cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Põltsamaa ordulinnus
pisi|Põltsamaa linnus, loss ja [[Põltsamaa uus Niguliste kirik]] pisi|Põltsmaa linnus ja loss (aprill 2023) pisi|Droonivideo Põltsamaa jõest ja ordulinnusest 2021. aasta sügisel pisi|Linnus ja loss üle vallikraavi pisi|Linnuse ja lossi läänevaade Põltsamaa ordulinnus (saksa keeles Oberpahlen, vene keeles Верпель või Верполь) rajati arvatavasti 1272. aastal Liivi ordu poolt Põltsamaa jõe kaldale foogtkonna keskuse jaoks. Seda purustati ja taastati korduvalt, kuid alates teisest maailmasõjast on linnus suuremas osas varemetes.
Põltsamaa ordulinnus
Algul ehitati suur paest ruudukujuline kastellitaoline ringmüür, millele kaevati ümber täiendavat kaitset pakkuv jõeveega täidetud vallikraav. Müüri loode- ja kaguküljel eendus danskeritaoline väravaehitus. Müür oli üle kolme meetri kõrge ja selle siseküljel kulges kaitsekäik. Väravad asusid loodes, kirdes ja kagus. Loodeväravat turvas vallikraavini ulatuv eeskaitse, kuid peavärav oli kaguvärav.
Müüri kõrgendati juba 13. sajandi lõpul. Samuti uuendati siis kaitsekäik, mis toestati ulgtalade asemel piilaritele. Selleaegne müüritis on varasemast hõlpsasti eristatav.
14. sajandil lisati müürile suurte laskeavadega tellisrinnatis. Linnuse idanurka ehitati konvendihoone. Teisel korrusel asusid kapiitlisaal, refektoorium ja dormitooriumid ning kaguküljes kõige suuremas saalis linnuse kirik. Kolmas korrus oli kaitsekorrus, mille jaoks on säilinud kitsas ja järsk tellistest müüritrepp konvendihoone tornis. Kogu ringmüüri sisekülg on olnud hoonetega ääristatud. 15. sajandil kõrgendati ringmüüri ja rajati uus kaitsekäik, mille kõrgus on praegugi 11 meetrit. Kastelli kolmes nurgas asusid väikesed nelinurksed tornid, mille väliskülje moodustas ringmüür, õuepoolne külg oli aga puidust.
Ruudukujuline, kastelli müüripikkusest umbes kolmandiku moodustav konvendihoone oli sisehoovi ja läänenurgas kõrguva torniga ehitis. Konvendihoone tiibu ühendas seestpoolt galerii, torni teine korrus oli aga kasutusel linnuse komandandi elupaigana. Värav asus edelaseinas, mis oli ühtlasi konvendihoone peafassaad. Tiibehitise teisel korrusel asusid garnisoni eluruumid.
pisi|Põltsamaa linnus pisi|Põltsamaa linnuse varemed vallikraaviga pisi|Linnusemüür 16. sajandi algul ehitati kagupoolse värava ette raveliin, sellele suurtükitorn ja nendevahelise ühenduse kaitseks kaponiir. Loodepoolsegi värava kaitseks püstitati praeguseks hävinud torn, mille ülakorrusel oli suurtükiplatvorm.
Liivi sõja ajal oli Põltsamaa linnus Ivan IV poolt Liivimaa kuningaks kuulutatud hertsog Magnuse residents. Seetõttu kohendati vana konvendihoone ümber elu- ja esindusruumideks. Küttekehadena hakati kaminate kõrval kasutusele võtma kahhelahje. Sõja käigus käis linnus siiski korduvalt käest kätte.
Põltsamaa loss
Liivi sõjas kannatada saanud ja sõjalise tähtsuse minetanud linnuse annetas Gustav II Adolf 1623. aastal feldmarssal Herman Wrangelile, kes alustas linnuse konvendihoone rekonstrueerimist renessansslossiks. Täiskorrusena ehitati välja kolmas korrus ja lisati veel neljaski korrus. Ukse- ja aknaavad murti suuremaks, muudeti ruumide senist lahendust ja kõikjale ehitati uued kahhelahjud. Linnuse suur hoov muudeti majandushooviks. Kagupoolne väravahoone ehitati ümber kirikuks, mille käärkambrina kasutati vana suurtükitorni. Paraku hävis toona ehitatu suuresti Rootsi-Vene 1656.–1661. aasta sõja käigus, mil linnus rüüstati. Põltsamaa linnus kaotati 1681. aastal, mil garnison viidi linnusest minema. Sel puhul tehti 1682. aastal varaloendus, mis on senini oluline Põltsamaa ajaloo allikas.
Aastal 1720 sai linnuse omanikuks Venemaa riiginõunik Heinrich von Fick, kes alustas uuesti kiriku ülesehitamist. Nüüd liideti endine suurtükitorn kiriku sisse juba kooriruumina. 1750 sai pärast Ficki surma linnuse endale tema väimees Johann Woldemar von Lauw, kes ehitas konvendihoone ja vana lossi varemed suurejooneliseks rokokoostiilis paleeks, mille ansamblisse liideti ühtse väliskujundusega kirikki.
Põltsamaa linnuses asus aastail 1772–1786 ja 1792–1796 Põltsamaa portselanimanufaktuur, mis oli vanuselt kolmas Venemaal.
Linnus koos lossi ja kirikuga põles II maailmasõja ajal 1941.
Põltsamaa loss restaureeriti ja renoveeriti aastatel 2019–2023. Tööde järel võeti taas kasutusele eelnevalt 80 aastat varemetes seisnud kompleksi värava- ja konvendihoone, korrastati ka lossihoovi, veinikeldrit ja rajati uus laululava, korrastati 1980. aastatel ehitatud restoranimaja ja muuseumihoonet.
=Pildid=
Raudvärav
Raudväravate-nimelisi kuristikke leidub maailmas ka mujal.
Geograafia
Raudvärav on osa Kazanist ja Đerdapist. Ta eraldab Karpaate (Transilvaania Alpe) ja Stara Planinat. Raudvärava pikkus on 14,5 km ja laius kõige kitsamas kohas 220 m. Laiemas mõttes on Raudväravate pikkus kogu see ala, mil Doonau mõlemal kaldal on mäed, nii et 134 km alates Rumeenia linna Moldova Nova kandist, kitsamas mõttes ainult selle viimane, alamjooksupoolseim osa alates Rumeenia linnast Orșovast.
Ajalugu
Kuni 19. sajandi lõpuni oli Raudväravate läbimine laevaga peaaegu võimatu, sest jõgi oli kärestikuline. 1890 lõhati jõepõhja dünamiidiga ning jõkke tekitati 2 km pikk, 80 m lai ja 3 m sügav kanal. 17. septembril 1896 avasid Austria-Ungari keiser Franz Joseph I, Rumeenia kuningas Carol I ja Serbia kuningas Aleksandar Obrenović isiklikult kanali. Orșova (ungari keeles Orsova) oli tollal Austria-Ungari kõige lõunapoolsem linn. Siiski valmistasid tulemused pettumust: vool kanalis oli nii tugev, et kuni 1973 tuli laevu vastuvoolu vedada lokomotiivi abil. Sedasi jäi Raudvärav endiselt laevatransporti takistama.
