cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaan Kreuks
Elulugu
Kreuks oli Eestimaa Kommunistliku Partei organisatsiooni Tallinna ja Harjumaa parteiorganisatsiooni vastutav organisaator ja võttis osa Tallinnas 5. novembril 1920 EKP asutamisest. Ta oli eesti raudteetehaste ametiühingu esindaja Eestimaa ametiühingute I kongressil ja valiti ametiühingute kesknõukogusse. Ta oli EKP I, II ja III kongressi delegaat Tallinna organisatsiooni poolt ning valiti EKP I kongressil 1920. aastal ja EKP III kongressil 1923. aastal EKP Keskkomiteesse. Kreuks oli ka EKNÜ asutajaid ja valiti EKNÜ I kongressi KK liikmeks.
1922. aastal oli Kreuks EKP delegaat Kommunistliku Internatsionaali Kommunistliku Internatsionaali IV kongressil Moskvas.
1923. aastal seati Kreuksi kandidatuur üles II Riigikogu valimistel. Kuid 28. märtsil 1923 said Kaitsepolitsei ametnikud Heinrich Siirma ja Paul Malsvell Tallinnas Jaan Kreuksi jälile ja püüdsid teda vahistada, viimane aga osutas relvastatud vastupanu. Nii lasti ta Tatari tänaval maha.
Isiklikku
Jaan Kreuks on maetud Tallinna Rahumäe kalmistule. 9. veebruaril 1958 paigaldati tema hauasambale büst. Praegu on see eemaldatud, kiviosa on aga alles.
Tema noorem vend Georg Kreuks oli samuti aktiivne kommunist.
Mälestuse jäädvustamine
Jaan Kreuksi nime kandsid Tallinnas aastatel 1940–1941 ja 1944–1989 Kentmanni tänav ning Kentmanni põik, 1981–1990 Tallinna 37. Keskkool ning Mustpeade majas asunud Noorsoo Kultuuripalee.
Kohtla-Nõmmel kandis Kreegi tänav tema nime.
Eesti NSV ajal paigaldati tema hukkumise kohale Tatari ja Veerenni tänava nurgamajale (tänapäeval Tatari ja Vana-Veerenni tänava nurgal maja aadressiga Tatari tänav 54) mälestustahvel kirjaga "Siin tänava nurgal mõrvati 28. märtsil 1923 kodanliku Kaitsepolitsei agendi poolt revolvri lasuga selja tagant EKP Keskkomitee liige JAAN KREUKS".
Tema järgi on nime saanud mootorlaev Jaan Kreuks.
Infoteadus
Infoteadus tegeleb informatsiooni kogumise, talletamise ja otsingu probleemidega. Infoteadust aetakse sageli segi informaatikaga, kuid tegelikult on tegemist laia interdistsiplinaarse valdkonnaga, mis hõlmab lisaks informaatikale veel arhiivindust, tunnetusteadust, majandust, kommunikatsiooni, õigust, raamatukoguteadust, museoloogiat, matemaatikat, filosoofiat ja sotsiaalteadusi. Infoteaduste alase koolitusega tegelevad Tallinna Ülikooli Digitehnoloogiate instituut ja Tartu Ülikooli Ühiskonnateaduste instituut.
Definitsioonid
Grolier' entsüklopeedias on kaks definitsiooni:
Britannica defineerib infoteaduse järgmiselt:
Websteri entsüklopeedia definitsioon:
Harold Borko
Infoteadus – teadmised info olemusest, kogumisest, organiseerimisest, talletamisest, otsingust, interpreteerimisest, edastamisest, muutustest, kasutamisest. Infoteadus on interdistsiplinaarne. Tal on seosed matemaatika, loogika, lingvistika, psühholoogia, infotehnoloogia, kommunikatsiooni, raamatukogunduse, juhtimisega. Raamatukogundus ja dokumentatsioon on infoteaduse rakendusalad. Infoteaduse eesmärk on aidata parandada infoedastusega seotud institutsioonide tööd (kirjastamine, koolid, raamatukogud, massimeedia).
Brian Vickery
Infoteadus uurib ühiskonnas toimuvat kommunikatsiooni ehk protsesse, mis on seotud info edastamisega allikatelt kasutajatele. Infoteaduse valdkonnas saab eelkõige välja tuua praktiliste tööoskuste arengu. Toob infovajaduse mõiste infoteadusse.
A. Vickery toob infoteaduslikus mõttekäigus välja 3 olulist suunda:
B. Vickery räägib teaduslikust informatsioonist ja toob välja selle mõiste: informatsioon, mis on loodud teaduslike meetoditega, mille tõesust on võimalik kontrollida ning on kasutatav inimeste praktilises tegevuses ja teadustöös. Teadusliku informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine on vahetu – mitteformaalne kommunikatsioon ja vahendatud – formaalne kommunikatsioon.
Michael Buckland
Keskendub nähtuse olemuse kirjeldusele. Käsitleb infot järgmiselt:
Infoteaduse kaks traditsiooni: Dokumenditraditsioon peaks tegelema tehnoloogilise innovatsiooniga, et suurendada tööviljakust ja efektiivsust. Arvutitraditsioon peaks enam tähelepanu pöörama inimese käitumisele, sotsiaalsetele aspektidele.
Tefko Saracevic
Infoteadus tegeleb infoallikate edastamise probleemidega lähtudes sotsiaalsetest, organisatsioonilistest ja individuaalsetest infovajadustest. Põhiline uurimisobjekt on inimeste talletatud teadmised. Rakendusteks on spetsiaalsed infotehnikad ja süsteemid – tehnoloogia mõju. Infoteadusel on kaheosaline struktuur: Informatsioon infoteaduses: informatsiooni kasutatakse kontekstis ja seoses mõne põhjusega.
Marcia J. Bates
Infoteadus on info kogumise, organiseerimise, talletamise, otsingu ja levi(ta)mise uurimine. Infoteadus kui metateadus – uuritav objekt on teiste teadusalade sisu e täpsemalt talletatud teadmised ja nende kättesaadavus. Infoteadust huvitab informatsiooni vorm, organiseerimine, struktuur. Infoteaduse kolm põhiküsimust on: füüsikaline küsimus (millised on talletatud informatsiooni universumi omadused ja seaduspärad); sotsiaalne küsimus (kuidas inimesed seostavad, otsivad ja kasutavad informatsiooni); disaini küsimus (kuidas tagada talletatud informatsiooni kiire ja efektiivne kättesaadavus).
Trudi Bellardo Hahn
Infoteadust iseloomustab see, et rõhuasutus on pigem tegevustel kui avastustel. Viis kategooriat:
Peter Ingwersen
Informatsioon on infoteaduse keskne uurimisobjekt. Informatsiooni mõiste infoteaduses:
Nicholas J. Belkin
Infoteaduse eesmärk on uurida kommunikatsiooniprotsesse, mille käigus vajalik (soovitud) informatsioon jõuab loojalt (inimene) kasutajani (inimene). J. Belkin rõhutas esimesena soovitud info olulisust infovajaduse aspektist.
Bertram C. Brookes
Leiab, et Karl Popperi kolme maailma mudel (I – füüsiline maailm, II – psüühiline maailm, III – mõtlemise objektiivne sisu, ideede ja kunstiteoste maailm) sobib infoteaduse olemuse mõistmiseks: I – loodus, inimesed, materiaalne maailm; II – indiviidide "subjektiivsed teadmised"; III – objektiivne teadmine e talletatud teadmised.
