cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cindy Sherman
"Rear Screen Projections"
1980/1981 alustas Sherman seeriat "Rear Screen Projections"; see oli tema esimene fotoprojekt, kus ta kasutas värvifilmi. Ajendatud soovist töötada kodus, pildistas Sherman ennast ekraani ees, millele ta projitseeris slaide, millel on kujutatud loodust ja koduseid stseene. Võrreldes Shermani eelmise seeriaga olid tema uued värvifotod palju kaasaegsemad, meenutades 1960. ja 1970. aastaid. Sherman võtab kõikidel fotodel väljamõeldud rolli, kuid kõik tegelased on olekult ja välimuselt rohkem tänapäevased, kui Shermani eelmises seerias. Suurem osa seerias kujutatud naiskaraktereid kehastavad endast nooruslikke keskklassi naisi päris maailmas.
Artforum
1981. aastal paluti Shermanil luua portfoolio ajakirja Artforum jaoks. Kuna selles ajakirjas oli fotode formaat horisontaalne ja Shermanilt paluti fotosid, mis oleksid 2 lehekülje suurused, lõi ta seeria fotosid, mis viitavad pornograafiliste ajakirjade fotode formaadile. Selles seerias kasutas Sherman värvifilmi ning kõik pildid kujutasid tema autoportreesid, kus ta on kujutatud teismelise tüdrukuna. Fotodel on ta ennast poseerinud nii, et tema figuur täidab kogu kaadri, ning kõikidel fotodel vaatab ta kaamerast kõrvale. Mitmed pildid on valgustatud dramaatiliselt. Pildid on kadreeritud niimoodi, et vaatleja vaatab figuuri peaaegu et ülevalt alla, mis tõstab esile naise haavatava oleku. Kui Sherman oma seeriat esitles, kritiseeriti teda seksistlike stereotüüpide kinnistamise eest. Selle tõttu otsustas Artforum Shermani seeriat oma ajakirjas mitte kajastada.
"Pink robes"
Aasta pärast Artforumi portfoolio loomist alustas Sherman uue seeriaga "Pink robes" ("Roosad rüüd"), millega ta vastas kriitikutele, muutes kasutatava foto formaadi vertikaalseks, et kaotada fotol oleva figuuri haavatavus. Vaatamata sellele imiteeris Sherman oma fotodel pornonäitlejatele omaseid hoiakuid, poseerides vaid roosas šenillist rüüs. Sherman ise kirjeldas seda seeriat kui fotosid pornonäitlejatest, kes on pausil alasti fotode tegemisest. See tähendab, et "Pink robes" oli tema eelmise seeria jätk. Fotodel ei kanna Sherman parukaid ega kosmeetikat ning ta istub ilustamata ja mitteseksuaalsetes poosides, vaadates otse kaamerasse.
Aastatel 1983 ja 1984 tegeles Sherman ka moefotograafiaga, kui pildistas disainerite Jean-Paul Gaultier' ja Comme des Garcons'i rõivaid ajakirja Interview jaoks.
Ajaloolised portreed
1989.–1990. aastal tegeles Sherman seeriaga "History portraits" ("Ajaloolised portreed"). Ta lõi 35 unikaalset tõlgendust ajaloolistest portreedest. Fotodel on ta ennast kujutanud külluslikes kostüümides ja parukates. Sherman kujutas ennast aadlikena, mütoloogiliste kangelastena ja madonnadena. Selle seeria idee oli Shermanil tekkinud 1988. aastal, kui talle oli esitatud tellimustöö luua portselanobjekte prantsuse filmi "Limoges" jaoks. Sherman valmistas portselannõusid, millel on kujutatud foto temast, kandmas 18. sajandi rõivaid. Seerias "History portraits" pole enamjaolt reprodutseeritud ühtegi kindlat kunstiteost. Fotodel on kujutatud kindlaid žanre ja motiive ajaloolisest maalist. Sherman on välja toonud kolm fotot, mis põhinevad kindlatel maalidel. Need on "Untitled #224", mis on tehtud järgi Caravaggio maalist "Autoportree haige Bakchosena", "Untitled #216", mis põhineb Jean Fouquet' maalil "Madonna", ja "Untitled #205", mis põhineb Raffaeli teosel "La formarina".
"Sex pictures"
Pärast "Ajaloo portreede" seeriat pöördus Sherman 1992. aastal pornograafilisusesse. Ta kasutas anatoomiliselt korrektseid mannekeene ja kehaosi meditsiinikataloogidest, et luua hübriidseid nukke. Selle asemel, et kujutada nukke suguühtes, seadis ta nad uhkelt oma sugu ja seksuaalsust demonstreerima. Nukud on seatud poosidesse, mis meenutavad pornograafilisi filme. Sherman alustas selle seeriaga, et vastata kunstnik Jeff Koonsi fotoseeriale, kus ta oli kujutanud ennast ja oma abikaasat erinevates seksuaalsetes poosides. Lisaks sellele oli Sherman otsinud juba varem lahendusi, kuidas kajastada täielikku alastust oma loomingus. Shermani eesmärk oli selle seeriaga naeruvääristada pornograafiat.
"Horror and surrealist pictures"
Aastal 1994 alustas Sherman seeriat "Horror and surrealist pictures" (eesti keeles "Õudus- ja sürrealismipildid"). Selles seerias kujutas Sherman motiive õudustest, mida ta oli ka varem teinud. Selles seerias kasutas ta ka eelmise seeria "Sex pictures" tehiskehaosi ja mannekeene, kombineerides neid, et luua kujutisi laipadest ja koletistest. Algselt kujutasid fotod kogu keha, seejärel vaid nägu ning lõpuks kujutas ta ainult maske, mis olid üle jäänud kõikidest tema kasutuses olnud nukkudest ja mannekeenidest. Sherman lõpetas selle seeria 1996. aastal.
2000. aastad
1990. aastate lõpus tegeles Sherman ka filmindusega, selleks ajendas teda ta tolleaegne abikaasa filmirežissöör Michel Auder. Režissööridebüüdi tegi Sherman 1997. aastal filmiga "Office killer". Aasta hiljem mängis ta iseennast John Watersi filmis "Pecker". Aastatel 2003–2004 tegeles Sherman fotoseeriaga, kus ta pildistas ennast klouniks riietatuna. Shermani 2008. aasta seerias "Society portraits" kujutas ta ennast äärelinna ja keskklassi naistena.
Näitused
pisi|Cindy Shermani teos näitusel Wexneri kunstikeskuses Shermani töid on eksponeeritud paljudes maailma muuseumides ja kunstigaleriides. Tema esimene isikunäitus toimus 1979. aastal New Yorgi osariigis Buffalos Hallwallsi moodsa kunsti keskuses. Lisaks isikunäitustele on Sherman osalenud ka grupinäitustel. Shermani auks on korraldatud retrospektiivseid näitusi, näiteks 2000. aastal Chicago moodsa kunsti muuseumis, 2006. aastal Pariisis Jeau de Paume'i muuseumis, 2012. aastal New Yorgi moodsa kunsti muuseumis (MoMa). Tema isikunäitused on toimunud Genovas, Pariisis, Amsterdamis, Berliinis, Londonis, Tokyos, Lissabonis, Hamburgis ja mujal. 2011. aastal võttis Sherman osa Veneetsia biennaalist, kus ta osales rahvusvahelisel näitusel "Illuminazioni".
