cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Kubica
Vormel 1
thumb|Kubica Briti Grand Prix'l 2007 2007. aasta 2007. aasta Kanada Grand Prix'l sõitis Kubica rajabarjääri ja põrkas seejärel üle raja vastu teist rajabarjääri. Pärast uuringuid haiglas selgus, et ta väänas vaid pahkluud ja sai põrutada. Hooaja kokkuvõttes ei tulnud ta kordagi poodiumile, punktikohale seevastu rohkem kui pooltel etappidel. Kokkuvõttes oli ta 39 punktiga 6., Heidfeld (kaks korda poodiumil). Pärast McLareni diskvalifitseerimist oli Sauber meeskondlikult koguni teine Ferrari järel, hoolimata kõigest kahest poodiumikohast.
2008. aastal sai Kubica Kanadas oma elu esimese etapivõidu ja veel neli poodiumikohta ning tõusis Sauberi esisõitjaks. Hooaja kokkuvõõtes oli Kubica 75 punktiga 4. ja Heidfeld 60 punktiga 6. Meeskondlikult oli Sauber 135 punktiga 3.
2009. aastal tegi Sauber suure sammu tagasi. Nii Heidfeld kui Kubica olid korra teised, aga muid punkte tuli vähe, Heidfeld oli 19 punktiga 13. ja Kubica 17 punktiga 14. Meeskondlikult oli Sauber 36 punktiga kuues.
2010. aastal jõudis ta kolm korda poodiumile ja sai kokkuvõttes kaheksanda koha.
6. veebruaril 2011 osales ta rallil Itaalias ning sõitis teelt välja. Tema parem käsi ja jalg said raskelt vigastada. Talle tehti mitu operatsiooni, mis läksid hästi, kuid paranemine võtab tõenäoliselt kuid.
Via Hanseatica
Via Hanseatica on tee ajalooliste hansalinnade Lübecki, Riia, Tartu ja Peterburi vahel. Via Hanseatica kuulub Pan-Euroopa transpordivõrgustikku ja on nn transpordikoridor 1A. Kogu marsruut on järgmine: Lübeck–Gdansk–Kaliningrad–Šiauliai–Jelgava–Riia–Valka/Valga–Tartu–Narva–Peterburi.
Via Hanseatica on
Via Hanseaticast kujundatakse kultuuri- ja ajaloohuvilisele turistile suunatud turismimarsruut, mis peaks seonduma meeltes põneva ajaloo, kauni arhitektuuri ja vaatamisväärsuste, uute teadmiste ja üllatavate faktidega, mitmekesise kultuuri, hea toidu, mõnusa õhkkonna, sõbralike inimeste ja kõige sellega, mis teeb külastaja reisi unustamatuks ja eriliseks.
Via Hanseatica maismaakoridor läbib järgmisi Euroopa linnu: Kiel–Berliin–Varssavi–Kaunas–Riia–Valga–Tartu–Jõhvi–Narva–Peterburi.
Areng Venemaal, Eestis ja Lätis
Aastal 2012 ühendas 45 partnerorganisatsiooni oma jõud, et kasutada Eesti, Läti ja Venemaa territooriumil asuvat rahvusvahelist Via Hanseatica turismimarsruuti maksimaalselt ära. See tähendab, et loodi ühised Via Hanseatica näidismarsruudid ja -paketid, tugev partnerlussuhe kohalike võimude, ettevõtjate ja turismiarendajate vahel ning muudeti Via Hanseatica võimalikult nähtavaks nii omade kui külaliste jaoks. Kokku jääb sellele alale nii 600 kilomeetrit looduslikku ilu kui ka suurepäraseid mõisahooneid ja aktiivpuhkuse paiku.
Loodud on Via Hanseatica veebileht  ja välja töötatud reisiplaanur. Arendamise tulemusena on kasutajatele kättesaadavad ka Via Hanseatica mobiilirakendused Androidi ja iOSi operatsioonisüsteemiga mobiilseadmetele. Via Hanseatica teele jäävatest turismiinfopunktidest leiab soovija ka teekonna trükikaardi.
2014. aasta märtsis ilmus trükist Via Hanseatica raamat-reisijuht, mille autor on kirjanik Sass Henno. Reisiraamat on tänapäevane romantiline reisilugu noorest vene ärimehest Markist, tema abikaasast Nadiast ning nende kahest lapsest, kes võtavad ette teekonna mööda Via Hanseaticat. Raamat ühendab kirjaniku fantaasiarikka loo ning kogu praktilise Via Hanseatica teele jääva info. Mitmes keeles raamat on veebis tasuta loetav.
Mihhail Pogodin
pisi|Mihhail Pogodin Mihhail Petrovitš Pogodin (vene Михаил Петрович Погодин; 23. jaanuar (vana kalendri järgi 11. jaanuar) 1800 Moskva – 20. detsember (vkj 8. detsember) 1875 Moskva) oli Venemaa ajaloolane, publitsist ja kollektsionäär.
Pogodini isa oli talupoeg, kes vabastati pärisorjusest 1806. 1821 lõpetas Pogodin Moskva ülikooli. 1823–1825 osales ta kirjanduslik-filosoofilise ringi "Tarkusearmastajate ühing" töös. 1827–1830 ilmunud väljaandes "Moskva Teataja" ("Московского вестник") avaldas ta jutustuse "Kerjus", milles võttis sõna pärisorjuse vastu. Umbes sellesse ajajärku jääb tema tegevus publitsistina, pärastpoole pühendus ta ajaloole.
Tema magistritöö (1825) teema oli "Venemaa rajamine"; seal püstitas ta teooria, et Venemaa riiklused rajasid Skandinaaviast pärit viikingid. Kuid hiljem lähendas huvi slaavluse vastu, Venemaa ajaloo ja selle omapära põhjalik mõistmine teda slavofiilidele.
Pogodin oli Moskva ülikoolis 1826–1835 üldajaloo professor ja 1835–1844 Venemaa ajaloo professor. Ta uuris vanavene ja slaavi ajalugu, vene talupoegade pärisorjastamise käiku ja Moskva Venemaa pealinnaks tõusmise põhjusi. 1834 kaitses ta doktoritöö "Nestori kroonikast". Ta avastas hulgaliselt varem tundmatuid Venemaa ajaloo allikaid.
Ta oli üks kõige tunnustatumaid ajaloolasi Venemaal enne Sergei Solovjovi.
Tema majas elasid Nikolai Gogol ja Afanassi Fet. Viimast valmistas Pogodin ette ülikooli astumiseks.
Oma elu jooksul omandas Pogodin suure vanavarakollektsiooni: ikoone, vasest ja hõbedast riste, münte, medaleid, relvi, käsikirju, vanu raamatuid, vene ja välismaa teadlaste, kirjanike, kunstnike, sõjaväelaste, poliitikute ja kirikutegelaste autograafe ning muud vanavara. Osa kogutust on säilinud Venemaa rahvusraamatukogus ja Ermitaažis.
Arnošt Lustig
Arnošt Lustig (21. detsember 1926 Praha – 26. veebruar 2011 Praha) oli juudi soost Tšehhi kirjanik.
Aastal 2008 sai Arnošt Lustig Franz Kafka auhinna.
