cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Õhusaaste leviku modelleerimine
Gaussi õhusaaste leviku võrrand
Alates 1960. aastatest on õhusaaste leviku arvutus olnud oluline uurimissuund, sellest ajast on pärit mitmed õhusaaste leviku mudelid. Enamik neist mudelitest lahendas saastejoa dispersioonivõrrandit järgmise valemiga :
Briggsi saastejoa tõusu võrrandid
Eespool toodud Gaussi õhusaaste leviku võrrand vajab algandmena saastejoa algkõrgust ehk punkti, millest saastejuga hajutama hakatakse. See kõrgus moodustub allika algkõrguse (Hs) ja saastejoa termilise tõusu (ΔH) summast. Valdav osa õhusaaste leviku mudeleid kasutab ΔH arvutamiseks „Briggsi valemeid“.
Esimesed G. A. Briggsi publikatsioonid joa tõusust pärinevad aastast 1965.
Briggsi saastejoa tõus|pisi|400px Briggs jagas õhusaaste joad nelja üldisemasse kategooriasse:
Briggs leidis, et külmade, algkiirusega jugade trajektoor sõltub põhiliselt väljutamisel saadud inertsist ning kuumade, ujuvusvooga jugade trajektoor ujuvusvooga saavutatud inertsist (kuuma joa algkiiruse rolli peeti väheoluliseks). Briggs koostas joa tõusu valemid kõigi nelja joatüübi jaoks, kuid üldiselt mõeldakse väljendi "Briggsi joa tõusu valemid" all just neljanda kategooria jugasid (kuumad, ujuvusvooga joad tuulises atmosfääris).
Siin on esitatud plokkskeem just neljanda kategooria jugade tõusu määramiseks:
pisi
!align=right| Δh !align=right| Fundefined !align=right| x !align=right| xf !align=right| u !align=right| sundefined
Soome sepp
Soome sepp on müütiline tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Teda on mainitud eepose kuuendas loos (Mõõga ostmine. Liigud ja taplus. Tamme raiumine.).
Seejärel, kui Kalevipoeg oli hukanud Tuuslari, keda ta kahtlustas oma ema röövimises, nägi ta unes, et ema on hukkunud. Kurval meelel hakkas vägimees kodu poole samme seadma. Siis tekkis tal mõte muretseda endale hea mõõk kuulsa Soome sepa käest. Kolm päeva eksles ta laantes kuni vanaeit talle teed juhatas. Ta leidis Soome sepa koja orust kõrge mäe ääres, kus:
Kalevipoeg soovis jõudu tööle, Soome sepp aga püüdis arvata, kus kandist külaline on. Kalevipoeg kavaldas vastusega ja teatas sellise mõõga ostu soovist, mis mehe käes ei murdu. Kõik prooviks toodud mõõgad aga purunesid vastu kaljut lüües. Soome sepp imestas ja tõi lõpuks välja mõõga, mida oli tagunud seitse aastat:
Kalevipoeg lubas tasuda vääriliselt. Seejärel peeti võõruspidu, mis kestis seitse päeva ja kus joodi rohkelt humalavett. Kalevipoeg hakkas kiitlema oma seiklusega Saarepiiga juures, mis pahandas Soome sepa vanemat poega. Kerkis tüli, mille käigus sepa poeg ostetud mõõga kaudu surma leidis. Soome sepp needis kuritöö eest Kalevipoja ära:
Musta luige teooria
Musta luige teooria on riskijuhtimise mõiste, mille all mõeldakse selliseid haruldasi suure mõjuga ootamatuid sündmusi, mille esinemist ei osata ette näha seetõttu, et need tunduvad täiesti ebatõenäolistena, ja nende sündmuste prognoosimatust.
Mõiste pärineb 2. sajandi Roomast, kus poeet Juvenal kirjutas millestki, mis on nii “haruldane kui must luik”. Juvenal ei teadnud, et mustad luiged tegelikult eksisteerivad. Tol ajal oli see midagi sarnast kui öelda, et see on sama haruldane kui lendavad sead.
17. sajandi Londonis oli fraas “must luik” võrdne võimatuga. Seega põhineb metafoor "must luik" arvamusel, et mustad luiged on müüt ja neid ei ole olemas. Eurooplastele oli tol ajal mõte millestki muust kui valgest luigest ennekuulmatu. 1697. aastal avastas Hollandi laevakapten Willem de Vlamingh musta luige (Cygnus atratus), kui ta seilas Austraalia lääneosas. Poolteist sajandit hiljem demonstreeris inglise filosoof John Stuart Mill lindu nn induktsiooniprobleemina. “Ükski valgete luikede vaatluste arv ei luba järeldada, et kõik luiged on valged, kuid ühe järelduse ümberlükkamiseks piisab ühe musta luige vaatlusest.” Willem de Vlaminghi avastuse järel tähendas must luik, et midagi, mida eeldatakse absoluutselt kindla võimatusena, võib tõestuda valena.
Nassim Nicholas Taleb tutvustab raamatus “Fooled by Randomness” musta luige ideed ja arendab seda edasi oma raamatus “Must luik”. Statistik, endine kaupleja, riskianalüütik ja omamoodi filosoof Taleb ründab ideed, et me suudame üldse tulevikku ennustada. Eeldades, et tulevikus toimuvad minevikuga samad mustrid, mis on viinud suurte krahhideni. Taleb käsitleb oma raamatus ebakindlust ja tõenäosust. Mõistet “must luik” kasutatakse nüüd sündmuste kirjeldamiseks, mis on täiesti ettearvamatud, kuid millel on tohutu mõju. Taleb usub, et ajalooline areng on toimunud äkiliste hüpetena ja et olulised sündmused, mis põhjustavad inimkonna ajaloos suuri muutusi, on üldiselt ettearvamatud.
Äärmuslane vs. keskkristlane
Selgitamaks, kuidas ja miks mustad luiged esinevad ning mida tähendab „must luik“, vastandab Taleb eksistentsi mõõdetavate tahkude kirjeldamiseks kaks kategooriat: äärmuslane ja keskkristlane. Mediokristanis on juhuslikkus väga piiratud ja kõrvalekalded keskmisest on väikesed. Füüsilised omadused, nagu pikkus ja kaal, pärinevad Mediokristanist: neil on ülemine ja alumine piir, nende jaotus on kellakõver ja isegi kõrgeim või kergem inimene pole keskmisest palju kõrgem ega kergem. Mediokristanis on ennustamine võimalik. Musta luige teoorias ei ela mustad luiged Mediokristanis. Äärmuslaste jaoks on juhuslikkus siiski metsik ja kõrvalekalded keskmisest võivad olla ka äärmuslikud. Enamik inimühiskonna sotsiaalseid, inimese loodud aspekte – majandus, aktsiaturg, poliitika – tervitab äärmuslasi: neil pole teadaolevat ülemist ega alumist piiri, nende käitumist ei saa kellakõveral graafiliselt kuvada ning üksikuid sündmusi või nähtusi – st mustad luiged – võib avaldada keskmistele eksponentsiaalset mõju.
Mis on must luik? Kujutage ette, et panete tuppa kümme inimest. Isegi kui üks neist inimestest on Shaquille O’Neal, on ruumi keskmine kõrgus tõenäoliselt üsna lähedane inimese keskmisele (Mediocristan). Kui aga üks neist inimestest on Jeff Bezos, siis äkki muutub rikkuse keskmine järsult (äärmuslane).
