cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viraksaare
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Paide valda.
pisi|left|Turba tootmine Viraksaares
Aivo Välja
Aivo Välja (sündinud 15. märtsil 1968) on eesti dirigent.
Välja lõpetas 1994. aastal Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise erialal Olev Oja klassis ja 1998. aastal orkestridirigeerimise erialal Roman Matsovi ja Paul Mägi klassis.
Ta täiendas end Hamburgis, Viinis, Helsingis ning Peterburi Riiklikus Konservatooriumis sümfooniaorkestri- ja ooperidirigeerimise erialal.
Aastast 1994 on Välja seotud Rahvusooper Estoniaga ning aastatel 2001–2007 oli ta teatri koosseisuline dirigent, juhatades igal hooajal üle 70 ooperi- ja balletietenduse ning lisaks kontserte. Nende hulka kuulusid Mussorgski „Boriss Godunov“, Verdi „Aida“, „Otello“, „Don Carlo“ ja „La traviata“, Mozarti „Don Giovanni“, Bizet’ „Carmen“, Tšaikovski „Luikede järv“, „Uinuv kaunitar“ ja „Pähklipureja“, Prokofjevi „Romeo ja Julia“, „Petruška“ jpt.
Välja käe all on esmaettekandeni jõudnud mitmed Eesti heliteosed. Ta on töötanud ka ERSO, EMA sümfooniaorkestri, Tallinna Kammerorkestri, Pärnu ja Narva Linnaorkestri, Vanemuise teatri orkestri, Maribori Ooperi orkestri, Malmö Ooperi orkestri, Tampere Filharmoonikute ja paljude teiste orkestritega.
Hooajal 2009/10 oli Välja Schleswig-Holstein Landestheateri peadirigent, kus ta tõi välja Offenbachi ooperi „Orpheus allilmas“. Baieri Riigiballettis Münchenis jõudis lavale Neumeieri lavastatud ballett „Luikede järv“, mille eest pälvis Välja 2014. aastal Müncheni Tageszeitungi (tz) kriitikute nädala parima teatrisündmuse pressimedali „Tz Rose“.
2017. aastal dirigeeris ta samas Adami balletti „Giselle“.
Aastal 1993 tuli Aivo Välja võitjaks orkestridirigeerimise võistlusel Eestis, aastal 1996 pälvis Välja Peterburis Prokofjevi nimelisel võistlusel diplomi ning 2003 Eesti Richard Wagneri Ühingu stipendiumi Bayereth Festivali külastamiseks Saksamaal.
Ryu Jun-yeol
thumb|Ryu Jun-yeol aastal 2016 Ryu Jun-yeol (korea keeles 류준열; sündinud 25. septembril 1986) on Lõuna-Korea näitleja.
Neukirch/Lausitz
Neukirch/Lausitz on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis. See asub Lausitzi mägismaal kahe mäeaheliku vahel metsarikka 587 m kõrguse Valtenbergi mäe jalamil ja on üleriigiliselt tunnustatud puhkekoht.
Querétaro osariik
Querétaro on osariik Mehhiko keskosas mägisel alal. Querétaro on üks Mehhiko kiirema majanduskasvuga piirkondi.
Ajalugu
Querétaro osariik loodi 1824. aastal.
Haldusjaotus
Querétaro osariik on jagatud 18 kohalikuks omavalitsuseks.
Välislingid
🇲🇽
Sinaloa osariik
Sinaloa on osariik Mehhiko keskosas Vaikse ookeani rannikul. Sinaloa on üks Mehhiko tähtsamaid põllumajanduspiirkondi. Oluline majandusharu on ka kalapüük.
Ajalugu
Sinaloa osariik loodi 1831. aastal.
Haldusjaotus
Sinaloa osariik on jagatud 18 kohalikuks omavalitsuseks.
Välislingid
🇲🇽
Jüri Alperten
pisi|Jüri Alperten [[Rahvusooper Estonia 107. hooaja avamisel 2. septembril 2012]] Jüri Alperten (16. juuni 1957 Tallinn – 26. august 2020) oli Eesti dirigent, pianist ja muusikapedagoog.
Ta alustas 1964. aastal muusikaõpinguid Tallinna Muusikakeskkoolis klaveri erialal ja lõpetas kooli 1975. aastal. Klaveri kõrvalt õppis ta ka klarnetit.
1975. aastal astus Alperten Tallinna Riiklikku Konservatooriumisse ja lõpetas selle 1979. aastal cum laude klaveri erialal (Bruno Luki klassis), lisaks õppis ta Roman Matsovi juures dirigeerimist. 1985. aastal lõpetas ta Leningradi konservatooriumi (Ilja Mussini klassis) orkestridirigendina.