Aden Abdullah Osman Daar
Osman Abdullah Osman Daar (9. detsember 1908 – 8. juuni 2007) oli Somaalia esimene president (1960–1967). Daar oli üks Somaalia iseseisvuse eest võidelnud Somaali Noorteliiga juhtfiguure. 1967. aastal teda tagasi ei valitud ning ta tõmbus poliitikast tagasi. Elu viimased aastad elas ta Lõuna-Somaalias. Ta oli vanim elusolev (endine) riigipea maailmas.
Igavesti Sinu
Igavesti Sinu oli Eesti fotograafide rühmitus, mis asutati aastal 1990.
Aastatel 1990–1992 osales Igavesti Sinu (inglise keeles "Always Yours") paljudel näitustel Eestis ja välismaal: Charleroy fotomuuseumis, Odense fotomuuseumis, Rob Boyd Gallery Chicagos, Rosa Esman Gallery New Yorgis, Saaremaa Fotobiennaalil jm.
Mary Slaney
Mary Teresa Slaney (Decker) (sündinud 4. augustil 1958 Bunnvale'is New Jersey osariigis) on USA kergejõustiklane (jooksudistantsid 800 m kuni maratonini). Kahekordne maailmameister (1983).
Ajalugu
Mary Decker võistles juba 1973. aastal 14-aastaselt USA – NSV Liidu kergejõustiku maavõistlusel Minskis. Kohe äratas ta rahvusvahelist tähelepanu, kuna võitis 800 m jooksus Müncheni olümpiamängude hõbemedaliomanikku Nijole Sabaitet. Mary oli siis 150 cm pikkune ja kaalus 39 kg. Kodumaal hakati teda kutsuma "Little Mary Decker".
Mary hakkas jooksmisega tegelema 11-aastaselt. Kuna pere oli just kolinud New Jerseyst Californiasse ja vanemad hakkasid lahku minema, otsustas ta pühenduda täielikult oma uuele kiindumusele – jooksule. 12-aastaselt võttis ta esimest korda osa maratonist ja lõpetas ajaga 3:09.00. Järgmisel päeval viidi ta haiglasse pimesooleoperatsioonile.
1974. aastal USA – NSV Liidu maavõistlusel tekitas noor talent pisikese sensatsiooni. Joostes viimast vahetust 4×800 m teatejooksus, tõukas teda Sarmite Štula, väike Mary ei jäänud võlgu ja tõukas lätlannat teatepulgaga. Štula lükkas selle eemale, kuid enne finišit nügis Decker teda uuesti. Mõlemad naiskonnad diskvalifitseeriti ja 15-aastane Mary sai hoiatuse ebasportliku käitumise eest.
Sellest ajast hakkas tema karjäär allamäge liikuma. Tema intensiivne kasvamine hakkas jooksmist segama. Eriti paisusid jalad ja järgmise kolme aasta jooksul käis ta arsti juurest arsti juurde, ühelt raviseansilt teisele, püüdes oma piinu leevendada.
1977. aastal kohtus Mary Montreali OM-i 10 000 m jooksu hõbemedalimehe Dick Quaxiga, kes taipas kohe, et tegu on niinimetatud jaotussündroomiga, milles lihaseid ümbritsevad koed satuvad vastuollu lihaste kasvuga. Sääremarja operatsioon leevendas valu. Pärast kaht autoavariid ja veel ühte operatsiooni hakkas Mary elujärg taas paranema.
Maailmameistrivõistlustel
Helsingi 1983
Sisemaailmameistrivõistlustel
Pariis 1997
Anthony Joseph Mamo
Sir Anthony Joseph Mamo (9. jaanuar 1909 – 1. mai 2008) oli Malta poliitik.
Mamo oli Malta viimane kindralkuberner Suurbritannia võimu all. 1974–1976 oli ta ka just iseseisvunud riigi esimeseks presidendiks. Mamo oli üks võtmeisikuid Malta iseseisvumise juures.
Pärast Aden Abdullah Osman Daari surma juunis 2007 kuni oma surmani mais 2008 oli ta vanim elusolev endine riigipea.
Jawaharlal Nehru
Tema tütar Indira Gandhi ja lapselaps Rajiv Gandhi olid samuti India peaministrid.
Pinumälu
Pinus võib esineda eri tüüpi andmeid, kuid nendega peamiselt tehtavad operatsioonid on pinusse paigutamine (push) ja pinust väljalükkamine (pop). Mõlema operatsiooniga uuendatakse pinuviidet, milleks on pinutipu aadressile osutav muutuja või register.
Tehnikas
Piltlikult võib kujutada seda kui protseduuri, kus pabereid lisatakse ühekaupa üksteise otsa ja vastavalt vajadusele võetakse neid sealt ühekaupa.
Haiklõug
Haiklõug (Chaenorhinum) on perekond teeleheliste sugukonnas.
Eestis on levinud pihkane haiklõug (Chaenorhinum minus).
Kollane raamat
"Kollane raamat" on üks "Vikerkaareraamatutest". See raamat ilmus 1985. aastal ning kirjeldab firmade Sony ja Philips nägemust arvutitel kasutamiseks mõeldud CDdest ehk CD-ROMidest. See standard käsitleb üksnes füüsilist standardit. Loogilise formaadi jaoks jäi esialgu standard kirjeldamata – selle jaoks võeti aga suhteliselt ruttu vastu standard ISO 9660.
Yellow Book Rainbow_Books
Beslani pantvangikriis
Beslani pantvangikriis oli pantvangikriis Venemaal Põhja-Osseetias Inguššia piiri lähedal Beslani linnas 2004. aasta septembris.
Ebaselge päritoluga relvastatud võitlejad hõivasid 1. septembril 2004 koolimaja ning võtsid sadu õpilasi, lapsevanemaid ja õpetajaid pantvangi. 3. septembril ründasid hoonet Vene julgeolekujõud (Spetsnaz). Ametlikel andmetel sai surma 344 tsiviilisikut (neist 186 lapsed). Sadu inimesi sai haavata.
Rünnaku korraldasid tšetšeeni sisside juht Šamil Bassajev ning tema asetäitja Inguššias Magomet Jevlojev.
Esimene päev
2004. aasta 1. septembri hommikul peeti Kominterni tänaval asuvas Beslani 1. Keskkoolis õppeaasta avaaktust. Kell 9.30 kohaliku aja järgi ründasid kooli umbes 30 relvastatud meest ja naist, kellest enamik kandis pead, kaela ja õlgu katvaid kootud näomaske. Mõnel nähti lõhkeainevööd. Ründajad olid saabunud ärandatud politseifurgoonautol ja sõjaväeveokil GAZ-66. Kui terroristid sõidukitest välja hüppasid, avasid kooli juures valvepostil olnud militsionääridest valvurid tule. Tulevahetuses hukkus viis militsionääri ja üks ründaja. Ründajad hõivasid koolimaja ning võtsid üle 1300 pantvangi, kelle seas oli õpilasi, lapsevanemaid ja kooli töötajaid. Umbes 50 inimesel õnnestus kooli hõivamise ajal põgeneda.
Alguses polnud selge, kui palju pantvange koolimajja jäi. Venemaa valitsus väitis, et hoones on pisut üle 350 pantvangi. Teised allikad hindasid pantvangide arvuks 1000. Hiljem kuuldi koolikompleksist korduvat tulistamist, mida mõned pidasid katseks julgeolekujõude hirmutada. Hiljem selgus, et tol päeval tapsid ründajad kakskümmend täiskasvanud meespantvangi ning viskasid nende surnukehad hoonest välja. Ründajaid vihastas see, et võimud näitasid pantvangide arvu väiksemana kui see tegelikult oli.