Ajalugu
Infoteaduse tekkimise aluseks arvatakse olevat teadusliku kommunikatsiooni teke ja areng.
17. sajand
Üheks alusepanijaks arvatakse olevat prantsuse munkteadlane Marin Mersenne (1588–1648), kes hakkas 17. sajandil pidama aktiivset kirjavahetust teiste teadlastega. Sel ajal oli kirjavahetus ainus vahend sidepidamiseks kaugemal asuvate kolleegidega. Aastal 1665 hakkas ilmuma Prantsusmaal esimene teadusajakiri Le journal des scavants (Teadlaste Ajakiri), Inglismaal samal aastal ajakiri Philisophical Transaction (Filosoofiaalased Toimetised), mille väljaandjaks oli Henry Oldenburg. Neile järgnesid peatselt ka muud analoogsed ajakirjad.
18. sajand
18. sajandi alguses hakkas ilmuma Venemaa Teaduste Akadeemia referaatajakiri.
Academie de Chirurgia Pariisis avaldas 1736. aastal "Memoires pour les Chirurgiens", mida peetakse üldiselt esimeseks meditsiiniajakirjaks. 1761. aastal hakkas Pariisi Teaduste Akadeemia välja andma ajakirja Descriptions des Arts et Metiers. Ajakiri koosnes eri kunstiliikide ja teadusharude kirjelduste kogudest.
Aastatel 1761–1789 avaldati umbes 100 monograafiat.
19. sajand
19. sajandil kasvas plahvatuslikult teadusajakirjade arv. Kuna teadusajakirjade hulga suure kasvuga muutus raskemaks nende jälgimine, hakati välja andma referaatajakirju. 1859 hakkas Inglismaal ilmuma Chemical News and Journal of Physical Science – esimene kord nädalas ilmuv keemiaajakiri. 1868 asutati Venemaal Vene Keemia Ühing, mis hakkas oma ajakirja välja andma aasta hiljem.
19. sajand oli murranguline ka infotehnika arengu suhtes. 1801 leiutas Joseph Marie Jaquard (1752–1834) augustatud kaardi, mis pidi kontrollima operatsioone kangakudumisel. See pani aluse hiljem oluliseks infoteaduse arenguteguriks saanud perfokaardile. 1822. aastal lõi Charles Babbage (1791–1971) diferentsiaalmasina, mis oli esimene samm kaasaegse arvuti poole. 24. mail 1844 avati esimene telegraafiliin ja Samuel Morse saatis teele esimese sõnumi. Sõnumite edastamiseks koostas Morse erilise tähestiku, mis on tuntud ka tänapäeval. See telegraafiaparaat leidis laialdast kasutamist paljudes riikides. Siitpeale algas telegraafi kiire areng.
19. sajandil leiutati ka kirjutusmasin (1868 Christopher Sholes, Carlos Glidden ja S. W. Soule), telefon (1876 A. G. Bell), fonograaf (1877 Thomas Edison), magnetsalvestus (1898 Valdemar Poulsen) ja mikrofotograafia (1839 John Benjamine Dancer). 1854. aastal avaldas George Boole raamatu "An Investigation into Laws of Thought", mis pani aluse nn Boole'i algebrale, mida kasutatakse praegu laialdaselt infootsingus.
20. sajand
20. sajandil seoses teaduse arenguga oli infohulk veelgi kasvanud ja järjest kasvas ka kommunikatsiooni vajadus. Jätkuvalt anti välja uusi teadusajakirju ja tekkisid ka raamatukogude kõrvale esimesed muud asutused, mis hakkasid osutama infoteenuseid. 1921 asutati Washingtonis Rahvusliku Teaduste Akadeemia juures Science Service eesmärgiga levitada teaduslikku informatsiooni. Massilisse kasutusse infokandjatena jõudsid perfokaardid.
20. sajandil hakati rohkem uurima infoteadust teadusharuna. Uuriti informatsiooni mõistet ja olemust. Leiutati uut tehnikat informatsiooni lihtsamaks käsitsemiseks (1924 – saadeti esimene faks, 1938 – valmis esimene kserokoopia, 1941 sai USA-s alguse kommertstelevisioon). 1937. aastal käidi välja nn World Braini idee, mis sisaldaks kogu maailma teadmisi, mida pidi koguma järelepärimiste ja indekseerimiste kaudu.
1943. aastal loodi koodimurdja Colossus, mis oli esimene programmeeritav digitaalne arvuti. See tegi kuni viis tuhat aritmeetikatehet sekundis ja seda kasutati sõjalisel eesmärgil.
Infoteaduse areng hoogustus eriti pärast Teist maailmasõda.
1945. aastal esitas Vannevar Bush oma artiklis "As We May Think" tänapäevases mõttes hüpertekstilise süsteemi Memex (memory extender e. mälulaiendaja) mudeli. Memex pidi koosnema tekstidest, märkmetest, fotodest ja graafilistest elementidest ning olema võimeline looma seoseid süsteemi ükskõik millise kahe punkti vahel.
Esimene ameerika elektronarvuti oli ENIAC (Electronic Numerical Integrator and Computer), mis alustas tööd 1945. aastal. Algul oli ENIAC mõeldud suurtükiväe lasketabelite arvutamiseks, kuid hiljem rakendati seda ka kosmilise ja tuumakiirguse uuringutes.
1958. aastal loodi Infoteadlaste Instituut, esimene täiemahuline infoteaduse õppekava Northamptoni Tehnikakolledžis avati 1961. aastal.
Teadusest oli saanud omaette majandusharu. Infot oli palju ja selle hulk pidevalt kasvas ja osa sellest samal ajal vananes, kuid kasutusvõimalused olid piiratud – informatsioon ei jõudnud kõigisse piirkondadesse õigeaegselt, infoasutuste töö oli puudulik, takistuseks oli ka keelebarjäär. Oli tekkinud infokriis. Hakati intensiivsemalt teostama infootsingu uuringuid. Ilmusid esimesed online otsisüsteemid esialgsete offline süsteemide (magnetlindid, perfokaardid, mikrofilmid) asemele. Kommertseesmärkidega online süsteemid Dialog ja Orbit said tuntuks ja kasutatavaks üle USA.
1970. aastal asutati EUSIDIC (European Association of Information Services), mis ühendas ja ühendab siiani kõiki infoteenuste pakkujaid Euroopas.
Infoteaduse arengus on olulise tähtsusega Interneti teke. Juba 1960. aastatel käis Paul Baran välja detsentraliseeritud infovahetuse süsteemi idee. 1969. aastal käivitas USA kaitseministeerium ARPANET-projekti, mille eesmärgiks oli luua andmesidevõrk, mis töötaks edasi ka kahjustuse järel. Ühendati neli USA eri piirkondades asuvat tolleaegset superarvutit kiirete sideliinidega. 1970 saadeti esimene e-kiri. 1977. aastal alustati teiste võrkude ühendamist ARPANET-iga ja üha rohkem hakati rääkima Internetist. 1986. aastal loodi Ameerikas NSFNet, mis ühendas viit superarvutit ja sai Interneti tähtsaima magistraalvõrgu alguseks. Kuni 1990. aastateni oli Interneti kasutamine keeruline, tekstipõhine ja valdavalt mõeldud teadusasutustele ja ülikoolidele. 1990. alguses muutus Internet kõigile kättesaadavaks ja hakkas kiirelt arenema ja laienema. 1989–1992 töötati välja HTML-keele alged ja võeti kasutusele hüpertekst, ilmusid esimesed veebilehed. Võeti kasutusele väljend WWW (World Wide Web). Tänapäeval on Internet levinud üle maailma ja saanud üheks olulisemaks kommunikatsioonivahendiks.
