cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahmed Elmohamady
Debüüdi Egiptuse jalgpallikoondises tegi Elmohamady 2007. aasta augustis sõprusmängus Elevandiluuranniku vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 2010. aasta rahvaste karikavõistluste viimases alagrupimängus Benini vastu. Aastatel 2008 ja 2010 on ta Egiptuse koondisega tulnud Aafrika meistriks. Ta on kuulunud Egiptuse koondisse veel ka 2009. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril, 2017. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel, 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel.
Vecsaikava
Vecsaikava on küla (vidējciems) Lätis Madona piirkonnas Prauliena vallas.
Vecsaikava asub valla lõunaosas merepinnast 93 meetri kõrgusel Aiviekste jõe kaldal. Küla jääb valla keskusest Praulienast 17 ja piirkonna keskusest Madonast 23 kilomeetri kaugusele. Külas on põhikool, seal asub ka Saikava raamatukogu. Sinna jäävad Vecsaikava, Lejasskola ja Kupsiņi bussipeatus.
Vecsaikava on kujunenud endise Saikava mõisa (Saikow) keskuse juurde ja saanud alguse mõisatööliste elumajadest. Vecsaikava ehk Kalmemäe muinaskalmed on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Looduskaitse all on Vecsaikava pärn ja Vecsaikava tamm. Küla jääb osaliselt Teiči looduskaitseala kaitsevööndisse.
George Jones
George Glenn Jones (12. september 1931 – 26. aprill 2013) oli Ameerika Ühendriikide kantrilaulja.
Jonesi esimene suurem hitt oli "White Lightning", mis jõudis kuulajateni 1950. aastate lõpus.
Ott Kiivikas
Ott Kiivikas (sündinud 10. septembril 1977 Viljandis) on eesti kulturist.
George Jones
Ta oli abielus Tammy Wynette'iga, kellega koos salvestati ka hulganisti laule.
Liepāja Püha Joosepi katedraal
thumb|Liepāja katedraal
Liepāja Püha Joosepi katedraal (läti keeles Liepājas Svētā Jāzepa Romas katoļu katedrāle) on katedraal Lätis Liepāja linnas aadressil Rakstvežu ielā 13. See kuulub katoliiklastele ja on Liepāja piiskopkonna peakirik. Tegemist on suurima katoliku kirikuga Kuramaal, hoone on nii arhitektuuri- kui ka kultuurimälestis.
Kirikuhoone
Praegune kirikuhoone ehitati Liepājasse aastail 1893–1896. Kirik on ehitatud tellistest. Sellel on kolm torni, millest kõrgeim on ühtlasi kellatorn. Praktiliselt koosneb katedraal kahest hoonest, vana barokne kirikuosa on kasutusel Jumalaema kabelina. Hoone pikkus on 33 ja laius 20 meetrit. Katedraali juures asub ka väike aed.
Hoonel on kolm löövi, neid eraldab kaks sammaste rida. Kirikus on mitu sammastele toetuvat rõdu. Peamiselt on altaril kujutatud Jeesust, Joosepit ja neitsi Maarjat. Peaaltarist paremal asub rikkalike puunikerdustega ehitud Püha Joosepi altar, vasakul aga Püha Antoniuse altar. Vasakule sammaste vahele jääb ka XVIII sajandil ehitatud kantsel, mida kaunistavad neli evangelisti. Katedraali orel restaureeriti aastal 2012 Läti Kultuurkapitali toel.
Katedraali juurde kuulub lisaks vanast kirikust kujunenud kahelöövilisele Jumalaema kabelile, kus asub neitsi Maarja altar, veel ka teine XVIII sajandil ehitatud kabel, kus asub Jeesuse Südame altar.
Katedraali orel, altar, interjöör ja kantsel on muinsuskaitsealused kunstimälestised.
Varasem ajalugu
Vanim Liepāja kirik ehitati aastal 1508. Pärast reformatsiooni läks see aga luterlaste valdusse ja kohalikud katoliiklased pidid sakramentide läbiviimiseks käima Leedus. Aastal 1747 ehitati linna väike kivikirik, mis hakkas kandma Püha Joosepi nime. See osa kirikust pühitseti sisse aastal 1762. Vana ja väike palvemaja jäi aga rahvale kitsaks, nii hakati XIX sajandi lõpus Mahiloŭ peapiiskopi Roppi eestvedamisel uut kirikut rajama.
Praegune hoone
Aastail 1893–1896 valmis praegune kirikuhoone, mis valmistati Danzigi tellistest. Uusromaani stiilis hoone arhitekt oli Louis Melville. Vana barokkstiilis palvemaja ei lammutatud, see jäi uue kiriku osaks. Aastal 1911 õnnistati uus kirikuhoone sisse.
Algselt oli tegemist tavalise kirikuga, katedraaliks sai see aastal 1938, kui rajati Liepāja piiskopkond.
Premier League'i hooaeg 2013–2014
Premier League'i hooaeg 2013–2014 oli Inglismaa Premier League'i 22. hooaeg. Hooaeg algas 17. augustil 2013 ja lõppes 11. mail 2014. Manchester United oli tiitlit kaitsev meister. Liiga meistriks tuli Manchester City.
Liiga hooajal osales 20 meeskonda: 17 klubi eelmisest hooajast ja kolm klubi Inglismaa jalgpalli esiliigast, mis kindlustasid endale edasipääsu kõrgliigasse. Meeskondade Wigan Athletic, Reading ja Queens Park Rangers asemel uuel Premier League'i hooajal mängisid Cardiff City, Hull City ja Crystal Palace. Cardiff City jaoks on tegu nende esimese hooajaga Inglise kõrgliigas pärast 51-aastast pausi.
Klubid
Järgmised 20 klubi mängisid Premier League 2013–2014 hooajal:
Tulemused
Manchester City kindlustas liiga meistritiitli viimases voorus 2:0 võiduga West Ham Unitedi üle. Meeskond lõpetas hooaega 86 punktiga, teisel kohal oli Liverpool (84 punkti) ja kolmandal - Londoni Chelsea (82). Eelmise hooaja meister, Manchester United, lõpetas hooaja 7. kohal.
Hooaja tulemuste põhjal lahkusid liigast Cardiff City, Fulham ja Norwich City.
Liiga parimaks väravakütiks tuli 31 väravaga Luis Suárez. Crystal Palace treener Toni Pulis nimetati hooaja parimaks peatreeneriks.
Lille (Tallinn)
Lille on allasum Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis.
Allasumis paiknevad tänavad:
Jane Snaith
Jane Snaith (sündinud 5. juulil 1969 ) on MTÜ Igale Lapsele Pere eestvedaja ning mitme erialase raamatu tõlkija ja toimetaja.
Haridus
Jane Snaith õppis aastatel 1989–1992 Tartu Ülikoolis geograafiat ja Tallinna Tehnikaülikoolis majandust. 2013. aastal lõpetas ta Tallinna Tehnikaülikooli avaliku halduse erialal. 2018. aastal alustas ta õpinguid Tallinna Ülikooli sotsiaalpedagoogika ja lastekaitse magistriõppes.
Täiendõpe
Täiendõppena on ta läbinud Tartu Ülikooli ärijuhtimise kursuse. Lisaks on ta osalenud e-õppe kursustel nii nõustamise ja psühhoteraapia kui ka eneseanalüüsi valdkonnas ning tegutsenud koolitajana.