Varsti paigutati kooli ümber julgeolekukordon, mis koosnes Vene miilitsa- ja sõjaväeüksustest, Spetsnazist, sealhulgas Alfa-grupist ja Venemaa siseministeeriumi OMON-ist.
Ründajad paigutasid pantvangid esimesel päeval kooli võimlasse, mineerisid võimla ja ülejäänud hoone improviseeritud lõhkeseadmetega ning ümbritsesid selle püünismiinidega. Et hoida ära päästmiskatseid, ähvardasid nad tappa 50 pantvangi iga miilitsa poolt tapetud terroristi eest ning 20 pantvangi iga haavatud terroristi eest. Valitsusjõudude rünnaku puhul koolile ähvardasid nad hoone õhku lasta. Venemaa võimud ütlesid alguses, et pantvangide päästmiseks jõudu ei kasutata. Esimesel ja teisel päeval toimusid läbirääkimised kriisi rahumeelseks lahendamiseks. Neid juhtis pediaater Leonid Rošal, keda pantvangivõtjad läbirääkijaks soovisid. Rošal oli aidanud pidada läbirääkimisi laste vabastamiseks 2002. aasta Nord-Osti pantvangikriisi ajal.
Venemaa palvel tuli 1. septembri õhtul kokku ÜRO Julgeolekunõukogu eriistung, millel nõukogu liikmed nõudsid "terrorirünnaku kõikide pantvangide viivitamatut ja tingimusteta vabastamist". USA president George W. Bush pakkus Venemaale kriisi lahendamisel igat laadi toetust.
''Järgmiste lõikude tekst tuleb sulatada eelneva tekstiga, niivõrd kui see puudutab 1. septembrit.
Terroristid tulistasid hirmutamiseks automaatrelvadest õhku. Õpilased ja mõned lapsevanemad ja õpetajad võeti pantvangi ja viidi kooli võimlasse. Õpilased rivistati vastu aknaid, et vältida julgeolekujõudude rünnakut. Lapsi hoitakse täiskasvanutest eraldi. Mobiiltelefonid korjati ära. Pantvangide arvus puudus algul selgus (nimetati arve 125 kuni 400). 2. septembri hommikul oli võimude teatel pantvangis 354 inimest, neist 123 last, mõni oli rinnalaps. Mõned allikad, sealhulgas kohalik ajaleht Gazeta, teatasid pantvangide võimalikuks arvuks 1020 kuni 1500. 2. septembril vabastatud pantvangide teatel oli pantvangide arv 1500 ja nad lamasid üksteise peal. Kaks naisterroristi lasksid ent koos 20 meespantvangiga koridoris õhku. 3. septembri hommikul kinnitasid võimud, et pantvangis on üle 500 inimese. Viimastel andmetel oli pantvangide arv umbes 1200, neist enamik alla 14-aastased.
Liikumise ajal õnnestus kuni 50 lapsel põgeneda. 12 õpilast ja üks täiskasvanu said põgeneda pärast katlamajas varjumist. Arvatavasti lasti hiljem 15 last vabaks.
Nad olevat hoone sissepääsud Claymore'i miinidega mineerinud ning ähvardasid politseirünnaku korral hoone õhku lasta. Iga tapetud võitleja eest olevat nad ähvardanud tappa 50 õpilast, iga haavatud võitleja eest 20 õpilast. Hilisematel andmetel oli hoones niipalju lõhkeainet ja relvi, et seda ei saadud 1. septembril sisse tuua. Relvastus olevat sisse toodud suvel remondi ajal ehitusmaterjalideks maskeerituna.
Ründajad vabastasid ühe pantvangi, kellele nad andsid kaasa oma nõudmiste nimekirja. Nad olevat nõudnud Inguššias politseiasutuste ründamise eest kinnipeetava 27 tšetšeeni võitlejate vabastamist, Vene vägede väljaviimist Tšetšeeniast, kohtumist Põhja-Osseetia presidendi Aleksandr Dzassohhovi ja Inguššia presidendi Murat Zjazikoviga ning läbirääkijaks tuntud pediaatrit Leonid Rošali, kes esindas valitsust ühe Moskva teatri hõivamise ajal 2002. aastal (Nord-Osti pantvangikriisi ajal). Läbi rääkima toodi kohalik islami usujuht, kuid hõivajad nõustusid kõnelema üksnes tippametnikega. Terroristid keeldusid vahetamast lastest pantvange kahe omavalitsusjuhi vastu. 3. septembril teatas Aleksandr Dzassohhov, et terroristid nõuavad Tšetšeenia iseseisvumist.
Vene armee, miilits, Spetsnaz (sealhulgas terrorismivastase võitluse üksus alfa) ja OMON piirasid hoone ümber. Hõivajate ja julgeolekujõudude vahel leidis aset tulevahetus. Vähemalt üks hõivaja ja 8 pantvangi (täiskasvanud, nende seas mõned õpetajad ja üks lapsevanem) tapeti. Üks neist suri kohapeal ja seitse haiglas. Üks tapetutest oli isa, kes püüdis ründajatele vastupanu osutada. Pantvangivõtmisele järgnenud tulevahetuses sai haavata üheksa inimest, sealhulgas kolm õpetajat ja kaks politseinikku). 1. septembril hukkus terroristide ja OMON-i vahelises tulevahetuses ametlikel andmetel 7 inimest. Mitteametlikel andmetel hukkus esimesel päeval teadaolevalt kokku 16 inimest, sealhulgas 12 pantvangi. Arvati, et kuni 5 inimest sai surma sündmuste alguses. Hijem selgus, et lisaks oli koridoris kahe naissoost enesetaputerroristi poolt tapetud 20 meest.
Hõivatud hoonest oli päev läbi kuulda püssipauke. Oli ka üks seletamatu tugev plahvatus. Arvatakse, et kaks lõhkeainevöödega naist lasksid kooli koridoris õhku 20 inimest. Üks terroristidest süütas trasseerivate kuulidega naaberhoone katuse, mis varsti kustutati.
Hoone ümber kogunes umbes 1000 inimest, peamiselt lastevanemaid. Lastevanemad salvestasid Venemaa presidendi Vladimir Putini jaoks videokasseti, milles nad kutsusid üles pantvangivõtjate nõudmisi täitma. Vanemad jäid ööseks kooli juurde. Nad veetsid öö põhiliselt sõjaväeosas, mis asub 200 m kaugusel koolist.
Putin sõitis kohe pärast sündmuste algust Sotšist Moskvasse ning kohtus lennujaamas siseministri ja Föderaalse Julgeolekuteenistuse juhiga.
Teine päev
Toitu ja vett hoonesse sisse tuua terroristid ei lubanud. Osa lapsi vajas suhkurtõve tõttu ravimeid. Hoone juures ootasid kiirabibrigaadid. Pantvangide hulgas olev kooli direktor teatas 2. septembri hommikul, et pantvangide olukord on rahuldav. 2. septembri õhtupoolikul lubasid terroristid tuua vett.
Venemaa ettepanekul kogunes 1. septembril ÜRO Julgeolekunõukogu ning mõistis pantvangide võtmise hukka ja nõudis pantvangide kohest ja tingimusteta vabastamist. President George W. Bush olevat pakkunud Venemaale kriisiga toimetulemiseks igakülgset abi. Ka Suurbritannia välisminister Jack Straw pakkus 2. septembril telefoni teel abi. Ööl vastu 2. septembrit hommikul pakuti terroristidele vaba pääsu Tšetšeeniasse, millest nad keeldusid. Samuti keeldusid nad toidust ja veest. Leonid Rošal püüdis telefoni teel saavutada kokkulepet, et lastest pantvangid asendataks täiskasvanutega, kuid sellest terroristid keeldusid. Lastega olevat kõik korras. Kell 3 öösel telefonside katkes.