Olulisemad uurimissuunad
Kolm arenguetappi:
Allikad
Informatika
Subtiitrid
Subtiiter on filmi või telesaate dialoogi lühike tõlketekst või transkriptsioon, mis kuvatakse tavaliselt ekraani allservas (või kui seal on juba muu tekst, siis ülaservas).
Kui subtiitrid on mõeldud vaegkuuljatele, on neis lisaks kirjeldatud muid olulisi helisid, näiteks "(ohkab)" või "(uks paugub)". Subtiitrite loomisse on kaasatud ka audiovisuaalne märgisüsteem, mis kompenseerib subtiitrite lühendatud olemust.
Subtiitreid võib näidata ka eraldi ekraanil, näiteks filmifestivalide ajal, mis kaotab ära filmist subtitreeritud versiooni loomise vajaduse, eriti kui filmi kavatsetakse ainult üks kord näidata. Sama tehakse ka ooperis, kus subtiitrid ilmuvad väljaspool lava asuvale või tooli seljal olevale ekraanile, mida publik saab jälgida. Kui ooperidialoog on lava kohal, nimetatakse neid surtiitriteks.
Subtiitrite loomine
Tänapäeval kasutavad professionaalsed subtitreerijad spetsiaalset tark- ja riistvara, kus video salvestatakse kõvakettale, mistõttu on iga kaader kiiresti leitav. Peale subtiitrite loomise saab subtitreerija paika panna ka iga subtiitri algus- ja lõpuaja, samas kui kinos hoolitsevad selle eest eraldi tehnikud. Tulemuseks on subtiitrifail, mis sisaldab peale subtiitrite ka märget iga subtiitri algusest ja lõpust. Tavaliselt kasutatakse subtiitrite kestuse märkimiseks ajakoode (nt telesaadetes ja DVD-l), kuid traditsioonilise kinofilmi puhul mõõtetakse nende kestust filmilindi pikkuse põhjal (jalgades ja kaadrites).
Subtiitreid saab luua ka vabavara abil, näiteks Subtitle Workshop Windowsile, MovieCaptioner Macile ja Windowsile ning Subtitle Composer Linuxile.
Subtiitrite liigid
Subtiitreid võib liikideks jagada lingvistilistel või tehnilistel alustel.
Lingvistlilistel alustel:
Tehnilistel alustel:
Reaalajas subtitreerimine
Reaalajas subtitreerimine (inglise k. real time captioning) on muutunud üha tavapärasemaks, eriti Ühendkuningriigis ja Ameerika Ühendriikides, eeskätt regulatsioonide tõttu, mis sätestavad, et sisuliselt kõik teles näidatu peab olema vaegkuuljatele kättesaadav. Tavaliselt on reaalajas subtiitrid helist paar sekundit maas transkribeerimisele, kodeerimisele ja subtiitrite edastamisele kuluva aja tõttu. Kuna teksti toimetamiseks pole aega, esineb reaalajas esitatud subtiitrites trüki- ja suulise teksti valesti kuulmisest tingitud vigu.
Reaalajas subtitreeritakse stenografistide ehk kiirkirjutajate abil, kes kasutavad subtiitrite loomiseks kas spetsiaalset klaviatuuri või loevad dialoogi hääletuvastustarkvarasse. Viimane on tehnoloogia arengu tõttu muutunud reaalajas subtitreerimisel üsna populaarseks. Kuna reaalajas subtitreerivad stenografistid peavad teksti tootma täpselt ja vahetult, on neil vaja leida viise, kuidas näiteks homofoone eristada (inglise keeles there, their ja they’re eristamine).
Madis Salum
Madis-Ilmar Salum (29. november 1945 Tartu – 11. november 2022 Pärnu) oli eesti ajakirjanik ja suhtekorraldaja.
Haridus ja noorpõlv
Salum lõpetas Tallinna Pedagoogilise Instituudi 1979. aastal kultuurharidusteaduskonnas õppinud näitejuhina.
1970. aastate alguses tegi karjääri Eesti Õpilasmalevas: oli algul Kärstna rühma komandör, siis Põhja piirkonna komandör ja lõpuks Eesti Õpilasmaleva komandöri asetäitja.
Töö ja looming
Salum töötas aastakümneid ajakirjanikuna, vahendades uudiseid Eestist, Moskvast ja mujalt maailmast. Aastatel 1976–1987 oli ta Eesti Telegraafiagentuuri korrespondendipunkti juhataja Pärnus ja TASS-i korrespondent.
Salum kirjutas mitu filmi- ja saatestsenaariumi ning tegi mitu vaatefilmi.
Töötas aastaid ka suhtekorraldajana, pidas Eesti ametikoolides oma eriala tutvustavaid loenguid.
Salum töötas ka inkassofirma Raidman Pärnu büroo juhatajana.
Augustist 2005 kuni 2007. aastani töötas Salum AS-i Werol Tehased suhtekorraldajana.
Televisioon
Madis Salum töötas aastaid Eesti Televisioonis, oli uudistesaate "Aktuaalne kaamera" toimetaja ja kommentaator ning Pärnu ja Moskva korrespondent. Koos Uno Maasika, Mati Talviku, Virve Liivanõmme, Märt Müüri ja teistega juhtis Salum päevakajalist ühiskonnasaadet "Vaatevinkel".
Eesti taasiseseisvumisaja murrangulisi sündmusi kajastas Salum informatsioonisaadete vanemtoimetajana. Ta tegi otseülekandeid Toompea istungitesaalist, Toompea lossi õuel toimunud Interrinde korraldatud meeleavaldusest 15. mail 1990 ja ärevatel päevadel 1991. aasta jaanuaris.
Juunis 1990 osales Madis Salum Eesti Televisiooni pikimas otsesaates "Öö-TV".
Raadio
Raadiotööd alustas Salum 1960. aastate lõpus Eesti Raadio Andres Vihalemi juhitud noortesaadete toimetuses, kus tegi teemalõike noortesaatele "Tulipunkt". Selle kõrvalt osales Salum Eesti Raadio noorte reporterite klubi õppustel. Esimene toimetaja, kelle käe all ta juba iseseisva noore ajakirjanikuna praktilise ajakirjanikutöö tarkusi kogus, oli spordiajakirjanik Toomas Uba.
Järgnesid aastakümned, kui ta aitas korrespondendina sisustada uudistesaadet "Päevakaja". Ta oli Eesti Raadio korrespondent Kohtla-Järvel. Salum tegi raadio uudistesaadetele kaastööd ka siis, kui oli Eesti Televisiooni korrespondent Pärnus.
1993. aasta suvel pani Salum Hiiumaal tööle kohaliku Hiiu Raadio ja oli raadiojaama esimene peatoimetaja. Esimesed saated anti eetrisse koos ajakirjanik Toivo Aarega. Hiiu Raadio kuulus Kohalike Raadiote Liitu (KORAL). Salum oli ka üks KORAL-i asutajaid.
Salum jõudis olla Kagu Raadio peatoimetaja ning ka Valga Raadio looja ja peatoimetaja.