Musta luige olukordade näitena saab tuua kindlasti Titanicu hukku, Tšornoboli katastroofi. 2008. aastal toimunud Ameerika Ühendriikide elamuturu kokkuvarisemine finantskriisi ajal on üks tuntumaid musta luige sündmusi. Olukorra mõju oli katastroofiline ja globaalne ning vaid vähesed kõrvalseisjad suutsid selle toimumist ennustada. 2008. aastal oli Zimbabwes hüperinflatsiooni juhtum, kus inflatsiooni tipp oli üle 79,6 miljardi protsendi. Sellise suurusega inflatsioonitaset on peaaegu võimatu ennustada ja see võib finantsiliselt riigi rikkuda.
Savski Venac
pisi|Linnaosa Belgradi kaardil Savski Venac (serbia kirillitsas Савски Венац) on Serbia pealinna Belgradi linnaosa.
Musta luige teooria
Äärmuslane vs. keskkristlane
2001. aastal toimunud dotcom 'i-imull sarnaneb 2008. aasta finantskriisiga. Ameerika Ühendriigid nautis kiiret majanduskasvu ja rikkuse suurenemist, enne kui majandus katastroofiliselt kokku varises. Kuna internet oli alles lapsekingades, investeerisid investeerimisfondid tehnoloogiaettevõtetesse, mis olid ülehinnatud ja puudus turu huvi. Kui need ettevõtted murdusid, said fondid suure löögi ja negatiivne risk kandus investoritele. Digitaalne piir oli uus, seega selle kokkuvarisemist oli pea võimatu ette näha.
Musta luige sündmused võivad olla ka poliitilised – 2016. aastal Trumpi presidendivalimiste võit, samuti samal aastal toimunud UK otsus Euroopa Liidust lahkuda. Veel olulised musta luige sündmused, mis on väga suure mõjuga maailma arengule olnud: I maailmasõda, ülemaailmne majanduskriis, 11. septembri rünnakud.
Kokkuvõtlikult on musta luige teooria kohaselt tegemist sündmusega: Seetõttu võime tuvastada mustade luikede sündmuste kolm omadust: haruldus, äärmuslik mõju ja tagasiulatuv ennustatavus.
Alo Mattiiseni muusikapäevad
Muusikapäevadel esinevad eeskätt koolinoorte vokaalansamblid.
Musta luige teooria
Must luik tänapäeva ühiskonnas
Paljud on 2020. aastal ülemaailmset COVID-19 viiruse puhangut nimetanud “musta luige olukorraks”. Kui aga võtta kitsamas tähenduses, siis COVID-19 kui musta luige arutelu võib vähendada riskianalüüsi seisukohalt olulised küsimusi ja seda, mida see näitab meile sellistest kriisidest nagu pandeemia. Taleb ise ei ole sellise käsitlusega nõus ning leiab, et inimesed nimetavad COVID-19 olukorda alusetult musta luige olukorraks, kuna tema seisukohalt ei ole tegemist kaugeltki ettearvamatu olukorraga (erinevalt 2001. aasta 11. septembri kaksiktornide rünnakust).
Taleb on ka varem tähelepanu juhtinud asjaolule, et liigne keskendumine “musta luige” terminoloogiale jätab tähelepanuta suurema pildi pandeemiast ja riskianalüüsist. Tegelikult on sellised suuremad sündmused sagedasemad ja paremini prognoositavad kui sageli hinnatakse. Mitmed põhjused, sealhulgas rahvusvahelise süsteemi struktuurne dünaamika ja otsustajate kognitiivsed eelarvamused muudavad need sündmused vähem prognoositavaks kui nad tegelikkuses peaksid olema. Siinkohal on peamine küsimus mitte see, kui palju prognoose saab õigesti ennustatud, vaid see, et kuidas me saame reformida mõtlemist ja valitsemist, et me oleksime paremini ette valmistunud tulevasteks negatiivseteks sündmusteks kaasaja maailmas. See tähendab seda, et ei ennustataks järgmist musta luige sündmust, vaid potentsiaalsete mustade luikede muutmist valgeteks luikedeks. Kuigi, tegemist ei ole lihtsa ülesandega, kuna kuigi teave võib olla kättesaadav, siis tükkide kokkupanek võib olla keeruline. Näiteks jõudis 11. septembri komisjoni aruanne pärast pikka uurimist järeldusele, et kuigi lure oli kartnud potentsiaalset rünnakut Ameerika Ühendriikide vastu, oli selle olemuse ja kuju täpse tuvastamise suutmatus tingitud "kujutlusvõime ebaõnnestumisest".
Valge Luik on Talebi sõnul olukord, milleks me saame ja koguni peame valmistuma. Ta rõhutab, et valitsused ja riigid oleksid pidanud pandeemiaks valmistuma, suurendades oma finantsreserve, ka ettevõtted pidanuks ennast taoliste riskide vastu kindlustama. Ta rõhutab ühtlasi, et hetke kriisis peavad valitsused aitama ennekõike oma kodanikke ja alles siis vaatama, kui paljusid ettevõtteid päästa. Talebi mustade luikede teooria käsitlus oli mõeldud laiemalt uurimisena selle kohta, kuidas me riskide kohta hinnanguid ja oletusi teeme ning kuidas saame end paremini ette valmistama ootamatuteks arenguteks, selle asemel, et toimida ennustuse hindamise juhendina. COVID-19 ulatusega sündmus peaks meid panema küsima neid küsimusi laiemale sihtgrupile ning mitte keskenduma luige värvidele.
Mustadel Luikedel näib olevat üks üha prognoositavam omadus: neil on rahvusvaheline, kui mitte globaalne mõju. Kas see tähendab, et nad vajavad globaalseid lahendusi? Näiteks, kas COVID-19 pandeemia korral oleks rahvusvaheline koostöö aidanud mõju leevendada? Kas avaliku sektori juhtidel on, eriti globaalsetes organisatsioonides asuvatel, roll ennetava situatsiooniplaani ennetaval koostööl?
Musta luige teooria riskijuhtimises
Riskijuhtimine on tegevus, mille eesmärgiks on aidata ettevõttel mõista, hinnata ja juhtida organisatsiooni ohustavaid asjaolusid, et tagada ettevõtte edukus ja vähendada võimalikke tagasilööke. Edukas riskijuhtimine suurendab ettevõtte läbipaistvust ning annab kindlustunde ettevõtte omanikele. Riskijuhtimine võimaldab ohjata ja suunata tulevikusündmusi. Tõhus riskijuhtimine pole ettevõttele koormaks, seda viib ellu juhtkond vastavalt kehtestud põhimõtetele ja kooskõlas organisatsiooni kultuuriga.
Olulised märksõnad eduka riskijuhtimise tagamiseks on riskivalmidus (risk appetite), riskivõime (risk capacity) ja riskitaluvus (risk tolerance). Riskivalmidus tähendab, et organisatsioon on valmis võtma teatud valdkonna riske, et saavutada seatud eesmärke. Riskivõime omakorda väljendab riskide maksimaalset suurust, millele organisatsioon suudab vastu seista ja olla edasi jätkusuutlik. Riskitaluvus on organisatsiooni riskitaseme maksimaalne mõõt, mida organisatsioon on nõus aktsepteerima ja sealsamas peab suutma enda ärieesmärke täita.