Töö
Jane Snaith töötas algul erasektoris ja puutus lastekodudes elavate lastega kokku vabatahtlikuna tegutsedes. 2012. aastal sai temast vanemliku hooleta jäänud lapsi kasvatavate perede eestkoste- ja tugiorganisatsiooni MTÜ Igale Lapsele Pere vabatahtlik eestvedaja, ühingu juhatuse liige ja tugirühmade arenguprogrammi juhendaja.
Poliitiline tegevus
2009. ja 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Reformierakonna nimekirjas Harku valla volikokku ning sai vastavalt 61 ja 22 häält. Jane Snaith oli üks Rahva Ühtsuse Erakonna juhtfiguure, erakonna volikogu esimees. 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta valimisliidu MEIE Tallinn nimekirjas ja sai 24 häält. 2019. aasta Riigikogu valimistel sai ta Eesti Vabaerakonna nimekirja esinumbrina Ida-Virumaal 50 häält.
Tunnustus
Jane Snaithi on tunnustatud vabatahtliku töö eest:
Isiklikku
Jane Snaith on pärit Valgast. Peres kasvab neli last, kellest kaks on kasulapsed.
Keskmine inimene
Keskmiseks inimeseks ehk standardinimeseks ehk ideaalinimeseks (inglise standard man, reference man, reference person) nimetatakse kujutletavat (teoreetilist) inimese (indiviidi) mudelit.
Ideaalinimest iseloomustavad teatud inimrühma omaduste keskmised väärtused, näiteks keskmine vanus, füüsiline vastupidavus, tervislik seisund ja keskmine laste arv.
Tänapäeval võidakse keskmise inimese mõistet kasutada ka muudes valdkondades peale statistika.
ICRP keskmine inimene
Meditsiinis kasutatakse keskmise inimese mudelit nimetusega ICRP keskmine inimene (inglise standard man, reference man, ICRP reference Man, reference person).
ICRP keskmise inimese mudel leiab kasutust mitmesugustes füsioloogia- ja toksikoloogiaarvestustes, näiteks kiiritusdooside kohta.
Rahvusvahelise Radioloogiakaitse Komisjoni (ICRP – International Commission of Radiological Protection) 1974. aasta definitsiooni kohaselt on keskmise inimese (mehe) vanus 20–30 aastat, kehakaal 70 kg, pikkus 170 cm, nahavärvus hele. Tema tervislik seisund olevat hea (terve). Ta olevat kas lääneeurooplane või põhjaameeriklane ja elavat piirkonnas, kus keskmine temperatuur on 10–20 °C.
Tiik (ansambel)
Tiik on Hiiumaa juurtega kantri-grunge ansambel, mis alustas oma tegevust 2017. aastal.
Keskmine inimene
ICRP keskmine inimene
Algselt arvestati 'keskmise inimesena' meest. Kasutusel on ka mudelid 'keskmise naise' ja 'keskmise lapse' tarvis.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Standard person seisuga 13.03.2014.
Palermo metsa massimõrv
Palermo metsa massimõrv oli 1918. aasta detsembri lõpus ja 1919. aasta jaanuari alguses bolševike ja nende käsilaste kohalike elanike hulgast toimepandud veretöö Palermo metsas Rakveres, kus punase terrori käigus tapeti metsikult 82 süütut inimest.
Virumaa ja Rakvere linn oli Eesti Töörahva Kommuuni enamlaste võimu all alates 16. detsembrist 1918 kuni 11. jaanuarini 1919. aastal.
1919. aasta 17. jaanuaril Rakvere linna komandandi Areni, Viru maakonnavalitsuse esimehe Mihkel Juhkami, Rakvere linnapea kohusetäitja Karl Jakobsoni, Rakvere-Paide Rahukogu esimehe Tõnis Kalbuse, Rakvere linna miilitsaülem Gustav Kütti ja Viru maakonna miilitsaülema abi Tennebergi, Rakvere linnaarsti Dr. R. Wireni ja endise kreisiarsti Dr. Ernst Utti juhtimisel, ühishauast, missugune seisis Surnuaia uulitsast Palermo poole viiva tee ääres pahemat kätt linna poolt künka peal, ohvrite haudadest ülesvõtmine. pisi|Mossin-Nagant vintpüssidega relvastatud Vene jalaväelased Esimeses maailmasõjas Esimesest ühishauast väljatõstetutest tuvastati: Eesti sõjaväe polgu arst dr Aleksander Reinik, õigeusu-preester Sergei Florenski, Tartu ülikooli kasvandik sanitar Ellenberg Tallinnast, kohalik kaupmees Gustav Bock, Tõnis Põdra Uhtna mõisast, Tõnu Põiklik raudteeametnik Rakverest, Ferdinand Tops Undla vallast, Rudolf Roost Tudulinnast, sanitar, Eduard Sepp Veltsi mõisast ja kingsepp Kolk Rakverest ning ja veel viis isikut, kellede nimesid hiljem ei läinud korda teha kindlaks. Tuvastati surnukehad: 1) Tönis Põdra, — Uhtna vallast, kuulihaav rinnas. 2) Tundmata — kuulihaav südame kohal, pea katki löödud. 3) Tõnu Põiklik — raudteeametnik Rakvere jaamast, tikuhaav pahema kaenla all. 4) Tundmata — kuulihaav rinnus. 5) Ferdinand Tops, Huljalt, Undla vallast — kuulihaav kukla taga. 6) Ellenberg, Tartust, üliõpilane, sanitar — pealagi sisse löödud. 7) Rudolf Oimann — tikuhaavad peas ja seljas. 8) Dr. Reinik — tikuhaav kaelas. 9) Sergei Florinsky, preester — kuulihaav rinnus. 10) Rudolf Roost, Tudulinnast, sanitar — tikuhaavad kaelas ia paremas jalas. 11) Tundmata — tikuhaav ja kuulihaavad parema reie peal. 12) Tundmata — tikuhaavad pahema kaenla all ja peas. 13) Gustav Bock — kaupmees Rakverest, — ilma haavadeta, arvatavasti äralambunud ühishauas. 14) Keegi Eesti rahvaväe sanitar, Narvast pärit, nimi tundmata, Kolo mõisa juures enamlaste kätte sattunud,— lõualuu katki, kuulihaav pahemas õlas, tikuhaavad paremas reies ja kõhus. 15) Eduard Sepp, Veltsi mõisast. Viru maakonnast — kuulihaav kõhus. 16) Koik, kingissepp Rakverest — kuulihaav peas.
Peaaegu kõik surnukehad, mõne üksiku väljaarvamisega, olivad kas sukkades, ehk paljajalu, kuna saapad olivad ära võetud, niisama puudusivad paljudel ka suuremad riided. Kolmest hauast kokku 82 inimest, kellest 12 tundmataks jäid.
Mõrvapaika tähistab Palermo punase terrori ohvrite mälestuskivi.
Samasuguse kuriteo panid bolševikud toime 14. jaanuaril 1919 Tartus (vt Tartu Krediidikassa massimõrv).
