rekonstrueeriti sadam uuesti AS Saarte Liinid poolt. See on ühtlasi ka saarte majanduse integreerumise tee ja osa turismiteest Via Insula tulevikuprojektis.
Teenindushoone kõrval asuvad Triigi Filharmoonia ja suviti avatud kohvik.
Mahukas raamat „Pildikesi Karja kihelkonnast“ (autor Anne Trei) anti välja Kuressaares 2011.
Kuldne Trio
Muusikaline tegevus
Bändikaaslasteks olid Mihkel Smeljanski ja Jüri Vlassov 1965. aastal ansamblis Kitarristid, mängiti koos pidudel ja kõrtsides. Pool aastat hiljem ansambel lagunes. 1968. aastal asus Mihkel Endla teatrisse lavatöölisena ja hakkas täitma ka episoodilisi rolle etendustes. Aasta hiljem kutsus ta teatrisse Jüri Vlassovi, kes töötas samuti lavatöölisena ning osales etendustes.
1969. aastal astusid teatri lavameeste peol Vlassov ja Smeljanski taas ühiselt üles. Etenduses "Kosjaviinad" (1970) esitati lõõtspilli saatel koos Lembit Mägediga esmakordselt sajandivanuseid lugusid. Muusikategevus soikus veidi aastatel 1970–1972, kui Mihkel Smeljanski õppis lavakunstikateedris (VI lennus). Kool jäi lõpetamata ning Smeljanski naasis Endla teatrisse.
Lembit Mägedi organiseerimisel esinesid nad 1974. aastal Pärnu rajooni kultuurimajas kultuuritöötajate naistepäevapeol ning seda peetakse Kuldse Trio sünnipäevaks. Jüri Vlassovi arvates oli Kuldse Trio menu seotud sellega, et selline muusikanišš oli toona täitmata. Nemad olid esimesed, kes hakkasid armsaid sajandivanuseid lugusid tegema ühes rahvuslike naljade ja vimkadega. Koos Vello Toomemetsaga astuti triona üles esimest korda 1975. aastal Pärnu rajooni noorte suvepäevadel Reiu jõe ääres, kui muusikud paadiga sõites kohale saabusid laululoo "Mürtsub trumm" helide saatel. Vello Toomemets siirdus 1970. aastate teises pooles ansamblisse Fix, kuid 1980. aastate keskel tuli tagasi ning esines ansambliga 1990. aastani.
Teatrilaval esines Kuldne Trio veel paaris lavastuses. "Targa neitsiga" (1978‒1985) toimus 205 etendust 85 000 külastajale, selles olid etenduse osaks Kuldse Trio laulud, mida esitati koos Mati Murumaaga, kes oli sel ajal samuti teatritrupi liige ja osales ansambli tegevuses 1980. aastate keskpaigani. Samal perioodil pääses Kuldne Trio üleliidulistele lavadele, kui esineti Eesti Filharmoonia korraldatud kontserdireisil Siberis koos Apelsini, Fixi ja Magnetic Bandiga ning tehti mõned lugude salvestused Moskvas Kesktelevisiooni stuudios ("Kušat ja hotšu" jt).
Lavastuses "Kardemoni linna rahvas ja röövlid" (1995) oli Kuldne Trio viimast korda täiskoosseisus teatrilaval, kui kolmandaks liikmeks oli aastatel 1990–1995 Peeter Oja.
1990. aastatel korraldati koostöös Margus Turu äriühinguga Bermuda suuri, väga menukaid Kuldse Trio suvetuure. Pärast Peeter Oja lahkumist võeti ansambli liikmeks Sepo Seeman, kes osales kontserditel kümmekond aastat. Hiigelturneede aeg sai ansamblil koos Margus Turu surmaga 1997. aastal otsa. Kuldne Trio ise ei suutnud suuri kontserditurneesid korraldada. Edaspidi toimusid vaid väiksemad kontserdid ja ülesastumised ning mõned esinemised välismaal. Pärast Sepo Seemanit tegi ansamblis muusikat kolmanda liikmena Evald Raidma.
Ilías Tsirimókos
Ilías Tsirimókos (1907 Lamía – 14. juuli 1968 Ateena) oli Kreeka poliitik, peaminister 20. augustist 1965 kuni 17. septembrini 1965.
Kuldne Trio
Koosseis
pisi|Kuldne Trio 1987. aastal|314x314px Kuldne Trio on esinenud ka dueti ja kvartetina. 2016. aastast esines Kuldne Trio duetina kuni 2020. aastani.
Vabaõhulavastus
Endla Teater esitas 2016. aastal Paikuse-Reiu vabaõhulaval Kuldse Trio tekkimise ja üleliiduliseks kuulsuseks saamise loo etendusega "Pao-Pao. Kuldse Trio lood." Etenduse autor, lavastaja, kunstnik ja muusikaline kujundaja oli Ivar Põllu (Tartu Uus Teater). Mihkel Smeljanskit mängisid Tambet Seling ja Ago Anderson, Jüri Vlassovit Sander Rebane ja Juss Haasma.
Hando Mugasto
pisi|"Lehmakauplejad" on Mugasto litograafiline teos aastast 1932 Hando Mugasto (sündinud Heinrich-Voldemar Monstrum (Munstrum); 18. jaanuar 1907 Rakvere – 11. juuni 1937 Tartu) oli eesti graafik.
Elukäik
Sündinud voorimehe perekonnas kuuenda ja viimase lapsena. Ema Ann pärines Rakvere ligidalt Tõrmast ja isa Aleksander Neerutist. Kunstniku õe Helene Mugasto andmeil oli kirikukirjades perekonnanimeks Monstrum (Munstrum), koolikirjades aga Mundström. Et vabaneda nimekujupaljususest, otsustati perekonnanimeks võtta Mugasto, mis kinnitati Riigikohtu otsusega 22.10.1925.
1914 asus õppima Eesti Haridusseltsi kooli, mille lõpetas 1921. aasta mais. Seejärel astus ta Viru Maakonna Reaalgümnaasiumisse (hilisem Rakvere Poeglaste Gümnaasium). Pärast gümnaasiumi lõpetamist hakkas Mugasto 1924. aastast käima kunstikool Pallase joonistuskursustel. Noor kunstnik kolis Tartusse õe Helene Johani juurde ning õppis Pallases Eduard Wiiralti ja pärast seda, kui Wiiralt sõitis 1925. aasta sügisel Pariisi, Ado Vabbe juures. Aastad 1929–1931 oli noor kunstnik sunnitud sõjaväeteenistuse, kehva tervise ja majanduslike raskuste tõttu veetma vanematekodus Rakveres. Pallase kooli lõpetas ta 1933. aastal koos Andrus Johani, Kaarel Liimandi ja Ernst Jõesaarega graafikuna.