1964 asusid Jugoslaavia ja Rumeenia ühiselt jõele tammi rajama. Raudvärava tamm, mille koosseisu kuulus Raudväravate HEJ, avati 1972. Selle tulemusena tõusis Doonau veetase tammi juures 35 meetrit ja moodustus veehoidla. Siiski oli veehoidla pindala üsna väike ja ümber tuli asustada kõigest 17 tuhat inimest. Veehoidlasse uppusid 5 küla ja Ada Kalehi saar.
Loodus
Kuristiku põhjaosas, Rumeenia kaldal asub Raudväravate rahvuspark (rajatud 2001, 1157 km²). Kuristiku lõunaosas, Serbias asub Đerdapi rahvuspark (rajatud 1974, 636 km²).
Dunajivtsi
Dunajivtsi (ukraina Дунаївці, poola Dunajowce, vene Дунаевцы) on linn Ukrainas Hmelnõtskõi oblastis, Dunajivtsi rajooni halduskeskus. Dunajivtsi asub Hmelnõtskõist umbes 58 km lõunas.
Orihhiv
Orihhiv (ukraina Оріхів, vene Орехов) on linn Ukrainas Zaporižžja oblastis, Orihhivi rajooni halduskeskus.
Orihhiv on asutatud 1775. aastal, linnaõigused sai 1801. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Orihhivi elanikest ukrainlasi 89,68%, venelasi 8,82%, valgevenelasi 0,38%, armeenlasi 0,21%, bulgaarlasi 0,19%, grusiine 0,07%, sakslasi 0,07% ja tatarlasi 0,06%.
Juuli 2009
Juuli 2009, kroonika
2009. aasta juuli algas kolmapäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast reedel.
Neliteist teesi
Neliteist teesi olid seisukohad Euroopa taasülesehitamise põhimõtete kohta, mis esitati president Woodrow Wilsoni kõnes Ameerika Ühendriikide Kongressi ühisistungil 8. jaanuaril 1918. Oma kõnes esitas Wilson plaani õiglase ja püsiva rahu saavutamiseks Euroopas pärast esimest maailmasõda.
See kõne peeti rohkem kui 10 kuud enne Compiègne'i vaherahu, mis tegi esimesele maailmasõjale lõpu, kuid neliteist teesi said aluseks Saksamaa alistumistingimustele, mille üle toimusid läbirääkimised Pariisi rahukonverentsil 1919 ning mis kinnitati Versailles' rahulepinguga. Samas rakendati Euroopa taasülesehitamisel täiel määral ainult nelja teesi terviklikult, mistõttu Ameerika Ühendriikide Senat keeldus Versailles' lepingut ratifitseerimast.
Taust
Wilsoni kõne tõi esile mitmeid progressivismi põhimõtteid, mis olid Ameerika Ühendriikides ajendanud riigisiseseid reforme, ning kasutas neid välispoliitika ümberkohandamiseks, rõhutades vabakaubandust, avalikke kokkuleppeid, demokraatiat ja suveräänsust. Neliteist teesi oli ainukeseks ametlikult välja toodud sõjaeesmärgiks; enamik osapooltest tunnistas ainult üldisi suundi ja ülejäänud keeldusid eesmärkide avalikustamisest, kuna soovisid saavutada territoriaalset kasu.
Wilsoni kõne oli samas vastuseks Vladimir Lenini Izvestijas avaldatud rahudekreedile, mis kutsus Venemaad otsekohe sõjast eemale tõmbuma, kutsudes üles õiglasele ning demokraatlikule rahule, mida ei ohustaks territooriumi annekteerimised. Selle tulemuseks oli Brest-Litovski rahuleping, mis sõlmiti märtsis 1918.
I. Salakokkulepete kaotamine
Salakokkulepped olid enne esimest maailmasõda levinud ning paljud pidasid neid konflikti õhutamises süüdlasteks.
III. Vabakaubandus
Vabakaubandus põhines rahumeelsete riikide vaheliste majanduslike barjääride eemaldamisel ning kutsus samuti üles kaubandussuhetes võrdsele kohtlemisele.
IV. Desarmeerumine
Desarmeerumine "madalaimale tasemele, mis tagab riigikaitse".
V. Koloniaalnõudmiste kohandamine
Wilson kutsus riike üles dekolonisatsioonile, andma rahvuslikku suveräänsust endistele koloniaalriikidele ning kutsus üles maailma rahvaid andma võrdselt kaalu nii koloniseeritud rahvaste kui ka koloniseerivate riikide arvamustele.
Punktid 6–13 olid spetsiifilisemad, puudutades kindlate riikide situatsioone:
VII. Belgia taastamine
Belgiast tuleb lahkuda ning taastada sõjaeelne olukord.
VIII. Alsace-Lorraine
Prantsusmaa oli kaotanud Alsace-Lorraine Saksamaale pärast aastatel 1870–1871 aset leidnud Prantsuse-Preisi sõjas; see tuli tagastada.
IX. Itaalia
Itaalia piirid tuli uuesti määrata, rahvusliku kuuluvuse järgi. Kuna see ignoreeris lubadusi, mis tehti salajases Londoni paktis aastal 1915, mille ajendina Itaalia liitlaste poolel sõtta astus, tekitas see Itaalias tugevaid vastuolusid.
X. Austria-Ungari
Autonoomne areng Austria-Ungari rahvastele (kuna Austria-Ungari keisririik lagundati).
XI. Rumeenia, Serbia, Montenegro ja teised Balkani riigid
Rumeenia, Serbia, Montenegro ning teiste Balkani riikide suveräänsust tuli kinnitada, nende territooriumide okupatsioon lõpetada ning Serbiale tuli tagada ligipääs Aadria merele.
XII. Osmanite Impeerium
Suveräänsus Osmani Impeeriumi Türgi osale, autonoomne areng muudele rahvustele ning vaba ligipääs Dardanellidele.
XIII. Poola küsimus
Iseseisva Poola loomine ligipääsuga merele.
Mõjud
Kõne sisaldas kõrgeimaid ideaale, reformides välispoliitikat moraalsel ja eetilisel põhjal, puhta omakasu asemel. Seda levitati laialdaselt propagandana, et ergutada liitlasi võidule. Koopiaid kukutati lennukitelt ka Saksa liinide taha, et ajendada Keskriike õiglase lahenduse ootuses alla andma. Oktoobris 1918 Badeni printsi Maximiliani poolt Wilsonile saadetud noot palus kohest vaherahu ja rahuläbirääkimisi, mis tugineksid 14 teesile.
Kõne koostati ilma Euroopa riigipeadega koordineerimata või konsulteerimata. Ainsa avaliku sõjaeesmärkide avaldusena muutus see Saksamaa alistumise aluseks läbirääkimistel Pariisi Rahukonverentsil aastal 1919 ning mis dokumenteeriti Versailles' rahulepingus. Vastuseis 14 teesile Briti ja Prantsuse liidrite seas tuli ilmsiks pärast agressioonide lõppu: britid olid merede vabaduse vastu ja prantslased nõudsid reparatsiooni. Wilson oli sunnitud mitme põhimõtte osas järeleandmisi tegema, et tema kõige olulisem tees, Rahvasteliidu loomine, viidaks läbi. Selle tulemuseks oli Saksamaal levinud kibestumine, mis oli üheks fašismi tõusu põhjuseks 1930. aastatel.
