cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ignaz Semmelweis
Hügieeni tähtsuse avastamine
pisi|Saksamaal 1956. aastal välja antud mark Semmelweis saavutas läbimurde 1847. aastal, kui tema sõber kohtumeditsiiniarst Jakob Kolletschka (1803–1847) suri mõne päeva jooksul nakkusesse, mis ta sai sõrme vigastamisest lahkamisel kasutatud skalpelliga. Kolletschka haiguspilt sarnanes lapsevoodipalavikku surevate naiste omaga: punetus haava ümber, kõrge palavik, paistetanud alakõht, valu, punased triibud, kiire pulss, deliirium ja lõpuks surm. Semmelweis oletas kohe seost laipadega kokkupuutumisega ning tegi üksikasjalise statistika kummagi sünnitusabikliiniku suremusest. Ta jõudis järeldusele, et tema ja üliõpilased kandsid käte küljes nakkavaid osakesi patsientidele, keda nad Esimeses sünnitusabikliinikus läbi vaatasid. Sel ajal ei olnud veel haiguse pisikuteooriat. Seetõttu tegi järelduse, et lapsevoodipalavikku põhjustab tundmatu "laibaaine" vereringes (tegelikuks põhjuseks olid bakterid). Ta seadis üliõpilaste seas sisse korra, et lahkamise ning patsientide läbivaatuse vahel pestakse käsi kloorlubja lahusega. Suremus langes 12,24 protsendilt 2,38 protsendile, mis oli võrreldav teise kliiniku näitajaga.
Kui siiski kord 12 sünnitajat korraga haigestusid lapsevoodipalavikku, mille põhjuseks arvati olevat ühe kaaspatsiendi roisuline emakavähk, sai ta aru, et nakkus võib lähtuda mitte ainult laipadelt, vaid ka elus inimestelt. Nüüd laskis ta käsi desinfitseerida enne iga läbivaatust. Nõnda õnnestus tal 1848 viia suremus 1,3 protsendile, mis oli teise kliiniku omast isegi väiksem.
Avastuse mittetunnustamine
Hoolimata sellisest tulemusest ei kandnud Semmelweis oma meetodist ametlikult Viini õpetatud ringkondadele ette ega pannud seda ka kirja. Ferdinand von Hebra kirjutas lõpuks tema eest kaks artiklit, ent kuigi välismaa arstidele ja Viini koolkonna juhtivatele liikmetele avaldas Semmelweisi avastus muljet, ei leidnud see laialdast toetust. Tema vaatlused olid vastuolus tolleaegse teadusliku arvamusega, mille kohaselt haigused tekivad muuhulgas "kehamahlade" tasakaalutusest. Väideti ka, et isegi kui tal on õigus, on käte pesemine iga kord enne kokkupuudet raseda naisega liiga suur vaev. Arstid ei tahtnud ka tunnistada, et nad on süüdi nii paljude inimeste surmas. Nad kaldusid väitma, et nende elukutse on Jumalast õnnistatud ja nende käed ei saa mustad olla.
1848. aastal lisas Semmelweis käte pesemisele ka instrumentide pesemise. Lapsevoodipalavik kadus peaaegu täielikult. Škoda püüdis moodustada ametlikku komisjoni tulemuste uurimiseks. Haridusministeerium keeldus lõpuks komisjoni moodustamisest vastuolude tõttu ministeeriumi ja ülikooli ametnike vahel. Semmelweis oli aktiivne liberaal, kuid 1848 tuli võimule konservatiivne liikumine ning 1849 Semmelweis vallandati. Vallandamise vahetuks põhjuseks oli intriig ühe ülemuse poolt, kes tundis, et on mindud üle tema pea.
pisi|vasakul|160px|Maria Weidenhoffer (1837–1910), Semmelweisi abikaasa, 1857. aastal Škoda koostas asjakohase kõne Keiserlik-Kuninglikus Teaduste Akadeemias oktoobris 1849, kuid Semmelweis ei korrigeerinud oma sõprade artikleid, mis kirjeldasid tema tööd vigadega. Lõpuks saadi Semmelweis nii kaugele, et ta kandis oma avastused 1850 ise ette ning tal oli teatav menu. Ent samal aastal läks ta järsku (nähtavasti rahaliste raskuste tõttu) Viinist tagasi Pesti, informeerimata isegi oma lähemaid sõpru. See võttis temalt võimaluse saada jagu skeptikutest Viinis.
Ungaris hakkas Semmelweis juhatama 1851–1857 Pesti Püha Rochuse hospidali sünnitusmaja. Tema pesemisreeglid kahandasid suremust lapsevoodipalavikku 0,85 protsendile ning tema põhimõtteid tunnustati varsti kogu Ungaris. Tema varasemas kliinikus Viinis tõusis suremus lapsevoodipalavikku 1860. aastal 34 protsendini.
Ta abiellus ning tal sündis viis last. Ta arendas välja ulatusliku erapraksise. Juulis 1855 sai ta Pesti ülikooli teoreetilise ja praktilise sünnitusabi professoriks. Aastal 1857 lükkas Semmelweis tagasi kutse Zürichi sünnitusabi õppetoolile. Ent Viin jäi tema vastu üsna vaenulikuks.
pisi|300px|[[Pesti ülikooli arstiteaduskonna professorid 1863. aastal]] 1861 avaldas Semmelweis lõpuks oma avastuse raamatus "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" ("Lapsevoodipalaviku etioloogia, mõiste ja profülaktika"). Varem ei olnud ta midagi avaldanud, sest ta tundis aukartust teadusliku saksa keele ees. Et ta sai välismaalt mitu ebasoodsat retsensiooni, kirjutas ta 1861–1862 oma kriitikutele sarja avalike kirju, millest oli tema ideede levitamisel vähe kasu; nendes nimetas ta arste mõrtsukateks. Saksa arstide ja loodusteadlaste konverentsil lükkas enamik esinejaid tema õpetuse tagasi. Üks neist oli Rudolf Virchow. Semmelweisil oli vähe pooldajaid. Hiljem tülitas ta tänaval paare, püüdes neid veenda koduse sünnituse kasuks.
Tema juhtumit tuuakse mõnikord näiteks selle kohta, kuidas teadusliku avastuse mittetunnustamine inertse teadusliku üldsuse poolt aeglustab teaduse progressi.
Kokkuvarisemine ja surm
Juulis 1865 oli Semmelweisil nähtavasti närvivapustus. Tänapäeva ajaloolased on oletanud ka algavat Alzheimeri tõbe või semiilset dementsust. Teistel andmetel oli tegemist endogeense psühhoosiga. Pärast sõprade ja sugulaste poolt pealesunnitud Viini-sõitu pandi ta hullumajja (Niederösterreichische Landesirrenanstalt Viini lähedal Döblingis), kus ta juba kahe nädala pärast suri. Tavaliselt väidetakse, et ta suri lapsevoodipalavikusarnasesse veremürgistusse, mis sai alguse nakkusest sõrme kirurgilisel vigastamisel enne hullumajja sattumist.
Ent ajakirjas Journal of Medical Biography kirjutab H. O. Lancaster: "Semmelweisi kohta on kirjutatud palju biograafilist materjali, kuid tõde tema surmast 13. augustil 1865 kinnitas alles S. B. Nuland 1979. aastal. Pärast vaimse tervise halvenemist, mis oli kestnud mõne aasta, viidi Semmelweis Viini ühte erahullumajja. Seal ta muutus vägivaldseks ning hullumaja personal lõi teda; saadud haavadesse ta suri kahe nädala jooksul. Nii et on ümber lükatud mõningad dramaatilised teooriad, sealhulgas teooria, mille kohaselt ta sai viga ning sai nakkuse lahkamiselt; kui see oleks tõsi olnud, oleks see olnud suurepärane kreeka iroonia näide."
