cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna raeteenrite amet
Skraa kinnitati 1704. aastal ja kehtis kolmeaastase perioodi jooksul. Viimane kinnitamine toimus 1774. aastal.
Ametisse kuulusid majahoidja, vahtmeister ja lihtteener. Oldermann pidi olema ameti poolest majahoidja, kuid mõlemad teadaolevad oldermannid (Carl Mathias Kuhn ja Anthon Peterson) olid vahtmeistrid.
Ametil oli vastastikuse abistamise kassa. Raeteenrite maja asus Kinga ja Teenri tänava nurgal (Kinga 6).
Absurditeater
Absurditeater on modernistlik teatrikunsti suund, mis lähtub maailma ja inimelu absurdsuse ideest.
Suund tekkis pärast teist maailmasõda.
Absurditeatrit iseloomustavad põhjuslikkuse puudumine, ringjas tegevus, arhetüüpsed tegelased, tähenduse kadu keeles.
Tagasi Euroopasse
"Tagasi Euroopasse" (ka "Kapsapea 2") on Eesti 1997. aasta animafilm. Filmi režissöör on Riho Unt. Filmi tootis Nukufilm. Film on filmi "Kapsapea" järg.
Munajuhalehter
Munajuhalehter (ladina infundibulum tubae uterinae) on paljudel emastel selgroogsetel loomadel (sh naistel) kuse-suguelundkonda kuuluva sisesuguelundi munajuha osa. Munajuhalehter asetseb munasarja läheduses.
Munajuhalehtri areng, anatoomia, asend, arv, kuju, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Madudel
Madude munajuhalehter asetseb munajuhast eespool ning pikkus võib moodustada kuni 12% munajuha pikkusest. Munajuhalehtri sein on üsna õhuke ja sellel puuduvad näärmed. Munajuha lehtri funktsiooniks on ovuleerunud munaraku vastu võtmine.
Munajuhalehter areneb paramesonefroni juhast.
Naistel
Naistel algavad munajuhad munajuhalehtriga ja suubuvad munajuha emakasuistikku (ostium uterinum tubae).
Helga Kangro
Helga Suits-Kangro (sündinud Eeva Helga Emilia Suits; 19. mai 1924 Tartu – 11. mai 1999 Stockholm) oli eesti arst ja kirjanik.
Ta lõpetas 1942. aastal Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlaste gümnaasiumi.
1944. aastal põgenes koos emaga Soome, sealt hiljem edasi Rootsi. Rootsis õppis arstiteadust. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige.
1964. aastal üllitas ta ema raamatu "Gustav Suitsu noorus". See raamat sai aastal 1987 järje teosega "Aino ja Gustavi lugu", mis sisaldab tema vanemate kirjavahetust. Aastal 2000 ilmus Tallinnas postuumselt tema rootsi keelest tõlgitud armastusromaan "Kas mäletad Kaarel?", millel on autobiograafilised sugemed (tõlkija Mare Rebas).
Isiklikku
Ta abiellus 1951. aastal soomepoisi ja arstiteaduse üliõpilase (hilisema ortopeedi) Vello Kangroga. Neil oli kolm last, poeg Toomas Kangro (s. 1953) on arst Västeråsis, Hannes Kangro (1955–2000), Marit-Ann Kangro (s. 1962). Tema isa Gustav Suits oli luuletaja ja kirjandusteadlane; ema Aino Thauvón-Suits oli filoloog ja lavakõneõppejõud, emapoolne vanaisa Emil Thauvón oli Viitasaari koguduse pastor. Õde Maret Suits-Elson oli näitleja ja luuletaja.
Nigeeria 2018. aasta taliolümpiamängudel
Nigeeria osales 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis. See oli esimene kord, kui Nigeeria taliolümpiamängudel osales.
Nigeeriat esindas neli sportlast kahel spordialal: skeletonis võistles Simidele Adeagbo ning bobisõidus kahebobi naiskond koosseisus Seun Adigun ja Akuoma Omeoga / Ngozi Onwumere.
P-keldi keeled
P-keldi keeled ehk gallobriti keeled on mõnede keeleteadlaste liigituste kohaselt rühm keldi keeli, mida kõneldi Gallias ja Briti saartel; neile vastanduvad Q-keldi keeled ehk goideli ehk gaeli keeled.
P-keldi keeli ühendavad nii keelelised ühisjooned kui ka nende kõnelejate kultuur ja ajalugu: kunstistiilid ja sarnased jumalad, sarnased Rooma-eelsed mündid jms.
P- ja Q-keelteks jagamisele alternatiivse vaate kohaselt oli selline areng kas kummaski rühmas iseseisev või keelekontakti mõju, mitte ühise algkeele pärand.
Serbia despootkond
Serbia despootkond (serbia: Српска деспотовина / Srpska despotovina) oli serblaste riik, viimane, mille Osmanite riik vallutas. Kuigi Kosovo lahingut aastal 1389 peetakse üldiselt keskaegse Serbia riigi lõpuks, kestis Serbia tsaaririigi ja Morava Serbia järglane despootkond veel 70 aastat, kogedes 15. sajandi esimesel poolel kultuurilist ja poliitilist renessanssi, enne kui see Osmanite poolt aastal 1459 vallutati. Isegi siis jätkas see kuni 16. sajandi keskpaigani olemist maapaos keskaegses Ungari kuningriigis. Pavle Bakić oli viimane Serbia despoot, keda tunnistasid nii Osmanite riik kui ka Habsburgide monarhia.
Despootkonna päritolu
Pärast vürst Lazari tapmist Kosovo lahingus 28. juunil 1389 sai tema järglaseks tema poeg Stefan Lazarević. Kuna ta oli alaealine, valitses regenina tema ema Milica. Targa ja diplomaatilise naisena suutis ta Osmanite ohtu tasakaalustada, kui Osmanite riik oli pärast Kosovo lahingut ja sultan Murad I tapmist segaduses. Ta andis oma tütre Olivera järgmisele sultanile Bayezid I naiseks.
Pärast lahingut, aastal 1390 või 1391, olenevalt allikast, muutus Serbia Osmanite riigi vasalliks, nii oli Stefan Lazarević kohustatud osalema lahingutes, kui Osmanite sultan käskis. Ta tegi seda Rovine lahingus mais 1395 Valahhia vürsti Mircea I vastu ja Nikopolise lahingus aastal 1396 Ungari kuninga Sigismundi vastu. Pärast seda autasustas sultan Bayezid Stefanit suurema osaga Vuk Brankovići maast Kosovos, kuna Branković asus Nikopolises Ungari kuninga poolele.
Kui mongolid Timuri juhtimisel tungisid Osmanite riiki, osales Stefan Lazarević aastal 1402 Ankara lahingus, kus Osmanid kaotasid ja sultan Bayezid langes vangi. Tulles tagasi Serbiasse, külastas Stefan Konstantinoopolit, kus Bütsantsi keiser Manuel II andis talle tiitli despoot. Varasematel aastatel võis tiitel tähendada, et despoot võis valitseda mõnda vasallriiki, kuid kuna Bütsants oli liiga nõrk sellise võimu maksmapanemiseks ja Serbia ei olnud tema vasallriik, võttis Stefan Lazarević seda tiitlit kui Serbia monarhide isiklikku stiili, seega Serbia vürstkond muutus Serbia despootkonnaks.