Pärand
Sherman on 1970. aastatest alates oma loominguga peegeldanud meid ümbritsevat ühiskonda ja kultuuri. Mitmete järgnevate kunstnike looming on tugevalt mõjutatud Cindy Shermani fotodel kujutatud teemadest. Sherman inspireeris järeltulevaid kunstnike põlvkondi uurima oma loomingus identiteeti ja transformatsiooni. 1995. aastal pälvis ta MacArthuri stipendiumi, 2013. aastal nimetas Londoni Kuninglik Kunstikolledž Cindy Shermani audoktoriks.
Niobe
Niobe oli vanakreeka mütoloogias Teeba kuninganna, Amphioni naine. Ta oli Tantalose tütar.
Niobel oli 7 poega ja 7 tütart, keda nimetatakse niobiidideks. Niobe kiitles nendega, pidades end paremaks jumalanna Letost, kel oli ainult üks poeg ja üks tütar. Ta käskis linlasi, et need peavad Leto templis hoopis temale ohverdama. Karistuseks lasksid Leto lapsed Apollon ja Artemis mürgitatud nooltega maha kõik Niobe lapsed; Apollon tappis pojad ja Artemis tütred. Ainsana pääses noorim tütar Chloris, kes jooksis ema sülle ja kellele Niobe armu palus. Mõne autori järgi tapeti ka Chloris.
Amphion tappis seda nähes end ise, kuid mõne autori järgi tappis Apollon ka Amphioni.
Niobe sõitis seejärel isakoju Väike-Aasiasse Früügiasse, kus ta südamevalust muutus lõpuks Sipylose mäeks, millest voolab välja allikas. See mägi koosneb poorsest lubjakivist ja vihmavesi imbub läbi kivimi. Mäel väidetakse olevat naise nägu.
Niobe järgi on nimetatud nioobium.
Niobe kunstis
Antiikkirjanduses kirjeldas Niobe lugu täielikult üksnes Ovidius, kuigi vihjati sellele sageli.
Seevastu kunstis käsitleti seda teemat laialt. Üks tundmatu 5. sajandi kreeka kunstnik on tuntud niobiidide maalijana.
Niobiidide tapmist on maalinud Abraham Bloemaert, Anicet-Charles-Gabriel Lemonnier, Christian Friedrich Tieck ja Tintoretto.
Amandus Adamson on teinud puuskulptuuri "Niobe pea" (arvatavasti 1875).
S-200
S-200 03|pisiS-200 (NATO klassifikatsiooni järgi SA-5 Gammon) on Nõukogude Liidus kasutusele võetud maa-õhk-tüüpi kaugtegevusraadiusega õhutõrjeraketisüsteem. See on mõeldud suurte maapindade kaitsmiseks pommitajast ja teistest strateegilistest lennuaparaatidest.
Esialgne kompleksi versioon loodi 1964. aastal selleks, et välja vahetada rakett RZ-25/5B11 Dal. (S-200 kompleksiga töö oli salastatud, seetõttu kaitseväe paraadidel näidati Dal-rakettide makette. Need raketid ei olnud lõpetatud, seetõttu ei olnud kasutatud armees.) Raketikompleks võeti NSV Liidus relvastusse 1967. aastal. Järgmine kompleks, mis töötati välja Nõukogude Liidus, on S-300.
Raketid
Raketis kasutatakse fugasslõhkepead 5B14Š, mille pihtamisvöönd on sfäär, milles on kaks koonilist väljalõiget (nurk koonuse tipus on 60°, ees ja taga poolsfääris). Selline kildude lennusektor võimaldab sihtmärki tabada sõltumata sellest, millise asetusega sihtmärgiga kohtumine toimub. Olid olemas ka tuumalõhkepeaga mudelid. Nende eesmärk oli terve sihtmärkide grupi tabamine.
Lõhkepea plahvatus toimub aktiivse raadiolokatsiooni sütiku käsu toimel. Käsk annakse raketi lendamisel sihtmärgi lähedasel. Suure möödalasu puhul plahvatab lõhkepea raketi lennu lõpus, kui kaob raketi voolutoide.
Rakett 5V21A on varustatud poolaktiiv-isesihtumise süsteemiga. See süsteem ühendab raketil oleva passiivse vastuvõtu radari eraldi olevaga sihtmärgi jälgimise radariga. Juhtimiskäskude väljatöötamine sihtumise süsteemil toimub proportsionaalse lähenemise meetodil. Kui lennuaeg on rohkem kui 70 sekundit, siis esimesed 30 sekundit kasutatakse konstantse edendamisnurga meetodit, ning pärast seda töötab ikka proportsionaalse lähenemise meetod.
Allüksus
Igasse S-200 divisjoni kuulub 6 käivitusplatvormi 5P72, aparaadikabiin K-2V, stardile ettevalmistamise kabiin K-3V, jaotuse kabiin K21V, diiselelektrijaam 5E67, 12 automaatset laadurit 5U24 ja antennipost K-1V sihtmärgi valgustuse raadiolokaatoriga 5N62V. Ühele õhutõrjebrigaadile kuulub 3–4 divisjoni ja 1 tehniline divisjon.
Raadiolokaator
S-200 kompleksi raadiolokaator 5N62 (NATO klassifikatsiooni järgi – Square Pair) koosneb kahest kabiinist. Esimeses on raadiolokaator ise, teises asub juhtimispunkt ja digitaalarvuti „Plamja-KV“. Raadiolokaatori skaneerimisala kaugus on 400 km. Kasutatakse sihtmärgi valgustamiseks ja seda jälgimiseks. On kõige haavatav kompleksi osa, kuna saab jälgida ainult üht sihtmärki. Lokaatoris om suur pidev võimsus 3 kW, mis põhjustab sagedased juhud, kui lokaatori vigase tööga suurte objektide jälgimises. Tingimustel, kui töö tomub objektidega väiksematel kaugusel (kuni 120 km), lokaator saab kasutada režiimi võimsusega 7 W häirete vähendamiseks. Sihtmärki saamine tuleb divisjoni juhtimispunktist, kust saadetakse informatsiooni asimuudist ning kaugusest sihtmärgini. Pärast seda, lokaator pöörab teatud suunas. Juhul, kui see ei leiaks sihtmärk, lokaator hakkab sektorotsing. Kui sihtmärk on leitud, lokaator määrab kaugust selleni ja jälgib sihtmärki. Kui raketti isesihtumise pea saavutas sihtmärki, antakse laskmiskäsk. Häirete tekitamise juhul, rakett sihitab kiirguse allikasse. Sellel juhul, lokaator ei saa märki jälgida, siis kaugus pannake käsitsi. Juhul, kui peegelduva signaali võimsuse ei piisa raketi sihtumissüsteemile, on mõeldud variant, kui lastakse raketti ja sihtumine toimub juba õhus.
