cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kasti vasallilinnus
1478–1558
XVI sajandi keskel on teiste aadlile kuuluvate linnuste nimekirjas ka Kasti (Costi arx).
Arandi
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.. Detsembrini 2014 asus ta Kärla vallas.
Nimi on teada 1645. aastast isikunimedest Herrando Laeß, Harrand Peter ja Harrandi Hannus. Arvatakse, et nime aluseks võis olla mingi muistne mehenimi.
Arandi kuulus Kärla kihelkonna Kaarma-Suuremõisa mõisa alla.
Kasti vasallilinnus
Kasti linnus Liivi sõja ajal 1558–1583
pisi|Torni keldrikorrusel olev kinnimüüritud võlvkäik jätkub ida suunas ülejäänud hoone all pisi|Keldrikorrus, tornist põhja poole jääv I ruum. Paremal on eend, kus on näha vana võlvikanda ja kõige varasemat müüriosa
1558. aastal algas Liivi sõda ja Läänemaa läks Taani valdusse.
1560. aasta septembris röövisid ja põletasid venelased Läänemaal. Nad tungisid sisse Vana-Pärnusse ja liikusid sealt edasi Audru ja Sauga kaudu Vigalasse, Velisele ning Kasti, kust suundusid mõisaid põletades edasi Sõtkülla, Haeskasse ja Haapsallu. Seda aastat on kasutatud põhilise daatumina Kasti vasallilinnuse mahapõletamise ja hävitamise ajaloos. Tekitatud kahjustuste ulatus ei ole siiski teada.
1565. aastal oli mõisa omanik Wolmari lesk Anna von Taube, kes abiellus uuesti Kaagvere mõisniku Johann von Stackelbergiga (Wolmar von Stackelbergi isa), kes valdas Kastit 1568–1582. Võimalik, et valduste säilitamiseks, sest Wolmar, kui rootslaste vastane põgenes Saaremaale taanlaste kaitse alla.
1566 liideti Kasti alad Koluvere linnuselääniga.
8. oktoobril 1573 pantisid rootslased Läänemaa linnused neid kaitsvatele saksa sõjasulastele, kuna neil polnud linnuste kaitsjatele palka maksta.
12. jaanuaril 1575 müüsid saksa sõjasulased Läänemaa koos linnustega taanlastele.
1575. aasta juulis, pärast Pärnu piiramist ja vallutamist 27. juunist kuni 6. juulini, tungisid venelaste väesalgad talupoegi tappes ning vangi viies Paadremale ja sealt edasi Koluvere, Vigala, Velise ja Valgu kaudu kuni Märjamaa kirikuni välja. Peale eespool nimetatute mainitakse vasall Ungerni kirjas Taani kuningale Frederik II-le ka Kasti ja Nõlva mõisat. . 1576 jaanuaris jõudsid venelased uue sõjakäiguga Koluvere, Lihula ja Vigala alla.
1581 septembriks tõrjusid rootslased venelased Läänemaalt välja.
1582–1586 (tõenäoliselt kuni 1599) valdas Kastit rootslane Johan Sparr, kuigi juba 1560. aastast oli Kastit endale taotlenud ka Russalu mõisnik Dirik Yxküll.
Linnus-mõis pärast sõjalise tähtsuse kaotamist 1583. aastast kuni Vene tsaaririigi alla minekuni 1721. aastal
pisi|II keldrikorrusel asuva põhjapoolse ristvõlviga ruumi kirdenurk. Idaseinas on nišid
1584 moodustati Rootsi võimu all oleval Eestimaal maakonnad ja läänid. Kasti, mis kuulus Märjamaa kihelkonda, ühendati koos selle, Kullamaa ja Vigala kihelkonnaga Koluvere linnuselääniks. Läänemaa idapoolse kaitseliini väikelinnused, mis piiskopiriigi ajal paistsid seotud olevat Koluverega, jäid sinna alla ka nüüd.
1586 tagastas Rootsi kuningas Johan III Uexküllidele Kasti. Omanikuks sai 1528 Wolmari pojana sündinud Dietrich von Uexküll. Valdama sai ta seda hakata 1599. aasta sügisel. Tema pojad Wolmar ja Dietrich taotlesid mõlemad Kastit endale, kuningas otsustas Wolmari kasuks, kes oli Rootsi õuemarssal.
1592 – mõisamaade revisjon.
pisi|I ja II keldrikorruse põhjapoolse ruumi ukseava. Ukseava jätkub sügavamal, on näha et põrandapinda on vähemalt 40 cm tõstetud
1595 välja antud flaamlase Gerardus Mercatori koostatud kaardilehel "Livonia: Cum Privilegio" on märgitud poolringis ümber Koluvere 3 asulat: nimeta, Tolk, ja Casbe. Need võiksid olla Fickel, Felcks, ja Casty ehk siis Vigala, Velise ja Kasti. See näitab, et kuigi moonutustega nimes ja häälduses, siis ikkagi jõudsid asustuse andmed kaupmeeste kaudu üpris hästi Lääne-Euroopa kartograafideni. Suuremad ja tähtsamad (Vigala kui kaitseliini lõunapoolseim, kontrollis tähtsat ühendusteed Läänemaa põhja ja lõunaosa vahel) idapoolse kaitseliini linnused, nagu Koluvere (Lode) ja Vigala (Sickel) on alates XVI sajandist peaaegu kõigi täpsemate ja suuremate keskaegsete kaartide peal. See kaart kajastas küll Liivi sõja eelset olukorda.
17. jaanuaril 1618 andis B. Oxenstierns Rootsi kuningale teada, et poolakate laager asub Kehtnas ning järgmiseks ööks peaks jõudma Kasti alla. Vaenlane tappis, röövis ja põletas maal nii palju, kui suutis.
pisi|II keldrikorrusel asuva põhjapoolse ristvõlviga ruumi loodenurk koos aknaavaga
1602–1627 valdas kuni oma surmani Kastit Rootsi kõrge riigiametnik Wolmar Yxkull (u. 1579–1627), kes oli abielus kuninga Erik XIV vennatütre, Östergötlandi ja Dalslandi hertsog Magnuse tütre Helena Gyllenhielmiga (1572–1630).
1627–1699, kuni oma surmani oli omanik Wolmari poeg Johan Yxkull (1605–1654) ja seejärel viimase poeg Claes Yxkull. Mitmed Uexküllid abiellusid sel ajal rootslannadega. Ilmselt ka oma valduste säilitamise huvides. Näiteks Gustav Uexküll, Johanni poeg oli abielus Hebbla Planting-Gyllenbagaga. Tänu lähedastele suhetele Rootsi kuningakojaga omandasid Kasti Uexküllid XVII sajandil rida valdusi ka Rootsis.
1638 – piiritüli Kasti (Yxkull) ja Haimre (Dietrich ja Hans Wrangel) omanike vahel. . Kohtu otsusega anti Kunso küla Kastilt Haimre mõisale.
