cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna linnavalitsus
Linnavalitsus
Tallinna linnavalitsus tegutses Tallinna raekojas. 1878. aastast üüris Tallinna linnavolikogu ruume Vene tänav 19 hoones, hoones asus Tallinna linnavalitsuse koosolekute tuba. Väiksemas toas oli Tallinna linnapea vastuvõturuum. Seda vastuvõtutuba jõudis kasutada kolm Tallinna linnapead: parun Alexander Rudolf Karl von Uexküll (linnapea 1878–1883), Thomas Wilhelm Greiffenhagen (1883–1885) ja ka Viktor Karl Jakob von Maydell (1885–1894). Maja hoovipoolses osas, oli suurem tuba linnakantselei jaoks. 1890/1891. aastal kolis Tallinna linnapea ja linnakantselei tagasi Tallinna raekotta
Tallinna linnapea Viktor Karl Jakob von Maydell (1885–1894) ametiajal kuulusid linnavalitsusse: linnapea Viktor Karl Jakob von Maydell, linnapea abi (1886–1897) Eduard Ernst Bätke, linnanõunik Peter Wellberg, Eugen Erbe, Nikolai Tamm. Linnasekretäriks jurist Otto Benecke. 1892. aastal valitud linnasaadikutekogu järel valiti Tallinna linnapeaks uuesti parun Viktor Karl Jakob von Maydell Linnaameti liikmeteks valiti Eduard Ernst Bätge, Eugen Erbe ja Peter Wellberg (esmalt valituks osutunud Thomas Jakobson loobus ametist) ja linnasekretäriks uuesti Otto Benecke.
Detsembris 1904 võitis Tallinnas 1904. aasta linnavolinike valimistel eesti-vene valimisblokk ja valimisblokk sai enamuse Tallinna Linnavolikogus. Linnavolikokku valiti 37 eestlast, 4 venelast ja 19 sakslast. 19. jaanuaril 1905. aastal valiti Tallinna linnapeaks senise linnapea John von Huecki vastu kandideerinud Eestimaa kubermanguvalitsuse nõunik Erast Hiatsintov. 26. jaanuaril 1905 valiti kaks uut linnavalitsuse liiget ja linnasekretär, linnavalitsuse liikmeteks valiti esimese nõuniku ja aselinnapeana Konstantin Päts ja teise nõunikuna Voldemar Lender. Seaduse järgi jäid ametisse, sakslane Eugen Erbe ja sakslaste kandidaat lätlane Johann Daugull ehk pooled linnavalitsuse liikmed.
1905. aasta revolutsioonisünduste ajal Tallinna linnapea Erast Hiatsintov astus tagasi 14. detsembril, eestlastest linnajuhid (v.a Jaan Poska, kes vangistati jaanuaris 1906. aastal. 10. detsembrist 1906 olid Tallinna linn ja Harju kreis sõjaseisukorras ja kõrgeim võim ajutisel kindralkuberneril, Pavel Voronovil.
1. märtsil 1906 toimunud uue Tallinna linnapea valimistel kaotas Eugen Erbe eesti advokaadile Friedrich Karlsonile, kuid uus kuberner Pjotr Bašilov tühistas aga valimiste tulemused ja nõudis uute korraldamist. 24. aprillil toimunud uutel valimistel sai sakslaste kandidaat John von Hueck 20 ja Dvigateli insener Voldemar Lender 31 poolthäält. Tallinna aselinnapeaks sai Gavriil Beljagin ja linnasekretäriks eestlane Evald Dolf.
1913. aastal toimunud Tallinna linnavolinike valimistel järel oli aastatel 1913–1917 Tallinna linnapea Jaan Poska ja Tallinna linnavalitsuse liikmed: linnapea asetäitja Gavriil Beljagin, Johan Umblia, Johannes Leopold Jüris, Anton Uesson, Ivan Vinogradov ja linnasekretäriks eestlane Evald Dolf.
Viimased Venemaa keisririigi võimu aegsed linnavolikogu valimised Tallinnas toimusid 13.–18. veebruaril 1917, kuid enne valimistulemuste ametliku kinnitamist puhkes veebruarirevolutsioon. Vana volikogu volitused lõppesid 23. augustil 1917. Linnapea Jaan Poska saamisel Ajutise Valitsuse Autonoomse Eestimaa kubermangu Eestimaa kubermangukomissariks täitis aprillist kuni septembrini 1917 Tallinna linnapea kohuseid senine linnanõunik ja 1906. aastast abilinnapea olnud Gavriil Beljagin.
Veebruarirevolutsiooni järel tekkisid seniste Tallinna linna võimuorganite kõrvale nõukogud, kehtestus ka Tallinnas kaksikvõim, kus Tallinna linnavolikogule pakkus konkurentsi märtsi algul Tallinna ja selle ümbruskonna tööstusettevõtetes ja sõjaväeosades valitud Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu ja Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee.
6. augustil 1917 toimusid Vene Ajutise Valitsuse poolt 15. aprillil 1917 antud uue linnaseaduse põhjal uued valimised: üldise, ühetaolise, salajase ja proportsionaalse põhimõtte alusel, kuid juba poliitiliste rühmituste kaudu. 1917. aastal toimunud Tallinna Linnavolikogu valimistel osalesid ka Tallinnas asuvad Venemaa regulaararmee ja sõjalaevastiku sõjaväelased ning madrused, ja Tallinna linnavolikogus said enamuse sotsiaaldemokraadid-enamlased (31 kohta), esseerid (22) ja sotsiaaldemokraadid-vähemlased (12). Tallinna linnavalitsuse esimeheks valiti bolševik Voldemar Vöölmann, 101 saadikuga Tallinna linnavolikogu esimeheks samuti bolševik Jaan Anvelt. Tallinna linnavalitsusse kuulusid linnapea Voldemar Vöölmann ja Nikolai Janson, Ivan Rabtšinski, Mägi, Grigori Sokolov, Karl Kuulmann, Jakob Hlebnikov, Mihkel Martna, Aleksander Pallas.
Saksa okupatsiooni alguses märtsis 1918 määrasid Saksa okupatsioonivõimud Tallinna ülembürgermeistriks pikaaegse Tallinna linnavoliniku, suurkaupmehe ja reederi, Börsikomitee esimehe Erhard Dehio. Tallinna teiseks bürgermeistriks sai advokaat Alexander Riesenkampff, tema asetäitjaks ettevõtja ja poliitik Harry Kochi. Linnahaldusega tegeles magistraadiks nimetatud kogu, koosnedes üheksast linnaõunikust, kelle juhtida olid mitmesugused linnaametid. Tallinna Linnavolikogu aset täitis nn Oberverwaltung der Sadt Reval (ka Verwaltungsrat), mis koosnes 40 nõunikust. 2. aprillist kuni okupatsiooniaja lõpuni juhtis linnavalitsust tegelikult Saksa sõjaväelane, linnapealik (Stadhauptmann) kapten Schmidt.
1928. aastal moodustasid Tallinna linnavalitsuse: linnapea Anton Uesson, linnapea abi Karl Virma, Tallinna linnasekretär Jüri Traurig jt.