Konsolideerumine
vasakul|pisi|Despoodi värav Belgradis, mille ehitas [[Stefan Lazarević]]
Juba Konstantinoopolis oli Stefanil vaidlus oma õepoja Đurađ Brankovićiga, Vuk Brankovići pojaga, kes kuulus tema saatjaskonda ja arreteeriti Bütsantsi võimude poolt. Đurađ sai hiljem Stefani järglaseks. Stefani vend Vuk Lazarević oli samuti saatjaskonnas ja kui nad läbi Kosovo tagasi koju läksid, ründas neid Tripoljes, Gračanica kloostri juures Brankovići armee. Vuk juhtis Lazarevići armeed, mis oli võidukas, kuid jõudes Novo Brdosse, läksid vennad riidu ja Vuk läks Osmanite, uue sultani (tegelikult kaasvalitseja koos oma kolme vennaga) Süleyman Çelebi poolele.
Arvestades rahutusi Osmanite riigis (Osmanite interregnum), nõustus Stefan 1404. aasta algul hakkama vasalliks Ungari kuningale Sigismundile, kes kinkis talle Belgradi, Mačva piirkonna ja Golubaci linnuse, mis olid seni olnud Ungari kuningriigi valduses, nii sai Belgrad teist korda Serbia pealinnaks pärast kuningas Dragutinit.
Mõned järgmised aastad märgivad sündmusi Stefani eraelust. Tal õnnestus vabastada oma õde ja Türgi sultani Bayezid I lesk Olivera. Aastal 1404 tegi ta rahu oma venna Vukiga, aastal 1405 abiellus ta Lesbose saare valitseja Francesco II Gattilusio tütre Caterina Gattilusioga. Samal aastal suri tema ema Milica.
Aastal 1408 vaidlesid vennad taas ja Vuk koos sultan Süleymani ja Brankovići perekonnaga ründasid Stefanit 1409. aasta algul. Olles Belgradis ümber piiratud, nõustus Stefan andma Serbia lõunaosa oma vennale ja nõustuma taas Osmanite vasall olema. Süleymani vend Musa mässas tema vastu ja Stefan asus aastal 1410 Kosmidioni lahingus Konstantinoopoli lähedal Musa poolele. Musa armee sai lüüa ning Suleiman saatis Vuki ja Đurađ Brankovići venna Lazari Serbiasse enne, kui Stefan tagasi jõuab, kuid mõlemad vangistati Musa toetajate poolt ja hukati juulis 1410. Läbi Konstantinoopoli, kus Bütsantsi keiser Manuel II kinnitas tema despoodiõigusi, tuli Stefan Belgradi tagasi ja annekteeris Vuki maad.
Aastal 1410 hõivas Ungari kuningas Sigismund mitmeid territooriume Kirde-Bosnias. Tasuks Stefan Lazarevići abi ja ustavuse eest andis ta Srebrenica koos ümbruskonnaga aastal 1411 või 1412 Serbia despootkonnale.
vasakul|pisi| Serbia despootkond Stefan Lazarevići ajal (1422) ja valduste piir Veneetsiaga Aadria mere rannikul
Kui Musa end ise Osmanite riigi Euroopa-osa sultaniks kuulutas, ründas ta 1412. aasta alguses Serbiat, kuid sai Stefani käest Novo Brdo juures Kosovos lüüa. Stefan kutsus siis riigi Anatoolia-osa valitsejat, sultan Mehmed Çelebit koos Musat ründama. Tagades Ungari abi, ründasid nad Musat 5. juulil 1413 Çamorlus, Vitoša mäe juures (tänapäeva Bulgaarias) ja võitsid ta, Musa tapeti lahingus. Tasuks sai Stefan Koprijani linna Niši lähedal ja Serbia-Bulgaaria Znepolje ala. Järgmiseks kaheteistkümneks aastaks jäi Stefan sultan Mehmediga headesse suhetesse, mis tegi võimalikuks keskaegse Serbia taassünni.
pisi|Serbia despootkond, 1421–1427
28. aprillil 1421 suri Stefani õepoeg ja Zeta valitseja Balša III ilma pärijata, pärandades enne surma maad oma onule. Koos selle ja Ungari kuningriigilt saaduga (Belgrad, Srebrenica jne.) taastas Serbia enamuse oma etnilisest territooriumist, mida omas enne Kosovo lahingut.
Aastal 1425 tungis Osmanite riik Serbiasse, põletades ja rüüstates Južna Morava orus. Samal ajal püüdis Bosnia kuningas serblastelt tagasi vallutada Srebrenicat, kuid ebaõnnestunult. Despoot Stefan võitles vallutuse tagasi ja algatas kõnelused sultaniga, pärast mida Osmanite väed lahkusid Serbiast. Sellegipoolest oli see rünnak pahaendeline märk tulevastest asjadest.
Renessanss
Poeedi, mõtleja ja kunstniku, despoot Stefan Lazarevići valitsemine oli Serbia kunstilise arengu taassünni periood. Stefan Lazarević ise oli poeet, kirjutades ühe suurema keskaegse Serbia ilukirjandusliku teose Slovo ljubve ('Armastuse sõna') ja omades üht suurimat raamatukogu Balkanil sel ajal. Peale poliitilise stabiilsuse, mis oli Stefani võime tulemus hoida end eemal nii Osmanite riigist kui ka Ungari kuningriigist, aitasid stabiilsusele kaasa ka väga rikkad hõbedakaevandused Srebrenica ja Novo Brdo, ühed rikkamad selle aja Euroopas. Belgrad muutus sel ajal üheks suuremaks linnaks Euroopas, arvuliselt üle 100 000 inimese.
Esimene valitsusaeg
Kuna despoot Stefanil ei olnud lapsi, pärandas ta juba aastal 1426 despootkonna oma õepojale, Đurađ Brankovićile, kes järgnes talle pärast tema surma 19. juulil 1427. Olles tähtsuselt teine isik despootkonnas juba viimased 15 aastat, kinnitati ta aastal 1429 Bütsantsi keisri Ioannes VIII poolt despoodiks.
Stefani surma vahetu tulemusena pidi Serbia Belgradi Ungari kuningriigile tagastama, kuid säilitas Mačva. Kuna lõunapoolsed rikkad linnad (nagu Novo Brdo) olid Osmanitele liiga lähedal, et neid uueks pealinnaks kuulutada, otsustas Đurađ ehitada uue, suurejoonelise Smederevo kindluse Doonaul, Ungari kuningriigi piiri lähedale. Ehitatuna aastatel 1428–1430 oli Smederevo allikaks paljudele tulevastele ajaloo väärtõlgendustele, eriti mis puudutab Đurađi naist Jerinat. Seoses Jerina kreeka rahvusega ja tema vendade mõjuga uuele despoodile hakkas rahvas teda mitte sallima ning omistas talle palju kõlvatuid ja kurje omadusi, sealhulgas Smederevo ehitamine kapriisi tõttu. Rahvaluules sai ta hüüdnime Prokleta Jerina (Neetud Jerina), kuid midagi sellist pole tegelikud ajaloolised allikad kinnitanud.
