cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rahvahääletus algkoolide usuõpetuse küsimuses
Algkoolide seaduse vastuvõtmine
1919. aastal valitud Eesti Asutavas Kogus said usuõpetuse vastu olevad erakonnad – Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei (ESDTP), Tööerakond ja Sotsialistide-Revolutsionääride Partei (esseerid) – 65% kohtadest. Need vasakpoolsed erakonnad pooldasid riigi ja kiriku ranget lahutamist. Oma sõnavõttudes tõid nad sageli eeskujuks Prantsusmaal ja mitmes Šveitsi omavalitsuses tehtud reforme, millega usuühenduste osalemist avalikus elus ja nende õigust anda usuharidust tugevalt piirati. Tsentristlikud ja parempoolsed parteid – Rahvaerakond, Eesti Maarahva Liit ja eriti Kristlik Rahvaerakond – nägid kirikuid ühiskonna loomuliku osana. Kirikuloolase Priit Rohtmetsa arvates näitas Asutavas Kogus toimunud usuõpetuseteemaline diskussioon maailmavaatelist lõhet, kus sotsiaaldemokraatide ja tööerakondlaste jaoks tähendas kriitika kirikute seisusliku mineviku vastu ühtlasi kriitikat religiooni vastu, kuid Maarahva Liidu, Rahvaerakonna ja Kristliku Rahvaerakonna esindajate jaoks polnud organisatsioon ja usk sama asi. Nad soovisid kiriku seisusliku mineviku selja taha jätta, kuid religiooni nad põhimõtteliselt minevikku kuuluvaks ei pidanud. Nad olid ka seisukohal, et kogu usuvastane kriitika käis senise usuõpetuse kohta, kuid moodsale pedagoogikale rajanev usuõpetus on palju vähem kiriklik.
Mais 1920 võttis Asutav Kogu vastu koolireformi läbiviimiseks vajaliku avalike algkoolide seaduse, mis sätestas algkooli "ilma usuõpetuseta" koolina. Ministeeriumi selgituse järgi võis koolis usuõpetuse tunde siiski pidada, aga pärast koolitunde, eraviisiliselt, oma raha eest ja kuni kaks tundi nädalas. Palvuste pidamine koolides keelati. Tööerakondlasest haridusminister Jüri Annusson, kelle ametiaeg jäi küll lühikeseks, keelas 1920. aasta jõulude eel koolides ka jõulupuu pidamise, mida käsitleti samuti usulise kombetalitusena. Asutava Kogu algkoolide seadus tekitas avalikku vastukaja juba alates eelnõu arutamise algusest – Asutavale Kogule saadeti kirju ja otsuseid, avaldati poolt- ja vastuartikleid.
Carla Zampatti
pisi|Carla Zampatti (2012) Carla Maria Zampatti (19. mai 1942 Lovero, Itaalia – 3. aprill 2021 Sydney, Austraalia) oli itaalia päritolu Austraalia moekunstnik.
Ta kolis perega Itaaliast Austraaliasse Fremantle'isse 1950. aastal.
Rahvahääletus algkoolide usuõpetuse küsimuses
Referendumi idee
1920. aasta Riigikogu valimised andsid usuõpetuse vastastele erakondadele – ESDTP, Tööerakond, Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei (EISTP, endised esseerid) ja Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogu (kommunistid) – parlamendis 56% kohtadest. Kristlik Rahvaerakond, kes oli oma valimiskampaania rajanud usuõpetuse säilitamisele koolides, sai 7 kohta 100-st.
Carla Zampatti
Ta oli esimene Austraalia moekunstnik, kes 1973. aastal ujumisriideid kollektsioonis tutvustas.
Rahvahääletus algkoolide usuõpetuse küsimuses
Referendumi idee
1922. aastal pehmendas haridusministeerium usuõpetusevastaseid seisukohti. Usuõpetamise õpetamise eest tasu lapsevanematelt küsimine loeti ebaseaduslikuks ja see pandi kooli kohustuseks. Palvuse pidamise osas järgis ministeerium põhiseaduse punkti, mille kohaselt usuliste talituste täitmist ei tohtinud takistada. 1923. aastal (enne referendumit) kogutud andmete alusel oli gümnaasiumites usuõpetuse õppijaid ja õppida soovijaid 73% kõigist õpilastest, algkoolidest 65% õpilastest.
Keskkoolide seaduse aruteludel tõusis taas kõige teravama teemana esile usuõpetuse küsimus. Riigikogu hariduskomisjon võttis 3. mail 1922 vastu avalike üldhariduslike keskkoolide seaduse eelnõu, mille algversiooni oli koostanud tööerakondlane ja usuõpetuse põhimõtteline vastane Jüri Annusson ning mille kohaselt pidi avalik keskkool olema ilma usuõpetuseta. Riigikogus 19. mail selle eelnõu arutamine haridusminister Heinrich Baueri ettepanekul aga katkestati. Minister leidis, et valitsusel pole olnud võimalust tutvuda eelnõusse komisjoni poolt tehtud muudatustega. Eelnõu arutamine lükkus edasi kauemaks, sest Riigikogu läks 29. juunil 1922 pikemale puhkusele.
Rahvaalgatus
Juunis 1922 päriti Riigikogu juhatuselt aru rahvaalgatuse konkreetsemate tingimuste kohta ja augustis asus Kristlik Rahvaerakond luterliku kiriku toetusel koguma allkirju nõudmisele muuta Asutava Kogu poolt vastu võetud algkooli seadust nii, et sealt jäetaks välja sõnad "ilma usuõpetuseta", lisataks õpetatavate õppeainete loetellu usuõpetus ja lisataks märkus, et "usuõpetus on õpetajaile ja õpilastele vabatahtlik õpeaine". Ursula Haava ja Priit Rohtmetsa arvates oli algatus ühtlasi mõjutusvahend, et parasjagu Riigikogus menetletavasse keskkoolide seadusse jäetaks usuõpetus õppeainete nimekirja alles. Jaak Valge hinnangul pidanuks usuõpetuse jätmine vabatahtlikuks õppeaineks keskkoolis tähendama sama kehtestamist ka algkoolide puhul, sest Eestis kehtis ühtluskooli põhimõte.
Laiaulatusliku kampaania, mida kajastati rohkelt ka ajakirjanduses, eesotsas olid Jaan Lattik ja Leopold Raudkepp, kes osalesid kihutuskoosolekutel ja avaldasid ajalehtedes usuõpetust kaitsvaid artikleid. 8. novembril anti Riigikogu juhatusele üle 88 879 allkirjaga (nõutav oli vähemalt 25 000) soov avalike algkoolide seaduse muutmiseks. Nüüd pidi Riigikogu otsustama, kas kiita rahvaalgatuslikus korras esitatud ettepanek seadust muuta heaks või mitte. Eitava otsuse korral pidi korraldatama selles küsimuses rahvahääletus.
Riigikogu otsused
Vahepeal, septembris, jätkas taas kokku tulnud parlament keskkoolide seaduse arutamist. 20. novembril vastu võetud seaduse lõppversioon ütles, et keskkool on ilma usuõpetuseta ja mittesunduslike ainete hulgas usuõpetust ei maininud. Kui Kristliku Rahvaerakonna soov oli rahvaalgatuse ja allkirjade kogumise kampaaniaga keskkoolide seaduse kujunemist mõjutada, siis nende lootus ei täitunud. Nii oli parlament usuõpetuse välja jätnud lisaks algkooli õppekavale ka keskkooli omast. Valitsus pidi järgnevalt välja andma seaduse rakendamiseks vajalikud määrused ja seadus ise kehtima hakkama 1. augustil 1923. Järgmisel päeval pärast seaduse vastuvõtmist, 21. novembril 1920, moodustati uus valitsuskoalitsioon (Juhan Kuke valitsus; valitsusvahetus polnud seotud usuõpetuse küsimusega), kuhu Kristlik Rahvaerakond minna ei soovinud.