1930. aasta Tallinna linnavolinike valimise järel moodustati Tallinna linnavalitsus: linnapea Anton Uesson (Eesti Tööerakond), linnapea abiks Karl Virma (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei), linnavalitsuses Johan Kana (Eesti Tööerakond), Alma Ostra-Oinas (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei), Rudolf Moormann (Eesti Rahvaerakond), Julius Anton (Tallinna majaomanike nimekiri) ja Leo Wilcken (Saksa-Balti Erakond).
Eesti iseseisvumise järel tegutses Tallinna linnavalitsus Tallinna raekojas, LV revisjoniamet, majandusosakond ja rahandusosakond Mündi tänav 2, ehitusosakond ja tervishoiuosakond Nunne tänav 2, ettevõtete osakond Põhja puiestee 27, haridusosakond Vene tänav 23, sotsiaalosakond Vene tänav 23/25.
Tallinna Linna TSN/RSN Täitevkomitee
1968. aastal kolis Tallinna linna TSN Täitevkomitee raekojast Võidu väljak 7 majja kus varem oli resideerinud Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu Keskkomitee. Raekojast kolisid Tallinna linna TSN täitevkomitee juhtkond – Tallinna linna TSN TK esimees oma asetäitjate ja sekretäridega ja osa üldosakonnast. Kodanike kaebusi võeti endiselt vastu Kinga 6: Mündi ja Kinga tänaval ja Raekoja plats 15 asusid linna täitevkomitee valitsused ja osakonnad.
Tallinna linnarajoonide rahvasaadikute nõukogude täitevkomiteedele allusid osakonnad: plaanikomisjon, haridusosakond, kaubandusosakond, kommunaalmajanduse osakond, korteriosakond, rahandusosakond, siseasjade osakond, sotsiaalhooidusosakond, üldosakond, kehakultuuri- ja spordikomitee.
Linnavalitsuse taastamine
Tallinna Linnavolikogu 22. detsembri 1989. aasta otsusega nimetati Tallinna Linna RSN Täitevkomitee ümber Tallinna Linnavalitsuseks.
Oktoober 1993 – november 1996
Kuni 1996. aastani kuulusid linnaosavanemad linnavalitsuse koosseisu, seejärel kuni 1999. aastani kuulusid linnavalitsusse pooled linnaosavanemad ja viimased 20 aastat ei ole linnaosavanemad enam linnavalitsuse kuulunud.
Koorküla Valgjärv
Valgjärv (ka Koorküla Valgjärv) on järv Valga maakonnas Tõrva vallas, üks Koorküla järvedest. Valgjärv on oma kuni 26,8 m sügavusega Eesti järvedest üks sügavamaid. Järves asub kunagine Koorküla Valgjärve järveasula.
Geograafia
Valgjärv asub Valga maakonnas Tõrva vallas Jeti külas Koorkülast 3 km lõunas Tõrva–Härgmäe tee ääres Läti piiri lähedal. Ümbruskonda iseloomustab järvederikas künklik moreenmaastik, kus Valgjärv on Koorküla järvestiku suurim järv.
Valgjärvest põhja ja läände jäävad haritavad põllumaad, mujalt ümbritseb seda mets. Põhjakaldal on vanade kaskede allee. Kaldad on enamasti järsud, tihti liivased või kruusased. Vaid läänekallas, kus on asub lai poolsaar, on laugem ja mudasem. Kaldajoon on tugevalt liigestunud ja 3680 m pikk.
Valgjärve pindala on 44,3 ha, pikkus 1270 m ja laius 620 m. Keskmine sügavus on 8,5 m, suurim sügavus 26,8 m, olles sellega sügavuselt Eesti 7. järv. Põhjareljeef on väga muutlik, näiteks läänekalda poolsaarelt algab veealune seljandik, mida on kutsutud kui "Mõisa ase" ja mille peal on 2–4 m, järve keskel kohati vaid 1–2 m vett. Sügavamad paigad on järve kirde- ja lõunaosas. Põhi on enamasti kõva ja liivane.
Vesi
Valgjärv jääb Võrtsjärve vesikonda. Järv saab vett juurde peamiselt allikatest, vähemal määral kraavidest. Järve kagunurgas asus kunagi Silmaallikas, mida 1998. aasta teate järgi enam pole. Valgala on väga väike, 2,5 km². Väljavool on kraavi kaudu Virtsjärve ja sealt Jõku jõkke. Läbivool on väga nõrk – vesi vahetub umbes 6 aasta jooksul. 1926. aastal süvendati järvest väljavoolavat kraavi ja järve veetase langes poole meetri võrra. Hiljem väljavool ummistus ja veepind tõusis endisele tasemele.
Järvevee värvus on hele- või kollakasroheline ja selge, läbipaistvus 3,7–4,5 m, talvel kuni 4,6 m. Suviti on vesi kihistunud – temperatuuride erinevus kihiti on suur ning pinnalähedane vesi on hapnikurikas, rauaühenditevaene ja nõrgalt aluselise reaktsiooniga, põhjalähedane vesi aga vähese hapniku- ja suurema süsihappegaasi sisaldusega, rauarikas ja nõrgalt happese reaktsiooniga. Järvevees on vähe mineraal- ja orgaanilisi aineid, kuna kallaste liivases ja kruusases pinnases leidub lahustuvaid aineid vähe ja sissevoolu praktiliselt pole. Troofsuselt on järve hinnatud kesk- või rohketoiteliseks.
Elustik
Taimestik on hõre, aga liigirikas – kokku on loendatud üle 25 liigi. Läbipaistev vesi võimaldab taimekasvu kuni 9 m sügavuseni. Leidub haruldasi liike ja vorme, nagu looduskaitsealune järv-lahnarohi, kerajas harilik karvvetikas (järvepall), tömbilehine penikeel, punakas penikeel ja penikeele värd Potamogeton X nitens.
Zooplanktonis leiduvad suhteliselt haruldased tiib- ja süvikusõudik ning järve jämekoodik. Kalu on suhteliselt palju, peamiselt latikat ja särge. Esinevad ka haug, ahven, linask, roosärg, kiisk, koger ja luts. Sisse on proovitud tuua koha ja riipust, aga need ei kohanenud. Elukeskkond on sobiv jõevähile, kelle asurkond olevat 1960. aasta paiku hävinud, kuid hiljem taastunud. Järve ääres elavad ondatrad.
Järveasula
Järves asub kunagine Koorküla Valgjärve järveasula. Seal alates 1958. aastast läbi viidud Eesti esimesed allveearheoloogilised uuringud on tuvastanud kolm inimtegevuse perioodi nooremal kiviajal, eelrooma rauaajal ja 1. aastatuhande teisel poolel. Viimasel perioodil Valgjärves olnud rajatisi peetakse Eesti ainsaks teadaolevaks muinasaegseks vaiasulaks ja seda kaldaga ühendavaks sillaks.
Turism
Järve idakaldal on avalik puhkeala koos lõkke- ja telkimisplatside ning ujumiskohaga.
Piirangud
Valgjärv koos Udsu järvega on alates 1964. aastast looduse üksikobjektina looduskaitse all. Alates 2005. aastast kuulub Valgjärv Koorküla looduskaitseala koosseisu. Kunagise järveasula veealuseid ehitisi võib puudutamisel kergesti kahjustada ja nende kui arheoloogiamälestise juurde tohib sukelduda vaid Muinsuskaitseameti eriloaga ning koos juhendajaga.