Lahkamisel leiti, et Semmelweis põdes meningiidi vormi, mis oli tema aju tõsiselt kahjustanud.
Alles pärast dr Semmelweisi surma tekkis haiguse pisikuteooria ning nüüd on ta tunnustatud antiseptika reeglite pioneerina.
Pärast Semmelweisi surma võttis šoti kirurg Joseph Lister (1827–1912) kasutusele operatsioonipiirkonna piserdamise desinfitseeriva karbooliga. See abinõu kahandas järsult suremust operatsioonisaalis. Koos selle sammuga pääseb maksvusele ka nurgavoodihügieen ning teadusüldsus sai teadlikuks Semmelweisi avastuste tähtsusest.
Budapestis asub meditsiini ja terviseteadusi õpetav Semmelweisi Ülikool ning Semmelweisi meditsiiniajaloo muuseum. Semmelweisi elust on loodud mitu mängufilmi.
James Levine
James Lawrence Levine (23. juunil 1943 – 9. märts 2021) oli USA dirigent ja pianist.
Aastatel 1976–2016 oli ta Metropolitan Opera muusikadirektor.
Tehnikaleksikon
"Tehnikaleksikon" on tehnikaalane teatmeteos.
Tehnikaleksikon ilmus aastal 1981 kirjastuses Valgus. Tõlge on toimetatud ENE täppisteaduste teaduslikus toimetuses, mille juhataja oli Ralf Toming. Toimetuse sõnul on teksti originaaliga võrreldes pisut tihendatud ja täpsustatud. Osaliselt on arvestatud originaali 2. trüki ettevalmistamisel tehtud muudatusi.
Ilmumine langes ajale, mil "Eesti nõukogude entsüklopeedia" oli juba valminud (viimane, lisaköide ilmus 1977), aga "Eesti entsüklopeedia" polnud veel ilmuma hakanud (esimene köide ilmus 1985). Sama toimetuse tõttu sarnaneb tehnikaleksikon ülesehituselt ja tähistussüsteemilt ENE köidetega.
Tehnikaleksikon on tõlgitud vene keelest, 1976 Moskvas kirjastuses Sovetskaja Entsiklopedija ilmunud "Polütehnilisest sõnaraamatust" ("Политехнический словарь"), mille peatoimetaja oli akadeemik Ivan Artobolevski.
Raamatus on 656 lehekülge. Selle hind oli 7 rubla ja 30 kopikat.
Leo Luks
pisi|Leo Luks (vasakul)
Leo Luks (sündinud 13. novembril 1976 Tallinnas) on eesti filosoof.
Leo Luks õppis Tartu ülikooli doktoriõppes ning kirjutas Ülo Matjuse juhendamisel doktoritööd teemal "Euroopa nihilismi piiritlemise katse filosoofia ja luule dialoogi abil". Hiljem asus ta õppima Tallinna Ülikooli doktoriõppesse Tõnu Viigi juhendamisel. Töö kaasjuhendaja oli Arne Merilai. 1. oktoobril 2010 kaitses ta Tallinna Ülikoolis doktoritöö "Ei kogemine nihilismi mõtlemises filosoofia ja kirjanduse ühtesulamisel". Oponendid olid Roomet Jakapi ja Daniele Monticelli.
Ta on Eesti Maaülikooli filosoofia lektor ning on õpetanud ka EHI-s. Ta on Eesti Filosoofiaõpetajate Seltsi asutajaliige ja esimees.
Avaldanud artikleid peamiselt Eesti Ekspressis, Keeles ja Kirjanduses, Sirbis ja Akadeemias. Alustas tegevust kultuurilehe Sitatorn väljaandmisega.
Tartu Noorte Autorite Koondise endine tegevliige.
Aastast 2004 on kas enda üüripindadel või kodus organiseerinud mitteformaalset "Pornograafilist seminari", mis on mõeldud täiendama koolkondlikke seminare (Analüütilise filosoofia seminar, "Fenomenoloogiline seminar") ja feministlike ürituste rida, mis leiavad Margit Sutropi eestvedamisel aset Tartu Ülikooli Eetikakeskuses.
Rahvusvahelises plaanis on kogunud tuntust bridžimängijana.
Pseudonüümid
Kasutanud tõlkijana Jaan Kägu pseudonüümi.
Kotlin
thumb|200px|Kotlin (vasakul) Kotlin (vene Котлин, soome Retusaari, rootsi Reitskär) on Venemaale kuuluv saar Soome lahe idaosas. Saarest ida-kagus asub Neeva laht. Saarel asub Kroonlinn. Kotlinil elas 1920. aastani soomlasi, neil oli oma luteri kogukond. Saare pindala on 15,84 km². Saar on ühendatud üle Soome lahe sopi mandriga, kahe Peterburi tammiga, millest ühe ots on Lissi Nossis.
Külgvöönd
Külgvöönd on kaldast kuni 24 meremiili kaugusele veealal ulatuv vöönd, milles rannikuriigil on õigus kontrollida tolli-, maksu-, immigratsiooni- ja sanitaarvaldkonna õigusaktidest kinnipidamist ning rikkumist karistada.
Mõiste
Külgvööndi mõiste ja õiguslik tähendus tulenevad 1982. aasta Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO, ingliskeelne lühend UNCLOS) mereõiguse konventsiooni artiklist 33, mille kohaselt võib rannikuriik teha külgvööndis vajalikku kontrolli, et: (a) vältida oma territooriumil või territoriaalmeres tolli-, maksu-, immigratsiooni- ja sanitaarvaldkonna õigusaktide rikkumist ning (b) karistada oma territooriumil või territoriaalmeres toime pandud eespool nimetatud õigusaktide rikkumise eest. Artikli 33 kohaselt on külgvöönd territoriaalmerega külgnev vöönd, mis võib ulatuda kuni 24 meremiili kaugusele territoriaalmere laiuse mõõtmiseks kasutatavatest lähtejoonest. Praktikas tähendab see 12 meremiili laiuse territoriaalmere kõrval 12 meremiili laiust külgvööndit. Külgvöönd on seega sisuliselt osa majandusvööndist, mitte territoriaalmerest.
Külgvööndi kõrvalfunktsioon
Sama konventsiooni artiklis 303 nähakse ühtlasi ette külgvööndis asutavate arheoloogiliste ja ajaloolise väärtusega esemete kaitsmise kohustus riikidele. Selle tagamiseks nähti artikli 303 lõikes 2 ette, et rannikuriik võib selliste esemetega kaubitsemise kontrollimiseks artiklit 33 kohaldades lähtuda asjaolust, et nimetatud artiklis käsitletud merepiirkonnast ilma rannikuriigi nõusolekuta esemete eemaldamine merepõhjalt on artiklis nimetatud õigusaktide rikkumine tema territooriumil või territoriaalmeres.
Seega annab artikkel 303 sõltumata arheoloogiliste esemete omandiõigusest või nende kaitset reguleerivatest rahvusvahelistest kokkulepetest rannikuriigile õiguse nõuda erivööndi piires, et nende objektide eemaldamine merepõhjalt võib toimuda ainult tema loal. Külgvööndi merepõhjast rannikuriigi loata esemete eemaldamist võrdsustatakse rannikuriigi õigusaktide rikkumisega tema suveräänsel territooriumil ning nii nagu külgvöönd üldiselt, võib ka selline arheoloogiline merevööndki ulatuda kuni 24 meremiili kaugusele rannikuriigi lähtejoontest.