Bolševike veretöödest Rakveres ja Tartus teatas läänemaailma Kopenhaagenis tegutsenud Eesti Teadete Büroo juhataja, kirjanik Eduard Vilde, kelle kirjeldus koos fotodega massimõrvadest Rakveres ja Tartus ilmus algselt Prantsuse suurimas pildiajakirjas L'Illustration pealkirjaga "Les crimes du bolchevisme en Esthonie".
Ambodimanga (Masoala)
Ambodimanga on küla Madagaskaril Sava piirkonnas Antalaha ringkonnas Vinanivao vallas Masoala poolsaare lääneosas Ampanio jõe lõunakaldal.
Kõrgus merepinnast on umbes 121 m.
Vecpiebalga kihelkond
Vecpiebalga kihelkond ehk Vana-Pebalgi kihelkond (saksa keeles Alt-Kirchspiel Pebalg, ka Pebalg) oli haldusüksus Liivimaal Võnnu vojevoodkonnas, Rootsi Liivimaal ja Võnnu kreisis.
Korean Air Linesi lend 007
Korean Air Linesi lend 007 (KAL 007) oli Lõuna-Korea reisilennufirma Korean Air Linesi New Yorgist  Anchorage'i (Alaska) kaudu Souli teel olnud lennuki Boeing 747-230B katastroofiga lõppenud lend.
1. septembril 1983 tulistas Nõukogude Liidu sõjalennuk Suhhoi Su-15 reisilennuki Jaapani mere kohal Moneroni saare lähedal Sahhalinist läänes alla. Surma said kõik lennukis olnud 269 inimest (neist 29 meeskonnaliiget), kaasa arvatud Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja liige Larry McDonald. See juhtum tekitas pahameelt kogu maailmas.
Pärast tankimist Anchorage'is tõusis lennuk 1. septembri hommikul kell 1 õhku ja võttis suuna Soulile. Lühim lennumarsruut oleks läinud üle Kamtšatka Nõukogude Liidu õhuruumi kaudu, kuid külma sõja ajastu pingeliste suhete tõttu kulges ettenähtud lennukoridor Romeo 20 umbes 30 km kauguselt Nõukogude Liidu piirist ümber Kamtšatka poolsaare ja Kuriilide ning üle Jaapani.
Selhurst Park
Selhurst Park on jalgpallistaadion Londonis Suurbritannias. Staadion on koduks Inglismaa kõrgliiga klubile Crystal Palace F.C. Staadion avati 1924. aastal ja see mahutab 26 309 pealtvaatajat.
Staadion on varem olnud koduväljakuks ka klubidele Charlton Athletic F.C. ja Wimbledon F.C.
Yos Sudarso
pisi|Yos Sudarso Kommodoor Yosaphat Sudarso (24. november 1925 – 15. jaanuar 1962) oli Indoneesia mereväeohvitser.
Ta hukkus Hollandi ja Indoneesia laevade vahel 15. jaanuaril 1962 peetud merelahingus.
Tema auks on nime saanud Yos Sudarso saar ja Yos Sudarso laht.
Brigaad 3
"Brigaad 3" oli eesti telesari (täpsemalt arstisari), mida 2007–2008 näitas TV3. Ühel hooajal oli eetris 12 osa ja üks osa kestis 45 minutit.
Siesikai vald
Siesikai vald (leedu keeles Siesikų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ukmergė rajooni territooriumil.
Valla pindala on 168 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1541 inimest. Valla keskus on Siesikai alev, kus aastal 2011 oli 508 elanikku. Vallamaja asub aadressil Draugystės g. 2. Vallavanem on Algirdas Kaušas.
pisi|Belazariškiai pisi|Kačėniškiai pisi|Lokinė mõisa tall pisi|Meilūnai pisi|Miliūnai pisi|Petronys pisi|Reniūnai pisi|Šinkūnai pisi|Rudamina suguvõsa hauakabel
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Elmar Tepp
Elmar Leonhard Tepp (30. aprill 1913 Tallinn – 11. mai 1943 Kalinin, Vene NFSV) oli Eesti jalgpallur.
Oli 1938 Balti turniiri võitjaid. Ta mängis Eesti jalgpallikoondises aastatel 1937–1940 18 mängu.
Tõrva raekoda
Tõrva raekoda on Tõrvas aadressil Kevade tänav 1 asuv hoone, mida kasutab Tõrva linnavalitsus.
Hoone valmis 1937 ja selle projekteeris Georg Saar. Hoonet ei ehitatud päris nullist, vaid endise niinimetatud Linsi kooli maja rekonstrueerimisena.
1944 sai hoone granaaditabamuse. Hiljem kahjustatud osa taastati.
Andronikos II Palaiologos
Andronikos II Palaiologos (kreeka keeles Ἀνδρόνικος Δούκας Ἄγγελος Κομνηνὸς Παλαιολόγος (Andrónikos Doúkās Ángelos Komnēnós Palaiologos), ladinapäraselt Andronicus II Palaeologus; 25. märts 1259 – 13. veebruar 1332) oli Bütsantsi keiser aastatel 1282–1328. Andronikos on läinud ajalukku lisanimega Vanem (tema lapselaps aga kui Andronikos Noorem). Ta oli keiser Michael VIII poeg ja Palaiologoste dünastia teine esindaja.
Andronikos sündis 1259. aasta 25. märtsil Nikaias. Ta oli keiser Michael VIII Palaiologose ja Theodora Palaiologina vanim poeg. Pärast seda, kui Michael VIII oli 1261. aastal Konstantinoopoli ladinlastelt tagasi vallutanud, kuulutati Andronikos kaasvalitsejaks. Ta krooniti aga alles 1272. aasta 8. novembril.
Andronikos viibis isa Michael VIII kõrval, kui viimane suri 58-aastaselt 1282. aasta 11. detsembril palaviku tõttu.
Andronikos erines isast mitmeski mõttes. Michael VIII oli kirjelduste järgi nutikas, (sala)kaval ja halastamatu, Andronikos oli seevastu naiivne, usaldav ja tahtejõuetu. Erinevus oli ka religioossuses: Andronikos oli siiras ja vaga õigeuslik kristlane, Michael aga ei huvitunud religioonist ja tegeles usuküsimustega vaid poliitilisel tasandil.
Sünd
Andronikos sündis 1259. aasta 25. märtsil Nikaias, Nikaia keisririigis. Ta oli keiser Michael VIII Palaiologose ja keisrinna Theodora Palaiologina vanim ellujäänud poeg.
1261. aastal, mil Michael VIII nimel võeti Ladina keisririigilt tagasi Konstantinoopol, kuulutati ka Andronikos kaaskeisriks. Kuid ta krooniti alles 1272. aasta 8. novembril.
Kaasvalitsejana
Kaasvalitsejana saadeti Andronikos armee eesotsas 1278. aastal Väike-Aasiasse türklaste edasitungi peatama Meanderi piirkonnas. Tegelik armee juht oli aga mégas doméstikos (vägede ülemjuhataja) Michael Palaiologos Tarchaniotes. Bütsantsil õnnestus türklased minema kihutada. Andronikos otsustas üles ehitada Tralleisi linna (tänapäeva Aydın), mille ta nimetas ümber Andronikopoliseks. Ta käskis Tarchaniotesel paigutada linna 36 000 elanikku ning ehitada müürid, ent linna varustamine sattus peagi unustusse. See viis 1280. aasta paiku, mil Andronikos linnast lahkus, Andronikopolise langemiseni türklastele. Sellega lõppes ka Bütsantsi domineerimine Väike-Aasia edelaosas.