Ekspluatatsioon
Tegelikult, spetsiifilised sihtmärgid S-200 süsteemile (sihtmärgid, mis olid saamatud teiste pind-õhk-tüüpi kompleksite jaoks) olid ainult ülehelikiiruselised lennukid SR-71 ning kaugluure lennukid ja aktiivse raadiohäirete tekitajad, mis tegelevad piisavalt kaugel kompleksist, aga ikka raadiolokatsiooni ulatuses. Vaieldamatu kompleksi eelis oli rakettide isesihtiv juhtimine: S-200 täiendas komplekse S-75 ja S-125 raadiojuhtiva sihtimissüsteemiga. See oluliselt keerustas vastasele nii elektroonilise infosõja kui ka luure tegemise võimalused. Samuti, see võimaldas S-200 tabada aktiivse raadiohäirete tekitajad, kuna need kujutavad ennast ideaalseid sihtmärke S-200 kompleksile. Seetõttu, USA ja NATO riikide luurelennukid (kaasa arvatud SR-71) olid sunnitud aastaid luurelennud teha ainult NSV Liidu ja VLO riikide piiride mööda. 1980. aastatel sai Nõukogude õhutõrje eelvastusse S-300P kompleksid. Seetõttu, S-200 hakati asendama uuega kompleksiga. Nõukogude Liidu kokkuvarisemise pärast kompleksid S-200 jäid ainult endiste nõukogude vabariikide armeedes.
Kasutus
Esimene kord S-200 süsteemid hakati tarnima Nõukogude Liidust välismaale ainult 1983. aastal Süüriasse. Selleks ajaks Nõukogude Liidu relvastuses oli juba kompleksid S-300P (1979. aastast). 6. detsembril 1983 tulistasid Süüria õhutõrjekompleksid tulistasid alla 1 või 2 mehitamata õhusõidukit MQM-74. 1984. aastal Liibüa ostis seda kompleksi. Liibüa andmete põhjal, 24. märtsil 1986 kompleksid S-200VE tulistasid alla 3 USA sõjalennukit. Kaks nendest olid A-6E “Intruder”. Ameerika esindajad kummutasid neid kaotusi. Kolm Nõukogude Liidu organisatsioonid (KB „Almaz“, Kaitseministeeriumi katsepolügoon ja Kaitseministeeriumi uurimisinstituut) tegid lahingu arvutisimulatsiooni. Tulemusena saadi iga sihtmärgi pihtasaamine tõenäosuse diapasoonis 96–99%. Kompleksid S-200 kasutatakse Liibüa armees enne NATO sõjalise enterventsiooni 2011. aastal. Nende kasutamisest selles sõjas ei ole midagi teada.
4. oktoobril 2001 tulistas Ukraina S-200 divisjoni rakett alla tsiviilreisilennuki Tu-154, mis lendas Tel Avivist (Iisrael) Novosibirskisse (Venemaa). Lennuk kuulus vene odavlennufirmale PJSC Siberia Airlines. Katastroofi põhjus oli ekslik sihtimine armeeõpingute jooksul. Kõik lennukis viibinud 78 inimest hukkusid.
Binaarne seos
Binaarne seos ehk binaarne relatsioon on matemaatiline mõiste, mis vastab sellistele suhetele nagu "on suurem kui" ja "on võrdne" aritmeetikas ning "on element" hulgateoorias.
Definitsioon
Binaarne seos R hulkade X ja Y vahel defineeritakse tavaliselt järjestatud kolmikuna R=(X, Y, G(R)), kus G(R) on otsekorrutise X × Y alamhulk, mida nimetatakse seose R graafikuks, on. Kui (x,y) ∈ G(R), siis öeldakse, et x on y-ga seoses R või x on y-ga R kaudu seotud, ning tähistatakse xRy või R(x,y).
Enamasti samastatakse seos oma graafikuga: kui R ⊆ X × Y, siis me ütleme, et R on seos X ja Y vahel.
Binaarset seost võib vaadelda ka kahe muutuja funktsioonina, mille argumentideks on x hulgast X ja y hulgast Y ning mille väärtusteks on tõeväärtused tõene ja väär. Funktsiooni väärtus on tõene parajasti siis, kui järjestatud paar (x, y) kuulub seosesse (seose graafikusse).
Näited
Oletame, et on neli mänguasja: {pall, auto, nukk, klotsid} ja neli last: {Jaan, Mari, Sigrid, Valli}. Oletame, et Jaanile kuulub pall, Marile kuulub nukk ja Vallile kuulub auto. Klotsid ei kuulu kellelegi ja Sigridile ei kuulu midagi. Siis on binaarsel seosel "kuulub" formaalse definitsiooni järgi niisugune kuju:
R on järjestatud kolmik, mille esimene liige on mänguasjade hulk, teine liige on laste hulk ning viimane liige on kujuga ( mänguasi, omanik ) järjestatud paaride hulk. Asjaolu, et paar (pall,Jaan) on seose R graafiku element tähendab, et pall kuulub Jaanile. Seda märgitakse nii: pallRJaan.
Kahel erineval seosel võib olla üks ja seesama graafik. Näiteks seos
erineb seosest R laste hulga poolest, sest Sigrid enam viimasesse ei kuulu. Seega on R ja S erinevad seosed, kuigi nende graafikud langevad kokku.
Sellegipoolest samastatakse seost R tavaliselt graafikuga G(R) või isegi defineeritakse nii ja asjaolu, et järjestatud paar (x,y) ∈ G(R), märgitakse tavaliselt kujul (x,y) ∈ R.
Arhelaos
Arhelaos ehk Archelaos ehk Herodes Archelaos (23 eKr – 18) oli Juudamaa etnarh. Ta oli Herodes Suure (Juudamaa ja Samaaria valitseja aastatel 37 eKr – 4 eKr) ja Malthake poeg ning Herodes Antipase vend. Oma isa testamendi kohaselt sai ta Juudamaa kuningaks, kuigi algses versioonis oli selleks määratud tema väikevend Herodes Antipas.
Varjane elu
Arhelaos kasvas koos oma vennaga üles Roomas. Väidetavalt ei pärinud ta enda suguvõsas levinud häid iseloomujooni ning juhi- ja diplomaadioskusi. Tema kuningaks saamise vastu kõneles jõudsalt Herodes Suure isa Antipatros, süüdistades Arhelaost häbivääristamast kuningat pärast seda, kui olevat kuulnud tema käest väidet, et kuna Herodes lasi hukata oma kaks poolvenda: Aristobuluse ja Alexanderi, siis järgmiseks ohvriks langeb kindlasti tema enda poeg, Antipas.
Arhelaos aga hoiatas teisi Antipatrose kui reeturi eest ning vahetult enne Herodes Suure surma osutus see tõeks. Antipatros hukati ja Arhelaosele tänutäheks kirjutas kuningas oma testamendi taas algsele kujule ümber, pärandades talle Juudamaa ühes kuningatiitliga.
Arhelaose teekond valitsejaks
pisi|Kaart alast, mis loovutati Arhelaosele valitsemiseks pärast tema isa, Herodes Suure, surma. Pärast kuningas Herodese surma kuulutas sõjavägi ta uueks kuningaks, kuid Arhelaos keeldus seda tiitlit vastu võtmast, kuni ta oli Roomas oma pretensioonid esitanud Rooma keiser Augustusele. Enne seda surus ta väga jõuliselt maha kohalike variseride mässu, tappes neist peaaegu kolm tuhat inimest. Pärast seda hakkasid teda kui erilist jõhkardit ja julmurit kartma nii juudid kui ka ta enda vend Antipas.
