cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti keskaegsed kivilinnused
Taanlaste esimesed linnused
120px|pisi|Taani kuninglik vapp
1206. aastal purjetas Taani kuningas Valdemar II koos Lundi peapiiskopi Anders Suneseniga Saaremaale, kättemaksuks saarlaste kolm aastat varem Skånesse tehtud rüüsteretke eest, ning hakkas seal ehitama linnust. Viimane ehitati kiiruga ja puidust, ning keegi taanlastest ei julgenud ehitise ebakindluse tõttu sinna pärast peaväe lahkumist jääda, siis oli kuningas sunnitud poolelioleva rajatise põlema süütama. Peapiiskop Anders käis aga pärast seda Riias, kus arutas piiskop Albertiga Liivimaa misjoniseerimise üle. Selle puitlinnuse asupaik ei ole teada.
Egeri järv
Egeri järv on järv Valgamaal Tõrva vallas.
Eesti keskaegsed kivilinnused
Taanlaste esimesed linnused
1219. aasta kevadel tuli Valdemar II koos suure sõjaväe ja õukonnaga, kuhu kuulusid Lundi peapiiskop ja hilisem asehaldur Anders Sunesen, piiskop Nicolaus, kantsler ja Roskilde piiskop Petrus Jacobi, Riias pühitsetud Eestimaa piiskop Theoderic ning Rügeni ja Pommeri slaavi vürst Vitslav I, laevadega Eestit vallutama ja maabus Tallinna lahes ning hõivas tühjalt seisva rävalaste Lindanise linnuse Toompeal (Castrum Lyndanisse). Kohe hakati tugipunkti rajama, vana puitlinnus kisti maha ja alustati oma plaani järgi uue ehitamist (Castrum Danorum). Suurem laager püstitati tõenäoliselt praeguse all-linna (Vanalinna) kohale, püstitatava linnuse ja sadamas seisvate kogede vahele. Ilmselt kindlustati hilisemal Toompeal asunud ordulinnuse suurune ala ümbertringi väikse valli ja madala kivimüüriga ja ida poole kaevati kaitsekraav. Osaliselt oli linnus puidust – ilmselt linnuses olevad elu ja majandushooned ning kaitsemüüri kõrgem osa. Sama aasta septembriks pidi linnus olema niipalju valmis, et mahajäävad ametnikud, ristimist läbi viima hakkavad preestrid, piiskopid ja kaitsemeeskond said sisse kolida. Kuningas ise naasis Taani, kuid käis järgnevatel aastatel sageli Liivimaal ja Tallinnas. pisi|[[Valdemar II|Valdemar II Võitja ]] pisi|vasakul|Albrecht I von Sachsen, puulõige 1550. aastast pisi|Varbola Jaanilinn, vaade läänest läbi väravaava siseõue poole, juuli 2003
Egeri järv
Järve pindala on 2,8 ha.
Eesti keskaegsed kivilinnused
Taanlaste esimesed linnused
pisi|vasakul|Kaev Varbola Jaanilinna linnuse territooriumil, vooderdatud paekiviseinaga, juuni 2006 pisi|vasakul|Hertsog Kanuti vapp Ringstedi Sankt Bengdti kirikus Taanis
Pärast kuninga lahkumist kogusid saarlased maleva kokku, piirasid linnuse sisse ja hakkasid seda patarellidest laskma. Linnuses polnud jõutud ehitada veel mingeid hooneid ja piiratavatel polnud kusagile varjuda. Taanlased alistusid, enamikul lubati lahkuda, osa jäid pantvangi. Saarlased lammutasid linnuse maha ja "ei jätnud kivi kivi peale". Ilmselt polnud mört, kui seda sideainena kasutati, jõudnud veel kuivada ja kivistuda. Lubimördil läheb selleks tunduvalt kauem aega kui tsementmördil. Samuti ei saanud linnusemüürid eriti kõrged olla, tavalise lubimördiga saab laduda ühe suve jooksul maksimaalselt 1,5 m kõrguse müüri. Vastasel korral vajub ta iseenese raskuse all laiali. Või siis vähe kõrgema müüri korral peavad kivid olema väga hästi tahutud ja kokku sobitatud.
1220. aastatel ja ilmselt ka hiljem oli taanlaste ja eestlaste ühisvalduses ka XI–XIV sajandini kasutuses olnud Varbola Jaanilinn e. kivist Varbola linnus (Castrum Warbole), mis asetses muistse Harju maakonna läänenurgas vastu Lääne ja Rävala maakondade piire. 1222 elasid seal kõrvuti eestlastega ka taani kaupmehed ja preestrid. Pindala ja kaitsevalli võimsuse poolest kuulub Varbola tugevamate Eesti muinaslinnuste hulka. 2 ha suurust õue ümbritseb 580 m pikkune ringvall, mille laius oli pealt kuni 3 m ja alt 30 m ning kõrgus oli välisservast kuni 10 m, seest 6 m. Sellise müüri ehitamiseks tuli lahti murda, kohale vedada ja paika laduda ümmarguselt 100 000 kuupmeetrit paekivi ehk siis mõne hinnangu järgi üle 200 000 hobusekoorma. See arvamus on ilmselge liialdus. Kuna linnus asetseb 3–4 m kõrgusel paest aluspõhjakõrgendikul, siis tahuti ja murti kõrgendiku servi lihtsalt järsemaks ja sügavamaks ning saadud materjal laoti kohapeal kuivmüüritisena valliks üles. Süvendamisest tekkis ka midagi vallikraavitaolist (10 m laiune) vähemalt linnuse lääne-, ida- ja kaguküljele. Linnuseala oli põhja-lõunasuunaliselt kergelt ovaalse kujuga ja ebakorrapäraselt jooksev kaitsemüür järgis ilmselt kõrgendiku kuju. Paekivimüüri peal oli mitme meetri kõrgune palkidest rinnatis. Linnusel oli ka 2 puitpostidega toestatud ja kiviseintega vooderdatud väravat lääne- ja idaküljel, linnuse sees oli üle 90 puitelamu ja täpselt linnuseala keskel asetses 13 m sügavune kaev. 1212 üritas linnust vallutada ka Novgorodi vürst Mstislav Uljas, kuid eestlased ostsid end hõbedaga piiramisest vabaks. Kuigi kaitsevalli seinad ei olnud mördiga seotud, võib Varbolat lugeda siiski kivilinnuste hulka kuuluvaks. Linnuse läänepoolset viimast väravaehitist on dateeritud veel XIII sajandi III veerandisse.
Hilisema kivist Rakvere linnuse kohal 110 m üle merepinna asuval Vallimäel paiknes varem üks suuremaid muinaseesti linnuseid, Tarvanpää linnus (Tharwanpe, "tarva pea" ), mida tunti juba 12. sajandil Tarvanpea nime all. Taanlased asusid selle kohale oma kantsi rajama arvatavasti 13. sajandi II veerandil, kasutades algul eestlaste poolt rajatud valli ja puitpalissaadi. Siis rajati ka esimesed kivihooned, millest vanimatena on säilinud kahe poolkeldri katked hilisema pealinnuse edelanurgas. 1226. aastal külastas Tarvanpää linnust paavsti legaat Modena Wilhelm.