Riski mõõdetakse sageli volatiilsuse (volatility) abil. Volatiilsus on statistiline näitaja, mis kajastab väärtpaberi või muu finantsinstrumendi tulususe varieeruvust iseenda keskmise tulususe või siis võrdlusindeksi suhtes. Seda varieeruvust mõõdetakse enamasti standardhälbe (standard deviation) või dispersiooni (variance) abil, kusjuures standardhälve on ruutjuur dispersioonist. Standardhälve leitakse kasutades eri perioodide tootlusi, mitte iga perioodi lõpu hinnatasemeid.
Mõned tüüpilisemad vead riskijuhtimises
Tavaliselt on suurtel ettevõtetel oma riskijuhtimise osakond, et tuvastada võimalikud äritegevuse häired ning töötada välja riskipositsioonide leevendusplaanid ja ennetavad meetmed. Pärast 11. septembri 2001 terrorirünnakuid on paljudes ettevõtetes välja töötatud riskijuhtimise plaanid. Seetõttu on riskijuhtimisest saanud enamikus maailma suurettevõtetes saanud oluline meeskonna liige.
Nagu öeldud, on riskijuhtimine ettevõtte peaaegu lahutamatu osa. Riske hinnata ja ette ennustada on teatud määral aga keeruline ning see muudab ka kaardistatud riskide laias laastus omaette riskideks, sest prioriteediks on seatud just väljavalitud riskid ning riskid, mida ei suudeta ette näha või hinnata potentsiaalseks riskiks, võivad ettevõttele kahju teha.
Osijek
Osijek on linn Horvaatia idaosas, Osijeki-Baranja maakonna keskus. Asub Drava paremal kaldal Doonaust 25 km kaugusel ja pealinnast Zagrebist umbes 160 km kaugusel.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil elas linna halduspiirkonnas 108 048 inimest. Neist 89,54% olid horvaadid, 6,25% serblased ja 0,91% ungarlased.
Osijeki on esmamainitud 1196. aastal.
Linnas on 1975. aastal asutatud Osijeki ülikool.
Horvaatia iseseisvussõjas sai linn serblaste pommirünnakutes tugevasti kannatada.
Gary Rowett
Kogu klubikarjääri jooksul mängis Rowett Inglismaa klubides: aastatel 1991–1994 Cambridge United'is, 1994–1995 Evertonis, 1995 Blackpoolis, 1995–1998 Derby Countys, 1998–2000 Birmingham Citys, 2000–2002 Leicester Citys, 2002–2004 Charlton Athleticus ja 2005–2007 Burton Albionis. Inglismaa kõrgliigas mängis ta Evertoni, Derby County, Leicester City ja Charlton Athleticuga.
2009. aasta mais sai Rowett abitreeneriks Burton Albionis, mis oli olnud tema klubikarjääri viimane klubi. 2012. aastal sai ta Burton Albioni peatreeneriks. Aastatel 2014–2016 juhendas ta Birmingham Cityt, 2017–2018 Derby Countyt ja 2018–2019 Stoke Cityt. 2019. aasta oktoobris sai Rowett Inglismaa esiliigaklubi Millwall peatreeneriks.
Seitsetäpp-kiilassilm
Seitsetäpp-kiilassilm (Chrysopa pallens, sün. C. septempunctata) on võrktiivaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukat on ka Eestis.
Ngoma ringkond
pisi| Ngoma ringkond on 2. järgu haldusüksus (akarere) Rwandas Idaprovintsi lõunaosas.
Ngoma piirneb lõunas Burundiga.
Ngoma ala katab valdavalt savann, lääneosas on soid ja järvi, sealhulgas Mugesera ja Sake järv.
Ringkonna halduskeskus on Kibungo. Ringkond jaguneb 14 sektoriks (imirenge): Gashanda, Jarama, Karembo, Kazo, Kibungo, Mugesera, Murama, Mutenderi, Remera, Rukira, Rukumberi, Rurenge, Sake ja Zaza.
Novi Beograd
pisi|Linnaosa Belgradi kaardil pisi|[[Püha Dimitri kirik ja Zapadna Kapija Beograda]] Novi Beograd (serbia kirillitsas Нови Београд, tõlkes 'Uus-Belgrad') on Serbia pealinna Belgradi linnaosa.
Ngoma ringkond
Tegeldakse peamiselt põllumajandusega; peetakse karja ja kasvatatakse muu hulgas banaani, jahumaniokki ja ube. Ainukesed tööstusettevõtted on mõned väikesed meiereid.
Kibungos on põllumajandus- ja tehnikaülikool.
Waterloo Road (laul)
"Waterloo Road" on Mike Wilshi ja Mike Deighani kirjutatud laul. Laulu esmaesitaja oli inglise psühhedeelse popi ansambel Jason Crest. Laulu pealkirjas mainitud Waterloo Road asub Burslemis Stoke-on-Trentis Inglismaal. See singel anti välja 1968. aastal.
Järgmisel aastal aga tõusis lugu Prantsusmaal edetabelis esikohale Joe Dassini esitatud kaverina, mis kandis pealkirja "Les Champs-Élysées".
Laulust on tehtud hulgaliselt ka muukeelseid kavereid. Nii kannab lugu näiteks hollandi keeles pealkirja "Oh Waterlooplein", saksa keeles "Oh Königsallee", serbohorvaadi keeles "Jelisejska polja" ja sloveeni keeles "Šuštarski most".
Pealkirjaga "Champs-Élysées" esitas seda lugu ka Kalju Terasmaa, kes on ise ka laulu eestikeelsete sõnade autor. Oma versiooni täiesti teistsuguste sõnadega on laulust teinud ansambel Meie Mees ("Laul suurest sõprusest").
Lõunameresinine
Lõunameresinine ehk laguunisinine (prantsuse keeles bleu des mers du sud, bleu lagon) on heledam erk-rohekassinine särav ja küllastatud värvitoon. Seda võidakse kasutada türkiissinise sünonüümina.
Värvus seostub läbipaistvuse, selguse, soojuse, puhkuse ja lõõgastusega.
Mūza Rubackytė
Mūza Rubackytė (sündinud 19. mail 1959 Kaunases) on leedu pianist ja muusikapedagoog.
Juba 7-aastaselt tegi ta kontsertpianisti debüüdi. 13-aastaselt võitis ta Leedu noorte pianistide konkursi ja sai võimaluse minna õppima Moskvasse Tšaikovski-nimelisse konservatooriumi. Ta õppis Jakov Flieri klassis. Järgnesid võidud mitmel suurel konkursil ja esinemised üle terve Nõukogude Liidu.
1991. aastast elab ta Pariisis.
La vache qui rit
pisi|[[Benjamin Rabier' poster (1926)]] La vache qui rit (eesti keeles: Lehm, kes naerab) on prantsuse kaubamärk. Seda kasutatakse juustutoodetel, mis valmistatakse prantsuse lehmajuustu ja briti sulatatud lehmajuustu seguna, mida toodab ettevõttegrupp Bel.
Eesti Proovikoda
Eesti Proovikoda on AS-i Metrosert allüksus, mis on Eesti ainuõiguslik väärismetalliproovide tõendaja. Varem allus Proovikoda Eesti Rahandusministeeriumile, praegu on ta Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi osalusega äriühingu AS Metrosert allüksus.