Sellest hoolimata sai Wilson 1919. aastal Nobeli rahuauhinna laureaadiks tänuks tema teenetele rahu saavutamisel. Ta innustas ka iseseisvusliikumisi üle maailma, kaasa arvatud 1. märtsi liikumine Koreas. Ajalugu on aga näidanud, et hoolimata idealismist kaasati Euroopa sõjajärgse rekonstruktsiooni plaanidesse täielikult vaid neli teesi. Samuti keeldus Ameerika Ühendriikide Senat Versailles' lepingut ratifitseerimast, muutes selle Ameerika Ühendriikides kehtetuks ning kammitsedes vastloodud Rahvasteliitu. Versailles' lepingu ratifitseerimise suurimaks takistuseks oli Henry Cabot Lodge'i vastuseis. Oluliseks takistuseks oli ka Wilson ise, kuna ta keeldus toetamast lepingut koos muudatustega, mille pakkus välja senat.
Kriteerium (ajakiri)
Kriteerium oli eestikeelne kultuuriajakiri, mis ilmus veebiajakirjana. See vahendas peamiselt välismaist filosoofiat ja kultuuri ning edastas välismaiseid kultuuriuudiseid. Kriteerium ilmus alates veebruarist 2006 üks artikkel nädalas. Ajakirja toimetas Peeter Helme.
"Kriteeriumi väljaandjate eesmärgiks ongi vahendada Eestisse selliseid Euroopa kirjanduse ja mõtteloo suundi, mis pole tõlkijate eelistuste või valitsevate vaimsete hoiakute tõttu meil seni suure tähelepanu osaliseks saanud ning mis tegelevad vertikaalse, üleva ja ülendava otsimisega. Kas ka leidmisega, jäägu juba iga lugeja otsustada ..." (Peeter Helme)
2009. aasta aprilli seisuga oli avaldatud Toomas Abilise, Björn Clemensi, Iwan Durreri, Hanna Hauru, Claus Heimese, Peeter Helme, Kristel Kaljundi, Igor Kotjuhi, Anne Lange, Paavo Matsini, Jonah F. Mitchelli, Mika Puumalaise, Raivo Joosep Raave, Tanel Randeri, Aarne Rubeni, Martin Schwarzi, Johannes Schülleri, Anton Hansen Tammsaare, Indrek Vaino, Maarja Vaino ja Toomas Verrevi tekste. Intervjueeritud on Boriss Baljasnõid, Jan Kausi ja Andres Langemetsa.
Protsessioon
pisi|Protsessioon
Kõige ees kantakse risti kui Kristuse sümbolit; kasutatakse küünlaid, kantakse Piiblit; järgnevad rahvas, diakonid, protsessiooni lõpus sammub kõrgeim vaimulik (pastor ehk preester või piiskop). Protestantlikes maades ei peeta järjekorda alati oluliseks.
Geb
pisi|Nut (üleval) ja Geb (all) pisi|Geb Geb oli vanaegiptuse mütoloogias maajumal.
Geb kuulus Heliopolise enneaadi. Enneaad oli 9 tähtsaima jumala ühine nimetus, aga see, missugused jumalad enneaadi arvati, sõltus võimulolevast kuningast, kellest mõni arvas enneaadi koosseisu enesegi. Heliopolise enneaad oli neist kõige mõjukam ja ühtlasi üks vanimaid teadaolevaid. Heliopolis oli Vana-Egiptuse tähtis religioosne keskus.
Kõik Heliopolise enneaadi jumalad olid üksteisega lähedalt sugulased. Maailma looja Atum ehk Ra sai kaks last, kelleks olid algelemendid Šu (niiskus) ja Tefnut (tühjus). Viimased said omavahel poja, kelleks oli maajumal Geb, ja tütre, kelleks oli taevajumal Nut.
Geb ja Nut olid omavahel lakkamatus sugulises vahekorras. Nende suhtest sündisid Heliopolise enneaadi neli väiksemat jumalat Osiris, Seth, Isis ja Nephthys. Lõpuks lahutas õhujumal Šu Gebi ja Nuti, tulles nende vahele, ning rohkem nad lapsi ei saanud. Gebi kujutati taevast kehastava Nuti all maapinnal lamamas, mõnikord endiselt Nuti suunas tõusva suguelundiga.
Gebi vanim kujutis pärineb 3. dünastia kuninga Džoseri aja fragmentaarsest reljeefist. Geb on sellel kujutatud inimkujulise habemiku mehena ja tema juurde on kirjutatud tema nimi. Hiljem on teda kujutatud jäära, pulli ja krokodillina ning maopäisena.
Aegamööda hakati Gebi seostama rohkem Egiptuse haritava maaga, samuti hakati teda pidama Egiptuse esimeseks valitsejaks. Veel hiljem teisenes Geb allmaailma- ja taimekasvujumalaks, näiteks oder väideti välja kasvavat tema roietest ja tema keha kujutati roheliste laikudega. Just tema oli jumal, kes olevat lubanud teraviljal kasvada. Maavärinad olevat põhjustatud Gebi naerust.
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Finally We Are No One
"Finally We Are No One" on Islandi ansambli múm album. See anti välja plaadifirma Fat Cat poolt 20. mail 2002. Enne albumi ilmumist anti 29. aprillil 2002 välja singel "Green Grass of Tunnel".
Veebilehele themilkfactory antud intervjuust selgub, et bänd lõi albumi majakas töötamise ajal, lindistades selle seejärel stuudios. Majakas osutus lugude loomise juures mõjuvas teguriks, nagu peegeldub ka laulutekstidest.
Püha
Püha ehk sakraalne (ld. sacer, sanctus) on nähtus, olend, paik, aeg, ese, tekst vm., mis on oluline, puutumatu, õige, tõene. Seda sõna kasutatakse tänapäeval peamiselt religioonide kontekstis. Pühaduse negatiivne vastandpoolus on rüve. Profaansest ehk ebapühast on püha ja rüve isoleeritud tabudega. Sakraalse vastandina võib näha ka sekulaarset, ilmalikku.
Kasutatakse järgmistes tähendustes:
Mingi nähtuse pühaks tunnistamisega eraödatakse kõige tähtsam vähem tähtsast (nt kristlastele kõige tähtsam põev on pühapäev, mis on eraldatud argipäevast). Igaühele on midagi püha või eriti tähtis ning seda tahetakse kaitsta. Püha võib olla nii jumal, perekond, kui ka kodumaa. Püha võib olla mõni põhimõte, mille najal tahetakse oma elu elada. selline põhimõte võib sisalduda usutunnistuses, sõdurivandes, arsti- või abieluvandes.
Rudolf Otto (1869-1937 Saksa teoloog) - kogemus pühast on usundile üldomane. pühadusega seondub ühteaegu mii kartus seninägematu kogemuse ees ja soov seda vältida kui ka midagi eriliselt võluvat ja ligitõmbavat.
On kaks arusaama:
Jumala puhul tähendab pühadus kõikväelisust ja majesteetlikust, pühakirja puhul seda, et teksti ei tohi muuta. Usutunnistuse puhul tähendab pühadus selle olulisist usu alusena. Pühakute puhul ei austata inimesi, vaid tunnustatakse neid kui nähtamatule Jumalale pühendunuid.
George V
George V (George Frederick Ernest Albert, VR I/1; 3. juuni 1865 – 20. jaanuar 1936) oli Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuningas ning India keiser 6. maist 1910 kuni surmani. Ta oli Edward VII ja kuninganna Alexandra teine poeg ning Edward VIII ja George VI isa. George V oli ka see kuningas, kes muutis suguvõsa nime Saksi-Coburg-Gothast Windsoriks.
Ta oli Saksamaa keisri Wilhelm II nõbu ja Venemaa keisri Nikolai II sugulane.