Külgvööndi kehtestamine
Külgvööndi olemasoluks tuleb rannikuriigil see esmalt riigisiseselt kehtestada sarnaselt majandusvööndiga, samas kui territoriaalmeri ja mandrilava on igal rannikuriigil rahvusvahelisest mereõigusest tulenevalt olemas sõltumata rannikuriigi enese tahtest.
Külgvööndi kehtestanud riigid
2011. aasta seisuga on külgvööndi kehtestanud 89 rannikuriiki, sealhulgas meie lähinaabritest Soome, Rootsi, Läti. Eestis on külgvöönd kehtestamata. Ameerika Ühendriigid on külgvööndi kehtestanud siseriiklikult, olemata liitunud ÜRO mereõiguse konventsiooniga.
Külgvööndi instituudi kujunemise ajalugu
Lisaks Suurbritanniale kehtestasid ka Ameerika Ühendriigid 1799. a oma tolli- ja maksupoliitika kaitseks külgvööndi, mille laiuseks sai 12 meremiili. Antud õigusakti alusel võisid Ameerika Ühendriikide jõustruktuuride esindajad seaduslikult siseneda teise riigi laeva pardale, viia seal läbi küsitlusi ning (paik)vaatlusi. Alates 19. sajandi algusest hakkasid ka teised riigid kehtestama külgvööndit: 1817. aastal Prantsusmaa ja 1832. aastal Belgia. Neile järgnesid 19. sajandi keskel loodud Ladina-Ameerika riigid, sh Argentina.
Eesti mereõiguse eksperdi Alexander Lotti töödest selgub, et ka Eesti, Saksamaa, Soome ja teised Läänemere-äärsed rannikuriigid kehtestasid 1924. aasta Helsingi konverentsi alusel eritsooni piirituseveo tõkestamiseks.
Taolised kokkulepped külgvööndite osas kehtestati Janusz Symonidese artikli kohaselt kas seaduste või riikidevaheliste lepingutega. Selline praktika levis veelgi hoogsamalt 20. sajandil ning rahvusvahelises mereõiguses kujunes välja tava, mille alusel oli riikidel õigus kehtestada külgvööndit, kaitsmaks oma riigi tolli-, maksu-, immigratsiooni- ja sanitaarnõuete täitmisega seotud strateegilisi huvisid. Eeltoodu oli ühtlasi põhjuseks, miks külgvööndi instituut sai rahvusvahelises õiguses laialdast tähelepanu
Külgvööndi muutumine osaks rahvusvahelisest õigusest
Esimene katse külgvööndiga seotut norme kodifitseerida toimus ÜRO Haagi Konverentsil 1930. aastal, aga ebaõnnestunult. Eriti tugevalt seisis tollal sellele vastu Suurbritannia, kes leidis, et selline õigus võib olla ohtlik ja ebatõhus; ohtlik eelkõige seetõttu, et võib viia territoriaalmere piiride laiendamiseni. Suurbritannia kriitikaga ühinesid mitmed riigid, sh Ameerika Ühendriigid, Hispaania, Jaapan, Holland. Samas paljud teised riigid, sh Poola, Belgia, Prantsusmaa, Saksamaa, olid külgvööndi kehtestamise poolt.
Kuigi ka Haagi konverentsil ei saavutatud külgvööndi teemal läbimurret, muutus antud instituut üha enam osaks rahvusvahelisest õigusest. Näiteks 1935. aastal võeti Ameerika Ühendriikides vastu Salakaubaveovastase võitluse seadus (ing k Anti-Smuggling Act), mis andis presidendile õiguse kehtestada salakaubaveo vastaseks võitluseks piiri, mis võis ulatuda rikkumise toimepanemise kohast üle 12-miili kaugusele, kohati isegi kuni 100 meremiilini. Selle peamiseks põhjuseks oli salakaubavedajate poolt levinud praktika, mille kohaselt saatsid nad arreteerimise ja süüdimõistmise vältimiseks oma paadi territoriaalmerega külgnevasse tsooni, kust algas avameri, kuna see ala jäi väljapoole Ameerika Ühendriikide ja ka teiste riikide tolliametite mõjuvõimu. Seal see paat ootas kaldalt tulevat paati, mis selle üles pidi korjama või jäeti see paat ootama udu või pimedust, et salakaubavedajad saaksid randuda. Teised riigid kehtestasid külgvööndit jätkuvalt eelkõige tolli- ja maksupoliitika kaitseks (nt Argentina, Kanada, Tšiili, Norra, Jugoslaavia, Soome).
Genfi konverents 1958
Külgvööndiga seotud normid kodifitseeriti esmakordselt ÜRO Genfi konverentsil 29. aprillil 1958, kus võeti vastu neli konventsiooni, sh territoriaalmere ja selle külgvööndi konventsioon (edaspidi Genfi konventsioon), mille artikli 24 lõike 1 kohaselt: Territoriaalmerega külgnevas avamere vööndis võib rannikuriik teha vajalikku kontrolli: (a) tolli-, maksu-, immigratsiooni- ja sanitaarvaldkonna õigusaktide rikkumise ennetamiseks oma territooriumil või territoriaalmeres; (b) karistada oma territooriumil või territoriaalmeres toime pandud eespool nimetatud õigusaktide rikkumise eest. Normi sõnastusest jäeti välja samuti arutlusel olnud riigi turvalisuse kaitsmisega seotud kontrolliõigused ja eksklusiivse kalastamise õigused.
Ühtlasi sätestati artikli 24 lõikega 2 külgvööndi maksimaalseks laiuseks 12 meremiili, kusjuures ette nähti külgvööndi sisaldumine territoriaalmeres, st külgvööndit ei kehtestatud territoriaalmerele lisaks. See tähendas ühtlasi, et kui territoriaalmere laiuseks oli määratud 12 meremiili, siis ei saanud külgvööndit enam kehtestada. Normi sõnastusest jäeti välja samuti arutlusel olnud riigi turvalisuse kaitsmisega seotud kontrolliõigused ja eksklusiivse kalastamise õigused.
Just tollal kujunes välja kaks erinevat koolkonda. Neist esimest esindas Gerald Fitzmaurice, kes oli Suurbritannia esindaja 1958. aasta Genfi konverentsil ning kes tõlgendas antud normi kitsalt, olles seiskohalt, et kõnealune norm on olemuselt ja ulatuselt piiratud eelkõige rannikuriikide õigusega teostada külgvööndis kontrollifunktsiooni, aga mitte kehtestada seal oma riigi jurisdiktsiooni. Külgvöönd on G. Fitzmaurice'i hinnangul selgelt osa avamerest, millele algupäraselt kohaldatakse avamere kohta käivad sätted. Seejuures viitab Fitzmaurice ühtlasi Rahvusvahelise Õiguse Komisjoni ettepanekule, mille kohaselt: „Seda tuleb järgida, ja see on oluline, et teiste riikide laevad ei ole külgvööndis asudes põhimõtteliselt rannikuriigi siseriikliku õiguse subjektid.“ Komisjoni ettepaneku kohaselt on rahvusvahelise praktika kohaselt lubatud, parem oleks isegi öelda, et selle alusel talutakse rannikuriigi poolt teatud piiratud kontrollifunktsiooni teostamist külgvööndis, võimaldamaks vältida võimalikku rikkumist rannikuriigi enda territooriumil või territoriaalmeres.
