cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Politeia
Kaheksas raamat
Kolmas ebatäiuslik riigikord on demokraatia. See on küll oligarhiaga võrreldes langus, ent Sokrates tunnistab taolise korra, kus ülimaks sihiks on vabadus, eeliseid. Igaüks võib seal püüelda selle poole, mida peab hüveks, ja osad püüdlevadki takistusteta reaalsete hüvede poole. Väärikal inimesel on raske demokraatlikult maalt lahkuda isegi siis, kui see ta surma mõistab. Samas on vabaduses peidus languse alused. Demokraatias ei püüdle suurem osa inimesi riigi juhtimise poole, ehkki riigikord seda neile võimaldab. Riigi juhtimiseks pole kvalifikatsiooni vaja. Neist eristub edukate kaupmeeste klass, kes aga vaesemas rahvas kadedust äratab. Need võivad oma raha ära kasutades reaalselt võimu juurde tõusta ja oligarhias süüdistatuina ka reaalselt oligarhideks hakata, taastades eelneva korra. Samas võivad võimule tõusta need, kes on poliitikast huvitatud ja kasutavad oma huvide edendamiseks demagoogiat. Nad võivad ühtesid teiste vastu üles kihutades haarata võimu ja demokraatia hävitada, muutudes türannideks.
Neljas ebatäiuslik riigikord on türannia. Türannid likvideerivad oma valdustes võimekamad isikud, kelles nad näevad ohtu. Nad kasutavad rahva ühendamiseks välisvaenlasi, viies riigi sõdadesse. Samas on selliste valitsejate heaolu alati sõltuv sellest, kellega nad end ümbritseda saavad, ja väärikamad ning andekamad nende sekka ei kuulu. Sisuliselt taandatakse selle korra puhul inimesed orjadeks, sellal kui orjadest saavad vabad, kellele türanni võim tugineb.
Timokraatlik isiksusetüüp tekib aristokraadi poja reaktsioonina isa ambitsioonitusele. Tema poeg omakorda võib näha isa saamatust rahalistes asjades, kui see vara oma ambitsioonide nimel ohverdab, ja muutuda oligarhiliseks isiksusetüübiks. Tolle poeg omakorda võib pettuda isa rahaahnuses ja kitsiduses ning leida, et raha koguda ilma seda kulutamata on mõttetu, mis viib demokraatliku isiksusetüübini, kes hindab üle kõige vabadust.
Üheksas raamat
Üheksandas raamatus kirjeldab Sokrates türanniale vastavat isikut. Demokraatlik isikususetüüp on vahevormiks oligarhilisele ja ainult vajalikku hindavale tüübile ning türanlikule tüübile, kellel pole oma kirgede rahuldamisel mingeid piiranguid. Sealjuures ei kohku türanlik tüüp oma kirgede rahuldamisel tagasi ka pettusest ja vägivallast. Nii on ta korraga oma kirgede ori ja nende isand, keda ta orjastada suudab, ent võrdseid ehk sõpru ta ei tunnista. Sellise loomusega isikud on aluseks kurjategijatele, kui aga ühiskond on nõrk, siis võib üks neist riigi etteotsa saada.
Nõnda on türannid õnnetuimad inimesed, kuna nad on korraga oma türanliku iseloomu orjad ja hirmul oma ohvrite ees. Seda nimetab Sokrates esimeseks põhjuseks, miks on parem olla õiglane. Teise tõendi tuletab Sokrates hinge kolme osa teooriast, kus ratsionaalne osa on parim, sellele järgneb au poole pürgiv osa ja madalaim on kirgede osa. See on aga vastandiks türanni hingele, kus osad on vahetuses. Kolmanda tõendi puhul tugineb ta eelmisele: kuna naudingud on tõelised ja näilised, siis just nimelt ratsionaalne osa suudab tõelisi naudinguid kõige paremini ära tunda, türanliku loomuse puhul on aga mõistuse osa minimaalne.
Kümnes raamat
Viimases osas pöördub Sokrates tagasi imitatiivse kunsti juurde, mida ta peab halvaks. Sellal kui käsitöölise loodud ese on jumaliku algidee imitatsioon, on kunst imitatsiooni imitatsioon. Isegi meister ei tea, kas tema loodud objekt on hea või ei; selle teada saamiseks vajab ta tagasisidet kasutajalt. Nii ei saa imitatsiooni imitatsioon olla hea. Samas jätab Sokrates ukse lahti võimalusele, et keegi suudab taolise kunsti väärtust näidata ja sel juhul on sel ikkagi kohta ka ideaalses riigis.
Retseptsioon ja tõlgendused
Aristoteles kasutas Platoni teost oma raamatu Poliitika kirjutamisel. On oletatud, et see oli aluseks ka Isokratese paroodiale Busirisest. See inspireeris ka Zenoni Kitionist kirjutama oma samanimelist teost.
Paljud autorid pidasid antiikajal Platoni dialoogi utoopiliseks ja reaalsusest kaugelseisvaks.
Rooma ajal kirjutas Cicero analoogse teose "De re publica", mis on äärmiselt sarnane riikide analüüsil, kuid keskendub pigem sellele, kuidas olemasolevat riiki reformida. Neoplatonismi tekkel oli see dialoog mitmete neoplatoonikute meelest kahtlane ja sisaldas liigset pütagoorlaste mõju. Dialoog inspireeris ka Augustinust tema teose "Jumalariigist" loomisel. Üldiselt peeti varakristlikus kultuuris dialoogi väärtuslikuks, kuna see näitas, et Jumal ei vastuta inimeste valede otsuste eest ja väärtustas usku, samas oldi kriitilised monogaamia puudumise suhtes. Kriitilisemad oldi Bütsantsis, patriarh Photios I pidas teost täielikult ebamoraalseks. pisi|Manuel Chrysolorase tõlge dialoogist
Islami mõtlejad väärtustasid Platonist enam Aristotelest, kuid kuna Averroesel puudus ligipääs tema Poliitikale, kirjutas ta kommentaarid Platoni dialoogile. Ta väärtustas sealset autoritaarset korda, kuid pidas sellise korra kehtestamisel vajalikuks jõumeetodeid, leides, et kasvatus on küll parem, ent see toimib üksnes õigesti rakendatuna ja noorte puhul. Et vajalikke asju tavainimeseni viia, pole vaja aga mitte loogikat, vaid retoorikat. Üksnes see viib inimesed religioonini. Ta nõustus Platoni järeldusega naiste võrdsete õiguste osas ja tsensuuri vajalikkuse osas. Lõpuks tõi ta näiteid heade ja mandunud riigikordade kohta, võttes need Araabia ajaloost.
Jean Bodin astus oma kirjutistes Platoni ideedele vastu, kaitstes põhimõtet, et avalikud ja isiklikud õigused täiendavad üsksteist ja üht neist ei saa teisest primaarsemaks pidada. Nii Thomas More, Tommaso Campanella kui ka teised selle ajastu utopistid võtsid oma ideede väljendamisel aluseks Platoni teose, kuid kõik esitasid sealjuures pigem oma seisukohti.