1648 on rootslane Matia Andersson joonistanud Kasti ja selle ümbruskonna (Haimre, Alaküla, Telliste jm) kaardi. Kasti mõisat on seal kujutatud künkal asuva kahekordse viilkatusega ja kahe korstnaga hoonena, kuid võimalik, et see on kujunduslik tingmärk. Linnusemüüride kohta pole midagi.
pisi|Keldrikorruse lagi I põhjapoolse ruumi eendis. Avaus on kaetud laudadest kaanega
1669–1684 jagunes Kasti mõis Vana- ja Uue-Kasti mõisaks. Mõis jaotati Johann Uexkülli (kes valitses mõisat 1627–1669) kolme poja Johann-Wolmari, Gustavi ja Claesi vahel. Pärast Gustavi surma oktoobris 1682 jaotati ka tema osa mõisast kahe ülejäänud venna vahel. 1678 asus Uue-Kasti mõisa keskus Kasti–Valgu maantee ääres nn Kivitrummist sadakond meetrit lõuna pool. XIX sajandi algul on Uue-Kasti juba Karkmal, Konovere (Vigala) jõe kaldal. Rahvamälestustes märgitakse, et vanasti olevat saksad elanud Karkmal, hiljem aga toodud mõis Kasti üle. Tõenäoline on siiski võimalus, et mõisnik elas Karkmal siis, kui Vana-Kastis toimus mõni suurem härrastemaja ümberehitus või remont. Uue-Kasti mantelkorstnaga hoone seinakrohvis on aastaarv 1751. Võib-olla oli Kasti jaotamine ka Üxküllide tagamõttega trikk, et mitte anda riigile ära kogu mõisat. Võimalik, et seejuures Uue-Kasti hoonete ehitamiseks lammutati vana vasallilinnust.
XVII sajandi teise poolde on dateeritud Kasti mõisa ja selle maade kaart Geometrisch Charta oxtemew Godzet Kasti, iser tigedoniert Estland, Districtet Wyk ocs Mariamah Voisa belägert (Tolleaegne kirjaviis on kohati raskesti ümberkirjutatav). Sellel plaanil on kujutatud tollast mõisa ühekorruselise kõrge viilkatusega (ja võib arvata, et mantelkorstnaga) hoonena. Selle kõrval on vana linnuseplaan, mis huvitavalt kattub S. Waxelbergi mõõtmisjoonisega tollest ajast. Ka sellel plaanil on linnuse hoonetiivad üksteisega risti. Kasti maad piirnevad Haimre ja Vaimõisa (mis tollal oli üks valdus Telliste ja Mõisamaaga) mõisaga. Kaardil on näha ülekäigud Vigala jõest Jaaniveskil ja Koha veski juures, ühendusteed suunduvad edasi Vanamõisa juurde ja sealt Valgu. On juba kujutatud Uue-Kasti mõis, mis ei asu veel Vigala jõe ääres.
1676. aastast pärineb Samuel Waxelbergi joonistatud kaart Kasti ja Telliste mõisate vahelise piiri kulgemisest. Mõisat või linnust kujutatud pole.
1682–1733 on omanikena märgitud küll Uexkülle, kuid valdamiste aastad on kaunis segased. Linnus võis olla selleks ajaks ka osaliselt remonditud, sest juttu on Haus Castist.
1687 (teistel andmetel 1684) toimus Kasti mõisa inventeerimine ja ainsana Märjamaa kihelkonnas redutseerimine (riigistamine – läks Rootsi krooni omandusse). Tõenäoliselt anti mõis Üxküllidele rendile. Mõisa kohta koostati kaardid ja kirjeldused, milles märgitakse härrastemaja vana ja lagunenud hoonena, mille paljudel akendel puuduvad klaasid. Härrastemaja otseses läheduses kirjeldatakse vanu müüre, mis on näidatud ka kaardil. Tegu peab olema vasallilinnuse varemetega, millest mõisnik kasutab elamuna ainult väikest osa. Peale härrastemaja on kaartidel märgitud veel kuus hoonet. Samal aastal mainitakse Kastis teist veskit – Jaaniveskit, mis töötas veel 1828. aastal. Ilmselt on kasutatud nende ehituseks kivimurruna jällegi linnusevaremeid. 1687 tehtud kaardi "Casti Hoff" koostaja on leitnant Samuel Waxelberg (koostas 1683 ka Haapsalu linna plaani ja teostas üle Eesti muid kindlusehitiste ja linnade mõõdistamisi). On kujutatud jälle ühekorruselist viilkatuse ja ühe korstnaga hoonet, ning säilinud linnuseehitise ruumide jaotust. Selle suurendatud kujutist ja ümberjoonistatud skeemi ongi hiljem kujutatud Waxelbergi linnuseplaanina. Eraldi suurt Waxelbergi plaani Kasti linnusest ei ole teada. Mõisa ristkülikukujuline õu on piiratud taraga ja selle edelanurgas on lihtne puidust väravaehitis. Sissepääsutee on samas kohas tänapäevalgi. Õue kirdenurgas ja väravaehitise lähedal, praeguse nn. Sepa kõrtsi vastas on küünid.
Kasti linnus-mõis 1721. aastale järgnenud ümberehitustest kuni 1939. aastani
1733–1756 valdas Vana-Kasti mõisat Klaus Georg von Uexkülli abikaasa, Kärevere ja Laeva mõisate omaniku tütar Maria (sünd. Igelström) koos tütre Margaretha Juliana von Uexkülli ja tema abikaasa Georg Gustav von Baranoffiga. Baranoffid olid omanikud kuni 1795. aastani ja püstitasid mõisa tõenäoliselt siis linnuse keskaegsetele keldritele-müüridele kahekorruselise barokse peahoone. 1745 immatrikuleeriti Baranoffide suguvõsa Eestimaa rüütelkonda.
1748. aastast pärineva kaardi järgi vastab uus Vana-Kasti härrastemaja praegusele hoonele ilma otsatiibadeta. Kuid keldrites ja esimesel korrusel leidub vasallilinnusest pärinevaid müüre. Sellele viitavad mõningad detailid 1. korruse põhiplaanis ja kinnimüüritud käik keldrikorrusel. Rahvajutt räägib, et keldrist pidavat minema maa-alune käik Mõisamaa või Haimre mõisa.
1760 koostati Kasti ja Mõisamaa vahelise piiritüli lahendamiseks plaan, millel näeme endise linnusevaremete kohal veel tiibhooneteta kivist mõisamaja.
Haiiti pilukoon
Käitumine
Päeval on nad peidus urus, puuõõnes, mahalangenud puude õõnsustes või koobastes.
Kasti vasallilinnus
Kasti linnus-mõis 1721. aastale järgnenud ümberehitustest kuni 1939. aastani
1822 ostsid Fr. Taubelt Kasti mõisa, Vigala ja Haimre mõisniku vabahärra Bernhard von Uexkülli (1762–1827) ja krahvinna Elisabeth von Sieversi (1795–1873) tütar, Elisabeth Karoline von Uexküll (1802–1862) ja tema abikaasa krahv Karl von Sievers (1795–1873), kes asutasid oma valdustest fideikomissi. Tõenäoliselt pärast 1824 aastat toimus härrastemaja põhjalik klassitsistlikus stiilis ümberehitus. Hoone sai otsatiivad, ehitati välja kõrgete ja avarate ruumidega teine korrus, mida ühendasid kogu korruse ulatuses ühes reas asuvad kahepoolsed uksed. Maja peasissekäik asus siis põhjapoolses otsatiivas, kust läks ka trepp teisele korrusele. Lisaks ühendas korruseid veel kaks tagatreppi. Hoone põhjapoolses osas asetseva, veel praegugi kasutuses oleva paekivitrepi (praegu betoneeritud) kõvasti kulunud astmed, aga samuti tema asukoht paksude müüride vahel viitab trepi kõrgele vanusele.