Sünd
Prints George sündis 3. juunil 1865 Londonis. Tema isa oli Walesi prints Edward, kuninganna Victoria ja Saksi-Coburgi Gotha printsi Alberti vanim poeg. Tema ema oli Walesi printsess Alexandra, Christian IX ja Hesseni printsessi Louise'i vanem tütar.
Prints ristiti 7. juulil 1865 Windsori lossis ning tema ristivanemad olid Hannoveri kuningas Georg V, Hessen-Kasseli printsess Louise, Taani kroonprints Frederik, Leiningeni vürst Ernst, Saksi-Coburg-Gotha hertsog Ernst II, Cambridge'i hertsoginna Augusta, printsess Alice ja prints George, Tipperary krahv.
Haridus
Et George oli oma vennast ainult 15 kuud noorem, otsustati printse koos õpetada ning nende kasvatajaks sai John Neale Dalton. Arvestades prints Alberti tulevast rolli kuningana, said printsid range õpetuse, kuigi kumbki polnud eriti intellektuaalne.
Hiljem teenisid printsid kadettidena HMS Bacchante pardal. Nad tegid ringreisi Briti impeeriumi asumaades, külastades Austraalia kolooniaid ja Lähis-Ida ning lastes endale Jaapanis teha tätoveeringud. Inglismaale naastes läksid vendade teed lahku; George astus kuninglikku mereväkke, Albert aga Cambridge'i ülikooli. George teenis mereväes kuni 1891. aastani. Ta reisis kogu maailmas, külastas Briti impeeriumi asumaid, lasi teha palju tätoveeringuid ning tõi endaga kaasa ka papagoi.
Abielu
Kuna prints kuulus mereväkke, veetis ta aastaid oma onu Alfredi juhendamise all Maltal. Seal armus ta oma nõosse, Edinburghi Mariesse. Printsi vanaema, isa ja onu kiitsid valiku heaks, kuid mõlema emad oli sellele vastu. Kui George Marie kätt palus, ütles viimane ema tõttu sellest ära. Temast sai hiljem Rumeenia kuninganna.
1891 kihlus George'i vend prints Albert Tecki printsessi Maryga. Kuid Albert suri vaid kuus nädalat pärast kihlust kopsupõletikku ning George'ist sai oma isa järel troonipärija.
Kuninganna Victoria pidas Maryt ikkagi tulevaseks kuningannaks sobivaks ning käskis George'il tema kätt paluda. Prints tegigi nii ja Mary oli nõus. Kuigi abielu oli korraldatud, oli see õnnelik ning George ei võtnud endale kunagi armukest (mis oli selle aja kohta ebatavaline).
George ja Mary abiellusid 6. juulil 1893 St Jamesi palees Londonis. Paaril oli kuus last:
Pärast abiellumist sai Maryst Yorki hertsoginna (Tema Kuninglik Kõrgus).
Yorki hertsog
1892 oli George'ist saanud kuninganna Victoria käsul Yorki hertsog, Invernessi krahv ja Killarney parun.
Hertsog ja hertsoginna elasid peamiselt Norfolkis suhteliselt väikeses majas ning nende elu kulges tavapärases rutiinis. George, vastukaaluks oma vanematele, eelistas lihtsat elu. Ta oli ka väga range isa, nii et tema enda lapsed kartsid teda. Ta ütles kord: "Minu isa kartis oma ema. Mina kartsin oma isa ja ma kindlustan selle, et minu lapsed kardavad mind."
Yorki hertsogi ja hertsoginanna täitsid abikaasad mitmeid kuninglikke kohustusi ning reisisid Briti impeeriumi kolooniates. 1900 olid nad Austraalias, kus George ja Mary avasid Austraalia parlamendi esimese istungi.
Walesi prints
left|pisi|George V 1911. aastal 22. jaanuaril 1901 suri kuninganna Victoria ning George'i isa, Albert Edward sai troonile kui kuningas Edward VII. Seega sai George'ist Cornwalli ja Rothesay hertsog. 9. novembril 1901 sai temast Walesi prints ja Chesteri krahv (Tema Kuninglik Kõrgus).
Edward VII soovis, et tema poeg oleks valitsemiseks ette valmistatud. George'ile anti juurdepääs ametlikele dokumentidele ja paberitele. Neid aitas tal lugeda ja mõista tema abikaasa printsess Mary, kes oli intelligentsem kui prints. Mary kirjutas oma abikaasa eest ka kõnesid.
Kuningas
6. mail 1910 Edward VII suri ning Walesi prints tõusis troonile. Ta oli nüüd kuningas George V ja tema naine oli kuninganna Mary. Tegelikult oli Mary eesnimi Victoria, kuid ta võttis Mary, kuna kuninganna Victoria oli soovinud, et ükski Suurbritannia tulevane kuninganna ei kannaks tema nime. Nende kroonimine toimus Westminster Abbeys 22. juunil 1911.
Sama aasta detsembris reisisid abikaasad Indiasse, kus nad kuulutati välja India keisri ja keisrinnana. Hiljem olid nad riigis ka ringreisil, tutvustades end alamatele.
Esimene maailmasõda
1914. aastal alanud esimene maailmasõda oli George'i ja Mary jaoks raske, kuna neil mõlemal oli sakslastest sugulasi ning ka kuningakoda ise kandis nime Saxe-Coburg-Gotha. 1917 nimetati Saksi-Coburg-Gotha dünastia ümber Windsori dünastiaks, et vältida süüdistusi saksameelsuses sõja ajal sakslastega. Tal oli hulk sugulasi, kes elasid Inglismaal, ent olid kas saksapäraste nimede või tiitlitega; need pidid oma nime muutma inglispäraseks ja oma võõrriigi tiitlite kasutamisest loobuma. Tasuks andis ta neile peeritiitli.
Maailmasõjas kukutati monarhia Saksamaal, Venemaal, Kreekas ja Hispaanias (viimases kahes ajutiselt), kus võimul olid George V lähisugulased. Osa neist leidis varjupaiga Londonis. 1922 saatis George V koguni Briti sõjalaevad Kreekasse, et ära tuua prints Andreas, tema naine Alice ja nende lapsed, kellest noorim, tollal aastane prints Philip abiellus hiljem Elizabeth II-ga.
Ta palus ka abi oma nõole Venemaal Nikolai II-le, kui viimane revolutsiooniga kukutati. George soovis Nikolaid ja tema perekonda Suurbritannias kaitsta, kuid see oleks võinud viia ebakindluseni ka brittide hulgas ning kuningas leidis, et Romanovite kohaolek mõjuks kohatult. Seega jäid nad Venemaale; tsaar, tema naine ja viis last lasti bolševike poolt 1918 maha.
Hilisem elu
Esimene maailmasõda võttis oma osa George'i tervisest. Tal oli kogu elu olnud nõrgad kopsud, mis tulenes tema tugevast suitsetamisest. Kuningas läks tervist taastama Bognor Regise linna, kus kuninganna Mary oli talle põetaja eest. Vaatamata kehvale tervisele õnnestus tal ikkagi näha oma 25. valitsemisaastat.
Surm
Kuningas George V suri 20. jaanuaril 1936 Sandringhamis ning ta maeti St George'i kabelisse Windsoris. Kuninga kirst oli austuse avaldamiseks pandud Westminster Halli ning ööl enne matusetalitust olid vahtkonnas Edward VIII, Yorki hertsog, Gloucesteri hertsog ja Kenti hertsog, et näidata oma austust isa vastu.