Nii algas vendadevaheline võitlus kuningaseisuse eest. Antipasel leidus rohkesti kuninglikust soost toetajaid (peamiselt vaid sellepärast, et viha Arhelaose vastu oli tolleks hetkeks juba niivõrd suur). Imperaator kuulas ära kõik selgitused mitmetest allikatest ning kinnitas Herodese testamendi üldnõuded – Arhelaosest sai ametlikult Juudamaa valitseja, kuid ainsa erandina pidi ta rahulduma kuniningatiitli asemel rahvusvürsti ehk etnarhi omaga.
Arhelaos valitsejana
Arhelaos oli oma isaga sarnaselt väga energiline ehitaja: parandades Jeruusalemma templil tekkinud kahjustusi, taastades palee Jeerikas, mis oli variseride ülestõusus kannatada saanud ning konstrueerides veevärgi linnast põhja pool asuvate palmisalude niisutamiseks. Sinna rajas ta ka asula, mille nimetas enda nime järgi Arhelaiseks.
Samas aga solvas ta tugevalt juutide kultuuri ning tõekspidamisi, abielludes Glaphyraga, kes oli tema venna Alexandrose lesk samal ajal kui Arhelaose naine ja Glaphyra teine mees Mauretaania kuningas Juba II veel elasid. See Moosese käsuõpetuse rikkumine ja tema üldine jätkuv julmus viisid juudid viimse piirini. Nad saatsid välja omapoolse delegatsiooni keiser Augustuse jutule ning esitasid talle kaebused seoses uue ebakompetentse valitsejaga.
Imperaator võttis nende palvet kuulda ning aastal 6 pKr kutsus ta Arhelaose tagasi Rooma. Pärast lühikest ülekuulamist, otsustas keiser konfiskeerida kõik tema vara ning Arhelaos pagendati Vienne’i, kus ta elas väidetavalt oma elupäevade lõpuni. pisi|Pilt Matteuse evangeeliumist.
Mainimine Piiblis
Arhelaost mainitakse Matteuse evangeeliumis 2:22:
''Kuulnud aga, et Arhelaos on kuningaks Juudamaal oma isa Heroodese järel, kartis Joosep sinna minna. Teda hoiatati unenäos, et tal tuleb varjuda Galileas.''
Arvatakse, et järgmine tähendamissõna kümnest naelast Luuka evangeeliumis 19:11–27 räägib Arhelaose Roomas-käigust:
''Aga neile, kes teda kuulasid, rääkis Jeesus veel ühe tähendamissõna, sest ta oli Jeruusalemma lähedal ja nemad arvasid, et Jumala riik otsekohe ilmsiks saab. Ta ütles siis: "Üks kõrgest soost inimene reisis kaugele maale, et omandada kuningriik ja siis pöörduda tagasi. Ning ta kutsus kümme oma sulastest ja andis neile kümme naela raha ja ütles neile: "Kaubelge, kuni ma tagasi tulen!" Aga tema alamad vihkasid teda ja läkitasid saadikud järele talle ütlema: "Meie ei taha, et tema meie üle kuningana valitseks!" Ja see sündis, kui ta tagasi tuli, olles saanud selle riigi, et ta käskis enese juurde kutsuda need sulased, kellele ta oli raha andnud, et teada saada, kui palju kasu keegi kaubeldes oli saanud. Siis tuli esimene ja ütles: "Isand, sinu nael on kümme naela kasu toonud." Ja tema ütles sellele: "Tubli, sa hea sulane! Et sa oled olnud ustav kõige pisemas, seepärast olgu sul meelevald kümne linna üle." Ja teine tuli ja ütles: "Isand, sinu nael on viis naela kasu toonud." Tema ütles sellelegi: "Ja sina ole viie linna üle!" Ja veel teine tuli ja ütles: "Isand, vaata, siin on sinu nael, mida ma olen alles hoidnud higirätikus, sest ma kartsin sind: sa oled vali mees, sa võtad, mida sa ei ole paigale pannud, ja lõikad, mida sa ei ole külvanud." Tema ütles talle: "Sinu enda suu läbi mõistan ma su süüdi, sa halb sulane! Eks sa teadnud, et ma olen vali mees: võtan, mida ma ei ole paigale pannud, ja lõikan, mida ma ei ole külvanud? Mispärast sa siis ei ole andnud mu raha panka? Küll ma siis oleksin selle tagasi tulles kasuga kätte nõudnud!" Ja ta ütles juuresseisjaile: Võtke nael tema käest ära ja andke sellele, kellel on kümme naela!" Ja nemad ütlesid talle: "Isand, tal on kümme naela!" "Ma ütlen teile, igaühele, kellel on, antakse, aga kellel ei ole, sellelt võetakse ära ka see, mis tal on. Aga need mu vaenlased, kes ei tahtnud, et ma nende üle kuningas oleksin, tooge siia ja lööge nad maha minu ees!""''
Valgejõgi
Valgejõgi on Lahemaa suurim ja pikim jõgi. Pikkus 89,5 km, valgla 452 km².
Suudmest 19 km kaugusel asub jõel Nõmmeveski juga ja pais. Aastatel 1923–1927 sinna rajatud Nõmmeveski hüdroelektrijaam hävis tulekahjus 1964. aastal ning on praegu varemeis. Samuti on hüdroelektrijaam varem töötanud Kotkal (9 km suudmest).
Nõukogude ajal toimus jõe oluline reostus Tapa linna, seal paiknenud sõjaväeosade ning nende harjutusväljakute poolt.
Jõe lõhilaste potentsiaalsed kudupaigad kaardistati nelja mehe (Marek Vahula, Virko Sirkel, Hannes Sirkel, Sass Sirkel) poolt augustis 1995. Ametlik ettepanek jõe avamiseks Kotka paisul kalatrepi abil tehti nende poolt sügisel 1995. Tulvavete ja looduse jõul purunes pais 9. augustil 2016 ja jõgi avanes kaladele hoopiski looduse jõul.
Valgejõe järgi on nimetatud Loobu kihistu Valgejõe kihistik.
Elustik
Suurtaimedest on tuvastatud 55 taksonit, sh 6 makrovetikat ja 9 sammalt. Soontaimedest on levinumad väikeseviljane jõgitakjas ja voldine parthein.
Suurselgrootutest on registreeritud 166 taksonit. Arvukamad on jõe kirpvähk, harilik ojapäevik ja kihulased. Kiililistest leidus rohe-vesihobu.
Kalasid esineb 22 liiki. Enamikule liikidest on rändetõkkeks Nõmmeveski juga, mida ületavad vaid lõhe, meriforell ja suuremad jõeforellid. Kogu jõe ulatuses on levinud ojasilm, haug, lepamaim, luukarits. Trulling ja luts elavad Vahakulmust suudmeni (72 km), harjus ja võldas Tapalt suudmeni (66 km). Eri jõeosades võib kohata veel särge, ahvenat, linaskit, hinki. Jõesilmule on rändetõkkeks Kotka paisuvare (9 km suudmest).
Valgejõe org
Osa Valgejõe orust on arvele võetud ürglooduse objektina.
Orus asub Nõmmeveski paljand.
Alcobendas
Alcobendas on linn Hispaanias Madridi autonoomses piirkonnas. Asub Madridi kesklinnast 13 km põhja pool ja piirneb Madridiga.
Alcobendas on kokku kasvanud San Sebastián de los Reyese linnaga. Kahe linna piiriks on tänav nimega Avenida de España.