Haiiti pilukoon
Käitumine
Kui nad siiski välja tulevad, jooksevad nad kikivarvul kohmakalt paindumatult kaootiliselt, peaaegu siksakki mööda kakerdades. Kohalike elanike sõnul ei jookse nad kunagi otse. Kui loom on ärevuses ja püüab kiiresti joosta, siis ta kipub oma varvastele astuma või isegi uperkuuti kukkuma.
Nad võivad esimesel kohtumisel kakelda. Neid on nähtud suremas kaklusest saadud väikestesse haavadesse, mistõttu arvatakse, et nad ei ole üksteise mürgi vastu immuunsed.
Kooselu korral kujunevad neil välja domineerimissuhted. Vangistuses elavad nad suhteliselt leplikult koos.
Tundra-neppvigle
Tundra-neppvigle (Limnodromus scolopaceus) on kurvitsaliste seltsi kuuluv linnuliik neppvigle perekonnast.
Ozolmuiža (Īve vald)
Küla asub merepinnast 67 meetri kõrgusel ja jääb valla keskusest Tiņģerest 7, piirkonna keskusest Talsist 24 ning Riiast 132 kilomeetri kaugusele.
Tundra-neppvigle
Levila
Tundra-neppvigle on pesitsusajal levinud Kirde-Siberis Tšuktši poolsaarel ja Anadõri alal ning Põhja-Ameerikas Alaska põhja- ja lääneosas, St. Lawrence'i saarel ja Kanadas Yukonis. Maailma populatsiooni suurus on umbes 0,5 miljonit isendit. Tundra-neppvigle on rändlind, ta talvitub USA lõunaosas läbi Mehhiko kuni Guatemalani. Tundra-neppvigle on Eestis eksikülaline, teda vaadeldi esmakordselt 2. oktoobril 2009 Läänemaal Põgaris.
Ozolmuiža (Īve vald)
Ozolmuiža kujunes endise Īve mõisa laudakompleksi (karjamõisa, Oseln) juurde.
Tundra-neppvigle
Välimus
Üldpikkus 27–30 cm, tiibade siruulatus 42–49 cm, kehakaal 90–144 g. Emaslind on isaslinnust keskmiselt natuke suurem. Kõigis sulestikes sarnaneb väga raba-neppviglega. Hundsulestikus roostja tooniga alapoolel on rohkesti tumedaid ja heledaid põikitähne ja suleääriseid, kael ja rind on tihedalt pikitriibulised. Saba on musta-valgevöödiline. Puhkesulestik on hallikirju. Lennul näha valge kiilukujuline laik seljal. Sügisel kohatakse Euroopas peamiselt noorlinde või esimese talve sulestikku sulgivaid linde. Lennuhäälitsus on tunduvalt kõrgem ja teravam kui raba-neppviglel – tavaliselt ühesilbiline mudatildri häälitsuse sarnane kjik või meriski häälitsust meenutav vali kiik, sageli ka kahesilbiline kik-ik ja vaid mõnikord lendutõusul kolmeosaline terav hüüd.
Pesitsemine
Pesitseb tundra rannikuala järvede ja järvekeste kallastel ja palsasoodes. Pesa on maas taimede varjus. Kurnas 4 muna, mida hautakse umbes 20 päeva. Poegade eest hoolitseb isaslind. Pojad hakkavad lendama 20–30 päeva vanuselt.
Haiiti pilukoon
Käitumine
On nähtud, kuidas vangis peetav haiiti pilukoon ründas tibu ning rebis selle oma tugevate küünistega tükkideks ning sõi seejärel ära. Seetõttu arvatakse, et haiiti pilukoon ründab teistest liikidest loomi metsikul kombel.
Tundra-neppvigle
Toitumine
Tundra-neppvigle sööb selgrootuid, lisaks mõnel määral taimede osi.
Haiiti pilukoon
Käitumine
Kui teda jälitada, tardub ta paigale ning peidab pea ära. Seetõttu on teda hõlbus kinni võtta.
Karida
Karida on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas, 2014. aastani kuulus ta Kärla valda.
Haiiti pilukoon
Käitumine
Vangistuses on nähtud neid sageli suplemas.
Toitumine
Haiiti pilukoonud söövad mitmesuguseid loomi, sealhulgas lülijalgseid, usse ja tigusid ning väikesi roomajaid. Nad võivad süüa ka juuri, vilju ja lehti (ühe uurimuse järgi ta keeldus igasugusest taimtoidust).
Nad katsuvad koonuga maad ning kaevavad või lõikavad küünistega mädanenud puuõõnsusi.
Vangistuses on nähtud neid joomas ainult suplemise ajal. Võib-olla on neil pika koonu tõttu muidu raske juua.
Paljunemine
Emaslooma innaajad on ebaregulaarsed ega sõltu aastaaegadest. Tal on aastas 1...3 pesakonda ning ta sünnitab korraga 1...2 poega. Vastsündinud pojad kaaluvad 40...55 g. Tavaliselt üle kahe poja ellu ei jää, sest emal on ainult kaks nisa.
75 päeva pärast pojad võõrutatakse. Mõnikord jäävad pojad vanemate juurde, kuni kasvatatakse üles ka teised pesakonnad. Seetõttu võib ühes urus elada kuni 8 isendit.
Ökoloogia
Kuna loom jookseb aeglaselt ja kohmakalt, pole ta looduslike vaenlaste puudumise tõttu kohastunud kaitseks kiskjate eest ning tal on halvad kaitsevahendid. Märkimisväärselt võivad teda ohustada mitmed invasiivsed imetajaliigid, teiste seas koerad, kassid ning suhkruroopõlduselt rottide hävitamiseks introdutseeritud mangusti Herpestes javanicus auropunctatus populatsioonid.
Kasti vasallilinnus
Kasti linnus-mõis 1721. aastale järgnenud ümberehitustest kuni 1939. aastani
1905 a. revolutsioonisündmustes pandi mõisa peahoone põlema. Mõisnik suutis kohe taastada ainult katuse ja osa ruume I korrusel.
Kasti linnus-mõis 1939. aastast kuni tänapäevani
1960. aastatel remonditi ja võeti kasutusele mõisa peahoone II korrus, kuhu kolis majandi kontor.
1973 mõõdistas Vabariiklik Restaureerimisvalitsus Uno Hermanni juhtimisel Kasti mõisa härrastemaja ning selle ümbruse. Mõisa kohta koostati ajalooline õiend. 1970. aastatel tulid mõisahoone läheduses soojustrassi kaevamisel välja (ilmselt keskaegsed) müürikatked.
