cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sarik-hõbepuu
Kirjeldus
vasakul|pisi|Sarik-hõbepuu viljad Liik kasvab kuni 2 m kõrguse laiuva põõsana, läbimõõt võib olla kuni 3 m. Okstel paiknevad teravad ja jäigad ogad. Lehekuju on kitsas-elliptiline, ääred on kaardunud sissepoole. Lehed on noorena hõbedased, hiljem muutub lehe pealmine külg roheliseks ja alakülg jääb hõbedaseks. Õitseb mais kuni juunis. Õied on väikesed, kollase värvuse ja meeldiva aroomiga. Viljad valmivad augustis kuni septembris. Viljad on kujult ovaalsed, roosakas-punase värvusega ning kaetud kollakaspruunide hõbedaste täppidega. Viljakest on tugev, kuid viljaliha pehme. Viljad võivad paikneda ükshaaval või rühmiti sarikates. Vilja sees on luuseeme.
Kasvatamine Eestis
Liigi talvekindlus Eestis on rohkeõielise hõbepuu omast veidi väiksem. Taim võib külma talve korral külmuda kuni lumepinnani, ta küll taastub, kuid see mõjub halvasti saagikusele. Kasvatamist võiks proovida Saaremaal või väiksemate saarte kuivematel liivikutel ja kaitstud kasvukohtades.
Kulinaarias
Sarik-hõbepuu viljadest saab valmistada mahla.
Iluaianduses
Liigil on head dekoratiivsed omadused, kevadel pakuvad silmailu sarik-hõbepuu õied, suvel on lehestik ilusa hõbedase varjundiga ning sügisel paistavad silma tema punased viljad.
Meetaimena
Sarik-hõbepuud võib kasvatada meetaimena.
Biokeemiline koostis
Sarik-hõbepuu viljades on hapete sisaldus 1,5%, suhkrute sisaldus 7,5%, C-vitamiini sisaldus 8–45 mg 100 g toormassi kohta.
Engels
Engels on linn Venemaal Saratovi oblastis Volga jõe vasakul kaldal Saratovi linna vastas.
1747. aastast on teada linna kohas asunud Pokrovskaja asula, mis 1914. aastal sai linnaõigused ja nimetati ümber Pokrovskiks. 1931. aastal nimetati Friedrich Engelsi järgi Engelsiks.
Katariina II ajal asustati sakslastega.
Aastatel 1922–1941 oli Volgasakslaste ANSV pealinn.
Linnas asub trollibusse tootev ettevõte Trolza ja raudteevagunite tehas.
Elu
Elu (ladina vita, vanakreeka βίος) on ainevahetuslike rakulise ehitusega süsteemide aktiivsus.
Elu võib tähendada nii teatud protsesse kui neist hõlmatud organismide kogumit (rakkudest elustiku ja biosfäärini).
Elu, eluslooduse uurimisega tegeleb bioloogia.
Elu tunnused
Sageli defineeritakse elu tarvilike tunnuste kaudu, mis elusolenditel ehk organismidel peavad olema:
Nimetatud on ka teisi tarvilikke tunnuseid:
Elusaks võidakse lugeda eluvormi, mis vastab mõnele või enamikule nendest kriteeriumidest. Näiteks viirusi peetakse tihti elusa ja eluta piiripealseks nähtuseks, kuna väljaspool peremeesorganismi ei ole nad võimelised iseseisvalt elunema, kuid organismi, rakku sattununa muutuvad ja käituvad nad sageli iseseisva eluvormina, liikudes, toitudes ning elades ja paljunedes.
Elu kui nähtus
Elu on nähtus, mis eristab organisme, millele on omased enesealalhoiu- ja kommunikatsiooniprotsessid, pelkadest kehadest, mis ei osale sellistes protsessides kas nende lakkamise tõttu (surm) või kuna neil niisugused funktsioonid puuduvad ja neid nimetatakse elututeks.
Eluks nimetatakse ka:
Elu biokeemiline alus
Elususe eelduseks on teatud orgaanilised ja anorgaanilised komponendid (molekulid ja ioonid; rakud, organellid, organid ja organismid), nende omavaheline, tihti geneetiliselt kodeeritud aga ka keskkonnast lähtuv, sobitatus struktuuridesse ja vastastikune biotoime ning elusorganismi funktsioneerimine tervikuna. Kogu meile tuntud elu põhineb teatud orgaanilistel molekulidel, mis sisaldavad süsiniku molekulide ahelaid. Need moodustavad kolloidse vesilahuse tilgakesi, mida ümbritsevad lipiididest ja valkudest kestad. Niisiis terve elusloodus on üles ehitatud süsinikuühenditest. Seda valdkonda uurib orgaanilise keemia haru biokeemia.
Engels
Linna lähedal on strateegiliste pommitajate baas Engels-2.
Elu
Elu biokeemiline alus
Kuigi vett ei loeta orgaaniliseks molekuliks, on raske elu ette kujutada ilma selle olemasoluta. Kõik elusad rakud sisaldavad vett. Rakkudes toimuvad ainevahetusprotsessid vajavad vee keskkonda. Vedelas olekus vee pidev olemasolu planeedil Maa arvatakse olevat üks hädavajalikest eeltingimustest, selleks et elu sai tekkida (keemiline evolutsioon), kesta ja areneda.
Anna küla
Anna on küla Järva maakonnas Paide linnas.
Elu
Elustik
Elustik ehk bioota jaotub:
Anna küla
Enne 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi kuulus küla Paide valda.
Asub Tallinna–Tartu maantee ääres.
Annas on tankla, 1780. aastal ehitatud Anna kirik ja kalmistu.
Pokrovsk
Pokrovsk (vene keeles Покровск) on linn Venemaal Sahhas Leena jõe kaldal, 78 km Jakutskist edelas.
2010. aastal elas seal 9495 inimest. Pokrovsk sai linnaliseks asulaks 1941. aastal ning linnaõigused 1998. aastal.
Solist
Solist on üksikesineja. Solist võib olla nii laulja (soololaulja, vokaalsolist), pillimängija (soolomängija, instrumentaalsolist) kui tantsija ka (soolotantsija). Pillimängijat ja laulusolisti saadab orkester või klaveril kontsertmeister. Näiteks võivad solistid olla viiuldaja, tšellist, klarnetist, saksofonist jne.
Gustav Heinrich von Wetter-Rosenthal
Gustav Heinrich von Wetter-Rosenthal (inglisepäraselt: Gustavus Henry Johann Baron de Rosenthal; 12. jaanuar ( vkj 1. jaanuar) 1753 Vaimõisa mõis – 8. juuli ( vkj 26. juuni) 1829 Velise) oli Ameerika Ühendriikide sõjaväelane ja baltisaksa poliitik.
Elukäik
1775. aastal Ameerika iseseisvussõja alguses eksiilis elades astus ta John Rose'i nime all Põhja-Ameerika sõjaväkke, kus temast sai  brigaadikindral William Irvine'i adjutant (aide-de-camp) majori auastmes.
Iseseisvussõjas osalemise eest sai ta Cincinnatuse ordeni rüütliks Pennsylvanias (Pennsylvania State Society of the Cincinnati).
Aastail 1803–1806 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees, kellena omab suuri teeneid 1805. aasta talurahvaseaduse väljatöötamises ja vastu võtmises. Pärast Rüütelkonna peamehe ametit tõmbus tagasi oma Velise mõisa perekonnaelu nautima. Suri 1829. aastal ning maeti Wetter-Rosenthalide kabelisse Velise mõisa pargis.