Euroopas oli esimene, kes Platoni dialoogi taas väärtustas, Hegel. Varasemad ideaalset korda kirjeldanud filosoofid nagu John Locke, Thomas Hobbes ja Rousseau lähtusid "loomulikust korrast", mis Hegeli jaoks oli vasturääkivus - oli ju isiksus, kes riigi moodustas, ajalooliselt hiline nähtus, mis ei sobinud ürgse ja loomulikuga kokku. Hegel leidis, et Platon oli asjale õigemini lähenenud, kasutades oma ajale sobilikke ideesid. Platon ei olnud tema arvates idealist, pigem ei olnud ta piisavalt idealistlik, et tunnustada olemasolevaid ideid, ja nii koostas ta õiglase riigi programmi uute ideaalide kõrvalejätmiseks.
Karl Marx pidas teost Egiptuse kastiühiskonna ülekandmiseks Kreeka linnriiki.
Hans-Georg Gadamer pidas teost irooniliseks. Tema meelest oli tegemist näitega sellest, kuidas mingid näivalt head ideed annavad korrektselt edasi arendatutana lõpuks absurdsed tulemused. Karl Popper jällegi pidas teost totalitarismi soodustavaks. Tema teose Avatud ühiskond ja selle vaenlased esimene pool keskendubki selle Platoni dialoogi kritiseerimisele. Popper levitab ideed, et dialoogis ei kajastu Sokrates, kuna selles dialoogis erineb ta tunduvalt Platoni varasemate dialoogide Sokratesest (tegelikult pole ta esimene, kes sellise mõttega välja tuli. Esimene oli Thomas Jefferson) ja Sokrates ei kajasta õigluse seda külge, mis tegeleb inimsuhetega, kuna olukorras, kus igaüks täidab oma rolli, need praktiliselt puuduvad. Eric Voegelin leidis seevastu, et Popper mõistis Platonit vääriti. Nii võivad valitseva klassi liikmed arguse läbi oma positsiooni kaotada, ka alamklass võib "tingimusel, et sisaldab kulda" ülemklassi hulka tõusta. Bertrand Russell leiab, et selline kriitika on tänapäevane: antiikaja tingimustes võis dialoog olla ka positiivne poliitiline programm.
Leo Strauss ja Allan Bloom on uurinud teoses leiduvaid vastuolusid ja peavad võimalikuks, et tegemist on irooniaga pikitud mõtteharjutusega. Nii näiteks viitab irooniale see, et Sokrates nimetab vahimeeste klassi abielusid pühadeks, kuigi need kestavad vaid ühe öö, suhted on loositud ja tegelikult eelnevalt korraldatud. Strauss ja Bloom kirjeldavad aga erinevaid võimalusi, mitte ei esita oma seisukohta. Strauss peab näiteks võimalikuks, et teos kuulub esoteerika valdkonda.Platoni linn on võimalik vaid erootika inimestest eraldamisel. . Argumendiks Popperi seisukoha toetuseks on aga see, et Platoni koolist võrsus mitmeid filosoofe, kes võimule saades hakkasid türannideks. Samas pole teada, kas sealses koolis ka reaalselt poliitikat õpetati.
Mitmed mõtlejad, sealhulgas ka Julia Annas ja Norbert Blössner, leiavad, et linn on siin kõrvaline ja oluline on hinge pool. Linn on lihtsalt teoreetiline konstruktsioon, mille abil näidata, et hinges peavad asjad paigas olema.
Stovneri linnaosa
right|200px Stovner on linnaosa Oslo idaosas. Piirneb Nittedali, Skedsmo ja Lørenskogi vallaga.
Myron
pisi|"[[Diskobolos", Vana-Rooma koopia]] Myron (elas 5. sajandil eKr) oli kreeka skulptor ja pronksivalaja. Myron oli pärit Eleutheraist (Atikas).
Myron kujutas meisterlikult keha pingestatud liigutusi. 5. sajandi keskpaiku eKr lõi ta kujusid Ateenale, Olümpiale ja Delfile.
Myroni kindlalt teadaolevad teosed on "Diskobolos" (Δισκοβόλος; "Kettaheitja") ning "Athena ja Marsyas", mis on õnnestunud skulptuuride jäänuste ja müntidel säilinud kujutiste järgi rekonstrueerida.
Palju on ülistatud Myroni loomingu looduslähedust, eriliselt on "Anthologia Palatina" 30 epigrammis kiidetud tema loodud lehmakuju.
Koorifestival Tallinn
Koorifestival Tallinn on igal teisel aastal Tallinnas peetav festival, mis hõlmab kontserdisarja ja konkurssi. Festivali korraldab Eesti Kooriühing.
Tallinn 2005
Grand prix – Voces Musicales (Eesti, dirigent Risto Joost)
Renessanss- ja barokkmuusika
19. sajandi romantism
Nüüdisaegne muusika
Žürii: Venno Laul (Eesti, žürii esimees), Stephen Layton (Inglismaa), Seppo Murto (Soome), Maris Sirmais (Läti), Gustaf Sjökvist (Rootsi).
Tallinn 2007
2007. aasta festivali kunstiline juht oli Ants Soots. Tulemused:
Grand Prix: Delaware’i Ülikooli Segakoor (USA, dirigent Paul D. Head)
Tallinn 2009
Grand prix: tütarlastekoor Ellerhein
Laste- ja noortekoorid
Mees- ja naiskoorid
Segakoorid
Kammerkoorid
Kaasaegne muusika
Eripreemiad
Tallinn 2011
Koorifestival Tallinn 2011 toimub 14.–17. aprillini. Festivali kunstiline juht on Hirvo Surva, festivali korraldab Eesti Kooriühing. Festivali kunstinõukokku kuuluvad: Heli Jürgenson, Triin Koch, Maarja Soone ja Ants Soots.
Avalik-õiguslik juriidiline isik
Avalik-õiguslik on juriidiline isik, mis on loodud seaduse alusel avalikes huvides (ühiskonna huvides). Avalik-õigusliku juriidilise isiku õigusvõime tekkimine, organid ja nende pädevus, põhikirja olemasolu jne nähakse ette selle konkreetse avalik-õigusliku isiku kohta käiva seadusega (nt Tartu Ülikooli seadus ).
Riik ja kohalik omavalitsusüksus osalevad tsiviilõiguslikus suhtes avalik-õigusliku juriidilise isikuna, kusjuures oma tsiviilõigusi ja kohustusi teostavad nad oma organite ja asutuste kaudu. Avalik-õiguslik juriidiline isik võib omada ainult selliseid õigusi ja kohustusi, mis ei ole vastuolus tema eesmärkidega.
Juriidiline isik võib sarnaselt füüsilise isikuga omada tsiviilõigusi ja -kohustusi, välja arvatud neid, mis on omased üksnes inimesele. Eesti õiguskorras võib juriidilist isikut ka kriminaalkorras karistada rahatrahvi või sundlõpetamisega.
Riik
''Vajab täiendamist Riik kui avalik-õiguslik juriidiline isik teostab ühtlasi kontrolli kõigi juriidiliste isikute üle.
Avalik-õiguslikud korporatsioonid
jne.
Avalik-õiguslikud asutused
jne.
Heino Enden
Heino Enden (sündinud 13. detsembril 1959 Tallinnas) on endine eesti ja NSV Liidu korvpallur.
Ta tuli Nõukogude Liidu korvpallikoondises maailmameistriks aastal 1982 ja Euroopa meistriks 1985. NSV Liidu meister aastatel 1984 ja 1988.