Isa Michael VII kõrval valitsemine andis Andronikosele valitsemise kogemusi, kuid teisest küljest pidi ta varjama oma tõelisi mõtteid ja soove. pisi|320x320px|Bütsants [[1295. aastal Michael VIII valitsemise ajal]] Michael VIII ajal kindlustati Bütsantsi piirid ning tõrjuti tagasi erinevad vaenlased, kelle seas oli kõige ohtlikum Sitsiilia kuningas Charles I d’Anjou. Siiski ei õnnestunud Michaelil riigiga liita endisi Bütsantsi alasid nagu Trapezundi keisririik, Epeirose ja Tessaloonia despootkonnad ning teised kreeka riigid. Läänepiiridele keskendudes jäid idaalad tähelepanuta ning seal tungisid türklased Bütsantsi aladele. Michael VIII ajal sõlmiti ka 1274. aastal Lyonis Rooma ja Konstantinoopoli kirikute liit, mille järel Bütsantsi kirik allus paavstile. See samm oli mõeldud riigi kaitseks peamiselt Sitsiilia eest, kuid tekitas siseriiklikult palju viha keisri vastu.
Michael VIII jättis oma pojale kehvas seisus riigi. Bütsantsi idapiir oli jäänud tähelepanuta, riigi finantsolukord oli katastroofiline ning sisepoliitilised pinged kirikute liidu sõlmimise tõttu haripunktis.
Valitsemine
pisi|Hyperpyron Andronikos II-st Kristuse ees põlvitamas 1282. aasta detsembris sai Andronikos II ainuvalitseja. Kohe ilmnes, et tal polnud ei soovi ega ka võimekust jätkata isa poliitikat. Andronikosel puudusid tema isa otsustusvõime ja juhtimisomadused. Andronikos oli väga ebakindel, mida näitab ka tema saatjaskonna oluline staatus. Ta polnud oma olemuselt sõjamees ning objektiivselt olukorda vaadates ei saanudki ta jätkata Michael VIII vihatud sisepoliitikat. Olukord oli selline, et populaarsuse saavutamiseks pidi Andronikos tegema vaid kõike isale vastupidi. Eelnevalt kirjeldatu tõttu vaatas keiser lihtsalt pealt oma impeerium pöördumatut allakäiku, juhatades territoriaalset kaotust, rahalist hävingut ja sõjalist katastroofi.
Andronikos II oli haritud, intellektuaalne, lahke ja religioosne mees. Äärmiselt usklikuna võttis ta osa ka teoloogilistest vaidlustest. Ta kulutas palju aega kirjandusele ja muusikale. Ta pidas haritud inimeste seltskonda kõige meeldivamaks. Kaasaegsed on märkinud, et Andronikos paistis silma nii välimise kui sisemise ilu poolest. Teadust ja kunsti toetav Andronikos avas Konstantinoopolis ülikoolisarnase “Valitseja kooli”. Tema ajal valitses õukonnas kultuuri ja kunsti õitseng, mida on nimetatud Palaiologoste renessansiks. Õukonda saabus palju suuri teadlasi, nende hulgas näiteks riigimees ja filosoof Theodoros Metochites ning astronoom Nikephoros Gregoras. Ajaloolased on hinnanud, et Andronikos II oleks olnud Bütsantsile õnnistus, kui impeerium oleks olnud oma hiilguse tipus, ent kultuuri- ja kunstihuviline keiser “sattus valesse aega”, mistõttu kujunes ta riigile pigem õnnetuseks. pisi|Andronikos II fresko Serrese lähedal kloostris
Välimus
Keiser oli pikka kasvu, suursuguse hoiakuga ning tema silmi kirjeldasid kaasaegsed tarkadena. Säilinud illustratsioonide kohaselt oli Andronikose habe üks suurejooneline vaatemäng. See oli paks ja pruun ning vastupidi tolleaegsele moele sirgeks lõigatud, mis koos tema lahke näo ja kõrge elegantse olekuga aitas tal kahtlemata mõjuda keisrina, isegi kui ta selles ametis hästi hakkama ei saanud.
Kiriku küsimused
pisi|[[1301|1301. aasta kuldbulla Andronikos II Kristuse kõrval]] Andronikose valitsusajal vahetati Konstantinoopoli patriarhi kümme korda (mõni oli ametis korduvalt). See näitab, et Andronikose ajal olid kirikus pidevad sisetülid ja keisril tuli nendega pidevalt tegeleda.
Kirikute liidu lõpp
Keiser Michael VIII oli sõlminud 1274. aastal Lyonis katoliku ja õigeusu kiriku vahel liidu, et kaitsta riiki ladinlaste kavatsuste eest vallutada Konstantinoopol ja taastada Ladina keisririik. Liiduga polnud aga suurem osa bütsantslastest rahul ning paavsti kasvavad nõudmised õõnestasid seda liitu ning süvendasid pingeid. Objektiivselt oleks Andronikos II olnud raske jätkata Michael VIII kirikupoliitikat. Nii seadis uus keiser end unioonivastaste leeri. Seda tõestab ka Michael VIII tagasihoidlik matmine.
Esialgu ei julgenud Andronikos iseseisvaid samme astuda, vaid laskis end juhtida tädi (Michael VIII õde) Euloogial. Üldiselt oligi keiser oma valitsusajal mõjutatud mitmest ministrist, näiteks Theodoros Mouzalonist või Theodoros Metochitesest.
Mõne aja pärast tegi keiser otsustava pöörde ning kuulutas Michaeli kirikute uniooni ketserlikuks. Unionistlik patriarh Ioannis XI Bekkos saadeti pagendusse ning tagandatud patriarh Ioseph I Galesiotes pandi taas ametisse. Hagia Sophia kõik nurgad ja pühapildid puhastati püha veega. Kuigi riigis verevalamist ei järgnenud, mõisteti unionistid hukka ning järgnes nende tagakiusamine. 1283. aastal kutsuti Blacernae palees kokku sinod, mis sundis Michael VIII abikaasat, leskkeisrinna Theodora Palaiologonal oma unioonimeelsust kahetsema. 1285. aastal tuli kokku uus sinod, mis avaldas õigeusu teese kinnitava teksti ning andis korralduse endise patriarhi Ioannis XI Bekkose vangistamiseks.