XIII sajandi I poolest pärinevad esimesed teated Ida-Harjumaal Pudisoo jõe seljandikul asuva Kolga mõisa maade kohta, kui need kuulusid Eestimaa hertsogkonda valitsenud Taani kuninga Valdemar II pojale hertsog Knud Valdemarsenile. 1230–1519 kuulus muinasaegses Rävala maakonna Rebala kihelkonnas asunud mõis tsistertslaste ordu 1164. aastal asutatud Ojamaa Roma mungakloostrile. 1298 on mõisat esmamainitud, kuid kivihoonete ehituse algus pole teada. Keskaegne kloostri majandusmõis oli välja ehitatud kivist Kolga linnusena (Kolk), mis kujutas endast tornilaadset majalinnust, milliseid veel XV sajandini püstitati ja millele hiliskeskajal lisati nurka kaitseks ümar suurtükitorn. Linnus jäi varemetesse Liivi sõjas ning arvatavasti lammutati uuemate mõisahoonete ehitamisel 17. sajandil. Reformatsiooni ajal oli kloostri abt Johannes Bohnsack sunnitud Eestimaal asuvad valdused Rootsis võimule tulnud Taani ja Norra kuningas Christian II-le loovutama. Suured Kolga alad läksid Taani riigile, kes maid (kuni Liivi sõja alguseni välja rentis). 1528. aastast oli omanikuks Taani ja Norra kuningas Frederik I teener Hans Natzmar, Liivi sõja ajal oli mõisa rentnikuks Taani kuninga läänimees Christoph von Münchhausen. Liivi sõjas langes Kolga venelaste kätte, kes selle 1558. aasta augustis maha põletasid.
Oma esimesel valitsemisperioodil, mis kestis kuni 1227. aastani, jõudsid taanlased siis ehitada kuigivõrd ainult ühte kivilinnust – Toompead Tallinnas. Lisaks olid nende käsutuses osad eestlaste puitlinnused Harjus, Rävalas, Virus ja Põhja-Läänemaal.
Mõõgavendade ordu ja piiskoppide linnused Lõuna-Eestis
pisi|Otepää piiskopilinnus. Vaade pealinnuseala keskelt kirdesse väljakaevatud oletatava linnusekiriku suunas 1224. aastal jõudsid ka sakslased esimeste suurejooneliste kivilinnuste ehituse alguseni Eestis. Tartu piiskop Hermann I hakkas esmalt ehitama Lõuna-Eestisse Ugandisse "karupea"-kujulisele edela-kirdesuunalisele Otepää muinaslinnuse mäele Otepää piiskopilinnust (Odenpäh) (tõenäoliselt siiski juba 1223, kuna ta oma kaaskonnaga seal viibis, kuid Tartusse edasi liikuda ei saanud .) ja siis kohe järgi Tartu piiskopilinnust (Dorpat). Mõõgavennad tegid meister Volquini juhtimisel algust Viljandi ordulinnusega (Fellin), mis kujutas endast ilmselt Kaevumäel olevast hilisemast Liivi ordu rajatud pea- ja I eeslinnusest väiksemat ja lihtsamat laagerkastelli. Otepääl olles läänistas piiskop ka temale valitseda antud Ugandi maakonnast 5 kihelkonda oma õukonna suursugustele rüütlitele – oma vennale Theoderich de Ropale Otepää, õemehele Engelbert von Tiesenhausenile Puhja, Johann von Dolenile Rannu, Helmoldile Lüneburgist (arvatavasti hilisemad Rosenid) Sangaste ja Karula ning omale ja oma toompraostist vennale Rothmar von Buxhövdenile jättis Tarbatu. Suured läänistused andsid võimaluse linnuste tekkeks. pisi|vasakul|Hävinud Tartu piiskopilinnuse idatiib, ühtlasi ka pealinnus Piiskopitorniga. Rootsiaegne plaan, ülal on poolkeldrikorrus ja all peakorrus pisi|Vaade loodest paekaljudest ümbritsetud Toompea mäe edelaotsas asuvale ordulinnuse lääneküljele. C. F. Ch. Buddeus, 1830. aastad
1225. aastal valmis Tartu piiskopil Otepää linnuse selle esialgsel kujul. See oli esimene kivikindlus Lõuna-Eestis ja see oli ehitatud maakividest vundamentide ja tellistest kaitsemüüridega. Samal aastal külastas Otepääd paavsti legaat (katoliku kirikupea volinik välisriigis) Modena Wilhelm, kes märkis siin tugeva linnuse ja kahe kiriku olemasolu. Oletatavasti valmis esimesena kas linnuse ringmüür või peatorn. Linnuse üldkavatis järgis ilmselt varasema muinaseestlaste linnuse oma. Igal juhul ehitati kõigepealt välja üksnes ülemisel platool paiknev osa, mille jäänused on tõenäoliselt üks vanimaid Lõuna-Eesti telliskiviehitisi. 13. sajandi lõpul ümbritseti ringmüüriga ka alumine platoo, mis sel moel kujunes jällegi eeslinnuseks. Veel hilisemal ajal poolitati eeslinnus vahemüüri ja torni abil. Linnus asus looduslikult väga hästi kaitstud kohas: pealinnus asus 40 meetri kõrgusel ümbritsevast maapinnast, eeslinnus sellest u 20 meetrit madalamal.
1227. aastal vallutas Mõõgavendade ordu taanlastelt Tallinnas Toompea paekünkal oleva linnuse ja 1229. aastaks kindlustasid saksa rüütlid seda Toompea ordulinnust (Ordensburg Reval, Der Domberg zu Reval) meister Volquini juhtimisel. 1237. aastani valmis Toompea järsaku edelaosas kastell, mille kagunurgas kõrgus vahitorn. Kastelli kaitses ülejäänud Toompea poolt kaitsekraav. Kindlust nimetati castrum minus 'eks (väikeseks kindluseks) erinevalt ülejäänud Toompeast, mis kandis nime castrum magnus (suur kindlus).