Linna läbib Madridi metroo 10. liin.
John Costelloe
John A. Costelloe (november 1961 – 18. detsember 2008) oli USA filminäitleja.
Ta on tuntud eeskätt sarjast "Sopranod", kus ta mängis neljas osas homoseksuaalset tuletõrjujat Jim “Johnny Cakes” Witowskit.
John Costelloe tegi 47-aastaselt enesetapu.
Neokapitalism
Neokapitalism ehk uuskapitalism on Teise maailmasõja järgne kapitalismi vorm, kus domineerivad suurettevõtted ja rahvusvahelised korporatsioonid, samas reguleerib majanduspoliitikat tugevalt ka riik.
Metsatustumine
Metsatustumise põhjused võivad olla inimtekkelised (sh tahtlik sellesuunaline tegevus ehk metsatustamine ehk raadamine) või looduslikud.
Looduslikud metsatustumise põhjused võivad olla: kliimamuutused, reljeefimuutused (nt mäeteke), soostumine, üleujutused, metsatulekahjud, põud, tuiskliiva pealetung, rohusööjate suur arvukus, laviinid, maalihked, vulkaaniline aktiivsus, intensiivsed putukarüüsted, epideemiad ja muud põhjused.
Maailma XII Metsanduskongressil vastavasisulisest uurimusest tehtud ettekande põhjal on troopika ja lähistroopika riikides peamisteks metsastumise põhjusteks metsamaa kasutuselevõtt põllumajanduslikuks kasutamiseks (kokku 84,5%, sh naturaalmajanduslik (elatus-) põllundus 63%, tootmispõllundus (16%) ja karjatamine (6,5%)), küttepuidu varumine (8%), tarbepuidu varumine (5,5%) ja infrastruktuuri rajamine (1%).
Arenenud riikides on enamasti metsatustumine juba kaugele arenenud ja kuigi see ei pruugi enam endises tempos jätkuda ning võib olla isegi pöördunud vastupidiseks, annab omaaegsetest metsatustumise põhjustest aimu praeguseks välja kujunenud maakategooriate jaotus.
Eestis on metsamaana mitte kasutuses olevast maast (ilma veekogudeta) põllumajandusmaa 66,8%, soo 11,3%, asustusala 8,4%, teed ja trassid 6%, põõsastikud 3,8%, karjäärid 1,3% ja muud maad 2,2%. Veekogudeks (veehoidlad, paisjärved, tiigid jms) on inimtegevuse tulemusena muudetud u 0,5% Eesti metsata maismaa pindalast.
Igal aastal hävib vähemalt 11 miljonit hektarit troopilist metsa. Metsatustumise põhjused on regiooniti väga erinevad, kuid on leitud, et 40–50% metsadest kaob alepõllunduse, küttepuu hankimise ja teedeehituse tõttu, 10% karjatamise, 10–20% intensiivse põllumajanduse, 5–10% istanduste ja 1–15% metsatulekahjude tõttu. Sõjas kasutatakse metsatustamist vaenlase ning selle peitumisvõimaluste ja elatusvahendite hävitamiseks, näiteks Vietnami sõjas hävitas USA džunglit taimemürkide, napalmi ja buldooserite abil.
Metsade hävimise tagajärjel kaovad paljude looma- ja taimeliikide elupaigad, loodusrahvaste elukohad ja eluatusallikad satuvad löögi alla või hävivad, samuti suurendab see pinnase erosiooni (nt mäenõlvult), orgudes tekivad suured tulvad. Keskkonna bioloogiline mitmekesisus väheneb. Sageli muutub varem metsaga kaetud ala jäätmaaks.
Metsatustamine võib vähendada kohalike elanike elukvaliteeti. See juhtus näiteks Lihavõttesaarel, kus pärast metsade hävitamist kaotasid elanikud isegi võime paadiga kalal käia, sest polnud puitu, millest paate ehitada.
Et metsatustumise käigus kaovad süsinikusidujatena talitlevad puud, siis seotakse atmosfäärist vähem süsihappegaasi, ja süsihappegaasi kontsentratsiooni tõus põhjustab kliima soojenemist.
Tänapäeval soodustab metsatustamist globaliseerumine, mille korral metsa raiuvad maha välisettevõtted, mis kohalikest tingimustest ei hooli, ja müüvad saadud puidu maha maailmaturule, mis enne globaliseerumist võimalik polnud. Kuid globaliseerumine pole ainus metsatustumise põhjus, sest seda on esinenud ka isoleeritud ühiskondades, millel puudub side välismaailmaga.
Metsatustamist soodustab ühiskonna majanduse ülesehitus. Paljusid metsa olulisi funktsioone, näiteks hapniku tootmist ja süsiniku sidumist, samuti bioloogilist mitmekesisust, ei saa müüa, mistõttu nende majanduslik väärtus puudub. Metsa kasvatamine on üks kõige vähem intensiivseid maakasutusviise ja selle tulukus on enamasti väiksem kui põllumajanduslikul kasutusel. Samas on metsamaa sageli kallimalt maksustatud kui põllumaa, näiteks Eestis on metsamaa maksumäär kuni neli korda suurem põllumaa maksumäärast. Seetõttu võib maaomanikul tekkida soov teha raadamine ja maatükile rajada näiteks majad, mida saaks turustada, või põld, kus põllukultuure kasvatada.
Asjatundjad ei ole ühel meelel selles, mil määral vaesus metsatustamist soodustab. Ühest küljest on märgatav korrelatsioon ühiskonna vaesuse ja metsatustamise vahel selles ühiskonnas. Väidetakse, et kui inimesed on vaesed, siis on metsatööd üks väheseid enese elatamise viise. Ühiskondades, mille rahvuslik kogutoodang inimese kohta on vähemalt 4600 USA dollarit, ei ole metsatustamine tavaliselt nii suur probleem. Teisest küljest, kui ühiskond on väga vaene, siis ei ole sel võimalik organiseerida suures mahus metsalangetust ja eksporti. Ning metsatustamine on oluline probleem ka näiteks Pürenee poolsaarel, kus kinnisvaraarendajad rajavad metsa asemele elurajoone. Samuti on enamiku jõukate riikide metsasust juba eelmistel sajanditel vähendatud oluliselt rohkem kui praegu hoogsa metsatustumise all kannatavates mitte nii jõukates riikides.
Raadamine Eestis
Eestis tehti 1999. aastal raadamist 309 ja 2000. aastal 299 hektaril. 2007. aastal teostati riigimetsas raadamist kokku 882 hektaril. Võrreldes 2006. aastaga kasvas raadatud metsa pindala 42%.
Raadamist tehakse ka looduskaitselistel eesmärkidel. 2014. aastal käivitus projekt "Elu alvaritele" (LIFE13NAT/EE/000082), mille eesmärgiks on taastada 2500 hektarit (see on u 0,1% kogu Eesti metsamaast ja pindalalt ligikaudu pool riigimetsa tavapärasest aastasest lageraiete mahust) loopealseid Saaremaal, Muhus, Hiiumaal, Läänemaal ja Pärnumaal.