Peale väärismetalliproovide tõendamise asutus ka kontrollmärgistab neid proove, samuti määrab ta ehtekive ja annab väärismetallide ja -kivide kohta konsultatsioone.
Natkiškiai vald
Natkiškiai vald (leedu keeles Natkiškių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Pagėgiai omavalitsuse territooriumil.
Valla pindala on 52 km². 2011. aasta seisuga elas seal 824 inimest. Valla keskuseks on Natkiškiai küla. Vallavanem on Vilyta Sirtautienė.
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff
pisi|Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (1902) Enno (ka Emmo) Friedrich Wichard Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (22. detsember 1848 Markowitz (Markowice) – 25. september 1931 Berliin) oli saksa klassikaline filoloog, eelkõige vanakreeka kirjanduse spetsialist.
Natkiškiai vald
pisi|tühi|Pagėgiai omavalitsuse vallad
Lisaks küladele asuvad vallas veel mitmed huutorid:
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff
Ta oli professor Greifswaldi (1876–1883), Göttingeni (1883–1897) ja Berliini ülikoolis (1897–1921). Oma tekstiväljaannete, tekstikriitiliste ja tõlgenduslike uuenduste ning teadusorganisatoorse tegevuse tõttu oli ta oma aja tuntumaid klassikalisi filolooge ning on 20. sajandi alguse klassikalise filoloogia arengule avaldanud väga suurt mõju. Preisi Teaduste Akadeemia presidendina algatas ta mitmeid suurprojekte, sealhulgas kreeka raidkirjade jätkväljaande "Inscriptiones Graecae", mis tänaseni jäädvustab ja avaldab kreekakeelseid inskriptsioone.
Perekond
Wilamowitz-Moellendorffide nime viimane pool pärineb Generalfeldmarschall Wichard von Möllendorffilt (1724–1816), kes ise lastetuks jäänuna lapsendas kõrges eas preisi majori Theodor von Wilamowitzi (1768–1837) ning seeläbi kaudselt ka tema kolm poega. Hugo, Ottokar ja Arnold kandsid alates aastast 1815 kuningliku loaga topeltnime von Wilamowitz-Moellendorff.
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff oli mõisnik Arnold von Wilamowitz-Moellendorffi (1813–1888) ja tema naise Ulrike (sündinud Calbo, 1820–1874) viiest lapsest kolmas ning poegadest teine. Tema vennad olid hilisem Poseni provintsi ülempresident Hugo von Wilamowitz-Moellendorff (1840–1905), husaar Tello von Wilamowitz-Moellendorff (1843–1903) ning hilisem major Georg Wichard von Wilamowitz-Moellendorff (1852–1910). Tal oli ka õde Maria, kes aga suri varakult (16.–24. november 1847).
Elu
pisi|Markowitzi mõis, 1860 ([[Alexander Dunckeri kogu)]] Wilamowitz veetis lapsepõlve Kujawys (saksapäraselt Kujawien) isale kuulunud Markowitzi mõisas (tänapäeval Markowice Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas). Ta sai alghariduse koduõpetajalt. 24. aprillil 1862 sai temast kuulsa Landesschule Pforta (Schulpforta) õpilane. Koolis kohtus Wilamowitz endast vanema Friedrich Nietzschega ning oli sarnaselt temaga eeskujulik õpilane. Wilamowitz leeritati 28. veebruaril 1864, aga oli kogu elu pigem agnostik.
Koolidirektor Karl Ludwig Peter, kelle juures Wilamowitz elas, ja õpetaja Karl August Koberstein äratasid temas vaimustuse antiigiuuringute vastu. Wilamowitz luges kreeka ja rooma autoreid, eriti tõmbasid teda ligi kreeka tragöödiakirjanikud. Karl Ludwig Peter soovitas õpilasel lugeda ka Theodor Mommseni "Rooma ajalugu", ehkki ta ise oli sellesse suhtunud kriitiliselt.
Õpingud Bonnis ja Berliinis
pisi|Wilamowitz (keskel, kaabuga) koos kaastudengitega (Bonn, suvesemester 1869). Pildil on veel (vasakult) Heinrich Christensen, Hermann Diels, Georg Kaibel, Walther Engel, August Fritzsche (Fritze), Gustav Scholz, Carl Robert ja Hermann Dettmer Septembris 1867 sai Wilamowitz Schulpfortast küpsustunnistuse ning suundus Bonni Ülikooli klassikalist filoloogiat õppima. Seal avaldasid talle suurt mõju nn Bonni klassikalise filoloogia koolkonna liikmed Otto Jahn ja Hermann Usener. Wilamowitz osales ka kunstiajaloolase Anton Springeri õppetöös ning õppis kolm semestrit eradotsent Johannes Schmidti juures sanskriti keelt. Ta kuulas ka filoloogide Jacob Bernaysi ja Friedrich Gottlieb Welckeri loenguid. Wilamowitz on kiitnud ka ajaloolast Heinrich Nissenit, kelle üht seminari ta oli külastanud.
Sõjaväeteenistus, reisid ja tüli Nietzschega
pisi|Vasakult paremale: Erwin Rohde, Carl von Gersdorff ja Friedrich Nietzsche, oktoober 1871 Veel samal kuul astus Wilamowitz aastasesse vabatahtlikku sõjaväeteenistusse Preisi sõjaväes. Mõni päev varem puhkenud Prantsuse-Preisi sõjas osales ta teise kaardiväerügemendi reservpataljoni kaardiväegrenaderina. Tema suureks pettumuseks ei avanenud tal kordagi võimalust end võitluses tõestada. 20. juulil 1871, mõni kuu pärast sõja lõppu, lõppes Wilamowitzi aastane sõjaväeteenistus ning ta naasis Berliini. Sel perioodil kohtus ta esmakordselt isiklikult kuulsa ajaloolase Theodor Mommseniga, kellele meeldis Wilamowitzi töö ning kes mõni aasta hiljem tegi talle ülesandeks manalateele läinud Moritz Haupti kirjutiste kogumiku ("Kleine Schriften") väljaandmise. Augustis 1872 võttis Wilamowitz koos Georg Kaibeliga ette pooleteistaastase õppereisi Itaaliasse ja Kreekasse, mille kestel ta kopeeris arvukalt käsikirju.