Isiklikku
Gustav Heinrich von Wetter-Rosenthal abiellus Katharine Juliane von Uexkülliga (1764–1808), kes oli Gotthard Wilhelm von Uexkülli (1735–1778) ja Ida-Preisimaalt pärit Johanna Juliana Austini (1741–1816) tütar, rüütelkonna peamehe Berend Johann von Uexkülli (1762–1827) õde. Abielust sündisid:
Taani Kuningriik
Riigikord
Riigikord on konstitutsiooniline monarhia.
Riigi ühises parlamendis Folketingetis on 179 liiget, kellest 175 valitakse Taanist, 2 Fääri saartelt ja 2 Gröönimaalt.
Taani Riigi põhiseaduses, mis kehtib kogu riigis, ei ole Fääri saarte ja Gröönimaa omavalitsust otseselt mainitud ning Fääri saared ja Gröönimaa ei ole suveräänsed.
Fääri saared ja Gröönimaa on Taani põhiseaduse järgi Taani riigi osad ja alluvad Taani võimule, kuid Folketing on neile kahele piirkonnale delegeerinud autonoomia vastutusalad. Tegu on niisiis ühe riigiga, kus Fääri saarte ja Gröönimaa oma võimudel on väga suured volitused, aga piirkondlikel võimudel Taani põhiosas on üsna piiratud võim.
Seda korraldust on kritiseerinud mõned Gröönimaa ja Fääri saarte poliitikud, kes soovivad täielikku iseseisvust või − lähtekohana − läbirääkimisi suveräänsete rahvaste vahel tulevase staatuse üle.
Ajalugu
Ajalooliselt võib rigsfællesskabet 'it pidada viimaseks jäänuseks Taani-Norra kaksikriigist, millest 1814 pärast Norra kaotamist sai Helstaten, mis kuni 1864. aastani koosnes kuningriigist, kahest hertsogkonnast, kahest sõltlasalast ja neljast asumaast. Kaht hertsogkonda Schleswigi hertsogkonda ja Holsteini hertsogkonda valitses Schleswig-Holsteini kantselei Kopenhaagenis, mis ei allunud Taani kantseleile ning seetõttu ei olnud autonoomne, vaid võrdõiguslik. Oluline erinevus Helstatenist seisneb selles, et Helstaten koosnes formaalselt iseseisvatest osadest (vähemalt Holstein oli iseseisev hertsogkond), mis olid unioonis. Tollases Taani Folketingis ei olnud liikmeid Schleswigist ega Holsteinis, praegu aga valitakse Gröönimaalt ja Fääri saartelt kummastki kaks Folketingeti liiget. Rigsfællesskabet koosneb kuningriigi formaalselt integreeritud osadest, millele on antud autonoomia.
Kuningriik keskajal
Keskajal koosnes Taani kuningriik Jüüti õiguse piirkonnast (Jüütimaa ja Fyn), Sjællandi õiguse piirkonnast (Sjælland koos Lollandi, Falsteri ja Møniga) ning Skåne õiguse piirkonnast (Skåne koos Hallandi, Blekinge ja Bornholmiga).
Nii langes Taani Kuningriik laias laastus kokku Lundi kirikuprovintsiga, kuid Rügen (Roskilde piiskopkonna osa ja Eestimaa (Eestimaa piiskopkond) ei olnud kuningriigi osad, kuigi nad ajuti olid Taani ülemvõimu all.
Lõuna-Jüütimaa eraldumine kuningriigist
Keskaja jooksul eraldus Jüütimaa lõunapool (Kongeå ja Eideri jõe vahel) kuningriigist Schleswigi hertsogkonna ehk Lõuna-Jüütimaa hertsogkonnana, mis oli Taani kuningate lään, kuid muutus aina sõltumatumaks.
Kalmari unioon
Aastal 1397 loodi Kalmari unioon personaalunioonina Taani Kuningriigi, Norra Kuningriigi ja Rootsi Kuningriigi vahel. Kui Rootsi kuningriik 1523 unioonist lahkus, jäid Taani ja Norra kuningriik kuni 1814. aastani personaaluniooni.
Taani-Rootsi sõjad
Taani-Rootsi sõjad 17. sajandil tõid Taani Kuningriigile kaasa suured territoriaalsed muudatused. Pärast Torstensoni sõda (1643–1645) pidi Christian IV Brömsebro rahuga loovutama Hallandi 30 aastaks Rootsile. Ja pärast Esimest Karl Gustavi sõda (1657–1658) pidi Frederik 3. Roskilde rahuga loovutama Rootsile Skåne, Hallandi, Blekinge ja Bornholmi. Teise Karl Gustavi sõja (1658–1960) järel sai Taani Kuningriik aga Kopenhaageni rahuga Bornholmi jälle tagasi.
Islandist sai omaette kuningriik
Island sai 1874 kuningriigi sees autonoomia. Uniooniseadusega 1. detsembrist 1918 tunnustas Taani Islandit suveräänse riigina. Island lakkas sellega olemast Taani Kuningriigi osa, kuid oli Taaniga endiselt ühendatud personaaluniooniga ühise kuninga (Christian X) all.
Autonoomia kehtestamine ja areng
Fääri saared said autonoomia 1948 ja Gröönimaa sai samasuguse autonoomia 1979. Autonoomia kehtestamisega anti hulk sotsiaalseid ülesanded Taani riigilt üle piirkonna võimudele. Välissuhted ja maade kaitse on endiselt riigi pädevuses.
Peale selle on olemas iga-aastane plokksubsiidium nii Fääri saarte kui ka Gröönimaa autonoomiale. Neile maadele on osalemine rigsfællesskabetis tagatud sellega, et Fääri saartelt ja Gröönimaalt valitakse Folketingi kokku neli liiget. Parlamendiliikmete arv on kummalgi maal võrdne.
Hjemmestyre
Hjemmestyre on autonoomne haldus kõigi siseasjade üle. See on praegu olemas nii Gröönimaal kui ka Fääri saartel. Taani valitsuse pädevuses on ainult kaitse ja välisasjad. Gröönimaal ja Fääri saartel on oma parlamendid ja valitsused, mida juhib peaminister, kes nimetab valitsuse.
Selvstyre
Pärast 2008. aasta Gröönimaa autonoomiareferendumit 25. novembrit 2008 (Gröönimaa autonoomia kehtestamise 30. aastapäev) Taani ja Gröönimaa valitsuse vaheline suhe muutus ning Gröönimaa sai suurema autonoomia. 21. juunil 2009 anti Gröönimaa valitsusele uusi pädevusi, sealhulgas kontroll politseijõudude, rannavalve ja kohtute üle. Peale selle saab Gröönimaa nüüd vähem Taani subsiidiume. Seda nimetatakse selvstyre.
Autonoomia ülesanded
Rigsfællesskabet tähendab ka, et piirkondade rahvakoolide õppekeel on taani keel.
Taani seadused tuleb esitada piirkondade võimudele, et nad Fääri saartel ja Gröönimaal jõustuksid.
Autonoomia pädevuses on muu hulgas teed, telefon, post ja koolid.