Punktis (b) nimetatud karistamist saab tema hinnangul rakendada ainult väljuvatele alustele ja punktis (a) nimetatud ennetamist saab kohaldada üksnes sisenevatele alustele. Rannikuriik võib seejuures teostada külgvööndis vajalikku kontrolli, aga mitte (kriminaal)jurisdiktsiooni. Kontrolli põhieesmärk on ennetus. Teine koolkond leidis aga, et rannikuriigil on õigus külgtsoonis mitte ainult rakendada ennetavaid meetmeid rikkumiste vältimiseks, vaid neil on ka õigus karistada oma jurisdiktsiooni suhtes toime pandud rikkumiste eest. Näiteks on Jaapani jurist ja Haagis asuva Rahvusvahelise Kohtu kohtunik Shigreu Oda leidnud et G. Fizmaurice'i tõlgendus ei pruugi tingimata kattuda riikide varasema praktika või merevööndite doktriiniga, samuti ei eksisteeri mõistlikku poliitilist kaalutlust taoliseks kitsaks tõlgenduseks, eriti kuna Genfi konventsiooni mustandite uurimise tulemusena on selgunud, et artikli 24 lõplik sõnastus ei esinda täielikult konverentsil osalenud riikide seisukohti.
Teine koolkond leidis aga, et rannikuriigil on õigus külgtsoonis mitte ainult rakendada ennetavaid meetmeid rikkumiste vältimiseks, vaid neil on ka õigus karistada oma jurisdiktsiooni suhtes toime pandud rikkumiste eest. Näiteks on Jaapani jurist ja Haagis asuva Rahvusvahelise Kohtu kohtunik Shigreu Oda leidnud et G. Fizmaurice'i tõlgendus ei pruugi tingimata kattuda riikide varasema praktika või merevööndite doktriiniga, samuti ei eksisteeri mõistlikku poliitilist kaalutlust taoliseks kitsaks tõlgenduseks, eriti kuna Genfi konventsiooni mustandite uurimise tulemusena on selgunud, et artikli 24 lõplik sõnastus ei esinda täielikult konverentsil osalenud riikide seisukohti.
ÜRO mereõiguse konventsioon
1982. aastal võeti vastu ÜRO mereõiguse konventsioon, mida loetakse merede ja ookeanide põhiseaduseks. Külgvöönd kehtestati konventsiooni artiklis 33. Olulisi muudatusi võrreldes Genfi konventsiooni artikli 24 sõnastusega oli kaks: (a) külgvööndi maksimaalset ulatust laiendati kuni 24 meremiilini; (b) külgvööndit ei määratleta avamere osana. Peamine põhjus, miks külgvööndit ei määratletud enam avamere osana, võis olla see, et rannikuriik võis kehtestada majandusvööndi, eksklusiivse kalastusvööndi või kalastamise kaitsevööndi, aga ta võis ka loobuda antud vööndite kehtestamisest, mis tähendab, et ta võis ka loobuda antud vööndite kehtestamisest, millisel juhul algabki avameri pärast territoriaalmerd.
Jälitamisõigus
Mereõiguse eksperdi Alexander Lotti käsitluse kohaselt on ÜRO mereõiguse konventsiooni art 111 lõike 1 järgi külgvööndi kehtestamine oluline ka jälitamisõiguse (nn hot pursuit) seisukohast, võimaldades külgvööndis asuvat välisriigi laeva jälitama asuda juhul, kui rikutud õigusi, mille kaitseks on külgvöönd kehtestatud. Jälitamist saab Lotti seisukoha kohaselt külgvööndi kehtestamisel alustada lisaks sellele, kui välisriigi laev või mõni tema paatidest on jälitava riigi sisevetes või territoriaalmeres, ka juhul, kui alus asub külgvööndis; väljaspool territoriaalmerd või külgvööndit võib jälitamist jätkata ainult siis, kui seda ei ole katkestatud. Artikli 111 lõike 3 kohaselt lõppeb jälitamisõigus siis, kui jälitatav laev siseneb oma või kolmanda riigi territoriaalmerre. Territoriaalmeres või külgvööndis viibivale välisriigi laevale peatumiskorraldust andev laev ei pea ise asuma territoriaalmeres ega külgvööndis.
Külgvööndi praktiline väärtus tänapäeval
Mereõiguse asjatundja Heiki Lindpere hinnangul on erivööndi õigusliku staatuse küsimus siiani nii teoorias kui ka riikide praktikas küllaltki vaieldavaks osutunud. H. Lindpere hinnangul ei ole rannikuriigi õigus erivööndis mitte õigusloomealane, vaid õigusaktide täitmise kontrolli alane jurisdiktsioon. Mitte asjata ei ole tema hinnangul normis rõhutatult välja toodud, et nii õigusaktid kui ka nende rikkumised on otseselt rannikuriigi territooriumit, mitte erivööndit puudutavad. Eeltoodust lähtuvalt ei nõustu ta ka prof. Abner Uustaliga, kes väidab: „Eritsoonides võivad kaldariigi spetsiaalsed laevad (tolli-, piirivalvelaevad) kinni pidada kõiki läbisõitvaid laevu, et kontrollida eritsoonides kehtestatud eeskirjade täitmist“.
Samas peab näiteks mereõiguse ekspert Alexander Lott külgvööndi arheoloogiliste esemete kaitse regulatsioonist tulenevalt külgvööndi kehtestamist Soome riigi poolt võimalikuks viisiks, kuidas kaitsta Estonia vrakki seal toime pandud rikkumiste eest selliste võõrriigi lipu all sõitvatelt laevadelt, mis jäävad erinevate rahvusvaheliste lepingute kaitsealast välja. A. Lott leiab, et võimalikuks lahenduseks oleks Soome riigi poolt külgvööndi laiendamine maksimaalse 24 meremiilini, mis kataks ka Estonia viimse puhkepaiga, ning võimaldaks kohaldada neile rikkumistele Soome karistusvõimu koostoimes jälitusõigusega.
Vaata ka
pisi|
631
631. aasta
Ganges
Ganges (hindi गंगा Gaṅgā) on jõgi Indias ja Bangladeshis ning üks suurimaid jõgesid Aasias ja terves maailmas. Pikkus 2511 km.
pisi|left|Bhagirathi ja [[Alaknanda ühinemiskoht]]
Jõe kulg
Ganges algab Gangotri liustikust Himaalajas. Hardwaris (Haridwar) jõuab Ganges tasandikule. Allahabadis ühineb ta lisajõe Yamunaga. Bengalis ta hargneb ning moodustab Brahmaputraga ühise delta. Vasakpoolsem haru Padma jõgi on suurim ja ühineb Brahmaputra jõega. Gangese parempoolseim haru on Hugli, ülemjooksul Bhagirathi. Ganges suubub Bengali lahte.
Gangese ääres asuvad Delhi, Agra, Allahabad, Vārānasi ja Patna.
Ganges kultuuris
pisi|left|Püha suplus Gangeses Hindud peavad Gangest pühaks jõeks. Seal suplemine toovat õnnistust, seepärast on paljudes kohtades jõe kallasteks trepid. Surnutele tuleb kasuks, kui nende tuhk Gangesesse heita. Põletuspuu nappuse tõttu ei põle paljud surnud täielikult ära, sel puhul visatakse küps liha Gangesesse, kus gaavialid (india krokodillid) selle ära söövad.