1974 satuti parki läbiva soojustrassi rajamisel härrastemajast kagus pargi serval mingi hoone vundamendile. Pinnases leidus rohkesti punase katusekivi tükke.
31. juulist 1976 pärineb kunstiteadlase Juhan Maiste poolt koostatud Kasti mõisa inventariseerimisprotokoll, milles märgitakse, et Kasti mõisa peahoone keldrid toetuvad vanadele, tõenäoliselt piiskopilinnuse müüridele ja et linnusest on säilinud osi mujalgi peahoone müüritises. Mõisakeskuses tegi "Tasuja" kolhoos rekonstrueerimistöid. Tehti ettepanek võtta Kasti mõisaansambel kohaliku tähtsusega mälestisena riikliku kaitse alla.
Praegune seisukord
Mõisahoone müürid keldrikorrusel ja osaliselt ka esimesel korrusel läänepoolse peaukse poolses vestibüülis sisaldavad kindlasti keskaegse linnuse kehandit, kuid põhjalikult uuritud seda ei ole. Müüripaksuse järgi otsustades on vestibüüli kohal võinud asuda linnusetorn, kuid ülejäänud ruumidejaotus on väga segane. Hoone ise seisab enamjaolt tühjana, kuid on siiski katustatud ja seda hooldatakse. Hoone teisel korrusel töötab väike õmblustsehh. Esimesel korrusel on tegutsenud ka baar-söögikoht.
Marcus Aurelius
Marcus Aurelius (ladina keeles Imperator Caesar Divi Antonini Pii Divi Hadriani Marcus Aurelius Antoninus Augustus; sünninimi Marcus Annius Catilius Severus; 26. aprill 121 – 17. märts 180) oli Vana-Rooma keiser 7. märtsist 161 kuni surmani. Teda on nimetatud filosoofiks keisritroonil.
Elulugu
Marcus Aurelius põlvnes Hispaania päritolu senaatorite perekonnast. Tema tädimees Antoninus Pius lapsendas ta 138 Hadrianuse soovil. 145 abiellus ta Antoninus Piuse tütre Faustinaga. Järgmisel aastal sai ta kaasvalitsejaks ja 161 sai ta Rooma keisriks. Kuni 169 jagas ta võimu oma kasuvenna Lucius Verusega.
Marcus Aureliuse valitsusajal lõppes printsipaadi suhtelise kindlustumise aeg ja seda märkisid suured sõjad. 162 surus Marcus Aurelius maha ülestõusu Britannias ja sõdis limese ääres kattidega. 162–166 sõdis Rooma riik Partiaga. Sõda oli võidukas, Armeenia ja Osroene muudeti Rooma sõltlasteks, kuid sõjast naasev armee tõi kaasa katku, mis möllas 189. aastani.
pisi|Marcus Aureliuse ratsamonument Doonau ääres pidasid roomlased aastaid kaitselahinguid markomannide ja kvaadidega. 168–172 tõrjusid Marcus Aureliuse ja tema legaatide väed germaanlased ja sarmaadid välja Ülem-Itaaliast, Reetiast, Noricumist, Pannooniast ja Balkanilt. 172 läksid roomlased markomannide ja kvaadide vastu rünnakule, aga alles 175 ja 178–180 õnnestus neil ajutiselt vallutada Tšehhimaa, Slovakkia ja Ida-Ungari maa-ala. Rooma püstitati 30 m kõrgune Marcus Aureliuse sammas, mille reljeefidel kujutati 171–175 toimunud sündmusi.
175 surus Rooma riik kiiresti maha Süüria asehalduri Avidius Cassiuse võimuhaaramiskatse, ent mauride sissetung Lõuna-Hispaaniasse ja ülestõus Egiptuses vapustasid riiki uuesti. 176 nimetas Marcus Aurelius oma poja Commoduse kaasvalitsejaks ja suri enne Markomanni sõja lõppu Doonau ääres Vindobonas katku.
Valitsejana tuli tal enamiku ajast tegeleda germaanlaste ja teiste vaenulike jõudude rünnakute tõrjumisega, mistõttu ta viibis Roomas väga harva. Sisepoliitikas tegutses ta kooskõlas senatiga, kuid suurendas keisrivõimu. Vangilangenud barbareid ei lasknud ta orjastada, vaid muutis nad koloonideks
Marcus Aurelius omandas elu jooksul järgmised tiitlid: Armeniacus (164), Medicus (166), Parthicus (166), Germanicus (172) ja Sarmaticus (175).
Filosoofia
Marcus Cornelius Fronto ja Herodes Atticus õpetasid Marcus Aureliusele retoorikat. 146 hakkas ta huvituma filosoofiast ja temast sai hilise eklektilise stoa tähtsaim esindaja. Epiktetose mõjul pidas ta kõige tähtsamaks eetikat. Nii nõudis ta omakasupüüdmatut inimarmastust ja enesetäiustamist. Ta arvas, et õnne ja rahulolu võib saavutada ainult maailma seaduspärasusi mõistes ning nende mõistlikkusse uskudes. Ta oli veendunud hinge jumalikus päritolus ja pidas kõiki inimesi võrdseteks. Siiski nõudis ta, et igaüks peab täitma talle saatusest määratud kohust, ja oli seetõttu vastu ühiskondlike suhete muutmisele. Erinevalt vanast stoast arvas ta, et jumalad on väljaspool maailma, ja lähenes seetõttu oma vaadetelt Platonile.
Marcus Aurelius kirjutas Doonau-sõjakäikude ajal aforismidest ja monoloogidest koosneva kreekakeelse teose "Iseendale", mida loeti huviga veel kaua aega hiljemgi.
pisi|Marcus Aureliuse triumf. Hävinud Marcus Aureliuse kaare reljeef Kapitooliumi muuseumist
Marcus Aurelius kunstis
Marcus Aureliuse elulugu on kirjas teoses "Historia Augusta".
Ainus antiikajast säilinud ratsaskulptuur kujutab just Marcus Aureliust. See seisab alates 1537 Roomas Kapitooliumil ja Michelangelo tahus sellele alussamba.
Marie d'Agoult
Marie Catherine Sophie de Flavigny [mar'ii katr'iin sof'ii dö flavinj'ii], vikontess de Flavigny (31. detsember 1805 – 5. märts 1876; abielus krahvinna Marie d'Agoult [mar'ii dag'uu]; kirjanikunimi Daniel Stern) oli kirjanik ja Ferenc Liszti armuke.
Ta sündis Saksamaal Frankfurdis Maini ääres. Tema vanemad olid Alexander Victor François de Flavigny (1770–1819) ja Maria Elisabeth Bethmann (1772–1847).
Ta abiellus 16. mail 1827 Charles Louis Constant d’Agoult'ga (krahv d'Agoult'ga) (1790–1875), mille kaudu sai temast krahvinna d'Agoult. Neil oli kaks tütart, Louise (1828–1834) ja Claire (1830–1912). 19. augustil 1835 nad lahutasid abielu.