Raamatud
Madis Salumilt on ilmunud kolm raamatut, mis räägivad Eesti lähiajaloost ja taasiseseisvumisest. Nende materjal põhineb tema ajakirjanikutööl.
Mais 2006 ilmus tema koostatud raamat "Eesti Vabariigi President Arnold Rüütel".
"Sensatsioon!" I ja II
Kaks raamatukest koondnimetusega "Sensatsioon!" valmisid koostöös kirjanik Henn-Kaarel Hellatiga. Väljaandja kirjastus Perona. I osa (1992) kannab pealkirja "Hirvepargist Kremlisse", II osa (1993) "Neliteist roosi Gorbatšovile".
"Tagasiteel tulevikku – august '91"
See reportaažlikus vormis kogumik ilmus 2005. aasta suvel. Raamatu esitlus toimus 20. augustil Toompea lossi Valges saalis ning esimesed eksemplarid anti üle 20. augusti klubi liikmetele. "Päevikulaadselt kirjutatud, intervjuudega põimitud, stenogrammidega varustatud ja arhiivist pärit pildimaterjalidega raamat räägib 1991. aasta augustiputši ajal Tallinnas, Põlvas, Tartus, Haapsalus, Hiiumaal, Riias, Vilniuses, Moskvas, Foroses, Stockholmis ja USA juhtkonnas toimunust." ISBN 9949-13-018-2
"Eesti Vabariigi President Arnold Rüütel"
"Rikkaliku fotomaterjaliga illustreeritud dokumentaalne ülevaade president Rüütli ametiaja sündmustest. Lisaks kuvandile, mille loovad presidendist tema ametlikud kõned ja ülevaade tegevusest Eesti riigi esindajana, toovad raamatusse lülitatud intervjuu temaga ning mõned vihjed telgitagustele protsessidele lugeja ette ka Arnold Rüütli kui igal ajal sirgeselgseks jäänud ja oma seisukohtadele truuks jäänud inimese."
Teos on Eesti ajakirjanduses pälvinud palju vastukaja. ISBN 9985-57-797-3
"Kõik kadakad ei torgi"
2013. aastal ilmunud raamatus avab Madis Salum pisut oma kujunemislugu ja tõekspidamisi. Vaadeldes oma sünnimaad avaramalt ja mõtestades toimunut läbi isiklike tähelepanekute, vestab autor loo sellest, kuidas üks pere kiindumuses hiidlaste vastu vahetas oma mandrielu saarekeskseks ja muutudes jälgijast kaastegijaks, rajas oma koduse koha kadakate vahele. ISBN 9789949309160
Isiklikku
Madis Salumi vanemad olid koduloolane Linda Alekõrs ja pedagoog Ants Salum. Tema tütar on ajakirjanik Piret Kooli.
Alexander von Zemlinsky
Alexander von Zemlinsky (14. oktoober 1871 Viin – 16. märts 1942 Larchmont, New York) oli Austria helilooja ja dirigent.
Aruküla (Lüganuse)
Aruküla on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas.
Tudulinna valla lipp
thumb|[[Tudulinna vald|Tudulinna valla lipp]] Tudulinna valla lipp on Ida-Viru maakonna endise Eesti haldusüksuse Tudulinna valla lipp.
Lipp kinnitati 30. mail 1997.
Lipu kirjeldus
Tudulinna valla lipp on ruudukujuline kollane kangas, mille keskel on punane ehistuttidega padi. Padja keskosas on kümne kodaraga kollane vokiratas. Lipu üla- ja alaosas ning kahel küljel on neli punast murakat, igal küljel üks.
Kandelipu suurus on 105×105 cm. Lipu vars on roheline, vardaehis kuldne.
Põhjendus
Vokiratas on oma vormi tõttu valla ühtsuse sümbol. Kodutöönduslik puutöö ja vokitreimine on Tudulinna valla laialt tuttavaks teinud. Lipul olev 10 kodaraga vokk tüüpiline Tudulinnaas valmistatud vokkidele. Ehistuttidega padi viitab Tudulinna nimele (magamine e. tudumine, padi on ju ka lastekeeles tudimise atribuut). Roosõieliste sugukonda kuuluv murakas sümboliseerib taimestiku ja loomastiku kaitseala - Murakaraba. Värvid sümboliseerivad tarbepuu kollakat süüd ja muraka toonide skaalat punasest mesikollaseni.
Majandusklaster
Majandusklastri moodustavad kindlal alal tegutsevad ja üksteisega seotud ettevõtted ja asutused, kui neid käsitletakse ühtse üksusena.
Mõiste võttis kasutusele Michael Porter 1998. aastal.
Setter
thumb|Iiri setter Setterid on peamiselt linnukoerad, kelle ülesanne on jahil läbi töötada võimalikult lai maa-ala jahimehe ümber ja anda linnu leidmiseks jahimehele seisuga märku.
Setterite nimi tulebki ingliskeelsest sõnast "set", mis tähendab luureseisakut, tardunud poosi. Niisuguse poosi võtab setter sisse siis, kui ta lindu näeb. Sealjuures on ta vaikne ega haugu, et mitte lindu ehmatada.
Setterid aretati 16. sajandil Hispaanias spanjelitest. Nad levisid Prantsusmaale ja Inglismaale, kus aretati enamik tänapäeva setteritõuge.
Juba kutsikatena valitakse välja need koerad, kes lindude vastu suuremat huvi üles näitavad, ja neid hakatakse jahikoerteks treenima. Koerte õpetamisel kasutatakse tavaliselt kodustatud tuvisid.
Ka tänapäeval kasutatakse settereid jahikoerana. Levinud on võistlused, kus linnukoerad võistlevad kiireima ja tõhusaima "jahimehe" tiitlile. Suurem osa setteritest siiski jahil ei käi.
Enamik settereid on sileda, siidise karvastikuga, mis vajab hooldamist. Setterid on üldiselt rõõmsad ja mänguhimulised koerad ning nad on tavaliselt sõbralikud nii inimeste kui teiste koerte vastu. Neil on palju energiat ja nendega on vaja iga päev tegeleda.
Georgi Malenkov
pisi|Georgi Malenkov Georgi Malenkov (vene Георгий Максимилианович Маленков; 8. jaanuar 1902 ( vkj 26. detsember 1901 ) Orenburg – 14. jaanuar 1988 Moskva) oli Nõukogude Liidu poliitik, NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees aastail 1953–1955.
Malenkov tõusis Nõukogude võimuhierarhia tippu 1930. aastate lõpul, mil stalinistlik terror hakkas vähenema.
Võimuletõus 1950. aastatel
Pärast Teist maailmasõda hakati Malenkovi pidama üheks Stalini võimalikuks järglaseks. 1946 sai temast Poliitbüroo liige ning peagi ka üks NLKP sekretäre, kõrvaldades juhtkonnast Andrei Ždanovi, keda peeti kindlaks Jossif Stalini järglaseks NLKP KK peasekretäri ametikohale ning Stalini järel nr. 2 figuuriks kommunistliku partei ladvikus.
1953. aastal 5. märtsil, kui Jossif Stalin suri, sai Malenkovist NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees ning formaalselt Nõukogude Liidu faktiline juht, ehkki tegelik võim kuulus NLKP KK Poliitbüroole ja NLKP KK I sekretärile.