Sakslased asusid positsioone kindlustama ka Läänemaal, mida jahtisid ristimiskäikude algusaegadest nii rootslased, taanlased kui ka sakslased ise ning kus seetõttu oli pidev võimuvaakum, kuna igaüks määras sinna omi preestreid, piiskoppe ja foogte. Samal 1227. aastal alistati ka Saaremaa. Lihula piiskop nimetati ümber Saaremaa piiskopiks. pisi|Breemenlaste poolne ristisõja juht, Üksküla ja seejärel Riia piiskop [[Albert (Riia piiskop)|Albert von Buxhövden ]]
120px|pisi|vasakul|Riia piiskopi väike vapp
1228. aastal määras Riia piiskop Saare (hilisem Saare-Lääne) piiskopkoda juhtima piiskop Gottfriedi, kellel aga vasallid kiiresti üle pea kasvasid. Juhust kasutades haaras stiftifoogt Johannes de Lode endale suured maavaldused hilisemates Kullamaa ja Märjamaa kihelkondades ning asus elama talle määratud ja 1230. aasta paiku ehitatud Kullamaa vasallilinnusesse (Castrum Goldenbeke), mis siis 1234. aastal järgnevalt paavsti legaadi Modena Wilhelmi käsul mõõgavendade poolt vallutati ja hävitati. Vasallilinnus ise oli ilmselt enamjaolt puidust ja arvatakse, et ümber ehitatud vanast juba 1220. kasutusel olnud Läänemaa eestlaste muinaslinnusest Rohumäel. Kullamaal olevat linnust kasutati võimu- ja valitsuskeskusena kohe pärast läänlaste alistamist nii Riia piiskopi vasallide, taanlaste, paavsti legaadi asehalduri magister Johannese kui ka hiljem piiskop Gotfriedi meeste poolt. Linnus jäi alguses mõõgavendade kätte, kuid 1236. aasta paavsti korraldusega tagastas ordu Kullamaa linnuse paavsti legaadile. Rohumäe linnus asetseb 220 m Kullamaa kirikust loode pool asuval kuni 9 m kõrgusel ovaalsel liivakünkal, mille künkalae pindala on u 2000 m2. Vall oli tõenäoliselt ehitatud kividest, liivast ja kruusast ning toestatud palkkonstruktsioonidega. Linnamäel on tuvastatud üsna paks kultuurkiht, mis sisaldab sütt, tukke, loomaluid, savinõukilde ja 11.–12. sajandi leide. 1974. aastal teostas tolleaegne Vabariiklik Restaureerimisvalitsus Jaan Tamme juhatusel "Rohumäel" väliuurimisi. Selgus, et linnusevallil on olnud küll mõne kivikihi paksune kivimüür, kuid Johannes de Lode linnust seal asunud pole. Ka ei osutunud linnuse õuel olev süvend kaevuasemeks. pisi|vasakul|Karksi ordulinnus. Vaade oletatava muinaslinnuse ja hilisema pealinnuse asukohale kirdest juulis 2010
1228 kuulus Halliste jõe ürgoru põhjakaldal asetsev Karksi muinaslinnus (Karkus) ordule alluvana juba Viljandi komtuurkonna foogtkonda. 1248. aasta ürikuis on mainitud Karksi foogtkonda, kuhu kuulusid Karksi, Halliste, Paistu, Saarde kihelkond ja Ruhja. Tollal asusid sakslased tõenäoliselt kohalike vanasse palkidest muinaslinnusesse ja kohendasid seda endi jaoks vähe ümber. Puitlinnus, mis hiljem ehitati ümber kivist pealinnuseks, oli edela-kirdesuunalise ristküliku kujuline ja selle nurgad olid põhiilmakaarte suundades. Muinaslinnuse ala ulatus pole siiski täpselt teada, sest ka hiljem kagu poole väljaehitatud vaba laagerkastelli tüüpi eeslinnuse ala kaitsemüür järgis mäe nõlva kulgemist. Sakslaste asumist sakalaste vanadesse linnustesse ja nende tugevdamist mainib juba Läti Hendrik oma kroonikas. Algul oldi linnustes eestlastega koos, kuid pärast viimaste ülestõusu ja mässu ning kokkumängu venelastega 1223. aastal jäeti eestlased kõrvale. Siinkohal erinevad ristisõdijate eestlastega sõlmitud alistumislepingud saarlaste, kurelaste, Kuramaa liivlaste ja osaliselt ka semgalitega sõlmitud alistumislepingutest selle poolest, et kui eestlaste juures võeti nende vanad puitlinnused kasutusele ja elati alguses koos ning ehitati need hiljem ümber kivilinnusteks, siis teiste hõimude ja rahvaste juures jäid neile nende vanad puitlinnused alles ning ristisõdijad ehitasid omale kohe uued linnused paralleelselt sinna kõrvale. 120px|pisi|Tartu kui piiskopilinna vapp. Mõõk ja võti on piiskopivõimu tunnused pisi|vasakul|Vaade loodest linnusemäe põhjaküljele. Esiplaanil seisva Püssirohukeldri kohal asus keskajal vallikraav, mis eraldas piiskopilinnust ülejäänud Toomemäest, kunagisel eeslinnusealal asetseb XIX sajandi algul ehitatud Tähetorn
1230. aastaiks valmis arvatavasti Tartu piiskopilinnuse peahoone oma algsel ja ilmselt ka enam-vähem lõplikul kujul. Tartu piiskopilinnus, nagu enamik keskaegseid Euroopa linnuseid, koosnes kahest osast: piiskopi residentsina rajatud pealinnusest ning sõjaväge ja teenijaid majutavast eeslinnusest. Pealinnus asetses Toomemäe idaservas eestlaste muinaslinnuse koha peal, ning koosnes idatornist (linnuse peatornist ehk nn Piiskopitornist), kus asetsesid tõenäoliselt piiskopi enda eluruumid ja sellest lääne poole jäävast kahekorruselisest palee- või lossitiivast, milles asus kapiitlisaal. Ülejäänud Toomemäest, kus olid toomkirik ja toomhärrade majad, eraldas seda mägedevahelises looduslikus vagumuses sillaga vallikraav, mille kohal on 1760.–1770. aastatel rajatud Püssirohukelder. Üle vagumuse kulgesid müürid, mis ühendasid pealinnuse eeslinnusega. Linnuse sisemüüri liini pidi, väravate kohal, kulges pea- ja eeslinnust ühendav viadukt, mis lõppes torniga. Viadukti all asuvatest väravatest viis kaartee linnusest Riia väravateni. Eeslinnusest linna pääsemiseks oli Toomevärav.
Peatselt pärast Tartusse linnuse rajamist ja linna ehitamise algust oli eelkõige Venemaa poolt tuleva ohu vastu vaja hakata kindlustama ka residentsi n-ö perimeetrit. Peaaegu samal ajal rajati nii lääne poole piki Emajõge ülesvoolu kui ka ida poole allavoolu piiskop Hermann von Buxhövdeni ajal kaks kindlustatud punkti. Siinjuures on huvitav asjaolu, et mõlemad väljavalitud paigad asusid Tartu piiskopilinnusest otsejoones 11 km kaugusel.
1233. aastal püstitati ilmselt vana puittorni asemele tugevam vahitorn Vana-Kastre piiskopilinnuse näol ka ida poole, Emajõest 2 saksa miili (u 14 km) allavoolu. Tegemist oli tornlinnusega (Oldenthorn) Emajõe (Embecke) lõunakaldal, millele hiljem lisati ka eeslinnus. Ilmselt oli seal ka tollipunkt, veel enne kui ida poole jõe põhjakaldale püstitati lisaks kaasaegsem tõkkepalkide ja kettidega varustatud Uue-Kastre piiskopilinnus. Linnuse külje alla, sellest ida poole tekkis ka asula, mis juba paarkümmend aastat hiljem langes venelaste rünnaku ohvriks.
Aastatel 1234–1237 ehitasid Johannese pojad Odewardus ja Henricus omale Kullamaa lähedale uue Koluvere piiskopilinnuse (Lode). Nad ei allunud aga uuele kohalemääratud dominiiklasest piiskopile Heinrich I-le ja mõõgavendadele anti uus käsk seegi linnus vallutada. Vennad Loded põgenesid aga taanlaste juurde Tallinna. Arvatakse, et ka see linnus hävitati ja hiljem ehitati samale kohale uus.