Kohe pärast Serbia valitsejaks saamist 1427. aasta suvel seisis Đurađ silmitsi Osmanite sissetungi väljakutsega. Osmanid okupeerisid Kruševaci ja Niši, Dubočica piirkonna koos Leskovaciga ja suure osa Toplica piirkonnast. Nad taandusid pärast edutut mitmekuulist Novo Brdo piiramist.
pisi|Serbia despootkond, 1433–1439
Bosnia kuningas Tvrtko II sattus novembris 1430 konflikti Bosnia aadliperekonna Zlatonosovićitega, väidetava koostöö pärast Vukašin Zlatonosovići ja Serbia despootkonna vahel. See konflikt lõppes Vukašini surma ja Zlatonosovići perekonna täieliku hävitamisega, kuid viis otseselt teise konflikti Serbia endaga. 1433. aasta kevadel annekteeris despoot Đurađ osa Usorast, koos Zvoniki kaubapunkti ja Teočaki kindlusega.
Đurađ pani oma tütre Katarina aastal 1433 mehele Ungari kuninganna lähedasele nõole, Celje Ulrih II–le, eesmärgiga tagada paremad suhted Serbia põhjanaabriga. Oma teise tütre Mara pidi ta mehele panema sultan Murad II-le. See abielu korraldati aastal 1433, kuid Đurađ lükkas seda edasi aastani 1435, kui Osmanid ähvardasid sissetungiga. Pärast abielu sõlmimist vandus Murad rahu jätkamist Osmanite riigi ja Serbia vahel.
Kuid see vanne murti kaks aastat hiljem. Osmanite riik tungis aastal 1437 Serbiale kallale ja hakkas rüüstama. Đurađ rääkis sultaniga välja ebasoodsa rahu, andes talle Braničevo. Kuid aastal 1438 ründas sultan taas. Seekord loovutas despoot talle Ždrelo ja Višesavi, kuid järgnenud rahu ei kestnud kauem kui eelmine.
Osmanite ajutine okupatsioon
Esimene Osmanite kuberner Serbias oli Ishak-Beg, kelle aastal 1443 vahetas välja Isa-Beg Isaković.
Đurađ Branković taas valitsemas
Ungaris suutis Đurađ Branković Ungari juhte veenda Osmanite minemaajamises, nii edenes lai kristlik koalitsioon ungarlastest (János Hunyadi), serblastest (despoot Đurađ) ja rumeenlastest (Vlad Dracul) septembris 1443 Serbiasse ja Bulgaariasse. Suur kristlik armee, mis ületas 1443. aasta varasügisel Doonau, koosnes umbes 25 000 Ungari ja Poola sõdurist, üle 8000 Serbia ratsa- ja jalaväelasest ja 700 Bosnia ratsanikust. Serbia taastati täielikult Szegedi rahuga 15. augustist 1444. Selle piirid taastati 1437. aasta eelse seisuga, välja arvatud Zeta lõunaosa, mis jäi Veneetsiale, ja Golubaci linnus, mis sai Serbiale, kuigi see oli kaotatud palju varem, kui aastal 1427.
Raskust, mis oli despoot Đurađil tasakaalu säilitamisega kahe tugeva riigi vahel, saab ilmestada faktiga, et aastatel 1447–1448 pakkus despoot Đurađ bütsantslastele raha Konstantinoopoli linnamüüride parandamiseks, kuid olles ametlikult Osmanite vasall, pidi ta mais 1453 saatma 1000 sõdurit sultan Mehmed II-le appi Konstantinoopoli vallutamiseks.
Uus Osmanite sultan Mehmed II, keda hiljem hakati kutsuma Vallutajaks, tagastas Toplica ja Dubočica piirkonnad Serbiale aastal 1451 hea tahte märgiks. Sel korral rääkisid Mehmed II ja Đurađ läbi rahulepingu pikendamise üle.
pisi|Serbia despootkond, 1451–1454
Ilma ametlikult rahulepingu lõppenuks kuulutamist tungis sultan Mehmed II 1454. aasta juuli keskpaigas Serbiasse. Suurem osa Kesk-Serbiast langes, kuid pealinn oli hästi ettevalmistatud ja Osmanid, kuuldes, et Hunyadi ületab Doonaud serblaste tugevdamiseks, loobusid varsti Smederevo piiramisest. Sultan taandus koos röövsaagi ja orjadega Sofiasse, jättes enamuse oma armeest Kruševaci. Väiksem Serbia armee vojevood Nikola Skobaljići juhtimisel, mis oli Dubočicas, lõikas põhjast ära ja võitis Osmanite armeed Leskovaci juures 24. septembril, samas peaarmee Đurađ Brankovići juhtimisel, koos Ungari väega, mida juhtis Hunyadi, purustas Osmanid Kruševaci juures, vangistades nende juhi Firuz-bei.
Mõni kuu pärast rahulepingut ründas Osmanite riik taas. Nii Smederevo kui ka Belgrad, mis oli türklaste peamine sihtmärk, pidasid edukalt vastu, kuid maapiirkondi laastati isegi rohkem.
Despoot Đurađ Branković suri 24. detsembril 1456.
Lazar Branković
Despoot Lazar Branković, ainus Đurađi poegadest, keda Osmanid pimedaks ei torganud, järgnes oma isale. Tundes, et Serbia on liiga nõrk tõrjumaks tulevasi Osmanite rünnakuid lahinguväljal, suutis ta 15. jaanuaril 1457 teha sultan Mehmed II-ga tehingu. Selle tehingu kohaselt anti talle tagasi suurem osa tema isa maadest ja lubadus, et Osmanid ei häiri Serbiat kuni Lazari surmani. Lazar omakorda pidi maksma tribuuti, mida vähendati, kuna ta ei omanud enam rikkaid Novo Brdo kaevandusi. Ajutiselt vaba lõunapoolsest ohust, pöördus Lazar põhja suunas ja Ungari sisemisse võitlusse, kus ta asus kuningas Ladislausi poolele, vallutades aastal 1457 Kovini ja mitu muud linna Doonau vasakkaldal, mis oli esimest korda Serbia ajaloos, kus Serbia ulatus Doonaust põhja poole.
Kohe pärast nende ema Jerina surma 3. mail 1457 puhkes Brankovići perekonna noorema põlvkonna seas päriluskonflikt. Otsides õigust oma vallaspojale Vukile, põgenes pime Grgur Branković Osmanite riiki, koos Mara ja Thomas Kantakouzenosega. Lazari vend, pime Stefan Branković, jäi tema kõrvale.
Despoot Lazar suri äkitselt 20. jaanuaril 1458.
Regentlus ja Stefan Branković
pisi|Serbia despootkond, 1455–1459
Kuna despoot Lazar Brankovićil ei olnud poegi, moodustati pärast tema surma kolmeliikmeline regentlus. Sellesse kuulusid Lazari vend, pime Stefan Branković, Lazari lesk Helena Palaiologina ja suurhertsog Mihailo Anđelović. Mihailo Anđelović, kelle vend oli Osmanite suurvesiir Mahmud-paša Anđelović, alustas Stefani ja Helena selja taga vandenõu Osmanitega. Märtsis tõi ta Smederevosse väikese väesalga Osmanite sõdureid, et tugevdada oma taotlust despootkonnale. Kuid sõdurid heiskasid vallidele ootamatult Osmanite lipu ja hakkasid sultani nime karjuma. Smederevo raevunud kodanikud tõusid 31. märtsil Anđelovići vastu üles, võtsid ta vangi ning püüdsid kinni või tapsid enamuse Osmanite väesalgast. Stefan Branković, kes kuulutati uueks despoodiks, võttis koos Helena Palaiologinaga kontrolli Smederevos ja despootkonnas.