Riigikogu juhatusse jõudnud rahvaalgatuslik eelnõu algkoolide seaduse usuõpetust puudutava osa muutmiseks oli samal ajal tekitanud vaidluse eelnõu vormilise külje üle. Probleem oli see, et ettepanek oleks pidanud täpselt samas sõnastuses hääletusele minema, kuid kuigi oli selge, milliseid muudatusi allkirjastajad soovivad, siis oli allkirjalehtedel ka muud teavet: väljavõtted Riigikogu valimise, rahvahääletuse ja rahvaalgatuse seadusest ning neile järgnenud allkirjad ja nende kinnitused, samuti algatamise nõudmiste punktiiri kohal allkirjastajate poolt sisse kirjutatud linna, alevi ja valla nimetused. Moodustati komisjon, mis koosnes kõigist Riigikogu juristidest ja kohtuminister Jaak Reichmannist. Osa neist oli seisukohal, et Riigikogu juhatusel pole õigust eelnõud muuta, teised leidsid, et sisu samaks jättes on vormi parandamine lubatav. Pakuti välja ka võimalus anda sõnastuse üle otsustamine Riigikohtule või Riigikogule. 29. novembril otsustas Riigikogu juhatus, kuhu kuulus neli usuõpetuse pooldajat ja kaks vastast, saata eelnõu Riigikogu täiskogu ette vaid seaduseelnõu tekstiga ja ilma muude selle osadeta.
Riigikogu täiskogu ette jõudis eelnõu 30. novembril. Parlamendis tekkis arutelu selle ümber, kuidas rahvaalgatuse korras esitatud eelnõud menetleda, kas nagu tavalist eelnõu või töötada selleks kõigepealt välja spetsiaalsed regulatsioonid. Küsimus pandi hääletusele ning 34 poolt- ja 26 vastuhäälega otsustati algkoolide eelnõu päevakorrast maha võtta. Riigikogu kodukorra komisjonile tehti ülesandeks välja töötada eelnõu rahvaalgatuse korras esitatavate eelnõude menetlemise korra kohta Riigikogus. Riigikogu võttis vastava rahvaalgatuse seaduse, mille kohaselt rahvaalgatuse korras esitatud eelnõud arutatakse kolme lugemise asemel ühel lugemisel (sest seda ei tohtinud nagunii muuta) ja referendumi küsimuse sobivuse üle otsustab Riigikogu juhatuse asemel Riigikogu täiskogu, vastu 15. detsembril. Jaak Valge arvates ei olnud rahvaalgatuse mehhanismi seisukohast hea, et eelnõu seaduslikkuse üle hakkas otsustama Riigikogu, kuna selle organi enda laialiminek sõltus rahvahääletuse tulemusest.
Riigikogu võttis rahvaalgatusliku algkoolide seaduse muutmise eelnõu päevakorda 19. detsembril. Kõigepealt arutati küsimust, kas rahvaalgatuse korras esitatud eelnõu vastab seaduses ette nähtud tingimustele. Sotsiaaldemokraat Anton Palvadre tegi ettepaneku eelnõu selle puuduste tõttu kõigepealt üldkomisjoni saata, et seal saaks esitada põhjendusi, miks eelnõu seaduslik on. Ehkki ta arvas, et parempoolse enamusega komisjon hindab eelnõu nagunii poliitilistel motiividel seaduslikuks, siis olevat Riigikogul pärast vähemalt midagi, millest otsustamisel lähtuda. See soov lükati tagasi häältega 23 poolt ja 40 vastu (vastu oli ka Tööerakond). Heaks kiideti Kristliku Rahvaerakonna esindaja Voldemar Linnamäe ettepanek eelnõu seadusega kooskõlaliseks tunnistada – selle poolt oli 35, vastu 23 saadikut (Tööerakond jäi erapooletuks).
Lõpuks hääletati rahvaalgatusliku eelnõu sisu üle. Enne hääletamist said erakondade esindajad sõna, et selgitada oma motiive. Sotsiaaldemokraatide esindaja Jaan Vain ütles, et eelnõu esitajad on saamatud ja rahva poolt algatatud eelnõud ei tohi parandada. Väljaspool rühmi esinev EISTP nimekirjas parlamenti valitud kommunist Augustin Hansen teatas, et "usk ja kirik on olnud abinõuks valitsevate klasside käes, et omale sõnakuulelikka orje kasvatada." Rahvaerakonna esindaja Jaan Tõnisson ütles, et vormiliste puuduste pärast ei tohiks rahvaalgatust tagasi lükata ja et "usuõpetus ei ole mitte ainult aine, mis kuidagi viisi põlgtusvääriline ei võiks olla, vaid ta on rahva kasvatusele ja kõlblusele väga tähtis aine". Põllumeeste Kogude esindaja August Jürman teatas, et nende rühm hääletab eelnõu poolt selle sisulistele puudustele vaatamata. Lõpuks hääletati ja selgus, et Riigikogu lükkas seaduseelnõu tagasi – eelnõud toetas 29, vastu oli 39 rahvasaadikut. Seaduseelnõu vastuvõtmist ei toetanud sotsiaaldemokraadid, tööerakondlased ja EISTP. Lõpphääletusel ei tulnud saali 2 Rahvaerakonna ja vähemalt 4 Põllumeeste Kogude esindajat, kes Toompeal olid, ning 2 rahvaerakondlast jäid erapooletuks. Riigikogus tehtud erakondade ettepanekute ja kindlaks tehtavate hääletuste alusel hindab Valge, et usuõpetuse küsimuses polnud kõik erakonnad ühtsed. Selged usuõpetuse pooldajad olid Kristlik Rahvaerakond, selged vastased sotsiaaldemokraadid ja EISTP, kuid mõned tööerakondlased, rahvaerakondlased ja Põllumeeste Kogude liikmed võisid mõnel hääletusel jääda erapooletuks või sealt puududa. Ka EISTP ja kommunistid võisid kohati heitlikult käituda.
Valge hinnangul näitas algkoolide seaduse rahvaalgatuse eelnõu menetlemine, millised võtteid Riigikogus on võimalik kasutada omale mittemeelepäraste eelnõude arutamisel. Tema meelest oli sotsiaaldemokraatide ja EISTP taktika takistada koolidesse usuõpetuse sisseviimist ja rahvahääletusele panekut ka vormiliste ettekäänetega. Sotsiaaldemokraadid ei pruukinud tollal teada, kui suur rahva enamus koolide vabatahtlikku usuõpetust pooldab ning millist pahameelt võib tekitada ning kuidas usaldust poliitikute, riigi ja 1920. aasta põhiseaduse vastu kahandada eelnõu vormilistel põhjustel Riigikogus tagasilükkamine. Kaalukeeleks oli Valge arvates Tööerakond, kes ei soovinud eelnõud vormilistel põhjustel tagasi lükata. Ursula Haava arvates tulenesid rahvaalgatuse ooteaeg ja kahtlused selle juriidilises korrektsuses sellest, et vasakpoolsetel erakondadel polnud suurt tahtmist seadust muuta.