Ta töötas 1985. aastast Estonia teatris dirigendina (aastatel 2002–2004 oli orkestri peadirigent). Lisaks oli ta aastast 1993 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sümfooniaorkestri dirigeerimispedagoog (aastast 1995 dotsent). Aastatel 1998-2018 Pärnu linnaorkestri peadirigent.
Isiklikku
Tema isa oli viiuldaja Moissei Alperten, ema pianist ja muusikapedagoog Renate Goznaja, abikaasa Estonia metsosopran Karin Andrekson.
Rūḩollāh Khomeynī
pisi|Rūḩollāh Khomeynī pisi|Rūḩollāh Khomeynī
Rūḩollāh Mūsavī Khomeynī (pärsia روح‌الله موسوی خمینی ; tõenäoliselt 24. september 1902 – 3. juuni 1989 Teheran) oli Iraani šiiitlik vaimulik (ajatolla) ja poliitik.
Elukäik
Khomeynī sündis 20. sajandi alguses Mustafa Musavi perekonnas, oma lisanime Khomeynī sai ta sünnikoha järgi. Tema täpset sünniaastat ja kuupäeva pole teada, kuid kõige tõenäolisemaks peetakse 1902. aastat. Tema peret loetakse põlvnevat šiiitide 12-st pühast imaamist, kes omakorda olid Muhamedi järglased. Seetõttu nimetati ka Khomeynīd sayyid'iks ehk Muhamedi veresugulaseks.
Ta hakkas 1918. aastal õppima õigusteadust, kuid 1922. aastal otsustas selle asemel pühenduda teoloogiale, õppides seda Qomi ülikoolis. Ta huvitus ka luulest ning filosoofiast. Teda mõjutasid nii Aristoteles kui ka Platon, peamiselt aga siiski islamifilosoofid Ibn Sīnā (Avicenna) ja Mulla Şadrā, viimane oli Iraani ja kogu islamimaailma mõjukaim filosoof 17. sajandil.
Juba 1930. aastatel sai temast üks silmapaistvamaid iraani usutegelasi. 1942. aastal ilmus tema esimene raamat, kus Khomeynī võttis ägedalt sõna Pahlaviidide dünastia valitsetavas Iraanis toimuva sekulariseerumise vastu. Siiski jäi ta kuni 1963. aastani, mil temast oli saanud suur ajatolla ehk marja, otsesest poliitikast veel kõrvale. Samal aastal algatas Moḩammad Reẕā Pahlavī "Valge revolutsiooni", mis püüdles maa jätkuva moderniseerimise ja sekulariseerimise poole. See oli läänelikus mõttes igati edumeelne, kuid nii vaimulikkond kui ka aristokraatia olid uuendustele tugevalt vastu. Peagi tõusiski Khomeynī šahhivastase opositsiooni etteotsa. Ta vastustas teravalt šahhi poliitikat ning juba samal aastal ta vangistati ja pandi koduaresti, kust ta vabanes 1964. aastal. Kuid ta jätkas valitsuse kritiseerimist ja nõnda vahistati ta uuesti. Khomeynīd, kel oli usklike ja eriti usufanaatikute seas suur mõju, püüti järgnevalt veenda oma valitsusvastasest poliitikast loobuma, kuid ta keeldus, jäädes oma põhimõtetele vankumatult kindlaks. Mitmed šahhi kaaskondlased soovitasid tal Khomeynī tappa, kuid too otsustas Khomeynī siiski vaid eksiili saata.
1964. aastal saabus Khomeynī Türki, kus viibis aga vähem kui aasta. 1965. aastast oli ta eksiilis Iraagis, kust ta aga Şaddām Ḩusayni survel pidi 1978. aastal Prantsusmaale lahkuma. Seal asus ta kavandama tõsistesse probleemidesse sattunud šahhivalitsuse kukutamist. Ehkki ta oli varem pooldanud konstitutsioonilist monarhiat, leidis Khomeynī 1970. aastate lõpuks, et parimaks lahenduseks oleks siiski teokraatlik vabariik. Kui 1979. aasta alguses puhkes Iraani islamirevolutsioon, hakkaski Khomeynī oma eesmärki ellu viima. 1. veebruaril saabus ta tagasi Iraani ning 11. veebruaril võttis seal võimu üle. Ehkki šahhi kukutamises oli suur osa olnud ka ilmalikel radikaalidel ja demokraatlikel jõududel, suutis Khomeynī nad peagi võimult eemaldada ning kehtestas teokraatliku valitsusvõimu.