1935. aasta septembris valiti Mugasto Pallase graafikaõpetajaks. Tema juhtimisel jätkus töö graafikaateljees monotüüpia ja sügavtrükitehnikate alal, suurt rõhku pandi ka litograafia, puugravüüri ja värvilise puugravüüri tundmaõppimisele ja graafikaateljee tehnilise baasi uuendamisele. 1. augustist 1936 registreeriti Mugasto õppejõu kohale, kus ta töötas kuni oma surmani järgmisel aastal. Hando Mugasto suri 30-aastaselt südamerabandusse vaid mõni tund enne oma elu ühe suurema unistuse, Pariisi sõidu, täitumist.
Isiklikku
9. juunil 1934 abiellus Mugasto Tartu Kõrgema Muusikakooli õpilase Terese Kriguliga (1910–1960). Nad olid tutvunud 1932. aasta kevadel muusikakooli ja Pallase kunstikooli sõprusõhtul. Noored asusid elama Terese vanemate juurde Tartus. 1935. aastal sündis tütar Krista. Hando Mugasto õde Helene oli abielus kunstnik Andrus Johaniga.
Looming ja tunnustus
1924. aastal Pallasesse astunud Hando Mugasto oli juba 1925. aastal esinemisvõimeline kunstnik ja hakkas osa võtma näitustest. Esialgu viljeles ta peamiselt linoollõiget, järgides Eesti Kunstnikkude Rühma geometriseerivat suunda. Tema kunsti iseloomustas 1920. aastate lõpule ja 1930. aastate algusele tüüpiline proosarealism, stseenide ja tüpaaži rämedavõitu karakteersus. Linoollõike kõrval katsetas ta ka teisi tehnikaid, näiteks akvatintat. Läinud pärast Wiiralti lahkumist Rudolf Parise maaliateljeesse, innustus ta monotüüpiast. Wiiralt katsetas monotüüpia vallas aastail 1923–1925 ning see maalilähedane tehnika muutus Pallases populaarseks. Monotüüpia kõrgperioodiks Mugasto loomingus olid 1934 ja 1935. Tema loodus- ja linnavaated leidsid kergesti ostjaskonna ja levisid paljudesse kodudesse. 1929. aastal pälvis Hando Mugasto auhinna monotüüpias illustratsioonide eest August Gailiti romaanile „Toomas Nipernaadi” (1928).
Aastal 1929 tuli Mugastol õpingutesse vaheaeg kuni naasmiseni 1931. aastal Vabbe graafikaateljeesse. Enne lõpetamist viljeles ta nii litot, sügavtrükki kui ka puulõiget-puugravüüri, tunnetades tehnikate eripära. Kaasaegsete hinnangul väljendus Mugasto anne eriti eredalt just puugravüürides, millest sai tema hiilgeala. 1935. aastast keskenduski graafik peamiselt sellele tehnikale. Tähtsaima osa Mugasto varaseimast puugravüüriloomingust moodustavad illustratsioonid Jüri Parijõe muinasjutukogule "Külaliste leib" ja Erni Hiire luulekogule "Pöörang". Mõnes gravüüris on Mugasto, nagu tema eel ka Laigo, kasutanud umbra-, siena- või ookertooni („Hoov”, „Narva”, 1936 – neist on säilinud ka mitmevärvilisi proovitrükke; „Rehetare”, „Petseri kloostri kellatorn”, 1937).
1936. aastal võitis Hando Mugasto tellimustööna valminud sarjaga „Eesti kiviõlitehas” Varssavi II rahvusvahelisel puugravüüride näitusel audiplomi ja rahalise preemia. Samal näitusel esines ka Laigo ning Wiiralt oma „Claude’i” ja „Puulõike sünniga”. Ühtaegu töötas Mugasto intensiivselt raamatugraafika vallas.Temast sai kiiresti otsitud illustraator, kellele anti ulatuslikke ülesandeid. Selles žanris paistavad eriti silma tema kahevärvilises puugravüüris päisliistud ja initsiaalid Kreutzwaldi „Kalevipojale”, mille pilditahvlitel on reprodutseeritud Kristjan Raua söejoonistused (1935). 1937. aasta maailmanäitusel võitis ta koos Kristjan Rauaga selle eest grand prix ' Ta on illustreerinud Underi luulekogu „Ja liha sai sõnaks” (1936) ja Tuglase lapsepõlveromaani „Väike Illimar” I osale (1937).
Mälestuse jäädvustamine
Hando Mugasto loomingust korraldati mälestusnäitused 1937. aasta lõpus Tartus ja Rakveres ning 1938. aasta alguses Tallinnas. 1938. aastal avati Tartu Maarja kalmistul Hando Mugasto mälestussammas, mille autoriks oli Mugasto kursusekaaslane skulptor Ernst Jõesaar. Mälestussammas asub Raadi kalmistu peateest paremal, Kruusamäe tänava poolsel kolmandikul.
Graniidist nelinurkse hauamonumendi ülaserva on raiutud kunstniku nimi. Nime all on sünni- ja surma-aasta ning monumendi keskel tõrvikut hoidva noormehe reljeef.
Tartus on Hando Mugasto tänav.
Robert Byrd
pisi|Robert Byrd Robert Carlyle Byrd (20. november 1917 North Wilkesboro, Põhja-Carolina – 28. juuni 2010 Virginia) oli Ameerika Ühendriikide poliitik.
Ta kuulus Demokraatlikku Parteisse ja alates 1959. aastast Ameerika Ühendriikide Kongressi ülemkotta Senatisse. Ta valiti senatisse Lääne-Virginiast üheksa korda järjest ning oli kõigi aegade kõige kauem ametis olnud kongressi liige. Ta oli Ameerika Ühendriikide Senati president pro tempore.
Elulugu
Ta kaotas aastaselt ema, kes suri Hispaania grippi. 1942. aastal liitus ta Ku Klux Klaniga.
Margus Kappel
pisi|Margus Kappel 1987. aastal Foto: Jaan Künnap pisi|Margus Kappel 1987. aastal Margus Kappel (sündinud 7. septembril 1956) on eesti klahvpillimängija.
Ta lõpetas 1971. aastal Nõmme Lastemuusikakooli ja 1975. aastal Tallinna Muusikakeskkooli. 1980. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi klaveri eriala dotsent Ada Kuuseoksa õpilasena.
Džässi on ta mänginud muu hulgas Lembit Saarsalu ansamblis (1978–1980) ning trios, millesse peale tema kuulusid kitarristid Ain Varts ja Riho Sibul. Trio esines 1984 Tallinnas ja Tartus.
Anne Ermi hinnangul on Margus Kappel "emotsionaalne ja tehniliselt suutlik pianist".