Rahvahääletus
23. detsembril otsustas Riigikogu juhatus, et vastavalt rahvaalgatuse ja rahvahääletamise seadusele tuleb eelnõu nüüd panna rahvahääletusele. Selle toimumise ajaks määrati 17.–19. veebruar 1923. Vastavalt Riigikogu valimise, rahvahääletamise ja rahva algatamise õiguse seaduse paragrahvile 30 pidi eelnõu rahvahääletusel vastu võetama juhul, kui eelnõud toetas osavõtjate enamus, ning see enamus moodustas vähemalt poole nende hääleõiguslike kodanike arvust, kes viimastest Riigikogu valimistest osa võtsid, mis tähendab, et poolthääli pidi olema vähemalt 235 614.
Kampaania
1923. aasta esimestest päevadest alanud kampaaniat tehti valdavalt erakonnapõhises ajakirjanduses ja korraldati kogu Eestis kõnekoosolekuid erakondade mainekamate kõnemeestega. Eriti energiline oli Kristlik Rahvaerakond, kelle saadikud korraldasid usuõpetuse toetuseks suure üleriigilise turnee.
Kui kirikus püüti reeglina vaimulikutöö ja poliitika tegemine eraldi hoida, siis võitluses usuõpetuse eest kadusid piirid kahe erineva ameti vahel. Poliitilist kihutustööd tehti ka kantslist. EELK piiskop Jakob Kukk kuulutas referendumile eelnenud pühapäeva, 11. veebruari, usuõpetuse pühaks, ning saatis selleks päevaks koguduste liikmetele karjasekirja, kutsudes üles kõiki hääletama minema, kuna see olevat EELK liikmete kohus nii kiriku, kasvava noorsoo kui ka Jumala ees. 17. jaanuari ringkirjas oli antud hääletuse toimumise ajaks juhiseid: terve kogudus tuli osadesse jaotada ja iga osa jaoks määrata ustavad koguduse liikmed, kes siis kõik pered majast majja ja toast tuppa üksikult läbi käiksid ning järele valvaksid, et koguduseliikmed tõesti oma kohust täidaksid. Selle korraldamiseks tuli asutada eritoimkonnad, kes pidid andma aru koguduste nõukogudele ja viimased omakorda konsistooriumile. Praostidel tuli valvata koguduseõpetajate järele, et need aktiivselt usuõpetuse poolt hääletama kutsuksid. Kui õpetaja ja koguduse liikmete läbisaamine polnud piisavalt hea, tuli praostil endal kihutustööga tegeleda. Mõni päev enne hääletust osales piiskop Kukk Kristliku Rahvaerakonna kõnekoosolekul Estonia kontserdisaalis, kus ta oma sõnavõtus mõistis hukka Eesti poliitikute vaenu kristliku kasvatuse suhtes.
Kõik kristlikud konfessioonid siiski algusest peale usuõpetuse algkoolis õpetamist ei toetanud. Kristliku Rahvaerakonna juhitud kampaania, mille eesotsas seisid EELK vaimulikud, viitas võimalusele, et usuõpetus saab olema luterlikel alustel. Nii oli õigeusklike seas ka neid, kes kutsusid üles rahvahääletusel vastu hääletama. Baptistid otsustasid usuõpetuse poolt hääletada alles viimastel nädalatel enne referendumit.
Hääletustulemus
17.–19. veebruaril toimunud referendumil sai hääletada 1177 hääletuspunktis, mis asusid enamasti koolimajades. Küsimuse tekst oli sama, mis allkirjade kogumise ajal. Hääletati 11,5 x 9 cm suuruste sedelitega, millest pooltele oli kirjutatud „Poolt“, teistele „Vastu“. Üks neist tuli lasta hääletusurni. Rahvahääletus lõppes 19. veebruaril kell 2 päeval. Häältelugemist alustati kohe ja esmane teave tulemuste kohta jõudis juba järgmiste päevade ajalehtedesse, kus ennustati, et eelnõu heakskiitmiseks vajalik poolthäälte hulk tuleb kokku. Lõplike tulemuste kohaselt oli kehtivaks tunnistatud häältest poolthääli 328 369 (71,6%), vastu 130 476 (28,4%). Rikutud sedeleid oli 2160. Kõigist hääleõiguslikest inimestest osales referendumil 66,2% (ilma sõjaväes hääletanute statistikat arvestamata).
Hääletusaktiivsus ja poolthäälte osakaal oli suurem eelkõige Ida- ja Põhja-Eestis, kõige väiksem aga Hiiumaal, Saaremaal, Lääne-Eestis ja Pärnumaal, mõnes vallas oli isegi enamus vastu. Usuõpetuse poolt anti üle 90% häältest Petseri linnas, Kallaste ja Mustvee alevis ning 44 vallas (enim Prangli, Ranna, Saare, Nabala ja Riisipere vallas – viimased kaks olid tuntud vennastekoguduste tugipunktidena), sealhulgas peaaegu kõigis neis valdades, mille elanike enamuse moodustasid rannarootslased, venelased või setud. Usuõpetuse vastu antud hääled olid ülekaalus 38 alevis ja vallas. Eriti suur oli vastuhäälte osakaal usuõpetusele valdades, kus rahvastiku enamuse moodustasid eesti rahvusest õigeusklikud. 19-st sellisest vallast 12-s said usuõpetuse vastased võidu. Ka mitmes arvuka õigeusulise vähemusega vallas anti suur hulk vastuhääli. Rain Soosaar on taolist mustrit seletanud sellega, et eestlastest õigeusklikud nägid usuõpetuse koolidesse viimises katset suurendada luteri kiriku mõju koolihariduse üle. Samal põhjusel võis poolthääli suhteliselt vähem olla ka näiteks Hiiumaal, kus elas suhteliselt palju baptiste ja teiste vabakoguduste liikmeid. Priit Rohtmetsa hinnangul pelgasid vabakoguduste ja õigeusu kiriku liikmed, et usuõpetus saab olema luterlikku laadi, ning referendumis nähti luteri kiriku kava viia õpilasteni oma usutõed. Soosaar toob välja, et keskmisest enam vastuhääletajaid oli töölisasulates ja üldse alevites, kus elas palju vaesemat rahvast ning olid populaarsed kiriku suhtes kriitilised vasakpoolsed jõud. Nii olid usuõpetuse vastased ülekaalus Sindis, Antslas, Otepääl, Kundas ja Mõisakülas. Toetudes asjaolule, et Tallinna sõjaväe valimisjaoskonnas, kus hääletasid peamiselt ajateenijad, said usuõpetuse vastased napi võidu, oletab Soosaar, et nooremate inimeste hulgas võis olla usuõpetuse vastaseid keskmisest enam.
Poliitilised mõjud
Referendumi tulemuse tõttu pidi I Riigikogu ennetähtaegselt laiali minema. Uued valimised määrati 5.–7. maile 1923. Õigusteadlane Artur Mägi on väitnud, et 1923. aasta rahvahääletus ei mõjutanud vähimalgi määral Riigikogu II koosseisu valimistulemusi. Jaak Valge arvates mõju siiski oli ning ta toob välja, et Tööerakonna saadikute arv vähenes 22-lt 12-le (osalt küll põhjustatud samale valijaskonnale tugineva asunike erakonna esilekerkimisest), sotsiaaldemokraadid, Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei ja Töörahva Ühine Väerind (kommunistid) said kokku 30 kohta ehk 4 võrra vähem kui enne ning kindlalt usuõpetuse vastu olevad erakonnad said 56% asemel 42% kohtadest.
