Practical_Reflection
Üks Enesemõistmine
Niisiis, ma kõnnin mööda 5. avenüüd ja saan aru, et ma ei tea, miks. Ma küsin endalt: "Mida ma teen?" Ma peatan oma tegevuse. Nii küsimise kui ka peatumise motiiv on soov teada, mida ma teen. See soov jäi tõenäoliselt enne täitumata: ma kõndisin hajameelselt, ilmutamata huvi teada, mida ma teen. Kui soov teada tugevneb, paneb see küsima ning ka hoiab mind tegemast: soov teada, mida ma teen, on selle tegemise vastane motiiv, kui ma saan aru, et ma ei tea. Ma tahan teada enamat kui tegevuse esialgset kirjeldust, sest seda ma juba tean. Ma tahan seletust, tahan aru saada. (Praegu on jutt tegevuse lähimate motiivide teadmisest.) Jutt on soovist mõista mis tahes tegevust, mida võib nimetada minu tegevuseks ("see, mida ma teen"). See soov jätab selle kirjelduse hooleks selle tegevuse väljavalimise, millest aru saada tuleb. Aga nii valitud tegevust tuleb mõista informatiivsema kirjelduse all. Vastata tuleb, miks ma kõnnin mööda 5. avenüüd ülespoole, mitte miks ma teen seda, mida ma teen. See, et ma saan aru mingist tegevusest, mis rahuldab kirjeldust "see, mida ma teen", tähendab, et ükski tegevus ei rahulda seda kirjeldust, kui ma sellest aru ei saa. Sellepärast ma saan seda soovi täita nii aru saades millestki, mis mul käsil on, kui ka sellega, et mul pole käsil midagi, millest ma aru ei saa. Mul ei ole tarvis lihtsalt soovida, et ma teeksin midagi muud kui kõnniksin 5. avenüül; ma saan teha nii, et ma teeksin midagi muud, lihtsalt seisma jäädes. Sellepärast soov pidada sammu sellega, mida ma teen, panebki mind seda tegevust katkestama. See tasub kohe ära: enam ma ei tee midagi, millest ma aru ei saa, ja teen nüüd midagi, millest ma aru saan. Nüüd ma keeldun kõndimast, teadmata miks. Mulle on ilmne, miks ma seda teen: ma tahan oma käitumist seletada. See soov ei ole soov, et mul jookseksid oma tegevuse seletused kogu aeg silme eest läbi; ometi mõnikord see, mis silme eest läbi jookseb, määrab selle soovi käitumuslikud tagajärjed. Ma tahan oma tegevustest aru saada dispositsioonilises mõttes: et ma oskaksin neid seletada, kui ma proovin. Aga soov osata oma praegust käitumist seletada ei pane mind oma käitumist katkestama, kui ma ei taipa, et ma ei oska seda seletada. Ja seda, et ma millestki aru ei saa, saan ma teada enamasti selle järgi, et kui ma püüan seda seletada, siis ma tunnen nõutust. (Mõnikord ma ei tunnegi midagi, aga lihtsalt tean, et ei oska seletada.) Ma ei soovi teadlikku taipamist, kuid teadlik nõutus käivitab selle soovi pärssiva jõu. Ma ei jää seisma mitte lihtsalt sellepärast, et ma ei oska oma tegevust seletada, vaid sellepärast, et kui ma püüan seda seletada, siis ma taipan, et ei oska. Võib ka juhtuda, et ma ei jää seisma. Kui ma mäletan, et ma lähen kuskile, siis ma võib olla loodan, et mul tuleb meelde, kuhu ma lähen, kui ma sihtkohta silman. See lootus paneb mind siis edasi kõndima. Aga siis ma nüüd tean, miks ma edasi kõnnin: selleks et mul meelde tuleks, kuhu ma lähen, ja võib-olla ka selleks, et ma saaksin sinna jõuda, kuhu ma lähen. Esasikõndimine ei ole lihtsalt algse kõndimise otsene jätk. Kui mul seda uut motiivi ei oleks, siis ma võib-olla läheksin koju või bussi peale. Ma katkestan oma nõutukstegeva käitumise, kuigi ma oma väliseid liigutusi ei muuda. Võib ka juhtuda, et ma kõnnin edasi, et maitsta hetke veidrust või vaadata, mis edasi saab. Ka sel juhul ma ei jätka endist käitumist ja nüüd ma tean, mida ma teen. Isegi kui ma ütlen endale, et ma ei tea, miks ma seda teen, ei tule seda mõista sõna-sõnalt. Ma ei väljenda kunagi nõutust selle üle, mida ma parajasti teen. Asi ei ole mitte selles, et ma alati tean oma tegevuse motiive lihtsalt sellepärast, et ma tegutsen nende ajel, vaid selles, et soov aru saada, mida ma parajasti teen, ei lase mul oma tegevusega jätkata, niipea kui ma saan aru, et ma ei tea selle motiive.