Isiklikku
Tema isa Johannes Kappel (1907–1982) oli Tallinna Piiskopliku Toomkoguduse organist. Ta on olnud abielus Merle Talvikuga, neil on poeg Karl Olaf.
Bioindikaator
pisi|Kuklased on üks õhureostuse ja pestitsiidide bioindikaatoreid Bioindikaator ehk bioloogiline indikaator ehk ökoindikaator on bioindikatsioonis kasutatav tavaliselt liik (indikaatorliigid) või sellest kõrgem ökoloogiline rühm, kelle järgi saab hinnata keskkonna või ökosüsteemi seisundit.
Bioindikaatorid reageerivad keskkonnamuutustele kiiresti ja alati ühtemoodi. Neil on keskkonnatingimustest selgesti äratuntav positiivne või negatiivne sõltuvus.
Bioindikatsiooni nimetatakse otseseks siis, kui indikaatorliik on otseses seoses indikaatorobjektiga, näiteks kannike Viola calaminaria kasvab Alpides tsingimaardlail, liudsamblik elab ainult väävliga saastunud kohtades ja amööb Gromia naglecta elab üksnes mürkaineid sisaldavates tööstusheitvees.
Mõned bioindikaatorid märgitsevad ka maardlate asukohti. Nt Jakuutias kasutatakse teemandileiukohtade avastamiseks taimestiku aerofotosid. Neil on näha ümara kujuga põõsastikud, mis viitavad põõsaslepa kooslustele. Need suudavad Jakuutias kasvada üksnes kõige viljakamatel muldadel. Jakuutias on kõige viljakamad alad endised vulkaanilõõrid, kus asuvadki teemantide leiukohad.
Eelkõige määratakse bioindikaatorite abil looduse antropogeenseid ehk inimtekkelisi muutusi.
Sipelgad, eriti kuklased on tundlikud õhureostuse ja mullas ladestuvate pestitsiidide suhtes. Kübarseeni, eriti pilvikuid ja puravikke kasutatakse raskmetallide liia indikaatoritena. Männiokkaid kasutatakse happevihmade indikaatoritena. Vääveldioksiidi suhtes on väga tundlikud kask, võilill, nisu ja rukis.
Näiteks üks bioindikaatorite kompleks on veekogus elavad aerjalalised ja väikesed vähid. Neid organisme jälgides võib veekogus avastada probleeme ja hinnata veekogu seisundit, vaadeldes nende elusorganismide keemilisi, füsioloogilisi ja käitumuslikke jooni ja muutusi.
Bioindikatsioon annab õhu saastatuse pikaajaliste muutuste kohta tõesemat teavet kui mõõteaparaadid, sest õhus olevate ühendite kompleksne mõju elusorganismile erineb üksikkomponentide koosmõjust, ent mõõdetakse just üksikute komponentide sisaldust. Sellepärast peab õhu seisundi hindamise ideaalne meetod sisaldama nii bioindikatsiooni kui ka füüsikaliste suuruste mõõtmist.
Bioindikaatoritena on Eestis juba 35 aastat uuritud samblikke, sest samblikud on keskkonna suhtes üsna tundlikud. Eri tundlikkusega samblikuliikide leviku alusel on koostatud nii Tartu kui ka Tallinna lihhenoindikatsiooniline kaart, mis iseloomustab linna eri piirkondade õhu puhtust. Samblike kaardistamine Tartus näitas, et Tartu õhu seisund on hea.
Sõltuvalt valitud organismide eluvormist saab eristada järgmisi biondikaatoreid:
Hallpõsk-pütt
Hallpõsk-pütt (Podiceps grisegena) on pütlaste sugukonda kuuluv veelind.
Koolikohustus
Koolikohustus ehk koolisundus on riigi või kohaliku omavalitsuse kehtestatud kohustus, millega kohustatakse vanemaid oma lapsi koolitama kas teatud haridusastme omandamiseni ja/või teatud vanuseni. Koolikohustus kehtib enamikus riikides.
Koolikohustus Eestis
Eestis oli kuni 1917. aastani kohustuslik läbida 3-klassiline algkool, kusjuures see hakkas kehtima 10. eluaastast. 1920. aastal kehtestati 8–14-aastaste koolikohustus ja 1938. aastal 8–14-aastaste koolikohustus; mõlema puhul 6-klassilise kooli lõpetamiseni.
Hallpõsk-pütt
Levila
Hallpõsk-pütt pesitseb paljudel Euroopa, Lääne-Aasia ja Põhja-Ameerika loodeosa mageveejärvedel. Enamik linde veedab talve rannikupiirkondades. Hallpõsk-püti pesitsusaegset arvukust hinnatakse Eestis 300–400 paarile, talvist arvukust 10–30 isendile.
Koolikohustus
Koolikohustus Eestis
Nõukogude perioodil oli kool kohustuslik 6-7–16-aastastele.
Eesti haridusseaduse järgi on koolikohustuslik laps, kes jooksva aasta 1. oktoobriks saab 7-aastaseks. Koolikohustus kestab seni, kuni õpilane omandab põhihariduse või saab 17-aastaseks.
Hallpõsk-pütt
Välimus
Hallpõsk-püti pikkus on 40–50 cm, tiibade siruulatus 77–85 cm. . Nende kaal on 750–1620 grammi. Täiskasvanud isendeid on hõlpus eristada roostekarva kaela ja hallikasvalgete põsepiirkondade järgi. Nende nokk on mustjas kollaka tüvikuga. Tuttpütist on ta pisut väiksem.
Vana-Ahtme
Vana-Ahtme on Ahtme asum.
Chagose saared
Chagose saared on Briti India ookeani ala osa, mida taotleb endale Mauritius. Püsielanikke saartel ei ole, need asustati ümber 1960ndate lõpus ja 1970ndate alguses. Saartel elab umbes 3000 Briti ja USA sõjaväelast ning abitöölist. 1965. aastal eraldas Ühendkuningriik Chagose saared Mauritiusest ja moodustas Briti India ookeani ala. 1968. aastal Mauritius iseseisvus, kuid Suurbritannia ei andnud võimu üle Chagose saartel. 1968–1973 sundasustati kõik saarte elanikud Suurbritanniasse ja Mauritiusele.
Rahvusvaheline Kohus avaldas 2019. aastal mittesiduva arvamuse, et Suurbritannia peab lõpetama oma valitsemise nii kiiresti kui võimalik. ÜRO Peaassamblee tervitas (häältega 116 poolt, 6 vastu) seda arvamust ning kutsus üles Mauritiusele kuuluvaid Chagose saari kuue kuu jooksul dekoloniseerima. Rahvusvaheline Mereõiguse Kohus otsustas 2021. aastal, et Suurbritannial ei ole õigust Chagose saartele.