Karjäär mängija ja treenerina
Mängijana klubides:
Eesti korvpallikoondise peatreenerina:
Poliitiline tegevus
2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Savisaare Valimisliidu ja Tegusa Tallinna nimekirjas ning sai 140 häält.
Isiklikku
Tema poeg Anthony Enden on samuti korvpallur.
Mardihansu laht
Mardihansu laht on laht Hiiumaa läänerannikul.
Lahe sügavus jääb enamikus alla 10 meetri.
Lahte suubub Vanajõgi.
Suur osa Mardihansu lahest jääb Tihu maastikukaitseala territooriumile.
Kihelkonna laht
pisi|330px|Kihelkonna laht kaardil Kihelkonna laht asub Saaremaa lääneosas Saaremaa vallas Tagamõisa poolsaare ja Vilsandi saare vahel. Lahe lõunaosas on väiksem Kiirassaare laht ja kaguosas kitsas Abaja laht, idakaldal Jaagarahu sadam.
Laht jääb Vilsandi rahvuspargi territooriumile.
Tank
pisi|Ameerika Ühendriikide tank [[M1 Abrams|M1A1 Abrams]] pisi|Saksa tank [[Leopard 2|Leopard 2A4 Soome kaitsejõududes]] pisi|Nõukogude Liidu tank [[T-80 BV]]
Tank on sõjalisel eesmärgil kasutatav, soomuspöördtornis kahuriga relvastatud, hea maastikuläbivusega roomikvõitlusliikur (soomuki liik), mis on lõhkekehade tabamuste puhuks tugevasti soomustatud.
Kasutusotstarbe järgi
Tanke liigitatakse kasutusotstarbe järgi:
Massi järgi
Tanke liigitatakse massi järgi järgmiselt:
Iseloomustus
vasakul|pisi|350 px| Lisa seletused 1) ??? 2) ??? Tänapäeva tanki põhiomaduseks on suur tulejõud, tugev soomuskaitse, hea maastiku- ja pika vahemaa läbivus. Puuduseks on piiratud enesekaitsevõime jalaväe toetuseta. Tank on varustatud optiliste ja elektrooniliste vaatlusseadmetega, mis võimaldavad jälgida ümbrust ka öösel. Tanki torni pöörde- ja kahuriraua tõstemehhanismid on automaatselt stabiliseeritud, mis võimaldab tulistada täpselt ka liikumisel. Sihtimisparandi kiiret sisestamist tulesüsteemi, lähtudes objekti kaugusest, tanki enese liikumiskiirusest ja kasutatava laskemoona iseärasustest lihtsustab pardaarvuti. Tankiga maastikul orienteerumist hõlbustab elektrooniline navigatsioonisüsteem. Tankid on varustatud raadiosidevahenditega (raadiojaamad), pardatelefoniside toimib InterCom põhimõttel. Mitmete kaasaegsete tankide turbiinmootorite kütuseks kasutatakse nii diiselkütust (diislit) kui ka bensiini. Põlengute puhuks on tankid varustatud automaatsete tulekustutussüsteemidega. Tanki välimine soomuspind kaetakse sageli täiendavalt paigaldatavate aktiivsoomuspaneelidega, mis vähendab tabamustel kumulatiivlaengute plahvatuse mõju. Mõned tankitüüpid on ehitatud nii vettpidavaks, et lisaseadme snorkeli abil saab veekogu kandvat ja tasast põhja mööda sõites läbida paari-kolme meetri sügavusi alasid.
Tank koosneb soomustornist, mootoriosast ja veermikust. Tornis paikneb kahur, täiendav relvastus, laskemoon ja meeskond. Tanki meeskond on 3–4-liikmeline (komandör, sihtur, juht, laadur), relvastuseks on 105–125 mm kaliibriga vint- või sileraudne kahur ja 1–2 kuulipildujat. Kahuri laskemoonana kasutatakse põhiliselt kumulatiiv-, kild- ja alakaliibrilisi mürske (noolmürske). Mootor paikneb tavaliselt liikuri tagaosas. Maantedel liikumiseks on iga roomikulüli kaetud kummipadjakestega, mis aitavad säästa teekatet. Tänapäeva tankide mass on keskeltläbi 40–65 tonni, liikumiskiirus teel 60–75 km/h.
Tankidele toetuseks valmistatakse peamiselt tankiveermike baasil pioneerivägede evakueerimistanke, sillatanke jne.. Vähemal määral on valmistatud spetsiaalseid (peamiselt kaitseotstarbelisi) tankihävitajaid.
Plahvatusohtlike põlengute ohutumaks kustutamiseks on valmistatud tuletõrjetanke.
Tankide areng kasutuselevõtust Esimese maailmasõja lõpuni
pisi|Inglaste tank Big Willie ([[Mark I)]] pisi|Saksa tank [[A7V Roye's 21. märtsil 1918]] pisi|Film Esimese maailmasõja tankidest Juba enne Esimest maailmasõda mõeldi kuulikindla masina ehitamise peale. Kuna sõjapidamise taktika oli muutunud ja võrdsete vastaste korral kippus sõda kujunema kaevikusõjaks, milles kummalgi poolel polnud kindlat edu, oli vaja liikurit, millega oleks võimalik tule all ületada lahinguväli ja murda läbi vaenlase kaevikute liinist.
1914. aastal pakkuski Briti kolonel Ernest Swinton välja masina, milleks oli traktorialusele paigutatud soomuskast. Kõigepealt esitas ta projekti sõjaminister lord Kitchnerile, kes aga tema projekti vastu erilist huvi üles ei näidanud. Seejärel pakkus Swinton oma projekti admiraliteedile, mille juht Winston Churchill näitas üles palju suuremat huvi. Esimene tanki prototüüp valmis 1915. aasta augustis ja selle nimeks sai Väike Willie (Little Willie). Relvastust sel liikuril polnud, kaal ulatus keskeltläbi kaheksa tonnini. Vaatamata oma erakordsusele ei olnud sellest liikuvast masinast suurt kasu, kuna see oli liiga madala põhjaga ega suutnud ületada üle 2,5 meetri laiusi kraave. Seega ei suutnud selline masin ületada ka kaevikuid, mille tarbeks see oli ehitatud.
Seejärel arendati välja teine prototüüp, mis oli edukam. Masina kuju küljelt vaadates oli rombjas ja seda hakati nimetama Suureks Willieks (Big Willie). Kuna katsetused osutusid edukaks, tellis sõjavägi neid võitlusmasinaid lausa sada. Pärast mõningaid ümberehitusi sai see nimeks Mark I. Neid hakati tootma kahes variandis: "isane" (Male) ja "emane" (Female). "Isane" oli relvastatud külgedelt kahe laevakahuriga, "emane" oli aga relvastatud ainult kuulipildujatega.
Uusi võitlusmasinaid nimetati esialgu "maalaevadeks", kuna aga nende tootmist hoiti rangelt salajas, ehitati neid tehastes ametliku nime all "liikuvad veepaagid Mesopotaamiale". Saladust suudeti hästi hoida ning just salatsemise tõttu sai soomustatud masin ka tänapäevani üldlevinud nimetuse "tank", mis tähendab inglise keeles vedelikupaaki.