Statistilise metsainventeerimise andmetel oli 1999. aastal Eesti metsamaa pindala 2 187 700 ha, millest raiete, metsatulekahjude vms põhjustel ilma metsata 141 200 ha. 2010. aastal oli Eesti metsamaa pindala 2 212 000 ha, millest ilma metsata 125 900 ha. Nende andmete põhjal on 11 aastaga Eesti metsamaa pindala kasvanud 24 300 ha võrra (1,1%) ja metsaga metsamaa pindala lausa 39 600 ha võrra (1,9%), ning metsastumise tempo on mitmekordselt ületanud metsatustumise tempot.
Alates 2000. aasta algusest kuni 2011. aasta lõpuni on Eestis asustusalaks muudetud (põhjuseks peamiselt valglinnastumine) 8610 ha metsa. Seega kaob asulate laienemise tõttu aastas keskmiselt ~720 ha metsa.
Aracaju
thumb Aracaju on linn Brasiilias, Sergipe osariigi pealinn.
Aracaju on asutatud 1855. aastal osariigi pealinnana.
2018. aasta taliolümpiamängud
pisi|85px|2018. aasta mängude tõrvik 2018. aasta taliolümpiamängud olid XXIII taliolümpiamängud, mis toimusid 9.–25. veebruaril 2018 Lõuna-Koreas Pyeongchangis.
See oli teine kord pärast 1988. aasta Souli suveolümpiamänge, kui Lõuna-Korea olümpiamänge korraldas. 1972. aasta Sapporo ja 1998. aasta Nagano mängude järel olid need kolmandad Aasias toimunud taliolümpiamängud.
Kokku toimus viieteistkümnel spordialal 102 võistlusala. Esimest korda oli kavas meeste ja naiste lumelauasõidu big air hüppevõistlused, meeste ja naiste kiiruisutamise ühisstardid, jääkeegli segapaaride võistlus ning mäesuusatamise võistkonnavõistlus.
2018. aasta taliolümpiamängudest võttis osa rekordilised 2922 sportlast 92 riigist. Esimest korda osalesid Ecuador, Eritrea, Kosovo, Malaisia, Nigeeria ja Singapur. Venemaa sportlased osalesid ulatusliku dopinguskandaali tõttu neil mängudel vähendatud koondisega olümpialipu all. Naiste jäähokis võistles Lõuna- ja Põhja-Korea sportlastest koosnenud Korea ühendvõistkond.
Mängude ava- ja lõputseremoonia toimusid Pyeongchangi Olümpiastaadionil. 109 miljonit USA dollarit maksma läinud staadionit kasutati pärast veel ainult paraolümpial, misjärel see lammutati. Mängud avas ametlikult Lõuna-Korea president Moon Jae-in. Olümpiatule süütas staadionil iluuisutaja, 2010. aasta olümpiavõitja Kim Yuna. Olümpiavande andis sportlaste nimel kiiruisutaja Mo Tae-bum.
Olümpiatuli süüdati 24. oktoobril 2017 Kreekas Olümpias. 1. novembril jõudis olümpiatuli Lõuna-Koreasse.
Võistlused toimusid peamiselt kahes Pyeongchangi maakonnas asuvas võistluskeskuseks: Alpensia spordipargis ja Gangneungi olümpiapargis. Lisaks neile kahele võistluskeskusele toimusid olümpiavõistlused veel Bogwangi suusapargis (vigursuusatamine ja lumelauasõit), Jeongseoni mäesuusakeskuses (mäesuusatamine) ning Kwandongi jäähokikeskuses (naiste jäähoki).
2018. aasta taliolümpiamängude deviis oli "Kirg. Ühendatud" (korea keeles 하나된 열정, Hanadoen Yeoljeong).
2018. aasta taliolümpiamängudel osales oma kaheksandatel taliolümpiamängudel 45-aastane Jaapani suusahüppaja Noriaki Kasai, kes möödus selles arvestuses vene kelgutajast Albert Demtšenkost.
Kandideerinud linnad
Pyeongchang valiti 2018. aasta taliolümpiamängude korraldajaks Rahvusvahelise Olümpiakomitee (ROK) istungil 2011. aasta juulis Lõuna-Aafrika Vabariigis Durbanis Saksamaa linna Müncheni ja Prantsusmaa linna Annecy ees.
Spordialad ja ajakava
thumb|Alade toimumispaigad Olümpia ava- ja lõputseremoonia peeti Alpensias Pyeongchangi Olümpiastaadionil. Alpensias võisteldi põhja suusaaladel, laskesuusatamises, kelgutamises, bobisõidus ja skeletonis, samuti peeti seal lumelaua big air ning mäesuusatamise slaalom ja suurslaalom. Bogwangis peeti ülejäänud lumelaua alad ja vigursuusatamisevõistlused. Jeongseonis toimusid Alpi kahevõistlus, kiirlaskumine ja ülisuurslaalom. Naaberlinnas Gangneungis Gangneungi olümpiapargis võisteldi jääkeeglis, kiiruisutamises ja iluuisutamises, samuti peeti seal meeste jäähokiturniir. Naiste jäähokiturniir peeti Kwandongi hokikeskuses Gangneungis.
Osalenud riigid
pisi|350px|2018. aasta taliolümpiamängudel osalevad riigid Neil taliolümpiamängudel osales rekordiliselt 92 riiki. Kuus riiki – Ecuador, Eritrea, Kosovo, Malaisia, Nigeeria ja Singapur – osalesid taliolümpiamängudel esimest korda.
5. detsembril 2017 teatas ROK, et Venemaa Olümpiakomitee liikmesus on dopinguskandaali tõttu peatatud ning Venemaa sportlased ei saa oma riigi lipu all osaleda.
Eesti sportlased
Eestit esindas olümpiamängudel 22 sportlast. Neist võistles 20, sest Anette Veerpalu haigestus ning rajale ei läinud. Samuti ei startinud Johan Talihärm.
Medalid
pisi|170px|2018. aasta taliolümpiamängude kuldmedal thumb|Medalikomplekt 2018. aasta taliolümpiamängude medalid kujundas Lõuna-Korea disainer Lee Suk-woo. Medalite pind on inspireeritud Lõuna-Korea traditsioonilisest maja hanok'i puitkatusest.
Kuldmedal kaalub 586 grammi, koosneb 99% ulatuses puhtast hõbedast ja pinnatud kuue grammi kullaga. Hõbemedal kaalub 580 grammi ja see koosneb 99,9% ulatuses puhtast hõbedast. Pronksmedal kaalub 493 grammi ning see koosneb 90% ulatuses vasest ja 10% ulatuses tsingist. Kõikide medalite läbimõõt on 92,5 millimeetrit.
Medalite servas on 600 aasta vanuses korea kirjas kiri "Pyeongchangi talolümpia". Medalite peal on valmistatud õrnast materjalist valmistatud gabsa kangast, mida kasutatakse traditsioonilises hanbok'i riietuses.
Edukamad sportlased
Norra murdmaasuusataja Marit Bjørgen võitis neil mängudel viis medalit (2 kulda, 1 hõbeda ja 2 pronksi) ning tõusis 15 medaliga taliolümpiamängude ajaloo edukamaks sportlaseks. Kolm kuldmedalit võitsid neil mängudel Norra murdmaasuusataja Johannes Høsflot Klæbo ja Prantsuse laskesuusataja Martin Fourcade.