2. septembril umbes kell 3.30 kohaliku aja järgi oli piirkonnas 10-minutiste vaheaegadega kaks suurt plahvatust. Kooli juurest tõusis paksu suitsu.
Mõned pantvangid olevat mobiiltelefoni abil teatanud, et nende tingimused on kohutavad.
Putin teatas 2. septembril, et pantvangide vabastamiseks ei kasutata jõudu, sest nende turvalisus on kõige tähtsam.
2. septembril kell 16.40 vabastasid ründajad pärast läbirääkimisi Ingušsia endise presidendiga 26 või 32 inimest (vanad naised ja rinnalapsed koos emadega). Mõned emad olevat seatud valiku ette võtta kaasa ainult üks oma kahest lapsest. Pantvangidel käis järel endine Inguššia president Ruslan Aušev. Aušev jätkas läbirääkimisi. Õhtul kontakt terroristidega katkes.
Õhtul toimus kaks tugevat plahvatust. Nähtavasti tulistasid terroristid granaadiheitjatega granaate, sest nad olid märganud piirajate liikumist. Võib-olla tahtsid nad lihtsalt piirajaid eemal hoida.
Kolmas päev
3. septembril kella 6.30 paiku heideti veel kaks granaati.
Kell 7.30 taasalustati läbirääkimisi. Öö jooksul ei olnud õnnestunud nendega kontakti saada.
Terroristid nõustusid lubama tuua hoonesse toitu ja vett. Dzassohhov ja Aušev palusid Aslan Mashadovit aidata kriisi lahendada. Terroristid nõustusid välja andma hukkunute surnukehad. Mõni minut pärast seda, kui surnukehade vastuvõtjad suundusid hoone poole, kell 13.04 või 13.05 oli kuulda automaadivalanguid ja kahte väga tugevat plahvatust. Sõdurid jooksid hoone poole. Kell 13.14 õnnestus 30 pantvangil põgeneda. Mõned lapsed olid verised. Hoonest väljusid ka terroristid, kes tulistasid põgenejaid selja tagant. Tekkis tulevahetus terroristide ja Vene vägede vahel. Mitu terroristi sai surma. Osa koolimajast oli õhku lastud ning osa katusest kell 13.30 sisse varisenud. Hoone kohal on paks suits. Kell 13.31 hakkasid kiirabiautod haavatuid ära viima. Koolimaja lähedale seati sisse välihospidal (kella 14.30 oli sinna toodud 158 last). Kell 13.46 püüdsid mõned terroristid hoonest lahkuda. Kell 13.53 toimus veel üks plahvatus. Kell 13.58 ründasid eriüksused hoonet ja said selle kella 14.05-ks peaaegu enda kontrolli alla. Võimude teatel oli enamik pantvange elus. Hukkus esialgsetel teadetel 150 pantvangi. Viis terroristi lasti põgenemiskatsel maha. Hoonest põgenes palju inimesi, mitmed neist verised ja mõned poolalasti. Hoone kohal hõljus 4 kopterit.
Kell 14.40 oli jälle kuulda tugevaid plahvatusi: sõdurid tegid seina sisse auke, et lapsed saaksid põgeneda. Terroristid püüdsid linnast põgeneda. Kardeti, et nad võisid lapsi kaasa võtta. Plahvatused ja püssipaugud jätkusid. Hoonest kanti välja vähemalt kolm surnukeha. Kella 14.14-ks olevat olnud kõik pantvangid koolimajast välja viidud. 13 terroristi sulgesid end ühte majja linna lõunaosas. Julgeolekujõud ründasid seda maja.
Kes olid pantvangivõtjad?
Hoone hõivajaid oli vähemalt 17, nende hulgas oli naisi. Mõned kandsid lõhkeainevöösid. 1. septembri õhtupoolikul olevat nad võtnud maskid eest. Võimude esialgse teate järgi oli nende seas osseete, ingušše, tšetšeene ja venelasi. Nende isikud olevat kindlaks tehtud, kuid nimesid ei avaldatud.
Vene võimud hoidusid seostamast ründajaid tšetšeenidega, vaid rääkisid pigem rahvusvahelisest terrorismist.
Aslambek Aslahhanov väitis: "Need ei olnud tšetšeenid. Kui ma hakkasin nendega tšetšeeni keeles rääkima, siis nad vastasid: me ei saa aru, rääkige vene keelt." Uurimise käigus olevat selgunud, et hõivajate seas olevat olnud araablasi, tatarlasi, kasakaid, tšetšeene, korealasi ja isegi üks kohalik elanik. Olevat kindlaks tehtud, et tegemist oli ühe Šamil Bassajevi jõugu tuumikuga ning et nad osalesid ühes terrorirünnakus Inguššiale 21. juunist 23. juunini 2004. Võimud teatasid algul, et surnud pantvangivõtjate seas on kümme araablast, hiljem täpsustati, et üks neist on neeger. See pani oletama, et tegemist on Tšetšeenia iseseisvust toetavate islamistlike terroristidega.
Mõned ellujäänud pantvangidest ei näinud terroristide seas araablasi, teised aga väitsid, et nende keel kõlas nagu araabia keel, mitte nagu tšetšeeni keel. Ajalehes Izvestija avaldatud anonüümse tunnistuse järgi ei olnud neegriks peetav pantvangivõtja neeger, vaid ta tapeti 1. septembril ja tema keha muutis lagunemisel värvi.
Kadakkaer
Kadakkaer (Cerastium L.) on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Perekonda kuulub sadakond liiki, mis on levinud üle maailma, kuid enamik kasvab põhjapoolkera parasvöötmes. Nende seas leidub palju umbrohtusid, aga vastupidavate taimedena ka pioneerliike ja neid, mis suudavad kasvada reostunud pinnasel.
Mõne liblika vastsete jaoks on kadakkaerad toidutaimed. Näiteks Coleophora chalcogrammella võib toituda põld-kadakkaeral, aga Coleophora striatipennella vastseid on leitud harilikul kadakkaeral.
Eesti liigid
Ilutaimena kasvatatakse veel kaht liiki, mis vahel metsistuvad:
Imastu mõis
pisi|Mõisa peahoone pisi|Härjatall pisi|Kuivati Imastu mõis (saksa keeles Mönnikorb, vene keeles Менникорбъ) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Tapa valda Lääne-Viru maakonnas.
Imastu mõisast kagus asus Saksi ja kirdes Udriku mõis.
Ajalugu
Imastu (Mennekorwe) mõisa on esimest korda mainitud 1447. aastal.
1810. aastal asutas Gustav Diedrich von Rehbinder Imastu mõisas äädika- ja veinivabriku, mis andis mainitud aastal 500 oxhofti äädikat ja 78 oxhofti frantsveini. Ettevõttes töötas 11 inimest. Gustav Diedrich von Rehbinderile kuulusid 14 mõisa Eestimaa kubermangus, sh Viru kreisis Kadrina kihelkonnas Polli, Udriku, Neeruti mõis  ja Lääne kreisis Lautna ja Seira ja Vanamõisa mõis, kus Gustav Dietrich von Rehbinder juurutas 1805. aastal oma mõisates ühe esimesena Eestis rehepeksumasinaid.