Lõhkeaine
thumb|Simuleeritud õhurünnak [[napalmiga]] Lõhkeainetel on järgmised omadused:
Lõhkeaineid klassifitseeritakse nõrkadeks või tugevateks lõhkeaineteks vastavalt nende dekompositsiooni (lagunemise) näidule: nõrgad lõhkeained põlevad kiiresti (või deflageeruvad), samas tugevad detoneeruvad. Täpset erinevust nõrkade ja tugevate lõhkeainete vahel on raske leida, kuna ei ole võimalik täpselt jälgida, ega mõõta dekompositsiatsiooni. Keemiline dekompositsioon võib võtta aega aastaid, kuid, päevi, või sekundi murdosa. On kaks dekompositsioonivormi – deflagratsioon ja detonatsioon. Detonatsiooni kasutatakse plahvatusfenomeni seletamiseks, kus dekompositsiooni põhjustab plahvatusjõud. Plahvatusjõud suudab levida läbi tugeva lõhkeaine suurtel kiirustel, tavaliselt tuhandeid meetreid sekundis. Nõrgas lõhkeaines põhjustab dekompositsiooni leek, mis liigub läbi aine aeglasemalt. Suurtes kogustes detoneeruvad ka peaaegu kõik nõrgemad lõhkeained.
Oksüdeerijate ja kütuse segu
Must püssirohi: kaaliumnitraat, puusüsi ja väävel.
Välgupulber: metallipulber (tavaliselt alumiinium või magneesium) ning tugev oksüdeerija (nagu kaaliumkloraat või -perkloraat)
Ammonaal: ammooniumnitraat ja alumiiniumipulber
Armstrongi segu: kaaliumkloraat ja punane fosfor. See on väga tundlik segu, mis on peamiselt tugev lõhkeaine. Väävliga on võimalik asendada mõned või kõik fosforid, et vähendada tundlikkust.
ANFO: ammooniumnitraadi ja kütuseõli segu
Keemiliselt puhtad ained
Nitroglütseriin: väga ebastabiilne ja tundlik vedelik, tuntud kui dünamiit, kui segatud koos saepuruga, ränikivi pulbriga või tavaliselt diatomiitkivimiga, mis töötavad kui stabilisaatorid.
Atsetoonperoksiid: väga ebastabiilne valge orgaaniline peroksiid
TNT (trotüül ehk trinitrotolueen): kollased mittetundlikud kristallid, mida saab sulatada ja vormi valada ilma detonatsioonita.
Nitrotselluloos: Nitreeritud polümeer, mis saab olla tugev või nõrk lõhkeaine, olenevalt nitratsiooni tasemest ja konditsioonidest.
RDX (Tsüklometüleentrinitramiin), PETN (Pentaerütrittetranitraat), HMX (tsüklotetrametüleentetranitramiin): väga tugevad lõhkeained, mida saab kasutada ka plastiliste lõhkeainetena.
C-4 (Kompositsioon-4): RDX plastiline lõhkeaine, tehtud plastiliseks, et see oleks kleepuv ning sepistatav.
Fredric Jameson
Fredric Jameson (sündinud 14. aprillil 1934) on ameerika kirjanduskriitik ja marksistlik poliitikateoreetik. Ta on eelkõige tuntud tänu kaasaja kultuuritrendide analüüsile. Ta on kirjeldanud postmodernismi kultuuri ruumistamisena organiseeritud kapitalismi survel. Jamesoni tuntuimad teosed on "Postmodernism, or, the Cultural Logic of Late Capitalism", "The Political Unconscious" ja "Marxism and Form".
Odra
pisi|Odra jõgi [[Szczecinis]] Odra valgala kaart|pisi pisi|Odra jõe hüdrograaf
Odra jõgi ehk Oderi jõgi (tšehhi ja poola keeles Odra, saksa keeles Oder, antiikaja ladina keeles Viadua, Viadrus, keskaja ladina keeles Odera, Oddera) on jõgi Kesk-Euroopas.
Jõe pikkus on 854 km, sellest 112 Tšehhis ja 742 Poolas. Viimasest 187 kilomeetrit on Poola-Saksamaa piir. Odra on Visla järel Poola suurim jõgi. Valgla pindala on 118 861 km², millest 106 056 km² (89%) on Poolas, 7217 km² (6%) Tšehhis ja 5587 km² (5%) Saksamaal.
Henrik Johan Nauckhoff
Henrik Johan Nauckhoff (13. oktoober 1744 – 18. veebruar 1818 Stockholm) oli Eestimaa aadlisuguvõsast pärit Rootsi mereväeohvitser.
Odra
Odra voolab läbi Sileesia, Opole, Alam-Sileesia, Lubuszi ja Lääne-Pomorze. Alamjooksul piirneb jõgi Brandenburgi ja Mecklenburg-Vorpommerni liidumaaga. Suurimad linnad Odra ääres on Ostrava, Wrocław, Frankfurt Oderi ääres ja Szczecin. Ta suubub Läänemerre Szczecini laguuni, moodustades kolmeharulise delta. Delta saared on Usedom ja Wolini saar.
Nara (Mali)
Nara on linn Malis Koulikoro piirkonnas. Ta on Nara cercle'i keskus.
Henrik Johan Nauckhoff
17. detsembril 1777 sai ta naturalisatsiooni korras Rootsi aadlikuks ja ta immatrikuleeriti 1778 Rootsi rüütelkonda (Nr.2120).
Odra
Kanalid ühendavad Odrat Haveli, Spree, Visla ja Kłodnicaga. Odra on suuremas osas laevatatav, kuni Kozle linna ja Gliwicki kanalini. Laevatatavuse huvides on ülemjooksu süvendatud ja kanaliks muudetud.
Henrik Johan Nauckhoff
1778 kuni 1783 teenis kaptenina Prantsusmaa laevastiku teenistuses ja osales Ameerika iseseisvussõjas. Võttis ülemleitnandina osa Vene-Rootsi sõjast, fregatt "Minerva" ülemana Suursaare (17. juuli 1788) ja 68 kahuriga "Kung Adolph Fredric" ülemana Ölandi lahingust (26. juuli 1789), ning langes samas sõjas ka venelaste kätte vangi, kust vabanedes asus 1791 ametisse admiraliteedi kassadirektorina.
16. jaanuaril 1797 ülendati ta kontradmiraliks ja 1808. aastal alanud Vene-Rootsi sõjas määrati ta Rootsi laevastiku ülemjuhatajaks ja osales muuhulgas ka Paldiski mereblokaadis.
Seejärel sai 1809 viitseadmiraliks, 1812 laevastiku kindraladjutandiks, 1813 Rootsi vabahärraks ja immatrikuleeriti 1814 Rootsi rüütelkonda (Nr.343). 1816. aastast oli ta esimese Karlskrona vabatahtlikerügemendi ülem, ülendati 12. augustil 1817 admiraliks ja Karlskrona ülemkomandandiks.
Perekond
a) 18. novembril 1787 abiellus Valinge mõisas Sauste krahvitar Magdalena Sophia Wrangeliga (1764–1788), kes oli ihukaitse oobersti, rüütli ja Valinge mõisniku krahv Johan Reinhold Wrangel af Saussi (1717–1794) ja vabapreili Charlotta Wachtmeisteri tütar, ooberstleitnandi ja rüütli, Rotenbergi vabahärra Axel Gustaf Wachtmeisteri ja krahvinna Sophia Magdalena Carlsdotter Wachtmeisteri tütretütar. Abielust sündis:
b) 23. veebruaril 1790 Elsa Johanna von Schönfelt (1751–1798), kes oli ülemintendendi Carl von Schönfelti ja Catharina Maria Franci tütar, ning riigisekretäri ja ülempostidirektori ja Põhjatähe ordeni rüütli Ulric Gustaf Franci (1736–1811) õetütar. c) 2. septembril 1800 Frederika Christina Ehrenbill (1773–1844), kes oli Rootsi mereväelase ja riigikontori presidendi Ulrik Gottlieb Ehrenbilli (1733–1795) ja Johanna Fredrica Lynningi tütar.