Vana-Ahtme
Vana-Ahtme asum rajati Teise maailmasõja järgseil aastail Ahtme Soojuselektrijaama lähedusse avariipersonali majutamiseks. Kuni 1955. aastani ehitati ühe- ja kahekorruselisi elamuid ja teenindusasutuste kompleks. Suurim ühiskondlik hoone on uusklassitsistlik võimlaga kultuurimaja Energia.
Aastatel 1997–2005 tegutses Vana-Ahtmes endiste vangide rehabilitatsioonikeskus.
Chagose saared
Geograafia
Saarestiku pindala on 63,2 km2, nendest Diego Garcia saare pindala on 27,2 km2. Kokku on akvatooriumi pindala üle 15 000 km2, see on üks maailma suurimatest atollisaarestikest.
Saarestik koosneb 7 osast:
Kliima on troopiline mereline, palav ja niiske. Õhutemperatuurid on 26,2–28,3 °C, aasta keskmine sademete hulk on umbes 2600 mm (105 mm augustis kuni 350 mm jaanuaris).
Helena
pisi|[[Evelyn De Morgani maal "Ilus Helena" (1898)]] pisi|Theseus röövib Helenat. Atika punasefiguuriline [[amfora, umbes 510 e.m.a]] pisi|[[Dante Gabriel Rossetti maal "Ilus Helena" (1863)]] Helena oli vanakreeka mütoloogias Zeusi ja Leda tütar ning dioskuuride ja Klytaimestra õde. Helena on surematu.
Homerose ajast pärineva eepilise poeemi "Kypria" järgi oli Helena Zeusi ja Nemesise tütar.
Helena kasvas Sparta kuninga Tyndareose ja tema naise Leda tütrena. Theseus ja Peirithoos röövisid Helena, kui see alles laps oli, ja viisid ta Atikasse Aphidnaisse, kust dioskuurid ta tagasi tõid. Kui dioskuurid ilmusid linna müüride alla ja nõudsid oma õde tagasi, ei olnud Theseus ega Peirithoos parajasti kohal, mistõttu konflikt lahenes rahumeelselt: Helena saadeti oma vanemate juurde Spartasse ning Theseus ja Peirithoos pääsesid karistuseta.
Tema ilu oli kuulus üle Kreeka ja kõik noored printsid tahtsid teda kosida. Tyndareos ei tahtnud nende seast üht välja valida, sest kartis, et need, kes Helenat naiseks ei saanud, solvuvad ja sõlmivad omavahel kas Tyndareose või Helena abikaasa vastu liidu. Tyndareos küsis nõu Odysseuselt, kes oli üks kõige targemaid mehi Kreekas, kuigi too kuulus ise kosilaste hulka, ja tegi tema nõuande järgi. Kõik kosilased tõotasid pidulikult edaspidi võidelda Helena tulevase mehe poolel, kui keegi peaks talle Helena pärast kallale kippuma. Sellise vande võtmisega ei tekkinud raskusi, sest kõik kosilased lootsid just ise saada Helena abikaasaks. Seejärel valis Tyndareos Helena meheks Menelaose, kes ise kohal ei viibinudki (teda esindas Theseus). Ühtlasi tegi Tyndareos Menelaosest Sparta kuninga.
Kui Olümposel peeti Peleuse ja Thetise pulmapidu, kuhu tülijumalannat Erist polnud kutsutud, viskas ta kättemaksuks piduliste hulka kuldse hesperiidide õuna, mille peale oli kirjutatud "Kõige ilusamale". Hera, Athena ja Aphrodite ei jõudnud omavahel kokkuleppele, kellele neist peaks see õun kuuluma. Zeus keeldus vastavat otsust tegemast ja käskis nõu küsida Pariselt. Kolm jumalannat ilmusidki Parise ette ja palusid neil anda see õun mitte kõige ilusamale, vaid sellele, kelle tänukingitus talle kõige väärtuslikum tundub. Aphrodite lubas Parisele maailma kõige ilusama naise ja Paris otsustas, et see lubadus on teistest parem, andes Aphroditele õuna.
Leo XIII kanoniseerimised
Paavst Leo XIII kanoniseeris 96 isikut ja kuulutas õndsaks 218 isikut.
Helena
Aphrodite juhtis Parise Spartasse, kus Menelaos ja Helena ta lahkesti vastu võtsid. Tollal kehtisid külalislahkuse reeglid, mida nii võõrustaja kui külaline pidid järgima. Sellepärast läks Menelaos kergeusklikult Kreetale, jättes Parise ja Helena kahekesi oma koju. Kuid Paris röövis seejärel Helena ja viis ta oma koju Troojasse.
Kui Menelaos tagasi jõudis ja nägi, mis oli juhtunud, kutsus ta kõik Kreeka ülikud appi, et kätte maksta, ja kõik Kreeka riigid pididki täitma oma lubadust, minnes oma sõjaväega Trooja vastu. Niimoodi puhkes Trooja sõda.
Trooja sõda kestis 9 aastat. Selle aja jooksul ei saanud Paris ja Helena lapsi, kuigi Parisel oli laps varasemast suhtest ja Helena sai lapse hiljem.
Pärast Parise surma sai Helenast Deiphobose naine.
Pärast Trooja langemist võttis Menelaos naise tagasi ning viis ta koju Spartasse. Tagasiteel ajas torm nad Egiptusesse, kus nad olid 7 aastat.
Pärastpoole elasid Menelaos ja Helena õnnelikult Spartat valitsedes. Nad said tütre Hermione, kes abiellus algul Achilleuse poja Neoptolemosega ja pärast selle surma Trooja ennustustarga Helenosega.
Helena-müüdi teisendi esitas Stesichoros ja seda kordas hiljem Euripides. Selle järgi viis Paris Troojasse üksnes Helena varjukuju ja tõeline Helena oli kogu Trooja sõja ajal Egiptuses, enne kui Menelaos ta lõpuks koju tõi.
Helenat austati Vanas Kreekas kui jumalannat, tõenäoliselt tuleks teda pidada Minose ajajärgu taimekasvujumalannaks. Spartas oli Helena plaatan ja selle kummardamine oli üks harvu jäänukeid antiikmütoloogia-eelsest puukultusest.
Säilinud on Gorgiase ja Isokratese kõned, mis ülistavad Helenat.
Helenat on maalikunstis palju kujutatud. Teiste hulgas on seda teinud Hans van Marees, Giovanni Batista Tiepolo, Tintoretto ja Johann Heinrich Wilhelm Tischbein. Ta on inspireerinud kirjanikke (Johann Wolfgang von Goethe, Christoph Martin Wieland, Oscar Wilde) ja heliloojaid (Christoph Willibald von Gluck, Jacques Offenbach, Richard Strauss).
Kadaka tänav (Kuressaare)
Kadaka tänav on endise Kaarma-Suurevalla maade põldudele tekkinud tänav Kuressaare põhjaosas.