1830. aastal pärisid mõisa krahv Gustav Diedrich von Rehbinderi surma (1826) järel tema tütar Juliana (Julie) Magdalene Clod von Jürgensburg ja poeg krahv, Carl von Rehbinder, kuid nende omavahelisel kokkuleppel sai haagikohtunik Carl Gustav von Rehbinder Jõetaguse, Udriku, Polli, Imastu, Neeruti, Võduvere, Vandu, Pala, Venevere, Luusiku ja Käravete mõisa omanikuks, makstes selle eest kompensatsiooniks 335 000 hõberubla.
Eestimaa 1850. aasta hingerevisjon/Üheksanda hingerevisjoni (IX hingeloenduse) ajal olid mõisa aladel külad: Tõrma (saksa keeles Dorf Törma, Torma), Vanamõisa (Dorf Wannamois), Põima (Dorf Poima).
Krahv Carl Gustav von Rehbinderi surma järel (1851) päris Polli, Udriku ja Imastu mõisa testamendi järgi tema poeg krahv Reinhold Fabian von Rehbinder, kes oli ka aastail 1878–1881 Eestimaa rüütelkonna peamees.
Mõisast valdadeks
1866. aastal moodustati Imastu mõisale kuulunud maadest Kadrina kihelkonda kuulunud Undla vald (Undel) ja Imastu vald (Mönnikorb). 1893. aastal liideti Imastu vald Undla vallaga ühiseks Undla vallaks. Mõisasüda asus 1913. aastal Undla vallas.
Krahv Reinhold Fabian von Rehbinderi surma järel (1905) päris Imastu mõisa 1906. aastal tema poeg Heinrich Karl Eduard von Rehbinder, kellele kinnistati ka Pala ja Udriku mõis.
Mõisale kuulus 2021,1 hektarit mõisamaad ja 2043 hektarit lahutatud üksusi.
Mõis kuulus kuni võõrandamiseni 1919. aastal Rehbinderitele. Neile kuulus ka naabruses asuv Udriku mõis, mõisate viimane võõrandamiseelne omanik oli krahv Heinrich Reinhold Rehbinder.
Vabadussõja järel, 1920. aasta oktoobris asutati Eesti Punase Risti algatusel Lehtse vallas Imastu mõisa härrastemajas sõjainvaliidide kodu, kuhu paigutati nii Vabadussõja kui ka Esimese maailmasõja lahingutes vigastatud sõdurid. Invaliidide kodu andis hoolealustele täieliku ülalpidamise ja arstiabi. Udriku riigimõisas asus 1935. aastal Kaitseministeeriumi juurde asutatud riigiasutus, Vabadusristi kavaleride kodu. Asutuse eesmärk oli anda peavarju ja muid sotsiaalseid hüvesid abi vajavatele Vabadusristi kavaleridele ja nende perekonnaliikmetele. 1942. aastal muudeti senine Imastu sõjainvaliidide kodu laste puhkekoduks, hoolealused invaliidid viidi üle Paide lähedal asuvasse Eivere mõisa.
Mõisahooned
Mõisa peahoone arhitekt oli Friedrich Modi, kelle 1880. aastate alguses projekteeritud väike ühekorruseline kõrge sokli ning mezzanino 'na mõjuva pealisehitisega historitsistlik kivimaja, suhteliselt rikkaliku krohvdekooriga (profileeritud karniisid, aknapealised jne). Esifassaadi ilmestab kolmnurkfrontooni ja suurte kaarakendega esik, millest laskub pargi suunas lai trepp; räästakarniiside all on rida väikesi ümaraknaid. Viilkatuse ja keskosas asuvate kaarakendega hoone valmis 1882. aastal.
20. sajandi algul lisati hoone parempoolsesse otsa puhta vuugiga madalam punastest tellistest tiibehitis. Mõisast on säilinud hulk kõrvalhooneid. Neist esinduslikem on peahooneesise väljaku äärne üheksa kaaravaga ait 18. sajandi lõpust. Mitu kõrvalhoonet on suurel määral ümber ehitatud.
Tänapäev
Mõisasüdames asus aastaid Imastu Hooldekodu. Tänapäeval on see kolitud lähedal asuvasse uude korpusse ja mõisahoone on eravalduses. Imastu mõisahoone on kuulunud Igor Savenkovi enamusosalusega firmale Renassa Haldus OÜ ja Leedu päritolu, pankrotis Snorase pangale
Imastu mõisa peahoone ja selle kõrvalhooned on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Samoa lipp
Samoa lipp on Samoa Iseseisvusriigi ametlik lipp.
Lipp võeti kasutusele 1948. aastal, ametlikult aga kinnitati see 24. veebruaril 1949, siis oli Samoa Uus-Meremaa hooldusterritoorium. Kui Samoa iseseisvus, 1. jaanuaril 1962 Lääne-Samoa nime all, võeti see lipp ilma muutusteta riigi tunnuseks, ka 1997. aastal kui riigi nime muudeti, ei muudetud ka siis lippu.
Samoa lipuks on punane kangas, mille vardapoolses ülanurgas on sinine ristkülik viie viisnurkse tähega (1948–1949 oli lipul neli tähte), mis kujutavad Lõunaristi - lõunapoolkeral nähtav tähtkuju. Tähed ei ole ühesuurused, alumine on kõige suurem, ülemine ja vardapoolne on ühesuurused, järgneb lehvipoolne ning alumise ja lehvipoolse vaheline täht on kõige väiksem. Sinine ristkülik moodustab 1/2 lipu laiusest ja 1/2 pikkusest.
Punane (PMS 186) sümboliseerib ohvrimeelsust ja on Samoa traditsiooniline värv ning sinine (PMS 294) vabadust. Lõunarist näitab Samoa geograafilist asendit maailmas, see on väga levinud sümbol lõunapoolkera riikide lippudel. Rist koosneb Alpha, Beta, Gamma, Delta ja Epsiloni tähest. Epsilon on kõige väiksem, kuna ka tähtkujus on ta kõige halvemini nähtav. Lipu eeskujuks on Uus-Meremaa lipp.
Päidre järv
Päidre järv (ka: Tagametsa järv) on looduslik järv Sakala kõrgustiku keskosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Vardi ja Päidre külas.
Järve pindala on 21,7 ha, keskmine sügavus 2,5 m, suurim sügavus 3,6 m, pikkus 930 m, laius 450 m, kõrgus merepinnast 49 m, vee maht 820 000 m³ ja veevahetus 5 korda aastas. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Limnoloogilise tüübi järgi on veekogu makrofüüdijärv ehk suurtaimerikas järv. Järv on avalikult kasutatav veekogu.
Päidre järve voolab 300 meetrit loode pool asuvast Turva järvest lähtuv Vaheoja. Järvest voolab läbi lõuna poolt lähtuv 5,1 km pikkune Päidre oja ja suubub ligikaudu 500 m lääne pool Vardi ojja.
Kalaliikidest domineerib järves latikas, vähem on särge, hauge, kiiska ja ahvenat.
Endel Kõks
Endel Kõks (sünninimega Tomson; 21. aprill 1912 Tartu – 25. november 1983 Örebro, Rootsi) oli eesti maalikunstnik.
Elukäik
1944. aastal põgenes ta Saksamaale. Ta oli üks esimese põgenike kunstinäituse organiseerijaid 1945. aasta detsembris ning Geislingeni põgenikelaagris moodustatud Eesti Kujutavate Kunstnike Keskuse esimene esimees.