Ursula Haava juhib tähelepanu sellele, et Kristliku Rahvaerakonna ajaloo parim valimistulemus saadi just neilt valimistelt: 7,3% häältest ja 8 kohta parlamenti, kusjuures Haapsalus, Rakveres ja mõnel pool mujal Eestis tõusis see erakond valimistulemuselt lausa esimesele kohale. 1924. aastal sai üks nende juhte, Friedrich Akel, riigivanemaks, ja tema valitsuse haridusministriks oli vaimulik Hugo Bernhard Rahamägi, kelle tööd jätkas 1925. aasta detsembrist Jaan Lattik. Oskar Amberg oli mõnda aega töö- ja hoolekandeminister. Riigikogu juhatuses oli erinevatel ametikohtadel Leopold Raudkepp. Tugev esindatus aitas kaasa rääkida neil aastatel vastu võetud seadustes, mis said aluseks riigi ja kiriku lahutamisele.
Ursula Haava arvates pani 1923. aasta kogemus Riigikogu tõstma rahvaalgatuse tarvis vajaminevate allkirjade arvu, et edaspidi selliseid olukordi vältida, kus kerge vaevaga võiks rahvaalgatuslikult mõne seaduse muutmist tõstatada.
Arengud usuõpetuse küsimuses
Pärast rahvahääletust, 7. märtsil, kinnitas Riigikogu juhatus rahvahääletuse tulemuste lõpliku kokkuvõtte ning otsustas selle ja algkoolide seaduse muutmise seaduse Riigi Teatajas välja kuulutada. 9. märtsil tehti otsus Riigikogu täiskogule teatavaks. Algkooliseaduse muutmine suuri probleeme ei tekitanud, vastavad sätted seaduses muudeti.
Vaatamata sotsiaaldemokraatide vastuseisule kiitis järgmine Riigikogu koosseis 12. juulil 1923 heaks samasuguse muudatuse keskkoolide seaduses. Jaak Valge arvates oli loogiline, et Eestis kehtinud ühtluskooli põhimõtte kohaselt tuli muudatust laiendada ka keskkoolidele ja polnud kahtlust, et keskkoolide usuõpetuse rahvahääletus lõppenuks sama tulemusega. Usuõpetus muutus keskkooli astmes koolidele kohustuslikuks, ent õpilastele ja õpetajatele vabatahtlikuks. Kehtivuse kaotas varasema seaduse märkus, mille kohaselt usuõpetus ei kuulunud nende ainete hulka, mille kulud oli kohustatud kandma kooli ülalpidaja. Seadus jõustus alates 1. augustist 1923 ehk samast ajast, kui kehtima oleks pidanud hakkama eelmise Riigikogu vastu võetud ilma usuõpetuseta avalike keskkoolide seadus.
Juunis 1923 täpsustas haridusministeerium, et usuõpetus on koolidele kohustuslik, kui seda soovib algkoolis õppida vähemalt 15 ja gümnaasiumiosas vähemalt 12 last, kusjuures eri vanuserühmi ja klasse võis ühendada. Oktoobris 1923 kinnitas haridusminister algkoolide usuõpetuse kava, mille koostamise eest vastutas Tartu Ülikooli pedagoogikaprofessor Peeter Põld. Usuõpetuse alus pidi olema kristlus ja õppekava üldine kõigile selle soovijatele. Õppekava oli interkonfessionaalne. Kui klassis olid ühe konfessiooni esindajad ülekaalus, võis nende konfessiooni eripärasid süvendatult tutvustada. Haridusministeerium otsustas, et usuõpetus peab olema õpilase koolipäeva esimene või viimane tund ja rühmas vähemalt 10 õpilast. Usuõpetuse õpetaja valikul tuli arvestada lapsevanemate seisukohtadega ja kui klassi koosseis oli kiriklikult kuuluvuselt ühtlane, siis pidi ka õpetaja selle konfessiooni liige olema. Oma usu heaks kihutustöö tegemine oli rangelt keelatud, teisi usulahke ja religioone ei tohtinud käsitleda halvustavalt. Õppekava selgituse juures rõhutati, et usuõpetuse eesmärk on äratada ja kasvatada üksteisest arusaamist ning lisaks teadmiste edasiandmisele selgitada ja süvendada usulis-kõlbelisi tundeid. Gümnaasiumite õppekava, mis kinnitati ja jõudis koolidesse 1925. aastal, koostas Tartu Ülikooli prorektor Johan Kõpp. Usuõpetuse kvaliteedi tõstmiseks alustas haridusministeerium usuõpetuse kursuste korraldamist. Lisaks otsustati, et kuna usuõpetust õppivaid lapsi on 86% õpilastest, siis tuleb usuõpetust andvates koolides sisse seada ka hommikupalve, millele isetegevuse vältimiseks kehtestati kindel läbiviimise kord. Usuõpetuse õppijatele oli seal osalemine kohustuslik.
Vestfaali hertsogkond
400px|pisi|Vestfaali hertsogkond ja teised Lääne-Saksamaa riigid u. aastal 1645 Vestfaali hertsogkond (1180–1803) oli ajalooline territoorium suuremas Vestfaali piirkonnas, paiknedes tänapäeva Saksamaa Nordrhein-Westfaleni idaosas. Algselt moodustas Vestfaal koos Engerni ja Ostfaaliga ühe kolmest peamisest Saksimaa piirkonnast. Enamuse oma ajaloost allus hertsogkond Kölni peapiiskopile ja kuurvürstile.
Vestfaali hertsogkonna loomine (1102–1180)
Kölni peapiiskop Friedrich I omandas aastal 1102 poole Arnsbergi krahvkonnast. Teised piirkonna krahvkonnad ei suutnud peapiiskopkonna pealetungile vastu panna ja varsti pärast seda järgnesid Werli, Reutheni ja Volmarsteini krahvkonnad. Endine Arnsbergi krahv asutas uue Werl-Arnsbergi krahvkonna ja säilitas edukalt oma sõltumatust peapiiskoppidest. Kui Saksimaa Heinrich Lõvi aastal 1180 võideti, edutas Saksa-Rooma keiser Friedrich I Barbarossa Philipp I von Heinsbergi ja andis talle ametlikult need territooriumid ja endise Saksimaa hertsogkonna lõunaosa, kui Vestfaali hertsogkonna.
Hertsogkonna laienemine (1180–1445)
Kölni peapiiskop Engelbert Bergist alustas kampaaniat, sundimaks Vestfaali aadlikke alluma ja võtmaks neilt neile varem usaldatud mitmed hajusad kiriku maad. Engelbert suutis ühendada hertsogkonna maad, annekteerides territooriumi Hellwegist Diemelini, ja kindlustas aastal 1222 Sauerlandi lõunaosa Attendornis. Edasine vaidlus laienemisest viis lõpuks Engelberti surmani Friedrich von Isenbergi käe läbi aastal 1225. Aastal 1260 Braunschweig-Lüneburgi hertsogitega sõlmitud lepingu järgi muutus Weser ametlikuks piiriks nende mõjusfääride vahel. Aastal 1277 suutsid peapiiskopid võita Vestfaali ja Alam-Reini vastaste suurt konföderatsiooni, kuid edasine tegevus aastal 1288 sundis peapiiskoppe loobuma kavatsustest Vestfaali palju suuremale territooriumile. Werl-Arnsbergi annekteerimine aastal 1368 ühendas territooriumi Sauerlandist põhjas ja lõunas.