Kaose ajal, mis ümbritses Lazari surma ja lõhet ajutises regentluses, ründas Bosnia kuningas Stjepan Tomaš despootkonna valdusi Drina jõest läänes ja vallutas enamuse neist, jättes vaid Teočaki despootkonna kätte. Mihail Silagyi hõivas samuti enamuse Lazari linnu Doonaust põhja pool.
Ja kohe pärast Mihailo Anđelovići nurjunud riigipööret alustasid Osmanid veel ühte sissetungi Serbiasse. Kuigi nad ei teinud mingeid märkimisväärseid territoriaalseid vallutusi aastani 1459, oli see Serbia despootkonna lõpu algus.
Stefan Branković valitses 8. aprillini 1459, kui ta tõugati troonilt Helena Palaiologina ja kuningas Tomaši vandenõuga, viimase poeg valitses lühidalt uue despoodina.
Stjepan Tomašević ja despootkonna langemine
Stjepan Tomaševićit peetakse kõige õnnetumaks Serbia valitsejaks keskajal, kuna ta kaotas Osmanitele kaks riiki: Serbia aastal 1459 ja Bosnia aastal 1463. Tema nimetamine uueks despoodiks oli väga ebapopulaarne, kuid seda surus tugevalt läbi tema isa, Bosnia kuningas Stjepan Tomaš. Selleks ajaks oli Serbia kahanenud vaid maaribaks piki Doonaud. Sultan Mehmed II otsustas Serbia täielikult vallutada ja saabus Smederevosse; uus valitseja isegi ei püüdnud linna kaitsta. Pärast läbirääkimisi lubati bosnialastel linnast lahkuda ja Serbia vallutati türklaste poolt ametlikult 20. juunil 1459.
Despootkond maapaos
pisi|Serbia despootide valdused Sremis, Bačkas ja Banatis (15.–16. sajandil)
Aastal 1404 laenas Ungari kuningas Sigismund Sremi, Banati ja Bačka osi Serbia despoodile Stefan Lazarevićile valitsemiseks, hiljem järgnes Đurađ Branković. Pärast seda, kui Osmanite riik aastal 1459 Serbia despootkonna vallutas, uuendasid Ungari valitsejad despootide pärandit Brankovićidele maapaos, hiljem Berislavići Grabarski aadliperekonnale, kes jätkasid suurema osa Sremi valitsemist, kuni Osmanid selle vallutasid, kuid territoorium oli teoreetiliselt ikka keskaegse Ungari kuningriigi halduses. Despootide residents oli Kupinik (nüüd Kupinovo). Despoodid olid: Vuk Grgurević (1471–1485), Đorđe Branković (1486–1496), Jovan Branković (1496–1502), Ivaniš Berislavić (1504–1514), Stefan Berislavić (1520–1535), Radič Božić (1527–1528, Zapolya kildkonna pretendent) ja Pavle Bakić (1537). Stefan Berislavić kolis aastal 1522 Slavooniasse, kuna Kupinik hõivati Osmanite vägede poolt.
Riigivalitsemine
Serbia despootkonnas oli mitu aadliametit tähtsate ülesannete ja rollidega riigi keskvalitsuses, despoodi kui monarhi alluvuses.
Territoriaalne korraldus
Aastal 1410 kehtestas despoot Stefan Lazarević haldusreformi, mis jagas despootkonna territooriumi ringkondadeks. Ringkonda kutsuti vlast (serbia: власт) ja iga vlasti valitses despoodi nimel vojevood. See reform, mis muutus vajalikuks kasvava türklaste sissetungiohu tõttu, andis vojevoodidele võimu nii tsiviil- kui ka sõjalistes asjades oma ringkonnas. Vlastid säilisid despootkonnas kuni selle langemiseni.
Dokumente on säilinud Smederevo, Novo Brdo, Nekudimi, Ostrovica, Golubaci, Borači, Petrusi, Lepenica, Kruševaci, Ždrelo vlastide kohta; Drina jõest läänes oli neli vlasti: Teočak, Tišnica, Zvonik ja Srebrnica. Pärast Serbia despootkonda liidendamist aastal 1421 korraldati Zeta üheks suureks vlastiks. Selle vojevood asus Baris, kolis hiljem Podgoricasse (1444) ja lõpuks Meduni.
Peaaegu mitte midagi pole säilinud teiste vlastide arvu ja suuruse kohta despootkonnas.
Holosteum
Holosteum (Holosteum) on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda kuuluv perekond.
Nimetus
Teaduslik nimetus tuleneb vanakreeka sõnadest ὅλος ("holos") – "terve" ja ὀστέον ("osteon") –"luu". Nimetusest võiks järeldada, et tegemist on väga tugeva taimega, aga nimetus on antud vastandsõna printsiibi järgi. Carl von Linné kasutas sõna "Holosteum" ka liigi nimetuse andmisel – Stellaria holostea (mets-tähthein), mis samuti kuulub nelgiliste sugukonda. Perekonnal puudub eestikeelne nimetus.
Levila
Levila hõlmab suurema osa Euraasiast: Ida-Euroopa, Kesk-Euroopa, Lääne-Euroopa, Põhja-Euroopa, Lõuna-Euroopa, Kesk-Aasia, Ida-Aasia, Lääne-Aasia. Viimaste andmete järgi Eestis ei levi. Kohanenud kuivemate päikesepaisteliste, sageli liivaste ning klibuste kasvukohtadega, nagu näiteks: niit, liivik, kink ja loopealne.
Botaaniline kirjeldus
Üheaastased taimed. See tähendab, et need taimed idanevad, õitsevad ja surevad ühe vegetatsiooniperioodi jooksul.
Vars
Vars on taime harunemisvõimeline peamiselt maapealne organ, mis ühendab lehti, õisi ja vilju juurega. Perekonna Holosteum esindajatel on püstine vars, mis on tavaliselt kaetud trihhoomidega (epidermi rakud, mis näevad välja nagu karvakesed), harvemini paljas. Vars on kaetud hallikasroheliste vastakuti paiknevate lehtedega. Tavaliselt on lehti 1–3 paari. Servadest on nad enamasti kaetud trihhoomidega, harvemini paljad.
Õis
Õisik on ebasarika tüüpi ja on sümpodiaalne lihtõisik, mille kõik raod lõpevad õiega. Külgharud võivad seejuures olla suhteliselt pikad, ka pikemad peaharust. Õisiku ehitustüüp on dihaasium, millel on järgmine ehitus: pearaag lõpeb õiega, millest allpool paikneb kaks külgharu, mis kumbki lõpeb õiega; nende õite raagudel on samuti kaks külgharu, mis lõpevad õiega, kummastki külgharust võib omakorda lähtuda kaks külgharu, millest kumbki lõpeb õiega. Vahel võib pearao tipmine õis ka mitte välja areneda. Õied on kahesugulised e. hermafrodiitsed, see tähendab, et õies on tolmukad (õie osa, milles valmivad tolmuterad) ja emakad (õistaimedel õie keskne emassugurakke sisaldav organ, milles arenevad seemnealgmed).