Khomeynī kuulutati peagi vastu võetud Iraani Islamivabariigi konstitutsiooni kohaselt riigi kõrgeimaks juhiks (rahbar), ilmalik võim, presidendikoht, jäi esialgu ilmikutele, kuid 1981. aastal vallandas Khomeynī presidendi ning nimetas ametisse vaimuliku, 'Alī Khāmene'ī, kellest sai hiljem tema järglane Iraani kõrgeima juhi kohal. Nii oli teokraatia Iraanis muutunud kõigiti domineerivaks.
1980. aastal puhkes Iraagi-Iraani sõda. Iraak oli esialgu ründavaks pooleks ja suutis mitmeid Iraani asulaid vallutada. Revolutsioonist alles toibuv ja mitte veel kuigi tugeva keskvõimuga Iraan suutis alates 1981. aastast siiski tõsiseid vastulööke anda, seda suuresti tänu šahhivalitsuse ajal muretsetud moodsale relvastusele. Khomeynī kuulutas, et Şaddām Ḩusayn on Allahist hüljatud hirmuvalitseja, kes tuleks võimult kukutada. Seda Iraani väed siiski ei suutnud ja 1988. aastal olid riigid sunnitud piirimuutusteta rahu sõlmima.
1989. aastal, mõned kuud enne oma surma, mõistis Khomeynī surma Suurbritannia kirjaniku Salman Rushdie tema kirjatöö "Saatanlikud värsid" eest, mida ajatolla pidas islamit solvavaks. Siiani pole surmaotsust suudetud siiski täide viia.
Endel Nõgene
Endel Nõgene (sündinud 9. märts 1950 Tartu) on eesti dirigent ja muusikaõppejõud.
Haridus
Kooliaastad veetis Nõgene Laiusel, Jõgeval ja Tartus. Kõrgema muusikalise hariduse omandas Eesti Muusikaakadeemias, kus tema juhendaja oli Roman Matsov. Pärast akadeemia lõpetamist 1974 õppis Endel Nõgene dirigeerimist Viktor Fedotovi juures Leningradi Konservatooriumis. Assistentuuri läbis ta Leedu Rahvusooperis professor J. Aleksa käe all. Ta on täiendanud end ooperidirigeerimise alal Potsdamis, Viinis, Berliinis, Bayreuthis, Münchenis ja Zürichis.
Töökohad
Aastast 1992 on Endel Nõgene Viinis tegutseva Europäische Musiktheater-Akademie liige ning kuulus aastaid ka selle organisatsiooni juhatusse. Õppejõuna on ta tegev Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ooperistuudios.
Samuti on Endel Nõgene Nordic Baltic Youth Philharmonia kunstiline juht ja peadirigent.
Isiklikku
Endel Nõgene on abielus muusikapedagoog Eve Nõgenega, nende poeg Paavo Nõgene on olnud Vanemuise teatri juht ja muusikaprodutsent, hiljem Kultuuriministeeriumi kantsler ja Tallinki juhatuse esimees.
23. aprillil 2004 tähistati Vanemuises ooperigalaga "Mustlaseks ma sündinud...". Endel Nõgene 30. lavasünnipäeva. 12. märtsil 2010 aga romantilise ooperigalaga sealsamas Vanemuises dirigendi 60. juubelisünnipäeva. Kontserdil astus teiste hulgas üles ka Viinis tegutsev metsosopran Annely Peebo.
Kuristiku tänav
Kuristiku tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kadrioru asumis.
Kuristiku tänav 6 asub kirjanik Juhan Smuulile ehitatud eramu.
Hüdromeetria
Hüdromeetrilisi mõõtmisi tehakse tavaliselt hüdromeetriajaamades.
Browni Ülikool
Browni Ülikool (Brown University) on Ameerika Ühendriikides Providence'is (Rhode Island) asuv eraülikool. Asutatud 1764 kui College of Rhode Island. Pembroke College ja Browni ülikooli kõik naiste kolledžid ühinesid 1971. aastal.
Browni loetakse esimeseks kolledžiks, mis ei arvestanud vastuvõtmisel üliõpilaste religiooniga.
1960. ja 1970. aastail oli Browni ülikooli slaavi keelte osakond koht, mille kaudu Juri Lotmani tööd said Ameerikas tuntuks. Seal töötasid sel ajal näiteks Thomas Winner, Victor Terras ja Robert Scholes.
Tuntud vilistlasi
Browni ülikoolis on õppinud mitmeid USA tuntud poliitikuid, ajakirjanikke, ärimehi, näitlejaid. Nende seas on olnud näiteks USA justiitsminister Charles Evans Hughes (1881), IBM-i president Thomas J. Watson, meediamogul Ted Turner, Nobeli laureaat Craig C. Mello (1982), John F. Kennedy, Jr. (1983) näitleja John Krasinski (2002).