1872. aastal tekkis konflikt Friedrich Nietzschega. Nietzsche, kes oli alates 1869. aastast professor Baselis, oli 1872. aasta maikuus avaldanud kirjutise "Tragöödia sünd muusika vaimust" ja sellega valla päästnud avaliku vaidluse. Tegemist oli Euripidese põlastamisega, kelle arvele Nietzsche pani tragöödia hävingu. Nietzsche pani toonase filoloogia klassitsistliku või historitsistliku lähenemise vastu intuitiivse, irratsionaalse elemendi. Saksamaa etableerunud filoloogid eirasid Nietzsche rünnakut, kuna nad ei võtnud tema tööd tõsiselt; ka Nietzsche poolt austatud professor Ritschl distantseeris end sellest kirjutisest. Ainus avalik kriitika filoloogide seast tuli noorelt Wilamowitzilt, kes väljendas end mais 1872 Rudolf Schölli õhutusel loodud poleemilises kirjatükis "Zukunftsphilologie!" ("Tulevikufiloloogia!") nii: "härra Nietzsche ei esine ju teadusliku uurijana: intuitsiooni teel saadud tarkust esitatakse osalt kantslistiilis, osalt põhjendusega, mis on liigagi omane ajakirjanikele." Poleemikale, millega Wilamowitz Nietzsche filoloogia vaatenurgast ebapuhast teaduslikku lähenemist ilma selle teesidesse sisuliselt süvenemata kritiseeris, Nietzsche ei reageerinud. Tema sõber Erwin Rohde aga avaldas vastuseks kirjutise "Afterphilologie", milles ka tema Wilamowitziga lihtsalt polemiseeris; avaliku kirja kirjutas ka Richard Wagner. Veebruaris 1873 ilmus Wilamowitzi vasturepliik "Zukunftsphilologie!, zweites Stück. Eine erwidrung auf die rettungsversuche für Fr. Nietzsches ‚Geburt der Tragoedie‘". Sellega lõppes tüli ilma üksmeelt saavutamata. Erialateadlased jälgisid vaidlust vaikimise ja peavangutusega. Suuremalt jaolt Wilamowitzi ja Rohde esitatud kirglikke vastastikuseid süüdistusi iseloomustas teineteisest möödarääkimine ning poleemiline põhiteemade vältimine.
Nietzsche pöördus oma sümpaatiat järgides lõplikult klassikalisest filoloogiast eemale, mida Wilamowitz tervitas. Alles aastakümneid hiljem avaldus Nietzsche valdkondadeülene mõju, sellal kui Wilamowitzi antiklassitsistliku vaatenurga tõrjus alates 1920. aastatest kõrvale nn kolmas humanism. 50 aastat hiljem kirjutatud "Mälestustes" põhjendab Wilamowitz oma poleemilise kirjutise loomist eelkõige vajadusega tuua esile Nietszche filoloogia vaatenurgast sobimatu lähenemisviis, aga ka muu hulgas Nietzsche terava poleemikaga Wilamowitzi poolt austatud Otto Jahni suhtes tolle kriitilise suhtumise pärast Richard Wagnerisse.
1873. aasta aprillis sai Wilamowitzist Roomas Saksa Arheoloogiainstituudi korrespondentliige. Seal tugevdas ta kontakte Kaibeli ja Robertiga ning sai sõbraks oma hilisema Göttingeni kolleegi Friedrich Leoga. Lisaks muutusid reeglipäraseks kontaktid Theodor Mommseniga, kellega Wilamowitzil oli kogu elu kestev usalduslik, ehkki pingeline suhe.
Erutus, mida Heinrich Schliemann sel ajal oma nn Priamose aarde leidmisega põhjustas, sai vastukaja ka Roomas. Teadusmaailma fantaasiale ja sarkasmile andis tiivad eriti lugu Schliemanni naisest, kes olevat aarde oma salli sees valvuritest mööda smugeldanud. Saksa Arheoloogiainstituudi 1873. aasta jõulupeol riietas Wilamowitz end Schliemanni naiseks ja taasesitas kõigi rõõmuks selle stseeni. Hilisematel aastatel ta kahetses seda "sündsusetut travestiat".
Greifswald
pisi|Wilamowitz Greifswaldis (1878) Wilamowitz loobus kutsest Breslau Ülikooli erakorralise professori kohale ning läks selle asemel 1876. aasta lihavõtete ajal Eduard Hilleri järeltulijana Greifswaldi ülikooli, saades koha, mis oli tegelikult olnud mõeldud Friedrich Nietzschele. Greifswaldi jäi ta kuni 1883. aastani.
20. septembril 1878 abiellus Wilamowitz Charlottenburgis Theodor Mommseni vanima tütre, 23-aastase Marie Mommseniga (1855–1936). Wilamowitz kirjutas hiljem, et abieluga "algas uue parem elu". Paaril sündis kolm poega ja neli tütart: Dorothea (1879–1972), Adelheid (1881–1954), Gottfried Hermann (*/† 1882), Tycho (1885–1914), Hermann (1887–1938) ja Hildegard (1892–1989). Tycho kaksikõde suri nädal pärast sündi.
Norra pass
pisi|359x359px|Norra kodaniku pass Norra kodaniku pass on dokument, mis väljastatakse Norra kodanikele rahvusvahelise reisimise eesmärgil. Pass võib olla ka tõend Norra kodakondsuse kohta ja kehtib kümme aastat. Passil on enamiku ELi riikide standardiseeritud paigutus, kuna Norra on rakendanud ELi passimäärust. Värv on bordoopunane ja sarnane, kuid ei ole identne enamiku ELi riikide kujundusega.
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff
Greifswald
Greifswaldis tundis Wilamowitz end ebamugavalt kahel põhjusel: linn ja ülikool olid väikesed ja tema jaoks unised, kolleegide hulgas aga oli ta oma terava tooni ja halastamatu kriitika tõttu isolatsioonis, eriti kuna ta näiteks ajaloolase Otto Seeckiga, keda Mommsen oli talle soovitanud, läbi ei saanud. Tema esimesed suuremad publikatsioonid ei pälvinud soovitud tähelepanu. Samal ajal tegeles Wilamowitz koos kolleegi Adolph Kießlingiga sarja "Philologische Untersuchungen" väljaandmisega, mida aastail 1880–1925 ilmus 30 köidet, samuti aitas ta Mommsenit tolle "Rooma ajaloo" 5. köite ettevalmistamisel. Ta avaldas ka artikleid ajakirjades Philologus ja Hermes; viimase sisu suunasidki Mommsen ja Wilamowitz. Pärast 1881. aastal tekkinud tüli ajakirja toimetaja Emil Hübneriga värbas Wilamowitz Hermese uuteks toimetajateks oma õpinguaegsed sõbrad Carl Roberti ja Georg Kaibeli.
Göttingen
pisi|Wilamowitz (vasakul) ja [[Hermann Sauppe Göttingenis, talvesemester 1887/88. Sauppe oli Otto Jahni sõber]] Greifswaldist lahkumise tegi võimalikuks Wilamowitzi sõbrast ministeeriumiametniku Friedrich Althoffi abil saadud kutse Göttingeni Ülikooli 1883. aasta juulis. 1883. aasta talvesemestril läks Wilamowitz emeriteerunud Ernst von Leutschi järetulijana Göttingeni. Wilamowitzi õhutusel kutsuti Greifswaldi tema järeltulijaks Georg Kaibel.
Juba 1877, kui Göttingeni Ülikooli klassikalise filoloogia õppetool oli vabaks jäänud, arutas ülikooli juhtkond Erwin Rohde ja Karl Dilthey kõrval Wilamowitzi kandidatuuri. Kuna Ernst von Leutsch oli Wilamowitzi värbamise vastu, kutsuti professoriks Dilthey. Kuna Leutsch ja Sauppe ei saanud vanuse tõttu väga palju õppetöös osaleda ja Dilthey oli sageli haige, püüdis Wilamowitz Göttingeni kutsuda kompetentseid kolleege. 1889 tulid Göttingeni Friedrich Leo ja Wilhelm Meyer. Ajaloolase Christian August Volquardseni ebakompetentsuse tõttu tegeles Wilamowitz ka antiikajaloo-alase õppetööga. Pärast pikki püüdlusi vahetas Volquardsen 1897 viimaks kohad Kieli ajaloolase Georg Busoltiga, kes õpetas ja töötas Göttingenis kuni oma surmani (1920).