Peapiiskop Friedrich III von Saarwerden alustas lootusetut kampaaniat, säilitamaks Kölni õigusi Markis ja oli aastal 1392 sunnitud sellest loobuma. Tema järglane Dietrich II von Moers oli tunnistajaks Kölni viimastele katsetele saavutada võim Vestfaalis, püüdes lõhkuda Kleve ja Marki võimsat positsiooni. Vestfaali hertsogkonna rüütlite ja linnade peale pandud finantskohustused panid nad aastal 1437 ühinema. Köln tegi aastal 1441 Klevega rahu: see viis Vestfaali rikkaima linna Soesti Kölni ülemvõimu tunnistamisest keelduma, põhjustades aastal 1444 Soesti vaenuse, mis kestis aastani 1449. Soest sai Kleve hertsogkonna osaks. Pärast seda sai Arnsberg Vestfaali halduspealinnaks. Majanduslikult nõrgestas Soesti kaotamine hertsogkonda. Eriti kui linna ümbrus oli väga viljakas ja vilja vajasid mägised piirkonnad lõunas. Rahu Markiga tehti aastal 1445, mis tähendas territoriaalseid järeleandmisi mõlemalt poolelt.
Vestfaal keisririigi lõpuni (1445–1806)
pisi|Vestfaali vapp (kasutusel aastast 1532) Pärast Soesti vaenust jäi Soest Kleve hertsogkonna osaks. Alates 1463. aastast alustas rüütlite ja linnade liit Vestfaalis pikka ja kibedat võitlust peapiiskoppide vastu. Peapiiskop Hermann V von Wiedi (1515–1546) valitsemisajal saabus Vestfaali reformatsioon. Lõpuks suruti reformatsioon maha, kuid peapiiskop Gebhard I von Waldburgi (1577–1583) valitsemisajal tuli reformatsioon tagasi ja ta oli sunnitud aastal 1582 Vestfaali eest hoolt kandma, kus mitmed rüütlid ja linnad võtsid uue doktriini omaks. Äsjavalitud peapiiskopil Ernst von Bayernil (1583–1612) ja tema vennal Ferdinand von Bayernil õnnestus hertsogkond Kölni sõja alguses aastal 1583 peapiiskopkonnale tagasi saada ning protestantism säilis vaid piirialal Waldecki ja Hesseniga. Vestfaali hertsogkond kinnitati aastal 1590 taas peapiiskopkonnaga liidetud territooriumiks.
Nagu enamik muid Saksamaa territooriume, kannatas Vestfaal Kolmekümneaastase sõja ajal. Aastal 1794 kolisid peapiiskopid Vestfaali, kui prantslased annekteerisid territooriumi Reinist läänes. 1803. aasta ilmalikustamisega sai Vestfaali hertsogkond Hessen-Darmstadti osaks.
Hertsogkond pärast keisririiki (1806–1815)
Aastal 1807 loodi Vestfaali kuningriik, kuigi sellesse ei kuulunud hertsogkond ja selle pealinn oli Hessenis Kasselis. Viini kongress andis Vestfaali hertsogkonna Preisimaale maade eest Reinist läänes, ja hertsogkond liidendati aastal 1815 Vestfaali provintsi.
Võikollane
Võikollane ehk võikarva on või värvi hele kollane värvitoon, võib olla piimjalt pastelne või seemiskollast meenutava tugevama värvusega.
Värvinimetust kasutatakse moesõnavaras ja sisekujunduses. Võikollasena võib kirjeldada juuksevärvi.
Võikollasena on kirjeldatud iirisesordi "Haut les Voiles" ülemisi kollaseid õielehti
Gary Oldman
pisi|Gary Oldman (2011) Gary Leonard Oldman (sündinud 21. märtsil 1958) on Briti näitleja.
Tunnustus
2018. aastal pälvis ta Winston Churchilli rolli eest filmis "Süngeim tund" parima meespeaosatäitja Oscari. Ta on olnud nomineeritud parima meespeaosatäitja Oscarile ka 2012. aastal George Smiley rolli eest filmis "Plekksepp, rätsep, sõdur, nuhk" ja 2021. aastal Herman J. Mankiewiczi rolli eest filmis "Mank".
Kevin Kauber
Kevin Kauber (sündinud 23. märtsil 1995) on Eesti jalgpallur, ründaja. Ta mängib Meistriliigasse kuuluvas Paide Linnameeskonnas.
Klubikarjääri jooksul on ta mänginud mitmes välisklubis: Soome klubides TPS, ÅIFK ja Ekenäs IF, Sloveenia klubides Krka ja Tolmin, Läti kõrgliigas FK Jelgavas ning Walesis The New Saintsis.
Sander Raieste
Sander Raieste (sündinud 31. märtsil 1999 Tallinnas) on eesti korvpallur, kes esindab 2016. aastast Hispaania kõrgliigaklubi Saski Baskoniat, kelle meeskonnaga mängib Hispaania meistriliigas (Liga ACB) ja Euroliigas. 2018. aastast kuulub Raieste ka Eesti korvpallikoondisse.
Karjäär
Raieste alustas korvpallurikarjääri KK Viimsi ja Audentese ridades.
Raieste sõlmis 12. augustil 2016 Hispaania klubiga Saski Baskonia viieaastase lepingu, mida pikendas 4. augustil 2020 veel nelja aasta võrra. Raieste esindas aastatel 2017–2019 Hispaania madalamates liigades Baskonia duubelmeeskonda ning hooajal 2019/20 BC Kalev/Cramot.
Raieste tõi oma esimesed punktid Euroliigas 18. veebruaril 2021 Baskonia 89 : 67 võidumängus Moskva Himki vastu, kui viskas kaks punkti. Ligi nädal hiljem, 26. veebruaril 2021 alistas Baskonia Raieste viie punkti toel Belgradi Crvena Zvezda seisuga 87 : 67.
Rahvuskoondis
Raieste tegi oma rahvuskoondise debüüdi 29. juunil 2018 mängus Suurbritannia vastu, kus ta viskas viis punkti.
Noli me tangere
thumb|[[Tiziani "Noli Me Tangere" Rahvusgaleriis Londonis]] Noli me tangere (vanakreeka keeles μή μου ἅπτου, 'ära puuduta mind') on Johannese evangeeliumi 20. peatüki 17. salmis Jeesuse poolt pärast ülestõusmist Maarja Magdaleenale öeldud fraas ladinakeelses tõlkes.
Teemat on korduvalt kajastatud kunstis. Sellega seostuvad ka mõnede taimede rahvapärased nimetused nagu häbeliku mimoosi ja mõne lemmaltsa perekonda kuuluva liigi ingliskeelne nimi touch-me-not.
Qol Şärifi mošee
pisi Qol Şärifi mošee (tatari Кол Шәриф мәчете, Qol Şärif mäçete) on mošee Kaasanis. Asub Kaasani kremli territooriumil.
Mošee ehitati 1552. aastal Ivan Julma vägede Kaasani vallutuse käigus hävitatud mošee kohale. Mošee sai nime ühe Kaasani kaitsja imaam Qolşärifi järgi. Seda hakati ehitama 1996. aastal ja see avati Kaasani 1000. aastapäeva pidustuste raames 24. juunil 2005. Mošees asub ka islami muuseum.