Reaalselt see siiski nii ei olnud, sest Berial olid väga tugevad võimuhoovad taasühendatud NSV Liidu Siseministeeriumi ning selle koosseisus olevate riikliku julgeolekuasutusega ning Nikita Hruštšov oskas NLKP KK I sekretärina samuti läbi parteiallorganisatsioonide ning osava kaadrite jaotamise reguleerimisega võimu veidi aeg hiljem enda kätte mängida.
Malenkovi, Beria ja Hruštšovi kolmikvõim 1953. aastal
1953. aasta mais otsustasid Malenkov, Beria ja Hruštšov ühiselt NSV Liitu juhtida ning võimu ajutiselt omavahel ära jagada: Beriale jäid ühendatud NSV Liidu Siseministeeriumi siseministrina riikliku julgeoleku ja siseriiklikud küsimused, Malenkovile NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehena valitsuse juhtimine ja Hruštšovile NLKP KK sekretärina parteiaparaadi juhtimine. Beria ja Malenkov olidki 1953. aasta esimesel poolel kõige innukamad reformaatorid, hiljem võttis Hruštšov mitmed nende ideed üle ja kuulutas enda omadeks. Malenkovi reformida jäi majandusvaldkond, Beria tegutses sise- ja välispoliitikas, Hruštšov oli rohkem käsutäitja osas. Esialgu näis selline olukord kõiki osapooli rahuldavat, kuid Beria üha radikaalsemad reformid ja kasvav mõjukus tundusid Malenkovile ja Hruštšovile juuniks juba väga ohtlikud ning nad otsustasid ta kõrvaldada.
Langus 1955. aastal ning elu lõpupäevad
Seejärel jagasid nad võimu omavahel, kuid osav Hruštšov kallutas vaekaussi aja jooksul üha enam enese kasuks. 1955. aasta veebruaris saavutaski ta Malenkovi vabastamise MN esimehe kohalt ning 1957. aastal sidus ta viimase nn. "parteivastase grupiga", kuhu kuulusid ka mitmed teised vanad stalinistid (Vjatšeslav Molotov, Lazar Kaganovitš ja teised).
Tuttfaasan
Tuttfaasan (Pucrasia macrolopha) on linnuliik faasanlaste sugukonnast.
Levila
Liik on levinud Himaalajas, Tiibetis ja Hiinas (Yunnanis, Guizhous ja Sichuanis kuni Gansuni).
Aidu (Põltsamaa)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pajusi valda.
Anne Paluver
thumb|Anne Paluver 19. märtsil "[[Objekt nr 2011|Objektis nr 2011"]] Anne Paluver (sündinud 4. novembril 1952) on eesti näitleja.
Aidu (Põltsamaa)
Küla asub Jõgeva–Põltsamaa maantee ääres.
Anne Paluver
Paluver lõpetas 1970. aastal Tallinna 22. Keskkooli, seejärel õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis matemaatikat. Aastatel 1972–1976 õppis ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris ning lõpetas selle 7. lennus.
Aidu (Põltsamaa)
Aidus on omapärase ehituslaadiga kõrtsihoone, Vabadussõja mälestusmärk Aidu võidualtar, külalistemaja ja korvpalliväljak (ehitati 2009).
Anne Paluver
Pärast lavakooli lõpetamist (1976) töötas Anne Paluver paarkümmend aastat näitlejana Eesti Draamateatris. Juba noore näitlejana sai Paluver sageli suuri rolle, nagu Gertrud "Hamletis" jpm. Draamateatrist suundus Paluver Vanalinnastuudiosse (1995). Pärast Vanalinnastuudio reorganiseerimist NO99-ks jäi Paluver koos teiste sealseni töötanud näitlejatega tööta ja jätkas näitlejana tööd selle trupi baasil loodud Vana Baskini Teatris.
Tuttfaasan
Elupaik
Elab mäenõlvade okas- ja segametsades. Talvepoolaastal laskub kuni 1600 meetri kõrgusele. Suvel leidub teda kuni 4000 meetri kõrguseni.
Anne Paluver
Anne Paluver on teinud rolle ka teleteatris, tuntumad tööd on olnud telelavastustes "Pisuhänd" (Matilde), "Tabamata ime" (Eva Marland), "Kardemoni linna rahvas ja röövlid" (tädi Sofi), "Amoraalne lugu" (Liida), "Päikesepoisid" jm. Paluver on esinenud Eesti Raadio ja Eesti Televisiooni meelelahutussaadetes ning Eesti Filharmoonia estraadikavades, mänginud kuuldemängudes.
Paluver on kaasa teinud ka muusikalides. Näiteks oli tal roll 5. novembril 2004 esietendunud muusikalis "Hull sinu järele", samuti muusikalis "Georg".
Aidu (Põltsamaa)
Ajalugu
4. jaanuari 1919 peetud Aidu lahing oli üks Eesti Vabadussõja murdepunkte, millega peatati bolševike rünnak Põltsamaale. Sündmust meenutab Aidu võidualtar.
2. augustil 1941 toimus Tapiku raba servas Udukülas massimõrv, milles hukkus 17 relvitut meest ümberkaudsetest küladest. Ohvrid maeti järgmisel päeval Aidu Vabadussõja samba juurde ühishauda. Sündmuse mälestuseks on Paduveres mälestuskivi.
Anne Paluver
Isiklikku
Tema isa oli matemaatik Nikolai Paluver. Ta oli abielus näitleja Toomas Otsaga, abielust sündis üks tütar, kooselust Paul Poomiga sündis poeg Paul.
Vürtside loend
''Siin on loetletud vürtse, vürtsisegusid, vürtsikastmeid ja vürtsipastasid.
Arupäälse
Arupäälse on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas.
Arthur Roy Clapham
Ta võttis kasutusele mõiste "ökosüsteem". Peamiselt tuntud taimegeograafina.
Rüütli tänav
Rüütli tänav on mitmes linnas:
Richard Maack
Ta tegi mitmeid uurimusreise Venemaa Kaug-Idas ja Ida-Aasias. Uuris koos esimese eestlasest maadeuurija Mihkel Fuhrmanniga 1854 Viljui ja Olenjoki jõevahelist ala, 1855 Nikolai Muravjovi sõjalise missiooni käigus Amuurimaad ja 1859 Ussuuri jõgikonda ja Hanka järve.
Tema järgi on nime saanud muuhulgas liblikõieliste sugukonda (Fabaceae) kuuluv Maackia perekond (Maackia Ruprecht Fabaceae), Maackia amurensis (amuuri maakia), Euonymus maackii (Maacki kikkapuu), Lonicera maackii (Maacki kuslapuu), Prunus maackii (amuuri toomingas), Megachile maacki (Maacki-lehemesilane) ja liblikaliik Papilio maackii.
Perekond Maackile kuulus Kuressaares vanim linnapark nn. Maagi aed, mis asus endise Sõrve turu kõrval ja on nüüd 1. lasteaia mänguväljak. Kuressaare 1. lasteaia logol on kujutatud Richard Maacki poolt Siberist avastatud uus liblikaliik.
Isiklikku
Tema vanemad olid Carl Gottlieb Maack (1792–1869) ja Julia Jordan. Tema vendadest Oskar Maack oli filoloog ja õpetaja, kelle poeg Ernst Maack (Эрнест Оскарович Маак) oli sõjaväe insener, Vladivostoki kindlusekomandandi abi ja polkovnik.