Arseniidid
Patriarh Aresenios Autoreianos (ametis 1255–1259 ja 1261–1265) oli olnud keiser Johannes IV Laskarise eest seisja ning heitis peale lapskeisri pimedaks torkamist keiser Michael VIII kirikust välja. See viis riigis tugeva arseniitide opositsiooni moodustamiseni, mida tuntakse Arseniose skisma nime all. Arseniosel oli palju toetajaid Väike-Aasias. Arseniidid olid enamasti Laskariste dünastia toetajad ning nõudsid, et kukutatud Johannes IV uuesti troonile saaks. Endise patriarhi surm 1273. aastal ei vaigistanud arseniite. Nad keeldusid tunnistamast Konstantinoopolis valitsevat patriarhi. Ka patriarh Ioseph I Galesiotese surm 1283. aastal ning uue Küproselt pärit Gregorios II Kypriose ametisse määramine ei rahuldanud neid, sest sellesse ametisse sooviti kedagi enda seast. 1284. aastal kutsus keiser Andronikos koos tädi Theodora ning nõbude Anna Palaiologina Kantakouzenose ja Theodora Raoulainaga Adramyttiumisse (tänapäeva Edremit) kokku sinodi, et leppida arseniitidega ning ühendada kirik. Patriarh Arsenios, keda Michael VIII oli halvasti kohelnud, kuulutati märtriks ning arseniidid tunnistasid vastutasuks ajutiselt patriarh Gregorios II-st. Sellele sinodile olid kutsutud ka Aleksandria ja Antiookia patriarhid, et paluda neilt unioonimeelsete deklaratsioonide tühistamist. Antiookia patriarh aga keeldus, misjärel loobus ametist ning põgenes Süüriasse. Samal kirikukogul nõuti ka leskkeisrinna Theodoralt, et ta ei paluks kunagi Michael VIII kristlike matuste korraldamist, millega naine viimaks nõustus. Arseniitide lepitamiseks külastas Andronikos II 1290. aastal Johannes IV tema vanglas ning palus andestust oma isa tegude eest. Ajaloolase Donald Nicoli sõnul oli sündmus ilmselt mõlemale poolele ebamugav, kuid eriti keisrile, kes oli Johannese kukutamisest otseselt kasu saanud. Mõne allika järgi loobus Johannes IV kohtumisel lõplikult troonist. Johannes IV suri umbes 1305. aastal. Andronikose sammudele vaatamata jäi lõhe kestma ning vaibus alles pärast türklaste-seldžukkide järkjärgulist edasitungi Väike-Aasias, mis oli olnud arseniitide tugipunkt. See võimaldas patriarh Niphon I leida 1310. aastal õigeusu kiriku siselõhele lõplikult lahenduse. Keiserlik kuldbulla tegi skismile lõpu. Dokumendiga määrati, et ei Ioannes XI Bekkos ega Athanasios I ei pääseks enam patriarhi troonile ning Ioseph I Galesiotese nimi kustutati diptühhonilt (isikute nimekiri kirikus, kelle poole palvetati). 1310. aasta septembris pühitses patriarh õigeusu kiriku ühtsust, vaatamata mõne üksiku arseniitliku liikumise jätkumisele.
Patriarhid
1289. aastal pidi Gregorios II tagasi astuma, sest mõned tema kirjutised loeti ketserlikeks. Gregorios II Kypriose järglaseks valiti Athose mäe erak, Athanasios I, kes oli tuntud oma askeetliku ja primitiivsete mungaliku elu poolest. Uus patriarh püüdis reformida kirikut mõistes hukka preestrite pillava eluviisi ning rikkuste kogumise. Ta konfiskeeris abivajajate hüvanguks kloostrite varasid. Ajaloolased Gregorios Pachymeres ja Nikephoros Gregoras rõhutavad mõlemad tema äärmist kokkuhoidlikukst. Athanasiose sõnul olid impeeriumit ja kirikut tabanud õnnetuste põhjuseks liigne luksus ja laristamine. Nii suunati osa kloostrite sissetulekutest vaeste abistamiseks, mida ka keiser toetas. Ent nii mõnedki kaasaegsed kahtlustasid, et patriarhil oli tugev võim Andronikose üle ning keiser allus talle. See põhjustas osades elanikes ja kiriklikes ringkondades vastumeelsust. Kui keiser 1293. aasta suvel oma kahanevate Anatoolia valduste külastamiselt naasis, ootas teda pealinnas vaimulike delegatsioon, kes nõudsid Athanasiose tagandamist. Andronikos püüdis neile nõudmistele vastu seista, kuid tugev vastuseis sundis teda lõpuks Athanasiost ametist tagasi kutsuma. Enne ametist lahkumist kirjutas patriarh kirikubulla, milles heitis juhtivad vaimulikud, kes olid kujunenud tema vastasteks, kirikust välja ning peitis dokumendi Hagia Sophia põhjagalerii sambasse. See leiti alles mõned aastad hiljem ning põhjustas palju pahameelt.
Athanasiose asetäitjaks sai munk Ioannes Sozopolist, kellest sai 1294. aastal patriarh Ioannes XII Kosmas. Ta oli diplomaatilisem kui Athanasios, ent ei nõustunud toetama keisri ettepanekut, kes soovis kirikust välja heita kõik keisrivõimu vastu mässajad. Aga Ioannes nõustus piiskopid, kes oma valijaid altkäemaksuga ära ostsid.
Sellele kokkuleppele vaatamata oli keisril ja patriarhil erimeelsusi, mistõttu soovis Andronikos korduvalt Athanasiost ametisse tagasi määrata. 1302. aastal olid nende suhted juba nii pingelised, et patriarh ähvardas tagasi astuda. Andronikos aga seadustas Athanasiose ametisse naasmise ning temast sai 1303. aasta juunis taas patriarh. Athanasios alustas taas vaimulikke tabanud kokkuhoiupoliitikat, mida keiser toetas. Athanasios võttis koguni Aleksandria, Antiookia ja Jeruusalemma patriarhidelt varasid. 1309. aastal otsustas Athanasios lõplikult pühenduda kloostrielule ning teda asendas Niphon, kellest sai 1310. aasta 9. mail patriarh Niphon I.
Niphonist alates hakkas patriarhi tiitel kiiresti vahetuma. 1314. aastal astus Niphon tagasi, sest teda süüdistati kiriklike ametikohtade müümises ning patriarhiks sai Ioannes XIII Glykys. 1319. aastal Ioannes läks pensionile. Tema ameti võttis üle Gerasimos I, kes suri aga 1321. aastal. Järgnevad kaks aastat oli patriarhi tool tühi. 1323. aasta novembris sai selleks aga Isaias I. Ebastabiilsusest hoolimata oli kiriku mõju endiselt tugev ning patriarh sai keisrilt uusi õigusi, näiteks 1312. aastal andis keiser endale kuuluva Athose mäe patriarhi võimu alla. Kloostrite juhid valis edaspidi samuti patriarh. Impeeriumi piiride vähenedes tõusis aga Bütsantsi kiriku prestiiž Euroopas. Nii asutas Andronikos II Leedu metropoliidi ametikoha. Patriarh Ioannes XIII Glykys valis esimeseks metropoliidiks vene päritolu Theophilose.
Siseriiklik olukord
Situatsioon riigis meenutas üha enam Michael VIII valitsemisaega, mil rahvas oma keisrit vihkas. Kaasaegsed on keisri tolleaegset poliitikat iseloomustanud sõnadega: "Ta käitus täpselt nii, nagu käitub isik, kes soovides huntidega sõbruneda, toidab neid oma verega."
Rahandus ja maksud
Keisririik oli suures rahahädas, mis viis järjekordselt maksude tõstmiseni. Samas ei suutnud keiser panna jõukaid maaomanikke ja aristokraate makse maksma. Lisaks koondus maa üksikute maaomanike kätte ehk riigis toimus täielik feodaliseerumine. Suur osa rikkusest koondus ka kirikutesse. Nende varasid ei julgenud aga keiser puutuda, mistõttu läks kogu maksukoorem talupoegadele. Riigi olukorda raskendasid veelgi suured põgenikelained. Paljud Väike-Aasia elanikud suundusid suurlinnadesse, nagu Konstantinoopol või Thessaloniki, türklaste pealetungi eest.