1916. aasta suveks jõuti valmis ehitada 49 tanki, mis veeti üle mere Prantsusmaale. Esimest korda läksid inglaste tankid Mark I lahingusse Prantsusmaal Somme'i lahingus. 15. septembri koidikul hakkasid Flersi küla juures haneritta paigutatud masinad vaenlase poole liikuma, nende kiiruseks oli alla viie kilomeetri tunnis. 49 tankist ei läinud tehniliste probleemide tõttu käima või seiskus õige pea pärast rünnaku algust 31, rünnakule läinud 18 masinast said kaheksa vaenlase mürsutabamuse ja kaks süttisid tõenäoliselt mootoririkke tõttu või muul tehnilisel põhjusel. Kuid kaks masinat suutsid siiski vaenlase rindest läbi murda, üks neist hõivas vastase tugipunkti ja jäi sinna pidama, teine aga suundus rindejoone taha ja tiirutas mõnda aega küla vahel.
Pärast seda, kui Briti tankid ilmusid lahinguväljale, hakkas ka Saksa sõjavägi endale tanki looma. Varsti pärast Cambrai lahingut saadigi valmis tank A7V, mis kaalus 32 tonni. 1917. aasta lõpuks oli Saksamaa armeel 15 tanki A7V ning mõned brittidelt sõjasaagiks saadud tankid. 1918. aasta 24. aprillil toimus Villers-Bretonneux' lähedal maailma esimene tankidevaheline lahing, milles kumbki pool ei saavutanud erilist edu.
Tankide areng kahe maailmasõja vahel
Maailmasõdade vahel täiustati tanke veelgi. Taktikaliselt hakati kasutama John Frederick Charles Fulleri doktriini, mille kohaselt moodustasid rünnakul eesrinde tankid. Seda taktikat kasutasid näiteks Saksamaal Heinz Guderian, Inglismaal Percy Hobart, USA-s Adna R. Chaffee, Jr., Prantsusmaal Charles de Gaulle ja Nõukogude Liidus Mihhail Tuhhatševski. Inglane Liddell Hart oli aga kaasaegsemate vaadetega, arvates, et nii ratsavägi, jalavägi kui ka suurtükivägi peaksid olema mehhaniseeritud (varustatud soomustatud sõidukitega transpordiks ja sõjategevuseks) ning töötama koos.
Teine maailmasõda
Teine maailmasõda oli esimene konflikt, kus soomustatud sõidukid olid kriitiliselt tähtsal kohal ning seega arendati tanki ja tankirünnaku taktikaid kiiresti. Kuigi tankidega suudeti lahinguid võita ootamatult kiiresti, näitasid uued tankitõrje relvad, et ka tankid ei ole peatamatud.
II maailmasõja eelselt ajal toimus tankide arengus revolutsioon. 1939. aasta augustis purustasid Nõukogude väed, kindral Georgi Žukovi juhtimisel, Nomonhanis Halhõn goli lahingus Jaapani 6. armee, kasutades tankide ja õhuväe koondjõudu. Sõjaline taktik Heinz Guderian, kes oli tihedalt seotud esimese iseseisva Saksa tankiväe loomisega, olevat öelnud: "Kus on tankid, seal on rinne" ning see sai tõeks Teises maailmasõjas. Sissetungil Poolasse täitsid tankid traditsioonilisemat rolli, olles tihedas koostöös jalaväega, kuid 10. mail 1940 alanud sakslaste sissetungis Prantsusmaa aladele tegid sakslased ainult soomusväest koosnevaid rünnakuid sügavale vaenlase aladele. Hiljem sai selline taktika tuntuks kui välksõda (blitzkrieg). Välksõda sidus soomusjõude lennuväega kuna kõigil tankidel oli olemas raadioside, mis tagas taktikalise eelise liitlasarmee soomusvägede ees. Prantsuse armee, kelle tankid olid vähemalt sama head võrreldes Saksa tankidega, kasutas lineaarset kaitsestrateegiat, kus soomustatud sõidukid töötasid vaid toetusena jalaväele. Lisaks puudus neil paljudes tankides ja staapides raadioside, mistõttu oli nende vastupanu Saksa tankidele piiratud.
Välksõja meetodil möödusid sakslaste tankid vaenlaste kaitsepunktidest ning kasutades raadiosidet, andsid teada, et lennuvägi need seejärel hävitaks või jätsid kaitsepunktid jalaväelastele hävitamiseks. Arenes ka motoriseeritud jalavägi, mis lubas mõnel väeosal tankidega sama kiiresti kaasa liikuda. Prantslaste lüüasaamine vaid mõne nädala jooksul šokeeris ülejäänud maailma ning tanki ja tankitõrje arengusse hakati mujal veelgi rohkem panustama.
Ka Põhja-Aafrika sõjakäik lahinguväljad oli tähtsaks arenguetapiks tankidele, kuna kõle tasane pinnas väheste takistustega oli ideaalne soomustatud sõidukitele. Samas tõi see sõjakäik välja ka logistika tähtsuse (eriti soomustatud vägede puhul), kuna omavahel võitlevad Saksa ja Inglise väeosad sõitsid tihtipeale oma varudest liialt kaugele ette, mistõttu pidevate rünnakute ja vasturünnakute tõttu jäädi viiki. Sellist olukorda ei lahendatud kuni 1942. aastani, mil Al-'Alamayni teises lahingus häiriti sakslaste varustusliini nii palju, et suudeti hävitada 95% sakslaste tankidest, mistõttu sakslased olid sunnitud taganema. . See oli esimene paljudest sakslaste kaotustest, mis lõpuks viisid teljeriikide allaandmiseni Tuneesia sõjakäigus.
Viisraamat
"Viisraamat" (trad. 五經; liht: 五经; pinyin: Wǔjīng) on konfutsianismi kanooniliste tekstide kogu, millesse kuulub viis Qini dünastia eelset teost.
"Viisraamatusse" kuuluvad:
Drebach
Drebach on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Maagimäestiku kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Kesk-Maagimäestiku kreisi. 2010 liideti vallaga Venusbergi vald.
Jausa laht
Jausa laht on laht Hiiumaa kaguosas, Väinamere siselaht.
Lahte suubuvad Luguse jõgi ja Jausa oja.
Ariste laht
Ariste laht asub Saaremaal Saaremaa vallas, Sõrve poolsaare looderannikul.
Lahte loetakse Kaugatoma lahe kirdesopiks. Lahe lõunarannikul asub Kaugatoma pank.
Lahe veepeegli pindala on umbes 11 km². Lahte voolab Sooba jõgi.
Ariste lahe keskkonnaregistri kood on VEE3266000.
Plastiidid
Plastiidid on taimede ja protistide organellid, mis on ümbritsetud membraaniga. Neil on iseseisev genoom ja nad paljunevad rakus pooldumise teel.
Plastiidid taimedes
Plastiidide funktsioonideks on fotosüntees, varuainete (näiteks tärklise) säilitamine ja mitmete ainete süntees, nende seas näiteks rasvhapped ja terpeenid, mis on vajalikud taimeraku struktuuride ehituseks.
Plastiididel on võime diferentseeruda, et täita rakus erinevaid funktsioone. Kõik plastiidid põlvnevad proplastiididest (varem nimetati neid eoplastiidideks), mis asuvad taime meristeemis.
Eesti käpalised
pisi|[[Kahkjaspunane sõrmkäpp Niitvälja soos Keilas]] Eestis kasvab 36 liiki käppalisi, millele lisandub mitu alamliiki.
