Love_as_a_Moral_Emotion
Mõte, et isik võib olla eesmärk, on paljudele filosoofidele arusaamatu, sest nende meelest eesmärk on definitsiooni järgi tulemusele orienteeritud. Aga kui eesmärk on miski, mille pärast midagi tehakse, siis ei pea see olema miski, mille saavutamiseks midagi tehakse. Näiteks võib käia kirikus oma kadunud ema pärast. Võib-olla saab siiski selle lause ümber sõnastada, nii et tuleb sisse tulemus: "käia kirikus selleks, et täita oma kadunud ema soovi." Aga selle saab omakorda ümber sõnastada: "käia selle pärast, et täita...," ja see ei ole enam seesama, millest alguses jutt oli. Kirikus käimine ema soovi täitmise pärast ei ole sama mis kirikus käimine ema pärast, sest mitte lihtsalt ei täideta ema soovi, vaid tehakse seda tema pärast. Selleks et saaks tegutseda kellegi pärast, peab see keegi olema tegevuses toimiva motiivi objekt: ta peab olema see, kelle silmaspidamine annab motiivivi tegutseda, umbes sama mis see, kelle pärast tegutsetakse. Mõlemat moodi saab väljendada seda, et inimene on eesmärk. Kant rõhutab, et eesmärk ei pea olema tulemusele orienteeritud. Ta usub, et tahe, mis peab silmas tulemust, mitte objekti (inimest), ei saa olla tingimatult hea. Et tingimatu tahe oleks olemas, peab olema miski, mis on seotud minu tahtega ainult alusena ja mitte kunagi tagajärjena. Peab olema tahet määrav alus, mis ei ole oodatav tulemus. Algul proovib Kant sellesse rolli ideed seadusest iseeneses, kuid asendab selle ruttu mõistuspärase seadusega, mis on iseenda tahe ja isiku tõeline isedus. Seda eesmärki tuleb mõiste iseeksisteerivana, mitte esilekutsutuna. Isiku mõistuspärane loomus on juba olemas ning eesmärk ei too kaasa mingit kalduvust selle olemasolu põhjustada ega edendada. Selle eesmärgi olemasolu võtab enesestmõistetavana ka motiveeriv hoiak, mille kohane objekt ta on. Et eesmärgid on motivatsiooni objektid, siis see, mis eristab mõnd neist iseeksisteerivana, kätkeb eristavas suhtes, mille kaudu nad on seotud motiividega. Iseeksisteerivad eesmärgid on motiveerivad hoiakud, mis vaatlevad ja väärtustavad neid sellistena, nagu nad juba on; teised eesmärgid on niisuguste hoiakute objektid, mis väärtustavad neid võimalikkustena, mis tuleb esile kutsuda. Tõsiasi, et isik on iseeksisteeriv eesmärk, seisnebki tõsiasjas, et ta on esimest liiki hoiaku kohane objekt. Nimelt on ta austuse kohane objekt. Austus seisneb selles, et hinnatakse mõistusega olendit, kes ta on, kaldumata esile kutsuma konkreetseid tulemusi. Võidakse väita, et selline hoiak saab motiveerida tegevust ainult soovi kaudu, mille objekt oleks siis mõni ettenähtav tulemus; nii et siis tegutsemine austusest isiku vastu peab hõlmama ka mitte-iseeksisteerivat eesmärki. Kui see ka nii on, siis ikkagi iseeksisteerivaid eesmärke ei saa taandada mitte-iseeksisteerivatele. Kant arvab, et austus on selles mõttes viimne motiiv, kuid tal ei ole allutatud motiividega mitte positiivne, vaid negatiivne suhe. Austuse objekti tuleb Kanti järgi käsitada ainult negatiivselt: eesmärgina, mille vastu ei tohi kunagi toimida, järelikult eesmärgina, mida me oma tahtmises ei tohi kunagi lugeda ainult vahendiks. Ühes märkuses ütleb Kant, et austus on õigupoolest teadlikkus väärtusest, mis ohjeldab minu enesearmastust. Enesearmastus on Kantil motiveeritus empiirilistest motiividest ja sellega seotud prudentsiaalne mõtlemine. Eesmärgiks seatakse empiirilised tulemused tarvilike vahendite kaudu.