Göttingenis veedetud aega hindas Wilamowitz hiljem sageli kui oma elu õnnelikemat. Suhted kolleegidega, eelkõige Hermann Sauppe ja Freidrich Leoga, aga ka Althoffi kaasabil 1892. aastal tööle võetud Vana Testamendi uurija Julius Wellhauseniga, olid väga head. Viimasele, kes oli olnud tema kolleeg Greifswaldis, pühendas Wilamowitz 1884. aastal raamatu "Homerische Untersuchungen". Göttingenis olles sai Wilamowitz mitmeid kutseid teistesse ülikoolidesse, millest kõigist ta loobus: 1885 Straßburgi, 1886 Heidelbergi ja 1889 Bonni Ülikooli. Bonni kutsuti teda surnud Eduard Lübberti järglaseks. Juba 1880 arutati Bonni Ülikooli filosoofiateaduskonnas Wilamowitzi kandidatuuri 1877 surnud Friedrich Heimsoethi järglasena, ent finantsilistel põhjustel otsustati Lübberti kasuks.
Õppeaastal 1891/1892 oli Wilamowitz Göttingeni Ülikooli prorektor. Jaanuaris 1892 valiti ta Göttingeni Kuningliku Teaduste Seltsi (hilisema Göttingeni Teaduste Akadeemia) korraliseks liikmeks ning pärast Hermann Sauppe surma septembris 1893 sai Wilamowitzist 1894. aastal seltsi sekretär. Samal aastal nimetati ta Saksa Arheoloogiainstituudi korraliseks liikmeks.
Berliin
Juba alates 1895. aastast püüdis Friedrich Althoff Berliinis saavutada seda, et Wilamowitz kutsutaks Berliini Ülikooli professoriks. Tema õpinguteaegne sõber Hermann Diels, kes oli sealsamas alates 1882 erakorraline, alates 1886 korraline professor, toetas neid pingutusi. Ühelt poolt tundis Wilamowitz süüd Göttingenist lahkumise pärast, ent olulisemaks takistuseks oli Berliini professorite Ernst Curtiuse, Adolf Kirchhoffi ja Johannes Vahleni vastuseis. Alles pärast Curtiuse surma juulis 1896 sai Wilamowitz võtta vastu Berliini Ülikooli professorikoha alates 1897. aasta suvesemestrist. Nagu 1883 Greifswaldis, soovitas ta Göttingeni professoriks enda asemel Georg Kaibelit.
Berliinis oli Wilamowitzi teaduslik tegevus väga aktiivne. Ta tegutses Mommseni eeskujul rahvusvahelise teadusorganisaatori ja vahendajana. Tänu Althoffi eestkostele kuulus Wilamowitzi õppetooli töötingimuste hulka vabastus eksamite vastuvõtmisest, aga ka muinasteaduste instituudi asutamine, mille eesotsas olid Wilamowitz ja Diels, samuti reeglipärased avalikud loengud, mida Wilamowitz pidas igal esmaspäeval ja neljapäeval ning mille külastatavus oli alati hea. Peale selle toimus tema Berliini Westendis asunud elukohas (aadressil Eichenallee 12, kus ta oli filosoof Leonard Nelsoni vanemate naaber) iga kahe nädala järel kokkusaamine, mille käigus loeti kreeka alliktekste ning mida kutsuti "Graeca".
1899 sai Wilamowitzist Saksa Arheoloogiainstituudi juhatuse liige. Preisi Teaduste Akadeemia, mille korrespondentliikmeks Wilamowitz oli saanud 1891, valis ta 1899 pärast Heinrich Kieperti surma korraliseks liikmeks. Wilamowitz mängis akadeemias olulist rolli ning võttis 1902 üle selle juhtimise.
pisi|Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff. [[Max Liebermanni litograafia, mis on loodud 1915. aastal preisi patriootide portreeseeria raames ]]
Saatuse löögiks oli Wilamowitzi lähedase sõbra Georg Kaibeli surm 1901. aastal. Vaid kaks aastat hiljem suri kõrges eas Mommsen. Wilamowitz jätkas nendele kaotustele vaatamata katkematult tööd. 1910 nimetati ta valitsuse salanõunikuks. Ta pidas külalisloenguid Oxfordi (1908) ja Uppsala Ülikoolis (1912). Talvesemestril 1912/1913 loobus ta külalisprofessuurist Ameerika Ühendriikides, kuna ta ei pidanud sealset isikkoosseisu piisavalt kõrgetasemeliseks. Aprillis 1913 võttis ta osa kolmandast rahvusvahelisest ajaloolaste kongressist Londonis, 1915/1916. õppeaastal oli ta Berliini Ülikooli rektori ametis.
Vanadusaastad
Otsustavaks sündmuseks sai Wilamowitzi jaoks Esimene maailmasõda. Suurmaaomaniku rangelt konservatiivse pojana oli ta tulvil patriotismi oma Preisi isamaa suhtes. Ta pidas patriootilisi ettekandeid, mis ilmusid 1915 ka trükis. Aastal 1914 koostati tema initsiatiivil "Erklärung der Hochschullehrer des Deutschen Reiches", ta oli ka "93 manifesti" üks allkirjastajaist. Samal ajal langes ta poeg Tycho idarindel. Wilamowitzi suhtumine ja tegevus mõjus kohati halvasti tema renomeele välismaal. Aastal 1915 ei võetud teda Pariisi organisatsiooni Académie des Inscriptions et Belles-Lettres liikmeks. Wilamowitzi suhtumine sõjasse muutus, kui ta tajus moodsa hävitussõja ulatust.
Aastal 1917/1918 kuulus Wilamowitz Preußisches Herrenhausi (Preisi kuningriigi parlamendi esimesse kotta). Wilhelm II juhitud riigi kokkuvarisemine 1918 ning sõprade Dielsi ja Roberti surm 1922 tekitas temas kibestumust. Tema loengud olid toona pettumuse tõttu kaotanud varem tavapärase emotsionaalsuse, avalikke loenguid ja ettekandeid ei pidanud ta enam peaaegu üldse. Emeriteerumist aastal 1921 pidas ta liiga varaseks ja ebaõiglaseks. Wilamowitzi järeltulija õppetoolil oli ta õpilane Werner Jaeger (1888–1961), kes oli küll juba mitmes mõttes oma õpetajast eemaldunud. Sellest hoolimata pidas Wilamowitz jätkuvalt ülikoolis loenguid, kuni tervis seda enam ei võimaldanud. 1925. aastal esines ta ettekannetega Kopenhaagenis. 1928 õnnitlesid ajakirjad Philologus, Hermes, Die Antike ja Gnomon teda 80. sünnipäeval, Berliini üliõpilased korraldasid tema auks tõrvikurongkäigu.
pisi|Mälestustahvel Wilamowitzi elukohas Berliini Westendis (Eichenallee 12) 1927. aasta paiku hakkas Wilamowitzi tervis kiiresti halvenema. Septembris pidas ta oma viimase ettekande Göttingeni filoloogide kokkutulekul. Tema viimane suurem töö on "Glaube der Hellenen", mis oli vastus Hermann Useneri teosele "Götternamen" (Bonn 1896). Neeruhaigus oli Wilamowitzi voodisse aheldanud, nii et ta dikteeris raamatu valuvaigistite mõju all olles oma tütrele Dorotheale, kes oli alates 1905 abielus epigraafiku Friedrich Hiller von Gaertringeniga. 1929 pidi Wilamowitz töö katkestama; raamatu andis välja epigraafik Günther Klaffenbach. 17. ja 18. juulil 1931 võttis Wilamowitz viimast korda osa Saksa Arheoloogiainstituudi koosolekust. 25. septembril suri Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff 83. eluaastal, olles olnud mitu kuud koomas. Tema soovil maeti ta vabahärra von Wilamowitz-Moellendorffi perekonnaplatsile Möllendorffis (tänapäeval Wymysłowice Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas), kuhu ta poeg Hermann urni isa tuhaga viis ja kus see koos ta naise tuhaga puhkab poeg Tychole püstitatud kenotaafi kõrval. Hauakoha eest on hoolt kandnud ümbruskonna õpilased ja tudengid.