Marco Rojas
pisi|Marco Rojas (2017) Marco Rodrigo Rojas (sündinud 5. novembril 1991 Hamiltonis) on Uus-Meremaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Tšiili kõrgliigaklubis Colo-Colo ja Uus-Meremaa jalgpallikoondisses.
Ta on Tšiili päritolu.
Austraalia kõrgliigas debüteeris ta 2009. aastal Wellington Phoenixi ridades. 2011. aasta märtsis sõlmis ta kaheaastase lepingu Melbourne Victoryga. Hooajal 2012–13 lõi ta Austraalia kõrgliigas 15 väravat. Samal hooajal valiti ta Austraalia kõrgliiga hooaja parimaks mängijaks ja ühtlasi ka parimaks noormängijaks.
2013. aasta mais liitus ta Saksamaa klubiga VfB Stuttgart. Ta pääses väljakule vaid klubi duubelmeeskonnas Saksamaa kolmandas ja neljandas liigas. Hooaja 2014–15 alguses mängis ta laenul Saksamaa esiliiga klubis Greuther Fürth. Seejärel suundus ta laenule Šveitsi kõrgliiga klubisse Thun, kus mängis kuni hooaja 2015–16 lõpuni.
Hooajal 2016–17 mängis ta taas Melbourne Victorys, lüües liigas 13 väravat. Aastatel 2017–2019 mängis ta Hollandi kõrgliiga klubis SC Heerenveen ja 2019–2020 Taani kõrgliiga klubis SønderjyskE.
2022. aasta juulis liitus ta Colo-Cologa.
Koaksiaalkaabel
pisi|Koaksiaalkaabel RG-59 A ‒ plastist kaitsekest B ‒ vasktraatidest punutis C ‒ dielektrik D ‒ traatsoon pisi|Mitmekiulise kesksoonega koaksiaalkaabel Koaksiaalkaabel on kahe kontsentrilise (ühiskeskmese) soonega kaabel, mille sisemist soont ümbritseb dielektrikuga eraldatult väline silindriline soon. Kaabli välissoont isoleerib ja kaitseb välismõjude eest plastist kattekiht.
Sisemiseks sooneks on enamasti üks vasktraat (näiteks läbimõõduga 1 mm), painduvatel kaablitel aga mitmest traadist keerutatud kiudjuhe. Väline soon on valmistatud vask- või alumiiniumtraatidest punutisena ja toimib ühtlasi elektromagnetilise varjena. Punutise all on enamikul kaablitel alumiiniumfooliumist elektrostaatiline varje, mis suurendab häirekindlust. Eriti häirekindlatel kaablitel on kaks omavahel isoleeritud varjesoont, vt triaksiaalkaabel.
Kaabli otsa monteeritakse pistikuna tavaliselt F-konnektor.
Godric Gryffindori mõõk
pisi Godric Gryffindori mõõk on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" mõõk, mis kuulus ühele Sigatüüka asutajatest Godric Gryffindorile. Oli ka Gryffindori maja talisman.
"Harry Potter ja saladuste kamber"
Teises osas peab Harry Potter Saladuste Kambris võitlust basiliskiga, kui talle tõttab appi Fawkes ja toob talle ka sõõlamiskübara. Just sõõlamiskübarast tõmbab Harry välja Gryffindori mõõga, millega ta basiliski tapab. See on aga justkui vastus Harry kahtlustele (kas ta ikka sõõlati õigesse majja, kuna algul tahtis sõõlamiskübar teda paigutada Slytherini majja), sest Godric Gryffindori mõõga suudab sõõlamiskübarast välja tõmmata vaid tõeline gryffindorlane.
"Harry Potter ja segavereline prints"
Albus Dumbledore kasutab seda Marvolo Gaunti sõrmuse hävitamiseks. Gaunti sõrmus on varikätk ning Harry Potter saab hiljem teada, et mõõgaga saab hävitada varikätke.
"Harry Potter ja surma vägised"
Ron Weasley hävitab mõõgaga Salazar Slytherini medaljoni. Raamatu lõpus kasutab Neville Longbottom mõõka, et hävitada Voldemorti varikätkist madu Nagini. Neville saab mõõga kätte, kui ta on hädaohus; mõõk tuleb talle sõõlamiskübara seest appi nagu Harry Potterilegi, sest Neville on nagu Harrygi tõeline gryffindorlane.
Волшебные предметы мира Гарри Поттера
Socket A
thumb|Socket A Socket A ehk Socket 462 on protsessoripesa tüüp arvuti emaplaadil. Socket A tootmine on lõpetatud.
Esisiini sagedused, mida Socket A toetab, on 133, 166 ja 200 MHz.