Saare-Lääne piiskopi residentsiks oli samal ajal (aastatel 1234–1251) puidust Lihula piiskopilinnus (Leal), mis ilmselt oli uuesti üles ehitatud vanast läänlaste põlenud Lihula muinaslinnusest. pisi|vasakul|Vaade Lihula linnusemäele põhjasuunast karjamaalt, märts 2017. Linnusemäe ette jääb veega täidetud vallikraav
Mõõgavendade ehitatud Viljandi ordulinnus võis olla Sigulda ordulinnuse (Segewold) sarnane reeglipärane kastell. Nagu Siguldas, nii asetses ka Viljandis valdustorn Pikk Hermann flankeerivalt kastelli loodenurgal. Väravatorni asemel oli ilmselt ainult väravaava ja polnud ka ilmselt eeslinnust, kuna hilisema pealinnuse asukohas Kaevumäel polnud erinevalt Siguldast selleks lihtsalt ruumi. Kastellis asusid ka kirik ja palee provintsiaalmagistrile ja kapiitlile. Nagu näitab ühe algse kaitsetorni – nn Villu keldri asukoht, paiknesid tornid seespool kaitsemüüri neile n-ö toetudes. Kaitsemüüri vastu olid püstitatud ka ilmselt puidust majandushooned. Omaette küsimus on veel pealinnuse künka järsul lõunanõlval olevate erakordselt paksude maakivimüüride ehitusaja ja otstarbe selgitamine. Täpsema ettekujutuse saamiseks tuleb tundma õppida varasemate mõõgavendade linnuste – Holmi, Riia, Sigulda ja Võnnu põhiplaane.
1237. aastal likvideeriti Mõõgavendade ordu tänu mitmetele kaotustele lahingutes välisvaenlasega. Järelejäänud liikmed ja varad liideti Saksa orduga ja Vana-Liivimaale moodustati selle kohalik haru – Liivi ordu.
Mõõgavendade ordule kuulus sellel perioodil siis vaid 2 suuremat ordulinnust – Viljandi ja taanlastelt vallutatud Tallinn. Samuti hakati ilmselt Karksisse foogtilinnust kavandama ja lisaks kasutati vanu eestlaste puitlinnuseid. Aktiivselt tegutses Tartu piiskop, kel oli kasutada 2 piiskopilinnust Tartus ja Otepääl, lisaks tekkisid eelpostid Emajõele mõlemale poole ehitatavat Tartu linna – Vana-Kastre ja Kärkna klooster. Piiskoppi aitas tollal ilmselt nii nõu kui ka jõuga ordu – veel ei olnud maa uute peremeeste vahel suuremaid lahkhelisid tekkinud ja koos võideldi ka venelaste ja leedulaste vastu, tegevusruumi jätkus veel kõigile. Lisaks hakkasid vasallid pärast läänistuste saamist ka omale tasapisi eestlaste puitlinnuste asemele väikseid kindlustatud eluasemeid püstitama. Uus Saare-Lääne piiskop sai pärast võitlust sõnakuulmatute ja võimukate vasallidega ordu abiga oma kätte Koluvere piiskopilinnuse, kuid residentsiks jäi esialgu veel puidust Lihula linnus, mida siis järgnevalt koostöös Liivi orduga kivilinnuseks ümber ehitama hakati. Ka seal jäid eestlaste puidust muinaslinnused ikka veel paralleelselt kasutusele.
1238–1260
120px|pisi|Saksa ordu (Liivi ordu) vapp pisi|vasakul|[[Koporje linnus Ingeris Rootsi ajal XVII sajandil, Bodeneri gravüür]]
Esimesed kaks aastat juhtis uut ordut Saksa ordu Preisi maameister Hermann von Balk. Tema esimeseks ülesandeks sai lahenduse leidmine pikale sisemaisele konfliktile – rivaalitsemisele taanlastega. Ta sõitis Taani ja reguleeris seal kuningas Valdemar II-ga tüliküsimused Põhja-Eesti üle. 1238. aasta Stensby lepinguga sai Taani kuningas oma Põhja-Eesti valdused ühes linnustega tagasi. Taani kuningas jällegi ilmutas leppimise märgiks suuremeelsust ja annetas Järva riialastele ning loobus õigustest Põhja-Läänemaa üle. Siiski pidid veel järgnevadki kuningad Rooma paavstile kinnituskirja saatma pretensioonide puudumise kohta Saare-Lääne piiskopkonna territooriumi üle. Vaatamata saavutatud kompromissidele paljudele ordus selline asjade käik ei meeldinud ja Balk taandus meistriametist.
Aastatel 1238–1242 ehitati kivist Lihula linnus (Leal) koostöös Saare-Lääne piiskopi Heinrich I ja Liivi ordu meistri Dietrich von Grüningeni vahel. Kumbki pidi saama pool linnust, piiskopimeestele pidi jääma ka idaküljel asetsev linnuse peavärav ja valdustorn, ordu seda omale ehitada ei tohtinud.
Sel ajajärgul oli oluline ristisõdijate valduste ja läänekristluse mõjuala võimalikult suuremahulise ja kiire laienemise teostamine ida suunas. Nn Drang nach osten, mis tähendas, et peale suurema osa Liivimaa vallutamist tuli saksa, taani ja rootsi feodaalidel arendada edasitungi Pihkva, Novgorodi ja Polotski suunal. Algul rahumeelselt veenmiste, lepingute, kauplemissoodustuste, abielude ja läänistuste poliitika kaudu, kuid viimaks vaid sõjalisel teel.
1240 korraldas Liivi ordu Eestist ida poole jääva Ingeri endale allutamiseks sinna sõjaretke ja hakkas seal ehitama juba 1237 asutatud Koporje linnust (Kaprio). Vähemalt osaliselt oli see kindlasti puidust ja järgmisel aastal vallutas Novgorodi vürst Aleksandr Nevski selle saksa rüütlitelt tagasi ning lõhkus maha. Sakslaste missioon ebaõnnestus, Ingeri jäi Novgorodi maksualuseks. Ristisõda korraldati ka lõuna poole, 1240–1242 valdas ordu Pihkvat, kus sealses kremlis (Pihkva linnus) paiknes ka sakslaste väike garnison – foogt ja kaks orduvenda kaaskonnaga ning neid toetavate pihkvalastega. Pihkva linnus (Pihkva kreml) oli tollal üsna väike, asetses kahe jõe vahelisel kõrgel paekivist kaldaneemikul, peaaegu kolmnurkse kujuga ja sarnanes põhiplaanilt üsna palju näiteks Koknese piiskopilinnusega. Tegemist oli samamoodi maa poolt vallikraaviga kaitstud nn. äralõikelinnusega.
pisi|vasakul|Suurvürst [[Treniota, piltkujutis XVIII sajandist ]]
1251. aastal hakkas piiskop Heinrich I Sauga jõe (Pärnjõe) suudmesse kiriku juurde ehitama Vana-Pärnu piiskopilinnust (Alt-Pernau). Arvatavasti koostöö orduvendadega Lihulas alati ei laabunud ja piiskopi eraelu oli häiritud. Uus koht oli sadamaks soodne, varjuline läänetuulte eest ja asus suure Pihkvasse mineva veetee ääres. Seal ristus veeteega ka Riiast Tallinna minev rannaäärne maantee. Baltisaksa ajaloolaste arvates alustati Püha Tooma kiriku ehitamist hilisemale linnusealale juba 1234, varsti pärast uue piiskopi ametissepühitsemist. Võimalik, et see oli algselt Soontagana kihelkonnakirikuks mõeldud, sest hiljem kasutati seda kui Audru kihelkonnakiriku eellast. 1251 sai sellest toomkirik ja kuna samal ajal ka kompleksi 12 munka-toomhärrat said sisse kolida, siis pidi kloostrilaadse klausuuri ehitusega juba varem algust tehtud olema. Carl Russwurmi rekonstruktsiooni järgi oli põhja-lõunasuunalisel ristkülikukujulisel rangel kastellil välja ehitatud 3 tiiba ja ehitis oli veel lisaks ümbritsetud kaitsemüüriga, mis jõe ääres järgis kalda joont. Hiljem oli see eeskujuks ehitatavale Haapsalu piiskopilinnuse kastellile. 1263. aastal vallutasid selle kastell-linnuse aga Vana-Liivimaa vastu sõda pidava Žemaitija (Samogetia) suurvürsti Treniota juhtimisel leedulased, kes selle ka maha põletasid. Tuli hakata uuesti otsima turvalisemat asukohta piiskopkonna residentslinnusele ja toomkapiitlile. Kirik remonditi hiljem küll ära, kuid tugevat kivilinnust Vana-Pärnusse enam välja ei ehitatud. Teisel pool Pärnu ja Sauga jõge asuvad maad (kunagine Läänemaa) oli piiskop sunnitud tema sõjaliste teenete eest ordule loovutama. Veel 1940. aastateni nimetati Pärnu Ülejõe linnaosa Bremerseiteks selle kunagise kuuluvuse tõttu "breemenlastele" ehk piiskopimeestele. pisi|Ordurüütli [[raudrüü]]
Ka taanlased kindlustasid ennast Põhja-Eestis edasi. 1252. aastal on mainitud Rakvere linnuse (hilisem Rakvere ordulinnus) olemasolu. Tegemist oli kas väikese kastelli või majalinnusega, mis asetses vanas eestlaste muinasaegses Tarvanpää linnuses. 1267. aastal piirasid seda juba venelased.