Rahalist olukorda kehv seis tulenes suuresti ka Michael VIII sammudest. 12. sajandist, keiser Alexios I Komnenose valitsemisajast, oli riigis hakatud jagama sõduritele ajutisi preemiaid – pronoia’sid (tõlkes hoolima). Selle preemia saanud said õiguse koguda pronoia alla kuuluvatel maal elanud talupoegadelt ja institutsioonidelt (näiteks kirik) makse. Michael VIII ajal muutusid need preemiad alalisteks ja suisa päritavateks. Sellega jäi riik aga suurtest tuludest ilma, sest raha jooksis lihtsalt riigikassast mööda. Uus maksutõus tabas elanikke 1304. aastal, sest riik ei suutnud maksta kataloonia palgasõduritele. Andronikos suurendas Traakia maaomanike ja ka kloostrite maksukoormust. Sisse seati uus maks nimega sitokrithon (nisu ja odra maks). Kõik maaomanikud pidid loovutama osa oma toodangust. Riik müüs selle turul kulla ja hõbeda vastu, mida kasutati palgasõduritele tasumiseks. Türklaste edasitungiga aga kasvas sisepagulaste arv ning katalaanide rüüstamised tekitasid peagi suure toidupuuduse. Seetõttu tekkis must turg, mille vastu keiser ja patriarh Athanasios I hakkasid võitlema.
Administratiivsed muutused
Palaiologoste ajal kujunes välja suundumus, mille kohaselt polnud kaaskeiser enam lihtsalt sõjaväejuht, vaid mängis olulist rolli ka poliitikas. Traditsiooniline Bütsantsi tsentralism muutus järk-järgult võimu jagamiseks keiserliku perekonna liikmete vahel.
Siiski jääb see areng läänelikust feodaalmudelist kaugele. Seda tõestab ka Andronikos II ja tema teise abikaasa Irene võõrandumine. Läänest pärit Montferrat’ markii tütar Yolanda, kes sai Bütsantsis endale nimeks Irene, soovis, et riik jagatakse võrdselt kõigi keisri laste vahel. Ajaloolane Nikephoros Gregoras kirjeldab seda nii: "“Kuuldavasti tahtis ta, et keisri pojad valitseksid, mitte Vana-Rooma tavadele vastavalt, vaid jagaksid ladinlaste eeskujul keisririigi linnad ja maad, et igale tema pojale antaks teatud territoorium, mis oleks tema isiklik vara ning läheks edasi pärimise teel vastavalt seadustele. See keisrinna seisukoht oli ladina päritolu ning ta soovis seda roomlaste seas kasutusele võtta.”"Vaatamata sellele, et keiser keeldus abikaasa ettepanekust, nõrgenes keisri võim Bütsantsi provintsides üha enam. Võimu ei kehastanud enam keisrile alluv kuberner, kes oli tihti keisrile lähedane isik ning jäi ametisse mässuohu tõttu lühikeseks ajaks. Nii mõnelgi juhul võimaldas see keskvõimu nõrkus haarata suurmaaomanikel kontroll provintside üle. Aristokraatide domineerimine vastandus oma üha suureneva elatustaseme poolest aina viletsamasse seisu jäävatele talupoegadele.
Andronikos II muutis ka Bütsantsi võimu all oleva Peloponnesose haldamist. Üheks aastaks ametisse nimetatud sõjaväekuberneri asemel võeti kasutusele laiemate volituste ja pikema ametiajaga keiserlike saadikute süsteem. Järk-järgult taastati selles piirkonnas Bütsantsi võim. Samal ajal anti ka Monemvasia sadamale olulised kaubanduslikud privileegid, et võidelda Itaalia vabariikide majandusliku jõu vastu.
Justiitsreform
Andronikos I väheste õnnestumiste seas oli tema kohtureform, mis sai alguse pärast 1296. aastal Konstantinoopolit tabanud maavärinat. Sündmust tõlgendati jumaliku viha märgina ja see viis õigussüsteemi reformini, et võidelda korruptsiooni ja seaduste eiramise vastu. Vana hipodroomi kohus asendati 12 kohtunikust koosneva kohtuga, kelle seas olid piiskopid, vaimulikud ja senaatorid. Keiser käskis kohtunikel anda vande olla erapooletud iga impeeriumi kodaniku suhtes. Ühehäälselt vastu võetud otsused olid kõigile, ka keisrile, siduvad. Uue süsteemi efektiivsusele vaatamata näib, et see kadus üsna kiiresti Andronikos II ja Andronikos III vahel puhkenud kodusõja ajal. Siiski selgus sellest reformis, et Bütsants oleks vajanud kõigis kõrgemat seisvat kohut, mis koosneks ausatest meestest ning vajadust vaimulike järele ilmalikes kohtutes.
Välispoliitika ja sõjavägi
Andronikos II valitsemisaja alguses oli välispoliitiline olukord Bütsantsile soodne. Oht, et ladinlased võiksid taas üritada Konstantinoopolit vallutada, oli täielikult kadunud. 1285. aastal suri ka Bütsantsi suurim vaenlane, Sitsiilia kuningas Charles I d’Anjou. Keisril puudus oma isa südikus ning sellises soodsas olukorras keskendus ta saavutatu kaitsmisele, mitte edu arendamisele.
Reformid sõjaväes
Keiser Andronikos II otsustas hukatuslikul viisil raha kokku hoida, kärpides sõjalisi kulutusi. Ta saatis laiali Michael VIII suure vaevaga moodustatud laevastiku, sest lootis täielikult oma liitlase Genova peale. Vabariik aga keskendus enda huvide kaitsmisele ja jättis Kreeka saared unarusse. Endised Bütsantsi mereväelased aga pöördusid elatise saamiseks türklaste või itaallaste poole. Keiser vähendas maaväe alla paari tuhande meheni, kellest enamik olid palgasõdurid. See oli katastroofiline viga, sest see võimaldas türklastel okupeerida kogu Väike-Aasia ja jättis domineerima hakanud Osmanite hõimu täiesti ilma vastuseisuta. Türklaste-seldžukkide edasitung pani aga ka keisrit muretsema. Lisaks olid nad asunud laevastikku ehitama, mistõttu otsustas Andronikos enda laevastiku mingil määral taastada. Ta lasi ehitada kümme alust, ent sellest jäi väheseks. Ajaloolane Nikephoros Gregoras räägib Bütsantsi armeest kui kogu maailma naerualusest.
Bütsantsile jäänud türklastest palgasõdurid saadeti ilma sõjalise põhjenduseta Serbiasse. Keiser lootis sellega neist kui kuluallikast lahti saada. Selle tulemusena saavutati 1297. aastal ühe linna vallutamine, mis jäi Andronikosele viimaseks sõjaliseks võiduks. Peagi haarasid aga Serbia ja Bulgaaria enamuse Balkanist täielikult oma kontrolli alla, nii et peaaegu kogu Bütsantsi valitsemine ja mõju selles piirkonnas oli kadunud.