Riigiombudsman
Taani kõrgeim esindaja Fääri saartel ja Gröönimaal on riigiombudsman (rigsombudsman). Ta on ühendav lüli autonoomia ja riigivõimude vahel. Tal on koht Fääri saarte ja Gröönimaa parlamentides. Riigiombudsman esindab Gröönimaa ja Fääri saarte ning nende valitsuste huve. Nad osalevad konsultatsioones oma piirkonda puudutavate otsuste üle, sealhulgas läbirääkimistest piirkondade parlamentide ja Folketingi vahel.
Riigiombudsmani institutsioon allub Taani riigiministeeriumile.
Fääri saarte riigiombudsman on 2008. aastast Dan Michael Knudsen.
Gröönimaa riigiombudsman on 2011. aastast Mikaela Engell.
Rahvusvaheline staatus
Rahvusvahelises kogukonnas on Fääri saared ja Gröönimaa aina sõltumatumad ja neil on mõju välispoliitilistele küsimustele, millest nad on eriti huvitatud. Siiski haldab nende rahvusvahelisi suhteid Taani välisministeerium. Rahvusvahelistel läbirääkimistel, mis puudutavad Fääri saari või Gröönimaad, osalevad sageli ka autonoomiate esindajad. Nii Fääri saared kui ka Gröönimaa on Põhjamaade Nõukogu iseseisvad liikmed. Nad ei ole ÜRO, OECD ega WTO iseseisvad liikmed, kuid on kaasatud neisse organisatsioonidesse Taani liikmesuse kaudu ning Taani poliitiline strateegia lähtub sageli Rigsfællesskabeti huvidest kui rahvuslikest huvidest sellistes valdkondades nagu vaalapüük, kalandus ja geopoliitika.
Fääri saared
Fääri saared ei ole Euroopa Liidu liige, kuid neil on EL-iga kaubandusleping.
Gröönimaa
Et Gröönimaal oli 1973 Taani maakonna staatus, sai Gröönimaast automaatselt Euroopa Ühenduse liige, kuigi ta oli erinevalt Taanist referendumil sellesse astumise vastu hääletanud. Ent kui 1979 kehtestati autonoomia, hakkas Gröönimaa ette valmistama Euroopa Ühendusest välja astumist, mis sai teoks 1985.
Prószków
Prószków (saksa Proskau) on linn Poolas Opole vojevoodkonnas Opole maakonnas, Prószkówi valla halduskeskus. Prószków asub Opolest umbes 11 km lõunaedelas.
Asulat on esmamainitud 1250. aastal, linnaõigused sai 1560. aastal, kuid kaotas need 1915. aastal. Kuni 1945. aastani oli Prószków Saksamaa koosseisus. Linnaõigused sai Prószków tagasi 2004. aastal.
Linna olulisim vaatamisväärsus on Prószkówi loss, mis omandas praeguse kuju ümberehituse käigus aastatel 1677–1683.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Vastupanutegevus okupeeritud Eestis oli valitsevate võimude vastane tegevus okupeeritud Eestis. See hõlmas relvastatud vastupanu aastatel 1940-1941 ja 1944-1953 ning poliitilist ja intellektuaalset vastupanu järgnevatel aastatel.
Relvastatud vastupanutegevus
Relvastatud vastupanu osutasid metsavennad partisanisõja vormis alates Nõukogude okupatsiooni esimestest nädalatest. Relvastatud võitlus muutus laialdaseks 1941. aasta Suvesõjas, mil metsavendade arv jõudis 10 000 lähedale. Metsavennad tegid koostööd nii eestlastest koosnenud Soome luuregrupiga Erna kui ka lähenevate Saksa vägedega.
1943. aastal organiseeriti Soome poolt eestlastest koosnenud raadioluure grupp Haukka, mis saadeti Saksa okupatsiooni all olnud Eestisse. Grupi eesmärk oli koguda soomlastele teavet Saksa vägede tegevuse kohta Eestis. Ühtlasi pidid nad sidet pidama Eesti Vabariigi Rahvuskomiteega ning koguma andmeid Eesti poole teel olnud Punaarmee üksuste kohta. Haukka mehed pidasid sidet Eesti vastupanuliikumisega ja vandusid 1944. aasta septembris truudust Otto Tiefi valitsusele.
1944. aastal püüdis kontradmiral Johan Pitka koondada saksa üksustesse kuulunud eestlasi ja metsavendi Otto Tiefi valitsusele alluvasse relvaüksusesse, mis osutas pärast sakslaste taganemist 22.–23. septembril vastupanu Tallinnas ja Keilas.
Venemaa Keisririik
Venemaa Keisririik (vene keeles Россійская Имперія, praeguses kirjaviisis Российская империя) oli ajavahemikul 1721–1917 Euroopas ja Aasias paiknenud riik, mille eellane oli Moskva tsaaririik ja järglane oli 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni tulemusena 14. septembril 1917 väljakuulutatud demokraatlik Venemaa Vabariik.
Territoorium
20. sajandi alguses võiks Venemaa Keisririigi hiigelterritooriumi jagada tinglikult suuremateks piirkondadeks: nn Suur-Vene (Velikorossija) alad – impeeriumi keskne territoorium ehk sisekubermangud, kokku 29 kubermangu Venemaa Euroopa osas. Läänest liitusid selle alaga 15 nn Lääne- ja Balti kubermangu. Kokku moodustasid need 44 kubermangu omamoodi metropoli. Idast liitusid nendega 10 Siberi ja Kaug-Ida kubermangu ning Lõunast 3 Põhja-Kaukaasia kubermangu. Ülejäänud piirkonnad olid äärealad, kus elas palju erinevaid rahvusi, mille poliitiline staatus oli ka väga erinev (nt Poola Suurvürstiriik ja Soome Suurvürstiriik).
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Relvastatud vastupanutegevus
Eestis oli vastupanuliikumine siiski vähem organiseeritud kui Lätis ja Leedus, siin puudusid nii üleriigiline kui ka maakondlikud vastupanuliikumise juhtimiskeskused, kuigi mõned katsed neid luua siiski olid. Nii püüdis üleriigiliseks juhtimiskeskuseks saada Relvastatud Võitluse Liit (RVL) ja maakondlike juhtimiskeskuste loomise katsetest on teada 10. Roheline Partisanide Pataljon Võrumaal.
Diomidi saared
thumb|300px|Diomidi saared. Pilt on tehtud vaatega lõunasse pisi|Diomede asula Little Diomede saarel Diomidi saared on kaks saart Beringi väinas.
Saared on kaljused ja kõrgusega kuni 400 meetrit.
Suur Diomidi saar kuulub Venemaale ja seda nimetatakse ka Ratmanowi saareks. Saar asub Tšukotka poolsaarest 38 km kaugusel ja selle pindala on 29 km². Saar on Venemaa kõige idapoolsem piiripunkt. Vene valitsus lasi saare põliselanikud mandrile ümber paigutada ja tänapäeval paikneb saarel vaid Venemaa piirivalve väesalk.
Little Diomede ehk Väike Diomidi saar (ka Krusensterni saar) kuulub Ameerika Ühendriikidele. Selle pindala on 6 km². Saare keskus on Diomede. Seal on olemas kauplus ja isegi kool. Varustus ja post tuuakse helikopteriga. Kui veel 1990. aastal elas saarel 178 inimest, siis 2010. aasta rahvaloenduse kohaselt oli seal elanikke 115.