Nimi
Valgjärve-nimelisi järvi on Eestis veel. 1969. aasta brošüür "Matk Eesti järvedele" toob välja seitse Valgjärve, lisaks ka neli Valgejärve. "Eesti järvede nimestikus" mainitakse viit Valgjärve, kolme Valgejärve ja üht Valgõjärve. Koorküla Valgjärve nime etümoloogiliseks aluseks peetakse tavaliselt sõna "valge", osutusena erakordselt selgele ja läbipaistvale veele. Välja on ka pakutud variant, et nimi tuleb sõnast "valguma". Mitmes eesti keele sugulaskeeles on selle soome-ugri päritolu tüve tähendus 'laskuma, alla tulema, vajuma', mis tähenduse poolest sobib järve tekke muistendiga.
Legendid
Koorküla Valgjärve (nagu paljude teistegi peamiselt Lõuna-Eesti järvede) teket seletavad muistendid venna ja õe omavahelise laulatuse tagajärjega. August Wilhelm Hupeli teatel kirjutas Valgjärve kohta käiva loo juba 1489. aastal üles Riia munk Siegbert, kelle kohaselt algas mõisniku ja tema õe laulatuse õhtul torm, pulmamaja vajus maa alla ning selle asemele tekkis järv. Hilisemad allikad kordavad veidi erinevates versioonides sarnast järve tekkelugu. Räägiti ka, et läbi jääaugu oli pärast järves veel uputatud hoonete (palkmajade, mõisa või lossitornide) jäänused näha olnud. Koorküla Valgjärve kohta käivad muistendid olid 19. sajandi kirjutistes (nii saksa kui eestikeelsetes) populaarne teema. Muistendeid arvatakse olevat inspireerinud järves olevad kunagise asula palgijäänused. Vaikse ilmaga on järve keskel oleval madalikul lebav puitmaterjal selgelt nähtav.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
pisi|316x316px|Tallinna korrakaitseüksus
Putlitz
Putlitz on linn Saksamaal Brandenburgi liidumaa loodeosas Prignitzi kreisis.
Thorleif Haug
Thorleif Haug (28. september 1894 – 12. detsember 1934) oli Norra suusataja ja suusakahevõistleja.
Putlitz
thumb|Putlitz
Tsushima lahing
Tsushima merelahing toimus 14 (27).–15 (28). mail 1905 Vene ja Jaapani laevastiku vahel Vene-Jaapani sõjas.
Venemaa keiserliku laevastiku teine Vaikse ookeani eskaader, mille juhataja oli viitseadmiral Zinovi Rožestvenski (1848–1909), väljus oktoobris 1904 Liepāja sadamast ning sõitis Atlandi ja India ookeani kaudu Kaug-Itta, kuhu jõuti 1905. aasta maikuus. 27.–28. mail toimunud lahingus purustas admiral Tōgō Heihachirō juhitud Jaapani laevastik Vene laevastiku 2. eskaadri täielikult. Hukkus üle 5000 Vene madruse ja ohvitseri ning 27 laeva. Tsushima lahing tähendas Venemaa lõplikku lüüasaamist Vene-Jaapani sõjas. Haavatud viitseadmiral Rožestvenski langes jaapanlaste kätte vangi, kuid ta lasti kodumaale pärast Portsmouthi rahu sõlmimist 5. septembril.
Lahingus osalesid Venemaa poolt Borodino klassi soomuslaevad Orjol, Knyaz Suvorov, Aleksandr III ja Borodino. Esimene langes jaapanlaste kätte (pärast ümbernimetamist Iwami), teised hukkusid. Lahingus pidi osalema ka Slava, kuid viimane ei jõudnud selleks ajaks valmis. Slava hukkus Esimese maailmasõja ajal Väinameres.
Eellugu
Lahingule, milles Venemaa kaotas oma laevastiku, eelnes terve aasta tagasilööke Vene-Jaapani sõja rinnetel. Formaalselt alustas Jaapan seda sõda, kuid selle algus oli vältimatu, kuna nii Venemaa kui ka Jaapan jagasid mõjusfäärid Koreas ja Mandžuurias. Jaapan viis läbi armee ümberrelvastust, lõi laevastiku, võitis Hiina-Jaapani sõjas ja surus hiinlastele Shimonoseki rahulepingu (1895), mille järgi pidi Hiina maksma välja suurt sundmaksu ning Jaapan sai endale Korea, Taiwani ja Liaodongi poolsaare territooriume. Hiljem pidi Jaapan Liaodongist loobuma Prantsusmaa ja Venemaa surve all. Jaapanlased tahtsid omada oma mõjusfääri Hiinas: esiteks saada Koread, mis sõltus Hiinast ning teiseks luua endale tugipunkte Põhja Hiinas. Ka Venemaa tahtis omada oma mõjusfääri Põhja Hiinas. Shimonoseki rahulepingu, mis oli lõpuks sõlmitud ning arvestas ka Euroopa suurriikide poolt pakutud muudatustega, tuli välja, et Korea pidi Hiinast vabaks saama, kuid kuuluda Jaapani mõjusfääri. Mandžuuria jäi Vene Impeeriumi mõjualasse. Selline olukord sobis Jaapanile, kuid mitte Vene Impeeriumile.
1896 aastal sai Venemaa Hiinalt loa Mandžuuria läbiva raudtee ehitamiseks, 1898 aastal võttis rendile Kwantungi poolsaart Port Arthuri linnaga ning sai ka loa sinna mereväe baasi ehitamiseks. 1901. aastal võeti vastu Ida-Aasia tööstusettevõtte põhikiri, mille kohaselt laienes selle tegevusala Koreasse ja Mandžuuriasse. Aastatel 1900–1901 okupeerisid Vene väed Mandžuuriat. See tekitas Jaapani rahulolematust, kes pidas Koread ja Põhja-Hiinat oma huvide sfääriks. 1903. aastal asusid Vene sõjaväelased metsaraie paikadesse elama. Jaapanlased saatsid protesti Venemaale ja saatsid selle koopiad teistele suurriikidele. Nad ei saanud protestile vastust. Ametlik Jaapani poolt esitatud protesti läbivaatamine toimus 22.01.1904. Võimalikuks sõjaliseks konfliktiks ei olnud Venemaa valmis, ning seega võttis vastu kõiki Jaapani pakumisi. Kuid telegrammi vastusega saidi Tokyos alles 25.01., ja kaks päeva enne, 23.01 katkestas Jaapan diplomaatilisi suhteid Venemaaga. 24. jaanuaril kell 9 hommikul läks Jaapani laevastik Sasebo sadamast välja ja alustas rünnakuid vene aurulaevade pihta. Nii algas Vene-Jaapani sõda.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet (lühend MUPO, inglise keeles Tallinn Municipal Police Department, vene keeles Таллиннский Департамент Муниципальной Полиции) on Tallinna korrakaitseüksus kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse tähenduses ja erikorrakaitseorgan korrakaitseseaduse tähenduses.
Tsushima lahing
Eellugu
Jaapani plaanides oli Vene sõjaväegi üksuste kaupa võita: Jaapani sõjaväe tulek Koreasse ja Mandžuuriasse ning Vaikses ookeanis asuvate merevägede hävitamine enne, kui tuleks abi Läänemerest. 27. 01. 1904 ründas Jaapani laevastik eskaadri, mis seisis Port-Arthuri sadamas, ning kahjustas 3 laeva. Linn oli blokeeritud jaapanlaste vägedega nii merelt kui ka maismaalt, seega eskaader, mis oli sadamas, ei olnud enam tõeline vägi. Kõik sõltus nüüd täielikult abist väljaspoolt ja selleks abiks pidi saama teine Vaikse ookeani eskaader.