Bosnia
Bosnia ei moodusta tänapäeval iseseisvat haldusüksust.
Nimi
Bosnia on nime saanud Bosna jõe järgi.
Ajalugu
6.–7. sajandil oli Bosnia Bütsantsi võimu all. Esimest korda on Bosnia nime mainitud 10. sajandil. 1154–1463 oli Bosnia iseseisev vürsti- ja kuningriik, siis langes Osmanite riigi võimu alla.
Edgar Hark
Edgar Hark (8. oktoober 1908 Tartu – 23. oktoober 1986) oli eesti vaimulik, okupeeritud Eestis tegutsenud legaalse kiriku EELK peapiiskop 1978–1986.
Zettlitz
Zettlitz on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis, Zettlitzi valla keskus.
Aban
Aban on alevik Venemaal Krasnojarski krais, Abani rajooni keskus. Asub Abani jõe ääres.
Asula rajati 1762. aastal. Aastatel 1964–2006 oli Aban alev. Peamine majandusharu on kivisöe kaevandamine.
Seosed Eestiga
Aastatel 1951–1954 elas Abanis kirjanik Jaan Kross (1920–2007). 1951–1953 oli tal ühine kodu Abanis Kustarnaja tänaval asuvas väikses majas koos Alma Vaarmaniga (1902–1992), kes oli 1935–1937 õppinud Moskvas Kirjandusinstituudis ja oli ilmselt esimene, kes Krossi kõige tugevamalt innustas ja kes talle oma ülikooliõpingutele toetudes õpetas kirjaniku praktilisi saladusi. Jaan Krossi enda kinnitusel, kirjades emale, polnud Krossi arvates kuni 1951. aastani teda sel määral suutnud ei ema ega kirjaniku esimene abikaasa, hiljem tõlkijana tuntuks saanud Helga Viira (1920–2002; kuni 1940 Helga Pedusaar, 1940–1949 Helga Kross ja edasi kuni elu lõpuni Helga Viira) teda oma kirjaniku andesse sedavõrd uskuma panna, kui suutis seda teha Alma Vaarman. Alma Vaarman võttis aastatel 1951–1953 Abanis enda kanda Jaan Krossi nii materiaalsed- jm (majandus)mured (kuni 95%, nagu kirjanik tunnistas kirjades asumiselt oma emale). Selline olukord võimaldas asumisel olnud noorel mehel end tõesti iga päev vähemalt päeva teisel poolel (füüsilist jaksu nõudev tööpäev Abanis ehk leivatöö algas vara hommikul kell 4, aga kestis seetõttu vaid lõunani) nendes oludes ikkagi väga turvaliselt tunda. Tulevane kirjanik sai juba Siberis asumisel olles pühendada oma vaba aega enda vaimsele arendamisele ja -kirjanduslikele katsetustele.
1953. aastal ostis Jaan Kross Abanis juba oma maja Gontsarnaja tänaval (e.k. pottseppade tänaval), kuhu ta kolis samas asumisel asunud ja alles Eestisse naasmise järel end tõlkijana teostanud Helga Susanna Roosiga (1917–1998), kellega Kross oli ametlikult abielus aastatel 1954–1958 ja sel ajal kandis Helga Roos Helga Susanna Krossi nime. Nagu kinnitavad Jaan Unduski publikatsioonid, Jaan Krossi kutseliseks kirjanikuks saamine algas kindlasti juba asumisel viibimise ajal Abanis ja mitte alles Eestisse naasmisel aastal 1954. Eestis enne aastat 1940 Jaan Krossi kirjanduslikke katseid tuleks lugeda tema tervikeluloo taustal ikkagi pigem eneseotsingute ajaks ja oma kirjandusliku võimekuse kompamiseks. Kuigi Eestis oli juba enne aastat 1940 kujunenud esimene põlvkond meie professionaalseid kirjanikke, kes elatusid vaid kirjandusest (Vilde, Tammsaare, Luts jt), aga 1938–1944 juristiks õppinud (need aastad küllalt segased, et oleks saanud nii hea juurahariduse, kui said näiteks need, kes õppisid juurat Tartus 1932–1939 ja samas veidi veel ähmaste humanitaarsete huvidega Jaan Kross polnud kindlasti veel nii enesekindel, et oleks suutnud end kujutada Eestis vaid kutseliselt kirjandusliku tegevusega tegelejana. Küll oli kutselise kirjaniku (finantseerituna riigi jaoks, vähemalt eelarvelise raha eraldamisel ka kui ideoloogiatöötajad) kutse olemas juba aastaks 1940 NSV Liidus. Alma Vaarman oli õppinud ise just taolises kirjanikke õpetavas kõrgkoolis Moskvas 1935–1937 ja sai 1951–1954 Jaan Krossi Abanis olles kindlasti taolisele eneseteostusele innustada. Alma Vaarman kui ka Jaan Kross aastatel 1951–1954 kindlasti ei näinud ja ei saanudki eriti ette näha, et NSV Liit vähemalt mingis lähemas tulevikus võiks laguneda. Nende mõlema eluperspektiive juhtis vähemalt asumisel oleku ajal pigem lootus, et kunagi asumiselt vabaneda ja ehk mõte, kuidas end NSV Liidus olemasolevas süsteemis nendele antud võimaluste piires kuidagi paremini paigutuda.
(Jaan Undusk. Jaan Krossi nurjunud katse saada nõukogude kirjanikuks. Asumisaastad 1951–1954. – Tuna, 2017, nr. 2, lk. 54–74; Jaan Undusk. Jaan Krossi tagasitulek Eesti NSV-sse. – Tuna, 2017, nr. 4, lk. 108–117; Jaan Krossi kirjavahetus Alma Vaarmani ja Huko Lumetiga aastail 1951–1954. – Tuna, 2017, nr. 2, lk. 75–90; nr. 3, lk. 97–118; nr. 4, lk. 79–107). Jaan Unduski andmetel Jaan Krossi tähtsamateks algupäranditeks, millel kallal Jaan Kross just Abanis töötas, olid värssromaan "Tiit Pagu," mida asus Jaan Kross kirjutama juba 1951 suvel või varasügisel nagu selgub kirjaniku kirjadest emale (ilmunud esmakordselt 2020 Loomingu Raamatukogus nr. 1-3), Ameerika teemaline sotsiaalkriitiline neljavaatuseline näidend "Marc Edfordi kaitsekõne" (säilinud käsikirjana kirjaniku perekonna arhiivis) ja poeem "Gameś" (säilinud käsikirjana kirjaniku perekonna arhiivis), mida kirjutas ilmselt juba aastast 1952. (Jaan Undusk, Loomingu Raamatukogu, 2020, nr. 1-3, lk. 146).
Jaan Krossi elukaaslaseks ja loominguliseks innustajaks olnud Alma Vaarman jäi Abani asumisele kuni 1956. aastani, kui ta sai võimaluse Eestisse naasta. Kuid Krasnojarski krais alanud loominguline koostöö Alma Vaarmani ja Jaan Krossi vahel jätkus Eestisse naasmise järel, mida kinnitab, et juba 1957. aastal ilmus raamatuna nende ühine uurimus – Jaan Kross, Alma Vaarman. Tallinna proletaarse teatri ajaloost I. Tallinn: Eesti NSV Teatriühing, 1957, mis mõlema autori ametlikus bibliograafias esimene suurem publikatsioon. Kas taolise teose koostamist võisid Alma Vaarman ja Jaan Kross kuidagi kavandada veel Abanis asumisel viibimise ajal, vajaks veel uurimist.