Ojakapsas
Ojakapsas (Peplis L.) on taimede perekond kukesabaliste sugukonnas.
Eestis esineb levikult harv muda-ojakapsas (Peplis portula).
Harilik silenastik
Harilik silenastik ehk silenastik (Coronella austriaca) on maoliste alamseltsi kuuluv maoliik.
Klassifikatsioon
Harilik silenastik klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmisteks alamliikideks :
Michigani Ülikooli võrguentsüklopeedia klassifitseerib hariliku silenastiku alamliigiks ka
Coronella austriaca fitzingeri on levinud Apenniini poolsaare lõunaosas ja Itaalias. Iseloomulikud on väike keha ja ühtlane muster.
Coronella austriaca acutirostris on levinud Hispaania loodeosas ja Portugali põhjaosas. Iseloomulikud tunnused on väike keha, terav ninamik ning suurem soomuste arv peal ja kaelal.
Keha mõõtmed
Silenastik on nastikust väiksem ja jässakam (lühema sabaga), pikkus kuni 65 cm, pea lamenenud ja kaelast ebaselgemalt piiritletud.
Välimus
Piki selga kulgeb 2–4 rida üksteisega peaaegu liituvaid tumedaid tähne, mis teevad silenastiku väliselt sarnaseks rästikuga. Kaelal paikneb kaks mustpruuni vööti, mis kuklal liituvad. Selja värvus varieerub hallist ja kollakaspruunist kuni vaskpunaseni, mis on eriti iseloomulik isastele. Ka keha alapoolel lisandub sinakashallikale roosasid ja punakaid toone ning iseloomulikud on tumedamad laialivalguvad laigud ja täpid.
Levik
Esineb Väike-Aasia põhjaosas ja Põhja-Kaukaasias ning Lõuna-Kaukaasias kuni Iraanini, Inglismaa äärmises lõunaosas, Prantsusmaal (välja arvatud edelaosa), Pürenee poolsaare põhjaosas (isoleeritud populatsioone ka lõuna pool poolsaare keskosas), Hollandis, Belgias, Portugalis, kõikjal Kesk-Euroopas, põhjas kuni Norra, Rootsi ja Soome lõunaosani (põhjapiir Soomes 67° N juures), Euroopa idaosas kuni Venemaani, ka Venemaa Aasia-osas, lõunaosas kuni Apenniini poolsaare, Sitsiilia ja Kreekani.
Lätis elab muust maailmast isoleeritud silenastiku populatsioon Liivi lahe rannikualadel Kolka ninast Ādaži polügoonini; kõige rohkem leidub teda Slītere rahvuspargis.
Armeenias leidub selle liigi alamliik Coronella austriaca austriaca Širaki, Aragatsotni, Jerevani, Kotajkhi, Ararati, Gegharkhunikhi, Vajotsh Dzori ja Sjunikhi maakonnas, Lori ja Tavuši maakonnas.
Eestist on silenastiku kohta tulnud teateid Kagu-Eestist ja Lääne-Eestist, sealhulgas Abruka saarelt. Viimati nähti teda 2006. aastal Setumaal Värska lahe kaldal Rõsna külas. Et setu keeles on madu, kes pole ei nastik ega rästik, tuntud kanarikuhussi ja liivahussi nime all, võib arvata, et silenastikut on sealkandis tuntud juba varem, kuigi teave ei ole jõudnud asjatundjateni.
Elupaik ja -viis
Nastikuga võrreldes asustab silenastik kuivemaid künklikke maastikke, eelistades põõsastikke ja metsaservi, kuid elab ka aasadel ja isegi stepis. Mägedes tõuseb kuni 3000 m kõrguseni, eelistades päikesepoolseid nõlvu. Erinevalt nastikust läheb väga vastumeelselt vette ja väldib niiskeid alasid.
Toitumine
Silenastik sööb peamiselt sisalikke, vähemal määral pisiimetajaid ja nende poegi, konni, teisi madusid, linnupoegi, mune ja putukaid. Täiskasvanud saakloomad surmab kägistades, väiksemad aga neelab elusalt, haarates alati peast.
Sigimine
Põhja-Ameerikas elavad maod kuuluvad munaspoegijate hulka (ovipaaria), kusjuures järglased kooruvad munemise momendil, kuid Euroopas elavad emased silenastikud eluspoegivate (vivipaaria) madude hulka. Korraga sünnib 2–15 maopoega pikkusega kuni 15 cm, tavaliselt ilmuvad noored isendid looduses suve lõpul.
Vaenlased
Paljudes paikkondades peetakse silenastikuid ekslikult mürgisteks ning hävitatakse. Selle asemel, et põgeneda, rullib silenastik end rünnaku korral tihedaks keraks, milles pea jääb peitu. Puudutusele reageerib nagu siil veelgi rohkem kokkutõmbumisega, kuid võib kallaletungijat ka raevukalt hammustada. Inimesele ohtlik see siiski pole.
Tunnustatud Eesti Maatoit
"Tunnustatud Eesti maatoit" on 2005. aastal riikliku arengukava Eesti Toit raames Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda (EPKK) algatatud projekt.
Projekti väljatöötamise tingis vajadus tõsta esile väikeettevõtetes valmistatavaid tooteid ja toite, samuti tutvustada maaelu ja maaettevõtlust läbi omapäraste ja maitsvate toitude.
Selle projekti kaudu said oma toitudele ja toodetele tiitlit taotleda kõik maal tegutsevad väikeettevõtjad. Hindamisel keskenduti eelkõige kvaliteedile, kuid lisaboonuse andis toidu või toote juurde käiv lugu ja serveering. Maatoitude ja -toodete valmistamisel hinnati traditsioone, kuid ei unustatud ka uuenduslikku lähenemist.
Tunnustamiseks esitati pagaritooteid, liha, kala, piimatooteid, magustoite ja muid eestimaiseid toite üle kogu Eesti.
Tiitli saanud tooted
2007. aastal said tiitli "Tunnustatud Eesti maatoit" järgmised tooted:
Kuningakepp
Kuningakepp (Oenothera L.) on taimede perekond pajulilleliste sugukonnas.
Eestis esineb tulnukana kaks liiki:
Herman Wrangel
pisi|Herman Wrangel Herman Hansson Wrangel (ka Hermann von Wrangell noorem ; 29. juuni 1587 Liivimaa – 11. detsember 1643 Riia) oli baltisaksa päritoluga Rootsi väejuht ja riigitegelane. Lärjeholmi, Svinsundi, Skoklosteri, Põltsamaa ja Boglösa härra.