Aastatel 1835–1839 elas Marie abiellumata koos helilooja Ferenc Lisztiga (1811–1886). Neil olid lapsed Blandina, Cosima ja Daniel. Blandinast (1835–1862) sai tulevase Prantsuse peaministri Émile Ollivieri esimene abikaasa, kuid ta suri noorelt. Cosima (1837–1930) oli algul abielus tuntud pianisti ja dirigendi Hans von Bülowiga ning hiljem helilooja Richard Wagneriga. Daniel (1839–1859) oli andekas pianist, kuid suri varases eas tuberkuloosi.
Marie suri Pariisis ning maeti Père-Lachaise'i kalmistu 54. ossa.
Marie d'Agoult' tuntuim teos on "Histoire de la Révolution de 1848" ("1848. aasta revolutsiooni ajalugu"), mille ta kirjutas Daniel Sterni nime all.
Kärla
Kärla on alevik Saaremaal Saaremaa vallas Kärla jõe ääres.
Seal tegutsevad Kärla Põhikool, Kärla Muusikakool ja Kärla raamatukogu. Alevikus asuvad ka Kärla kirik ja Kärla kalmistu. Sõmera klubihoone on arvatud ehitismälestiseks.
Alevik asub Kuressaare–Kihelkonna–Veere maantee ääres.
Ajalugu
Enne Kärla Maarja Magdaleena kiriku ehitamist arvatavasti 14. sajandi alguses kuulus piirkond Kaarma kihelkonda. Ürikuis on Kärla kihelkonda esmamainitud 1438. aastal.
Tänapäevani säilinud Kärla kirik ehitati 1843. aastal. Usuvahetusliikumise ajal, 1868. aastal ehitati naaberkülla ka vene õigeusu Mõnnuste Jumala Ilmumise kirik, mis on nüüdsel ajal aga varemeis.
Nõukogude okupatsiooni ajal asus Kärlas kohaliku kolhoosi keskus.
Detsembrini 2014 oli Kärla valla halduskeskus. 2014–2017 kuulus küla Lääne-Saare valda ning pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulub küla Saaremaa valda.
Majandus
Kärla alevikus asub AS EstAgar, kus agarikust toodetakse kondiitritööstuses marmelaadi tootmiseks kasutatavat furtsellaraani (varem nimetatud ka agariks).
Alevikus asub Sõmera hooldekodu.
Kristian Marmor
Kristian Marmor (sündinud 27. veebruaril 1987 Türil) on endine Eesti jalgpallur (kaitsja) ning praegune rannajalgpallur.
Byczyna
Asulat on esmamainitud 1228. aastal, linnaõigused sai enne 1268. aastat. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Kristian Marmor
Klubikarjäär
Lõpetas profijalgpalluri karjääri 2009 hooaja lõpus, misjärel otsustas jätkata ranna- ja saalijalgpalliga SK Auguris.
2013 jätkas jalgpallurikarjääri amatöörina Rakvere JK Tarvas.
Cervantes
Cervantes on asula Lääne-Austraalias India ookeani ääres. Asub Perthist 220 kilomeetri kaugusel põhjas.
Riia lahing
Riia lahingu nime all on tuntud mitmed Riia juures toimunud sõjalised konfliktid:
Ekspositsioon (bioloogia)
Ekspositsioon ehk eksponeeritus on organismi kokkupuude kahjuliku teguriga (nt kiirgusega, toksikandiga, tugeva ilmastikumuutusega).
Kärla-Kirikuküla
Kärla-Kirikuküla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
2014. aastani kuulus küla Kärla valda ja kandis nime Kirikuküla.
Troofiline tase
Troofiline tase on toiduahela energiaallikast olenev tase ökosüsteemis.
Kõikides ökosüsteemides moodustavad esimese lüli autotroofid, kelle kaudu toimub primaarproduktsioon. Mingi osa autotroofide toodetud produktsioonist kasutatakse esmaprodutsentide elutegevuse tagajärjel ja teatav osa kandub teisele troofilisele tasemele – taimtoidulistele organismidele. Kolmanda taseme moodustavad teisest tasemest toituvad organismid ja nii edasi.
Enamasti koosnevad maismaaökosüsteemide toiduahelad neljast kuni viiest tasemest, veeökosüsteemide omad aga kuni seitsmest tasemest. Energeetilises mõttes on kõige efektiivsemad kõige lühemad toiduahelad, kus troofilisi tasemeid on võimalikult vähe, näiteks kaks või kolm.
Glatsioisostaatiline maakerge
Glatsioisostaatiline maakerge on neotektooniline glatsioisostaasiast tingitud litosfääri vertikaalsihiline liikumine üles, tekitades maapinna kerkimise. Mandrijää survel surutakse pealmised maakoorekihid allapoole ja pärast jää sulamist hakkavad allavajunud kihid surve vabanemise tõttu taas kerkima. Sellist kerkimisprotsessi nimetatakse kompensatsiooniliseks kerkeks, neotektooniliseks maatõusuks ja maakerkeks. Maapinna kerkimine Eestis, eelkõige Loode-Eestis, on tingitud glatsioisostaatilisest maakerkest.
Teke ja seosed
Maakerke põhjustab maapinna kohal olev mandrijää või liustiku sulamine eeldusega, et enne on jäämasside surve tõttu maapind alla vajunud. Maakerge sõltub jääkihi raskusest (mida paksem jääkiht, seda raskem) ja selle ajalisest kestvusest maapinna peal. Mida raskem on liustik, seda intensiivsemalt tõuseb maakoor pärast jää sulamist. Seetõttu on maakerge jäätumiskeskuste piirkonnas alati kõige intensiivsem, kuna sealne jääkilp on kõige paksem. Mida kauem püsib jääkiht maapinna kohal, seda aeganõudvam on maakerke protsess pärast jääkihi sulamist – see võib kesta aastatuhandeid. Pärast liustiku sulamist on maakerge alguses alati kõige intensiivsem, ajapikku protsess aga aeglustub.
Maakerge Skandinaavias
Viimasel jääajal (Weichseli jäätumise ajal) kujunes üks Euraasia jäätumisala jäätumiskeskusi Skandinaavia mäestiku keskosas, Fennoskandias (umbes 70 000 aastat tagasi). Moodustus mandriliustik, mis jagunes erisugusteks liustikuvooludeks, mis täitsid ka Läänemere nõo. Tervet Skandinaaviat kattis mõne kilomeetri paksune jääkilp, mille raskus hakkas litosfääri alla suruma. Massiivne mandriliustik saavutas oma maksimumi ligi 15 000 aastat tagasi, kui jää keskmine paksus oli umbes 1,3 kilomeetrit. Pärast maksimumi saavutamist hakkas kliima aegamisi soojenema ja tõi endaga kaasa mandriliustiku sulamise. Skandinaavia piirkonnalt kadus jääkilp ning algas maakerke protsess. Kõige intensiivsem maakerge sai alguse ja toimub ka nüüdisajal Fennoskandia piirkonnas (Botnia lahe lõunaosas), kuna seal oli jäätumiskeskuse tõttu jää kõige paksem. Fennoskandias on maapind kerkinud alates jää lõplikust sulamisest ligi 280 meetrit. Nüüdisajal tõuseb seal maapind ligi 9 mm aastas. Läänemere ümbruse ebaühtlane tõus kestab siiani.