Looming
1939. aastast äratas noor Kõks näitustel oma andekuse ja mitmekesise ainealaga kiiresti tähelepanu. Aastatel 1939–1940 muutus Kõksi töödes koloriit värvikaks, erksatooniliseks. Maalides hakkas domineerima täiskõlaline punase-sinise-rohelise-kollase või nende kombinatsioonide maaliline akord. Vormi piiras lai kontuur. Teost "Maalijad" iseloomustab puna-rohelistes toonides koloriit ja heitlik valgusvari ning tugevad kontuurid.
Kõks on teinud linnavaateid, portreesid, natüürmorte ja olustikumaale. Veel on Kõksi loomingus oluline koht koloristlik-dekoratiivses käsitluslaadis kohviku- ja buduaaristseenidel ("Kohvik" 1942, "Bajadeer", 1944).
1960. aastatel oli Kõks üks esimesi eesti kunstnikke Rootsis, kes proovis kätt abstraktse maalimise ja graafika alal. Ta kasutas tihtipeale erksaid värve ja julgeid sümboleid.
Kunstnikku köitis Ameerika põline eksootiline rahvastik, ta reisis muistsete kultuuride sünnipaikades. 1967. aastal reisis Kõks pikemat aega Kanadas, Ameerika Ühendriikides ja Mehhikos. Ta jäädvustas etnograafilisi esemeid ja koloriitseid põlisasukaid. Kiireks töötamiseks sobis koloreeritud joonistus, hiljem ateljees valmisid kunstnikul aga suureformaadilised värvikad graafilised lehed. "Indiaani naine lapsega" on üks neid reisidel jäädvustatud huvitavaid episoode. Kompositsiooni ilmestati ülal friisina paikneva ornamentaalse ribaga.
Raamatuid ja kirjutisi
Ta on kirjutanud uurimuse Michel Sittowist, avaldanud arvukalt kunstialaseid artikleid ja sõjaeelseid mälestusi ning koostanud, toimetanud ja illustreerinud raamatuid.
Mette-Marit
Lapsepõlv ja noorus
Mette-Marit sündis ajakirjanik Sven O. Høiby (surnud) ja tema abikaasa, pangaametnik Marit Tjessemi tütrena. Vanemad lahutasid, kui tütar oli 11-aastane. Tal on vanem õde ja kaks vanemat venda. Mette-Maritil oli ema teisest abielust kasuvend Trond Berntsen, kes hukkus 2011. aastal Utøya saarel.
Mette-Marit kasvas üles Norra lõunaosas Kristiansandis. Ta õppis balletti, mängis võrkpalli ning sai kohtunikuks ja treeneriks, oli skaut ja laulis kooris.
Ta veetis mitmed nädalavahetused ja vaheajad Setesdali orus, kus õppis purjetama. Nooruses oli ta noorteklubi Slettheia juht.
Alates 1988. aastast õppis Mette-Marit Kristiansandis Oddernesi keskkoolis. Ta õppis kuus kuud vahetusõpilasena Austraalias Wangaratta keskkoolis. Hiljem õppis ta Kristiansandi toomkoolis (Kristiansand Katedralskole), mille lõpetas 1994.
Pärast väikest pausi õppis ta Bjørknesi erakoolis ja Adgeri kolledžis, kus ta tegi eksami examen philosophicum. Ta töötas aasta ühes Oslo kohvikus.
13. jaanuaril 1997 sündis Oslos tema esimene, abieluväline poeg Marius Borg Høiby, kelle isa on Morten Borg. Lapse isa kannab vanglakaristust kokaiini ostmise eest.
Tutvus kroonprintsiga ja abielu
1999. aastal tutvus Mette-Marit Quarti rokkfestivalil kroonprints Haakoniga. Neid tutvustasid ühised sõbrad.
Kuigi ka kuninganna Sonja oli lihtsat päritolu, põhjustas Mette-Mariti ja Haakoni suhe vastuseisu. Paljud arvasid, et Mette-Mariti minevik, üksikema staatus ja paari valik enne abiellumist koos elada kahjustaksid kuningliku perekonna mainet ja väärikust. Vastuseis vähenes pärast kihlust.
Mette-Mariti esimene avalik ülesastumine kroonprintsi mõrsjana toimus Nobeli rahuauhinna üleandmise tseremoonial 10. detsembril 2000, millele oli eelnenud paari kihluse kuulutamine 1. detsembril.
Paar abiellus 25. augustil 2001 Oslo katedraalis ning nad elavad Skaugumi mõisas Oslo lähedal. Abielu järel sai Mette-Maritist Tema Kuninglik Kõrgus kroonprintsess Mette-Marit (Hendes Kongelige Højhed kronprinsesse Mette-Marit, H.K.H. kronprinsesse Mette-Marit).
Lapsed
Enne abiellumist sündinud poeg võeti vastu kuningliku perekonna liikmeks, kuid ta ei kuulu Norra troonipärilusjärjestusse. Kuningliku perekonna suhted Morten Borgiga paistavad olevat head. Haakoniga on Mette-Maritil kaks last:
Huvid ja kuninglikud kohustused
Mette-Marit on huvitatud kunstist ja kultuurist, eriti kirjandusest ja muusikast.
Aastatel 2002 ja 2003 õppis Mette-Marit Londoni Ülikooli kolledžis School of Oriental and African Studies arenguabi. Ta on Norra arenguabi agentuuri (NORAD) praktikant.
Praegu käib ta kuulamas Oslo ülikooli kunsti ja sotsiaalteaduste osakonna loenguid.
Paari abiellumise puhul asutati heategevusfond, mille loomisest Mette-Marit osa võttis. Ta osaleb heategevuses.
Kaugatuma lade
Kaugatuma lade on siluri ladestu Přidolí ladestikku kuuluv regionaalne kronostratigraafiline üksus (lade). Kaugatuma lademe all lamab Kuressaare lade ja temal lasub Ohessaare lade.
Ladet hakkas esimesena eristama Hendrik Bekker aastal 1925. Lademe stratotüübiks on Kaugatuma pank, laiendatud stratotüübiks on aga Kaugatuma G1 puurauk. Lade on nime saanud Kaugatoma küla vana nimekuju järgi. Üleilmses standardis vastab sellele Přidoli ajastiku varajasem periood.
Lademe vanus on 417...418,7 miljonit aastat. Litostratigraafiliselt vastab sellele Kaugatuma kihistu, milles on eristatud Äigu ja Lõo kihid.
Kivimiliselt koosneb lade peamiselt vahelduvatest mergli ja lubjakivi kihtidest. Iseloomulikud on kuni 5 m paksused jämeteralise puhta krinoidlubjakivi kihid, mis paljanduvad ka põhilistes Kaugatuma lademe paljandeis. Need on: Kaugatuma (2,8 m) ja Lõo pangal (1,7) ning Äigu (1,3 m) ja Väike-Rootsi paemurrus (1,0 m).
Lademe paksus on 42...86 meetrit. Avaneb vaid Saaremaa lõunarannikul Sõrve, Roomassaare, Muratsi, Vätta ja Nässumaa poolsaarel. Lademe kivimid esinevad veel ka Ruhnu all, sealt ida suunas neid ei esine.
Litostratigraafiliselt jagatakse lade alumiseks (Äigu) ja ülemiseks (Lõo) kihiks.