Laevastikud
Sõda alguseks ei olnud Venemaal piisavalt võimu Vaiksel ookeanil ning esimese Vaikse ookeani eskaadri koosseis, mis oli ka jaotatud kahe suure sadama vahel (Port Arthuri ja Vladivostoki vahel), oli väiksem kui Jaapani laevastiku oma. Uue eskaadri tuumaks olid 4 uut soomuslaeva: "Aleksandr III", "Knyaz Suvorov", "Borodino" ja "Orjol". Kokku oli 8 soomuslaeva, 9 ristlejat, 9 hävitajat, 5 relvastatud aurulaeva, mis olid luurajad, ja 8 abilaeva. Lipulaev oli soomuslaev "Knyaz Suvorov". Ülemaks oli endine mereväestaabi ülem, kindraladjutant ja viitseadmiral Zinovi Rožestvenski.
Jaapanlased lõpetasid oma laevastiku loomist 1902 aastaks ja 1903 aastaks olid läbitud ka vajalikud õpingud laevade koostööks, manevreerimiseks, tulistamiseks ja kommunikatsiooniks. Alustades sõda, oli Jaapanil ka rohkem laevu ning vene eskaader, mis oli Vaikses ookeanis, kaotas nendele laevade arvus. Teise Vaikse ookeani eskaadri vastu oli peaaegu terve Jaapani ühendlaevastik: 10 soomuslaeva, 24 ristlejat, 63 hävitajat. Lipulaev oli soomuslaev "Mikaza" ja ülemjuhataja oli admiral Togo Heihachiro.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ameti tegevusvaldkond
Ameti tegevusvaldkond on osalemine avaliku korra tagamisel, riikliku järelevalve teostamine avalikus kohas käitumise üldnõuete üle, järelevalve teostamine linnavolikogu vastu võetud eeskirjade täitmise üle, häiritud liikluse korral ajutine liikluse reguleerimine ja sisevalve üksuse ülesannete täitmine Tallinna haldusterritooriumil.
Tsushima lahing
Teekond
2.10.1904 väljus teine Vaikse ookeani eskaader Liibavi sadamast. Eskaadri ootas ees mitme tuhande miili pikkune teekond. Kaug-Itta liikusid laevad kahel viisil. Esimene rühm mööda Aafrika läänerannikut mööda Hea Lootuse neeme ja pidi ühinema teise rühmaga, mis liikus äbi Vahemere ja Suessi kanali, Madagaskaril. Mitte kõik laevad said kanali läbi liikuda, selle pärast pidi eskaader jagunema. Teel tehti mitu peatust söe, toidu ja laskemoona saamiseks. Pikemates peatustes viidi läbi erinevaid harjutusi tulistamises ja manööverdamises. Madagaskaril ootas teade, mis muutis eskaadri esialgseid plaane. Saadud informatsiooni järgi, 20. detsembril 1904 langes Port Arthur, mille reidil uputati esimese Vaikse ookeani eskaadri jäänuid laevu. Selles olukorras jäi Rožestvenski eskaader Jaapani ühendatud laevastiku ees üksi. Sellest hetkest alates omandas "algul teatud alusega operatsiooni plaan" lõpuks "kõik märgid ohtlikust seiklusest, mis on ette võetud sobimatute vahenditega". Esialgsed plaanid olid rikutud ja nüüd pidi otsustama kuidas edasi käituda.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ameti õigused
Ametil on oma ülesannete täitmiseks riigi ja linna õigusaktidega sätestatud korras õigus:
Tsushima lahing
Teekond
Rožestvenski ei saanud avalahingus võidule lootma ning sellega seoses jäi üle kas kogu võimaliku kiirusega edasi liikuda või tunnistada kaotust ja pöörata tagasi. Selles olukorras ainuke, mida admiral võis teha, oli kiirendada edasiliikumist, lootes kui mitte edule, siis päästmisele. Peterburi käsk käskis aga Kronstadtist abiväge oodata. "Kaks korda tsaarilt Rožestvenskile adresseeritud telegrammis oli märgitud, et eskaadri eesmärk ei ole liikuda Vladivostoki, vaid haarata Jaapani meri ehk võidelda Jaapani laevastiku põhijõududega ja neid lüüa." 3.03.1905 eskaader jättis Madagaskari saart ja suundus Prantsusmaa Indohiina randade juurde.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Korrakaitseseadus
Korrakaitseseadus (KorS) on terviklik, kogu valdkonda reguleeriv õigusakt, mis alates 1. juulist on aluseks kogu korrakaitsele, riiklikule järelevalvele. Sätestatud on üldkorrakaitseorgan (Politsei- ja Piirivalveamet) ning erikorrakaitseorganid (kõik teised riigi- ja KOV asutused (Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet), millel on riikliku järelevalve pädevus). Seadus defineerib esmakordselt kogu valdkonnale ühisomased põhimõisted (avalik kord, riiklik järelevalve, korrakitseorgan, üldmeede, erimeede, vahetu sund jt). Seadus toob sekkumise alusena sisse ohu ja selle hindamise kontseptsiooni ning kodifitseerib ühtselt üle 20 erimeetme, mis on enim kasutatavad või üldomased kõigile või mitmele korrakaitseorganile (need on praegu eriseadustes).
Tsushima lahing
Lahing
14.05.1905. kohtusid vastased Tsushima väina põhjapoolsetes "väravates". Kell 13.49 tegi soomuslaeva "Knyaz Suvorov" vasakpoolsest vööritornist sihtlasu ja lahing, mida hiljem kutsuti Tsushima lahinguks, algas. Vene laevade rünnaku esimese 15 minuti jooksul said Jaapani laevad kannatada, kuid mitte uppuda. Kui jaapanlased taastasid positsioonieelise ja võime täisjõuga rünnata, polnud Vene eskaadril enam võiduvõimalust.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ajalugu
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet loodi 16. oktoobril 2003 Tallinna Tuletõrje- ja Päästeameti koosseisulise osana, kuhu kuulus 12 ametnikku. Järelevalve tehti Tallinna avaliku korra, heakorra eeskirja, kaevetööde eeskirja ning koerte ja kasside pidamise eeskirja üle. Järgmise aasta 27. mail suurendati munitsipaalpolitsei koosseisu 36 isikuni ning moodustati kaks talitust: registri- ja menetlustalitus.
Tsushima lahing
Kaotuse põhjused
Kui saadi teade Port Arturi langemisest ja oli vaja otsustada, mida peaks eskaader edasi tegema, jäi üle loota Peterburis oleva ülemuse mõistusele, kuid seal ei tahtnud keegi olukorda reaalselt näha. Juhtunu õiget hindamist takistasid "igavesed ja muutumatud" põhimõtted, mis olid välja kujunenud purjelaevade aegadel. Keegi ei julgenud anda korraldust eskaadri tagasikutsumiseks.
Eugene
Eugene [juudž'iin] on linn USA-s Oregoni osariigis, Lane'i maakonna halduskeskus. See asub Vaikse ookeani rannikust umbes 80 km kaugusel Willamette'i oru lõunaosas.
Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 176 654. Elanike arvult on see Portlandi järel Oregoni osariigis teisel kohal.
Tsushima lahing
Kaotuse põhjused
Teise Vaikse ookeani eskaadri koosseis ja ülesehitus oli ka üheks kaotuse põhjuseks. Eskaadri laevad olid erineva relvastusega, eri tüüpi kaitsega ja manööverdusvõimega. Uute laevade omadused langesid ehitusdefektide tõttu ning ülejäänud laevad olid vananenud konstruktsiooniga. Enne Läänemerelt lahkumist ei liikunud eskaader täies koosseisus kordagi ja ainult eraldiseisvad laevasalgad tegid mitu ühisretke. Seetõttu oli ühise manööverdamise praktika ebapiisav. Retke alguses loodud eskaadri organisatsioon muutus mitu korda ja sai lõpliku vormi pärast Indohiina rannikult lahkumist. See kõik ei saanud jätta mõjutamata laevameeskondade väljaõpet ning ülemate ja meeskonna suhteid. Lipulaevade spetsialistide töös koordineerimine puudus ja igaüks töötas omaette, saades juhiseid otse admiralilt. Seega ei olnud eskaadri operatsiooniteatrisse sisenemisel piisavat lahinguväljaõpet ja korralikku korraldust. Eskaadri isikkoosseis saabus suuremas osas laevadele suvel 1904 aastal. Ei ohvitseritel ega meeskonnal ei olnud piisavalt aega, et oma uusi laevu hästi tundma õppima. Laevadel oli palju neid, kes alles lõpetasid merekooli, reservidest mehed ning mõned neist, kes varem olid kaubalaevadel. Esimestel ei olnud piisavalt sõjalist kogemust, teised nõudsid teadmiste värskendamist ja uuendamist, kolmandatel ei olnud sõjalist väljaõpet.
Eugene
Eugene on asutatud 1846. aastal. See sai linnaõigused 17. oktoobril 1862.
Tsushima lahing
Kaotuse põhjused
Vene laevastiku relvastus mängis suurt rolli. Vene mürsudel oli kõrge soomustläbistatavus ainult lühikestel vahemaadel - mitte rohkem kui 15-20 kaabeltau, ja pikkadel vahemaadel oli neil väikese massi tõttu nõrk hävitav mõju. Erinevalt venelastest ei olnud Jaapani mürsul soomustläbitatavus suurendatud. Jaapani insenerid on tuginenud lõhkelaengu fugasstoimele. Jaapani mürsud ei purunenud mitte ainult tahke objekti tabamisel, vaid ka veega kokkupuutumisest ning eraldasid musta suitsu, palju kilde ja tõstasid üles tohutu veesamba. Soomustamata pindu tabades tungis Vene mürsk mõlemad pardad otse läbi, ilma et oleks jõudnud plahvatada. Saatusliku rolli mängis ka mürskudes leiduvate lõhkeainete erinev keemiline koostis. Vene mürskudes kasutatud püroksüliini toime oli palju nõrgem kui pikriinhappel (shimoos) Jaapani omas. Vene 12-tolline mürsk sisaldas viisteist naela püroksüliini, Jaapani sama tüüpi mürsk sada viis naela shimoosi. Vene mürskude tekitatud kahju oli minimaalne.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ajalugu
Ameti struktuuriüksusteks said menetlus-, registri- ja patrulliosakond.
Eugene
Eugene'is asub Oregoni Ülikool.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ajalugu
Alates jaanuarist 2007 on Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet eraldiseisev amet, mis kuulub Tallinna Linnavalitsuse struktuuri, olles üks 14-st linna ametiasutusest. Tööülesannete kasvades suurenes ka MPA isikkoosseis. Kui 1. jaanuaril 2007 töötas munitsipaalpolitseis 54, siis 2008. aasta alguses juba 79 ametnikku. Juulis 2008 sai MPA sai kohustuseks kontrollida ühiskondlikus transpordis sõitvate inimeste sõidudokumente, mille tõttu suurenes koosseis 145 ametnikuni.
Eugene
Eugene on tuntud kergejõustikulinnana. Oregoni ülikooli kergejõustikustaadionil Hayward Fieldil on toimunud paljud suurvõistlused, sealhulgas 2022. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused.
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ajalugu
2009. aastal loodi eraldi takso- ja loomapatrulli. Suurenenud isikkoosseis nõudis ka paremaid töötingimusi. 16. oktoobril 2009 avati pidulikult MPA uus peamaja, kus on olemas piisavalt kontoriruume personali jaoks ning tehnilised ruumid sõidukite hooldamiseks ja hoidmiseks.
Eugene
Sõpruslinnad
Eugene'il on neli sõpruslinna:
Tallinna Munitsipaalpolitsei Amet
Ajalugu
2009. aasta sügisel alustas tööd MPA kõige noorem osakond – koolivalve, mille kohustus on jälgida ja kontrollida tubakaseaduse nõuete täitmist Tallinna koolide territooriumitel. Alates veebruarist 2010 alustasid koolvalve inspektorid loengute pidamist tubaka ja alkoholi kahjulikkusest. Lisaks õpilastele kaasati loengutesse ka õpetajaid ja lapsevanemaid.
2010. aastat võib nimetada MPA ajaloos rahvusvaheliseks. MPA-st sai Läänemere Linnade Liidu (Union of Baltic Cities) kohaliku turvalisuse ja avaliku korra töögrupi liige. Töögrupi idee on vahetada erinevate linnade kogemusi ning paremaid praktikaid, et muuta Läänemere regiooni linnad turvalisemaks. Aastal 2011 sai töögrupist juba UBC komisjon. 2012. aastal toimus komisjoni korraline töökoosolek Tallinnas.
2014. aasta alguses toimusid ametis struktuurimuudatused, millega seoses lisandus menetlus-, patrulli- ja registriosakonnale arendus- ja haldusosakond.
MPA suhtleb aktiivselt teiste linnasüsteemi asutuste ja kodanikualgatustega, mistõttu on MPA-st on saanud oluline partner kodanikule erinevates turvalisuse küsimustes linnaruumis.
2014. aastal kuulus Tallinna Munitsipaalpolitsei Ameti koosseisu 110 ametikohta.
Ädalalill (perekond)
Ädalalill (Parnassia L.) on taimeperekond kikkapuuliste sugukonnas.
Eestis on levinud üks liik: harilik ädalalill (Parnassia palustris).
Dualism (täpsustus)
Dualism on kahesus või seisukoht, mis väidab millegi kahesust.
Villem Tamm
Villem Tamm on olnud mitme tuntud inimese nimi:
Aktsentueeriv värsisüsteem
Aktsentueeriv värsisüsteem ehk rõhuline värsisüsteem ehk puhtrõhuline värsisüsteem ehk tooniline värsisüsteem (ka: aktsentueeruv värsisüsteem) on rõhuliste ja rõhutute silpide vaheldusel põhinev värsisüsteem.
Ad hoc-võrk
Ad hoc võrk ehk arvuti-arvuti vaheline võrk on automaatselt seadistuv traadita kohalik võrk, mis luuakse WiFi-võimeliste arvutite vahel väliste võrguseadmete abita.
Kasutamine
Üks arvuti loob ad hoc serveri ja teised saavad sellega ühenduse luua samamoodi nagu WiFi-ruuteriga. Võimalik on luua krüpteeringuta lahtine võrk (open) või krüpteeritud võrk, kasutades WEP või WPA2-Personal algoritme.