Frösön
pisi|Frösön talvel Frösön on saar Rootsis Storsjöni järves. Järve kaldal ja osaliselt ka Frösöni saarel asub Östersundi linn.
Pindala on 41 km². Kõrgus on kuni 176 meetrit üle järvepinna.
Saar on nime saanud skandinaavia jumala Freyri (Frö) järgi.
Frösönil asub maailma kõige põhjapoolsem ruunikivi, Frösö ruunikivi.
Saarel asub Östersundi lennujaam.
Peeter Kaldur
Ta lõpetas 1972. aastal Nõo Keskkooli ning astus samal aastal Tartu Riiklikku Ülikooli matemaatikat õppima. Aastal 1973 viibis vanglas seoses katsega ületada ebaseaduslikult Nõukogude Liidu – Türgi piiri (Armeenia NSV-s).
Aastal 1974 asus Kaldur õppima EELK Usuteaduse Instituuti, mille lõpetas 1980. aastal. Ordineeriti 22. veebruaril 1978 aseõpetajaks (õpetaja õigused sai aastal 1980, pärast instituudi lõpetamist).
Ta oli aastal 1978 Laiuse Jüri ja Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja.
Aastatel 1978–1980 teenis ta Nõukogude Armees.
Aastast 1980 on Kaldur Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastatel 1981–1988 Iisaku, 1990–1993 Pühajõe, 1993–1997 Narva Aleksandri ja Narva-Jõesuu Niguliste ning 1994–1997 Viru-Jaagupi ja Tudu kogudust.
Ta oli aastatel 1992–1995 ja 2011–2015 EELK Viru praostkonna praost.
Tegevus poliitikas
Peeter Kaldur oli Eesti Kongressi liige. Ta kuulub aastast 2001 erakonda Isamaa.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 32 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Ta on abielus ning kahe poja ja kahe tütre isa, vanem poeg Marko on publitsist ja ajakirjanik.
Abakala
Abakala (Abramis ballerus, sünonüüm Ballerus ballerus) on kalaliik karpkalalaste sugukonnast latika perekonnast.
Liiki kirjeldas Karl Linné oma 1758. aasta töös.
Abakala on latikaga sarnane kalaliik, kelle levikuala hulka kuuluvad Läänemerre, Musta merre, Põhjamerre ja Kaspia merre suubuvad suuremad jõed. 20. sajandi alguses arvukalt väljapüütud abakala on tänapäevaks oma tööndusliku tähtsuse praktiliselt minetanud.
Eestis on abakala tõenäoliselt välja surnud, viimased isendid püüti meil 19. sajandil. Peipsi järves arvukalt esinenud abakala kadus sealt 1850. aastatel.
Abakala eelistab elupaikadena madalikke läbivaid suuremaid aeglase vooluga jõgesid, kuid teda võib esineda ka eutroofsetes järvedes. Toiduks on talle peamiselt zooplankton.
Välimus
Abakala suu on madal ja kitsas, terminaalne ja otsast kitsenev, otsseisune, kergelt ülespoole viltu (teistel andmetel ülaseisune ).
Kala selg on metall-läikega hallikasroheline kuni tumesinine. Küljed ja kõht on hõbevalged, kergelt kollaka või punaka varjundiga.
Paarilised rinna- ja kõhuuimed on kollakad tumedate nurkadega, paaritud uimed on määrdunudvalged. Pärakuuim on väga pikk, sellel on 34–44 hargnevat kiirt. Kõigil uimedel on hall äär.
Abakalad kasvavad üsna aeglaselt. Kolme- kuni nelja-aastaselt on nad alles 16 cm pikkused. Täiskasvanuna, 8–11 aasta vanuselt on nad 25–35 cm pikkused. Keskmine pikkus on 25 cm (tavaliselt kuni 30 ), üle 35 cm pikkused abakalad on haruldased. Maksimaalne pikkus on 35 kuni 49 cm.
Keha kõrgus on keskmine, külgedelt on ta väga lame. Keha on piklik ning latika perekonna liikide seas kõige lamedam.
Abakalade mass on tavaliselt kuni 400, harva kuni 800 grammi. Volga ja Uurali jões ka kuni 1,0–1,2 kg. Soomes püütud rekordkala mass oli 940 g, Poolas aga 1,46 kg.
Võrdlus latikaga
Abakala sarnaneb latikaga. Latikast on abakala eristatav väga pika, rohkem kui 30 kiirega pärakuuime järgi. Abakalad on ka latikatest saledamad ja peenemate soomustega, nende suu on otsseisune, suuava poolviltu üles suunatud. Küljejoonel on 65–76 soomust, latikal 49–58 soomust.
Eluiga
Abakala maksimaalne eluiga küündib kuni 18 aastani. Venemaa veehoidlates elavad abakalad kuni 17-aastaseks.
Levila
Abakala leidub Põhjamere, Läänemere, Musta mere, Aasovi mere ja Kaspia mere vesikonnas. Tema areaali piirid on 63–43 °N, 4–56 °E. Sobiv veetemperatuur on 5...25 °C.
Kesk-Euroopas leidub neid peamiselt Odra, Weseri ja Elbe alamjooksul, Doonaus ning Põhja- ja Läänemerre suubuvate jõgede suudmealadel. Neid on ka tiikides ja järvedes.
Austrias on abakala Doonau Alam-Austria osas haruldane, Doonau Ülem-Austria osas ning Neusiedlersees on teda rohkem.
Tšehhis on abakala haruldane. Teda esineb ainult Morava ja Dyje alamjooksul. 2003. aastal püüti üks isend ka Elbest, Střekovi küla lähedal. Abakala on Elbes tavaline alamjooksust kuni Dresdeni linnani. Slovakkias leidub abakala Bodrogi jões.
Venemaal on abakala levinud üsna suurel territooriumil, mis ulatub lõunas Aasovi merest Kaspia mere põhjaosani (jõed Don, Volga, Uural), põhjas kuni Neeva, Laadoga lõunaosa ja Lõuna-Karjalani.
Leedus elutseb ta Kura lahes.
Rootsis on abakala elujõuline, kuid haruldane ja piiratud levikuga: teda leidub Vänernis, Hjälmarenis ja Mälarenis, samuti mõnes Skåne ja Kronobergi veekogus. Kindel koht, kus teda püüda saab, on Enköpingi ja Västeråsi vahel asuv Sagå, kuhu ta aprillis kudema tuleb.
Soomes leidub abakala hajusalt maa lõunaosa järvedes (Kyrösjärvi, Karstula, Iisalmi ja Kiuruvesi lõunaosa).
Latikaga võrreldes on tema areaal hoopis väiksem.
Esinemine Eestis
Eestis on abakala tõenäoliselt välja surnud, viimased leiud pärinevad 19. sajandist. Hiljuti esines teda merelahtedes, varem ka näiteks Pihkva järves, Emajões ja Narva jões. 19. sajandi alguses veel arvukalt Peipsi järves esinenud abakala kadus sealt 1850. aastatel.
Eluviis ja -paigad
Abakala on põhiliselt magevee-, kohati ka riimveekala. Elupaikadeks on mageveelised veehoidlad, läbivooluga järved ja riimveega merealad. Jõgedes ja järvedes elab ta põhiliselt avavees. Jõgedes eelistab ta aeglase vooluga lõike ning teda ei esine väikestes jõgedes ega jõgede ülemjooksudel, sest nendes paikades leidub vähe tema peamist toitu – zooplanktonit. Sageli on abakalad kogunenud parvedesse.