Suure ja väikese Diomidi vahemaa on 4160 m ning selle keskel kulgeb piir Ameerika Ühendriikide ja Venemaa vahel. Samast läheb läbi ka kokkuleppelise asukohaga kujuteldav joon, mille ületamisel muutub kuupäev – kuupäevaraja.
Taani päritolu vene meresõitja Vitus Bering avastas need 1728. aasta 16. augustil (vkj), mil Vene Õigeusu Kirik tähistab püha Diomidi päeva, ning sealt said saared oma nime. Varem oli 1648. aastal kahte saart kirjeldanud veel üks meresõitja, kuid pole kindel, et mainitud saared olid Diomidid.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Relvastatud vastupanutegevus
1949. aasta märtsiküüditamise ja sundkollektiviseerimisega hävitati metsavendade toetusbaas maal. Metsavendade tegevus hakkas seetõttu paratamatult hääbuma. Paljud legaliseerusid või langesid haarangutes võimude kätte. 1953. aasta oli viimane, mil võimud korraldasid suurema aktsiooni metsavendade vastu. Selle tagajärjel metsavendlus kui aktiivse vastupanu osutamise vorm sisuliselt kadus. 1955. aastal anti nõukogudevastastele relvavõitlejatele viimane amnestia, mille järel tulid paljud metsast välja. Metsavendade sõjaline vastupanu rauges 1950. aastatel. Metsavendade organisatsioonidest oli olulisim Relvastatud Võitluse Liit, mis tegutses kõigis maakondades aastatel 1945–1949 ja Pärnumaal 1949–1952.
Aastatel 1944–1959 moodustus palju isamaalise kasvatuse saanud aateliste Eesti noorte ja kooliõpilaste organisatsioone, mille liikmed võtsid aktiivsest vastupanust osa relvade kogumise, lendlehtede levitamise või Nõukogude monumentide õhkimise teel (6. novembril 1949 lasti õhku Punaarmee monument Tartus Raadil). Metsavendade järgi kutsusid nad endid linnavendadeks. Mitmed organisatsioonid kasutasid nime SMV (Sini-Must-Valge).
Poliitiline vastupanu
Nõukogude okupatsioonivõimu taaskehtestamisega Eestis Teise maailmasõja lõpus oli Eesti lipp rahvuslipuna ja rahvusvärvid sini-must-valge värvikombinatsioonina mitteametlikult keelatud. Eesti lipu heiskajaid karistati enamasti "eriti jõhkra ja küünilise huligaansuse" eest ning paigutati poliitvangilaagritesse, mõnel juhul saadeti ka psühhiaatrilisele sundravile. Sellest hoolimata ning vastupanu näitamiseks heisati Eesti lippu sageli Eesti Vabariigi aastapäevadel jm puhkudel.
Aastatel 1972 - 1975 tegutses Eesti Demokraatlik Liikumine ja Eesti Rahvusrinne. 1972 saadeti ÜRO Peaassambleele ja ÜRO peasekretärile märgukiri, kus paluti ÜRO abi Eesti omariikluse taastamiseks. Märgukirja teksti koostas Tunne Kelam ning ÜRO-sse jõudis see 1974. aastal.
1976. aastal saatsid kakskümmend Eesti usklikku kirja Soome Vabariigi presidendile ja Eduskunna liikmetele. Protesteeriti kavandatava seaduseelnõu vastu, mille tagajärjel muutuks piibli ja muu vaimuliku kirjanduse toimetamine Soomest Nõukogude Liitu ebaseaduslikuks.
1976. aasta 21. oktoobril saadeti Eesti demokraatide poolt kiri USA Kongressile ja mitmetele rahvusvahelistele organisatsioonidele, milles avalikustati okupatsioonivõimude repressioone ja paluti abi.
1977. aasta mais saatsid 18 Eesti loodusteadlast märgukirja kolleegidele Rootsis, Soomes, Taanis ja Lääne-Saksamaal, milles avalikustati okupatsioonivõimude tegevust Eesti looduskeskkonna ja Läänemere piirkonna kahjustamisel.
23. augustil 1979 pöördusid 45 Eesti, Läti ja Leedu kodanikku märgukirjaga (Balti apell) ÜRO peasekretäri ning NSV Liidu, Saksamaa LV, Saksa DV ja Atlandi hartale alla kirjutanud riikide valitsuste poole nõudmisega avalikustada Molotovi-Ribbentropi pakt koos selle salaprotokollidega, kuulutada pakt kehtetuks allakirjutamise hetkest peale ning taastada Balti riikide iseseisvus. See Balti apelli nime all tuntuks saanud märgukiri avaldati välisajakirjanduses ning levis laialdaselt omakirjastuslikul teel. Eesti poolt kirjutasid märgukirjale alla Mart Niklus, Endel Ratas, Enn Tarto ja Erik Udam.
Eesti ajaloo teadvustamise nimel asutatud muinsuskaitseklubidest (Tõru 1974, Vare 1981) kujunes 1986.–1987. aastal laiemale avalikkusele avatud ning ka poliitilist tegevust arendav muinsuskaitseseltside võrgustik, mis koondus 1987. aastal Eesti Muinsuskaitse Seltsiks.
Seoses plaanidega rajada Pandivere kõrgustikule fosforiidikaevandused algas 1987. aastal üldrahvalik kampaania, tuntud kui fosforiidisõda, Eesti keskkonna säästmiseks maardlate kasutuselevõtu vastu, mille käigus muutusid aina tooniandvamateks poliitilised nõudmised.
1987. aastal moodustatud MRP-AEG (Molotov-Ribbentropi Pakti Avalikustamise Eesti Komitee), mis koosnes peamiselt dissidentidest, korraldas 23. augustil 1987 Tallinnas Hirvepargis esimese rahva omaalgatusliku poliitilise meeleavalduse okupeeritud Eestis, tuntud kui Hirvepargi miiting, millel nõuti avalikult Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide avalikustamist ning tagajärgede likvideerimist. Rahva eestvedajateks olid MRP-AEG liikmed Tiit Madisson, Heiki Ahonen, Lagle Parek, Eve Pärnaste ja Erik Udam. Hirvepargis ei nõutud veel otseselt iseseisvust ja Eesti Vabariigi taastamist, ent korraldajad tabasid okupatsioonivõimu kõige õrnemat kohta – Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide avalikustamine tähendas ajaloolise vale ja Nõukogude võimu ebalegitiimsuse paljastamist.
MRP-AEG põhjal moodustati 21. juunil 1988 Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP), millest sai esimene opositsioonierakond terves Nõukogude Liidus. 1.-2. oktoobril samal aastal peeti Tallinnas teise opositsioonilise poliitilise liikumise Rahvarinde Perestroika Toetuseks asutamiskongress.
Venemaa Keisririik
Riigikord ja juhtimine
pisi|150px|Venemaa Keisririigi lipp aastatel 1856–1896
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Poliitiline vastupanu
1989. aastal moodustati liikumine Genf 49, mis propageeris Eesti elanike keeldumist ajateenistusest Eestit okupeeriva riigi NSV Liidu relvajõududes. Liikumisega läks kaasa umbes 8000 ajateenistuskohuslast.
Venemaa Keisririik
Riigikord ja juhtimine
Venemaa Keisririigi valitsejaks oli keiser, keisritiitli kandjaks oli alates 1721. aastast Romanovite dünastia esindaja.