Ühilduvus
Vanematel kaartidel on tihti ühilduvusprobleeme, mis tulenevad peamiselt tarkvarast ja ka riistvarast. Selle tõttu on suuri ad hoc võrke raske luua.
Tjatšiv
Tjatšiv (ukraina Тячів, ungari Técső) on linn Ukrainas Taga-Karpaadi oblastis, Tjatšivi rajooni halduskeskus. Tjatšiv asub Tisza jõe paremal kaldal, Rumeenia piiri ääres.
Tjatšivit on esmamainitud 1329. aastal, linnaõigused sai 1961. aastal.
Rahvusvaheline funktsioneerimisvõime, vaeguste ja tervise klassifikatsioon
Rahvusvaheline funktsioneerimisvõime, vaeguste ja tervise klassifikatsioon (lühend RFK) (inglise keeles International Classification of Functioning, Disability and Health – lühend ICF) on Maailma Terviseorganisatsiooni poolt 21. mail 2001 vastu võetud klassifikatsioon, täiendamaks Rahvusvahelist haiguste klassifikatsiooni.
Ajalugu
Aastal 1972 pakkus WHO välja esialgse skeemi haiguste tagajärgede kohta. Need soovitused tehti kaht tähtsat põhimõtet silmas pidades. Põhiliselt koosnes uus lähenemisviis teatud hulgast erinevatest, kuigi paralleelsetest klassifikatsioonidest. Seetõttu oli see lähenemisviis oluliselt erinev RHK traditsioonist, milles eri teljed (etioloogia, anatoomia, patoloogia) on hierarhilisse süsteemi viidud vaid üheainsa arvuväljana. Uuriti võimalust sulandada need soovitused skeemi, mis oleks võrreldav RHK struktuuri aluseks olevate printsiipidega. Samal ajal tehti esimesi katseid haiguste tagajärgede puhul kasutatava terminoloogia süstematiseerimiseks. Mitteametlikult levitati neid soovitusi 1973. aastal, paludes eriti rehabilitatsiooniga tegelevate inimeste kaasabi ja arvamusi.
Mais 1976 vaatas 29. Maailma Terviseassamblee klassifikatsiooni üle ning kiitis heaks selle täiendava puuete ja invaliidsuse klassifikatsiooni prooviversiooni avaldamise rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni lisana, mitte aga selle tervikliku osana. RFK esimene väljaanne ilmus 1980. aastal.
Aastal 1993 otsustati alustada RFK ümbertegemist. Uuendatud versioonile esitati järgmised nõuded:
Pärast 8 aastat väldanud täienduste tegemist kinnitas Maailma Terviseassamblee 22. mail 2001 uue klassifikatsiooni.
Eesmärk
Selle klassifikatsiooni põhieesmärk on anda ühtne standardkeel ja -raamistik tervise ning tervisega seotud seisundite kirjeldamiseks. RFK määratleb tervise koostisosi ja mõningaid tervisega seotud heaolu koostisosi (nagu nt haridus või töö). RFK-s sisalduvaid valdkondi võib seega vaadelda kui tervisevaldkondi ja tervisega seotud valdkondi.
Struktuur
RFK esitab tervisevaldkondi ja tervisega seotud valdkondi inimese organismi, indiviidi ja ühiskonnaliikme seisukohalt lähtudes kahe põhiloeteluna:
Klassifikatsioonina rühmitab RFK mingi terviseolukorraga indiviidi erinevad tervisevaldkonnad (nt mida haige või tervisehäirega isik teeb või mida ta teha saab).
RFK loetleb ka keskkonnategureid, mis võivad kõiki neid tarindeid mõjutada. Sel moel saab kasutaja registreerida indiviidi organismi funktsioneerimise, vaeguste ja terviseseisundite omapära erinevates valdkondades.
WHO rahvusvahelistes klassifikatsioonides on terviseolukorrad (haigused, häired, traumad) liigitatud eelkõige kogumikus RHK-10, mis määratleb nende etioloogilise raamistiku. Organismi funktsioneerimisvõimet ja terviseolukordadest tingitud elutegevuse piiranguid klassifitseeritakse RFK abil. RHK-10 ja RFK seega täiendavad teineteist ja on soovitatav neid kaht WHO rahvusvahelist klassifikatsiooni koos kasutada. RHK-10 annab haiguste, tervisehäirete või muude terviseolukordade diagnoosi, mida saab täiendada RFK järgi lisainfoga organismi funktsioneerimisvõime kohta. Teave diagnoosi kohta ning teave funktsioneerimisvõime kohta annavad koos laiema ja tähenduslikuma pildi inimeste või populatsioonide tervisest ning seda infot saab kasutada otsuste tegemisel.
Rakendusalad
RFK sobib rakendada:
Ehkki RFK on eelkõige tervise ja tervisega seotud klassifikatsioon, kasutavad seda ka teiste erialade spetsialistid:
RFK-d on tunnustatud kui üht ÜRO sotsiaalset klassifikatsiooni, millele toetuvad Puuetega Inimestele Võrdsete Võimaluste Loomise Standardreeglid ja mis on nendega kooskõlas. Seega on RFK sobiv abivahend nii vastuvõetud rahvusvaheliste inimõigustealaste mandaatide kui ka riikide õigusaktide täitmisel.
Gustavo Santaolalla
pisi|Gustavo Santaolalla 9. märtsil 2007 Gustavo Santaolalla (sündinud 1952 Buenos Aireses Argentinas) on kahel korral filmiauhinnaga Oscar pärjatud Argentina helilooja, muusik ja filmiprodutsent.
Arno Kasemaa
Arno Kasemaa (enne eestistamist Arnold Kaskmann; 10. september (vkj 28. august) 1915 Karepa – 18. märts 1999 Kiltsi) oli eesti õpetaja, koorijuht ja prosaist.
Elulugu
Ta sündis Virumaal Viru-Nigula kihelkonna Selja valla Karepa külas Kupukalda talus väiketaluniku pojana.
Alghariduse sai ta Karepa ja Selja algkoolis, hiljem õppis 1940–1941 Kunda Õhtukeskkoolis. Seejärel lõpetas 1957. aastal Rakvere I Töölisnoorte Keskkooli.
Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944) töötas Käsmus tollivalvurina, 1944–1945 Käsmu laevaehitajate artellis kalakokkuostupunkti juhatajana. Aastail 1945–1947 oli Käsmu algkooli juhataja kohusetäitja, 1947–1962 Karepa rahvamaja juhataja, 1959–1962 kohakaaslusega Rakvere II 8-klassilise kooli ja Rakvere Internaatkooli laulmisõpetaja, 1962–1979 Kiltsi 8-klassilise kooli ajaloo, geograafia ja laulmisõpetaja.
Juhendas laulukoore ja osales isetegevuses nii koolis kui ka rahvamajas, juhendas ansambleid, lavastas näidendeid ja estraadistseene. Aastatel 1971–1990 oli kooliaia juhataja. Silmapaistev saavutus oli gladioolide kasvatamine, millega kooliaed jõudis Moskva Üleliidulisele Rahvamajanduse Saavutuste Näitusele.