Kadaka tänav algab Tehnika tänava ristmikult ja lõpeb ristudes Põhja tänavaga.
Tänava kujunemise lugu
Tänava areng sai alguse Saaremaa Metsamajandi kõrvale majandi poolt 1970. aastate alguses rajatud tööliste elamutest. Paljud kortermajad ja haljastuse rajasid töölised endale ise.
Kontorihoonest garaažideni kulgeb paralleelselt Kadaka tänavaga umbes sama pikkusega ja ikka veel nimetu tagatänav, mille äärsete majade numbrid kannavad lisamärgistusena a- või b tähte. Nüüdseks asfateeritud tagatänav rajati ilmselt varuligipääsuna metsamajandi töötajate kodudele.
Tänava nimi
Tänava nimi on pandud ilmselt piirkonnas vabalt kasvavate kadakapõõsaste järgi, millest paljud kaunistavad tänavat tänini. Jätkuvalt looduslähedase ja rohelisena on tänav aja jooksul meelitanud sinna rebaseid, jäneseid, siile, öökulle, kakke ja teisi metsloomi.
Nemo
''See lehekülg räägib eesti ansamblist; muude tähenduste kohta vaata lehekülge Nemo (täpsustus)
Nemo oli Eesti ansambel, mis tegutses 1972–1991.Alustas tegevust Tallinna Puhkeparkide Direktsiooni ansamblina 1974.aastal, põhiliseks tegutsemiskohaks Mustamäe kasiino.
Ansambli tuntumate laulude hulgas on "Tuhk ja teemant", "Figaro", "Petlik õnn", „Oo, kaunis naine”, "Armastus on see", "Reis ümber maailma", "Tahan sulle laulda", "Saatus".
Anna Zielińska
Anna Zielińska (sündinud 1977 Poznańis) on poola viiuldaja.
Ta on lõpetanud 2001. aastal Poznańi Muusikaakadeemia viiuli erialal. Esinenud nii solisti, kammer- kui ka orkestrimuusikuna.
Alates 2000. aastast on ta osalenud Mstislav Rostropovitši juhatatava Bayerische Rundfunk Orchesterakademie töös, esinenud koos orkestritega Eastern Festival Orchestra in Bayreuth, Jeunesses Musicales World Orchestra, RIAS Jugendorchester ja Nationaal Jeugdorkest ning on tihedalt seotud Dresdeni Sümfoonikute tegevusega. Ta on olnud paljude poola heliloojate teoste esmaettekandja, salvestanud muusikat Poola Raadio ja Televisiooni ning muude Euroopa, Aasia ning Lõuna- ja Põhja-Ameerika raadiojaamade ning plaadifirmade 6dB ja Deutsche Grammophon jaoks.
Solistina on ta osalenud alates 2004. aastast sellistel festivalidel nagu Gelderse Muziek Zomer (Holland), Zda/erzenia (Bydgoszcz), Biennale (Lodz), In Progress (Centre for Contemporary Art Laznia), 3. rahvusvaheline Linux Audio Conference, ZKM Karlsruhe (Saksamaa), Musica Moderna (Lodz), Musica Electronica Nova (Wroclaw), Audio Art (Krakow), Festival Forfest (Kromeriz, Tšehhimaa), XV Festival de Musica Contemporanea Chilena (Santiago de Chile), MusicAhora (La Serena, Tšiili), Musica Polonica Nova (Wroclaw), Audio Art (Varssavi), 37. Festival International Musiques et Creations Electroniques "Synthese 2007" (Bourges, Prantsusmaa), Visiones Sonoras (Morelia, Mehhiko).
Anna Zielinska on eriti huvitatud improvisatsioonilisest muusikast ja muusikalisest improvisatsioonist. 2001. aastal oli ta saksa ansambli Ensemble Musikbabrik stipendiaat ja osales Earle Browni avatud õpikojas Heekis. 2006. aastal osales ta Chicago The Jazz Institute'i liikmete õpikodades. Tema eksperimentaalne muusikalooming põhineb erinevatel heliallikatel. Ta on teinud koostööd Ernst Bieri, Marek Choloniewski, Hamid Drake'i, Roby Glodi, Frank Gratkowski, Izabella Gustowska, Krzysztof Herdzini, Cezary Konradi, Wojciech Kosma, Herb Robertsoni, Janusz Stolarski, Viktor Tothi, Mikolaj Trzaska, Wu Wei ja Tadeusz Wierzbickiga projektis "The Laboratory of Appearances". Ta on pälvinud 2001. ja 2006. aastal Grand Prix Fama Festivalil Swinoujscies teatrilavastuste kaasautorina.
Hooajal 2003/04 andis ta kontserte kontserdisarjas "ElectromAnia Project", mille eesmärgiks on propageerida viiulit ja elektroakustilist muusikat ning tuua esmaettekandele Poola ja muude maade heliloojate uudisteoseid.
2004. ja 2007. aastal on ta pälvinud Poola Kultuuriministeeriumi stipendiumi.
2006. aastast on ta Poola Elektroakustilise Muusika Ühingu (Polish Society for Electroacoustic Music PSeMe) liige.
Lõpovets
Lõpovets (ukraina keeles Липовець) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis Vinnõtsja rajoonis. Lõpovets asub Vinnõtsjast umbes 42 km idas. Kuni 2020. aastani oli Lõpovets Lõpovetsi rajooni keskus.
Lõpovetsi on esmamainitud 1545. aastal. Alevi staatuse sai Lõpovets 1925. aastal ja linnaõigused 2001. aastal.
pisi|Vaade Lõpovetsile
Valgevaal
Valgevaal (ka beluuga ja beluhha; Delphinapterus leucas) on üks kahest narvallaste sugukonda (teine on narval) kuuluvast suurest veeimetajast.
Valgevaal on levinud Arktika ja Lähis-Arktika meredes. Valgevaala on kohatud ka Läänemeres, viimati 1985. aastal Saaremaa, Hiiumaa ja Käsmu poolsaare ligidal.
Valgevaalade tüvepikkus ulatub kuni 5 meetrini. Täiskasvanud isendid on valged, juveniilsed aga hallikad. Nende peaosa on melonikujuline.
Kukkurhunt
Kukkurhunt (Thylacinus cynocephalus) on kiskeluviisiga kukkurloom, keda peetakse väljasurnuks. Kukkurhunt oli ajaloolisel ajal levinud kogu Austraalia mandril.