1254. aastast pärinevad esimesed teated taanlaste ehitatud Narva linnusest, mis esialgu asus küll üle Narva jõe praeguse linnuse vastas. Linnus võidi ehitada 1220. aastatel – seega kohe pärast Virumaa vallutamist Taani valduste idapiiri kaitseks, kuid kindlad tõendid selle kohta puuduvad. Igatahes viitab asukoht ida poole, Novgorodi vabariigi maksualusesse Ingerisse suunatud ekspansioonisoovidele. Hilisem linnus ehitati Narva jõe läänekaldale samale kohale, kus oletatavasti asus varasem eestlaste linnus ning mis oli Taani hindamisraamatus märgitud Narvia küla lähistel. Narva ajaloo asjatundjad on välja tulnud mõttekäiguga, et Narva võis olla Eesti alal ainuke linn, mis ei ole tekkinud linnuse ümber, vaid välja arenenud külast.
Juba 1254. aastal tehti otsus rajada Liivi ordu ja Saare-Lääne piiskopi ühisjõul Hiiumaale mingi kindlustus (munitio). Kas otsus ka teoks tehti, ei ole teada, kuna XIV ja XV sajandi dokumendid seal linnusest ei räägi. Võimalik, et ehitustöid alustati, kuid need jäid pooleli. Igatahes XVI sajandiks oli ordumaadele Pühalepa kihelkonda mere äärde püstitatud Valipe vasallilinnus (algselt Jürgensburg). Linnus asetses 2,2 km Pühalepa kirikust kagus ja oli külgedega põhiilmakaarte suundades. Valipe rajatise vundamente uuriti arheoloogilistel kaevamistel aastatel 1974–1975. Selle tulemusel selgus, et hoone oli esialgsel hinnangul kasutusel XV–XVIII sajandini. pisi|vasakul|[[Pöide ordulinnuse ja kihelkonnakiriku põhiplaan. Tollane kabel oli plaanil olevast kirikust väiksem. Tornlinnus koos kõrvaltiibadega jääb kabelist põhja poole]] pisi|[[Pöide Maarja kirik, vaade lõunast enne 1940. aastat]]
1255. aasta ja 1290. aastate vahel ehitati Pöide ordulinnus (Peude) Saare-Lääne ordumaade Saaremaa foogtile. Paiga kindlustamine on seotud ordufoogti resideerimisega Saaremaal. Saarlaste lepingutes orduga 1241 ja 1255 nimetatakse foogti kohtupidamist. 1255. aasta lepingus sätestati ka kohtupidamise ajavahemik, samas pole päris selge, kus foogt sel ajal peatus. Kohanime Pöide mainitakse esimest korda juba 1245, Pöide foogti 1290. Linnus oli sel ajal arvatavasti juba olemas, nimelt tuleb 1290. aasta ürikust välja, et Pöide ordupiirkond toetas majanduslikult juba teisi ordupiirkondi Kuramaal. Ajalooürikutes on mainitud tornlinnust, mille kõrval oli suur kirik ja mida osaliselt ümbritses ka kaitsemüür. Linnus paiknes kirikust põhja pool, linnusest pääses kirikusse nii põhjaportaali kaudu kui ka teisel korrusel asuva rõdu kaudu. Jüriöö ülestõusu ajal saarlased hävitasid selle linnuse. Ordu linnust enam edasi ei kasutanud, uus ordukeskus rajati Maasilinna.
1260. aastat peavad baltisaksa ajaloolased Konguta vasallilinnuse (Kongota) rajamisdaatumiks Wolter von Tiesenhauseni poolt, kes oli arvatavasti piiskopkonna esimese läänisaaja Engelberti poeg. Ilmselt püstitati algul mingi torn või väike majalinnus, mida siis aegamööda suuremaks kastelliks välja ehitati, mida ümbritsesid igast küljest allikatest toituvad vallikraavid. Linnust on esmamainitud ühes pärandusürikus alles 1415. Linnuses elas koos mitmeid põlvkondi ja sugulasi Tiesenhauseneid. Linnuse külje alla tekkis ka alevik e "Hakelwerk". Künka kuju järgi otsustades oli tegemist nelinurkse kastelliga põhjapindalaga 54*67 meetrit, mille küljed olid suunatud põhiilmakaarte suundades.
1261–1300
1264 – XIII sajandi keskpaika või teist poolt on mõned ajaloolased pidanud Läänemaal piiskopi kindlustatud mõisate Vigala vasallilinnuse (Fickel) ja Velise vasallilinnuse (Felx) asutamisajaks. Hiljem läänistati need Uexküllide rüütlisuguvõsale. Arvestades näiteks Vigala strateegilist paiknemist Enge jõe lõunakaldal täpselt Läänemaa keskel ja teede sõlmpunktiks olemist, on see vägagi loogiline. Läänemaa poolitas kaheks Kasari jõgi koos oma arvukate veerohkete lisajõgedega ja Vigala linnuse juurest viis kivisild üle jõe. Ajaloolase Arndti dateeringu järgi ehitas Vigalasse 1292. aastal linnuse piiskop Heinrich II, hiljem valitses seda toomhärra von Üxküll, ajaloolane Nyenstädt lisab, et seal ka omal ajal klooster võis asuda. Vigala pealinnuseks oli massiivne kuni 4 m paksuste müüridega neljakandiline valdustorn, mille keldrikorruse laevõlvid toetusid sarnaselt Pöide ja Väo linnusega tugevale keskpiilarile. Selle torni püstitamise tõenäoline aeg on XIV sajandi lõpp või XV sajandi algus. Asukohaplaneeringu järgi saab Vigalat nimetada ka vesilinnuseks, kuna ühe rootsiaegse kirjelduse järgi olla see ümbritsetud topeltvallikraavidega ja tänu veskipaisule sai neis veetaset ka reguleerida. 1264. aastat on ajaloolane Arndt pidanud Velise linnuse (Felx) rajamisaastaks piiskop Hermann I poolt. Veliset iseloomustatakse kui Üxküllide väikest lossikest (Schlösslein). Ka Velise linnuse asukoht Velise jõe lõunakaldal oli tähtis – sealt läks Pärnust ja Vigalast tulev maantee üle jõe läbi Haimre mõisa Märjamaa ja Tallinna poole. Väikse kindlustatud mõisamaja rajamine sinna pole võimatu. Nõukogude ajal olevat seal lähedal Velise jõe põhjakaldal ühest künkast kruusa võttes leitud vallist korrapäraselt asetsenud põlenud palgiotsi, mis võib viidata seal kunagise muinaslinnuse asukohale. Mitme Läänemaa vana puitlinnuse, nagu näiteks Maianpata muinaslinnuse asukoht on veel teadmata. Samuti oletavad Uexküllide suguvõsa uurijad, et Vigala linnuse rajas Velise vasallilinnuse valdaja üks poegadest. Seejärel kujunes Vigala linnusest Lääne-Eesti Uexküllide üks olulisemaid tugipunkte, kes oli laialdase piirkonna suurim vasallisuguvõsa.