Venemaa keisririigi valitsusvormiks oli absoluutne monarhia, mille valitseja oli Venemaa keiser, kes oli kõrgeim seadusandlik ja kohtuvõim, ja keda riigivalitsemisel vastavalt monarhi korraldustele abistasid ning viisid ellu isevalitseja otsuseid ja korraldusi Tema Keiserliku Majesteedi Isiklik Kantselei, Venemaa keisririigi Valitsev Senat, Pühim Valitsev Sinod, Venemaa keisririigi Riiginõukogu, Venemaa keisririigi Ministrite Komitee (1864–1906); Venemaa keisririigi Ministrite Nõukogu (1905–1917) ning keisri poolt määratud ministrite poolt juhitavad ministeeriumid.
Pärast 1905. aastal toimunud massilisi rahutusi võttis viimane Venemaa keiser Nikolai II vastu 17. oktoobri manifesti, millega andis Venemaa elanikkonnale esmased poliitilised vabadused ning õiguse valida esindajatekogu – Venemaa keisririigi Riigiduuma, mis tegutses aastail 1906–1917.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Poliitiline vastupanu
23. augustil 1989 korraldati Eestis, Lätis ja Leedus ühine poliitiline massimeeleavaldus, tuntud kui Balti kett, mille eesmärgiks oli demonstreerida maailmale Baltimaade vabadustahet ja juhtida tähelepanu NSV Liidu ja Saksamaa vahel poole sajandi eest sõlmitud Molotovi-Ribbentropi paktile, mille salaprotokollid viisid Baltimaade okupeerimise ja annekteerimiseni NSV Liidu poolt. Meeleavaldusest võttis osa ligikaudu 2 miljonit inimest ehk umbes 25% Eesti, Läti ja Leedu tolleaegsest elanikkonnast. Baltimaade rahvad rivistusid üle 600 km pikkuseks Tallinna, Riiat ja Vilniust ühendanud katkematuks inimahelaks.
Venemaa Keisririik
Riigikord ja juhtimine
6. oktoobril 1917. aastal aeti Riigiduuma Sotsialistide-Revolutsionääride Partei ja Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei bolševike tiiva esindajatest moodustatud Petrogradi Nõukogu poolt laiali.
Ühiskonnakorraldus
Venemaa keisririigi aluseks oli Venemaa keisri kui isevalitseja ilmalik ja vaimulik võim, keiser oli kõrgeim seadusandlik, kohtu- ja täidesaatev võim.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Intellektuaalne vastupanu
Intellektuaalne vastupanu avaldus peamiselt inimeste omavahelises suhtlemises. Naeruvääristati ja alandati võimude tegevust, julgustati olema sellest üle ning jääma ausaks enda ja teiste suhtes. Laialdaselt räägiti poliitilisi anekdoote, lauldi rahvuslikke laule, kuulati "Ameerika Hääle", BBC ja teiste välisraadiote saateid, tähistati jõulusid, Eesti Vabariigi aastapäeva jne. Kitsamates ja usaldusväärsemates seltskondades räägiti Eesti ajaloost, Vabadussõjast, küüditamistest jmt.
Venemaa Keisririik
Ühiskonnakorraldus
Riigivalitsemises toetus keiser aadelkonnale ning bürokraatlikule ametnikkonnale, kelle tegevust reguleeris 1722. aastal keiser Peeter I kinnitatud Teenistusastmete tabel; Peeter III poolt aadelkonnale 1762. aastal antud "Manifest aadli vabadusest" ja Katariina II poolt 1785. aastal välja antud "Armukiri suursuguse Venemaa aadli õigustest, vabadustest ja eelistest"; kohaliku omavalitsuse tegevust reguleeris 1785. aastal Katariina II välja antud 1785. aasta linnaseadus ehk "Armukiri linnadele", millega määratleti linnu kui iseseisvaid omavalitsuslikke administratiivüksusi. Ainsad õigusteta elanikud olid kuni 1861. aastani, mil Venemaal likvideeriti talupoegade pärisorjus – talupojad. Maapiirkondade kohalikud omavalitsused semstvod moodustati 1864. aastal.
Seisused Venemaal
Keisririigi eksistentsi jooksul toimusid muutused keisririigi elanikkonna seisuste jaotuses, kuid põhiseisused olid: aadel (дворяне), vaimulikud, linnakodanikud (мещане) ja maaelanikud. 1897. aastal toimunud rahvaloenduse ajal oli juba 12 liiki elanikkonna seisusi: pärilik aadel, isiklik aadel, pärilik aukodanik, isiklik aukodanik, vaimulik, kaupmees, talupoeg, kasakas, erusoldat Niokolai I ajast, väikekodanlane, võõras, soomlane.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Intellektuaalne vastupanu
1960. aastate teisel poolel kujunesid välja uued suunad ja huvid luules. Paljud autorid ei pääsenud või ei tahtnudki pääseda nõukogude ametlikesse väljaannetesse. Koostati ja trükiti ümber nende teoseid ja lasti need tuttavate hulgas ringlema, kus neid edasi paljundati ja levitati.
Kaashäälik
Kaashäälik ehk konsonant on häälik, mille hääldamisel tekitatakse kõnekulglas takistus või suletakse õhuvool täielikult.
Eesti tähestikus tähistavad kaashäälikuid järgmised tähed: Bb, Cc, Dd, Ff, Gg, Hh, Jj, Kk, Ll, Mm, Nn, Pp, Qq, Rr, Ss, Šš, Zz, Žž, Tt, Vv, Ww, Xx, Yy.
Vastupanutegevus Eesti NSVs
Intellektuaalne vastupanu
Intellektuaalses vastupanus oli oluline tähtsus ka mitmetel vaimsetel ja religioossetel liikumistel, mis samuti olid võimude poolt keelatud, jälitatud ja represseeritud. Nende hulka kuulusid mitmed kristlikud sektid ja kogudused, aga ka budismist, hinduismist ja muudest idamaistest traditsioonidest pärinevad praktikad ja tegevused, nagu jooga, mediteerimine jpm.
Oluline osa intellektuaalses vastupanus oli ka läänemaailma moetrendidel, muusikal, kujutaval kunstil ja teatril, millega püüti kursis olla ning mida võimude vastuseisust hoolimata jäljendati, kuulati, loeti ja arendati ka ise. Vastupanu või protesti väljenduseks võis olla juba kellegi soeng või rõivastus. Aktiivselt vahendati muusika-uudiseid laiast maailmast. Vähesed siia jõudnud heliplaadid käisid käest kätte. Neid lindistati ümber ja levitati poolsalajastel kogunemistel. Niisamuti püüti olla kursis kaasaegse kunsti ja teatrieluga.
Venemaa Keisririik
Rahvad ja usundid
Venemaa keisririik oli oma arengu lõpuajastul mitmerahvuseline ja suhteliselt ususalliv riik: elanikkonnast moodustasid 98% venelased, ukrainlased, rumeenlased, kreeklased, komid, mordvalased, tšuvašid ja jakuudid, kes olid õigeusku ja kreekakatoliku kirikusse kuuluvad õigeusklikud; kasahhid, usbekid, kirgiisid, tadžikid, tšetšeenid ja dagestanlased – moslemid; enam kui 98% poolakaid ja leedulasi – katoliiklased; soomlased, rootslased ning suur osa eestlasi ja lätlasi – luterisuslised ja üle 96% kalmõkke – lamaistid.