Välimus
Kukkurhundi kehapikkus oli 85–130 cm, sabapikkus 38–65 cm, kaal 15–30 kilogrammi. Õlakõrgus oli umbes 60 cm. Karv oli lühike, värvuselt hall või kollakashall, keha tagaosal oli 13–19 tumepruuni ristvööti. Vöötide tõttu nimetati teda ka tasmaania tiigriks. Tal oli lai kolju, lõualuudes oli 46 hammast. Silmahambad olid pikad ja teravad nagu koeral või hundil. Kukkruhunt suutis oma lõugu väga laialt (kuni 90 kraadi) avada.
Levik ja eluruum
Kukkurhunt elas Austraalias ja Uus-Guineas, kus ta suri välja juba enne eurooplaste saabumist. On arvatud, et üheks põhjuseks olid dingod, sest Tasmaanias, kus säilis viimane kukkurhuntide populatsioon, dingosid ei ole. Kuid ka seal surid nad välja ulatusliku küttimise tõttu farmerite poolt, kes arvasid, et kukkurhundid ohustavad nende karja. Austraalia valitsus maksis alates 1830. aastatest iga kukkurhundi pea eest 25 senti. Kukkurhunt oli öise eluviisiga avamaa loom, kuid viimased asurkonnad põgenesid jälitamise eest tihedasse vihmametsa.
Väljasuremine
thumb|left|Kukkurhundid Washingtoni loomaaias 1902. aastal 20. sajandi alguses muutus kukkurhunt haruldaseks. Viimane teadaolev kukkurhunt suri Hobarti loomaaias 1936. aastal. Samal aastal võeti kukkurhunt looduskaitse alla. Looduses nähti teda viimati 1945. aastal. Hilisemad otsingud Tasmaania sisemaa metsades pole tulemusi andnud ja liiki peetakse üldiselt väljasurnuks. Siiski on palju entusiaste, kes usuvad, et liik on siiani säilinud. Võimalike säilinud isendite kaitseks loodi 1966. aastal Tasmaania edelaosas 647 000 hektari suurune kaitseala. 21. sajandil on üritatud uurida kukkurhundi DNA-d, kuid säilinud materjal on osutunud liiga halvas seisukorras olevaks.
Vapiloom
Kukkurhunti on kujutatud Tasmaania vapil.
Lõokannus
Lõokannus (Corydalis DC.) on taimeperekond magunaliste sugukonnas.
Erlend Loe
thumb|right|Erlend Loe Erlend Loe (sündinud 24. mail 1969) on norra romaanikirjanik. Varem on ta töötanud psühhiaatriakliinikus ja vabakutselise ajakirjanikuna Adresseavisenis, praegu elab ja töötab Oslos.
Lõokannus
Perekonnas on üle 400 liigi, mille levila asub peamiselt põhjapoolkera parasvöötmes.
Eesti liigid
Eestis elab pärismaisena kaks liiki lõokannuseid.
Robert Cooper
Robert Cooper on mitme isiku nimi:
Erlend Loe
1993. aastal debüteeris ta romaaniga "Naisest võetud" ("Tatt av Kvinnen") ja aasta hiljem avaldas lasteraamatu "Kala" ("Fisken"). Loele on iseloomulik lihtsameelne ja naiivne kirjutamisstiil. Tema lasteraamatud on illustreerinud Kim Hiorthøy.
Pesaro ja Urbino provints
Pesaro ja Urbino provints on provints Itaalias Marche maakonnas.
Provintsi keskuseks on Pesaro linn.
Haldusjaotus
Pesaro ja Urbinos provints jaguneb 60 vallaks (comune).
Erlend Loe
Tema populaarset romaani "Naiiv.Super" on tõlgitud 26 keelde.
Kariba järv
pisi|Kariba järve satelliidipilt Kariba järv on tehisjärv Aafrikas Sambia ja Zimbabwe piiril. Järv jääb 16°28′56′′ S ja 17°58′52′′ S ning 27°02′50′′ E ja 29°01′07′′ E vahele.
Järve pinna kõrgus merepinnast on 485 m, pikkus 220 km, laius 40 km, pindala 5400 km², maht 180 km³, suurim sügavus 78 m ja valgala pindala 663 000 km². Kariba järv on mahult maailma suurim veehoidla.
Järv tekkis Zambezi jõele Kariba paisu ehitamise tulemusena. See täitus veega aastatel 1958 kuni 1963.
Punand
Perekonda kuulub umbes 50 liiki.
Roman Kariste
Roman Kariste (kuni 22. juuni 1938 Roman Karelin; 8. detsember 1918 Tallinn – 11. oktoober 1992 Tallinn) oli eesti poksija ja poksitreener.
Kariste poksis aastatel 1932–1954 Tallinna Poksiklubis ja Dünamos, tema esimene treener oli Nigul Maatsoo, hiljem treenis ta üksinda ning tema Venemaa-perioodi treenereid pole teada. Ta pidas 252 kohtumist ja võitis neist 199.
Kariste oli kergekeskkaalus (kuni 66,7 kg) Eesti meister (1939).
Kariste oli kokku seitsmekordne Eesti NSV meister – keskkaalus (kuni 72,6 kg) aastatel 1945–1948, II keskkaalus (kuni 75 kg) 1952. aastal, I keskkaalus (kuni 71 kg) 1953. aastal ning II poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1954. aastal.
Kariste õppis II maailmasõja ajal Moskva Kehakultuuri Keskinstituudis. Ta lõpetas Tallinna Kehakultuuritehnikumi (1948) ja Leningradi Lesgafti-nimelise Kehakultuuriinstituudi (1952). Hiljem töötas poksitreeneri ja kehalise kasvatuse õpetajana.
Kivitsõõr
Kivitsõõr oli 2004. aastal loodud rollimänguselts, kuhu kuulusid inimesed, kes soovisid edendada rollimängu Eestis.
Kivitsõõr avas Tartus noortekeskusena tegutseva rollimängukeskuse Urg. Keskus alustas tööd endises tuumavarjendis, kus varem oli tegutsenud ööklubi Varjend. Seal korraldati larpe, kohtuti rolli-, laua- ning arvutimängude mängimiseks. Keskuses tegutsesid filmiklubi ja harrastusteater. Aastal 2005 valiti Urg Tartu parimaks noortekeskuseks.
Kivitsõõri tegemisi vedasid Raul Kübarsepp ja Tiit Joala.
Urg suleti aastal 2009 seoses varjendis niiskuse toel levima hakanud tervisele ohtliku hallitusega. Asenduseks leitud ajutised ruumid klubitegevuseks ei sobinud ning organisatsioon lõpetas varsti sisulise tegevuse. Aastal 2012 kustutati MTÜ registrist.
Rollimängukeskusest välja kasvanud entusiastide toel avati 2011. aastal Tartus Kivitsõõrist sõltumatu rollimängukeskus Nurg.