Koori- ja ansamblijuht
Kasemaa koori- ja ansamblijuhitöö algas 1938. aasta veebruaris, mil ta asutas Karepa noorte meeste ansambli. Järgnesid Käsmu segakoor, Karepa sega- ja naiskoor, Rakvere naiskoor Viru, segakoorid Mallas ja Kundas.
1962. aastal kolis Arno Kasemaa Kiltsi ning lõi seal elujõulise segakoori. 1969. aasta sügisel võttis oma õlgadele Väike-Maarja segakoori juhtimise. Aasta hiljem ka Rakke koori ja alates 1974. aastast moodustasid Kiltsi, Väike-Maarja ja Rakke kolmikkoori.
1975. aastast osales ta segakoori Helin koolijuhina kõikidel maakonna laulupidudel ja segakooride kokkutulekutel, ülevaatustel, festivalidel. Mitu korda tuli koor mõne konkursi laureaadiks. Kasemaa ise laulis vabariiklikus õpetajate meeskooris teist tenorit.
Ta suri Kiltsis 18. märtsil 1999 ja on maetud Kunda vanale kalmistule.
Looming
Vanemas keskeas alustas ta raamatute kirjutamist. Romaan "Rannamännid" (1986, II osa 1995) kujutab autorile hästituntud Käsmu ja Karepa rannarahva elu 1930. aastatel, saavutades põnevust sõjaeelse salapiirituseveo ja armuseikluste kujutamisega.
Lühiromaan "Oli see armastus?" (1995) käsitleb pealkirjast lähtuvat teemat.
Mahukas taluromaan "Maa ja armastus" (2000) viib lugeja autori lapsepõlvemaile Virumaal aastatel 1920–1930.
Romaan "Metsad kõnelevad" (2001) käsitleb rahva kannatusi 1940. aastatel.
Luuleraamatusse "Jää inimeseks" (2000) on koondatud nii varem avaldatud kui ka avaldamata luuletused.
1998. aastal ilmusid ajalehes Virumaa Teataja järjejuttudena "Ema kiri" ja "Sanatooriumis". Kasemaa sulest on ilmunud muinasjutt-näidendid "Põhjamaa" (1982) ja "Tornlinnus Vao" (1990) ning ta on kirjutanud luuletekstid muinasjutt-näidenditele "Kodu" (1983) ja "Muinasjutt Ebaverest" (1985).
1199
1199. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad - 1190. aastad - 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad 1240. aastad
Aastad: 1194 1195 1196 1197 1198 - 1199 - 1200 1201 1202 1203 1204
Šventoji
Asula on nime saanud Šventoji jõe järgi, mis seal Läänemerre suubub. Šventojis elab umbes 2000 inimest.
Tartu Kivisilla Taastamise Selts
thumb|Kivisild, ca 1880 thumb|Kivisilla makett Tartu Kivisilla Taastamise Selts on Eesti mittetulundusühing, mis asutati 23. aprillil 1992 eesmärgiga taastada Tartu ajalooline Kivisild, mis asus praeguse Tartu Kaarsilla kohal kuni 1941. aastani.
2003. aastal oli seltsi põhikirjaline eesmärk sõnastatud järgnevalt:
Selts kogus pikka aega Kivisilla taastamiseks Kivisilla fondi raha. 2002. aastal otsustati aktiivne korjanduskampaania peatada, kuna fondi oli suudetud koguda 420 000 Eesti krooni, silla taastamise maksumuseks hinnati tollal aga 18-43 miljonit krooni. 2004. aastal avati Tartu kaarsilla raekojapoolse otsa juures skulptor Tiiu Kirsipuu tehtud Kivisilla makett. Maketiga samal ajal Kaarsillale paigaldatud metallist infotahvel kutsus üles annetama Kivisilla taastamise heaks Hansapanga arvele. Tahvel eemaldati Kaarsilla remondi ajal 2017. aastal.
2007. aastal asus selts Tartus Pepleri tänav 27 ja oli Ants Veetõusme. Selts on registreeritud Äriregistris kui mittetulundusühing.
2014. aastal oli seltsi juhatuses äriregistri andmeil 3 liiget: Ants Veetõusme, Valter Haamer ja Martti Preem.
Ritsiklased
Ritsiklased (Tettigoniidae) on sihktiivaliste putukate sugukond ritsikaliste ehk pikatundlaliste alamseltsist.
Peale ritsiklaste kuulub ritsikaliste alamseltsi ka kilklaste (Gryllidae) sugukond, kellest ritsiklased erinevad käppade ehituse poolest. Ritsiklaste käpad koosnevad neljast ja kilgilistel kolmest lülist. Erineb ka siriaparaat: kilklastel paikneb poogen, millega mööda peegli soont tõmmatakse, paremal, mitte vasakul kattetiival. Muneti on ritsiklastel mõõkjalt kaardunud, kilklastel aga sirge.
Ritsiklased on enamasti väga hästi arenenud tiibadega, tiivutuid vorme on väga vähe (näiteks Saga pedo – stepiritsikas). Nii isastel kui emastel on eessäärtes kuulmiselundid, kuid siristamisvõime on tavaliselt vaid isastel. Selles sugukonnas on nii taim-, sega- kui ka röövtoidulisi vorme (näiteks eespool mainitud stepiritsikas toitub vaid teistest putukatest).
Ritsiklaste sugukonna mitmed liigid torkavad silma väga valju siristamisega. Enamasti "laulavad" ritsikad päeval, kuid laul võib jätkuda ka pimeduses. Selline on näiteks Eestis peamiselt läänesaartel levinud roheline lauluritsikas (Tettigonia viridissima). Laulavad ainult isased ritsikad.
Ritsiklaste suurus on küllalt varieeruv, Eestis elutsevate liikide valmikutel näiteks kuni 45 millimeetrit (lauluritsikad, heinaritsikas), troopikas aga esineb ka hiiglasuuri ritsikaid siruulatusega kuni 20 sentimeetrit (näiteks Pseudophyllus colossus).
Troopiliste ritsikate hulgas on väga laialt levinud mimikri – loomade tiibade muster meenutab puulehti, sageli on kohastumine läinud isegi nii kaugele, et tiibade servad näivad "näritud" ja rikutud, selgesti on nähtavad leherood jne. Leidub ka puukoort imiteerivaid vorme.
Paljunemine
Isaste ritsiklaste laulu eesmärk on emaste ligimeelitamine. Paaritumine kestab umbkaudu 45 minutit ja on omapärane. Nimelt kinnitab isane emase muneti külge kahest osast – reservuaarist ja spermatofüülaksist koosneva spermatofoori. Pärast paaritumist asub emane spermatofoori sööma, surudes seemnerakud niiviisi reservuaarist munetisse. Selline paaritumisviis on omane kõigile ritsikaliste ülemsugukonna esindajatele. Emane lauluritsikas (ja ka teised rööv- või segatoiduliste liikide emased) muneb munad väikeste kogumikena pinnasesse. Eestis esinevad sellistest liikidest veel näiteks harilik lauluritsikas (Tettigonia cantans), heinaritsikas (Decticus verrucivorus).
Eestis esinevad ritsikad munevad suve teisel poolel, vastsed kooruvad kevadel. Vastsed kestuvad 4–6 korda ja on nii välimuselt kui ka eluviisilt valmikutega väga sarnased.