Venemaal elavad sakslased oli aga jagunenud usutunnistuselt (analoogselt Saksamaaga), neist oli 13,5% katoliiklasi, ülejäänud luteri usku või üle läinud õigeusku; valgevenelaste seas oli 18% kreekakatoliku kiriku liikmeid; lätlaste seas oli 18% katoliiklasi, 4,5% – õigeusklikke, ülejäänud olid luteriusulised; eestlaste seas oli 13,2% õigeusklikke, ülejäänud luteriusulised; 6–7% volgatatarlasi ja 24,6% tšerkesse olid õigeusklikud, ülejäänud aga islamiusulised.
Transporditaristu
19. sajandi teise pooleni oli Venemaa keisririigis peamine transpordiliik mere- ja jõetransport (laevadega) – maismaal kasutati hobutransporti. 19. sajandi esimesel veerandil Suurbritannias alanud raudtee areng jõudis Venemaale 1838. aastal, kui Peterburi lähedal asuv Tsarskoje Selo 25 versta pikkune raudtee, Peterburi linna ja Romanovite dünastia suveresidentsi Pavlovski vahel. Raudtee rajamine toimus nii Venemaa riigikassa kui ka eraettevõtjate toel. Põhilised raudteemagistraalid olid laiarööpmelised (1524 mm ehk 5 Inglise jala laiuse rööpavahega): Peterburi–Moskva raudtee (1851), Peterburi–Varssavi raudtee (1862), Siberi raudtee, Taga–Kaspia raudtee, Ida-Hiina raudtee, Balti ja Pihkva–Riia raudtee, mida haldasid teedeministeeriumi raudteeringkonnad.
Keisririigi territooriumi laienemine
1710.–1713. aasta Vene-Türgi sõja ebaeduka Pruti-sõjakäigu tagajärjel sai Venemaa lüüa ja pidi tagastama Osmanite riigile Azovi ja likvideerima Aasovi mere äärde ehitatud kindlused. 1735.–1739. aasta sõda alustas Venemaa ja see oli talle edukas. Sõda peeti Doni ja Pruti vahelisel alal, vallutati Azov, Kinburn, Iaşi ja teisi kindlusi. Belgradi rahuga (1739) sai Venemaa Azovi (kindlustamise õiguseta), kuid pidi ülejäänud alad, mis olid sõjas vallutatud, tagastama.
1741. aastal avastas taani päritolu Venemaa mereväelane Vitus Bering meretee Põhja-Ameerika mandri looderannikule ning sealsete Aleuutide saarestiku loodusrikkuste kohta teabe levitamise järel laiendasid sinna (selle ajani eikellegimaale) oma karusnahakaubandust Venemaa Siberi ettevõtlikud kaupmehed. Selle kaubanduse haldamiseks moodustati 1799. aastal Vene-Ameerika Kompanii. 1867. aastal ostsid Ameerika Ühendriigid Alaska Venemaa keisririigilt 7,2 miljoni USA dollari eest.
Keisririigi territooriumi laienemine jätkus pärast Põhjasõda läänesuunal Venemaa keisririigi välispoliitiliste ja sõjaliste aktsioonide tulemusel. 1768.–1774. aasta Vene-Türgi sõja, milles sõjategevus toimus peeti põhiliselt Dnepri ja Doonau vahelisel alal, lõpetanud Kjutšukkainardža rahulepingu (1774) alusel läksid Lõuna-Ukraina alad, sealhulgas Bugi, Dnepri ja Doni suue, Venemaa keisririigile, nii et Venemaa sai seal väljapääsu Mustale merele. Krimmi khaaniriik sai sõltumatuks Osmanite riigist, kuid 1783. aastal annekteeris selle Venemaa. Aastatel 1774–1783 toimunud võimuvõitlusse sekkus keisrinna Katariina II ning moodustas Krimmi khaaniriigi asemele Venemaa keisririigi koosseisu kuuluva Tauria oblasti, mis hõlmas Krimmi poolsaare ja Tamani. 1787.–1792. aasta Vene-Türgi sõja eel nõudis Osmanite riik sõjaga ähvardades, et Venemaa tagastaks Krimmi, mille ta oli 1783. aastal okupeerinud, ja loobuks protektsioonist Ida-Gruusia suhtes. Sõjategevus toimus Lõuna-Bugi ja Doonau vahelisel alal ning Põhja-Kaukaasias Kubani jõe piirkonnas. Osmanite vägesid võideti 1787 Kinburni lähedal, 1788 Otšakivi all (Grigori Potjomkini juhtimisel), 1789 Focşani juures ning Rîmnici jõe ääres ja aastal 1790 vallutati Izmail (Aleksandr Suvorovi juhtimisel). Venemaa laevastik saavutas võidu Kertši merelahingus (admiral Fjodor Ušakovi juhtimisel). Iaşi rahuga (1792) tunnustas Osmanite riik Krimmi ühendamist Venemaaga ning lepingu järgi liideti Venemaaga alad Musta mere põhjakaldal Bugi ja Dnestri vahel. Venemaa ja Osmanite riigi piiriks määrati Dnestri jõgi.
Rzeczpospolita sisemisi riigikorraldusnõrkusi ära kasutades jagasid Venemaa keisririik, Habsburgide valitsetav Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririik ja Preisimaa kuningriik Rzeczpospolita (vt Poola jagamised) ning Venemaa keisririigiga liideti: esimese jagamisega 1772 Läti idaosa (Latgale) ja sellega külgnevad Valgevene alad (Polotsk ja Vitebsk, teise jagamisega 1793 alad, millest moodustati Kiievi kubermang ja suur osa Minski, Volõõnia ja Podoolia aladest ning kolmanda jagamisega 1795 maad Nemunase ja Bugi jõest ida pool.
1806.–1812. aasta Vene-Türgi sõjas tungisid Venemaa keisririigi väed 1806. aastal Moldova ja Valahhia vürstiriiki, augustis 1807 augustis sõlmitud vaherahu kestis märtsini 1809. Sõja jätkudes saavutas Venemaa vägi (Mihhail Kutuzovi juhtimisel) edu Kaukaasia rindel, 1811 purustati Osmanite riigi väe peajõud Valahhias. Bukaresti rahuga (1812) tunnustas Osmanite riik Bessaraabia ja Lääne-Gruusia allutamist Venemaale ning Serbia iseseisvust.
Napoleoni sõdade ajastul sõlmisid Venemaa keiser Aleksander I ja Napoleon I 1807 Tilsiti rahulepingu ja mõjusfääride lepingu ning Rootsi kuningriigi ja Venemaa keisririigi vahel toimunud Vene-Rootsi sõja tulemusena liideti lisaks Põhjasõjas võidetud Viiburi kubermangule ka ülejäänud Soome territoorium ning sõja kaotanud Rootsi loobus Fredrikshamni rahu ehk Hamina rahuga sellestki territooriumist. 1812. aastal läks Prantsusmaa keisri Napoleon I ja Venemaa keisri Aleksander I vahel sõlmitud mõjusfääride lepingu alusel Venemaa keisririigile Bessaraabia.