Mõju ja tähtsus
Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff avaldas klassikalise filoloogia arengule mõju mitmel moel. Tema teeneid on raske ülehinnata: ta kasutas Friedrich August Wolfi tekstikriitika-alaseid ideid vanakreeka tragöödia ja bukoolika käsitlemisel, temalt pärinevad arvukad editsioonid, kommentaarid ja tõlked tragöödiast, komöödiast, Platonist, arhailisest ja hellenistlikust lüürikast. Tema teos "Griechische Verskunst" ("Kreeka värsikunst") viis uurimistöö selles vallas uutele, veel tänagi kehtivatele alustele. Kokkuvõttes on klassikaline filoloogia Wilamowitzile tänu võlgu eel- ja järelklassikaliste autorite kui uurimisobjektide "avastamise" eest, nagu ka arheoloogia, papüroloogia, võrdleva keeleteaduse, epigraafika ja vana ajaloo tulemuste ja meetodite sidumise eest filoloogilise tööga.
Teaduspoliitika ja teadusorganisatoorne tegevus
Ministeeriumidirektori Friedrich Althoffi nõuandjana oli Wilamowitzil suur mõju sellele, keda Preisimaa kõrgkoolides mingile ametikohale kutsuti. Nii juhtis ta oma sõbra Kaibeli karjääri ja takistas hävitava retsensiooniga filoloog Paul Caueri akadeemilist töökäiku. Wilamowitzi tegevuse kohta retsensendina võib täpsemalt lugeda Althoffile saadetud kirjade kogumikus"Berufungspolitik innerhalb der Altertumswissenschaft im wilhelminischen Preußen" (Frankfurt am Main, 1989).
Teadusorganisaatorina püüdis Wilamowitz arendada koostööd nii kodu- kui välismaal. Ta algatas Friedrich Leo juhitud "Thesaurus Linguae Latinae" leksikoniprojekti, mille raames valmib alates 1894. aastast antiikaja ladina keele põhjalik sõnaraamat. Ta saavutas selle, et Preisi Teaduste Akadeemia jätkas kreeka inskriptsioonide editeerimist, mille tulemusel loodi väljaande "Corpus Inscriptionum Graecarum" järeltulijana sari "Inscriptiones Graecae". Wilamowitz osales aktiivselt ka ladinakeelse kristliku korpuse "Corpus scriptorum ecclesiasticorum Latinorum" väljaandmisel, pöörates seejuures suurt tähelepanu projekti filoloogilisele poolele. Alates 1926. aastast oli ta Lundis ilmunud retsensiooniajakirja Litteris kaastoimetaja. Ta osales ka eelsokraatikute fragmentide kogumiku "Die Fragmente der Vorsokratiker" väljaandmises.
Hohne
Hohne on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Celle kreisis.
Valda kuulub kolm endist valda: Hohne, Helmerkamp ja Spechtshorn. Valda ei tohiks segamini ajada Briti armee Hohne laagriga (saksa: Lager Bergen-Hohne) Belseni lähedal, umbes 30 km loodes. Valla pindala on 36,47 km². 31. detsembril 2015 elas seal 1679 inimest.
Hohne kuulub Lachendorfi ühisvalda.
Hohne asub Wiehe jõe ääres, mis on Schwarzwasseri parempoolne lisajõgi, mis ise voolab Schwachhauseni lähedal Allerisse.
Ajalugu
Hohne küla ajalooselts (Arbeitskreis Hohner Dorfgeschichte) on uurinud kõiki ülestähendusi piirkonna külade kohta ning on avastanud varaseima ülestähenduse paiga kohta: taevaminemise päeval 1313 päris Bere de Hone talulääni Hohnes Püha Aegidiuse kloostrilt Braunschweigis. See klooster asutati enne 1115. aastat Meißeni markkrahvinna Gertrud von Braunschweigi poolt, kes oli Brunonide perekonna viimane pärijanna.
Religioon
Suurem osa Hohne elanikest on luterlased ja kuuluvad Taevaminemise kiriku (Himmelfahrtskirche) kihelkonda. Hohne kihelkonnas on ka külad Helmerkamp, Hahnenhorn, Spechtshorn, Pollhöfen ja Ummern.
Norra pass
Hoolimata asjaolust, et Norra ei kuulu ELi, on riik Schengeni lepingu ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) liikmesriigi allkirjastaja. Sellest tulenevalt on Norra kodanikel üldjuhul samad õigused kui ELi kodanikel EMP riikides ja neid käsitletakse Euroopa Liidu kodanikena reisimiseks ja EMP riikidesse sisenemiseks.
Hohne
Kultuur ja huvipaigad
Vallikraavi ja müüri (Turmhügelburg) üleküntud varemed paiknevad Hohnest põhjas Glindmooris Hohnhorsti suunas, Hohne mõisa (Rittergut Hohne) väljal. See oli arvatavasti küngas, millel seisis varem puidust torn. Dateerimiseks on leitud ainult puidujäänuseid.
Neid rajatisi on ehitatud kogu Euroopas Lääne-Prantsusmaalt Ida-Poolani 9. ja 10. sajandil, mõned isegi 13. sajandi alguses. Üks arheoloog on väitnud, et see võiks olla osa Beedenbostelist väljapoole ulatuvast kaitsevõrgustikust. Finantspiirangute tõttu ei ole võimalik üksikasjalikumat uurimist paigas leitud palissaadi osade vanuse kohta teha. Selle tulemusena saab eeldada, et loss ehitati enne 995. aastat, võib-olla koos kivitorniga Beedenbostelis või samal ajal kui Mundburg. Mundburg ise ehitati Alleri ja Okeri jõe vanasse kokkuvoolukohta Wienhauseni juures.
thumb|Vaade Taevaminemise kirikule maanteelt
Tänapäevane 18. sajandi Hohne mõis on osaliselt ehitatud vana lossi müüridele, mille noor röövelparun Gifhornist Hendrik von Veltheim purustas usutavasti 11. juulil 1372 Lüneburgi pärilussõja ajal. Munakivialad ja vanade vundamentide suured kivitükid asuvad ikka veel 0,7 m sügavusel tänapäevase maapinna all (kas seal olid kaldmulded?), mis annab aimu, et seal seisis algselt väike loss. Nagu Hesleburgi lossis Heeßeli lähedal ning Depenau ja Aue Dachtmisseni lossides Flotwedelis, oli maapind siis märjem kui tänapäeval ja Grethegaust põhja suunas ligipääsmatu. 20. sajandil viidi osa ehitisest valduses teise kohta.