Emakkond ja tolmukkond
Tolmukaid harilikult 2–10 tükki. Esineb emakakael. Viljaks on piklik kupar, tavaliselt 1,5 korda pikem kui õisik. Kupar avaneb ettepoole, jaguneb kuueks osaks, ja need osad rullivad ülevalt alla. Seemned on 0,7–1,3 mm pikad, tumepruunid. Domineerib risttolmlemine putukate abil. Seemned levivad peamiselt tuule abil.
Õievalem
Õievalem: K5C5A5+5G(5)
Liigid
Perekonda Holosteum kuulub 6 liiki:
Katrin-Helena Melder
Katrin-Helena Melder (sündinud 30. jaanuaril 1971 Tammispääl) on eesti luterlik vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1989 Aravete Keskkooli ning õppis aastatel 1997–2002 Usuteaduse Instituudis, lõpetades selle diplomiõppes.
Aastatel 2002–2003 oli Melder pastoraalseminaris Haapsalu, Martna ja Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduses. Ta ordineeriti 10. augustil 2001 diakoniks ja 8. augustil 2003 õpetajaks.
Melder on aastast 2003 Järva-Jaani koguduse õpetaja. Aastast 2017 on ta ka EELK Konsistooriumi assessor ning alates 22. maist 2019 ka Järva praostkonna praost.
Sasnava vald
Sasnava vald (leedu keeles Sasnavos seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Marijampolė omavalitsuse territooriumil.
Valla pindala on 132 km². 2011. aasta seisuga elas seal 3219 inimest. Valla keskus on Sasnava alev (2011. aastal elas seal 546 inimest). Vallamaja asub aadressil Sūduvos g. 27, vallavanem on Nijolė Smilgienė.
Lisaks küladele on vallas eraldi asulana veel Vinčai raudteejaam (aastal 2011 oli seal 14 elanikku).
Moraalne vastutus
Moraalseks vastutuseks millegi, näiteks teo või tegematajätmise eest peetakse tavaliselt kiituse, laituse või mõne muu moraalse reaktsiooni väärimist selle eest.
Paljud filosoofid on pidanud isiku üheks tarvilikuks tunnuseks moraalse vastutuse võimet, mida mõnikord tuletatakse erilisest kontrollivõimest. Sel juhul tekib küsimus, kas saab olla moraalselt vastutav käitumise eest, mida saab ammendavalt seletada maailma füüsikaliste olekute ja füüsikaseadustega või Jumala juhtimisega.
Moraalse vastutuse teoorialt oodatakse, et see selgitaks moraalse vastutuse mõistet, moraalseks toimijaks (kellele saab vastutust omistada) olemise kriteeriume (näiteks üldine võime hinnata toimimise põhjendeid), tingimusi, millel moraalset vastutust on kohane rakendada (näiteks, et tegu on tehtud vabalt, nii et oleks saadud teisiti toimida), ja vastutuse omistamise võimalikke objekte (näiteks teod, tegematajätmised, järeldused, iseloomujooned).
Isiku moraalse vastutuse mõiste ja teooria
Arusaam moraalsest vastutusest ja selle tingimustest on implitsiitne juba Homerosel. Tekkis fatalismi kontseptsioon: toimija ei vastuta saatusest määratud tagajärgede eest. Enamik filosoofe on kõikehõlmava fatalismi tagasi lükanud, sest sellel ei tundu olevat head põhjendit.
David Williams (jalgpallur)
pisi|David Williams 2009. aastal [[North Queensland Fury FC|North Queensland Fury särgis]] David Joel Williams (sündinud 26. jaanuaril 1988 Brisbane'is) on Austraalia jalgpallur, kes mängib ründajana Austraalia kõrgliigaklubis Perth Glory.
Moraalne vastutus
Isiku moraalse vastutuse mõiste ja teooria
Aristoteles esitas nähtavasti esimesena moraalse vastutuse teooria. Ta arutab "Nikomachose eetikas" voorusi ja pahesid ning uurib nende aluseid (III.1–5). Ta alustab sellest, et mõnikord on toimija tegude või iseloomu põhjal kohane reageerida talle kiituse või laitusega (1109b30–35). Moraalseks toimijaks, kellele on kohane vastutust omistada, saab pidada ainult sellist toimijat, kellel on võime teha otsuseid. Otsus on Aristotelese järgi kaalutlemisest tulenev soov, mis väljendab toimija arusaama sellest, mis on hea (1111b5–1113b3). Edasi arutab ta, millistel tingimustel on kohane pidada moraalset toimijat mingi kindla teo või iseloomujoone pärast laidu- või kiiduväärseks. Tema üldise väite järgi on kriteeriumiks teo või iseloomujoone tahtlikkus. Tahtlikkus tähendab, et tegu või iseloomujoon on toimija otsustada (puudub väline sund) ja toimija on teadlik sellest, mida ta teeb (1110a-1111b4). Pole selge, mida Aristoteles mõtleb kiituse või laituse kohasuse all, kas nende väärimist või seda, et need mõjuksid toimija käitumisele või iseloomule tõenäoliselt hästi, või midagi muud. Vastavalt saab ka moraalset vastutust mõista kas nii, et kiitus ja laitus on kohane parajasti siis, kui toimija neid väärib, või nii, et need on kohased parajasti siis, kui need kutsuksid tõenäoliselt esile soovitud muutuse. Selgusetu on ka see, mida tähendab, et tegu või iseloomujoon sõltub toimijast enesest: kas seda, et toimija oleks saanud ka teo tegemata jätta või iseloomujoone välja kujundamata jätta, või lihtsalt seda, et see tulenes tegija soovidest, emotsioonidest või uskumustest nii, et ta oleks teistmoodi teinud või olnud, kui ta oleks teistmoodi otsustanud. Need, kes tõlgendavad Aristotelest esimesel moel on tavaliselt ka pooldanud esimeses küsimuses väärimise varianti, ja need, kes tõlgendavad teisel moel, muutuse esilekutsumise varianti. Javier Echenique (2012) väidab, et Aristotelese vaade on ettepoole vaatav, kuid mitte instrumentalistlik.
Aristoteles vaidles fatalismi ühe versiooniga, kuid võib-olla ta ei eristanud fatalismi põhjuslikust determinismist, mille järgi kõik on põhjustatud piisavatest eelnevatest tingimustest, nii et ei saa juhtuda ega olla miski muu kui see, mis juhtub mis on (neid hakkas selgelt eristama alles stoitsism). Põhjusliku determinismi variandid on Demokritosest alguse saanud teaduslik determinism, mis näeb eelnevaid põhjusi maailma eelnevates olekutes ja loodusseadustes, ja teoloogiline determinism, mis näeb neid Jumala loomuses ja tahtes. Fatalism teeb inimeste kaalutlemise, valikud ja teod täiesti ülearusteks, põhjusliku determinismi järgi aga on need sageli põhjusliku ahela vajalikud lülid, nii et mingil moel neist midagi sõltub. Stoikutest saadik on põhjuslik determinism olnud moraalse vastutuse arutelu keskmes. Augustinus ja Aquino Thomas küsisid, kas Jumala suveräänsusest järeldub, et Jumal vastutab kurjuse eest, ja kas Jumala etteteadmisest järeldub, et inimesed ei ole vabad ja meil ei ole moraalset vastutust, sest Jumal teab niikuinii kõike ette, mida inimesed teevad. Uusajal tuli jälle päevakorda teaduslik determinism, ning paljud mõtlejad leidsid, et kui inimtegevust saab seletada füüsikaliste põhjustega, siis inimesed ei saa olla vabad ja moraalselt vastutavad (inkompatibilism teadusliku determinismi ja moraalse vastutuse suhtes, Epikuros), teised väitsid, et teaduslik determinism on vabaduse ja moraalse vastutusega ühitatav (kompatibilism teadusliku determinismi ja moraalse vastutuse suhtes, stoikud). Need vaated on käinud kaasas inkompatibilismi ja kompatibilismiga põhjusliku determinismi ja vabade tegude suhtes, kuid Harry Frankfurt (1969) on need lahti sidunud.