Elulugu
Hermann Wrangel sündis Elistvere (Ellistfer), Patsu (Patz), Valkla (Wallküll), Rannamõisa (Strandhof) ja Alu (Allo) mõisniku Hans von Wrangeli (surn. 1593) ja Ingliste mõisast pärit Barbara von Anrepi (surnud 1628) pojana, osales Rootsi sõjaväe koosseisus Koknese lahingus 1607. aastal, kus ohvitserina langes vene vägedele vangi, pärast vabanemist osales Rootsi vägede koosseisus 1612. aastal Jaanilinna linnuse piiramisel ja vallutamisel ning temast sai Jaanilinna komandant. Pärast sõjategevust Liivimaal osales ta Karl XI juhitavas Rootsi vägede sõjategevuses Taani vägede vastu, kus sattus samuti vangi. 9. märtsil 1616 määrati ta Kalmari lossiülemaks ja 28. novembril ka lossilääni asehalduriks ja 24. jaanuaril 1619 Älvsborgi lääni asehalduriks. 12. juulil 1621 ülendati ta feldmarssaliks, määrati 16. aprillil 1623 teist korda Kalmari asehalduriks, sai samas ka kõigi Smålandi väeüksuste ülemaks ja määrati 1625 Jönköpingi lossi asehalduriks. Seejärel sõdis Poola vägede vastu Liivimaal ja Preisimaal, määrati 1627 kuberneriametisse Elblągi ja pärast edukat sõjategevust sundis ta Poolat 1629. aastal paluma vaherahu. Herman Wrangel osales ka kuningas Gustav II Adolfi Kolmekümneaastase sõja sõjaretkes Saksamaale, temast sai 1630. aastal riiginõunik ja 1632 Preisimaa kuberner. Ta oli komissariks 1635. aastal Poolaga rahulepingu sõlmimisel Sztumska Wieśis (saksa Stuhmsdorf) ja tegutses edukalt austerlaste vägede vastu Pommerimaal. 22. augustist 1643 kuni surmani oli Wrangel Liivimaa kubermangu kindralkuberner.
Herman Wrangel on maetud Skoklosteri kirikusse Uppsala lähedal.
Perekond
Esmalt abiellus Wrangel 1612. aastal Lerjeholmi vabapreili Margareta Gripiga (1586–1624), kes oli Haapsalu asehalduri vabahärra Mauritz Birgersson Gripi (1547–1591) ja krahvinna Edla Stensdotter Lewenkopfi (1552–1586) tütar. Abielust sündisid:
Kolmandat korda abiellus Herman Wrangel 1636. aastal krahvinna Nassau-Siegeni krahvinna Amalia Magdalenaga (1613–1669), kes oli Nassau-Siegeni krahvi Johann VII tütar. Abielust sündisid Wrangel af Lindebergi liini liikmed:
Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda
Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda (lühend EPKK) loodi 28. juunil 1996 eraõigusliku põllumajandustootjate ja -töötlejate ühendusena. 1997. aastast on lisandunud hulk toidusektorit toetavaid organisatsioone ja asutusi (kaubandusettevõtted, õppeasutused jne). 2009. aasta kevadeks oli EPKK-l 105 liiget, nende hulgas põllumajandustootjate 14 piirkondlikku ja 1 üleriigiline ühendus, samuti 14 suurt erialaühendust.
Eesmärgid
EPKK eesmärk on toetada oma teenuste kaudu Eesti tootjate ja töötlejate vahelist koostööd, põllumajandussaadustega kauplemist sise- ja välisturul ning esindada oma liikmeskonda kodu- ja välismaal.
Põllumajandus-Kaubanduskoja juures töötavad erialatoimkonnad, mille eesmärgiks on aidata kaasa tegevuse korrastamisele vastavates sektorites. EPKK hindab toiduainete kvaliteeti ning annab välja Tunnustatud Eesti Maitse päritolu- ja kvaliteedimärki ehk pääsukesemärki ja Tunnustatud Maitse kvaliteedimärki ehk ristikumärki. Pääsukesemärki võivad taotleda tooted, mille põhitooraine on 100% Eesti päritolu. Ristikumärgi jaoks ei ole toote päritolu oluline ja seda võivad taotleda kõik Euroopa Liidu ettevõtjad. Samuti annab EPKK 2005. aastast välja tiitlit "Tunnustatud Eesti maatoit", mida oma toitudele ja toodetele saavad taotleda kõik maal tegutsevad väikeettevõtted ja ettevõtjad. Samuti valitakse igal aastal koostöös Maalehega aasta põllumees.
2002. aastast koordineerib EPKK Eesti tootjaorganisatsioonide riikliku delegatsiooni tegevust Euroopa Liidu põllumajandustootjate organisatsioonis COPA/COGECA ja korraldab Eesti põllumajandustootjate esinduse tööd Brüsselis.
2003. aastast vahendab EPKK maakondlike keskuste kaudu riiklikku, Euroopa Liidu ja kommertsteavet ning korraldab õppe- ja teabepäevi.
Kukesaba
Kukesaba (Lythrum L.) on taimede perekond kukesabaliste sugukonnas.
Eestis on levinud harilik kukesaba (Lythrum salicaria)
Serami meri
Serami meri piirneb lõunas Serami ja Buru saarega, põhjas aga Uus-Guinea ja Halmahera saarega.
More vald
pisi|More vald More vald (läti keeles Mores pagasts) on vald Lätis Sigulda piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Sigulda ja Mālpilsi vallaga ning Līgatne piirkonna Līgatne ja Nītaure vallaga.
Serami meri
Mere sügavus on kuni 4680 meetrit.
More vald
Valla pindala on 88,9 km². 2016. aasta seisuga elas seal 659 inimest. Valla keskus on More küla. Vallamaja asub aadressil Siguldas iela 11, vallavanem on Zenta Bite.
Ajalugu
More valla territooriumile jäid varem Kartūži, More, Eglēni ja Akenstaka mõis. Aastal 1935 oli More valla pindala 82,4 km². 1944. aasta septembris toimus valla aladel More lahing.
Aastal 1945 moodustati vallas More ja Kārtuži külanõukogu, aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1954 liideti More külanõukoguga likvideeritav Kārtuži külanõukogu. Aastal 1977 liideti More külanõukogu Nītaure külanõukoguga. Aastal 1990 moodustati taas More vald. Aastal 1990 moodustati külanõukogust vald. Aastal 2003 läks vald Sigulda piirkonna koosseisu.
Kaitstavad objektid
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Kalna Vaizuļi muinaskalmed.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 566 lätlast, 24 venelast, 4 valgevenelast, 4 poolakat ja 3 leedulast.
Vallas on järgmised külad.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Kaupo
pisi|Mälestuskivi Kaupo oletataval hauakohal [[Krimulda kiriku lähistel]] Kaupo (ka Caupo, Kope; surnud 21. või 22. septembril 1217) oli liivlaste olulisemaid vanemaid 13. sajandi alguses. Info Kaupo kohta pärineb peamiselt Henriku Liivimaa kroonikast.
Nimest
Kaupo nimi esineb Henriku Liivimaa kroonikas kujul Caupo, Liivimaa vanemas riimkroonikas Kope. Pole selge, kas see tuleneb nime Jakob (Jacobus) germaani- või liivipärasest lühendist, tähendab kaupmeest (liivi kop "kaup", ladina caupo "sissesõiduhoovipidaja", "kõrtsmik", "kaupmees") , seondub eesti sõnaga kubjas või on mõnda muud päritolu. Nime hääldati tõenäoliselt ikkagi Kaupona.
Elu
Kaupot on Henriku kroonikas mainitud paarikümnel korral, seega on ta enim mainitud kohalik tegelane, ületades näiteks Lembitu maininguid neljakordselt.