Napoleoni sõdade võitjariikide Viini kongressi tulemusel sai Venemaa keisririik suurema osa Varssavi hertsogiriigist (Kongressi-Poola) ja tal lubati alles jätta Soome, (mille ta vallutas Rootsilt Vene-Rootsi sõjaga aastal 1809. Kaukaasia sõdade käigus liideti Venemaa keisririigiga osa Gruusia alasid ning pärast Vene-Pärsia sõja (1804–1813) lõpetanud Gulistani rahulepinguga Kaspia mere ääres asunud ja Pärsiale kuulunud Dagestani, Gruusia Kharthli, Kahhethi, Samegrelo, Imerethi, Guria piirkonnad Gruusias ja Abhaasia ning Armeenia Karabahhia alad. Venemaa sai oma valdusse ka osa tänapäeva Aserbaidžaani territooriumist ning Bakuu, Karabahhi, Gəncə, Shirvani, Derbenti ja Quba khaaniriigi. Venemaa valdusse läks sõja tulemusel ka osa Talõši khaaniriigist. Kindral Ivan Paskevitši juhitud eduka Vene-Pärsia sõja (1826–1828) lõpetanud Turkmeenia lepingu alusel liideti keisririigiga 1828. aastal Jerevani ja Nahhitševani khaaniriik. 1828–1829 aastate Vene-Türgi sõjas ületasid Venemaa keisririigi väed 1828. aastal Doonau ja 1829 Stara planina mäestiku, hõivasid Adrianoopoli ja lähenes Konstantinoopolile. Kaukaasias vallutati Kars, Phothi ja mitu teist kindlust. 1829 sõlmiti Adrianoopoli rahu, millega Venemaa sai Doonau delta ja osa Musta mere rannikut.
Alates 1860. aastate II poolest kuulus Buhhaara emiraat vasallriigina Venemaa keisririigi koosseisu. 1873. aastal vallutas Venemaa keisririik Hiiva khaaniriigi ja muutis selle oma protektoraadiks.
Aegjärkne raie
Aegjärkne raie on üks turberaie alaliike, mille eesmärgiks on uue metsapõlve väljakasvatamine vana metsa turbe all.
Aegjärkset raiet kasutatakse puistutes, kus lageraie on vastunäidustatud ja kus soovitakse säilitada olemasolevat antud kasvukohale sobivat elujõulist metsauuendust või kus on head eeldused elujõulise loodusliku uuenduse tekkeks. Aegjärkse raiega raiutakse puid järk-järgult kogu raielangi ulatuses hajusalt, esimeste raiejärkudega osa puid kasvama jättes, kusjuures raie teostatakse paarikümne aasta jooksul, Eesti oludes kahe kuni kolme võttega. Aegjärkne raie sobib peamiselt varjusallivate puuliikidega (Eesti oludes kuusk) uuenemiseks, sest ühtlase ülepinnalise harvendamise tulemusena ei pruugi esimese raiejärgu järel tekkida valgusnõudlikumate liikidega uuenemiseks sobivaid tingimusi.
Aegjärgse raie eeliseks on see, et see võib aidata kokku hoida metsakultiveerimise kulusid ning soodustada kohaliku genofondiga puude looduslikku uuenemist. Positiivseks võib lugeda ka seda, et aegjärkse raiega ei teki väga järsku üleminekut metsast lagedaks alaks, mis on teatud maastikuvaadetega harjunud inimestele vastuvõetavam kui väga järsk üleminek lageraie järel.
Aegjärkset raiet on nimetatud ka hajaliraieks.
Retrograadne liikumine
Retrograadne liikumine on keha orbitaalne liikumine vastassuunas sellele, mis on antud süsteemi kehade puhul normaalne.
Kui me taevast jälgime, eeldame, et enamik objekte liigub aja kulgedes kindlas suunas. Enamik taevakehasid paistab liikuvat idast läände. Kuid võimalik on jälgida ka kehasid, näiteks tehiskaaslane või kosmoselennuk, mis liiguvad itta. Sellist orbiiti nimetatakse retrograadseks ehk vastupidiseks.
Retrograadse liikumise mõistet kasutatakse kõige sagedamini seoses välisplaneetide (Marss, Jupiter, Saturn ja nii edasi) liikumisega. Kuigi need planeedid paistavad vastavalt Maa pöörlemisele öises taevas liikuvat idast läände, kulgevad nad püsitähtede suhtes tegelikult aeglaselt itta, mida võib jälgida, kui märkida mainitud planeetide asukohad mitmel ööl järjest. See on nende planeetide puhul siiski loomulik ning seda ei peeta retrograadseks liikumiseks. Kuid et Maa teeb tiiru ümber Päikese lühema ajaga kui välisplaneedid, võime aeg-ajalt mõne neist nii-öelda kinni püüda (analoogiks näiteks kiire auto mitmerajalisel maanteel). Kui see juhtub, paistab planeet, millest me möödume, esmalt peatavat oma ittaliikumise ning seejärel hakkavat liikuma taas läände. See on retrograadne liikumine, sest see on vastupidine suunale, mis on neile planeetidele tüüpiline. Lõpuks, kui Maa on planeedist mööda jõudnud, paistavad nad aga taastavat oma normaalse läänest itta kulgemise.
Planeetide retrograadne liikumine ajas tublisti segadusse Vana-Kreeka astronoome ning see oli üks põhjus, miks nad nimetasid need taevakehad planeetideks, mis otsetõlkes tähendab hulkujaid.
Katalaunia lahing
Katalaunia lahing ehk lahing Katalaunia väljadel toimus 451. aasta 20. juunil Lääne-Rooma keisririigi ja hunnide vägede vahel. Rooma ja germaanlaste (peamiselt läänegootide) ühisväge juhatasid roomlaste poolt Aetius ja läänegootide kuningas Theodoric I, hunnide ja nende liitlaste väejuhatajaks oli Attila. Lahingu tulemusena võitis Rooma ja germaanlaste ühisvägi hunne ning peatas nende edasitungi Euroopas.
Kirjalikke allikaid lahingu kohta on vähe. Tähtsaim allikas on ajaloolase Jordanese kirjutatu, mis on kirja pandud 80 aastat pärast sündmusi ja ilmselgelt liialdatud. Samuti pole kindel lahingupaiga asukoht, aga see arvatakse olevat Troyes' läheduses, mis asub tänapäeva Prantsusmaal.
Vägede kirjeldus
Vägede suurust on Jordanes ilmselgelt liialdanud ja pakkunud selleks 500 000 meest mõlemal poolel. Võttes aga arvesse selle ajastu logistilisi võimalusi, võis see olla pigem 50 000 ringis mõlemal poolel, kuid ilmselt oli see arv veelgi väiksem. Roomlaste vägede puhul on see võimalik välja arvutada, kuna pool vägedest koosnes läänegootidest. Läänegoodid aga suutsid oma parimatel aegadel välja panna mitte rohkem kui 20 000 võitlejat, seega võis Rooma väe suurus olla (kaasa arvatud alaanid) mitte rohkem kui 45 000 meest. Hunnide vägi olevat olnud roomlaste omast natuke suurem, aga arvatavasti mitte üle 50 000 mehe. Teiste oletuste järgi on pakutud mõlema väe suuruseks umbes 30 000 meest.