pisi|vasakul|Paide ordulinnuse varemed enne 1905. aastat, vaade edelast valdustornile ja läänevärava varemetele pisi|Paide ordulinnus, vaade idast jaanuaris 2011
Samal 1265. aastal hakkas ordumeister ehitama ka Alempoisi kihelkonna idapiirile vastu Järvamaad Paide ordulinnust. Viimane oli mõeldud Järva foogti residentsiks, kuid Stensby lepingu järgi Taaniga ei tohtinud ordul Järvas linnuseid olla. Paide Vallimäele püstitati esmajärjekorras kõrge tornlinnus – bergfried. Mandern ehitas oma ametisoleku kolme aasta ajal ka Semgalliasse Lätis Miitavi ordulinnuse ja tugipunkti Kuramaale Embutesse, mis hiljem sealsele piiskopile vahetuskaubana üle anti (Embūte piiskopilinnus). Pikka aega oletati, et esimese kaitserajatisena ehitati Vallimäele kaheksakandiline tornlinnus, kuid 1980. aastatel tehtud arheoloogilised uuringud näitasid, et torni vundament külgnes müüri vundamendiga, mis näitas, et torn ei pruukinud olla esimene ehitis. Torn oli umbes 30 m kõrgune ja selle müürid olid kuni 3 m paksused. Põhiliseks ehitusmaterjaliks oli kohalik ja hea kvaliteediga paekivi. Tõenäoliselt asusid linnuse territooriumil ka ajutised puitehitised, kuna tornlinnus polnud sobilik püsivaks elupaigaks. Torn oli esialgu kuuekorruseline. Alumist korrust kasutati keldri või aidana. Torni teist korrust katsid kilpkaartele toetuvad võlvid ja seda võidi kasutada ajutiste eluruumidena.
On avaldatud ka arvamust, et Paide ordulinnus valmis oma esimeses etapis juba 1265. aastaks. Juhul, kui valdustorn ehitati koos algse ringmüüriga esmajärjekorras, siis ilmselt hakkas ordu seda ehitama juba peatselt pärast Stensby lepingu sõlmimist. Selliseid torne ehitati vähemalt 10, aga ka isegi 20 aastat. Tollal, 1266 lõppes Saksa-Rooma riigis Stauferite (Hohenstaufenid) kuningasoo rohkem kui saja-aastane valitsemisperiood ning sealse linnuseehituse üheks traditsiooniks oma võimu ja korra näitamisel, nn stauferite-stiiliks kujunes võimsate kaheksatahuliste linnuste või linnuse valdustornide ja müüritornide ehitamine. Neid püstitati mitmeid selle stiili järgi Elsassi ja ka mujale Pfalzi (näiteks Steinsbergi krahvilinnus). Oma ülima stiililise täiuslikkuse ja viimistluse sai see kindlusarhitektuur tänaseks maailmakuulsa kaheksatahulise Castel del Monte linnuse (castrum Sancta Maria de Monte) rajamise näol 1240–1250 Apuuliasse Itaalias, mis toona oli osa suurest Saksa-Rooma riigist. Võimalik, et ka Paide Vallitorn on tollase sealse ehitustraditsiooni mõjude järgimise tulem, tulid ju orduvennad ja ehitusmeistrid oma kogemustega sealtki.
pisi|vasakul|Vaade aastal 1800 kagu poolt Helme ordulinnuse varemetele, Eduard Philipp Körber, Läti Ülikooli akadeemiline raamatukogu pisi|Helme linnuse läänekülg aprillis 2006. Mäekülg on võsast puhastatud
1265. aastasse dateeritakse baltisaksa ajaloolaste poolt ka Helme ordulinnuse asutamine. Vana ajaarvamise järgi oli ehitajaks pikaaegne Sigulda komtuur ja viitsemeister Georg (Jürgen von Eichstädt), kuid parandatud valitsusaastate järgi jäi ka see linnus Manderni aega. Tegemist oli Kagu-Sakalas Helmes põhja-lõunasuunalisel ovaalsel linnusekünkal asuva torn- või majalinnuste gruppi kuuluva loodusega seotud mantelringmüürlinnusega. Ehituslikult põhiplaanilt, müürilao iseloomu ja tuginemise järgi mantelmüüri kaitsele kuulusid samasse gruppi ka Lätis asuvad Ruhja ordulinnus ja Trikata ordulinnus, mis on ehitatud samal ajajärgul. pisi|vasakul|[[Põltsamaa linnuse plaan 1682. aastal. Rootsi Sõjaarhiiv]] pisi|Vaade kogu kompleksile Põltsamaa kastelli läänenurgast jaanuaris 2007
1272. aastat annavad baltisaksa ajaloolased Viljandi komtuurile alluva põhjapoolse Sakala ja Nurmekunna haldamiseks asutatud Põltsamaa ordulinnuse ehitusdaatumina. Ehitajana on vana ajaarvamise järgi antud ordumeister Otto von Lauterberg (von Rodenstein), kuid praeguse parandatud valitsemisdateeringu järgi toimus see meister Walter von Nordecki valitsusajal. Ilmselt oli Viljandi komtuurkonnas põhijõud tollal suunatud Viljandi linnuse konvendihoone ehitusele, kuid mingi etapi lõppedes sai osa müürimeistreid suunata ka järgnevatele objektidele sealjuures Viljandi linnust eeskujuks võttes. Ühe torniga Põltsamaa konvendihoone põhiplaani asend on sama, mis Viljandil, ainult palju väiksem ja tagasihoidlikum. Ja värav asus põhjaseina (põhjakirde) asemel edelaseinas, kuid samuti otse valdustorni kõrval ja selle kaitse all.
1277. aasta kohta kinnitavad ürikud, et Taani kuninga asehaldur Tallinnas Eylard de Oberge nimetas end Eesti, Narva ja Tallinna komandandiks (capitaneus per Estoniam, Narwiam atque Revaliam). 1294. aastal põletas Novgorodi vürsti väesalk Narva linnuse. Praeguse linnuse vanimad osad pärinevad umbes 1300. aastast, mil taanlased alustasid kastellilaadse kantsi rajamist senise puitlinnuse asemele. Selle loodenurgas kõrgus neljanurgeline torn – praeguse Pika Hermanni torni eellane.
pisi|vasakul|Vaade 1782. aastal edelast tühjalt seisvale hüljatud Haapsalu piiskopilinnuse pealinnusekompleksile. Esiplaanil katedraalikirik
1279. aastaks sai Saare-Lääne piiskopkonnas piiskop Hermann I sisse õnnistada piiskopkonna toomkiriku koos esialgse väikse laagerkastelliga, mis moodustasid Haapsalu piiskopilinnuse. Pärast Vana-Pärnu piiskopilinnuse purustamist 1263 ehitama hakatud toomkiriku müürid on üheaegsed põhja pool selle kõrval oleva algse kastell-linnuse müüridega ning sellest kasvas välja hilisem konvendihoonelaadne pealinnus. Hiljem ehitatai pealinnuse ümber välja ka kaks eeslinnust. Laagerkastell oli võimas paekiviehitis, põhja-lõunasuunalise ristküliku kujuga ja selle seinad asetsesid põhiilmakaarte suundades, kerge nihkega päripäeva. Selle kaitseehitise otseseks eeskujuks oli Vana-Pärnu linnus – piiskopi varasem residents.