1913. aasta uusromaanika Taevaminemise kirik (Himmelfahrtskirche) Hohnes päris altari, oreli, kantsli ja ristimiskivi oma eelkäija-kirikutelt.
Haridus
Vallas on algkool (valgla: Ahnsbeck, Helmerkamp, Hohne, Spechtshorn) ja avalik raamatukogu (Schulweg 1).
1970. aastast peab Saksa Punane Rist Hohnes lasteaeda.
Haridusreise organiseerib Hohne maanaiste ühing (LandFrauenverein Hohne).
Sport
Spordiklubi TuS Hohne/Spechtshorn osaleb erinevates pallimängudes, raja- ja väljakualadel ning judos, eriti noortespordis.
Hohne/Spechtshorni metsamaa ujumisühing (Förderverein Waldbad Hohne/Spechtshorn) peab metsamaa ujulat (Waldbad), mida kasutatakse peamiselt noortespordis. Noorte ujumispileteid saab osta Saksa Päästjate Liidu (Deutsche Lebens-Rettungs-Gesellschaft) kohalikust harust.
Vallas on kaks laskeklubi: Hohne laskeklubi (Schützengilde Hohne von 1708 e. V.) ja Spechtshorni laskeklubi (Schießgruppe Spechtshorn von 1978 e. V.)
Penza kubermang
pisi|Penza kubermang Penza kubermang (ka Pensa kubermang, Пензенская губерния) oli Venemaa Keisririigi, Nõukogude Venemaa ja Nõukogude Liidu haldusüksus (kubermang). Kubermangu administratiivne keskus oli Penza. Kubermang eksisteeris aastatel 1796–1928. Kubermangu territoorium on praegu Venemaa koosseisus.
Marjapunapäev
Marjapunapäev on maausu püha, mida peetakse urbekuu ehk märtsi 25. päeval.
Marjapunapäev on kevade alguse püha, linnupette võtmise alguse päev, õhtuti ei võeta enam tares tuld üles. Sel päeval ei tohiks metsast puid raiuda ega puult oksa murda. Naiste töid peaksid sel päeval tegema mehed.
Naised joovad tervise ja õnne edendamiseks isekeskis marjapuna ehk punast jooki, mis võib olla alkohoolne.
Phobos
Phobos on Marsi üks kahest kaaslasest ehk kuust. Planeedi teine kaaslane on Phobosest väiksem ja Marsist kaugemal asuv Deimos.
Phobos ja Deimos avastati mõlemad aastal 1877. Phobos sai nime Arese (Marsi) ja Aphrodite (Venuse) poja Deimose kaksikvenna Phobose (Φόβος) järgi, kes kehastab vanakreeka mütoloogias hirmu.
Phobos tiirleb ümber Marsi 6000 km kaugusel. See vahemaa on väiksem kui ühegi teise Päikesesüsteemi planeedi ja tema kaaslase vahemaa. Phobos tiirleb ümber Marsi kiiremini kui planeet ise pöörleb. Seetõttu võib teda Marsil olles näha tõusmas ja loojumas kaks korda Marsi päeva jooksul. Phobos tõuseb Marsil läänest, liigub umbes 4 tunni ja 15 minutiga üle taeva ning loojub itta. Loodeliste vastasmõjude tõttu läheneb Phobos Marsile iga saja aasta tagant 1 m võrra. On ennustatud, et umbes 50 miljoni aasta pärast põrkab ta planeediga kokku või puruneb ja moodustab Marsi ümber rõnga.
Phobose keskmine diameeter on 22 km ja tema mass on 7 korda suurem kui Deimosel.
Füüsikalised andmed
Phobose mõõtmed on 27×22×18 km ja ta on liiga väike selleks, et muutuda ümaraks iseenda gravitatsiooni toimel. Phobose pindala on 1548,3 km², mis on umbkaudu Saaremaa ja Hiiumaa pindala vahepealne. Phobosel puudub oma väikese massi ja gravitatsiooni tõttu atmosfäär. Samuti on ta üks kõige vähem valgust peegeldavaid objekte Päikesesüsteemis. Spektroskoopiliselt paistab ta sarnanevat D-tüüpi asteroididega ja koostiselt ilmselt süsinikkondriitidega. Phobose tihedus on liiga väike selleks, et tegu võiks olla lihtsalt ühe monoliitse kivikamakaga. Ilmselt on Phobose pinnas üsna poorne ja taevakeha koostises on palju jääd. Spektraalne analüüs küll ei näita, et Phobose pinnal leiduv regoliit oleks hüdratiseerunud, kuid jää olemasolu regoliidikihi all pole siiski välistatud. Phobos on kaetud tihedalt kokkupõrkekraatritega. Kõige silmapaistvam pinnavorm Phobosel on Stickney kraater, mis sai nime Asaph Halli abikaasa Angeline Stickney Halli järgi, kelle neiupõlvenimi oli Stickney. Sarnaselt Saturni kaaslasel Mimasel asuva Herscheli kraatriga on selle kraatri tekkel toimunud kokkpõrge olnud nii tugev, et see on taevakeha peaaegu purustanud. Phobose pinda vaadeldes võib näha ka mitut vagu ja vöödilisust. Vagude sügavus on keskmiselt vähem kui 30 m, laius 100–200 m ja pikkus kuni 200 m. Algul arvati, et need vaod on tekkinud sama kokkupõrke tulemusel, mis tekitas ka Stickney kraatri. Kuid Mars Expressiga tehtud vaatlusandmete analüüsimisel tuli välja, et vaod ei asetse Stickney kraatri suhtes radiaalselt. Uuema teooria järgi on need tekkinud Marsi pinnale kukkunud meteoriitide poolt Marsilt välja paisatud materjali tulemusena. See võiks seletada ka seda, miks vaod paistavad Phobose orbiidil liikumise suuna suhtes tagumise osa poole hajuvate kraatrikeste kettidena. Vaod Phobosel on rühmitunud ligikaudu 12 perekonnaks, mis osutab Marsi pinnal toimunud vähemalt 12 suuremale kokkupõrkele.
Nimetatud geoloogilised objektid
pisi|Mõned Phobose kraatrid Phobose geoloogilised objektid on nime saanud Phobost uurinud astronoomide ning Jonathan Swifti "Gulliveri reisidest" pärit paikade ja tegelaste järgi. Ühte neist kutsutakse Laputa Regioks ja teist Lagado Planitiaks, kumbagi "Gulliveri reisidest" pärinevate väljamõeldud paikade järgi. Ainus nimega kõrgendik Phobosel on Kepler Dorsum, mis nimetati astronoom Johannes Kepleri auks. Paljudele Phobose kraatritele on antud nimi.
Palilula (Belgrad)
pisi|Linnaosa Belgradi kaardil Palilula (serbia kirillitsas Палилула) on Serbia pealinna Belgradi linnaosa.
Uniküla (Väike-Maarja)
Uniküla oli küla Virumaal. Küla jääb tänapäeval Avispea küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Väike-Maarja kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Avispea külaga.
1920. aastatel tekkis Uniküla mõisa asemele Uniküla asundus.