Sigimine
Kudemine toimub kevadel, kui veetemperatuur tõuseb kuni 8...12 °C (Doonau alamjooksul märtsis-aprillis, Läänemere piirkonnas aprillis-mais, Volga deltas mais-juunis) ja kestab üks kuni kaks nädalat. Kudemise ajaks kattuvad isakalad mustade köbrukestega. Sageli kaitsevad isased oma kudemispaikasid.
Kiievi veehoidla nelja-aastaste emaste kalade kudus on loendatud 24 tuhat, 8-aastastel kuni 94 tuhat muna. Kudemiskohtades on vee vool väga aeglane ja sügavus on seal kuni pool meetrit. 0,9–1,5 mm läbimõõduga marjaterad kinnitatakse üleujutatud lammide, järvede või soode kaldapiirkonnas voolus seisvate taimeosade (enamasti rohttaimede, uppunud puutüvede ja -okste) külge, harvemini veetaimede ja kivide külge. Seejärel lahkuvad abakalad jälle kaldapiirkonnast.
Kudemispaik on elupaigast ülesvoolu.
Vastsed kooruvad sõltuvalt veetemperatuurist 8–15 päeva pärast kudemist. Enne koorumist hukkub erinevatel põhjustel (koelmute veetaseme alanemine, mudastumine jms) üsna suur hulk viljastatud munarakkudest. Koorunud vastsed peidavad end taimede vahel.
Esimesel päeval pärast koorumist on vastsed väheliikuvad. Hiljem hakkavad nad ülespoole ujuma, aeg-ajalt taimede külge kinnitudes, veetes selliselt 2–3 ööpäeva. Viiendaks või kuuendaks päevaks on kollaka rebukoti varud otsa saanud ning vastsed hakkavad iseseisvalt toituma. Vastsete pikkus on maimude koorumisel 5–6 mm. Noorkalade pikkus esimese suve lõpuks on 4–7 cm.
Töönduslik tähtsus ja kasutamine
20. sajandi alguses arvukalt väljapüütud abakala on tänapäevaks oma tööndusliku tähtsuse praktiliselt minetanud. Neid püütakse põhiliselt õngega. Mõningast töönduslikku tähtsust omab abakala veel Ilmjärves, Volgas, Kuibõševi ja Tsimljanski veehoidlas jm. 2007. aastal püüti abakalu Ilmjärvest 624 tonni ja Kuiboševi veehoidlast 49 tonni. Samara oblastis (Volga jõgikonna lõunaosas) püütakse igal aastal 80–140 tonni abakala.
Abakala on rohkete luude osakaalu tõttu mõnevõrra piiratud kasutamisvõimalustega. Peamiselt süüakse neid praetult või marineeritult, samuti valmistatakse abakalast kalafrikadelle ja seda keedetakse kalasupi põhjaks. Ida-Euroopas tarbitakse põhiliselt soolatult ja kuivatatult.
Looduskaitse
Austrias on abakala kantud ohustatud kalaliikide nimekirja. Leedus on ta kantud punasesse raamatusse ning 1995. aastast ka Venemaal Karjala punasesse raamatusse. Poolas on abakala püük keelatud 15. märtsist 31. maini ning alla 25 cm pikkused kalad loetakse alamõõdulisteks.
Thomas Winner
Thomas Gustav Winner (3. mai 1917 Praha – 20. aprill 2004 Cambridge) oli ameerika juudi soost semiootik ja slavist.
Ta lõpetas Harvardi Ülikooli.
Ta oli ameerika esimese semiootikakeskuse asutajaid Browni ülikooli juures. Ta tegi palju Tartu-Moskva semiootikakoolkonna tööde tutvustamisel Ameerika Ühendriikides.
Ta oli tunnustatud Anton Tšehhovi spetsialist.
Pere
Tema abikaasa oli antropoloog ja semiootik Irene Portis-Winner.
Accra
Accra asutati gaa hõimu poolt 16. sajandil. 17. sajandil rajasid sinna oma tugipunktid britid ja hollandlased. 1877. aastast oli briti koloonia Kullaranniku pealinn.
Heinrich III (Saksa-Rooma keiser)
thumb|Heinrich III pitsat
Accra
Accras asub Kotoka rahvusvaheline lennuväli (IATA-kood ACC).
Heinrich III (Saksa-Rooma keiser)
Heinrich III (28. oktoober 1016 – 5. oktoober 1056) oli Frangi ehk Saali dünastiasse kuuluv Saksa-Rooma riigi keiser. Keisriks krooniti ta aastal 1046.
Accra
pisi|tühi|Accra
Heinrich III (Saksa-Rooma keiser)
Heinrich III ajal hoidis Saksa-Rooma riik enda kontrolli all Saksamaad, Itaaliat, Burgundiat, Ungarit, Poolat ja Böömimaad. Heinrich III ajal oli Saksa-Rooma riik oma võimsuse tipul, kuid algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina. Heinrich III Saksa-Rooma riik domineeris Euroopas ning Saksa-Rooma keiser oma mõjuvõimuga nimetas ametisse Rooma paavsti. Saksa kuningas Heinrich III määras Suidgeri, hilisema paavst Clemens II 1040 Bambergi piiskopiks. Suidger läks koos Heinrich III-ga 1046 Itaaliasse. Saksa kuninga Heinrich III korraldusel tagandati 1046 Sutris toimunud sinodil ametist Silvester III, Gregorius VI ja Benedictus IX. Roomas toimunud sinodil määrati kuninga korraldusel samal päeval uueks paavstiks Clemens II, kes pühitseti ametisse esimesel jõulupühal, 25. detsembril. Clemens II sai paavstiks Saksa kuninga Heinrich III korraldusel ja ta kroonis 25. detsembril 1046 Heinrich III Saksa-Rooma keisriks.
Heinrich III ajal algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina. Heinrich III surma järel sai tema poeg, kuueaastane Heinrich IV Saksa kuningaks, tegelikult valitses tema eest regentnõukogu ja ema, keisrinna Poitou Agnes ning paavst hakkas taotlema ülemvõimu keisri (ehk ilmaliku Saksa-Rooma riigi valitseja) üle.
Isiklikku ja järglased
Heinrich III oli abielus (1036–1038) Taani Gunhildaga (u 1020–1038), Inglise kuninga (1016–1035), Taani kuninga (1018–1035) ja Norra kuninga (1028–1035) Knud Suure ja Normandia Emma tütre ning Taani kuninga (1035–1042), Inglise kuninga (1035–1037 ja 1040–1042) õega.
Serž Sargsjan
pisi|Serž Sargsjan (2007) Serž Sargsjan (armeenia Սերժ Սարգսյան; sündinud 30. juunil 1954 Stephanakerdis) on Armeenia poliitik, aastatel 2007–2008 Armeenia peaminister ja 9. aprillist 2008 kuni 9. aprillini 2018 Armeenia president.
17.–23. aprillini 2018 oli ta taas Armeenia peaminister, kuid pidi ulatuslike meeleavalduste tõttu ametist lahkuma.
Aastatel 1971–1979 õppis Sargsjan Jerevani Riiklikus Ülikoolis filoloogiat. Vahepeal, 1972–1974 läbis ta ajateenistuse Nõukogude armees. 1975–1979 töötas ta Jerevani elektrotehnikatehases lukksepana.