Kaupo oli Turaida vanem ja on arvatud, et ta ristiti esimese olulisema liivlaste ülikuna umbes 1191, tema ristijaks peetakse aga Theoderichi. Tegelikult pole sellele viitavat aga kuigi palju, sest 1191 on mainitud, et ristiti üks haavatud liivlane, nime nimetamata, ja veel 1200. aastal võttis piiskop Albert temalt ja teistelt liivlaste vanematelt pantvange. Hiljemalt 1201. aastaks oli Kaupo siiski ristitud ning temast sai ristisõdijate tähtsaim ja usaldusväärseim kohalik liitlane, kes jäi kuni oma surmani ristiusule truuks. 1202–1203 reisis ta koos Theoderichiga läbi Saksamaa Rooma, kus kohtus paavst Innocentius III-ga, kes kinkis talle sada kuldraha. Seejärel võitles ta kristlaste poolel paganate vastu, jõudes sõdida nii liivlaste, leedulaste kui ka eestlastega. Muuhulgas piiras ta ristisõdijate ja semgalite väe eesotsas 1206. aastal ka omaenda linnust Turaidas, mis vahepeal oli langenud tema paganlikuks jäänud ja ristisõdijatega vaenus olnud kaaskonna kätte. Henriku Liivimaa kroonika vihjab võimalusele, et Kaupole kuulus veel üks linnus, milleks nimelise sarnasuse ja tema matmispaiga järgi on pakutud Krimulda (Cubbesele) muinaslinnust, kuid seda arvamust peetakse üldiselt vähepõhjendatuks.
Ärni Käärid
Ärni Käärid (1926–1993) oli väliseesti ajakirjanik.
Kaupo
Elu
Kaupo sai Madisepäeva lahingus surmavalt haavata, kuid et ta jõudis teha testamendi, on peetud võimalikuks, et ta elas kuni järgmise päevani. Tema keha põletati kohapeal, luud aga viidi kaasa ja maeti Krimulda kiriku juurde.
13. sajandi lõpus kirjutatud Liivimaa vanema riimkroonika eksliku teate järgi suri Kaupo juba Liivimaa ristisõja esimeses Koknese lähedal toimunud lahingus, kus kristlased võitlesid venelaste ja leedulastega. Ükski teine allikas ei maini sellise lahingu toimumist.
Ärni Käärid
Ta oli 1987–1993 Torontos ilmunud ajakirja Meie Maa väljaandja.
Kaupo
Elu
Kaupol oli ka poeg Berthold, kes langes 1210. aastal Ümera lahingus. Et ta suri seetõttu pärijateta, pärandas ta kogu oma vara Riia kirikule. Lievenite aadlisuguvõsa väitis hiljem, et nad pärinevad naisliinist Kaupost.
Ärni Käärid
1982–1989 oli ta Maakondliku Esinduskogu juhatuse liige.
Kaupo
Hinnangud
Kaupot on nimetatud ka liivlaste kuningaks, kroonikas on tema kohta öeldud quasi rex (nagu kuningas). Talle on antud vastuolulisi hinnanguid, teda on peetud nii reeturiks kui ka tulevikule mõtlevaks liidriks, kes üritas oma rahvast Lääne-Euroopasse viia. Eestis on domineerinud üldiselt esimene seisukoht.
Kaheksaosaline tee
Kaheksaosaline tee (paali keeles aṭṭhaṅgikamagga; sanskriti keeles aṣṭāṅgikamārga; tiibeti keeles lam yan lag brgyad; hiina keeles ⼋正道 bazhengdao; jaapani keeles hashōdō) ehk õilis kaheksaosaline tee või õilsate kaheksaosaline tee on kannatuse lakkamiseni viiva tee (paali keeles nirodhagāminī paṭipadā arija sacca) sisu ehk meetod, mida Buddha õpetas Dhammaratta käimapanemisel. See on neljas tõde budismi aluseks olevast neljast õilsast tõest.
Buddha on korduvalt ütelnud, et ta õpetab ainult üht asja: rahulolematuse ehk kannatuse lõpetamist (dukkha nirodha).
Kaheksaosaline tee on õpetus õilsatele ehk vaimselt väärikatele. See on meetod, mis viib kannatuste (paali k. dukkha) lakkamisele, tulvade lakkamisele (anāsava), teadvuse vabanemisele (ceto-vimutti), tarkuse vabanemisele (paññā-vimutti), ülimate teadmiste (abhiññā) ja tõe realiseerumise/nägemise saavutamisele (sacchikatvā) - seda nimetataksegi virgumiseks (bodhi).
Õilis kaheksaosaline tee
Kaheksaosalise tee kaheksa osa on järgmised:
Kaheksaosaline tee on kohaldatud budistliku tee kolmele põhimõistele:
Seadmuseratas ehk dharmaratas (sanskriti keeles dharmacakra; paali keeles dhammacakka; tiibeti keeles chos kyi ’khor lo; hiina keeles 法輪 falun; jaapani keeles hōrin) on Buddha õpetuse sümbol, mida kujutatakse kaheksaosalist teed sümboliseeriva kaheksa kodaraga rattana.
Peeter Kaber
pisi|[[Peeter Kaljumäe ja Peeter Kaber, ansambel Talong 1989. aastal Foto: Jaan Künnap ]] Peeter Kaber (28. september 1961 Tallinn – 31. juuli 2009 Ruhnu) oli eesti laulja ning hääle- ja naeruterapeut, hariduselt insener.
Ta lõpetas aastal 1985 Tallinna Polütehnilise Instituudi automaatikateaduskonna elektronarvutite erialal.
Ta on laulnud kupleeansamblis Talong.
TNT
TNT on lühend, mis võib tähendada:
Peeter Kaber
Peeter Kaber oli Erakonna Eestimaa Rohelised liige.
Mõttekoda
Mõttekoda ehk ajutrust ehk ajukeskus on uurimisinstituut või muu organisatsioon, mille eesmärk on pakkuda nõu ja ideid poliitika, kaubanduse või julgeoleku kohta. Sageli on mõttekojad seotud ülikoolide, erafirmade, sõjaväe või muude institutsioonidega. Enamasti mõeldakse mõttekodade all selliseid organisatsioone, kus toimub multi- või interdistsiplinaarne uurimistöö. Sarnaste probleemidega lühiajaliselt tegelemiseks korraldatakse ajurünnakuid ja suve(üli)koole haridusasutuste juures.
Kadri Liiki määratluse järgi on mõttekoda sideaine – substants, mis asub poliitikute, akadeemilise maailma, meedia ja ülejäänud ühiskonna kokkupuutekohas. Mõttekojad võimaldavad neil omavahel mõtestatult suhelda, tõlkides ühtesid teistele ja panustades natuke ka omalt poolt. Selline sidestus on mõttekodade ainuomane funktsioon.
Ajalugu
Esimest korda kasutas sõnaühendit brain trust (ajutrust) Ameerika ajakirjanik William Allen White 21. märtsil 1903 ajakirja Saturday Evening Post artiklis. Sõnaühend muutus lendsõnaks pärast seda, kui teine Ameerika ajakirjanik James M. Kieran avaldas ajalehes New York Times artikli, kus nimetas ajutrustiks professorite-nõunike gruppi, kes aitas kaasa Franklin Roosevelti võidule 1932. aasta presidendivalimistel. Pärast seda hakati ajutrustiks nimetama sedasama nõunike gruppi ja üleüldse igasugust asjatundjate ühendust, kes töötavad välja uusi projekte, pakuvad uusi ideid ja otsivad ülesannete lahendamise viise.
Ajukeskused korraldavad uuringuid ja haridusprogramme, kus õpetavad poliitikuid ja teisi isikuid, kes kujundavad ühiskonna arvamust majandus-, sotsiaal-, poliitika-, ökoloogia- ning ohutusküsimustes. Peale selle on need ühiskonna kontrollimise tööriistad, mis seeläbi mõjutavad ühiskonna eesmärke ja väärtusi.