Samal, 1279. aastal asutas Tartu piiskop Friedrich von Haseldorf piiskopkonna idapiiri paremaks kindlustamiseks ja Emajõe veetee täiendavaks kontrolliks Uue-Kastre piiskopilinnuse, mis asus 12,5 km (1,5 miili) Vana-Kastre piiskopilinnusest Emajõge mööda Peipsi poole, Emajõe Suursoo alguses. Algselt oli ta väike kindlustatud punkt, tõenäoliselt nelinurkne tornlinnus, mis hiljem ülejäänud hooneploki lisandudes jäi flankeerivaks lääne-loodetorniks. Kompleksi jõepoolne osa oli tugevatel palkparvedel, nagu enamus Tartu linnagi ja see oli ümbritsetud vallikraavidega. Lõpuks tulirelvade ajastul XVI sajandi algul püstitati linnuse kagu-idanurka vastu jõge ümmargune suurtükitorn. Ka oli lääne poole rajatud ilmselt enamjaolt puidust eellinnus, mis oli samuti vallikraavidega ümbritsetud. 1342 tegid venelased sõjaretke mööda Emajõge Tartu piiskopkonda. Et nad Uue-Kastret ei maininud, siis on tänapäeval arvatud, et linnust seal veel mingilgi kujul ei eksisteerinudki. 1392 on linnust ürikuliselt esmamainitud, kui Hansa ametimeeste ja novgorodlaste vahelises lepingus on kirjeldatud tollitõkkepalke linnuse vastas Emajõel.
Juba 1281 aastal on olemas olnud väike kabel Padisel, mille ehitasid tsistertslastest mungad Dünamünde kloostrist oma millalgi XIII sajandil soetatud maadele taanlase Põhja-Eestis. Tõenäoliselt vaadati juba siis ringi võimaliku uue kloostri asukoha suhtes. XIII sajandi lõpuks teravnesid omavahelised suhted Liivi ordu ja Riia peapiiskopi ning Riia linna vahel – põhjuseks ordu jõu ja võimu suur kasv ning hegemooniataotlused Vana-Liivimaal. Ordu oli 1290. aastateks vallutanud paganatelt kristlastele kogu tollase Liivimaa (viimasena semgalid ja osad kurelased) ning taotles nüüd vaevale viidates ka juhtrolli konföderatsioonis. Ordu oli pidevalt laiendanud ka piiskopkondade arvelt oma maavaldusi ja survestas samuti Riia linna endale alluma. Ordu oli enda valdusse saanud millalgi XIII sajandi I poolel algselt Riia piiskopile kuulunud Bukulti veskilinnuse (hilisem Ādaži ordulinnus), viidates arvatavasti ammusele maadejaotusele piiskop Albertiga, mille järgi Koiva vasakkallas pidi jääma ordule. Ordu ihkas nüüd ilmselt laiendada oma maavaldusi strateegilistel eesmärkidel Koiva ja Väina jõe vahel kuni Liivi laheni välja. Selleks tuli enda valdusse saada veel Väina suudmes asuv Dünamünde klooster. 1260ndatel oli kloostri abt Wilhelm andnud Riia linnale lubaduse, et kloostri maad Väina suudmes müüakse vaid linnale. Siiski õnnestus ordul oma eesmärk saavutada ja XIII–XIV sajandi vahetusel klooster koos kõige täiega ära osta. Mis oli ka ilmselt üks 1297–1330 kestnud kodusõja põhjustest.
1282 on kirjalikes allikates esmamainitud Järvamaa vanimat, Järva foogtile Halthole alluvat Albu mõisat (Alp). See asus Tallinna–Paide maantee ääres ja seda on keskajal mitmeid kordi kasutatud nõupidamiskohana ja orduametnike võõrastemajana. Kivist mõisahoone asus seal juba vähemalt XIV sajandil. 1558. aastal Paidet piirama asudes valisid Vene väed selle vana foogtiresidentsi oma laagripaigaks, kuid põletasid hiljem maha. Mõisa keldriruumides avastati 2 põlengukihti. Mõisa härrastemaja asub väikse künka otsas Ambla jõe ääres ja oli ilmselt välja ehitatud väikelinnusena. 1998–2000 toimunud restaureerimistööde käigus avastati keldritest ka keskaegseid müüriosi. Kui keskaegne põhiplaan ühtib praeguse härrastemaja asetusega siis jäid ka tollal seisnud ehitise nurgad põhiilmakaarte suundades. Keldrikorrusel asuvad silindervõlvi ja neljakandilistele piilaritele toetuvate ristservjoonvõlvidega arhailised ruumid.
1287 pani sama Tartu piiskop Friedrich baltisaksa ajaloouurijate arvates aluse ka Valgast 20 km kirdes asuvale Sangaste piiskopilinnusele või kindlustatud lauamõisale. Linnus asus ühel künkal, mida kõigis suundades peale idanurga ümbritsesid järved. Kõrgendik moodustas peaaegu ruudukujulise, u 120 m küljepikkustega tasase platoo, mille nurgad olid traditsiooniliselt põhiilmakaarte suundades.
1288. aastat peavad baltisaksa ajaloolased Rannu vasallilinnuse tekkimisajaks Võrtsjärve lähedale. Ehitajad peavad olema Dolenid, kuna terve see kihelkond oli 1224. aastal neile läänistatud. Ilmselt võis seal siis olla eestlaste vana puitlinnus. Liivi sõja ajaks oli välja ehitatud kastell, mis kasutas ka vallikraavide veekaitset.
Liivi ordul oli ilmselt majanduslik seljatagune ja ressursid võimsamad kui vanal Mõõgavendade ordul – XIII sajandi keskpaigast alates pandi alus tervele reale ordulinnustest Eesti pinnal. Kõigepealt hakati koostöös Saare-Lääne piiskopiga ehitama Lihula ordu/piiskopilinnust, kuid kümmekonna aasta pärast valis piiskop omale residentsiks uue koha – meresadama ja kaubaliikluses tähtsama Vana-Pärnu Pärnu jõe suudmes. Piiskopi käest saadud suurte maavalduste valitsemiseks saartel rajati sinna Pöide ordulinnus. Mandri keskmaa kindlustamiseks kerkisid sinna järjest Pärnu, Paide, Helme ja Põltsamaa ordulinnused. Taanlased jätkasid Tallinnas sakslaste alustatud suurejoonelisemat linnuseehitust, kuid saanud suhetes rivaalidega kogemuse võrra rikkamaks, alustasid ka Rakveres ja Narvas kivist kindlusehitiste püstitamist.