Socket A-d sisaldavate arvutite koostamisel, teisaldamisel ja igapäevasel kasutamisel ei tohi ületada mehaanilise koormuse piire. Vastasel juhul protsessori nõelad koolduvad või murduvad ja protsessor muutub kasutuks. Protsessoripesa kannatab välja dünaamilise koormuse kuni 445 N ja staatilise koormuse kuni 133 N. Socket A on seetõttu väga habras, eriti võrreldes tema järglaseks oleva protsessoripesaga Socket 478, mis kannatas välja ligi poole rohkem. Socket A oli nii õrn, et paljud inimesed murdsid protsessori katki, kui püüdsid seda protsessoripesast eraldada. Tuleb siiski märkida, et neist juhtumitest paljudel oli kasutatud ebastandardset protsessorit või sertifitseerimata protsessorilahendust.
AMD soovitas mitte kasutada Socket A korral raskemat jahutit kui 300 g, sest raskemad jahutid võisid protsessorit ja protsessoripesa kahjustada.
Protsessoripesa Socket A kasutati järgmiste AMD protsessorite jaoks:
Konstantin Pätsi ausammas
pisi|[[Konstantin Pätsi mälestussammas Tahkurannas]] Konstantin Pätsi mälestussammas Tahkurannas tähistab Konstantin Pätsi sünnikohta ning on püstitatud Eesti riigi ühele rajajale – Eestimaa Päästekomitee esimehele, Eesti Ajutise Valitsuse I koosseisu ministrite nõukogu esimehele ning II ja III koosseisu peaministrile, neljakordsele riigivanemale, peaministrile riigivanema ülesannetes, riigihoidjale ja Eesti Vabariigi esimesele presidendile, Asutava Kogu ja I−V Riigikogu liikmele, Vabadusristi kavalerile.
Võõbu
Võõbu on küla Järvamaal Paide linnas.
Konstantin Pätsi ausammas
See on 1939 avatud ja 11. augustil 1940 lõhutud mälestussamba koopia.
Võõbu
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Paide valda.
18. sajandi kaartide järgi on praegusest külast lõunas Epu soos olnud Pöiatu (Pajota) ja Epu (Eppo) asulad.
Külas asuvad Seli raba ja Tellissaare raba, mis jäävad mõlemad Kõrvemaa maastikukaitseala piiresse.
Rabades on mitu järve, näiteks Seli järv, Matsimäe Kaanijärv, Matsimäe Pühajärv ja Vahessaare järv.
14. augustil 2020 avati uus neljarealine Kose-Võõbu teelõik. Sellega on Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee 2+2 osa pikkus 40 km asemel 70 kilomeetrit.
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
Algse monumendi autorid olid arhitekt Anton Soans ja skulptor Ferdi Sannamees, viimane valmistas ka monumendi 6 pronksreljeefi. Ühel oli kujutatud presidendi portree, teisel tema sünnitalu, ülejäänutel maakonna ja Pärnu linna vapid ning kaks lauset presidendi kõnedest. Reljeefid valati Tallinnas ETK valukojas.
Asotobakter
Asotobakter (Azotobacter) on mullas ja vees vabalt elavate gramnegatiivsete bakterite perekond. Perekonnas eristatakse seitse liiki: A. armeniacus, A. beijerinckii, A. chroococcum, A. nigricans, A. paspali, A. salinestris, A. tropicalis ja A. vinelandi.
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
Mälestussammas paikneb pargis, mille omal ajal kavandas Pärnu linnaarhitekt Olev Siinmaa. See on teine elavale eestlasele püstitatud monument, esimene oli 1936. avatud A. H. Tammsaare oma Järva-Madisel.
Asotobakter
Asotobakterid on oluline, hädavajalik lüli lämmastikuringluses, sest nad on õhulämmastiku sidujad. Sellest tuleb nende nimigi (Άζωτο on kreeka keeles 'lämmastik').
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
Eesti Vabariigi Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoner avas samba pidulikult 25. juunil 1939. Räägiti, et samba avamispäeval oli Tahkurannas vihmaeelne ilm ja äike oli löönud sambast eemal otse maasse. Selles nähtud halba ennet.
24. juulil 1940 nimetati Johannes Varese valitsuse siseministri Maksim Undi otsusega Konstantin Pätsi ausamba fond ümber Eesti Valge Terrori Ohvrite Mälestussamba Fondiks. 11. augustil 1940 lõhkusid Nõukogude aktivistid ka mälestussamba.
Asotobakter
Asotobakterid on suhteliselt suured, läbimõõduga 1–2 μm. Tavaliselt on nad ovaalsed, aga neile on omane pleomorfism ehk teisisõnu võivad nad olla mitmesuguse välimusega, kerakujulisest kepikesekujuliseni. Elukeskkonna keemiline koostis võib pleomorfismi esile kutsuda, näiteks peptoon muudab rakud nii-öelda seenekujulisteks. Bakterid võivad paikneda üksikuna, paarikaupa ja ebakorrapäraste kogumitena, vahel ka mitmesuguse pikkusega ahelatena.