Maakerge Eestis
Jääaja tõttu valdasid ka Eesti territooriumi paksud ja laiad liustikud (sadadest meetritest kuni mõne kilomeetrini kõrged). Eesti reljeefi kujunemise määrasid Peipsi ja Läänemere liustikuvoolud. Neid lahutas jäälahkmeala Pandivere kõrgustiku juures. Liustikujää osutus aga oma suure laiuse ja paksuse tõttu väga raskeks koormaks, mis põhjustaski maakoore aeglase vajumise. Pärast jääkoorma sulamist (umbes 12 000 aastat tagasi) hakkas maa taas kerkima, ja see tähistab maakerke algust Eestis.
Pärast mandrijää sulamist (12 600 aastat tagasi) kerkis Loode-Eestis maakoor H. Kesseli ja A. Miideli arvutuste kohaselt esimese 3000 aasta jooksul ligi 65 meetrit. Järgnevad 9600 aastat kerkis piirkond aga ainult 50 meetrit. Tallinna ümbruses oli kerkimise kiirus vastavalt 26,5 mm ja 4,2 mm aastas.
Weichseli jäätumine ei ole olnud ainuke jääaeg, mille tõttu liustikud maapinda alla surusid. Enne jääaegu oli Eesti maapind hetkeseisust veidi kõrgem – jääaegadel maapind vajus, aga jäävaheaegadel (näiteks praegu) kerkis. Jäävaheaegadel ei ole saavutatud maapinna endist taset, mis oli enne jääaegu – glatsioisostaatiline maakerge pole olnud piisavalt suur, et oleks taastunud jääajaeelne maapinna kõrgus, mistõttu maakerge toimub Eestis siiani. Seda näitavad näiteks puuraukude andmed Harkus ja Vääna-Jõesuus. Maatõus, rannajoone taandumine, uute poolsaarte ja saarte teke jätkub Madal-Eestis praegugi. Näiteks Loode-Eestis rannalähedased saared poolsaarestuvad ja lahesopid maastuvad.
Eesti looderannikul on maapind kerkinud alates jää lõplikust sulamisest ligikaudu 100–110 meetrit, Tartu ümbruses umbes 20–25 meetrit. Praegu kerkib maa nimetatud paikades vastavalt ligi 2-3 ja 0 mm aastas. Kõige õhema jääkatte piir on kujunenud üle Kagu-Eesti, seetõttu ka vajumine ja kerkimine on olnud seal kõige väiksem. Eestis kerkib hetkel maapind kõige intensiivsemalt Loode-Eestis. Kõige intensiivsemalt toimub maakerge Kõpus – umbes 3 mm aastas. Kirde- ja edelaosas kerkimisamplituudid vähenevad.
Maakerke ilmingud Eestis
Maakerke tõttu on mitmed Lääne-Eesti laiud aja jooksul kujunenud poolsaarteks või seljandikeks lähedal asuval mandril. Sellest hoolimata kutsutakse neid Eestis endiselt laidudeks, näiteks Puhtulaid Virtsu poolsaare lõunaosas (alates 19. sajandist on maakerke tõttu  poolsaar) ning Jürilaid ja Peedulaid, mis asuvad Virtsu ja Puhtu vahel. Maakerke tõttu on tekkinud ka Osmussaar, mis kerkis merepinnast 2000–3000 aastat tagasi. Hetkel kerkib maapind saarel umbes 2-3 mm aastas.
Tänu maakerkele leidub Eestis nüüdisrannast kaugel maismaal vanu rannamoodustisi, näiteks Kõpu poolsaare rannavallid ja luited. Rannavallid on seal tekkinud tormide tõttu, mida maakerge ajapikku maismaale kannab – rannajoone taganemisega tekivad samal ajal uued rannavallid ja protsess kordub.
Maakerke tõttu on Eestis mõnest saarest moodustunud poolsaar, näiteks Kopli ja Paljassaare poolsaar, mis on kunagi merest kerkinud saared. Maakerke tõttu on need liitunud mandriga ja muutunud poolsaarteks, mille pindala pidevalt suureneb. Kunagise Kopli saare keskosa tõusis kõige enne. Umbes 4750 aastat tagasi kerkisid mitmed laiud, mis ligikaudu 4250 aastat tagasi ühinesid Kopli saareks. Umbes 2000 aastat tagasi liitus kunagine saar mandriga ja muutus poolsaareks. Kopli poolsaare laienemine ei ole kunagi lakanud ja toimub tänaseni. Viimase aastatuhandega on saare pindala suurenenud nii lääne kui ka ida suunas. Erandiks on tipp poolsaare otsas, mis taandub mandri poole – seda murrutavad tugevad lained.
Paljassaare jagunes esialgu kaheks – Suur-Paljassaare ja Väike-Paljassaare. Esialgu kerkis väike laid Suur-Paljassaare kohal umbes 2700 aastat tagasi. Suure- ja Väikse-Paljassaare kerkimine algas alles 1000 aastat tagasi – tol ajal oli poolsaare asemel hoopis kaks kitsast saart. Heino Gustavsoni järgi liideti kunagised saared mandriga aastatel 1912–1917, sest sadama rajamise käigus täideti saare ja Kopli vaheline väin. Olgugi et maakerkel oli oluline põhjus, miks saared poolsaarestusid, mängis olulist rolli ka inimtegevus (kaid, sadamad ja nende ehitamine), kuna see kiirendas poolsaarestumise protsessi märgatavalt.
Maakerke mõõtmine
Maakerke mõõtmisel kasutatakse geodeetilisi, okeanograafilisi ning GPS-meetodeid. Geodeetilist meetodit kasutatakse maakerke uurimiseks rannikualadest kaugemal iga 20 aasta tagant. Arvutatakse maakoore tõus geoidi suhtes, maakoore tõus ellipsoidi suhtes ja maakoore tõusu keskmise merepinna suhtes. Okeanograafilise meetodiga leitakse kõigepealt ranniku üksikute punktide abil merepinna kõrguse andmed. Nende kaudu arvutatakse merepinna keskmine kõrgus ning pikaajaliste vaatlustulemustega leitakse selle põhjal maakerke absoluutne liikumiskiirus. GPS-meetodi puhul teevad tööd GPS-i püsijaamad, mis uurivad maatõusu. GPS-meetod on kõige populaarsem ja efektiivsem.
Kuressaare vaekoda
pisi|Vaekoda, 30. aprill 2007 pisi|Vaekoda, 2. august 2010 Kuressaare vaekoda on barokne astmikviiluga hoone (vaekoda) Kuressaare kesklinnas Tallinna tänav 3.
Vaekoda on ehitatud Rootsi ajal 1663. aastal. Vaekojas asusid täpsed tembeldatud kaalud, mis võimaldasid ausat kauplemist.
Vaekoja restaureeris 1982. aastal kaupluseks arhitekt Lilian Hansar.
Hoones on tänapäeval Vaekoja pubi.
Dūmciems
Küla asub merepinnast 50 meetri kõrgusel ja jääb valla keskusest Tiņģerest 7, piirkonna keskusest Talsist 24 ning Riiast 132 kilomeetri kaugusele.