Reinhold von Liewen
Reinhold von Liewen (1650ndad – 1701/1704) oli Rootsi sõjaväelane ja vabahärra, kes teenis Põhjasõjas.
Elulugu
Reinhold von Liewen sündis 1650ndate aastate paiku Reinhold von Lieweni ja Hedvig von Wartenslebeni perekonda. Lapsepõlves oli ta ühe aasta Rootsi kuninga Karl XI teener ning hiljem kolm aastat veel kammerteener.
1671. aastal sai ta lipnikuks ning loa reisida Arensburgi, kus ilutulestiku tegemist õppida. 1678. aastal naasis ta Rootsi ning sai ihukaitse ratsarügemendis rittmeistriks. 1696. aastal asus ta rittmeistrina Eestimaa aadlilipkonna teenistusse, kus saavutas 1700. aastaks ooberstleitnandi auastme.
Kui venelased Peeter I juhtimisel 1700. aastal Narvat ründasid, moodustas Liewen oma 200 aadlilipkonna sõduriga Purtse jõe ääres kaitseliini.
Kristiine Kurema
Kristiine Kurema (sündinud 1. detsembril 1990 Paides) on eesti kirjanik.
Ta lõpetas 2010. aastal Paide Gümnaasiumi.
Tema tuntuim teos on 2008. aastal ilmunud noorsooromaan "Jäätunud võõras".
Tallinna maantee (Aruküla)
Tallinna maantee on tänav (maantee) Arukülas.
Tallinna maantee on Aruküla pikim tänav. Selle pikkus on umbes 2100 m. Tallinna maantee algab raudteeülesõidust ja lõpeb Hellemaa talu juures.
Mäkaste
Mäkaste oli küla Tartumaal, ajalooliselt Jõe mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Nõva küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Kodavere kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Nõva külaga.
Külast on teateid alates 1582 (Mekasth). Hiljem on küla muudetud ka karjamõisaks (Mäkaste karjamõis). 1920. aastatel moodustati endise karjamõisa aladest taas Mäkaste küla.
Mürkšampinjon
Mürkšampinjon (Agaricus xanthoderma, sünonüüm Agaricus xanthodermus) on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Seent on leitud ka Eestist.
Seen on mürgine.
Tiina (ballett)
"Tiina" on Lydia Austeri 1955 valminud ballett.
Teose libreto kirjutasid Ants Särev ja Lydia Auster, tuginedes August Kitzbergi näidendile "Libahunt".
Teos kanti esimest korda ette 1955 Estonia teatris.
Inbar Lavi
Inbar Lavi (heebrea keeles ענבר לביא; sündinud 27. oktoobril 1986 Ramat Ganis) on Iisraeli näitlejanna.
Ta on Eesti vaatajaile tuntud sarjast „Põgenemine“ ning Eeva osatäitjana sarjas „Lucifer“.
Joan Rivers
Joan Alexandra Rosenberg (sündinud Molinsky; 8. juuni 1933 Brooklyn, New York – 4. september 2014 Manhattan, New York) oli Ameerika Ühendriikide näitleja ja koomik.
Rivers oli tuntud selle poolest, et laskis endale teha lugematuid iluoperatsioone, mille kohta ta ka ise keelt teritas.
Rivers oli oma viimastel elupäevadel ühes New Yorgi kliinikus kurguoperatsioonil, kui ootamatult tekkisid tüsistused. Ta viidi küll üle suuremasse haiglasse, kuid seal ta ka suri. Järelehüüdeid tuli nii ajakirjanduses kui ka suhtlusmeedias paljudelt USA meelelahutusala tegelastelt, sealhulgas paljudelt näitlejatelt, koomikutelt ja teleesinejatelt.
Ajutine liikluskorraldus
Ajutine liikluskorraldus on teetöö või avaliku ürituse läbiviimiseks vajalik liikluskorraldus, mis kehtestatakse kindlaks ajaperioodiks.
Eestis lähtutakse ajutise liikluskorralduse korraldamisel järgmistest dokumentidest:
Intellektuaalne omand
Intellektuaalne omand (ka intellektuaalomand ja intellektuaalne vara – REÕS § 23) on iseseisvad õigused riigi õigussüsteemis, mis on seotud inimese intellektuaalse tegevuse tulemuste loomise ning kasutamisega ja sellega seotud investeeringutega. Majandusteadusliku terminina tähistab intellektuaalne omand vara ettevõtte bilansis (immateriaalsed põhivarad) jms. Tavakeeles kasutatakse mõnikord tähenduses, et luuletus, artikkel, romaan, maal, laul jms. on autori intellektuaalne omand.
Ajutine liikluskorraldus
Liikluse korraldamise eesmärk on tagada häireteta, sujuv, võimalikult kiire, ohutu ja keskkonda minimaalselt kahjustav liiklus.
Intellektuaalne omand
Intellektuaalse omandi rahvusvaheliselt üldtunnustatud legaaldefinitsioon tuleneb Ülemaailmse Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO; on tõlgitud ka kui Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsioon) asutamise konventsioonist (WIPO asutamise konventsioon 1967). Eesti Vabariik ühines WIPO asutamiskonventsiooniga 1994. aastal ja järelikult on see määratlus ka Eesti õigussüsteemi osa. Nimetatud konventsiooni artikkel 2 (viii) sätestab:
"«intellektuaalne omand» sisaldab õigusi seoses: ja kõiki teisi õigusi, mis tulenevad intellektuaalsest tegevusest tööstuse, teaduse, kirjanduse ja kunsti alal."
Euroopa õigustraditsioonis eristatakse selle määratluse alusel intellektuaalse omandi kolme liiki: autoriõigus (copyright), autoriõigusega kaasnevad õigused (right related to copyright või related rights või neighboring rights) ja tööstusomand (industrial property). Teaduslike avastuste tegijatele on väga vähestes maades antud mõningaid õigusi (Venemaa, Ukraina). NSV Liidu ja teiste idabloki maade toel fikseeriti avastused ka WIPO asutamiskonventsioonis. Eestis avastusi iseseisva intellektuaalse omandi liigina ei kaitsta. Euroopa riikide õigussüsteemides on intellektuaalne omand paigutatud erinevalt. Mõnes riigis on vastu võetud rida iseseisvaid seadusi kõigi intellektuaalse omandi liikide kohta (Eesti), teistes riikides on normid koondatud kokku ühte kodifitseeritud normistikku (Prantsusmaa, Belgia). Ka Eestis on suund võetud kodifitseerimise suunas, esmajoones puudutab see tööstusomandit. Euroopa tsiviilõigusliku traditsiooniga riikide ja angloameerika (Common law) traditsiooniga riikide lähenemised intellektuaalsele omandile on mõnevõrra on erinevad. Sellest tulenevalt ei ole ühte universaalset vastust küsimusele, kas intellektuaalne omand on iseseisev õigusharu. Kindlasti on tegemist iseseisva õiguslikult reguleeritava haruga.