Katalaani kompanii
pisi|Anatoolia 1300. aastal Sõjapidamisega seostuv oli kultuurihuviga keisrile ebameeldiv ja ebaoluline, mistõttu saatuski see valdkond kokkuhoiupoliitika sihtmärgiks. Kokkuhoiule lisaks oli Bütsantsi armee vähenenud ka paljude sõjaliste ebaõnnestumiste tulemusena. Keiser proovis võtta sõjategevuse hüvanguks kasutusele kirikuvarad, ent kohtas tugevat vaimulike vastuseisu. Väike-Aasias püüdsid erinevad piirkonnad kaitsta end nii hästi kui võimalik, ent see osutus raskeks. pisi|Roger di Flor Andronikose hinnangul oli sõjaolukorras odavam palgata välismaiseid palgasõdureid. Kõige sobivamateks pidas ta Euroopas kuulsaid Kataloonia raskelt relvastatud jalaväelasi. Pärast 1302. aastal Federico II (või III) ja Charles I d’Anjou vahel sõlmitud rahu oli väeosa jäänud ilma missioonita. Kataloonlasi juhtis saksa juurtega sitsiillane Roger de Flor. Otsus tundus igati kasulik, sest neid metsikuid ja hästirelvastatud võitlejaid nähti võimekate pealinna kaitsjatena. Teiste allikate kohaselt pakkus Roger de Flor, kuuldes Bütsantsi katastroofilisest olukorrast, ise oma teenuseid keisrile ning Andronikos II nõustus katalaanide kõikide tingimustega. Igal juhul palgati nad suue tasu eest.
Kataloonlased saabusid Konstantinoopolisse 1303. aastal. Vägi koosnes tuhande viiesajast rüütlist ja ratsanikust ning paarist tuhandest kergelt relvastatud jalaväelasest. Väidetavalt ehmus keiser tõsiselt seda hirmuäratavat väge nähes. Roger de Florile pakuti ka keisri teismelise vennatütre Maria (kukutatud Bulgaaria tsaari Ivan Asen III tütar ) kätt. Nende pulmaööl väljusid katalaanide pidustused kontrolli alt. Linnas puhkesid kohe kaklused ja väiksema lahingu mõõtu kokkupõrked kataloonlaste ja Konstantinoopolis elanud genovalaste vahel. Vägistamised, rüüstamised ja mõrvad kestsid päevi. Mitu tuhat genovalast tapeti enne, kui Roger andis käsu oma meestel peatuda. See sündmus kujunes eelprooviks sellele, mis ees ootas.
Andronikos II otsustas sündmuste tõttu oma abiväe kiirelt pealinnast minema saata. Neile maksti lubatud raha ette ning nad saadeti Väike-Aasiasse türklaste vastu. Esmalt saadeti nad väikse Bütsantsi väekontingendi saatel Küprosele, et seal valmistuda kampaaniaks türklaste vastu. Katalaanide pealetung oli välkkiire ja tõhus, mis tõestab, et türklastele oli organiseeritud jõuga vastu astuda. Kompanii saavutas peagi türklaste üle suure võidu. Mõned allikad viitavad sellele, et suhteliselt väikesearvuline palgasõdurite vägi purustas viiekümnetuhandelise türklaste sõjaväe. Kuigi katalaanid jõudsid Kiliikia Armeenia kuningriigi piirini, kujunes nende saavutatud edu lühiajaliseks. Pärast kompanii lahkumist vallutasid türklased need alad tagasi.
Edasine kujunes Bütsantsi jaoks katastroofiks. Edust joovastunud palgasõdurid nõudsid keisrilt suisa terroriseerides lisaraha. Kohe raha saamata asusid nad varjamatult keisririigi alasid röövima ning moodustasid Bütsantsi aladele sisuliselt oma sõltumatu valduse.
Nende valitseja ja tööandja, Andronikos II käsust hoolimata jätkasid katalaanid oma rüüstamisi. Bütsants oli seega sunnitud sõdima oma enda abiväega. Võitlus Kataloonia kompaniiga kestis aastaid ning sellele kulus kokkuvõttes rohkem ressursse, kui oleks nõudnud regulaararmee ülalpidamine. Roger pöördus kompaniiga raha saamiseks Magnesia linna, kuid linnaväravad olid neile suletud. Katalaanid plaanisid alustada linna piiramist, ent keiser kutsus väe Euroopasse bulgaarlastega võitlema. Bulgaarlased, kes olid vabanenud mongolite eestkoste alt, tungisid Todor Svetoslavi juhtimisel keisririigi aladele. Pärast esialgset lüüasaamist õnnestus Michael IX bulgaarlasi võita, ent ohtu sellega ei kõrvaldatud.
Bütsantslased keeldusid katalaanidega koos võitlemast. Kokkuleppele jõuti 1305. aastal ning Roger de Flor nõustus naasma Väike-Aasiasse. Enne lahkumist kutsus Michael IX Roger de Flori ning mõned tema lähedased sõbrad Adrianoopolisse söömingule. Ajaloolase Georgios Pachymerese sõnul tapsid Michaelile ustavaded alaanid söömise ajal Rogeri ja teised külalised seal samas laua taga istudes. Kuigi kompanii juhi olid kõrvaldatud, läks aega, enne kui need väed lõplikult Bütsantsi aladelt lahkusid.
Roger de Flori tapmisel olid märkimisväärsed tagajärjed. Katalaanid lahkusid keisri teenistusest ning alustasid Traakia röövimist ja rüüstamist. Nende eesmärk oli võtta Gallipoli poolsaare üle kontroll ning muuta see hispaanlaste kontrollitavaks territooriumiks, mida juhiks Berenguer VI de Entenza. Kuigi kompanii juhid olid kõrvaldatud, ei suutnud Michael IX neid võita. Katalaanidel õnnestus Euroopasse smuugeldada 2000 türklast, kes ühinesid rüüstamisega. Peagi muutus Traakia laastatud maaks. Katalaanid lahkusid sealt alles 1308. aastal, mil neile ei jätkunud seal enam toitu. Katalaanid sõlmisid 1308. aastal kokkuleppe ladinlastega, kes taaselustasid plaani vallutada Konstantinoopol. Sellele vaatamata rikkusid nad seda ning asusid rüüstama Johannes II Dukase juhitud Tessaaliat. Nad lõpetasid alles aasta pärast ning võtsid suuna Ateena poole, mis toona kuulus prantsuse ristisõdijatele. 1311. aastal alistati Ateena hertsogiriigi väed ning riik võeti 80 aastaks üle. Katalaanide lahkumine piirkonnast nurjas ka ladinlaste plaanid, kelle unistus vallutada taas Konstantinoopol muutus üha ebatõenäolisemaks. Kuid Katalaani kompanii jäi veel aastakümneteks Konstantinoopolile probleemiks.