David Williams (jalgpallur)
2019. aasta juunis siirdus ta India kõrgliigaklubisse ATK.
2022. aasta augustis naasis ta Austraalia kõrgliigasse ja sõlmis lepingu Perth Gloryga.
Moraalne vastutus
Isiku moraalse vastutuse mõiste ja teooria
Tavaliselt on eeldatud, et laitus ja kiitus sõltuvad otsustusest või uskumusest, et toimija on täitnud moraalse vastutuse tingimused. Samuti on eeldatud, et selline otsustus ei sõltu otsustuse tegija sisemistest hoiakutest ja emotsioonidest, mis viivad ta kiituse või laituseni. Sellistel eeldustel saab küsida, kas sellist otsustust saab õigustada, kui arvestada, et maailm võib olla deterministlik. Inkompatibilistide järgi ei saa selline otsustus olla tõene, kui maailm on deterministlik, ning siis on ka kiitus ja laitus kohatud. Kompatibilistide järgi maailma deterministlikkus sellist otsustust ei õõnesta.
David Williams (jalgpallur)
Williams pidas 2008. aastal Austraalia jalgpallikoondises kaks kohtumist.
Williams on aborigeeni päritolu.
Moraalne vastutus
Strawson: reaktiivsed hoiakud
Artiklis "Freedom and Resentment" (1962) jõuab Peter Strawson järeldusele, et ei kompatibilistidel, kes pooldavad tagajärgedepõhist vastutusemõistet, ega inkompatibilistidel, kes pooldavad väärimispõhist vastutusemõistet, ei ole õigus, sest vastutavaks pidamine ei põhine mitte teoreetilisel otsustusel vastutav olemise kohta, vaid mitmesugustel isiklikel hoiakutel, näiteks pahameel, nördimus, haavumine, viha, tänulikkus, vastastikune armastus ja andestus. Need hoiakud väljendavad, kui palju meile korda läheb, kas teiste inimeste teod näitavad meie suhtes head tahet, kiindumust, austust, põlgust, ükskõiksust või pahatahtlikkust. Need hoiakud on osalevad reaktiivsed hoiakud, sest need on loomulikud reaktsioonid teise inimese hea või paha tahte või ükskõiksuse tajumisele ning neid väljendatakse inimsuhete (isikutevaheliste suhete) pinnal. See teooria seletaks ka, miks ainult isikutel saab olla moraalne vastutus. Reaktiivsed hoiakud võivad peatuda või muutuda, kui selgub, et toimija oli siiski mõistlikul määral head tahet, kuid tegu oli vabandatava juhusega või hädaolukorraga, milles oli suurema hüve nimel õigustatud teisiti käituda, või siis loobutakse inimsuhtes osaleja vaatekohast, pidades toimijat psühholoogiliselt või moraalselt ebanormaalseks või alaarenenuks (näiteks laps või raske vaimuhaige), nii et ta on ajutiselt või alaliselt võimetu tõelistes inimsuhetes osalema. Viimasel juhtumil on reaktiivsed hoiakud piiratud ning asenduvad peamiselt kohtlemise või instrumentaalse juhtimisega seotud objektiivsete hoiakutega. Sellised indiviidid on mingis mõttes või mingil määral väljaspool moraalikogukonda.
Strawson kritiseeris ka spetsiaalselt tagajärgedepõhist moraalse vastutuse mõistet. Nördimuse või tänulikkuse näitamine toob küll sageli häid tagajärgi, kuid neid tundeid ei saa motiveerida soov saavutada häid tagajärgi ja paistab, et me ei saa neid tundeid kuigi palju kontrollida mõtetetega sellest, mis toob parimat tagajärjed. Kui me püüaksime kiituse ja laitusega parimaid tagajärgi saavutada, siis me hakkaksime manipuleerima ja siis meil ei saakski olla reaktiivseid hoiakuid. Ilma reaktiivsete hoiakuteta polekski aga tegu moraalse vastutusega meile tuttavas mõttes. Teised on Strawsoni juttu edasi arendades väitnud, et tagajärgedepõhine mõiste ei arvesta reaktiivsete hoiakute tagasivaatavat iseloomu ). Mõned tagajärjepõhise mõiste pooldajad on vastu väitnud, et vastutavaks pidaja kavatsusi ei tohi segi ajada vastutavaks pidamise praktika üldise funktsiooniga.
Strawsonile on vastu väidetud, et olemasolevaid vastutuse omistamise praktikaid saab väljastpoolt kritiseerida, näiteks teha otsustus, et mõnda neist tuleb muuta. Siis saab neid ka küsimärgi alla seada, nii et vastutav olemise mõiste ei jää täielikult olemasoleva praktika raamesse. Siis saab mingi roll olla ka sõltumatutel teoreetilistel kompatibilistlikel või inkompatibilistlikel vastutav olemise tingimustel. Samuti on talle vastu väidetud, et inkompatibilistlikud intuitsioonid kätkevad reaktiivsetes hoiakutes enestes, nii et determinismi tõesus kindlasti vähemalt häiriks neid. Näiteks hajuvad või leevenevad negatiivsed reaktiivsed hoiakud sageli juhul, kui saadakse teada, et toimija on kannatanud ränga ilmaoleku või väärkohtlemise all; siin võib kahtlustada, et reaktiivsed hoiakud muutuvad sellepärast, et sellist tausta tajutakse deterministlikuna. Kui nii, siis see tõendab, et reaktiivsetes hoiakutes võivad kätkeda teoreetilised kaalutlused.
Strawson uskus koos teistega, et on olemas üksainus moraalse vastutuse mõiste. Mitmete autorite arvates tulenevad vähemalt mõned lahkarvamused moraalse vastutuse asjus sellest, et on mitu vastutuse mõistet, mis omavahel segi aetakse. Gary Watson (1996) eristab vastutust kui aruandekohustust (accountability) ja vastutust kui omistatavust.
Mitmed aruandekohustuse teooria pooldajad väidavad, et toimija on vastutav parajasti siis, kui on kohane teda reaktiivsete hoiakute tõttu vastutavaks ehk aruandekohustuslikuks pidada. Reaktiivsete hoiakute abil antakse teistele moraalikogukonna liikmetele oma ootusest, et teistel oleks mõistlikul määral head tahet. Aruandekohustuse teooriad on kipuvad olema orienteeritud laiduväärsusele ja mõistavad laitust reaktsioonina minimaalsete moraalsete kohustuste täitmatajätmisele. Mõned neist pooldavad seda kitsendust, teised peavad seda problemaatiliseks või täiendamist vajavaks, kolmandad ei poolda seda.