Klassifikatsioon
Peamise tegevusala järgi võib mõttekodasid jaotada uurimis-kirjastamis-, lobi-, õiguskaitse-, kulturoloogilisteks ja sihtotstarbelisteks mõttekodadeks. Probleemide ulatuse järgi jaotatakse neid maailma-, üldriiklikeks ja regionaalseteks mõttekodadeks.
Tuntumad mõttekojad riigiti
Pennsylvania ülikoolis USA-s tehakse aasta jooksul 6500 mõttekoja uuringud, mille tulemuste põhjal avalikustatakse juhtivate keskuste nimekirjad regioonide ja suundade järgi. All on esitatud 2011. a nimekirja kõige autoriteetsemad ja mõjukamad mõttekojad: 1) Brookings Institution – USA 2) Chatham House – Suurbritannia 3) Carnegie Endowment for International Peace – USA 4) Council on Foreign Relations – USA 5) CSIS – USA 6) RAND Corporation – USA 7) Amnesty International – Suurbritannia 8) Transparency International – Saksamaa 9) ICG – Belgia 10) Peterson Institute for International Economics – USA 11) SWP – Saksamaa 12) IISS – Suurbritannia 13) Heritage Foundation – USA 14) Cato Institute – USA 15) Woodrow Wilson International Center for Scholars – USA 16) Bruegel – Belgia 17) AEI – USA 18) SIPRI – Rootsi 19) Center for American Progress – USA 20) Adam Smith Institute – Suurbritannia 21) Carnegie Moscow Center – Venemaa 22) Human Rights Watch – Suurbritannia 23) Centro de Estudio Publicos – Tšiili 24) Maailmamajanduse ja rahvusvaheliste suhete instituut – Venemaa 25) CASE – Poola
Olevsk
Olevsk (ukraina Олевськ, poola Olewsk, vene Олевск) on linn Ukrainas Žõtomõri oblastis, Olevski rajooni halduskeskus. Olevsk asub Uborti jõe ääres, Žõtomõrist umbes 130 km põhjaloodes.
Olevskit on ürikutes esmamainitud 1488. aastal. Teise Poola jagamise tulemusel läks Olevsk 1793. aastal Venemaa Keisririigi võimu alla. 1903. aastast alates läbis Olevski Kiiev–Koveli raudteeliin. 1923. aastal sai Olevsk rajoonikeskuseks. Linnaõigused sai Olevsk 22. mail 2003.
Tunnustatud Eesti Maitse
Tunnustatud Eesti Maitse ja Tunnustatud Maitse on toiduainete kvaliteedimärgid (toidumärgised).
Taust
Toiduainete erimärgistus on Eestis kasutusel juba mitu aastat. Selliste märkide eesmärk on aidata tarbijal orienteeruda kireval toiduturul, tõstes esile Eesti toodete konkurentsieeliseid.
Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda alustas toiduainete kvaliteeti tähistava märgi väljatöötamist 1997. aastal, mil EPKK koostöös Saksa Põllumajandusühendusega (Deutsche Landwirtshafts- Gesellschaft - DLG) sai alguse Eesti toiduainete kvaliteedi hindamise ja märgistamise projekt. Esimesed Tunnustatud Eesti Maitse kvaliteedimärgid (ristikumärgid) anti välja 1998. aasta sügisel. 2000. aastal tuli kasutusele ka eestimaist päritolu ja kvaliteeti tähistav märk Tunnustatud Eesti Maitse ehk pääsukesemärk. Euroopa Liidu nõuetest tulenevalt muutus 2004. aasta sügisest Tunnustatud Eesti Maitse ristikumärgi nimetus Tunnustatud Maitse märgiks.
Tunnustatud Eesti Maitse märgid on esimesed Eesti kvaliteedimärgid, mille hindamissüsteem on akrediteeritud Eesti Akrediteerimiskeskuse (EAK) poolt. 6. juunil 2003. aastal andis EAK EPKK-le tunnistuse (nr PC012), mis kinnitab, et Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda vastab EVS-EN 45011 nõuetele kui toote sertifitseerimisasutus toiduainete sertifitseerimise valdkonnas. Sertifitseerimisulatus katab kogu Tunnustatud Eesti Maitse hindamisprotsessiga seotud tegevusi.
Pääsukesemärk
Tunnustatud Eesti Maitse päritolumärk antakse toodetele, mille põhitooraine on 100%-liselt eestimaise päritoluga ning mis on edukalt läbinud laboratoorse ja sensoorse hindamise. Märgi kasutamisõigust võivad taotleda kõik äriregistrisse kantud ettevõtjad, kes tõendavad dokumentaalselt toote valmistamisel kasutatud põhitooraine kodumaist päritolu.
Märgi kasutamisõigust võivad taotleda kõik äriregistrisse kantud ettevõtjad. Päritolumärgi (pääsukesemärgi) taotlemise korral tuleb tõendada dokumentaalselt toote valmistamisel kasutatud põhitooraine kodumaisus.
Hindamine
Hindamised toimuvad traditisiooniliselt kord aastas oktoobrikuus.
Toiduaineid hinnatakse kuues tootegrupis:
Iga tootegrupi jaoks on eraldi ekspertkomisjon, kuhu kuulub 5–10 liiget. Kõik komisjoni liikmed on erialaspetsialistid toiduainetööstustest, teadusasutustest ja laboritest, kes on aktiivselt tegevad oma valdkonnas ja soovitatud erialaliitude poolt. Komisjoni tööd koordineerib esimees, kes on valitud komisjoni liikmete hääletusel. Eksperdid on saanud hindamise läbiviimiseks EPKK koolituse. Hindamine toimub väljatöötatud kriteeriumide alusel, ekspertide isiklikud maitse-eelistused ei lähe arvesse.
Tooraine päritolu kontrolli kulgeb kõigis tootegruppides sarnaselt:
Järelkontroll
Toodete tooraine päritolu järelkontroll toimub vähemalt kord aastas, lisaks erijuhud kaebuste korral. Järelkontrolli teostavad EPKK esindajad, kes külastavad tootjaettevõtet ning jälgivad, kas dokumentaalselt tõestatu vastab ka tegelikkusele. EPKK ja ettevõtja vahel sõlmitud litsentsilepingu alusel võimaldab ettevõtja EPKK esindajatele juurdepääsu nõutavatele dokumentidele (so märgi statuudis näidatud dokumentidele). Sensoorne järelkontroll toimub tavapäraselt, vastavalt märgi statuudis kehtestatud sensoorse hindamise korrale. Järelkontrolli läbiviimisest ettevõtet varem ei informeerita. Järelkontrolli tulemustest teavitatakse ettevõtjat kirjalikult.
Pajulill
Pajulill (Epilobium) on taimede perekond pajulilleliste sugukonnas.
Eesti liigid
Hübriide on leitud peaaegu kõikide meil esinevate liikide vahel.
Jüri Ehlvest
pisi|Jüri Ehlvest 1985. aastal Jüri Ehlvest (15. märts 1967 Tallinn – 11. oktoober 2006 New York) oli eesti kirjanik.
Ehlvest õppis Tartu Ülikoolis bioloogiat ja usuteadust.
Kirjutas maagilis-realistlikke ja metafüüsilisi novelle ja romaane.
Elas Tartus ja kuulus rühmitustesse Abi-Piirissaare Dalinistlik Kõõl (koos Sven Kivisildnikuga), Eesti Kostabi $elts ning Hirohall.