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
Monument on valmistatud roosast graniidist, mis korjati Konstantin Pätsi sünnitalu põldudelt. See taastati Eesti Muinsuskaitse Seltsi eestvedamisel ja taasavati 25. juunil 1989. Rekonstruktsiooni autorid on Andres Mänd ja Mati Karmin, teostaja Ars Monumentaal.
Asotobakter
Asotobakterid ei moodusta eoseid. Küll aga võivad nad moodustada ümmikuid. Selleks suudavad nad tekitada paksu limakihi. Bakterid on arvukate viburitega ja sellepärast on nad pisut liikumisvõimelised.
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
Samba taasavamise päeval otsustasid kohapeal viibinud noorkotkad-veteranid, kes olid osalenud samal sündmusel ka 1939. aastal, taastada ka Noorte Kotkaste organisatsiooni.
James Dean
James Byron Dean (8. veebruar 1931 Marion, Indiana osariik – 30. september 1955 Cholame, California osariik) oli USA filminäitleja.
Konstantin Pätsi ausammas
Ajaloost
9. mail 1991 rüvetati taastatud ausammas uuesti, tehti aga kiiresti korda.
Asotobakter
Asotobakterid elavad hapnikku sisaldavas neutraalses või kergelt aluselises keskkonnas. Kõige paremini sobib neile pH 7,0–7,5, aga nad on võimelised kasvama ka pH 4,8–8,5 juures.
James Dean
James Dean hukkus liiklusõnnetuses.
Asotobakter
Asotobakterid kasutavad oma elutegevuseks redoksreaktsioonides vabanevat energiat. Elektronidoonorina kasutavad nad orgaanilisi ühendeid. Süsiniku allikana suudavad nad kasutada süsivesinikke, alkohole ja orgaaniliste hapete sooli. Nad sünteesivad katalaasi ja oksüdaasi. Nende kasvuks on hapnik hädavajalik, aga nad on võimelised kasvama ka hapnikuvaeses keskkonnas.
Karl Friedrich Burdach
pisi|Karl Friedrich Burdach Karl Friedrich Burdach (12. juuni 1776 Leipzig – 16. juuli 1847 Königsberg) oli saksa anatoom ja füsioloog.
Gunther Kress
pisi|300px|Gunther Kress (Tartus, 14. nov. 2018) Gunther Rolf Kress (18. märts 1940 – 20. juuni 2019) oli inglise semiootik.
Karl Friedrich Burdach
Ta õppis 1793–97 Leipzigi ülikoolis loodusteadusi ja arstiteadust. Ta kaitses 1798 samas ülikoolis doktoriväitekirja. Oli 1800–06 Leipzigi ülikooli dotsent ja 1806–11 erakorraline professor, 1811–14 Tartu Ülikooli anatoomia-, füsioloogia- ja kohtuarstiteaduse professor. 1814 võttis ta vastu sarnase ametikoha Königsbergi ülikoolis.
Gunther Kress
Ta töötas semiootika ja hariduse professorina Londoni Ülikoolis. Ta on tuntud oma töödega sotsiosemiootika ja visuaalsemiootika valdkonnas.
Karl Friedrich Burdach
1817 ehitati Königsbergi ülikoolis Burdachi algatusel uus anatoomikum. 1818 valiti ta Peterburi Teaduste Akadeemia väliskorrespondentliikmeks. Königsbergis asutas ta esimese teadusliku anatoomiainstituudi ja osales anatoomiamuuseumi loomises. Alates 1835 oli ta sealse meditsiinikolleegiumi direktor ja 1837–44 juhtis füüsika-meditsiiniühingut. 1845 läks ta erru.
Asotobakter
Asotobakterid muundavad gaasilise õhulämmastiku lahustuvale kujule, mida taimed omastada suudavad, ja seetõttu soodustavad asotobakterid oluliselt taimekasvu (ja läbi taimede jõuab lämmastik biosfääris ka teiste elusorganismideni). Iga grammi tarbitud glükoosi kohta suudavad nad siduda 10 μg õhulämmastikku, aga selleks on vaja piisavalt molübdeeni ioone. Molübdeeni puudumist võib osaliselt korvata vanaadiumi ioonidega. Lämmastiku allikana suudavad nad kasutada nitraate, ammoniaagi ioone ja aminohappeid. Kuid nad suudavad elada ka täiesti lämmastikuvabas keskkonnas, näiteks mannoosi lagundades. Seda nimetatakse miksotroofiaks. Vesinik on pinnases täiesti olemas ja sellepärast pole asotobakteritel ka looduslik miksotroofia välistatud.