Vickersi kõvadus
pisi|Vickersi kõvaduse määramise seade Vickersi kõvadus on katseliselt leitav materjali kõvadus, mille määramiseks surutakse materjali teemantpüramiid ning mõõdetakse tekkinud jäljendi diagonaalide pikkused. Meetodi töötasid välja 1921. aastal Robert L. Smith ja George E. Sandland töötades Vickers Ltd- s. Erinevalt teistest kõvaduse määramise meetoditest, saab Vickersi meetodit kasutada väga paljudel erinevatel materjalidel ilma et peaks vahetama seadme otsikut või mõõteskaalat. Silmas tuleb pidada, et mõõdetava materjali paksus oleks vähemalt 2,5 korda suurem jäljendi diameetrist. Kõvaduse leidmiseks kasutatakse järgnevat valemit :
kus:
F - jõud, N;
A - jälje pindala, mm²;
a - püramiidi tahkude vaheline nurk 136°;
d - jälje diagonaal, mm;
Mõõtmine
pisi|Teemantpüramiid Vickersi kõvaduse määramiseks Vickersi meetodil kõvaduse määramiseks surutakse otsik vastavalt 4,9...980 N (5…100 kgf) või mikrokõvaduse määramisel  0,098...1,96 N (0,001...0,2 kgf) jõuga materjali ning mõõdetakse selle poolt tekitatud jäljendi diagonaalid. Enne jäljendi tekitamist on vajalik pinna mõningane ettevalmistus, et vältida jäljendi moonutusi. Pind peab olema sile ning mikrokõvaduse mõõtmisel ka poleeritud. Saadud süvend mõõdetakse mikroskoobi all mõõteskaala abil.
Tähistamine
Vickersi meetodil määratud kõvadust tähistatakse lühendiga HV. Selle järele lisatakse jõu suurus, millega mõõtmine läbi viidi. Kui jõu avaldamise aeg erineb tavalisest 10-15 sekundist, lisatakse tähisele ka aeg. Näiteks 771HV10/20 korral:
Johannes I (paavst)
Johannes I (ladinapäraselt Ioannes I) oli paavst 523–526. Ta oli 53. paavst.
Tuudi raudteejaam
pisi|250px|Tuudi raudteejaama hoone 2016. aastal
Johannes I (paavst)
Johannes sündis "Liber Pontificalise" järgi Toscanas ja ta oli Constantiuse poeg. Mõned ajaloolased on tema sünnikohaks pidanud ka Sienat.
Tuudi raudteejaam
Tuudi raudteejaam (saksa keeles Tudi) oli raudteejaam Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Tuudi külas, Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee 78. kilomeetril. Virtsu sadama poolt oli jaamahoone mööda raudteed 18 kilomeetri kaugusel paremal.
Johannes I (paavst)
Ta oli diakon ja sai Gelasius I ajal ülemdiakoniks (kardinaldiakoniks), hiljem aga Pamachii kardinalpreestriks. Ta osales 1. märtsil 499 ja 23. oktoobril 501 toimunud Rooma sinoditel. Ta toetas skisma ajal vastupaavst Laurentiust, kuid 16. septembril 506 soostus toetama Symmachust.
Johannes oli Boëthiuse sõber, kes pühendas talle 3 teoloogilist traktaati, nende seas "De hebdomadibuse".
Tuudi raudteejaam
Jaamahoone
Tuudi pooljaama jaamahoone valmis tüüpkavandi järgi ning sarnanes Paeküla, Rumba ja Rootsi jaamahoonetega.
Johannes I (paavst)
Paavstiks saamine
Johannes I pühitseti paavstiks 13. augustil 523.
Visiit Konstantinoopolisse
Johannes I oli esimene paavst, kes tegi ametliku pastoraalse visiidi Itaaliast mujale.
Tuudi raudteejaam
Jaamahoone
Jaamahoone on funktsionalistlikus stiilis kahekorruseline telliskiviehitis.
Johannes I (paavst)
Visiit Konstantinoopolisse
Ida-Rooma keiser Justinus I alustas aastal 523 ariaanide tagakiusamist, mida taunis idagootide kuningas Theoderich Suur, kes oli ise ariaan.
Theoderich kutsus paavsti Ravennasse ja tegi talle ülesandeks minna piiskoppide ja senaatorite delegatsiooni koosseisus Konstantinoopolisse, kus ta pidi keisrit veenma ariaanide tagakiusamist lõpetama, neile tagastama pühakojad ja vägisi katoliiklusesse pööratud ariaanidel lubama taas tegeleda arianismiga. Paavst ei soostunud viimase nõudega, kuid kuningas lootis selle nõude läbisurumiseks Konstantinoopolis ülejäänud delegaatidele.
Tuudi raudteejaam
Jaamahoone
Jaamahoones on aja jooksul asunud korterid ja Eesti Posti postipunkt.
Johannes I (paavst)
Visiit Konstantinoopolisse
Delegatsioon lahkus aastal 525 Ravennast ja jõudis enne ülestõusmispühi Konstantinoopolisse. Paavst sai Konstantinoopolis suurejoonelise vastuvõtu osaliseks. Suur osa linnaelanikest ja keiser Justinus tulid paavstile 12 miili kaugusele linnast vastu. Ülestõusmispüha missat tähistati Hagia Sophia kirikus 19. aprillil ladina liturgia järgi.
Läbirääkimistel nõustus keiser täitma Theoderichi kõik nõudmised, välja arvatud arianismi ametlikku tunnustamist.
Tuudi raudteejaam
Jaamahoone
pisi|250px|Lagunev Tuudi raudteejaama hoone 2008. aastal. Kruusatee asub endisel raudteetammil
Johannes I (paavst)
Visiit Konstantinoopolisse
Paavst pöördus seejärel tagasi Ravennasse. Theoderich sattus delegatsiooni tagasipöördumisel raevu, kuna ta lootis, et paavst saavutab visiidi käigus arianismi tunnustamise. "Liber Pontificalise" järgi vangistas ta paavsti ja kohtles teda karmilt.
Liturgilised otsused
Johannes I ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 15 piiskoppi. Tema ajast on teada vaid üks uus kardinal – kardinalpreester Andreas.
Johannes I kultuuriloos
Johannes I ajal tutvustas Dionysius Exiguus oma ajaarvamise süsteemi. Paavst tunnustas tema süsteemi.
"Liber Pontificalise" järgi dekoreeriti tema ajal Rooma Peetri kiriku aatrium, renoveeriti Rooma Santi Nereo ed Achilleo kirik ja taastati mitu Rooma kalmistut. Commodilla ja Priscilla kalmistutele ehitati tema ajal kirikud.
Allikad
Johannes I-le on omistatud kiri peapiiskop Zachariasele ja kiri Itaalia piiskoppidele, kuid neid kirju on peetud apokrüüfilisteks.
Surm
Johannes I suri 18. mail 526 Ravennas traditsiooni järgi nälga ja maeti 27. mail Rooma Peetri kirikusse.