Dūmciemsi on esmamainitud 1582. aastal. Küla kuulus varem Īve mõisale. Seal asub kalmistu.
2017. aastal oli külas 30 elanikku.
1858
1858. aasta (MDCCCLVIII) oli 19. sajandi 58. aasta.
Käina
Käina on alevik Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas.
Asulat on esmamainitud 1522. aastal. Kuni 1. aprillini 1939. aastal kandis alevik nime Keina.
Kärla-Kulli
Kärla-Kulli on küla Saaremaal Saaremaa vallas.
Käina
Käina Martini kirik on varemetes ja kohalik luterlik kogudus kasutab teenistusteks Käina kogudusemaja.
Kärla-Kulli
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
Küla kuulus 2014. aastani Kärla valda ja kandis nime Kulli.
Käina
Käinas asus üks kahest Hiiu maakonna gümnaasiumist. 1. septembrist 2015 on see põhikool.
Asulast lõunasse jääb Käina laht.
Eesti energeetika
pisi|Eesti [[energeetikasektor toetub suures osas põlevkivi kasutamisele. VKG Ojamaa kaevandus]] Eesti energeetika hõlmab energia (sh elektri- ja soojusenergia ning kütuse) tootmist ja tarbimist Eestis ning selle eksporti ja importi.
Elektritootmisel on ajalooliselt kõige olulisem olnud Eesti põlevkivitööstus. Samas on kiirelt kasvamas taastuvenergia tootmine ning käivad arutelud ka tuumaenergia võimaliku kasutuselevõtu üle tulevikus.
Eesti suurim elektri- ja soojusenergiatootja on riigile kuuluv Eesti Energia.
Ilja Monakov
Ilja Monakov (sündinud 24. juulil 1988) on Eesti jalgpallur (poolkaitsja).
Eesti energeetika
Ülevaade
Primaarenergia peamiseks allikaks Eestis on põlevkivi, mida toodetakse aastast 1916. Seda kasutatakse elektri- (kogu Eesti jaoks) ja soojusenergia (peamiselt Narva jaoks) tootmiseks. Viimastel aastatel on hakatud põlevkivist põlevkiviõli tootma, selle tootmise maht pidevalt kasvab. Samuti kasutatakse elektri- ja soojusenergia tootmiseks turvast, küttepuitu, hüdro- ja tuuleenergiat, päikesepatareisid ning imporditud maa- ja vedelgaasi ning kivisütt.
Peaaegu kogu sõidukite jaoks kasutatav kütus imporditakse välismaalt. Selle hulka kuuluvad bensiin, diislikütus, kütteõli ja lennukikütus.
Primaarenergia tootmine
Primaarenergia tootmise maht kasvas 1980. aastate alguseni ja hakkas seejärel langema. Eriti kiire ja järsk langus oli aastatel 1989–1993, kui see langes 235 299 TJ-lt 138 161 TJ-ni. Järgmine kord langes see aastal 1997 124 627 TJ-ni. Aastast 2010 jääb primaarenergia tootmise maht vahemikku 200 000 – 250 000 TJ.
Friedrich Carlblom
Friedrich Carlblom (27. veebruar/10. märts 1789 Haapsalu – 4. veebruar/16. veebruar 1857) oli Eesti vaimulik.
Eesti energeetika
Primaarenergia tootmine
Suurima osa primaarenergia allikatest moodustab põlevkivi, selle osatähtsus suurenes 1960. aastate keskpaigas üle 90% ja oli sellel tasemel 1993. aastani. 2014. aastani kõikus see 77–83% ulatuses ja 2016. aastal langes 66%-ni. See langus oli seotud küttepuidu kasutamise osatähtsuse pideva kasvuga, mis tõusis aastaks 2016 29%-ni.
Friedrich Carlblom
Hariduse sai koduõpetaja käe all. Tartu ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1806–1808. Ordineeriti 1. oktoobril/13. oktoobril õpetajaks.
Eesti energeetika
Primaarenergia tootmine
Turba osa primaarenergia allikana on pidevalt vähenenud ja praegu ei mängi see primaarenergia allikana erilist rolli. 2000. aastate algusest hakkas alternatiivenergiaallikate (hüdro- ja eriti tuuleenergia) osatähtsus kasvama, kasvades 0,2% aastal 2000 kuni 1,14% aastal 2016.
Friedrich Carlblom
Oli aastatel 1811–1812 (introdutseeriti 5. novembril/17. novembril 1811) Viljandi Jaani koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1812–1821 Suure-Jaani Johannese koguduse õpetaja ja aastatel 1821–1856 Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Võttis omale silmade nõrkuse tõttu aastal 1833 adjunktiks Valentin Karl Heinrich von Holsti. Jäi aastal 1856 emerituuri.
Eesti energeetika
Elektri- ja soojusenergia tootmine, tarbimine ja kaubandus
1960.–1980. aastatel moodustas elektrienergia tarbimise osatähtsus alla 50% toodetud energiast, alates 1990. aastate algusest tõusis see kuni 68% aastal 2000 ning vähenes 50%-ni.
Suur osa (50–70%) toodetud elektrienergiast eksporditi Nõukogude Liidu naaberpiirkondadesse – Läti NSV-sse ja Vene NFSV-sse. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist vähenes kohe mitmekordselt ka eksporditud elektrienergia maht (kuni 1005 GWh 1995. aastal ja 523 GWh 1998. aastal) ja selle osatähtsus (vastavalt 13% ja 7% toodetud elektrienergiast), kuid aastast 2002 hakkas see kasvama. Maksimaalne eksporditud elektrienergia maht oli 2015. aastal 6377 GWh ehk üle 70% Eestis toodetud elektrienergiast.
Elektrienergia impordi maht ja osatähtsus Eestis oli suhteliselt väike – alla 10%, kuid 2010. aastatel tõusis see 20–37%-ni. Aastani 2002 imporditi elektrit Venemaalt, alates 2000. aastast Lätist ja Leedust ning 2008. aastast Soomest Estlingi elektrikaabli kaudu.
Fistul
Fistul (ladina fistula 'toru'; 'vile'; 'pilliroog'; 'veetoru') ehk uuris on patoloogiline kitsas kanal, mis ühendab kahte õõnt või haiguskollet kehapinnaga või mõne teise elundiga.
Eesti energeetika
Kütuse tarbimine Eestis
Suurimate Eesti soojuselektrijaamade peamine kütus on põlevkivi, selle toodang kasvas 1970. aastate keskpaigani ja seejärel kõikus ulatuses 25–30 mln tonni aastas. 1990. aastate alguses toimus põlevkivi tootmise mahu kiire ja järsk langus 26,5 mln tonnilt 1989. aastal 16,3 mln tonnini 1994. aastal. Väikseim tootmise maht (12,7 mln t) oli 1999. aastal, suurim (20,6 mln t) 2014. aastal. 1990.–2010. aastatel kõikus põlevkivi tootmise maht 13–20,6 mln t ulatuses. Tootmise mahu kasv 2000. aastatel oli seotud põlevkiviõli tootmise kasvuga.
Põlevkivigaasi kasutati aastani 1987. Taas hakati seda kasutama aastast 2011.