James Dean
1999. aastal avaldatud edetabeli "AFI's 100 Years...100 Stars" (Ameerika Filmiinstituut) tulemuste põhjal asub näitleja meesstaaride edetabelis 18. kohal.
Asotobakter
Asotobaktereid kasutatakse palju mudelorganismidena, eriti biotehnoloogias. Mõned asotobakterid (A. vinelandii) toodavad elutegevuse käigus alginaate. Mõnikord toodavad asotobakterid polühüdroksübutüraate. Asotobaktereid kasutatakse lämmastikväetiste tootmisel.
Karl Friedrich Burdach
Ta töötas peamiselt kesknärvisüsteemi anatoomia alal, kirjeldas seljaaju talbvääti, hiljem nimetati see Burdachi väädiks. Erilist tähelepanu pööras ta peaaju morfoloogiale, ontogeneesile ja fülogeneesile. Ta kasutas närvikoe värvimiseks esimest korda alkoholi ja kaaliumi lahust.
Ta oli Karl Ernst von Baeri õpetaja.
Burdach oli esimesi termini "bioloogia" kasutuselevõtjaid (1800) paralleelselt Lamarcki ja Treviranusega (1802). Samuti võttis ta kasutusele termini "morfoloogia".
Gunther Kress
Ta on esinenud Eestis 2003., 2006., 2012. ja 2018. aastal.
Obergurigi vald
Obergurig (ülemsorbi keeles Hornja Hórka) on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Mönchswaldi mäe (447 m) jalamil.
Paju
Paju (Salix) on pajuliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste heitlehiste lehtpuude ja põõsaste perekond.
Obergurigi vald
Vallas on järgmised külad:
Paju
Nimetus
Paju perekonda kuuluvate puude nimetustes kasutatakse tavaliselt sõna "remmelgas" ja põõsaste nimetustes sõna "paju" (erandiks on vesipaju). Perekonna teaduslik nimetus Salix tuleneb keldi keelest ja tähendab sal + lis = vee lähedal. Põhja-Eestis nimetatakse põõsataolisi pajusid rahvapäraselt pajudeks, Lõuna-Eestis öeldakse nende kohta pai. Puutaolised pajud kannavad Põhja-Eestis nimetust "remmelgas", Lõuna-Eestis on nende nimetus raag, Viljandi- ja Pärnumaal raid ning Saaremaal lember.
Levila ja kasvukohad
Pajusid on tänapäeval maailmas ligikaudu 450 liiki. , neile lisanduvadalamliigid, varieteedid, hübriidid ja kultivarid. Wu ja Raveni (1999) järgi on maailmas hinnanguliselt 530 pajuliiki. Uuemate andmete alusel võib perekond koosneda ~350–520 liigist.
Pajud kasvavad peamiselt põhjapoolkeral, eriti parasvöötmes. Mõned pajuliigid kasvavad Himaalaja mäestikus kuni 4000 m kõrgusel. Pajusid ei kasva Brasiilia ja Indoneesia idaosas. Pajud puuduvad Antarktikas. Austraalias (vt ka Austraalia pajud) ja Okeaanias kasvavad vaid sissetoodud liikidena.
Enamik pajusid lepib kõrge põhjaveetaseme ja pikaajaliste üleujutustega, samuti kehva ja happelise mullaga. Hõberemmelgas eelistab viljakamat pinnast ja edeneb paremini lubjarikkamal mullal, kuid kasvab sageli ka heal savimullal. Liiga soist pinnast ei talu ka vitspaju. Seisvas või nõrgalt liikuvas vees ja happelisel mullal suudab kasvada tuhkur paju. Kõige suurema ökoloogilise amplituudiga arvatakse meie pajudest olevat hundipaju, mis kasvab nii liival kui ka turbal.
Pajud kasvavad meelsasti inimkasutuses olevatel maadel, nagu sissesõidetud rajad pinnasel, kivimurdudes, küngastel, mahajäetud põldudel, kasvatades teisese metsa. Okas- ja segametsade vööndis on pajud hõivanud kasvuks märkimisväärselt suuri alasid mahajäetud niitude arvelt.
Ühes paigas kasvavad pajud moodustavad pajustiku, põõsastiku mitte pajumetsa. Meie suurimad ja liigirikkamad pajustikud on vee läheduses: Emajõe, Võrtsjärve, Peipsi ja Lõuna-Eesti jõgede kallastel ning luhtadel.