Go Go Smear the Poison Ivy
"Go Go Smear the Poison Ivy" on Islandi ansambli múm album, mis ilmus 24. septembril 2007 ning mille andis välja plaadifirma Fat Cat.
Album tähistab muutust võrreldes bändi algse stiiliga, kuna siin kasutatakse reaalseid instrumente rohkem kui elektroonikat ja vokaali stiil erineb varasemast, sisaldades ka meeshääli. Peaaegu kaks aastat enne selle albumi väljaandmist lahkus bändist senine esilaulja Kristín Anna Valtýsdóttir. Arvustuste järgi usutakse, et stiilimuutuse tingis just tema lahkumine. .
Kui albumil on seitsmenda loo pealkirjaks märgitud "Rhubarbidoo", siis singlil "Marmalade Fires" on selle loo pealkiri "Rhuubarbidoo".
Merisiilikud
Merisiilikud (Echinoidea) on väikesed okkalised mere-elulised loomad, kes moodustavad klassi okasnahksete hõimkonna vallasokasnahksete alamhõimkonnas.
Nüüdisaegseid merisiilikuid tuntakse üle kaheksasaja liigi, mis jaotuvad 9 seltsi. Nad ühendatakse kahte alamklassi: korrassiilikud (Regularia) ja ebakorrassiilikud (Irregularia).
Merisiilikute ümmargune keha on kaetud arvukate okastega, mis mõnikord on mürgised. Nende keha pikkus on 3–10 cm. Neil on kadunud mitmele okasnahksete rühmale iseloomulikud kiired. Enamiku merisiilikute okaste pikkus on 1–3 cm, läbimõõt 1–2 mm. Mõne liigi, näiteks Diadema antillarumi okkad on kuni 20 cm pikad. Nad liiguvad hiljuse- ehk ambulakraaljalakeste abil.
Merisiilikud elavad merepõhjas. Korrassiilikud elutsevad sagedamini kaljudel, kividel, korallrahudel ja üldse kõval pinnal, aga ebakorrassiilikud eelistavad pehmet põhja, millesse saab kaevuda.
Pihkane haiklõug
Pihkane haiklõug (Chaenorhinum minus) on taimeliik haiklõua perekonnast ja teeleheliste sugukonnast.
Merisiilikud
Merisiilikud kulgevad hiljusejalakeste ja okaste abil. Püstseinu mööda ronivad nad üksnes hiljusejalakeste abil, aga rõhtpindu mööda suudavad liikuda oma okastel nagu kõmpidel. Okaste abil liiguvad nad märksa kiiremini: Ventrostephanus longispintus liigub oma pikkadel okastel astudes 150–200 cm minutis, aga täpiline kuhiksiilik Arbacia punctulata hiljusejalakeste abil kõigest 2 cm minutis ja kui ta väga ruttab, siis mitte rohkem kui 4 cm minutis. Perekonna merisiilik liigid roomavad hiljusejalakestel pisut kiiremini, isegi 15 cm minutis.
Aeglase liikumise tõttu on merisiilikutel raske saaki püüda. Isegi teod, kui nad on merisiiliku avastanud, suudavad end põgenedes päästa.
Sigimine ja areng
Merisiilikud on lahksoolised. Nende vastset nimetatakse ehhinopluuteuseks. Emasloomad on väga viljakad, tootes sigimisperioodi jooksul ligi 20 miljonit munarakku. Merisiiliku kasv on väga aeglane, kuid suguküpseks võivad nad saada juba 1-aastaselt.
pisi|Merisiiliku tühi koda, millelt okkad on ära langenud.
Tööndus
Mitmeid merisiilikute liike (nt söödav merisiilik (Echinus esculentus)) kasutavad inimesed toiduks. Nende tööndus on levinud eriti Uus-Meremaa, Vahemere ja Ameerika rannikul.
Zorbing
Zorbing on suures läbipaistvas plastpallis lõbu eesmärgil sõitmine või liikumine.
Zorbingut tehakse üldiselt väikese kaldega nõlval, kus sõitja veereb allamäge. Zorbida saab ka vee peal või tasasel maastikul, kusjuures siis kontrollib sõitjal liikumist paremini. Enamik zorbipalle on konstrueeritud ühele sõitjale, aga mõnda mahub ka kaks-kolm sõitjat. Pikimad sõidud võivad ulatuda üle poole kilomeetri.
Zorb-palli konstruktsioon
Pall on topeltseintega sfäär, kus kahe seinakihi vahel on õhukiht. Õhukiht toimib amortisaatorina ning tasandab sõites maapinna ebatasasusest tekkivad müksud ja raputused. Paljudel zorbipallidel on sõitja paigal hoidmiseks mõeldud rihmad. Samas on palle, kus sõitja saab vabalt sees kõndida või lasta end keerleva liikumise tõttu palli sees seinast seina pilduda. Tüüpiline pall on umbes 3-meetrise välisläbimõõduga ja palli sisemine kiht on umbes 2-meetrise läbimõõduga. See jätab kahe kihi vahele umbes 50–60 cm õhkpadja. Plastkiht ise on tavaliselt 0,8–1,5 mm paks. Sisemine ja välimine kiht on ühendatud kümnete väikeste köitega. Pallil on tavaliselt 1–2 tunnelilaadset sissekäiku. Kuna palli materjalina kasutatav plast on temperatuuritundlik, pole nende kasutamine –20 kraadist külmema temperatuuri korral soovitatav.
Mõned zorb-pallid võivad olla ka silindrilise kujuga.
Zorbingukohad
Zorbimine on enamasti tasuline teenus. Seda pakutakse spaades, turismikuurortides, kommertsüritustel, laste pidudel või tellija asukohta toodava teenusena. Eestis on zorbingut praktiseeritud Otepääl, Tallinna Lauluväljakul, Rakvere linnamäel, Kalev SPA-s ja mujal.
Zorbinguga tegeldakse (2008. aasta seisuga) Inglismaal, Kesk-Rootsis, Eestis, Austraalias Kullarannikul, Tšehhis, Jaapanis, Tais, Sloveenias ja zorbingu kodumaal Uus-Meremaal. Hiljuti avati uus koht Smoky Mountainsis Ameerika Ühendriikides Tennessee osariigis.
Rekordid
Guinnessi rekordite raamat tunnistab kahte zorbingurekordit, mis on tehtud kahel päeval järjest aastal 2006:
Vasakpoolsete esseeride ülestõus
Vasakpoolsete esseeride ülestõus (6. juuli 1918 – 30. detsember 1922; ka juulirevolutsioon 1918, juulimäss ja Kolmas Vene revolutsioon) oli Nõukogude Venemaa sotsialistide koalitsioonivalitsuse ühe osa – esseeride partei võimuhaaramise katse, mis puhkes Moskvas V Ülevenemaalise Tööliste, Talupoegade, Punaarmeelaste ja Kasakate Saadikute Nõukogude Kongressi ajal. Sotsialistide-revolutsionääride ülestõusu ajendiks oli bolševike poliitika: Brest-Litovski rahulepingu sõlmimine Keskriikidega Brest-Litovskis, maal sunniviisiline toiduainete varumine ja vaestekomiteede moodustamine.