Abani piirkonnas olid kuni 1930. aastate NSV Liidus läbi viidud repressioonideni ka eestlaste külad, kuid Jaan Krossi Abani saabumise ajaks polnud neid ilmselt eriti palju järele jäänud. Kui arvestada Siberi avarusi, siis vaid umbes 40 kilomeetrit Abanist edelas asuvas Kanskis toimus 24. juulil 1938 eestlaste massiline hukkamine (76 eestlast ja üks lätlane) ja 22. augustil 1938 hukati samas veel 70 eestlast, kes olid elanud Krasnojarski krai Rõbinski rajoonis). Aastatel 1961–1962 oli Kanskis väljaõppel sealses lennukoolis meie hilisem kaitseminister Enn Tupp.
Mike Shinoda
pisi|Mike Shinoda Mike Shinoda (sünninimega Michael Kenji Shinoda; sündinud 11. veebruaril 1977) on USA laulja ja muusikaprodutsent, bändi Linkin Park laulja.
Tema isa on jaapani-ameerika ja ema vene-ungari päritolu.
Mike'il on ka noorem vend Jason Shinoda (sündinud 1979).
Tema esimene bänd Linkin Park sai kuulsaks aastal 2000. Aastal 2005 tegi ta oma projekti Fort Minor.
630
630. aasta (DCXXX) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas esmaspäeval.
Arenys de Mar
Arenys de Mar on linn Hispaanias Kataloonias Barcelona provintsis, Vahemere rannikul.
thumb|270px|Torre d'en Llobet
Ajalugu
Arenys de Mar sai linnaõigused aastal 1599.
Rahvastik
Rahvaarvu muutumine aastati:
Josef Radetzky
thumb|Feldmarssal Josef Radetzky von RadetzKrahv Johann Josef Wenzel Radetzky von Radetz (tšehhi Jan Josef Václav hrabě Radecký z Radče; 2. november 1766 Třebenice (Trebnitz), Böömimaa – 5. jaanuar 1858 Milano) oli Austria sõjaväelane ja feldmarssal. Radetzky oli Austria armee sõdurite seas väga populaarne ning sai endale hüüdnimeks "Vater (isa)."
Varajane elu
Radetzky astus sõjaväkke 1. augustil 1784. Ta sai kürassiirirügemendis N. 23. veebruaril 1786 nooremleitnandiks ning järgmise aasta 11. novembril vanemleitnandiks. Ta oli Austria-Türgi sõja ajal feldmarssal Franz Moritz von Lacy staabiülem. Ta osales Berbiri ja Belgradi piiramistel ning paistis välja Illowani taganemisel, hoides samal ajal tagasi suuremat Türgi väge.
Tegevus Prantsuse revolutsioonisõdades
1792. aastal viidi Radetzky üle Flandriasse, kus oli feldzeugmeister Johann Peter Beaulieu staabiülem. 1794. aasta juunis ülendati ta rittmeistriks ning 28. oktoobril juhatas ta Mainzi piiramisel ühte rünnakukolonni.
1796. aastal viidi Radetzky üle Itaaliasse, kus tema ülemaks oli taas Beaulieu. Ta juhatas Voltri lahingus taas ühte kolonni. 30. mail kaotusega lõppenud Borghetto lahingu järel aitas Radetzky oma ratsaväega Beaulieul üle Mincio jõe põgeneda. Samal kuul ülendati Radetzky pioneerikorpuses majoriks. Hiljem osales ta Dagobert Sigmund von Wurmseri Mantova päästeoperatsioonis. Peale linna langemist kuulus ta 500-mehelise väesalga hulka, millel lubati linnast lahkuda. thumb|Josef Radetzky vapp1799. aastal osales Radetzky taas Itaalia sõjategevuses. Ta oli üks Anton von Zachi staabi liikmetest. 1. mail ülendati Radetzky ooberstleitnandiks ning määrati Michael von Melase adjutant-kindraliks. 17.–19. juunini osales ta Trebbia lahingus, kus juhatas ühte grenaderiüksust, millega haaras Prantsuse väge tiivalt ning viis nii lahingu Austria-Vene armeele võiduni. Hiljem osales ta ka Marengo lahingus, kus sai viis korda haavata. 1801. aasta 18. augustil autasustati Radetzkyt Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga.
1801–1805 korrastas ja uuendas ta enda juhtimise all olevat kürassiirirügementi N. 3. Rügement muutus juhtimiselt ja koosseisult nii efektivseks, et sai tervele raskeratsaväele eeskujuks. 1802. aastal võeti Radetzky ratsaväekomisjoni koosseisu, mille ülesandeks oli uute lahingutaktikate välja töötamine.
Tegevus Napoleoni sõdade ajal
1805. aasta septembris ülendati Radetzky kindralmajoriks ning saadeti Itaaliasse ertshertsog Karli armeesse, kus juhatas ratsabrigaadi. Peale kolmanda koalitsiooni sõja lõppu proovis Radetzky sõjaväes läbi viia reforme, kuid seda takistasid armee konservatiivsemad liikmed.
Astronoomide loend
Siin on loetletud astronoome.
Josef Radetzky
Tegevus Napoleoni sõdade ajal
1809. aasta sõjakäigus näitas Radetzky taas üles vaprust. 3. mail toimunud Ebelsbergi lahingu ajal aitas Radetzky Emmanuel von Schusteck-Herve kolonnil taganeda. Kolm päeva hiljem võitls ta Blindenmarkti juures. Peale Asperni-Esslingi lahingut (kus Radetzky ise ei osalenud) ülendati ta feldmarssal-leitnandiks. Juuli algul osales ta Wagrami lahingus. Lahingu järel kattis ta Auastria vägede taganemist.
6. septembril 1809 sai Radetzky husaarirügemendi N. 5 inhaberiks. Järgmine aasta sai Radetzky Maria Theresia ordeni komtuuriristi. 1813. aasta sõjategevuseks aitas Radetzky kokku koguda ligi 200 000-mehelise armee. Hiljem oli ta armee ülemjuhataja, Karl Philip zu Schwarzenbergi staabiülem. Järgmine aasta soovitas Radetzky Prantsusmaa vastu pealetungi korraldamist, kuid sellega poldud armee ülemjuhatuses nõus ning Radetzky saadeti vägede juurest ära. 1815. aastal oli ta Viini kongressil sõjaasjades Klemens von Metternichi nõunik. pisi|Radetzky, 1857
Tegevus Itaalias
vasakul|pisi|San Martino della Battaglia torni seinal olev fresko, mis kujutab Radetzky ja Vittorio Emmanuele II nõupidamist 24. märtsil 1849. 1829. aastal ülendati Radetzky ratsaväekindraliks ning 1831. aastal Lombardia-Veneetsia provintsi vägede ülemjuhatajaks. Viis aastat hiljem ülendati ta feldmarssaliks.
1848. aastal levinud revolutsiooniline laine käis üle ka Itaaliast ning põhjustas Lombardia-Veneetsia provintsis mässu. Protestiks Habsburgide tubakamonopolile lõpetasid itaallased suurlinnades suitsetamise. Radetzky määras aga sõdurite toidunormidele lisaks veel sigarette ning käskis neil rohkem suitsetada. See põhjustas Lombardias mitmeid kähmlusi suitsetavate sõdurite ja linnaelanike vahel.