Plastiidid
Plastiidid taimedes
Proplastiidid võivad diferentseeruda järgmisteks plastiidideks:
Eesti käpalised
Kõik Eesti käpalised on looduskaitse all alates 1983. aastast. Eriti ohustatud ja I kaitsekategooriasse kuuluvad: lehitu pisikäpp, lääne-sõrmkäpp, puhtu sõrmkäpp ja rohekas õõskeel.
Plastiidid
Plastiidid vetikates
Vetikate kontekstis tähendab termin "leukoplast" kõiki pigmenteerumata plastiide. Nende funktsioon erineb taimede leukoplastidest. Vetikates ei esine etioplaste, amüloplaste ega kromoplaste. Vetikate plastiidid erinevad taimede plastiididest näiteks selle poolest, et nad sisaldavad pürenoide.
Eesti käpalised
Ajalugu
pisi|left|[[Saaremaa sõrmkäpp|Saaremaa sõrmkäpa kasvukoht mätaste vahel männimetsas]] 2003. aastal leiti Saaremaa sõrmkäpp, mida kohati peetakse küll ka lääne-sõrmkäpa alamliigiks.
Varem arvati Eestis kasvavat Ruthe sõrmkäpp, aga 2005. aastal uurisid Puhtus kasvavat populatsiooni Pierre Delforge ja Carolus Adrianus Johannes Kreutz, kellest viimane kirjeldas seda eraldi liigina 2007. aastal, andes talle nimeks Dactylorhiza vironii.
2015. aasta alguse seisuga arvati Eestis esinevat 35 liiki käpalisi koos kahe alamliigiga.
2021. aastal leiti Saaremaalt kasvamas leeder-sõrmkäpp (Dactylorhiza sambucina), mida varem loeti hävinuks.
Liigid
pisi|[[Roomav öövilge Saku vallas ]] pisi|[[Lehitu pisikäpp Jõhvi vallas ]]
Lisaks kasvab Eestis neli alamliiki:
Oletatavad liigid
Eestis võimalikud, kuid praegu ühegi teadaoleva leiukohata liigid:
Nordre Landi vald
Nordre Landi vald on vald Norras Innlandeti maakonnas.
Landi vald jaotati Nordre Landi ja Søndre Landi vallaks aastal 1847. Torpa ala eraldati Nordre Landist 1. jaanuaril 1914 ja sellest sai omaette vald. 1. jaanuaril 1962 liideti need vallad taas. 2019. aastani kuulus vald Opplandi maakonda.
Nimi
Vanapõhja keele sõna Land tähendab maad ja Landi kaheks jagamisel tekkinud Nordre Landi nimi Landi põhjaosa.
thumb|tühi|Nordre Landi muuseum
Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam
Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam (slovaki Letisko Milana Rastislava Štefánika) (IATA: BTS, ICAO: LZIB) on Slovakkia peamine rahvusvaheline lennujaam. Ta on riikliku lennuettevõtte Air Slovakia kodulennujaam. Lennujaam asub Bratislava kesklinnast 9 kilomeetrit kirde pool.
Alates 1993. aastast kannab lennujaam poliitiku ja kindrali Milan Rastislav Štefániki nime. Tema lennuk kukkus 1919. aastal Bratislava lähedal alla.
Ajalugu
Esimene regulaarlennu Praha ja Bratislava vahel tegi Czechoslovak Airlines 1923. aastal tollasesse Vajnory lennujaama. Ettevalmistustööd praeguse lennujaama ehitamiseks algasid 1947. aastal ja ehitus algas 1948. aastal. Kahe rajaga lennujaam avati 1951. aastal.
pisi|tühi|Vaade õhust
Spiritism
Spiritism on usk inimeste hingede surmajärgsesse edasielamisse ning püüe surnute hingedega kontakteeruda ja suhelda.
Lecce provints
Lecce provints on provints Itaalias Apuulia maakonnas. Hõlmab Salento poolsaare lõunaosa. Provintsi keskuseks on Lecce linn.
Haldusjaotus
pisi|Castello di Andrano pisi|Castello di Corigliano d'Otranto Lecce provints jaguneb 97 omavalitsusüksuseks (comune).
Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused
20 suuremat omavalitsusüksust on järgmised.
Sotsialistlik Partei
Sotsialistlik Partei on mitme partei nimi:
Sotsialistlik Partei (Holland)
Sotsialistlik Partei (SP, Socialistische Partij) on Hollandi sotsialistlik partei. Pärast 2006. aasta Hollandi parlamendivalimisi sai ta Hollandis suurte parteide hulka, võites valimistel 25 kohta 150st ja kasvatades kohtade arvu 16 võrra.
Seli vald
Seli vald on omavalitsusüksus Norras Innlandeti maakonnas. Valla halduskeskus on Otta.
Seli vald loodi 1. jaanuaril 1908, kui see eraldati Vågå vallast. Endine Heidali vald liideti Seli vallaga 1. jaanuaril 1965. 2019. aastani kuulus vald Opplandi maakonda.
Nimi
Vanalt Seli talult saadud nime (vanapõhja Sil) kannab vald (algselt kihelkond) ajast, mil sinna ehitati esimene kirik. Sõna sil tähendab jõe alamjooksu (mõeldud Lågeni jõge).
Vapp
Valla vapp on pärit lähiajast. See kinnitati 18. mail 1985. Vapil on kujutatud kuldset tüdrukut mängimas trompetit sinisel taustal. Kujutis põhineb Prillar-Guri legendil. 1612. aastal viis Rootsi teenistusse astuda sooviva Šoti palgasõdurite salga teekond läbi Seli. Kohalikud talumehed ründasid šotlasi ja said Kringeni lahingus nende üle võidu. Legend räägib, et talumehi hoiatas šotlaste eest tüdruk trompetiga.
Kaananlased
Kaananlased olid enne 13. sajandit eKr Palestiinas elanud mittesemi rahvas, kelle päritolu teadmata. Vana Testament kõneleb kaananlaste saatusest.
Seli vald
Vapp
pisi|püsti|tühi|Seli kirik
Annemarie Lorentzen
Annemarie Lorentzen, neiupõlvenimega Olsen (23. september 1921 Sør-Varangeri vald – 30. juuni 2008) oli norra poliitik. Ta kuulus Norra Tööparteisse.
Ta oli esimene norra naissoost transpordi- ja kommunikatsiooniminister. Lisaks oli ta ka tarbijaasjade- ja administratsiooniminister ning Norra suursaadik Islandis.
Olümpia kunstikonkursid
Olümpiamängude kunstikonkursid olid kunstikonkursid, mis kuulusid olümpiamängude juurde aastatel 1912-1948.
Esimene konkurss korraldati 1912. aastal, viimane toimus 1948. Kunstikonkurssidest loobuti, kuna tekkis küsimus kunstnike professionaalsuse või amatöörsuse kohta (spordivõistlustel võisid osaleda vaid amatöörid). Hilisematel mängudel on organiseerimiskomiteed ROKi otsuse kohaselt olümpiamängude ajal korraldanud sporditeemalisi kunsti-, postmargi- ja fotonäitusi.
1912. aasta Stockholmi olümpiamängude kunstikonkursil oli oodatust väiksem osavõtt, oma tööd saatsid 35 kunstnikku, kuid kuldmedalid anti sellest hoolimata välja kõigis viies kategoorias. Esimest korda võeti asja tõsiselt 1924. aastal Pariisis, kui osalejaid oli 193.