Tšehhitar Ester Ledecká tuli esimese naissportlasena ühtedel taliolümpiamängudel olümpiavõitjaks kahel spordialal (lumelauasõidus ja mäesuusatamises).
Maskotid
thumb|Maskotid 2018. aasta taliolümpiamängude maskotid olid valge tiiger Soohorang ja kaeluskaru Bandabi.
Välislingid
50px Taliolümpiamängud
< 2014 Sotši Pyeongchang 2018  2022 Peking>
‘Abbāsābād
‘Abbāsābād (pärsia عباس‌آباد) on linnaosa Iraani pealinna Teherani 7. linnarajoonis.
Montserrat
Montserrat on saar Kariibi meres, mis moodustab Suurbritannia meretaguse ala. Montserrat on üks Väikeste Antillide Tuulealustest saartest.
Ajalugu
Saare põlisasukateks olid kariibid ja aravakid. Montserrati avastas Christoph Kolumbus 1493. aastal ja andis sellele nime Kataloonias asuva Montserrati Jumalaema pühamu järgi (Santa Maria de Montserrate).
18. juulil 1995 toimunud Soufrière Hillsi vulkaani purse muutis suurema osa saare lõunaosast elamiskõlbmatuks. Pealinna Plymouthi elanikud evakueeriti ning linn kattus mõne nädala pärast mitme meetri paksuse püroklastilise materjali kihiga. Hävis ka saare lennuväli. Vulkaani purskamine jätkub väiksema aktiivsusega siiani.
Montserrat jaguneb halduslikult kolmeks vallaks: Saint Anthony, Saint Georges ja Saint Peter.
pisi|tühi|Soufrière Hillsi purse kosmosest nähtuna
Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu
pisi|Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu (lühend: TTK raamatukogu) on Tallinna Tehnikakõrgkooli juures tegutsev raamatukogu, mis asub kahel aadressil – Tallinnas Pärnu maantee 62 ja Lääne-Viru maakonnas Mõdrikul Tiigivahe 2.
Ajalugu
Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu alguseks võib lugeda 20. detsembrit 1940 kui Tehnikakõrgkooli esmaeellane Tallinna Õhtutehnikum sai Hariduse Rahvakomissariaadi kooliosakonnalt teate, et rahvakomissari asetäitja otsusega on Õhtutehnikumil kui riiklikul õppeasutisel lubatud võtta vastu Eesti Tehasmeistrite ühingult vallasvara, mis sisaldab raamatukogu, kui see Tallinna Õhtutehnikumile omanduseks määratakse. Lahendati ka küsitud rahaeraldus raamatukogu hoidja palkamiseks.
Oma praeguse nime sai raamatukogu 5. jaanuaril 1999, kui Tallinna Kõrgemast Tehnikakoolist sai Tallinna Tehnikakõrgkool. Esialgu asus raamatukogu 3. korrusel. Kogu oli kinnine ja kasutusel olid kaartkataloogid. Uue aastatuhande alguses vajas raamatukogu kaasajastamist. Remonti tehti viimati 1970. aastatel, samuti oli vananenud inventar.
2006. aastal algas uue raamatukogu ehitamine, mis lõi reaalsed võimalused uuendusteks.
19. novembril 2007 avati kõrgkooli 0-korrusel uus raamatukogu. Peale asukoha muutus nii raamatukogu töökorraldus kui ka välimus. Pärast kaheaastast arendusperioodi alustati elektroonilist laenutust raamatukoguprogrammiga URRAM. Lugejad said kirjandust valida avariiulitelt, samuti oli nende kasutuses avar teenindussaal, 18 arvutitöökohta ja kaks privaatset rühmatööruumi.
2012. aastal liitus TTK raamatukogu partnerina Eesti Raamatukoguvõrgu Konsortsiumiga (ELNET Konsortsium), mis ühendab Eesti teadus-, muuseumi-, eriala- ja linnaraamatukogusid. Kasutusele võeti integreeritud raamatukogusüsteem Sierra/Millennium. TTK raamatukogu teavikud on nähtavad e-kataloogis ESTER.
Seoses 2019. aastal toimunud Tallinna Tehnikakõrgkooli ja Lääne-Viru Rakenduskõrgkooli liitumisega, liitusid ka kahe kooli raamatukogud. Raamatukogu Mõdrikul kasutab info-ja kataloogimissüsteemi RIKSWEB.
Raamatukogu nimetused läbi aegade
1944 – Tallinna Õhtutehnikumi raamatukogu
1945 – Tallinna Industriaaltehnikumi raamatukogu
1948 – Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumi raamatukogu
1954 – Tallinna Ehitustehnikumi raamatukogu
1961 – Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi raamatukogu
1992 – Tallinna Kõrgema Tehnikakooli raamatukogu
1999 – Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu
Üldine
TTK raamatukogu ülesandeks on eelkõige kõrgkooli liikmete teenindamine ning õppe-, teadus- ja arendustööks vajalike teavikute ja elektrooniliste ressursside kättesaadavuse tagamine.
Raamatukogu teenindab kõrgkooli liikmeskonda ning osutab piiratult avalikke raamatukoguteenuseid.
Teenused
pisi|Raamatukogu lugemissaal
Liisa Pakosta
pisi|Liisa Pakosta 2021. aasta Arvamusfestivalil pisi|Liisa-Ly Pakosta 2011. aastal Liisa-Ly Pakosta (sündinud 3. septembril 1969 Tallinnas) on Eesti riigiametnik ja poliitik, XV Riigikogu liige.
Elulugu
Liisa Pakosta on lõpetanud 1987. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli (ajalugu ja pedagoogika). Ta on õppinud Eesti Kunstiakadeemia doktoriõppes muinsuskaitset ja lõpetanud Tallinna Restaureerimiskooli. Ta on lugenud loenguid Eesti Kunstiakadeemias ja Tallinna Ülikoolis.
1998–1999 oli ta Tallinna Muinsuskaitseameti juhataja. Novembrist 1999 kuni detsembrini 2001 Tallinna abilinnapea (haridus, kultuur, sport, muinsuskaitse).
Aastail 2004–2006 oli ta Suure Eesti Raamatuklubi juhataja ning 2006–2008 ajakirja Tehnikamaailm. Kodu ja Ehitus peatoimetaja.
Liisa Pakosta sai seoses Ott Lumi tagasiastumisega 9. novembrist 2009 XI Riigikogu (2007–2011) liikmeks. Riigikogu juhatuse otsusega sai Liisa-Ly Pakosta XII Riigikogu (2011–2015) liikmeks alates 6. aprillil 2011 siseminister Ken-Marti Vaheri asendusliikmena. Riigikogus olles oli ta sotsiaalkomisjoni, hariduskomisjoni ja Euroopa Liidu asjade komisjoni liige.
3. juulil 2015 nimetas Eesti sotsiaalkaitseminister Liisa Pakosta uueks soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinikuks. Samal päeval teatas Pakosta, et esitas avalduse Isamaa ja Res Publica Liidust lahkumiseks. Uue voliniku ametiaeg algas 3. oktoobril 2015. Samas kõlas ka etteheiteid, et Pakosta valiti võrdõigusvolinikuks IRLi poliitilise toe tõttu.
Ta oli 1. juulist 2022 kuni sama aasta 16. oktoobrini Muinsuskaitseameti peadirektor.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel erakond Eesti 200 nimekirjas Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 1732 häält ning osutus valituks.