22. märtsil 1848 taganes Radetzky oma vägedega Milanost, mille tagajärjel kuulutas Sardiinia kuningas Carlo Alberto Austriale sõja. Radetzky suutis viimast aga 25. juulil Custoza lahingus võita. Kaks päeva hiljem lõi ta Sardiinia armee taas põgenema, võttis siis Milano tagasi ning asus Veneetsiat piirama. 81-aastase feldmarssali suure võidu auks planeeriti 31. augustil pidustusi. Pidustuste jaoks kirjutas Johann Strauss "Radetzky marsi, mis saavutas kohe suurt menu.
1849. aasta märtsis alustas Carlo Alberto uuesti sõjategevust, kuid sai Novara lahingus taas lüüa. Carlo Alberto loobus oma poja, Vittorio Emmanuele, kasuks troonist. Radetzky ja Vittorio sõlmisid augustis rahu. Radetzky oli Lombardia-Veneetsia kuberner kuni 1857. aastani.
Elbe
pisi Elbe (saksa; tšehhi Labe) on jõgi Euroopas.
Josef Radetzky
Tegevus Itaalias
Josef Radetzky suri 1858. aasta 5. jaanuaril 91-aastasena Milanos.
Elbe
Elbe algab Sudeedi mägedest. Voolab läbi Tšehhi, kus Melniki juures ühineb suure Vltava jõega. Siis murrab läbi Elbsandsteingebirge Saksimaale. Voolab läbi Dresdeni ja Magdeburgi, võttes vastu lisajõgesid, sh. Haveli. Hamburgi linna juures moodustab suudmelahe ja suubub Cuxhaveni linna juures Põhjamerre.
Pikkus 1165 km.
Suuremad lisajõed on Vltava, Ohře, Mulde, Saale ja Havel.
Petšenga
thumb|150px|Petsamo vapp enne 1944. aastat Petšenga (soome keeles Petsamo) on alev Venemaa Murmanski oblastis, Petšenga rajooni keskus. Asub Petsamo jõe ääres, Barentsi mere ranniku lähedal.
Alevi lähedal on suured nikli- ja vasekaevandused.
629
629. aasta
Armeegrupp Narwa
Armeegrupp Narwa (saksa keeles Armeegruppe Narwa alates maist 1944 Armeeabteilung Narwa) oli 23. veebruarist 1944 kuni 25. septembrini 1944 Teises maailmasõjas idarinde põhjalõigus Saksa väegrupi Nord (Heeresgruppe Nord) koosseisus võidelnud väekoondis.
Lichtenberg
Lichtenberg on paljude kohtade nimi:
Armeegrupp Narwa
Ajalugu
23. veebruaril 1944 moodustati Sponheimeri Grupi, LIV armeekorpuse staabi ja selles rindelõigus tegutsenud väeosade baasil armeegrupp Narva, mis allutati otse väegrupile Nord. Armeegruppi asus juhtima jalaväekindral Johannes Friessner, kes allutas rinde Narva-Jõesuust kuni Auvereni III Germaani Soomuskorpuse ülemale SS-Gruppenführer Felix Steinerile, Auverest Putkini XXXXIII armeekorpuse ülemale kindralleitnant Ehrenfried Oscar Boegele, kes saabus oma staabiga rindele 29. veebruaril 1944 ja 1. märtsist Putkist Vasknarvani hiljem pikendati vastutusala Mustveeni XXVI. armeekorpuse ülemale jalaväekindral Anton Grasserile, kes saabus oma staabiga rindele 20. märtsil 1944. ,
6. juulil 1944 lahkus Leedusse XXVI armeekorpuse staap ja 20. juulist 1944 ka XXXXIII armeekorpuse staap.
25. septembril 1944 nimetati armeegrupp Narva ümber armeegrupiks Grasser, mis 1944. aasta oktoobris nimetati ümber armeegrupiks Kleffel ja 1944. aasta novembris kasutati armeegrupi staapi 25. armee formeerimiseks.
Lichtenberg
Lichtenberg on ka perekonnanimi, mille tuntuim kandja on olnud saksa loodusteadlane, kirjanik ja filosoof Georg Christoph Lichtenberg.
Pudelpost
pisi|püsti|Start ([[Hurtigruten, 2011)]] Pudelpost on kiri veekindlalt suletud ja merre heidetud pudelis. Samamoodi võib pudelpostiks nimetada seesuguse kirja saatmist.
Teadaolevalt kasutas info saamiseks meres liikuvaid pudeleid esimesena kreeka filosoof Theophrastos. Ta tõestas umbes aastal 300 eKr, et Vahemere vesi tuleb Atlandi ookeanist.
Elizabeth I nimetas 1560. aastal ametisse merepudelite avaja, selline amet säilis 19. sajandi alguseni.
Golfi hoovust uurisid pudelposti meetodil Benjamin Franklin (1706–1790) ja Monaco prints Albert (1848–1922). Prints Albert viskas aastatel 1885–1888 merre 1675 pudelit, neist leiti 226.
Varem oli suur osa pudelpostist pärit merehädalistelt (sealhulgas uppumisohus laevadelt) või sissepiiratud kindlustest.
Valdas Adamkus
Valdas Adamkus (sündinud Voldemaras Adamkavičius 3. novembril 1926 Kaunases) on Leedu poliitik, Leedu president aastail 1998–2003 ja 2004–2009.
Noorus
Adamkus sündis Leedus. Tema isa Ignas Adamkavičius (1896–1987) oli Leedu üks esimesi sõjaväelendureid.
Noormehena osales Valdas põrandaaluses võitluses nii Nõukogude kui ka Saksa okupatsioonijõududega.
Ta õppis Müncheni ülikoolis, kuid emigreerus USA-sse. Viit keelt valdav Adamkus teenis 1950. aastatel USA sõjaväeluures. 1960. aastal lõpetas Adamkus Illinoisi Tehnoloogiainstituudi ehitusinsenerina.
Töö USA keskkonnaametis
Adamkus asus USA Keskkonnaametisse tööle kohe, kui see 1970. aastal asutati. President Ronald Reagan määras ta 1981 piirkonnahalduriks. Ta vastutas kõikide föderaalsete õhu-, vee- ja ohtlike jäätmete ning muu saaste kontrolliprogrammide eest Illinoisi, Indiana, Michigani, Minnesota, Ohio ja Wisconsini osariigis. 1985. aastal sai ta Reaganilt kõrgeima ametnikule antava autasu Distinguished Executive Presidential Rank Award. Adamkus töötas piirkonnahaldurina 16 aastat ja läks 1997 pensionile, olles teeninud 29 aastat föderaalametnikuna. Ta oli Vabariikliku Partei liige.
Leedu president
Varsti pärast keskkonnaametist lahkumist asus Adamkus elama Leetu. 1998. aastal valiti ta Leedu presidendiks ning ta jäi sellele ametikohale 2003. aastani, mil ta sai valimistel lüüa Rolandas Paksaselt. Ent Paksas tagandati 2004. aastal ja Adamkus kandideeris uuesti. Valimiste esimene voor peeti 13. juunil 2004. Adamkus kogus 30% antud häältest, saades kõige rohkem hääli. Teise vooru, mis peeti 27. juunil 2004, võitis Adamkus 52 protsendiga häältest. Alates 12. juulist 2004 kuni 12. juulini 2009 oli ta Leedu Vabariigi president.