Tulemuspõhine tasustamine
Tulemuspõhine tasustamine (inglise keeles cost per action) on interneti reklaamikampaania tasustamisskeem, kus reklaami eest makstakse tasu vastavalt sellele, kui palju see reklaam mõjutas kampaania eesmärgi täitmist.
Näiteks võivad kampaania eesmärgiks olla veebitellimused, ostud, registreerimised (nt meililisti) või küsitluse täitmised. Kõik need on konkreetsed tegevused, mille teostamist annab fikseerida ja jälgida. Tulemuspõhise hinnaskeemi alusel ei maksta keskkondadele ei bänneri näitamise ega selle klõpsamise eest, makstakse vaid iga tulemusliku tegevuse eest, mille see reklaam on toonud. Tulemuspõhise hinnaga bännerreklaamide näitamist pakub Eestis näiteks Klikivabrik.
ADM Interactive blogi: "Tulemuspõhine reklaam veebis - maksad ainult tulemuse eest!"
Saviranna
Saviranna on küla Harju maakonnas Jõelähtme vallas. Küla kuulub terves ulatuses Rebala muinsuskaitsealasse. Küla territoorium eraldati 2010. aastal Kallavere alast.
Küla piirneb merega 2,8 kilomeetri ulatuses. Piirneb Kallavere küla ja Ülgasega.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 82 inimest. Neist 52 (63,4%) olid eestlased.
Küla territooriumile jääb Kallavere alumine tulepaak.
Tara-seatapp
Tara-seatapp (Calystegia sepium (L.) R.Br.) (ehk lihtsalt seatapp) on kassitapuliste sugukonda seatapu perekonda kuuluv mitmeaastane taim.
Liigil eristatakse 9 alamliiki, millest 6 kasvavad Põhja-Ameerikas, üks Euraasias, üks Lääne-Euroopas ja üks Siberis. Kaks viimast on roosade õitega. Seatapp kasvab parasvöötmes (üks alamliik ka Põhja-Ameerika lõunaosas). Ta on sisse viidud ka Austraaliasse ja Argentinasse. Liik on Eestis tavaline. Ta kasvab jõekallastel ja aedades.
Seatapp on vääntaim, mis keerdub vastupäeva ümber teiste taimede. Ta kasvab 2–4, vahel kuni 5 m pikaks. Lehed paiknevad varrel spiraalselt, nad on lihtsad, nooleotsakujulised, 5–10 cm pikad ja 3–7 cm laiad.
Viljaks on peaaegu kerakujuline kupar, mille läbimõõt on 1 cm ja mis sisaldab 2–4 musta seemet.
Tara-seatapp on meeldiva välimuse ja ilusate õitega taim. Ent tema kiire kasvu ja klammerduvate väätide tõttu võib ta istutatud puid-põõsaid ümber mähkida ja ära kägistada. Tara-seatapu seemned võivad eluvõime säilitada kuni 30 aastat. Tema roomavad juured võivad olla kuni 3–4 m pikad. Seetõttu on tara-seatapp mõnel pool klassifitseeritud ohtlikuks umbrohuks. Temast on raske lahti saada; parima tulemuse annab järjekindel umbrohutõrje.
Velikije Luki operatsioon
Velikije Luki operatsioon oli idarinde lahing Teises maailmasõjas Saksamaa ja Nõukogude Liidu Kalinini rinde vägede vahel. See leidis aset Velikije Luki linna lähedal 24. novembrist 1942 kuni 20. jaanuarini 1943.
Velikije Luki operatsioonis osales ka 8. Eesti Laskurkorpus.
Lahingust
24. novembril alustasid Punaarmee 3. löögiarmee üksused (7 jalaväediviisi, 1 jalaväebrigaad, 3 tanki- ja 3 mehhaniseeritud brigaadi – kokku 86 000 – 95 000 meest, 2135 suurtükki ja miinipildujat, 390 tanki) rünnakuid 50 kilomeetri laiusel rindel. Purustades Velikije Luki linnast edela pool Širipino rajoonis 83. jalaväediviisi 257. ja 251. jalaväerügemendid, kohtusid 30. novembril põhjast ja lõunast ründavad Nõukogude väeüksused linnast lääne pool. Velikije Lukisse jäi erinevatel andmeil kotti 7–10 tuhat sakslast. Detsembri alguseks olid venelased jõudnud Novosokolniki linnani ja lõiganud läbi strateegiliselt tähtsa raudteesõlme Moskva–Riia ja Peterburi–Kiievi raudtee raudteeliinil, mis ühendas väegruppi Nord ja väegruppi Mitte. Kiiruga kohale toodud reservide najal läksid sakslased detsembri alguses vastupealetungile ja surusid Punaarmee Novosokolniku juurest tagasi ning taastasid raudteeühenduse. Tuginedes 1942. aasta talve Holmi ja Demjanski kottide kogemusele, keelas Adolf Hitler linna garnisonil kategooriliselt igasuguse väljamurdmise ja andis käsu oodata vabastamist väljastpoolt.
Operatsioon Totila
4.–14. jaanuarini 1943 tegid Saksa väed ebaõnnestunud katse Velikije Luki vägede piiramisrõnga läbimurdmiseks. Saksa vägede katsed linna sissepiiratuid päästa kestsid kuni jaanuari keskpaigani, kuid 3. löögiarmee tugev vastupanu ja suurte kaotuste tõttu need ei õnnestunud. Linna poole edelast tunginud Saksa väed jõudsid garnisonist vaid 3-4 kilomeetri kauguseni. Siiski õnnestus 5. mägikütipataljonist moodustatud võitlusgrupp 8 tanki ja soomusmasina toel jõuda ümberpiiratuteni.
Ööl vastu 16. jaanuari teostas Saksa vägede mõnesajameheline Kremli grupeering läbimurde lääne suunas ja raskete kaotuste hinnaga jõudsid 186 meest omadeni. Sama päeva hommikul vallutasid venelased Kremli, raudteejaama grupp alistus lõplikult 16. jaanuaril kell 15.30. Velikije Luki linna garnison alistus 16. jaanuaril 1943. Pärast Velikije Luki langemist suunas 3. löögiarmee juhatus kõik jõud välisrindele ja 16.–20. jaanuari lahingutega suruti sakslaste ründekiil tagasi.
Mälestuse jäädvustamine
Linna vabastajate mälestussamba on kavandanud eesti arhitekt Mart Port.
Dovre vald
Dovre on vald Norras Innlandeti maakonnas. Valla halduskeskus on Dovre küla.
Inimesed on Dovre valla aladel elanud juba ligi 6000 aastat. Ligi 2000 aastat tagasi loodi sealkandis esimesed talud.
2019. aastani kuulus vald Opplandi maakonda.