Autoriõigust ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi vaadeldakse traditsiooniliselt eraõiguse osana. Tööstusomandi objektide seadused (patendiseadus, kaubamärgiseadus, tööstusdisaini kaitse seadus, geograafilise tähise kaitse seadus jt) sisaldavad nii eraõiguse kui ka avaliku õiguse norme. Oma ajaloolises kujunemises viimase kolme sajandi jooksul on intellektuaalse omandi iseseisva normistiku ülesehitamine tugevasti tuginenud kordades vanema kujunemislooga asjaõiguse printsiipidele. 20. sajandi lõpuks olid välja kujunenud kõik eeldused väitmaks, et intellektuaalne omand ei ole asjaõiguse osa, vaid moodustab iseseisva normistiku riigi õigussüsteemis. Kuigi kõik intellektuaalse omandi liigid erinevad üksteisest, võib välja tuua mõned üldised printsiibid: territoriaalne iseloom (õigused kehtivad vaid oma riigi territooriumil; kaitse laieneb ka nendele riikidele, kellega ollakse koos rahvusvahelise konventsiooni liikmed või on sõlmitud kahepoolne leping), ajaliselt piiratud õigused (näiteks 70 aastat pärast autori surma – üldreegel autoriõiguses; 20 aastat – patendiõiguses; 10 aastat – kaubamärgiõiguses koos pikendamise võimalusega jne), spetsiifilised kaitse objektid (idee või selle väljendusvorm) ja spetsiifilised õigused (mõnede intellektuaalse omandi liikide puhul näiteks kaks gruppi õigusi – isiklikud ja varalised).
Põhiline erinevus: autoriõigus ja autoriõigusega kaasnevad õigused tekivad automaatselt, tööstusomandi õiguste tekkimiseks on reeglina vaja teatud formaalsuste täitmist ja riigipoolset tunnustamist, näiteks patendi või kaubamärgitunnistuse väljaandmine patendiameti poolt. Rahvusvahelisel tasemel on tähtsaim intellektuaalse omandi valdkonna edendamist koordineeriv organisatsioon ÜRO allasutus WIPO. WIPO-l on 191 liikmesriiki. WIPO haldab tähtsaimaid riikidevahelisi kokkuleppeid (konventsioone) kõigi intellektuaalse omandi liikide alal. Näiteks autoriõiguse valdkonnas on selliseks Berni kirjandus- ja kunstiteiste kaitse konventsioon (1886). Eesti Vabariik ühines Berni konventsiooniga esmakordselt 1927. aastal ja liitus uuesti (Pariisi 1971. aasta redaktsiooniga) 1994. aastal.
Maailma Kaubandusorganisatsiooni egiidi all sõlmitud Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (TRIPS leping), millega Eesti Vabariik ühines 1999. aastal.
ÜRO allasutus UNESCO haldab ülemaailmset autoriõiguse konventsiooni (1952), millega Eesti Vabariik ühinenud ei ole. Selle konventsiooniga reguleeritakse autoriõiguse kaitse tähise © (täht C ringis) kasutamise tingimusi. 26. aprillil tähistatakse WIPO egiidi all ülemaailmset intellektuaalse omandi päeva (World Intellectual Property Day). See kuupäev on valitud sellepärast, et 1967. aasta 26. aprillil jõustus WIPO asutamise konventsioon. UNESCO eestvõttel tähistatakse iga aasta 23. aprillil rahvusvahelist raamatu ja autoriõiguse päeva.
Intellektuaalne omand kui põhiõigus
Intellektuaalset omandit kaitstakse põhiõigusena. Inimõiguste ülddeklaratsiooni kohaselt on igal inimesel õigus oma moraalsete ja materiaalsete huvide kaitsele, mis johtuvad teaduslikest töödest, kunsti- ja kirjandusteostest, mille autoriks ta on (Art. 27 (2)). Euroopa Liidu põhiõiguste harta sätestab eraldi, et intellektuaalomandit kaitstakse (Art. 17(2)). Eesti Vabariigi põhiseaduse § 39 näeb ette, et autoril on võõrandamatu õigus oma loomingule. Riik kaitseb autori õigusi. Põhiseadus kaitseb intellektuaalset omandit ka üldise omandikaitse (§ 32) raames (seda sätet kohaldatakse põhiliselt tööstusomandi suhtes).
Intellektuaalomandi liigid
Levinud liigituse kohaselt saab intellektuaalse omandi jagada kolmeks:
Sõltuvalt sellest, kas õiguste tekkeks on vajalik registreering, saab intellektuaalse omandi jagada ka registreeritavaks ja mitteregistreeritavaks intellektuaalseks omandiks. Autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste tekkeks ei ole registreering vajalik. Õigused tekivad automaatselt. Tööstusomand eeldab reeglina registreeringut. Tööstusomandi registreerimisega tegeleb Eestis patendiamet. Tulenevalt Vabariigi Valitsuse seadusest kuulub intellektuaalse omandi valdkonna koordineerimine justiitsministeeriumi valitsemisalasse (§ 59 (1)).
Terminist "intellektuaalne omand"
Termin "intellektuaalne omand" kasutamine on käesoleval ajal õigusaktides, õigusteoorias kui ka igapäevases kõnepruugis laialdaselt levinud. Üldkeelendina tähistab "intellektuaalne omand" kõiki neid resultaate, mis tulenevad inimese vaimsest, intellektuaalsest tegevusest (ideed, luuletused, maalid, avastised, leiutised, elektronarvutite riist- ja tarkvara, uus tehnoloogia jne.). Majandusliku ja juriidilise mõistena on "intellektuaalsel omandil" tavakeelest hoopis erinev tähendus. Ladinakeelne sõna proprius – kellegi oma – tähistab kellelegi kuuluvaid õigusi. Algselt nimetati "intellektuaalseks omandiks" õigusi kirjandus- ja kunstiteostele kui intellektuaalse tegevuse – loomingu "kõrgeima" astme tulemusele. "Madalama " astme – kaubanduse sfääri kuuluvate tehnilise loomingu resultaatide (peamiste leiutiste), aga samuti kaubamärkide suhtes kehtivaid õigusi nimetati aga "tööstusomandiks" (industrial property). Alles 19. sajandi keskpaigast hakati järjekindlamalt rõhutama seost vaimse loomingu eri väljendusvormide vahel ning üldistava terminina kasutama sõna "intellektuaalne omand". Kuid ka tänapäeval kasutatakse küllalt sageli terminit "intellektuaalne omand" just kirjandus-, kunsti- ja teadusteoste suhtes tekkivate õiguste tähistamiseks.
Autoriõiguse mõiste pärineb 18. sajandi alguse Inglismaalt. 1709. aastal võeti seal vastu nn Anne'i statuut (Statute of Anne), mis käsitles trükiteoste kopeerimist. Inglise keeles autoriõigust tähistav sõna copyright tähendabki otsetõlkes kopeerimise/paljundamise õigust. Eri riikide autorite õiguste vastastikuse tunnustamise tegi võimalikuks Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioon, mis võeti vastu 1886. aastal ja kehtib muudetud kujul tänaseni. Eesti liitus Berni konventsiooniga 1927. aastal, liikmeks olek peatus 1940. aastal. Eesti taasühines Berni konventsiooniga 1971. aasta Pariisi redaktsioonis. Intellektuaalse omandi kaitse tähendab muuhulgas kaitset piraatluse, ebaseadusliku kaubanduse ja võltsimise eest. Eestis tõusis intellektuaalse omandi teema ühiskonna huviorbiiti 2012. aasta kevadel seoses küsimusega, kas Eesti peaks liituma võltsimisvastase kaubanduslepinguga ACTA (The Anti-Counterfeiting Trade Agreement). Eesti autoriõiguse kaitse nurgakiviks on autoriõiguse seadus, mis võeti Riigikogus vastu 11. novembril 1992 ning jõustus 12. detsembril 1992.