Käina laht
Selle pindala on 9 km2 ja suurim sügavus umbes 1 meeter.
Lahte eraldab Väinamerest Kassari saar.
Käina laht koos Hiiumaa saartega on arvatud Ramsari alade hulka (17. juuni 1997).
Käina lahes asub riiklik Käina meremudamaardla.
SP
SP või Sp või sp on mitmetähenduslik lühend:
Käina laht
pisi|tühi|600px|Vaade Käina lahele Orjaku linnuvaatlustornist. Vasakule jääb Veskirahu. Sellest paremal taamal on Männaklaid, järgmine paremal on Kadaklaid. Vasakul tagaplaanil, lahe põhjakaldal, on Käina alevik.
Hopto-Terer
Hopto-Terer (Хопто-Терер) on laid Ida-Siberi meres Suur-Ljahhovi saarest kagu pool. Saar on ümmargune, selle rannik on kaljune.
Karniis
pisi|Friisi ja karniisi kujunduse variandid. Meyers Kleines Konversationslexikon, tahvel artiklile "Baukunst", lk. 194. Tõlge lisatud pisi|Karniis on pildi ülaservas eenduv ehisliist, millest allpool paikneb [[friis]]
Arhitektuuris nimetatakse karniisiks seina ülaosast eenduvat rõhtsat ehk horisontaalset liistu, millel on ehituskunstiline ja ka vett seinale mittelaskev otstarve. Karniis on ehitatud arhitraavi ehk rõhttala külge, karniis asub friisi peal.
Mööblikunstis loetakse karniisiks igasugust horisontaalset ehisliistu.
Rudolf Põldmäe
pisi|Rudolf, Jaak ja Aino Põldmäe haud Tartus [[Raadi kalmistul]] Rudolf Põldmäe (27. veebruar 1908 Rae vald – 7. veebruar 1988 Tartu) oli eesti kirjandus- ja rahvaluuleteadlane.
Hariduskäik
Õppis aastatel 1916–1919 Rae vallakoolis ja 1919–1927 Westholmi gümnaasiumis.
Töökäik
Ta on töötanud ka Fr. R Kreutzwaldi nimelises Kirjandusmuuseumis ja Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituudis.
Põldmäe on põhjalikult uurinud Carl Robert Jakobsoni elu ja töid.
Kettaheide
thumb|200px|Robert Garrett heidab ketast Ateenas esimestel kaasaegsetel [[1896. aasta suveolümpiamängud|olümpiamängudel 1896. aastal]]
Kettaheide on kergejõustiku ala, milles võisteldakse lapiku kettakujulise heitevahendi kauguse peale heitmises.
Ajalugu
Kettaheide kui iseseisev spordiala kasvas välja antiikolümpiamängudel kavas olnud viievõistlusest. Tol ajal oli ketas valmistatud lihvitud kivist ja hiljem pronksist valatud. Ketas kaalus 1,35–4,8 kg. Olümpias hoiti võistluste tarvis kolme ketast. Heideti eriliselt kettaheiteväljakult. Ka heitepaigad olid erinevad, kas ring läbimõõduga 2,5 või 2,74 m või ruut küljega 2,5 m. 500. ja 480. aastat e.Kr. olevat Phayllos heitnud ketast 28,17 m. Seda tulemust on raske hinnata, sest ketta kaal pole teada. Kettaheide andis ainet paljudele antiikkunstnikele (Myroni "Kettaheitja" (Diskobolos)).
Koobas
thumb|[[Lechuguilla koobas, New Mexico.]] thumb|Acsibi koobas, [[Argentina.]] pisi|[[Piusa koopad, Eesti]] Koobas on maa-alune looduslik või inimtekkeline tühemik. Enamasti loetakse koopaiks vaid neid maa-aluseid tühemikke, mis on nii suured, et sinna saab siseneda inimene.
Kettaheide
Ajalugu
Esimestel kaasaegsetel olümpiamängudel Ateenas 1896. aastal kasutati heitepaigana ringi läbimõõduga 2,2 m. Selline ring on praeguseni kasutusel. Kaks korda on olümpiamängudel kavas olnud ka kettaheide antiikstiilis, mille puhul heideti paigalt 15 cm kõrguselt aluselt mõõtudega 70x80 cm. Selles stiilis võitis 1906 vaheolümpia Verner Järvinen, Soome kuulsama odaviskaja Matti Järvineni vend.
Koobas
Koopad tekivad geoloogiliste protsesside tagajärjel. Enamik koopaid on lubjakivi happelises põhjavees lahustumise tagajärjel tekkinud karstikoopad. Liivakivides esinevad koopad tekivad sufosiooniliselt ehk siis, kui põhjavesi liivateri kaasa viies kivimisse tühemikke tekitab. Koopaid esineb ka rannikuil, kus lainete abradeeriv tegevus tekitab murrutuskulpaid. Vulkaanilistes piirkondades võivad esineda basaldist seintega laavatunnelid. Liustiku sulamise tõttu võivad tekkida liustikusisesed koopad.
Koobaste uurimisega tegelevat teadusharu nimetatakse speleoloogiaks.
Kettaheide
Kettaheite omapärast
Ketas on kas puust või mõnest muust siledast materjalist, mille ümber on metallist ümar metallring. Ketta mõlema poole keskel on metallist osa. Ketta kaal on meestel mitte üle 2 kg ja naistel 1 kg. Ketta välismõõt peab olema 21,9–22,1 cm ja naistel 18,0–18,2 cm. Kettaheite ring on turvalisust silmas pidades ümbritsetud võrguga, mis peab ebaõnnestunud katse puhul 2 kg ketta peatama, mis võib lennata kuni 25 meetrit sekundis. Kettaheite ringi sisemõõt peab olema 2,50 m.
Kettaheide Eestis
Eesti tuntumaid kettaheitjaid:
Eivind Astrup
pisi|püsti|Eivind Astrup Eivind Astrup (17. september 1871 Kristiania – 27. detsember 1895 Folldal, Rondane, Dovre vald, Hedmark) oli norra polaaruurija ja reisikirjanik.
Tema vanemad olid hulgikaupmees Harald Astrup (1831–1914) ja Emilie Johanne Smith (1836–1915). Arhitekt Thorvald Astrup oli tema vend.
Aastal 1889 lõpetas ta kommertsgümnaasiumi (Kristiania Handelsgymnasium). Lühikest aega töötas ta panganduse alal ning sõitis siis venna juurde Philadelphiasse, kus tahtis end kaubanduse alal täiendada.
Seiklushimust liitus ta Robert Edwin Peary ekspeditsiooniga Põhja-Gröönimaale 1891–1892. Tema kaasavõtmisel etendas oma osa suusatamisoskus; oletatavasti valetas ta end vanemaks. Ta kaardistas Põhja-Gröönimaa. Talvituti McCormicki lahes Smithi väinas Loode-Gröönimaal. Seal õppis ta tundma etah-inuitte. Hiljem kirjutas ta neist ja nende oskustest suure lugupidamisega. Mais 1892 asusid Peary ja Astrup koerakelkude ja suuskadega kaardistama Põhja-Gröönimaa jäätunud siseosa. Lihanappuse tõttu oli matk pingutav. Kahe kuu pärast jõuti Gröönimaa idarannikule Independence Fjordi äärde, kus saadi muskusveise liha. Kolm kuud mindi tormi ja nälga trotsides tagasi Smithi väina äärde. Kogu teekond oli 2000 km pikkune. Ekspeditsiooni tähtsamad tulemused olid Põhja- ja Kirde-Gröönimaa kaardistamine, milles oli suur osa Astrupil, ning Astrumi põhjalik etnograafiline uurimus.