Sihktiivaliste seltsi kuuluvate putukate – sirtsude, tirtsude ja ritsikate – elu kestab ühe suve, selle jooksul arenevad loomad täiskasvanuks, paarituvad ja munevad. Munadest hakkavad uued putukad kooruma kevadel, vanad putukad aga hukkuvad külmade tulekuga.
Eesti ritsiklased
pisi|[[Kahkjas niiduritsikas leiti Eestist esimest korda 2015. aastal. Selle lõunapoolse levikuga sihktiivalise leid on üks paljudest märkidest, mis vihjab käimasolevatele kliimamuutustele.]] Levinuim liik kogu Mandri-Eestis, kuid puudub saartel, on harilik lauluritsikas. Ta eelistab elada põõsastel ja puudel. Saaremaal ja Hiiumaal võib kuulata lauluritsikast veidi suurema rohelise lauluritsika laulu. Seda liiki mandril pole. Mõlemad rohelist värvi ritsikad on peamiselt röövtoidulised, sageli süüakse ära ka nõrgem liigikaaslane. Häda korral võivad toituda ainult taimedest. Niitudel võib rohus kohata kahe eelmise liigiga suuruselt peaaegu sarnast heinaritsikat ehk rahvakeeles käsnasalvajat. Erinevalt oma puudel ja põõsastel elavatest suguvendadest on tema veidi pruunikirjum. Nimetuse on see ritsikas saanud sellest, et ta enesekaitseks hammustab ja haavale läbi suuava pruunikat maosisu eritab. Rahvapärimuse järgi on sel vedelikul raviv toime, millega saab eemaldada soolatüükaid. Ülejäänud ritsikad on tunduvalt väiksemad.
Eestis elavad järgmised ritsiklased:
Galerii
Žiogai
Dietrich von Oldenbockum (Kandava foogt)
Dietrich von Oldenbockum (ka Altenbockum) oli Liivi ordu liige ja Kandava foogt aastatel 1529–1535.
1529. aasta paiku sai Oldenbockumist Kandava foogt, sel ametikohal oli ta kuni ordumeister Wolter von Plettenbergi surma-aastani. Seejärel taandati ta arvatavasti tavaliseks rüütelvennaks, kellena teda on 1554. aastal märgitud.
Yonago
Yonago (米子) on linn Jaapanis Tottori prefektuuris. Asub Jaapani mere rannikul. Lääneosa asub Yumigahama poolsaarel.
Dietrich von Oldenbockum (Kuldīga komtuur)
Dietrich von Oldenbockum (ka Altenbockum; surnud sügisel 1490 Riias) oli Liivimaa ordu liige ja Kuldīga komtuur aastatel 1484–1490.
Yonago
Yonago linn loodi 1927. aastal. Linnaga on liidetud mitmed ümbruskonna asulad. Viimati liideti Yonagoga 2005. aastal Yodoe.
Dietrich von Oldenbockum (Kuldīga komtuur)
Dietrichi täpne põlvnemislugu pole teada. Ta sündis tõenäoliselt Wischi kojas Bochumi lähedal. Tema suguvõsa kuulus Vestfaali väikeaadlike hulka.
1476–1483 oli Dietrich Kandava foogt. Samal kohal oli pool sajandit hiljem ka teine samanimeline orduvend, kes oli tõenäoliselt tema küllaltki lähedane sugulane. 1481–1482 oli Dietrich ühtlasi peamees Riias, kus olid juba alanud Riia ordu tõsised vastuolud, mis viisid peagi kodusõjani. Selle ajal oli Dietrich Kuldīga komtuur, kuid sattus riiglaste kätte vangi ja suri Riias vangistuses 1490. aasta sügisel.
Õun
Ajalugu
Inimesed on õunu söögiks tarbinud juba mitmeid aastatuhandeid. Seni vanimad kivistunud õunad on leitud Çatal Hüyükis Anatoolias, mis pärinevad aastast 6500 eKr. Enne õunapuude kultiveerimist tarbisid inimesed looduslike õunapuuliikide vilju, millest levinumad olid:
Looduslike õunapuuliikide kultiveerimine toimus lihtsa selekteerimismeetodiga. Metsikute liikide maitsvamatest õuntest saadud seemned külvati kodule lähemale. Kuid nendest kasvanud puud paraku väga sageli enam maitsvaid vilju ei kandnud. Alles õunapuude vääristamise äraõppimisega suutis inimene maitsvamate õuntega õunapuid paljundada.
Esimesed andmed õunapuude kultiveerimisest Anatoolias ja Mesopotaamia põhjaosas pärinevad teisest aastatuhandest eKr. Hiinat ja Väike-Aasiat ühendavate pikkade kaubateede kasutuselevõtmisel (kõige varem 3500 eKr) võtsid kaupmehed kaasa nii värskeid kui ka kuivatatud õunu, mis võimaldas mitmete õunapuuliikide levimist. Kaubateede kasutamine võimaldas areneda ka tänapäeval laialdaselt levitatud hübriidsel aed-õunapuul (M. domestica), kelle kõige tähtsam esivanem on tõenäoliselt Kesk-Aasias kasvav Sieversi õunapuu. Arvatavalt andsid oma osa ka ida pool kasvavad ploomilehine õunapuu (Malus × prunifolia), ida-mariõunapuu (M. baccata), mandžuuria mariõunapuu (M. baccata) ja toringo õunapuu (M. toringo). Läänesuunalisel hübridiseerumisel andsid oletatavalt oma panuse ka mets-õunapuu ja ida-õunapuu.
Teadaolevalt tegelesid õunapuude kasvatamisega hetiidid. Aja jooksul levitati õunapuid kogu Mesopotaamiasse ja Egiptusse. 13. sajandil eKr, Ramses II ajal, hakati õunapuid kasvatama Niiluse deltas. Ramses III jagas õuntega täidetud korve Teeba preestritele.
Aastaks 500 eKr kultiveeriti õunapuid kogu Pärsia impeeriumis, mida tõendavad selle perioodi mitmed kirjalikud allikad. Kui Aleksander Suur 4. sajandil eKr Pärsia vallutas, levitati õunu Kreekasse ja sealt järk-järgult kogu Euroopasse. Kreeka filosoof Teofrastus (umbes 320 eKr) kirjeldas õunapuude pookimist ja hooldamist. Rooma impeeriumi ajal levitati kodustatud aed-õunapuud Euroopa lääne- ja põhjossa. Plinius Vanema ajal (1. sajand pKr) oli õuntel roomlaste köögis ja meditsiinis tähtis koht.
Keskajal kasvatati ja aretati õunapuid peamiselt kloostrite aedades. Maitsvamate õunte tõttu tõrjusid aed-õunapuu viljad järk-järgult inimeste (keldid, gallialased, skandinaavlased jt Põhja-Euroopa rahvad) toidulaualt välja looduslike õunapuuliikide viljad, mida tarbiti tol ajal peamiselt kuivatatult ja keedetult ning millest valmistati siidrit.
Ida- ja Kagu-Aasias tarbisid inimesed kahe tuhande aasta jooksul peamiselt kultiveeritud hübriidse aasia õunapuu (M. × asiatica) vilju, kuni aed-õunapuu sai kõige populaarsemaks 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses.
Kultivarid
Maailmas tuntakse tänapäeval üle 30 000 kultivari, mille hulka pole arvatud paljud väikestel maalappidel kasvatatavad kohaliku tähtsusega sordid.