Loomevarguse juhtumid Eestis
Juhtumeid ja lahendeid kohtuvaidlustes seoses loomevargusega (plagiaadiga) leiab kogumikust https://www.eas.ee/images/doc/sihtasutusest/trukised/io-kaasused.pdf
Linda Ojastu
Linda Ojastu (aastani 1960 Linda Kepp; 29. veebruar 1936 Tartu – 26. september 2006 Tartu) oli Eesti ja Nõukogude Liidu kergejõustiklane ja spordipedagoog.
1954–1956 tuli ta 200 m jooksus ja 80 m tõkkejooksus ning 4 korral teatejooksus Eesti NSV meistriks.
1958. aasta Euroopa meistrivõistlustel võitis ta Nõukogude Liidu võistkonna koosseisus koos Vera Krepkina, Nina Poljakova ja Valentina Maslovskajaga kuldmedali 4×100 m teatejooksus.
Isiklikku
Ta oli abielus mitmekordse Eesti meistri Eino Ojastuga. Poeg Aivar ja tütar Annely Ojastu on samuti edukad kergejõustiklased.
Lyksūdė
Lyksūdė,_vandens_malūnas.JPG|pisi|Lyksūdė vesiveski Lyksūdė (žemaidi Līksūde) on küla Leedus Skuodase rajoonis Šatėse vallas. Lyksūdė asub Šata jõe ja Lyksūdė paisjärve ääres. Külas on kaks kalmistut.
Paisjärve pindala on 17,7 ha. See on osa Lyksūdė vesiveski muinsuskaitse all olevast kompleksist. Veski ise rajati aastal 1830. Nõukogude perioodil veski natsionaliseeriti ja sinna seati sisse diiselmootor, veel hiljem hakkas veski tööle elektriga, ent vanad seadmed säilisid.
Busso
Busso on vald Itaalias Molise maakonnas Campobasso provintsis.
Busso kõrgus merepinnast on 756 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Busso piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Baranello, Campobasso, Casalciprano, Castropignano, Oratino, Spinete, Vinchiaturo.
Gwangju ülestõus
Gwangju ülestõus (18.–27. mai 1980), tuntud ka kui Gwangju veresaun ja '''18. mai demokraatlik ülestõus' (korea keeles 5·18 광주 민주화 운동 ehk o il pal Gwangju minjuhwa undong''), oli demokraatlik meeleavaldus Doo-hwan Chuni diktaatorliku militaarvalitsuse vastu, mis sai alguse 18. mail Gwangju linnas Lõuna-Koreas. Protestid algasid kaitseseisukorra väljakuulutamise tõttu ja sõjaväeüksused surusid protestid väga vägivaldselt maha. Gwangju ülestõusu peetakse tähtsaks sammuks Lõuna-Korea demokraatliku riigikorra poole.
pisi|Gwangju ülestõusus hukkunute mälestuspaik
Taust
Pärast president Chung-hee Parki atentaati haarasid võimu kindralid Doo-hwan Chun ja Tae-woo Roh, kasutades oma positsioone sõjaväes. See tekitas pahameelt inimeste seas, kes lootsid, et peale Parki surma saabub demokraatlik valitsus, ja meeleavaldused toimusid terves riigis. Protestide alguse tõttu kuulutas Doo-hwan Chun välja üleriigilise kaitseseisukorra, mis tõi omakorda kaasa poliittegevuse keelu ja meediatsensuuri. Valitsuse vastu protestinud õpilased ja opositsioonis olnud poliitikud vahistati. Uudised Lõuna-Koreas toimuvast jõudsid maailmani tänu välisajakirjanikele, kes lugusid Gwangjus toimunust levitasid. pisi|Gwangju ülestõusus hukkunute auks püstitatud ausammas
Sündmustik
Gwangju ülestõus sai alguse, kui sõjavägi kasutas rahumeelselt protestivate õpilaste vastu vägivalda kaitseseisukorra tõttu. 18. mail 1980 oli umbes 600 Chonnami ülikooli õpilast kogunenud meeleavalduseks, kui olukord kiirelt eskaleerus. Linnas olevad sõjaväeüksused muutusid vägivaldseks ning peksid ja tulistasid protestinud õpilasi.
Vägivalla kasutamise tagajärjel vallandusid 19. mail veelgi suuremad meeleavaldused. Ülestõusu mahasurumiseks saadeti Gwangjusse sõjaväelised eriüksused, kes 21. mai hommikul avasid kodanike pihta tule. Lõuna-Korea oli ka peale Korea sõda Ameerikaga tihedalt seotud ja 23. mail kiitis kindral John Wickam heaks suurema sõjaväelise jõu Gwangjusse saatmise. 24. maiks olid seni Gwangjus asetsenud üksused linnast välja tõrjutud ja elanikud kuulutasid Gwangju linna vabastatuks. 25. mail korraldasid välja tõrjutud üksused blokaadi, milles said tsiviilelanikud surma, ja väed tungisid taas Gwangjusse.
Ülestõus lõppes 27. mail, kui sõjaväelised üksused Gwangjusse jõudsid ning seal veresauna korraldasid, tappes linnaelanikke hoolimata soost, vanusest ja meeleavaldustes osalemisest.
Hukkunute arv
Ametlikult sai ülestõusus surma 170 inimest, kuid tegelikku ohvrite arvu ei teata, kuna ametlikult kirja pandud arv alahindas tegelikku hukkunute arvu. Tegelikuks ohvrite arvuks on pakutud 200–2000 inimest.
Ameerika roll ülestõusus
Kuigi Lõuna-Korea suhted Ameerikaga olid peale Korea sõda head, hakkas 1980. aastatel levima üldine pahameel Ameerika vastu. Kindral Wickami otsuse tõttu eskaleerus olukord Gwangjus ja tunti, et Ameerika on kohati vastutav juhtunu eest. Suurem meeleavaldus puhkes 1980. aasta detsembris, kui Gwangjus asuv USA kultuurikeskus põlema süüdati.
Gwangju ülestõus meedias
Chun kehtestas võimule tulles meediatsensuuri ja kõik kirjutatud artiklid läksid ülevaatusele. Esimest korda mainiti Gwangjus toimuvat 21. mail Kyeonghyang Sinmuni ajalehes. Info piirdus sellega, et Gwangjus on puhkenud valitsuse vastased rahutused. Edaspidistes väljaannetes julgustati kodanikke kuulujutte mitte uskuma. Ajalehtede sõnul levitasid kuulujutte valitsusevastased jõugud ning tegelikkuses ei toimunud Gwangjus midagi seadusevastast. Päev peale ülestõusu lõppu ilmus Chosun Ilbo ajalehte artikkel, mis väitis, et Gwangjus on surma saanud 17 inimest ja proteste alustas agressiivne jõuk, mis kasutas sõjaväeüksuste vastu vägivalda. Ajades süü jõugu kaela, oli võimalik õigustada Gwangjusse sõjaväe üksuste saatmist.
Infot Gwangjus toimuvast hakkasid levitama hoopis välismaalt Lõuna-Koreasse reisinud ajakirjanikud. Neist tuntuim on saksa ajakirjanik Jürgen Hinzpeter, kelle loo tegi kuulsaks Lõuna-Korea film “A Taxi Driver” (2017).