Taani vasallide linnused Põhja-Eestis XIII sajandi lõpuks
Põhja-Eestis asuvate Taani kuninga alamate kivist linnuste kohta pole midagi kindlat teada, kuid mitmete mõisate ajalugu, kus hiljem vasallilinnused eksisteerisid, ulatub tagasi XIII sajandi II poolde või lõppu. Taanlaste ja sakslaste vahel oli XIII sajandil pikalt probleemiks Läänemaa põhjaosa kuuluvus. Alles sajandi viimasel veerandil aeti piir lõplikult paika. Taanlaste poolelt ulatuvad sellesse aega tagasi piirilähedased Kabala ja Raikküla mõisad, millistes hiljem siis eksisteerisid tõenäoliselt ka Harju-Kabala vasallilinnus ja Raikküla vasallilinnus.
1300–1350
pisi|[[Liivimaa konföderatsiooni jaotus feodaalriikideks]]
XIV sajandil jätkati Liivimaal paljuski vanade suurte pealinnusekomplekside väljaehitamist, kuid tekkis ka hulganisti uusi linnuseid nii suurematel maaisandatel ja ordul kui ka suurematel ja väiksematel vasallidel, kes olid juba kogunenud jõukust suuremat vaeva ja kulu nõudva kiviehituse rajamiseks. Ka XIII ja XIV sajandi vahel puhkenud esimene ulatuslik kodusõda Liivi ordu, Riia linna, piiskoppide ja vasallide vahel, kuhu kaasati isegi välisvaenlasi, andis linnuste püstitamisele hoogu juurde.
140px|pisi|vasakul|Keskajast pärinev Viljandi vapp, mille vasakus ülanurgast ulatus varem välja rist, mis baltisakslaste mälestuse järgi pidi sümboliseerima mingit väga murrangulist sündmust linna või piirkonna ajaloos. Võimalik, et Madisepäeva lahingut või Jüriöö ülestõusu sündmusi
XIII sajandi II poolest ilmselt kuni XIV sajandi lõpuni ehitati Viljandi ordulinnuses pealinnusena välja "rikkalikus stiilis" konvendihoone, mis kujunes nii pindalalt kui ka mahult suuruselt kolmandaks Vana-Liivimaal. Konvendihoone oli ühe võimsa 7–8-korruselise valdustorniga ja kõigi nelja võlvitud hoonetiiva põhikorrustega ja neid ühendavate ristikäikudega tugev telliskivihoone, mille kirdenurgas eendus idaseinast kahekorruseline kiriku kooriruum, nagu Saksa ordu pealinnusel Malborkis (Marienburgis). Linnus oli varustatud rikkalikult erineva ornamentikaga sambakapiteelidega, pilastritega ja üldse kaunistatud suurejoonelise kiviplastikaga. Linnuse kiviplastika varajane kujundusstiil viitab selle korduvkasutamisele ja mingile teisele paleetaolisele hoonele juba enne konvendihoonet, kuid seni pole selle asukohast ja ehitusest täpsemalt midagi teada. pisi|Viljandi ordulinnuse pealinnuse ja I eeslinnuse põhjakülg Kaevumäel 1910. aastal. Vaade läbi pealinnuse väravakoha tagaplaanil olevale I eeslinnuse ülivõimsale varavavaremele. Vasakule konvendihoone müüri taha jäi võimas ligi 8-korruseline valdustorn Pikk Hermann, millest maa sees on alles u 1,5 korrust pluss keldrikorrus
1305. aastal, keset kodusõda, müüdi tsistertslaste poolt ordule maha Väina (Daugava) jõesuus asuv Dünamünde klooster (Daugavgriva, Väinasuu) koos kloostrimaadega selle ümbruses. Mungad ise kolisid Padisele, kus ilmselt oli selleks ajaks püstitatud juba puithoonestus. Kloostri ehituseks sinna pidi maa senjööri ehk Taani kuningaga olema juba mingi eelkokkulepe. Umbes 1310. aasta paiku pidi algama algsete kivikindlustuste ehitamine. 1317. aastaks saabus ka kuningas Erik VI Menvedi lõplik lubakiri, kus muude tingimuste kõrval isegi linnuskloostri müüride paksus paika oli pandud ja mille järgi tulevane Padise klooster ka maa kaitsesüsteemi pidi lülitatama. Kloostrit ehitati ja laiendati järjepanu järgneva kahesaja aasta jooksul. Valminuna meenutas ta hoovis olevate ristikäikudega ordu konvendihoonet, millele lõpuks põhja poole värava kaitseks ka eeslinnus rajati.
Laiuse ordulinnus on ehitatud tõenäoliselt juba 14. sajandi algul majalinnusena või laiendatud tornlinnusena ning asetses arvatavasti hilisema kastelli läänenurgas. Varsti ehitati tornlinnusele siis külge ka madal ringmüürkastell, mis rajati kaaravadega vundamendile. Täisnurkse trapetsi kujuga ja nurkadega põhiilmakaarte suhtes paiknev linnus asetses ülejäänud maastiku suhtes madalal ja kasutas Laiuse oja pakutavat veekaitset.
pisi|vasakul|Tarvastu ordulinnus, pealinnuse danskeri idakülg kagust. Tagaplaanil oleval Tarvastu jõel asus seal vesiveski paisuga pisi|Leedu suurvürst Gediminas, kes oli võimul 1316–1341. Sapeihade perekonna barokiaegne ikonograafia, vanapoola galerii
Samuti on hiljemalt XIV sajandi algul asutatud tõenäoliselt eestlaste vana Tarvastu muinaslinnuse asukohale ebakorrapärase trapetsoidi kujulineTarvastu ordulinnus, millel olid osaliselt küljed ja osaliselt nurgad põhiilmakaarte suundades. Linnus kujutas endast tänu vana linnamäe kujule eri ehitusstiilide segu; seda saaks määratleda kui osaliselt loodusega seotud vaba laagerkastelli tüüpi vesilinnust, mis kasutas ka kõrguskaitset ja millele hiljem lisati kirdeküljele veski turvamiseks võimas neljakandiline dansker. Veski paisutas üles Tarvastu jõe vee võimsas vallikraavis, mis linnusemäge ümbritses. 1329 ründasid linnust juba Leedu suurvürsti Gediminase väed. Põletati maha linnuse kõrval olev asula ja kirik, samuti sai linnus kannatada. Linnus taastati, 1410. aastast alates peatusid seal tihti ordumeistrid ja seda hakati pidulikumaks ja võimsamaks ümber ehitama – ruume võlvima ning samuti kõrgendati müüre, kuid ühtegi suurtükkidele mõeldud ümartorni ei püstitatud. Linnusest ida poole jäi ka pealinnusega ühel tasapinnal olev avar eeslinnuse platoo, kuid sinna kaitseehitiste püstitamisest pole midagi teada, seal seisab nüüd hilisemate mõisaomanike Mensenkampffide matusekabel. 1560 vallitasid linnuse tormijooksuga Vene tsaari Ivan Julma väed.
Tarvastu ordulinnus oli neljast linnusest koosneva Liivi ordu keskmaa-alade idapoolse kaitseliini põhjapoolseim kindlustus. Kaitseliini kuulusid otsejoones 25 km vahedega Tarvastu, Helme, Härgmäe ja Trikata ordulinnused, Härgmäe ja Trikata vahe ulatus 30 kilomeetrini. Samuti jooksis keskajal ordu postimaantee Härgmäest Helme ja Tarvastu kaudu Viljandisse.