Et reaktiivsed hoiakud ja nendega kaasnevad praktikad võivad mõjutada toimija heaolu, eriti laituse puhul, siis tundub, et nende kohasus eeldab õiglust väärimise mõttes. (Võidakse möönda, et aruandekohustuse rahvamõiste põhinebki niimoodi õigluse mõistel, kuid väita, et vastav väärimise mõiste ise on moraalselt vaieldav või et vastavat õiglusemõistet ei pea tingimata mõistma väärimisena .) Siit võibki väärimispõhine vastutusemõiste pärineda. See võib ka aidata seletada, miks on nii palju tähelepanu pööratud sellele, kas vastutus teo eest eeldab, et oleks saadud teha teisiti: selle taga, et võimalus teha teisiti tundub olevat vajalik, võib olla mure õiglase võimaluse pärast laitust ja karistust vältida.
Mõned vastutuse teooriad sisuliselt ei viita reaktiivsetele hoiakutele ega nendega kaasnevatele praktikatele. "Pearaamatuteooria" järgi kätkeb vastutuse omistamine iga toimija "pearaamatusse" kreediti või deebeti kirjutamist: toimija on vastutav, kui talle on õigesti omistatav kreedit. On ka teisi vaateid, mille järgi vastutus on õige omistatavuse küsimus. Keskne küsimus on neis see, kas toimija tegu või hoiak näitab tema väärtusotsustusi- või sidumusi. Paistab, et vastutav olemine aruandekohustuse mõttes eeldab, et peavad olema täidetud mingid vastutuse kui omistatavuse minimaalsed tingimused. Näiteks tundub ebaõiglane pidada kedagi reaktiivsete hoiakute kaudu aruandekohustuslikuks, kui tegu ei olnud toimijale õigesti omistada näiteks seetõttu, et tegu oli sundkäitumisega. Ent vastutav olemine omistatavuse mõttes ei piisa vastutav olemiseks aruandekohustuse mõttes: võib-olla pole mõtet toimijat vastutavaks pidada, sest see pole seda laadi asi, mille eest nad peavad meile aru andma. Näiteks võidakse mõelda, et tuttava karjääriotsus ei arvestanud piisavalt, mis tema andeid kõige täielikumalt arendaks ja rakendaks. Kuigi see pole aruandekohustuse teooria pooldajate jaoks kitsas mõttes moraaliotsustus (pole seotud nõudmisega teisele isikule ega vastastikuse ootusega), leitakse siin ikkagi, et toimija on teinud vale otsustuse. Nii et siin tundub olevat vähemalt kaks erinevat vastutuse mõistet. Kui on erinevaid moraalse vastutuse vorme, siis on võimalik, et toimija on ühes mõttes vastutav, teises mitte. On arutatud, kas psühhopaadid saavad olla moraalselt vastutavad, ning pakutud, et nad on vastutavad omistatavuse mõttes, kuid mitte aruandekohustuse mõttes ). Aruandekohustust on omakorda jaotatud mitmeks tüübiks.
Moraalse vastutuse eri mõistete väljatoomine on ajendanud uusi arutlusi selle üle, kas moraalselt vastutav olemise tingimused on omavahel vastuolus. On näiteks väidetud, et kompatibilistlikust vabadusekontseptsioonist piisab omistatavuse jaoks, tõeline aruandmiskohustus eeldab aga libertaarset vabadust. Kasutatud on ka andmeid rahvaintuitsioonidest vabaduse ja vastutuse kohta. Kui vastutuse mõiste sees on lepitamatuid vastuolusid, siis kõik selle rakendamise tingimused ei saa olla korraga täidetud.
Alati on olnud neid, kes on jõudnud järeldusele, et neid ei saagi täita ja seetõttu mitte keegi ei ole moraalselt vastutav, kuid viimasel ajal on hakatud esitama revisionistlikke moraalse vastutuse (või millegi sarnase) kontseptsioone. Mõned revisionistid püüavad päästa vähemalt suurema osa sellest, mis nende arvates on seotud rahvamõistega, teised pakuvad radikaalsemaid rekonstruktsioone. Mõnikord öeldakse, et revideeritakse ainult mõiste rakendamise tingimusi, mitte mõistet ennast.
New Yorgi Pauluse kogudus
New Yorgi Pauluse kogudus on Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Kirikusse kuuluv kogudus, mis asutati 17. novembril 1949.
Oil Shale
Oil Shale on Eestis ilmuv põlevkiviga seotud probleeme käsitlev teaduslik-tehniline ajakiri.
New Yorgi Pauluse kogudus
Kogudusel on kaks pihtkonda: Albany-Schenectady pihtkond (esinaine Eve Rebassoo), mis iseseisvus Schenectady-Albany kogudusena 19. märtsil 2016, ja Syracuse'i pihtkond (esinaine Kadi Piirak).
Oil Shale
Ajakiri Oil Shale avaldab artikleid põlevkivide geoloogiast, tekkimisest, tehnoloogiatest, energeetikast, keemiast, ökoloogiast ja põlevkivi majanduslikest aspektidest. Selle ajakirja artiklid ilmuvad põhiliselt inglise keeles ja neid kajastatakse rahvusvahelistes refereerivates andmebaasides.
New Yorgi Pauluse kogudus
Oma kirikut ei ole, jumalateenistused toimuvad üks kord kuus Manhattanil ja üks kord koos Bergen County kogudusega Bogotas New Jerseys. Kogudust teenis kuni 2023. aastani Thomas Vaga. Koguduse organist on Ingrid DeSisto.
Koguduse esimesse nõukogusse kuulusid Karl Robert Pusta, Ernst Jaakson, Boris Rea, Walter Brunberg, August Ruut, Eduard Lemming, Leonhard Vahter, William Tomingas, Johanna Fraz-Kase, Meta Ebrus, Heino Kalda ja Voldemar Metsik. Koguduse vaimulikud on olnud Aleksander Hinno, Valdeko Kangro ja Thomas Vaga. Organistid on olnud August Ruut, Helen Tobias Duesberg ja Ingrid DeSisto.
Oil Shale
Ajakirja Oil Shale eelkäijaks oli 1984. aastal NSV Liidu Teaduste Akadeemia ja Eesti NSV Teaduste Akadeemia egiidi all ilmuma hakanud venekeelne ajakiri Gorjutšije Slantsõ alapealkirjaga "Oil Shale".
1984–1998 andis ajakirja välja Keemia Instituut ning 1999. aastast on väljaandjaks Teaduste Akadeemia Kirjastus.
Moskoovia-Ukraina sõda (1674–1676)
Moskoovia-Ukraina sõda (1674–1676) oli aastatel 1674–1676 kestnud relvakonflikt Ukraina, mida juhtis hetman Petro Dorošenko koos Osmanite impeeriumi ja Krimmi khaaniriigi liitlastega, ning Moskva riigi vahel, mida toetasid kohalikud separatistid.