Pärast ülikooli lõpetamist 1979. aastal hakkas Sargsjan tegema karjääri algul komsomoli ja siis NLKP liinis. Ta töötas komsomoli Stephanakerti linnakomitee osakonnajuhataja, teise sekretäri ja esimese sekretärina, seejärel partei Stephanakerti linnakomitee propagandaosakonna juhatajana ja oli lõpuks Mägi-Karabahhi oblastikomitee esimese sekretäri abi.
2006. aastal astus Sargsjan Armeenia Vabariikliku Partei liikmeks. 2007. aasta novembris valiti ta erakonna esimeheks. Alates 4. aprillist 2007 kuni 9. aprillini 2008 oli ta Armeenia peaminister.
19. veebruaril 2008 võitis ta Armeenia Vabariikliku Partei ja presidendi Robert Khotšharjani toetusel presidendivalimised ja astus ametisse 9. aprillil 2008.
Sargsjan on Jerevani ülikooli nõukogu esimees ja 2004. aastast Armeenia Maleföderatsiooni president.
Lauga järv
Lauga järv on järv Võru maakonnas Võru vallas, Tsolgost 2 km loode pool.
Järvest 0,5 km kagus asub Karsna järv.
Pertunmaa vald
Pertunmaa on vald Soomes Lõuna-Savo maakonnas. Elanike arv on 2016. aasta seisuga 1822. Valla pindala on 454,19 km².
Pertunmaa naabervallad on Hartola vald, Heinola linn, Hirvensalmi vald, Mäntyharju vald ja Joutsa vald.
Külad
Hartosenpää, Hölttä, Joutsjärvi, Karankamäki, Koirakivi, Kuhajärvi, Kuortti, Kälkyttä, Lihavanpää, Mansikkamäki, Nipuli, Pertunmaa (kirikuküla), Ruorasmäki, Ruuttila, Sydänmaa ja Vastamäki.
Piimalillelised
Piimalillelised (Euphorbiaceae) on õistaimede sugukond malpiigialaadsete seltsist. Sugukond on nime saanud sellest, et vastavad taimed sisaldavad mürgist piimmahla (teatud liigid küll mitte).
Eesti liigid
Eestis kasvab sellest sugukonnast püsik-seljarohi (Mercurialis perennis) ja mõned piimalille (Euphorbia) perekonna liigid.
1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused
Ajalugu
Osavõtukutse said kõik FIFA liikmed, kuid registreerimisi tuli oodatust vähem. Euroopast avaldasid soovi kaasa lüüa vaid Belgia, Rumeenia, Jugoslaavia ja Prantsusmaa. 21. juunil asusid Euroopa meeskonnad Prantsuse sadamast Villefranche-sur-Mer'ist Lõuna-Ameerika poole teele. Ookean ületati kahe nädalaga.
13. juulil 1930 alustasid võistlust 13 meeskonda: Argentina, Brasiilia, Boliivia, Tšiili, Paraguay, Peruu, Uruguay, USA, Mehhiko ja neli eelmainitud Euroopa koondist.
Jelena Janković
Jelena Janković (serbia keeles kirillitsas Јелена Јанковић; sündinud 28. veebruaril 1985 Belgradis) on Serbia tennisist.
Ta on võitnud kuus WTA turniiri ja olnud 11.–18. augustini 2008 WTA edetabelis esikohal.
Jelena Janković on WTA esi-15 hulka kuulunud alates 2006. aastast, mil ta jõudis esimest korda suure slämmi turniiri poolfinaali.
2007. aasta alguses sai temast WTA esikümne tennisist ning alates 2007. aasta Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel poolfinaali jõudmisest kuulus ta maailma naistennisistide esikolmikusse.
Jelena Janković on võitnud Wimbledoni turniiri segapaarismängus koos inglase Jamie Murrayga 2007. aastal.
Noorus
Varsti suundus ta end täiendama USAsse Florida osariiki, kus sai kutse Tenniseakadeemiasse kuulsalt Nick Bollettierilt endalt. Sealt algaski noore tenniseneiu tähelend maailma tugevamate naistennisistide sekka.
2001. aastal õnnestus tal võita Austraalia lahtiste meistrivõistluste juunioride turniir ning tõusta nende seas esireketiks. Lisaks sellele oli ta ka juunioride finaalis nii USA lahtistel meistrivõistlustel kui ka Orange Bowlil. Järgmisel aastal sai neiust juba elukutseline tennisist ning ta jõudis WTA edetabeli 197. kohale, olles mänginud vaid 8 mängu.
2002. aastal mängis ta Virginia turniiri finaalis ja Stanfordi turniiri veerandfinaalis, kus pidi alla vanduma belglanna Kim Clijstersile. Juba sel ajal pidasid asjatundjad Jankovići üheks WTA esikümne soosikuks.
2003. aasta
2003. aasta novembris võitis Janković ITF turniiri Dubais ja pääses WTA saja parema hulka – 90. kohale. Sestpeale on ta vaikselt liikunud WTA esikümne suunas.
2004. aasta
2004. aastat võib Jankovići tennisekarjääris pidada läbimurdeliseks. Austraalia lahtiste meistrivõistluste esimeses voorus saavutas ta oma esimese võidu esikümnesse kuuluva venelanna Jelena Dementjeva üle 6:1, 6:4.
Oma esimese WTA turniiri võitis ta 2004. aasta mais Budapestis. Seejärel võitis ta 2005. aasta Dubai, Sŏuli ja Birminghami turniiri. Dubai turniiri võiduga kerkis Jelena Janković WTA 20. kohale.
2006. aasta
2006. aasta algas Jankovićile küllatki ebaõnnestunult, sest ta kaotas jaanuarist maini 10 mängu järjest. Mais jõudis ta Itaalia lahtiste meistrivõistluste (Rome Masters) finaali, kus pidi tunnistama Venus Williamsi paremust kolmes setis. Seejärel osales ta Strasbourgi tenniseturniiril, kus pidi teises setis andma loobumisvõidu Nicole Vaidišovále.
Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel lülitas ta esimeses ringis konkurentsist välja 25. asetusega itaallanna Marion Bartoli, kuid kaotas esimese paigutusega prantslannale Amélie Mauresmole 3:6, 3:6.
Wimbledonis valmistas ta kohe esimeses ringis üllatuse ning võitis ameeriklanna Venus Williamsit, kuid pidi teises ringis tunnistama venelanna Anastassija Mõskina 4:6, 6:7 paremust.
2006. aasta USA lahtistel meistrivõistlustel jõudis ta Nicole Vaidišová, Svetlana Kuznetsova ja Jelena Dementjeva alistamisega veerandfinaali. Veerandfinaalis kaotas ta Justine Henin-Hardenne'ile 6:4, 4:6, 0:6, võites esimese seti 6:4 ja juhtides teises 4:2.
USA lahtiste meistrivõistluste järgsel turniiril Hiinas Tier II Hiina lahtistel meistrivõistlustel jõudis ta poolfinaali, kus kaotas Amélie Mauresmole 1:6, 6:3, 6:7.
Selle turniiri järel võttis Janković osa ka Guangzhou turniirist, kus jõudes poolfinaali pidi aga paraku andma loobumisvõidu venelanna Anna Tšakvetadzele teises setis seisul 0:2. Sel aastal järelejäänud neljast turniirist kolmel jõudis ta veerandfinaali.