Turba tarbimine on pidevalt vähenenud ja on praegu veidi üle 100 000 tonni aastas. Puitkütuse tarbimine, vastupidi, kasvab ja ületab praegu 4,6 mln tm.
Kivisütt ja koksi kasutati enamasti 1990. aastate alguseni, seejärel nende tarbimine vähenes ja praegu nad eriti suurt rolli Eesti energeetikas ei mängi.
Maagaasi tarbimine tõusis 1991. aastaks 1521 mln m³, seejärel langes järsult peaaegu 4 korda (441 mln m³ 1993. aastal) ja kõikus 650–1000 mln m³ ulatuses. Kogu maagaas imporditakse Venemaalt.
Diislikütuse, autobensiini ja lennukikütuse tarbimine kasvas 1980. aastate keskpaigani ja seejärel jäi umbes samale tasemele kuni 1991. aastani. 1992. aastal nende kütuste tarbimine langes 2–3 korda ja 2000. aastatel hakkas kasvama.
Taastuvenergia
Esimesed küttepuidu- ja hüdroenergiat kasutavad elektrijaamad ehitati suurte tööstusettevõtete juurde 19. sajandi lõpus ja suurtes linnades 20. sajandi alguses. Eesti esimene hüdroelektrijaam ehitati 1893. aastal Kunda mõisa maadele tsemenditehase energiaga varustamiseks. Eesti esimene keskelektrijaam käivitati 1907. aasta novembris Pärnus. Seda köeti puidujäätmete, saepuru, kändude ja turbaga.
Praegu on Eestis 37 hüdroelektrijaama, nendest 23 töötavat. Lähiajal kavandatakse veel 27 hüdroelektrijaama rajamist. Aastal 2018 oli Eesti hüdroelektrijaamade installeeritud koguvõimsus 7,3 MW ja elektrienergia kogutoodang 19 GWh, mis oli eelmise aastaga võrreldes (29 GWh) palju väiksem. See oli seotud ilmaoludega, sest 2018. aastal oli sademete hulk tunduvalt väiksem kui 2017. aastal.
Friedrich Carlblom
Isiklikku
Tema isa Gustav Carlblom ja vanaisa Jonas Laurentii Carlblom olid Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetajad, teine vanaisa Joachim Heinrich Dahl oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vanavanaisa Andreas Hollming oli Vormsi Püha Olavi koguduse õpetaja. Tema onu Johannes Carlblom vanem oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema vend Peter Carlblom oli Risti koguduse õpetaja, vend Paul Carlblom oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, vend Johannes Carlblom oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Tema äi (ta abiellus oma onu Johannes Carlblom vanema lesega) Benedikt Gottlieb Haken oli Jämaja Kolmainu koguduse ja Märjamaa Maarja koguduse õpetaja.
Eino Puri
Eino Puri (sündinud 7. mail 1988 Tartus) on Eesti jalgpallur (poolkaitsja), kes mängib Norra tugevuselt kolmanda liiga klubis Nybergsund IL-Trysil.
Koondisekarjäär
Debüteeris Eesti koondises 29. mail 2009 sõpruskohtumises Walesiga. On esindanud Eestit koondises kolmel korral.
Isiklikku
Eino Puri on üks kolmikutest, ta vend Sander Puri on jalgpallur ja õde Kadri Puri võrkpallur.
Eesti energeetika
Taastuvenergia
Biokütuste kasutamine on Eesti energeetikas viimastel aastatel kasvanud seoses sellega, et ettevõtted peavad CO2 emissiooni eest maksma. 2010. aastatel toodeti biomassist aastas 500–1000 GWh elektrienergiat. 2018. aastal toodeti biokütustest 1662 GWh ehk 17,1% elektrienergia kogutarbimisest.
Esimesed tuulegeneraatorid püstitati Eestis enne 1990. aastat eramajapidamistes ning kolhoosides ja sovhoosides. Esimene kaasaegne tuulegeneraator võimsusega 0,15 MW ehitati 1997. aastal Hiiumaal Tahkuna poolsaarel Taani Keskkonnafondi toel. Esimese aasta jooksul tootis see 288 MWh elektrienergiat, mis oli alla 1% kogu Hiiumaal tarbitavast energiast. 2002. aastal ehitati teine tuuleturbiin Sõrve säärel ning Eesti esimene Virtsu tuulepark koguvõimsusega 1,8 MW ja aastase toodanguga 4,8 GWh. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis 139 tuulegeneraatorit ja tuuleelektrijaamade koguvõimsus 309,96 MW. 2018. aastal toodeti 590 GWh elektrit, mis moodustas 36% kogu taastuvenergia toodangust Eestis.
Laamad
Laamad võib tähendada mitut sõna mitmuses:
Holmeni talu
thumb|Holmeni talu [[ait]] Holmeni talu (Holmen gård) on metsatalu Norras Agderi maakonnas Gjerstadi vallas Trydali orus. Talu on tuntud Norra Kodukäsitööseltsi (Norges Husflidslag) kursuste paigana 1973. aastast.
Talu ajalugu
Holmen sai omaette taluks 1800. aasta paiku, kui Trydali talu jagati kahe venna, Ola ja Nilsi vahel. Nils asus elama mõnesaja meetri kaugusele üle Lilleelvi jõe Holmenile, soosaarele, kus Trydali talunikud suviti sigu nuumasid ning mida seetõttu hüüti seasaareks (svinholmen).
Aastatel 1806–1807 ehitas Nils külaraamatu andmetel "tolle aja mõõdupuude järgi uhke puust eluhoone. Hoone oli kahekorruseline, koridoriga kahe idapoolse ja kahe läänepoolse toa vahel. Teisel korrusel oli hoone idapoolel samuti kaks tuba, läänepoolel aga oli üksainus suur tuba, mida hüüti saaliks. Siin oli osa voodeid. Need olid sisse ehitatud, nii et voodis oli täiesti pime. Hoone oli palkidest, kuid laudseintega, ja punase värviga kaetud."
Bjorvasstova
Üks talu endisi omanikke, Ingeborg Fearnly, ostis Esimese maailmasõja ajal vana Bjorvasstova, mis oli ehitatud 1721 ja mille sisemaalingud oli teinud Salve Torjussen Flatens (Salve Målar) 1770ndatel, Bjorvatnilt Vegårshei vald. See toodi talveteedel Gjerstadi valda ning pandi Holmenis 1920/21 peahoone pikendusena püsti. Ta on tänaseni sellisena säilinud. Sisseehitatud voodeid saalis enam pole, kuid majas on teisi mööbliesemeid, mis tõenäoliselt pärinevad maja algusajast. Majas on palju muid kodutarbeid Gjerstadi vallast ja ümberkaudsetest küladest, sest endised omanikud on tundnud huvi maja ning majatarvete vastu. Seetõttu on maja omanikud – Gjerstadi talupojad, Risøri ja Kragerø valla puidukaupmehed, metsaomanikud, äriseltsid metsaülematega, riigimetsade direktoraat, Norra Kodukäsitööselts ja Holmeni talu sihtasutus – maja hoolega hoidnud.