Ülestõus algussignaaliks oli 6. juulil esseeride partei ja Tšekaa liikme Jakov Bljumkini ja Nikolai Andrejevi poolt Saksa saadiku krahv Wilhelm von Mirbachi tapmine Moskvas. Hõivanud Trjohsvjatitelski (Bolšoi Vuzovski) põiktänava ümbruse, arreteerisid revolutsionäärid Feliks Dzeržinski jt. bolševikke ning tulistasid Kremli. Sama päeva õhtul ilmusid Tšistõje Prudõ ja Jauza bulvari rajooni relvastatud anarhistlikud Musta mere laevastiku madrused, mustkaartlaste ja revolutsiooniliste punaarmeelaste salgad. Nad peatasid autosid, otsisid läbi, võtsid ära relvad ja raha ning viisid need endisse vabrikant Morozovi üksikelamusse Trjohsvjatitelski põiktänavas, revolutsioonivägede ülemjuhataja Dmitri Ivanovitš Popovi staapi. Revolutsionäärid moodustasid rinde Jauzast kuni Tšistõje Prudõni. Ülestõusu lämmatamisel Moskvas oli tähtis osa Läti punastel kütivägedel.
Pärast ülestõusu mahasurumist Moskvas ja Volgal puhkes see ka maapiirkondades: Vologdas, Arzamassis, Muromis, Jaroslavlis, Veliki Ustjugis ja Rõbinskis, kus kukutati bolševike võim. Algas sõltumatute vabariikide ajastu, millest "mõne ümber võis ratsa sõites ühe päevaga ringi ära teha".
Üle Iževski veeres üleüldine streigilaine, mille käigus formeeriti 30 000-meheline Iževski Rahvaarmee. Töölised esinesid nõudmistega lõpetada toiduandmise kohustus ja talupoegade vara konfiskeerimine. Punaarmee ebakindlus kasvas. Deserteerumine ja teenistusest kõrvalehoidmine ulatus 20%, mõnes rajoonis isegi 90%-ni. Ainuüksi Venemaa keskosa kubermangude metsades hulkus 250 000 relvastatud desertööri. Üks Tula talupoegadest koosnev jalaväebrigaad tõstis mässu Valgevenes, ühines kohalike ülestõusnud talupoegadega ja moodustas "Rahvavabariigi ilma kommunistide, mahalaskmiste ja röövideta".
25. augustil algas Moskvas Anarho-Sündikalistide I Ülevenemaaline Konverents, mille sihiks oli organiseerida jõud ja omandada ühine platvorm. Delegaadid ründasid bolševistlikku diktatuuri ja kiitsid heaks otsused, mis mõistsid hukka Lenini poliitilised ja majanduslikud programmid. Poliitilisest küljest nõudsid sündikalistid Sovnarkomi kohest kaotamist ning asendamist "vabade nõukogude" föderatsiooniga, mis oleks valitud otse vabrikutes ja külades, ilma et "poliitilistele tatraveskitele oleks tagatud sissepääs parteinimekirjade alusel ja [nõukogud] muutuksid jutu-poeks". Konverents kiitis heaks sõjalise võitluse valgete vastu ning kutsus töölisi ja talupoegi üles relvastuma, et välja vahetada valitsev Punaarmee.
1920. aasta juulis tõstis komandör Sapožnikov oma väeosas mässu (2 700 punaarmeelast), mis haaras tohutud Volgamaa alad. Pärast Sapožnikovi hukkumist asus ülestõusu etteotsa Serov. Ülestõusnud tegutsesid aktiivselt 1922. aasta jaanuarini.
12. augustil 1920 algas SR Aleksandr Antonovi ülestõus, mis haaras kogu Tambovi kubermangu ja osa naaberpiirkondi. 40 000 töölist ja talupoega võttis relvad kätte. Tambovi ülestõusnute kongress kuulutas bolševike võimu kukutatuks ja nõudis Asutava Kogu uusi valimisi.
Detsembris 1920 tõstis teine punakomandör Vakulin mässu Donimaal. Pärast Vakulini surma oli tema järglasel Popovil 1921. aasta märtsiks võimas 6 000 mehest koosnev relvastatud ratsaväekoondis. 1921. aasta jaanuaris juhtis punane komandör Maslak oma Esimesest ratsaarmeest lahkulöönud brigaadi legendaarse talurahva juhi Nestor Mahno juurde.
1921. aasta jaanuaris puhkes ülestõus Lääne-Siberis, mis haaras 20 maakonda. 60 000 talumeest moodustas rahvaarmee, lõhkus kõik kommunikatsioonid ja vallutas mitmed linnad, kaasa arvatud Tobolski.
Ülestõus jõudis haripunktile 1921. aasta märtsis, kui üles tõusis Kroonlinna mereväebaas, pannes võimsalt mürisema sõjalaevade suurtükid. Lev Trotski märkis õigesti, et Kroonlinna madrus kasutas vestluses Leniniga ruupori asemel laevade raskekahurväge, et olla kuuldav. Lenin kuulis. Hirmu täis, tunnistas ta 1921. aasta märtsis: "Meil õnnestus vaevalt võimule püsima jääda." Hirm ja enesealalhoiuinstinkt ütlesid ette ainukese väljapääsu: uus majanduspoliitika (NEP).
Põhja-Makedoonia jalgpallikoondis
Põhja-Makedoonia jalgpallikoondis on Makedoonia jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Põhja-Makedooniat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
2020. aasta Euroopa meistrivõistlused on esimene suurturniir, kuhu Põhja-Makedoonia koondis kvalifitseerus.
Praegune koosseis
Põhja-Makedoonia koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlused.
Harald II
Harald II nime all võidakse tunda järgmisi monarhe:
Pioneer
Pioneer (inglise keelde vanaprantsuskeelsest sõnast peon tulnud sõna, tähendab jalaväelast) võib tähendada mitut asja:
Kesakann
Kesakanni perekonda kuulub 20–30 liiki.
Üliõpilaskond
Üliõpilaskond on omavalitsuslik ühendus, mis teostab üliõpilaste õigust omavalitsusele – otsustada ja korraldada iseseisvalt üliõpilaselu küsimusi kooskõlas seaduse ja seaduse alusel antud õigusaktidega, lähtudes üliõpilaste huvidest, vajadustest, õigustest ning kohustustest. Laiemalt võib üliõpilaskonna all mõista ka kogu Eesti üliõpilaskonda.
Üliõpilaskonna tähendus
Ülikooliseaduse ja rakenduskõrgkooli seadusega on Eesti kõrgkoolides õppivatele üliõpilastele antud üliõpilasomavalitsus ehk õigus iseseisvalt korraldada üliõpilaselu küsimusi, üliõpilaste esindamist ja üliõpilaskonna juhtimist. Sarnaselt on üliõpilaskond organiseeritud ka Soomes ja Rootsis.
Montenegro jalgpallikoondis
Montenegro jalgpallikoondis on Montenegro jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Montenegrot rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Üliõpilaskond
Üliõpilaskonna tähendus
Iga üliõpilane kuulub automaatselt oma kõrgkooli üliõpilaskonda, seega ei ole üliõpilaskonna puhul tegemist vabaühenduse ehk mittetulundusühinguga, mille liikmeks astumine ja väljumine on vabatahtlik. Sellest tulenevalt on üliõpilaskond avalik-õiguslik ühendus, mis on automaatselt olemas iga kõrgkooli juures olenemata kõrgkooli omandivormist (riiklik, avalik-õiguslik või eraõiguslik juriidiline isik). Üliõpilaskonda kuulumise tõendiks on üliõpilaspilet, milleks Eestis on kas riigisisene üliõpilaspilet või rahvusvaheline üliõpilaspilet (ISIC ehk International Student Identity Card).