Vaid poole Attila väest moodustasid hunnid, teise poole nende liitlased, kellest suurim osa olid idagoodid Valamiri juhtimisel. Neid täiendasid gepiidid Ardarichi juhtimisel, Reini jõe paremal kaldal elanud frangid ja mingi osa burgundidest. Vähemal määral võis olla kaasatud ka teisi hõime, nagu skiire, langobarde je teisi. Hunnide ratsavägi olid relvastatud odade ja nuiadega ning nende tähtsaimate relvade – vibudega, millest hunnid ka sadulas täpselt lasid. Mingit kaitserüüd reeglina ei kantud, kaitseks oli vaid ümar nahaga polsterdatud kilp. Erinevalt hunnide väest koosnes nende germaanlastest liitlasvägi enamuses jalaväest, vaid idagootidel liikus kolmandik väest ratsa. Jalavägi oli enamasti ilma igasuguse turviseta ja relvastatud odade, mõõkade ja kilbiga. Germaanlased laskerelvi peaaegu ei kasutanud, vaid idagootide ridades olid ka vibulaskjad.
Aetiuse vägi koosnes ühelt poolt roomlastest, frankidest ja burgundidest ning teise poole moodustasid läänegoodid. Lisaks neile olid veel mõned tuhanded alaanid. Roomlased, frangid ja burgundid moodustasid jalaväe. Ratsaväe moodustasid läänegoodid, kes olid 378. aasta lahingust alates järk-järgult jalaväelt ratsaväe peale üle läinud.
Lahingu käik
Hilishommikul viis Aetius oma väe kahe laagri vahel olevale lagendikule, paigutades põhja pool vasakule tiivale kõigepealt roomlased, kelle järel tulid frangid ja burgundid, kes moodustasid vasaku tiiva ning vasakpoolse keskkoha. Kaheldava lojaalsusega alaanid paigutati keskele roomlaste ja läänegootide vahel. Läänegoodid kuningas Theoderich I juhtimisel moodustasid lõuna pool väe parema tiiva. Lisaks oli Aetius jätnud põhja poole künka taha väiksema läänegootide üksuse Thorismundi (Theoderichi poeg) juhtimisel, et sealt hunnide paremat tiiba rünnata.
Attila viis oma väed lahinguväljale alles pealelõunal (üheksandal tunnil), paigutades põhja poole gepiidid, burgundid ja frangid. Hunnid moodustasid keskosa, asudes vastamisi osaliselt paremal pool asetsevate roomlastega, keskel asuvate alaanidega ja osaliselt vasakul pool olevate läänegootidega. Lõunas paiknesid hunnide vasakul tiival idagoodid, kes olid vastamisi läänegootidega.
Pärastlõunal algas lahing hunnide rünnakuga keskelt ja idagootide rünnakuga vasakult tiivalt. Alaanid ei suutnud või ei tahtnud esimesi rünnakuid vastu võtta ning taganesid esimesel kokkupõrkel, vasakul ja paremal pidasid roomlased ja läänegoodid rünnakule võrdselt hästi vastu. Siis ründaski Thorismund oma kaugemal asunud üksusega põhja poolt, neile saatis gepiidide kuningas Ardarich vastu osa oma üksusest. Thorismundi gootide külglöök oli alguses edukas, kuid varsti ei suutnud nad enam edasi tungida. Alaanide taganemisel ja põgenemisel keskelt muutus läänegootide olukord kriitiliseks. Neid ründasid keskelt nii hunnid kui ka idagootid, aga ka vasakult keskelt läbi tunginud hunnid. Tekkis segadus ja hetkeks tundus, et läänegootide väge haarab paanika.
Theoderich üritas oma väge uueks vasturünnakuks kokku koguda. Siis lasi Attila roomlasi rünnata ilmselt selleks, et need ei saaks läänegootidele appi minna. Sealjuures olevat Attila teinud taktikalise vea, et ta roomlasi vaid otse ründas, kuigi selles olukorras oleks saanud ka lõunapoolsest küljest roomlasteni läbi tungida.
Lahingu käigus sai läänegootide kuningas Theoderich hoobi (väidetavalt idagoodi sõdalase Andagese poolt, Amaleri suguvõsast) ning ta kukkus hobuselt ja trambiti surnuks. Selle sündmuse tulemusena ägenes aga läänegootide vastupanu, sest taheti langenud kuninga eest kättemaksta. Idagootide rünnakud hakkasid raugema ja teiselt (paremalt) poolt ründas Thorismund isa surmast teada saades gepiide, tekitades neile suuri kaotusi. Lõpuks suruti terve parem tiib kokku ja sunniti taganema ning põgenema. Siis aga tegi Attila teise vea. Selle asemel, et paremale tiivale Thorismundi vastu appi minna, ründas ta roomlasi edasi, arvatavasti lootuses, et neil õnnestub Aetius tappa. Hunnide rünnak olid aga edutu ja kaotusterohke, teisalt sattusid idagoodid vaenlase surve alla ning sunniti põgenema. Lahingu seis muutus hunnide jaoks ebasoodsaks. Päikseloojangu ajal lasi Aetius oma sõjaväel vasturünnakule minna ning väsinud hunnid, ohustatult mõlemalt küljelt, ei suutnud end enam tõhusalt kaitsta.
Aetius tõmbas ettenägelikult oma armee tagasi ja juba samal ööl piirasid nad koos Thorismundiga Attila laagri ümber.
Pärast lahingut
Järgmisel hommikul avastas Attila, et on oma laagris ümber piiratud, ning arvas ilmselt, et kõik on läbi. Ta olevat lasknud hobuste sadulatest püramiidi ehitada, millel ennast roomlaste rünnaku ajal ära põletada.
Aetius kartis aga läänegootide võimsuse tõusu uue kuninga Thorismundi all ning veenis teda tagasi Toulouse'i pöörduma ettekäändega, et seal vendade ees omale läänegootide kuninga krooni nõuda. Aetius oma vägedega lahkus piirkonnast teisel päeval pärast lahingut. Ta pidas hunnide kaotust piisavaks ja soovis jõudude tasakaalustamiseks neid mitte hävitada.
Attila ootas mitu päeva, kartes võimalikku lõksu. Saades siis luurajatelt teateid, et ümbruskonnas pole ühtegi vaenulikku armeed, taganes ta oma väeriismetega üle Reini jõe.
8. Eesti Laskurkorpus
8. Eesti Laskurkorpus ehk '''8. Eesti Tallinna laskurkorpus''' (s/o 61409) oli Punaarmee rahvuslik väekoondis, mis asutati 25. augustil 1942.
Korpus koosnes 7. Eesti Laskurdiviisist, 249. Eesti Laskurdiviisist ja 1. Üksikust Eesti Tagavara Laskurpolgust ning mitte-eestlastest komplekteeritud Punaarmee 9. diviisist.
Punaarmee 8. Eesti Laskurkorpuse formeerimise aluseks oli 25. septembril 1942 antud NSV Liidu Riikliku Kaitsekomitee (GKO) käskkiri Uurali Sõjaväeringkonnas Eesti Laskurkorpuse moodustamiseks.
Korpus osales lahinguis 125 päeva, neist Velikije Lukis 39, Eesti vallutamisel 69 ja 17 päeva Kuramaal.
28. juunil 1945 reorganiseeriti 8. ELK NSV Liidu Kaitse Rahvakomissariaadi käskkirjaga 41. Kaardiväe Tallinna Laskurkorpuseks (41-й гвардейский эстонский стрелковый Таллиннский корпус) ning ka korpuse koosseisu kuulunud 7. ELD – 118. KvD, 249. ELD – 122. KvD.