Taust
Aastal 1663 jagunes kasakate riik kaheks eraldiseisvaks hetmanaadiks, mille lahutas Dnepri jõgi. Seejärel, pärast kurikuulsat Musta nõukogu, sai Ivan Brjuhhovetskõi vasakkaldal hetmani tseremoniaalse nuia ja peagi valis paremkaldal Petro Dorošenko.
Mõlemad alustasid oma poliitilist karjääri Bohdan Hmelnõtskõi lähiringkonnas. Dorošenko oli aga "põline kasakas" ja tal oli kasakate hierarhias palju kõrgem auaste kui Brjuhhovetskõil. Pärast seda, kui Poola-Leedu Rahvaste Ühendus ja Moskva impeerium otsustasid Ukraina jagada, otsisid mõlemad hetmanid tuge Osmanite impeeriumist.
18. (28.) augustil 1665 hetmaniks saades oli Petro Dorošenkol ambitsioonikad plaanid – ühendada Ukraina parem- ja vasakkalda taas üheks riigiks.
Kui Dorošenko ja Brjuhhovetskõi veel jõud ühendasid, sai selgeks, et viimane on kasakate silmis oma autoriteeti kaotamas. Hetmanide kohtumisel tapeti Ivan Brjuhhovetskõi tema enda alluvate poolt kas Dorošenko käsul (ta eitas seda) või omal algatusel.
1665. aasta sügise lõpus õnnestus Dorošenkol Krimmi ja poolakate toel kehtestada kontroll paremkalda üle ja aidata tatarlastel ohjeldada Nogai ülestõusu, täites sellega rahvusvahelisi kohustusi. Kuid vähem kui aasta pärast, püüdes peatada Moskva ja Rahvaste Ühenduse lähenemist, alustas Petro Dorošenko koos khaan Adil Girayga võitlust Poola krooniarmee vastu.
30. jaanuaril (9. veebruaril) 1667 lõppes Moskva-Poola sõda (1654–1667) ametlikult Andrusovo vaherahu sõlmimisega, mille kohaselt jagati Ukraina kasakate riigi territoorium piki Dnepri jõge. Ka Kiiev ja selle lähiümbrus läksid tsaari võimu alla ning Zaporižžja Sitš pidi olema mõlema riigi ühise kontrolli all.
Poola kampaania
See vaherahu surus Zaporižžja armee liitu Osmanite impeeriumi ja Krimmi khaaniriigiga Poola-Leedu Rahvaste Ühenduse ja Moskva impeeriumi vastu. Tegelikult peeti läbirääkimisi sellise liidu üle 1666. aasta kevadel. Läbirääkimised käisid osmanite, krimlaste ja kasakate koalitsiooni üle Poolaga Moskva vastu või Moskvaga Poola vastu. Nüüd sai kasakate riik loota ainult Osmanite impeeriumile kui oma suveräänsuse ja territoriaalse terviklikkuse tagajale.
1671. aastal otsustas Osmani impeeriumi suurvesiir Fazil Ahmed Keprulu uut armeed kokku pannes alustada sõda Poola-Leedu Rahvaste Ühenduse vastu. 1671. aastal alustati Petro Dorošenko toetusel sõjalist kampaaniat. Alguses oli see aeglane, kuid 1672. aastal lähenes suurvesiir Kamenetsile, mis vallutati 27. augustil. Pärast seda piiras ta Lvivi ja lõpuks sundis kuningas Michał Korybut Wiśniowiecki sõlmima Butšatši rahulepingut.
Sõda
Sel ajal, kui läänes käisid lahingud, toimus 17. (27.) märtsil 1674 Perejaslavis Vasakkalda kasakatest seperatistide kasakate nõukogu, kus osalesid Belgorodi vojevood Hrõhori Romodanovskõi ja kümne paremkalda kasakate rügemendi esindajad.
Zaporižžja armee territooriumil algas jaanuaris 1674 Moskva vägede pealetung, kes 2. augustil piiras Zaporižžja armee pealinnas Tšõhõrõnis Petro Dorošenkot. Ladõžõni ja Umani elanikud toetasid moskvalasi ja separatiste. Olukorrast teada saades käskis sultan Megmed IV Dorošenkot aidata. 19. augustil vallutas sultan Ladõžõni ja 4. septembril Umani. Mõlema linna elanikud hukati või peeti reeturiteks ja mässulisteks vastavalt tolleaegsetele Osmanite seadustele.
Sõjaliste kaotuste ja Osmanite populaarsuse vähenemise tõttu Dorošenko positsioon nõrgenes. Ta oli sunnitud Ivan Sirko juhitud zaporožlaste vahendusel alustama läbirääkimisi Moskva tsaari valitsemise alla.
Ojārs Ābols
Ojārs Ābols (25. juuli 1922 Riia – 1. märts 1983 Riia) oli läti maalikunstnik ja kunstiteoreetik.
Elulugu
Tema isa oli inglise keele õpetaja, kes 1939 repatrieerus Saksamaale. Ema Marta Ābola oli lasteaia juhataja, veendunud sotsiaaldemokraat.
1938–1940 käis ta Riia 2. Gümnaasiumis õppimise ajal Romans Suta stuudios, kus ta rajas illegaalse kommunistlike noorte ringikese. 1941. aastal astus ta 201. Läti laskurdiviisi. Kuni 1947. aastani oli ta Läti NSV Kunsti Ametiühingu keskkomitee esimees. Aastal 1947 astus ta NLKP-sse.
1946. aastal astus ta Läti Riiklikku Kunstiakadeemiasse, kus ta õppis Oto Skulme käe all monumentaalmaali ja mille ta lõpetas 1951. aastal diplomitööga "J. Sverdlov läti küttide keskel Riias 1919. aastal". 1956. aastal lõpetas ta I. Repini nimelise Kunstiinstituudi Leningradis. Tagasi Lätis, sai ta 1956 Kunstnike Liidu liikmeks.
Moskoovia-Ukraina sõda (1674–1676)
Tulemus
Kaotatud sõda tõi kaasa Moskva riigi tugevnemise ja Ukraina pikaajalise okupeerimise. Krimmi khaaniriik ja Zaporižžja armee kadusid järgmise pooleteise sajandi jooksul.
Ojārs Ābols
Looming
Ta lõi mitmesuguse temaatikaga tahvelmaale ("Maastik rukkihakkidega" (1959), "Džemma" (1960), "Keskpäeval" (1963), "Antiikmotiiv" (1975)) ning laemaale ja seinamaale (laemaal Riia linnuses, 1958 kompositsioonid Riia hotellides Daugava ja Latvija).
Alates 1970. aastatest lõi ta graafikat – raamatu- ja ajakirjaillustratsioone.
Isiklikku
Ojārs Ābols oli abielus filoloog Mirdza Ābolaga. Helilooja Juris Ābols on nende poeg.
Hiljem oli ta abielus kunstnik Džemma Skulmega. Kunstnik Marta Skulme on nende tütar.
Kuigatsi mõis
pisi|Kuigatsi mõisa peahoone Kuigatsi mõis (saksa keeles Löwenhof) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Otepää valda.
Ajalugu
Mõisa on esimest korda mainitud 1509. aastal. Mõis kuulus algul Dumpianitele, hiljem Dückeritele ja 18. sajandil oli mõis von Löwensternide omanduses, kelle nime järgi oli koha saksakeelne nimi Löwenhof.