Koobas
Elustik
Tüüpilised koopaloomad on käsitiivalised, kes kasutavad koopaid nii igapäevasteks puhkepaikadena kui ka talvitumiseks. Kajalokatsioonivõime tõttu suudavad nahkhiired lennata kõige kaugematesse, eraldatumatesse ja raskemini ligipääsetavatesse koopasoppidesse, orienteerudes käigustikus, isegi labürintides, suurepäraselt.
Eivind Astrup
Astrup osales ka Peary teisel Gröönimaa-ekspeditsioonil 1893–1894. Ekspeditsioon ebaõnnestus, sest ilm oli halb ja paljud ekspeditsiooni liikmed haigestusid riknenud lihakonservide söömisest. Astruo haigestus raskelt; tema biograaf Erling Kagge oletab, et põhjuseks võis olla riknenud liha söömine. Astrup jäi suusatamiseks liiga nõrgaks ning sõitis koos oma inuitist sõbra Kolotengvaga kelguga 1300 km mööda Melville'i lahe põhjarannikut ning kaardistas selle esimesena. See jäigi ekspeditsiooni ainsaks saavutuseks. Kuigi Astrup oli Perryle lojaalne, kritiseerib ta erakirjades tugevalt nii Perryt kui ka tema abikaasat, ning on oletatud, et vastumeelsus Perry vastu võis olla üks põhjus, miks ta teisel ekspeditsioonil Perryst lahku läks.
Norras võeti Astrup jälle imetlusega vastu. Ta sai oma kartograafilise töö eest tunnustuse Londoni Kuninglikult Geograafiaseltsilt.
Aastal 1895 ilmus tema raamat "Blandt Nordpolens naboer" ("Põhjapooluse naabrite seas"). Raamat anti 1990 uuesti välja. Aastal 1898 ilmus Londonis ingliskeelne väljaanne "With Peary near the Pole".
Tema geograafilised ja etnograafilised uurimused innustasid hilisemaid uurijaid. Tema eeskuju innustas Roald Amundseni. Fridtjof Nansen hindas teda väga kõrgelt.
Astrup tegi üksikasjalikke plaane uuteks Arktika- ja Antarktika-ekspeditsioonideks, kuid tema tervis oli pärast haigestumist Gröönimaal nõrgaks jäänud. Tor Bomann-Larsen viitab oma Roald Amundseni eluloos (1995) Amundseni päevikule, kus Amundsen ütleb, et on Frederick Cookilt, kes koos Astrupiga Gröönimaal oli, kuulnud, et Astrupi nõrkuse põhjuseks ei olnud lihamürgitus, vaid süüfilis. Igatahes kurvastas ta selle pärast väga, et ei saanud enam polaarekspeditsioonile minna.
1895. aasta jõulude ajal läks Hjerkinnis üksinda mägedesse. Kolmandal jõulupühal ta suri ning ta leiti alles kuu aega hiljem. Surma asjaolud on ebaselged. On mitu versiooni, mis põhinevad kaudsete tunnistajate ütlustel: ta kukkus end vastu kivi surnuks, sai kogemata lahti läinud relvast surmava tabamuse või laskis end ise maha.
Kui avalikkus sai Astrupi surmast teada, oli Norras peaaegu rahvuslik lein. Astrup maeti Vår Frelsers gravlundile Kristianias. Matustel oli palju rahvast.
Mälestuse jäädvustamine
Aastal 1909 pandi Thule valda Loode-Gröönimaal mälestustahvel, mida uuendati 1959.
Melville'i lahes on tema järgi nimetatud Astrupi saar.
Roald Amundsen nimetas ühe neeme Antarktikas tema järgi Astrupi neemeks.
Koobas
Elustik
Lisaks nahkhiirtele elavad koobastes mõned putukaliigid, ämblikud (Neoleptoneta myopica), vähid, krevetid (Palaemonias alabamae), salamandrid ja kalad (Amblyopsidae). Koobastes elavad liigid on kohastunud eluks täielikus pimeduses ja kaotanud nägemise. Sageli on need liigid väga haruldased, endeemsed.
Eivind Astrup
Portreed
Asta Nørregaard maalis temast 1893 täispikkuses portree, mille valdaja on Foreningen til Ski-Idrettens Fremme Oslos.
Koobas
Koopad Päikesesüsteemis
Koopaid on avastatud lisaks Maale ka Kuul ja Marsil.
Eivind Astrup
Portreed
Norra Polaarinstituudi fotokogus on temast palju fotosid. Osa neist on avaldatud tema raamatu faksiimiletrükis.
Koobas
Välismaal
== Maailma sügavamad koopad ==
== Maailma pikimad koopad ==
Eivind Astrup
Isiklikku
Astrup jäi vallaliseks.
Astruppi on nimetatud koduarmastajaks ja muusikasõbraks.
Ekspeditsiooni ajal magas ta karusnahast riietes vabas õhus lumes. Ta püüdis õppida inuittidelt.
Eesti rahvaluule
pisi|[[Jakob Hurt|Jakob Hurda koostatud Vana Kandle esimene köide (1886) sisaldab Põlva kihelkonnast kogutud regilaule]]
pisi|Piksepapilt Vihtla Jürgenilt üles kirjutatud "Pikse palve" Johann Gutslaffi 1644. aastal Tartus ilmunud teoses "Kurtzer Bericht und Unterricht Von der Falsch-heilig genandten Bäche in Lieffland Wöhhanda" ("Vääralt pühaks peetud Võhandu jõest Liivimaal")
Eesti rahvaluule (ka: eesti folkloor) on eesti rahva vaimne pärimus, milles on sünkreetiliselt ühendatud uskumused, teadmised, kogemused, tavad ja esteetika.
Eesti keeles kasutatakse vahel sünonüümsetena ja vahel eri tähenduses mõisteid rahvaluule ja folkloor. Esimene neist tähistab eeskätt rahva pärimuslikku suulist loomingut, teine võib tähistada laiemalt kogu vaimset pärandit, sealhulgas rahvausund, tavandid, muusika ja muu.
Traditsioonilises käsitluses mõistetakse rahvaluule all eeskätt talupojaühiskonnas levinud pärimust (muinasjutud, muistendid, naljandid, pajatused, vanad rahvalaulud, mõistatused, vanasõnad, kõnekäänud). Tänapäevane käsitlus loeb rahvaluule hulka ka tänapäeval levivad anekdoodid, keerdküsimused, linnalegendid jms.
Eesti rahvaluule uurimine
Vanimateks kirjalikeks allikateks, kus leidub andmeid eesti rahvaluule kohta, on keskaegsed kroonikad (Saxo Grammaticuse "Taanlaste vägiteod", Läti Henriku "Liivimaa kroonika", Bartholomäus Hoeneke "Liivimaa noorem riimkroonika jt), alates 17. sajandist ka kohtu- jm ülekuulamisprotokollid, pastorite märkmed ja aruanded, reisikirjad (nt Adam Oleariuse "Uus Pärsia reisikiri"), sõnaraamatud jms. Varaseimad regilaulutekstide ülestähendused näiteks pärinevad 1660. aastatest.