Katalaanide rüüstamine jättis Bütsantsi keisririigi varemeisse ning see ei võimaldanud Väike-Aasiat tagasi vallutada. Türklased aga jätkasid kohe pärast Katalaani kompanii lahkumist oma vallutusi. Lisaks pidi Bütsants loobuma 1307. aastal mitmetest linnadest Bulgaaria kasuks. Bütsantsi ajaloolaste sõnul oli Traakia muutunud “sküütide kõrbeks”. Riigi rahaline seis oli veelgi halvem, kui enne katalaanide tulekut. Ajaloolased hindavad, et keiser andis kompaniile ligi miljon hypepyron’it, mida on palju rohkem, kui oli Bütsantsi aastane sissetulek. Sellise kulutuse katmiseks tuli Bütsantsi raha uuesti 1304. aastal devalveerida. Andronikos suurendas veelgi makse. Katalaanide rahastamiseks pidi looma ka täiesti uusi makse.
Välispoliitika
Bütsants seisis silmitsi paljude vaenlastega, kuid vahendeid nende tõrjumiseks polnud, mistõttu läks riik igale ohule vastu olma tervikliku plaanita. Samal ajal hõivasid türklased-seldžukid viimased Bütsantsi Väike-Aasia alad, ilma et Konstantinoopol oleks mõistnud türklaste ohu tõsisust.
Merevabariigid
Alates Konstantinoopoli vallutamisest 1204. aastal hõivasid Itaalia merevabariigid suurema osa Bütsantsi mereruumist. Ka Konstantinoopolit läbiva kaubanduse juhtimine läks veneetslastele ja genovalastele. Sellega kaasnes kogu kaubandusest tuleneva rikkuse, mis kunagi kuulus bütsantslastele, välismaalastele minemine. Veneetsia toetatud Ladina keisririigi langemine tõi kaasa Genova laienemise Veneetsia arvelt.
Genovast sai Bütsantsi peamine partner. Vabariik tagas impeeriumi kaupadega varustamise ja ka selle merekaitse. 1285. aastast oli näha Veneetsia teatavat tagasitulekut, nad said Konstantinoopolis oma kvartali ning kinnitati veneetslaste suveräänsus Kreeta üle. 1291. aastal langes aga viimane ristisõdijate tugipunkt Pühal Maal. See võttis ka Veneetsialt viimase tugipunkti piirkonnas. Vabariik pööras seejärel pilgu Musta mere äärde, mida seni hoidsid monopoolselt enda käes genovalased.
1296. aasta juulis, mõned päevad pärast Konstantinoopolit tugevalt kahjustanud maavärinat, alustasid veneetslased rünnakut linnale ja Galatale. Kuigi Andronikos lasi linnas kõik veneetslased arreteerida, ei suutnud ta kuidagi takistada väljaspool linnamüüre asunud bütsantslaste ja genovalaste elamuid.
Andronikos sattus kiiresti Veneetsia ja Genova vaheliste pingete lõksu. Bütsants sekkus järgnevalt kahe vabariigi vahelisse konflikti, kus Andronikos toetas genovalasi. Konflikti põhjus oli kontroll Bütsantsi kaubanduse üle. Genovalased korraldasid Konstantinoopolis Veneetsia aadlike massimõrva. Vastusammuna saatis Veneetsia Konstantinoopolisse 18 laeva. Nad nõudsid keisririigilt kompensatsiooni ning Bütsantsi keeldumise tõttu põletasid mõned hooned Blachernae lähedal, misjärel suundusid rüüstama Marmara mere rannikut, et võtta vange ja saada lunaraha kaudu oodatav kompensatsioon kätte.
Veneetslased said 1298. aastal genovalastelt lüüa ning nendevaheline võitlus lõppes 1299. aastal. Bütsantsi-Veneetsia sõda jätkus aga 1302. aastani, mil Andronikos keeldus taas hüvitist maksmast. Veneetslased saatsid teele uue laevastiku. Nad nõudsid 4000 hyperpyron’it, vastasel juhul lubasid nad laastata Konstantinoopoli ümbrust ja ähvardasid tappa suure hulga Väike-Aasia põgenikke. Andornikosel polnud neile laevu vastu panna, mistõttu nõustus ta 1302. aasta septembris lepinguga maksma nõutud summa. 1310. aastal pikendati seda lepingut veel kaheteistkümneks aastaks. Genova kasutas seda Bütsantsi olukorda ära ning suurendas oma õigusi Galata üle, mis oli muutunud Genova suveräänseks kolooniaks.
Merevabariikide kahjulikule mõjule Bütsantsile lisaks kannatas riik ka Itaalia piraatide tõttu. Need kasutasid ära keisririigi laevastiku puudumist ning rajasid Egeuse meres oma asumaid. Vennad Zaccariad laiendasid oma valdusi Phokaia ümber ning ehitasid uue linna – Nea Phokaia. Benedetto Zaccaria hõivas 1304. aastal ka Chiose saare ettekäändel, et seal puudus igasugune kaitse türklaste vastu. Sellega algas saarel Itaalia ülemvõim, mis kestis 1329. aastani. Samamoodi tegutses Lesbose saarel Domenico Cattaneo. Tenedose saare võttis oma kontrolli alla Andrea Morisco, kes oli olnud Androkos II teenistuses, ent pärast võitlust veneetslaste ja türklaste vastu otsustas tegutseda omal käel. pisi|Charles II d'Anjou
Epeiros ja Charles II d’Anjou
Michael VIII surm ja kirikuuniooni lõpp võttis Epeirose despoodilt, kes esines õigeusu kaitsjana, ühe tegutsemisvahendi ehk nõude Konstantinoopoli troonile. Despoot Nikephoros I Komnenos Dukas nõustus üsna kiiresti kompromissiga ning tema naine Anna Palaiologina Kantakouzene osales Adramyttionis nõukogul. Nikephoros I poolvend Johannes I Komnenos Dukas, Tessaalia sebastokrator, jäi endiselt aga keisririigi ägedaks vastaseks ning kasvatas selles vaimus ka oma troonipärijat Michaeli. Selle ohu kõrvaldamiseks palus Andronikos Annal Michael Bütsantsile välja anda ning saatis 1283. aastal oma laevad koos väejuhi Tarchaniotesega Tessaaliasse. Sõjaline kampaania ebaõnnestus, kuid Anna suutis Michaeli siiski vangi võtta. Naine meelitas ta Epeirosesse lubadusega anda oma tütre käsi talle. Michael heideti Konstantinoopolis vangikongi ning Bütsants kasutas teda Johannes I survestamiseks. Andronikos oleks saanud isegi Epeirose tagasi keisririigi koosseisu, kui oleks oma poja Michael IX pannud paari Nikephoros I ja Anna tütre Thamar Angelina Komnenega. Michael IX oleks lisaks Bütsantsile saanud Epeirose seaduslik valitseja, ent patriarh keeldus sellest liidust, mis oli vastuolus kanoonilise õigusega.
Johannes I Dukase surm 1289. aastal andis lootust, et Põhja-Kreeka küsimus saab lahenduse, kuid keiser pidi tegelema Anjou dünastia ohu tagasitulekuga. pisi|Epeirose despootkond 1315–1358 1289. aastal vabastas Aragoni kuningriik Bütsantsi verivaenlase Charles I d’Anjou poja Charles II, kes asus Napoli troonile. Charles asus taastama enda kuningriigi õigust Albaania ja Kreeka läänerannikule. Samal ajal kinnitas ta oma ülemvõimu ka Ahhaia vürstiriigi üle, mida juhtis tema venna Philipp d’Anjou lesk Isabelle de Villehardouin.