Liikmesus
Liisa Pakosta kuulub Eesti Disainikeskuse nõukogusse.
Kaupo Elberg
Kaupo Elberg (20. november 1934 Tallinn – 30. august 2012 Tartu) oli eesti entomoloog.
Liisa Pakosta
Isiklikku
Liisa Pakostal on kolm tütart ja kaks poega. Seitse aastat kestnud kooselust Toomas Uiboga on tal kaks ning kooselust Jaanus Reisneriga kolm last.
Kaupo Elberg
Ta oli kahetiivaliste spetsialist.
Liisa Pakosta
Isiklikku
Tema tütar Helena Maria Reisner on lapsnäitleja, kes mängis peaosa Moonika Siimetsa mängufilmis „Seltsimees laps“.
Kaupo Elberg
Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis.
Harilik varemerohi
Harilik varemerohi (Symphytum officinale) on kareleheliste (Boraginaceae) sugukonda kuuluv 30–70 cm pikkune mitmeaastane rohttaim, mis eelistab niiskemat mulda ning mis kasvab Eestis üsna hajusalt.
See taimeliik on tõenäoliselt kultuurtaimena 20. sajandil Eestisse sisse toodud ja naturaliseeritud.
Nimetus
Taime ladinakeelne perekonnanimi tuleneb kreekakeelsest sõnast «συμφυω» (symphyo), mis tähendab "kokku kasvama" või "ühendama". Kuigi taime eestikeelne nimetus on varemerohi, ei ole varemed selle taime tüüpiline kasvukoht.
Eesti keeles on harilikul varemerohul palju rahvapäraseid nimetusi: jaanihein, jooksjarohi, metsatubakas, tubakalill, mustjuur, vanapoiss, varehein.
Kasvukohad
vasakul|pisi|Hariliku varemerohu õisik|246x246px Harilik varemerohi kasvab elamute lähedal, teede ääres, niiskel toitaineterikkal mullal. Eestis kasvab suhteliselt hajusalt, kuid leidub sagedamini kui temaga samasse perekonda kuuluv kare varemerohi. Kasvab peamiselt mandril, rohkem Lõuna-Eestis. Euroopas kasvab taim laialdaselt – Vahemerest Kaukaasiani.
Taim on meil külmakindel, kuid eelistab kasvukohana täispäikest või poolvarju.
Botaaniline kirjeldus
Harilik varemerohi on viljakate ja ümarate vartega 30–70 (100) cm pikkune rohttaim. Varred on kaetud lühikeste karvadega, mis asuvad varre peal hõredalt.
Varemerohu leheseis on vahelduv, lehed on enam-vähem rootsulised ning ei ole laskuvad. Ülemised lehed on keeljaspiklikud ja alumised lehed on ovaalsed kuni munajad. Kroonlehed on enamasti kahvatulillad, harva ka valged. Õiekroon on tupplehtedest umbes 3–5 korda pikem.
Juur ulatub maapinnas sügavale.
Keemiline koostis
Harilik varemerohi sisaldab pürrolüsidiinalkaloide (0,05–0,5%), allantoiine (0,6–0,8%), triterpeene, polüsahhariide, tanniine (8–9%), steroidseid saponiine jm. Juure ja teiste taimeosade keemiline koostis on mõnevõrra erinev, näiteks on juures rohkem alkaloide. Lehtede keemiline koostis sarnaneb ürdi koostisega.
Kasutamine ravimtaimena
pisi|Hariliku varemerohu juurest saadud droog Ravimtaimena hakati harilikku varemerohtu kasutama ligikaudu 1500 aastat tagasi, eeskätt luumurru korral. Teadusuuringud ei kinnita varemerohu efektiivsust ega turvalisust ja seega soovitatakse selle kasutamist hoida minimaalse ja välisipidisena.
Vaatamata sellele kasutatakse varemerohtu tänapäeva pärimusmeditsiinis lootuses leevendada närvi- ja reumavalu, põletikke ja turseid, taastada kahjustunud kudesid ja soodustada väliste vigastuste, nagu luumurrud või haavandid, paranemist. Sealjuures on teadusuuringud kinnitanud, et vigastatud nahale, sh haavanditele, on varemerohu määrimine ohtlik.
Hariliku varemerohu juurest (Symphyti radix, radix Consolida), harvem ürdist (Symphyti herba) ja lehtedest (Symphyti folium) valmistatakse erinevaid tõmmiseid, salve, kreeme, pastasid, kompresse, tinktuure jm.
Oht ja vastunäidustused
Kasutamine on vastunäidustatud rasedatele ja rinnaga toitjatele, igasugune kasutamine vastunäidustatud lastele ja inimestele, kellel on allergia droogi või selle koostisosa vastu.
Muu
Juba antiikajast alates kasutati harilikku varemerohtu maitserohelisena ja salatitaimena. Tänapäeval soovitatakse sellist taime kasutust vältida selle võimaliku toksilisuse tõttu. Lisaks saab harilikku varemerohtu kasutada dekoratiivtaimena – taim hakkab õitsema varasuvel.
Operatsioon Z
Operatsioon Z oli Jaapani Mariaanide kaitseplaan teises maailmasõjas, mis keskendus iseäranis saarestiku suurima saare Saipani kaitsmisele.
1944. aasta algul maabusid ameeriklased Kwajaleini atollil ning pommitasid Karoliinide saari. Admiral Mineichi Koga eestvedamisel koostati Mariaanide kaitseplaan, mille eesmärgiks oli võita ameeriklasi otsustavas merelahingus (Kantai Kessen).
1944. aasta 31. märtsil kukkusid taifuunis alla nii Mineichi Koga kui ka Shigeru Fukudome lennukid. Koga vaatas üle Jaapani vägede taganemist ning Fukudome transportis Davaosse Jaapani vägede rünnakuplaani. Filipiini kalurid päästsid Fukudome ja dokumendid, mida ta uputada üritas. Sealtkaudu jõudsid plaanid ameeriklaste kätte.
Algselt nimetati Operatsiooniks Z ka rünnakuplaani Pearl Harborile.
Brantford
Brantford on üks Kanada kõige lõunapoolsemaid linnu. See asub Erie järvest pisut põhja pool. Brantfordist põhja jäävad Kitchener ja Guelph, kirdesse Toronto ja Hamilton ning läände London.
Linnas elas 2011. aastal ligi 93 tuhat elanikku. Brantfordi kutsutakse vahel telefonilinnaks Alexander Graham Belli järgi, kes seal kunagi elas. Selles linnas sündis ka jäähokimängija Wayne Gretzky.
Ajalugu
Algselt elasid Brantfordi kandis neutraalsed indiaanlased, kuid irokeesid hävitasid nende asulad 17. sajandil.
Aastal 1784, pärast Ameerika revolutsiooni saabusid Brantfordi piirkonda paljud irokeesid New Yorgi osariigist Kanada indiaanlaste kapteni Joseph Branti juhtimisel. Britid kinkisid neile lojaalsuse eest Grand Riveri jõe ääres suure maa-ala, kuhu oma reservaat luua. Indiaanlased asutasid küla praegusest Brantfordist lõunasse.
Aastal 1847 rändas sellele alale palju eurooplastest uusasukaid ja sinna loodi Brantfordi küla. Küla kasvas ja sai linna õigused 1877. aastal.