Seoses romantismi ja rahvusliku ärkamisega elavnes huvi Eesti rahvaluule vastu 19. sajandil. Esimesed selles vallas olid baltisaksa estofiilid. Johann Heinrich Rosenplänter andis välja eesti keele uurimisele pühendatud ajakirja ja kutsus üles koguma rahvapärimust. Arnold Friedrich Johann Knüpffer kogus ja andis välja Kadrina rahvalaule ja jutte. Alexander Heinrich Neus kogus ja avaldas regilaule. Friedrich Robert Faehlmann pani oma kunstmüütidega aluse eesti pseudomütoloogiale ning kogus Kalevipoja-muistendeid rahvuseepose tarbeks. Friedrich Reinhold Kreutzwaldi töös võib näha eestikeelse folkloristika algeid.
1888. aastal avaldas Jakob Hurt üleskutse "Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele", kutsudes kõiki kirja panema rahvamälestusi ehk vanavara, sisuliselt rahvaluule tähenduses. Hurdale tegi kaastööd ligi 1400 korrespondenti, kujunesid kogumise, säilitamise ja avaldamise põhimõtted. Hurda algatusel koostati esimesed eesti rahvaluule teaduslikud väljaanded, alguse sai hiigelsari "Monumenta Estoniae Antiquae".
Matthias Johann Eisen tõi kasutusele termini "rahvaluule". Ka tema tegeles rahvaluule kogumisega ning avaldas lisaks arvukalt kogutud materjali rahvaväljaandeid. Eisen kogus mh rahvausundilist materjali. Eesti Kirjameeste Seltsi tegevuse raames kogusid rahvajutte Juhan Kunder, Jakob Kõrv, Jaan Jõgever.
19.–20. sajandi vahetuseks hakkas rahvaluuleteadus iseseisvana välja kujunema, eristudes etnograafiast ja arheoloogiast. Eesti rahvaluuleteaduses sai ainuvaldavaks võrdlev-ajalooline meetod, tugev oli Soome koolkonna mõju, mis kestis läbi 20. sajandi.
1919. aastal asutati Tartu ülikoolis eesti ja võrdleva rahvaluule õppetool, mida asus juhtima professor Walter Anderson. Ta keskendus folkloristlikule meetodile, eesti ainese võrdlemisele teiste rahvaste folklooriga ja rahvaluule arhiivi korraldusele. Aastail 1919–1934 oli Tartu ülikooli õppejõuks Matthias Johann Eisen, kelle loengud tuginesid tema varasemale tööle, keskendudes usundile, eepostele ja eesti ning soome materjali võrdlemisele. 1927. aastal asutati Oskar Looritsa algatusel ja juhtimisel Eesti Rahvaluule Arhiiv. Selle nurgakiviks sai Jakob Hurda kaastööliste abiga loodud 162-köiteline vanavarakogu, mille Loorits tõi ära Helsingist Soome Kirjanduse Seltsist. Eri arhiivide juures asuvaid rahvaluulekogusid (Eesti Kirjameeste Seltsi kogu, EÜS-i kogu jpt) hakati koondama ERA ruumesse. 1930. aastail algatati mitu rahvaluule kogumise võistlust alates 1935. aastast määras riigivanem iga aasta iseseisvuspühaks parimaile rahvaluulekogujaile rahalised preemiad. Aastatel 1936–1938 toimus rahvaviiside ja -juttude heliplaadistamine. 1930. aastatel olid eesti rahvaluuleteaduses esindatud filoloogiline (August Annist) ja etnoloogiline suund (Oskar Loorits, Richard Viidalepp, Herbert Tampere).
1940. aastal muudeti Eesti Rahvaluule Arhiiv Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakonnaks, 1947 ühendati rahvaluule õppetool kirjanduse kateedriga. Rahvaluule õppejõuks (alates 1974 professor) sai Eduard Laugaste, kes luges rahvaluule teooria, ajaloo ja liikide põhikursusi. Hiljem lisandusid Udo Kolk, kelle uurimisalaks oli regilaul ja rahvamuusika, ning Paul Hagu, kelle tööd keskendusid setu folkloorile. Uurimismeetodis jäi valdavaks võrdlev-ajalooline meetod; mujal maailmas toimunud paradigmade mitmekesistumine Nõukogude perioodil Eestisse praktiliselt ei jõudnud.
1980.–1990. aastatest on Eesti rahvaluuleteaduse uurimisaines ja lähenemisviisid mitmekesistunud. Rohkem tähelepanu on pööratud teksti kõrval kontekstile; uuritud on kaasaja folkloori.
Arvo Krikmann on uurinud rahvaluule lühivorme, Ingrid Rüütel eesti rahvamuusikat, Mall Hiiemäe rahvakalendrit, Eda Kalmre tänapäeva rahvaluulet, Ülo Valk mütoloogiat, Risto Järv rahvajutte, Tiiu Jaago regilaulu poeetikat ja rahvaluule üldteooriat.
1993. aastal taastati Tartu ülikoolis ajaloolise nime all iseseisev eesti ja võrdleva rahvaluule õppetool. 1995 sai Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakond Eesti Rahvaluule Arhiivi õigusjärglasena tagasi oma ajaloolise nime. Mõlemad institutsioonid tegelevad Eesti rahvaluule kogumise, uurimise ja avaldamise ning õppetööga.
Viini rahvusvaheline lennujaam
Viini Rahvusvaheline lennujaam (Flughafen Wien-Schwechat; inglise keeles Vienna International Airport; IATA: VIE, ICAO: LOWW) on Austria rahvusvaheline lennujaam Viinis Schwechatis, mis asub Viinist kagus.
See on riigi suurim lennujaam ning Austrian Airlinesi ning tema tütarettevõtte Tyrolean Airwaysi ja Niki kodulennujaam. Lennujaam on võimeline vastu võtma ka laiakerelisi lennukeid, nagu on Boeing 747 ja Airbus 380. Lennujaam on Ida-Euroopasse ja Lähis-Itta suunduvate lendude sõlmpunkt. Viini lennujaamast toimuvad regulaarlennud Aafrikasse, Põhja-Ameerikasse, Aasiasse. Aastal 2013 teenindas lennujaam 21 996 926 reisijat ja 244 650 lendu.
Algusaastad
1938 ehitatud lennujaam oli algselt militaarne ning seda kasutati teise maailmasõja ajal Heinkeli firma militaarlennukite disaini- ja tootmiskompleksina. Aastal 1954 asutati Betriebsgesellschaft ning lennujaamast sai Viini ja kogu Austria peamine lennuväli. Seal oli ainult üks rada, mida 1959. aastal laiendati. 1959. aastal alustati uue lennujaamahoone ehitamist.
1972 ehitati lisaks üks lennurada. 1982 ühendati lennujaam natsionaalse kiirteevõrgustikuga (Ostautobahn). 1986 avati suuremaks ehitatud saabuvate lendude hall, 1988 avati 8 maabumissilda.
27. detsembril 1985 ründasid Palestiina terroristid lennujaama piletimüügipunkte.
Arendus 1990. aastatel
Flughafen Wien AG erastati 1992. aastal. Samal aastal avati uus Terminal 1, aasta hiljem ostuala. 2006 alustati tööd 109 m kõrguses lennujuhtimistornis, millest ulatus nägema kogu lennujaama. Samal aastal avati VIP-ala.