Botaanilised tunnused
Paju eluvorm on varieeruv, esineb nii puid, põõsaid kui kääbuspõõsaid, enamasti on need siiski põõsad. Pajud võivad olla madalad põõsad (näiteks hundipaju) või ka suured puud (nt raagremmelgas). Puuks kasvavate pajude nimetus on ka remmelgas. Praeguseni enim kasutatud Adolf Engleri fülogeneetiline süsteem peab pajulisi koos paljude teiste tuultolmlejate ja lihtsat õiekatet omavate rühmadega algelisteks, kuid nüüdseks on selge, et paju ja papli õie ehitus ei ole algeline, vaid evolutsiooni jooksul uuesti lihtsustunud.
Lehed
vasakul|pisi|Punapaju abilehed Lehestik on ühtedel pajuliikidel tihe, kahar, roheline, teistel hõredam läbipaistev, hallikasrohelist või hallikasvalget värvi. Peaaegu kõigil pajudel on vahelduv leheseis. Neil on enamasti lühikese rootsuga lihtlehed. Paljudel liikidel on iseloomulik saagjas leheserv. Pungad on teravatipulised, neid katab kahest pungasoomusest kokku kasvanud kiiver.
Pajudele on iseloomulikud vahelduv leheseis (ainult punapajul esineb ka vastak leheseis) ning võrdlemisi lühikese leherootsuga lihtlehed. Silindriline leheroots on küllaltki lühike; selle aluse juures on kaks abilehte, mis on suuremalt jaolt hambulised (need võivad olla laiad või kitsad); abilehed säilivad kas kuni lehe täieliku väljaarenemiseni või kogu suve. Abilehed on head liikide eristustunnused; kõrvpajul on suured kõrvade moodi abilehed. Kõige suuremad abilehed on noortel võsudel, mis kasvavad välja tüvest või juurtest. pisi|Raagremmelga lehed Enamikul pajudel on lehelabad küllaltki kitsad ja pikad, teistel laiad ja elliptilised. Raagremmelgal on need laiovaalsed, mustikpajul ümarad nagu mustikal või sinikal, vitspajul ja hundipajul kitsassüstjad, raudremmelgal, hõberemmelgal, rabedal remmelgal laisüstjad.
Lehelaba on nahkjavõitu, kas mõlemalt poolt või ainult ülalt läikiv ja ereroheline. Viimasel juhul võib alumine pool karvakeste ja sinkjashalli kirme tõttu olla hall või sinakas. Iseloomulik on ühtlaselt peenenäärmeliselt saagjas leheserv ehk salikoidsed lehehambad, mille puhul lehe külgrood laienevad serva saki tipus ja on keraja näärmekarvaga (sellise leheservaga on näiteks hõberemmelgas, rabe remmelgas ja raudremmelgas). On siiski ka mõned terve leheservaga või ebaühtlaselt hambulise ja nõrgalt lainja leheservaga või saagja leheservaga liigid (hundipaju, hanepaju, vitspaju, tuhkur paju, kahevärviline paju, mustjas paju, kõrvpaju, mustikpaju, lapi paju ja raagremmelgas).
Koor
pisi|Vana paju koor Enamikul pajudel on vanemate tüvede välispinnal suured pikilõhed. Amygdalinae sektsiooni liikidel võib koor kooruda ebakorrapärase kujuga kooretükkidena. Kui eemaldada pealmine kiht, kas rebides või koorub see ise, on ülejäänud koor (sarnaselt eukalüpti ja Chosenia 'ga) sile. Floeem on enamasti valge värvusega, kuid mõnedel pajudel on see kanaarikollane. Pajukoore välispinna värvus noortel (ühe- kuni kolmeaastastel) võrsetel on varieeruv. Skvortsovi arvates aga on igal pajuliigil kindlas kasvupiirkonnas oma kindel värvus, nii näiteks on Euroopas ja Lääne-Siberis kasvaval vesipajul (S. triandra) mõnevõrra kollakas kuid mitte kunagi punakas; mõnes Kaukaasia regioonis aga on vesipajul tüüpiliselt punakas ja mitte kunagi kollakas koor. Võrse koor kaotab vananedes läike ja muutub tuhmiks.
Juured
Inglise botaanik John Hill kirjutas 1751. aastal, et juur on pajul suur ja harunev. Pajude juurte kohta teatakse vähe, usutakse et pajud on veelembesed taimed ja omavad vastavaid kohastumusi ka juurestikus. Halapajul küündivad külgjuured nende omanikust kuni 20 m kaugusele. Sektsiooni Longifoliae liigid ja S. setchelliana kasvatavad juurevõsud. Mõned liigid, näiteks S. herbacea moodustavad juurevõsudest pajukolooniaid.
Õiepungad ja urvad
Pajude perekonnas on nii ühe-, kahe- kui ka kolmekojalisi liike. Suhteliselt sageli esineb paju perekonna liikide vahelisi fertiilseid hübriide. Paju perekonna põhitunnus on kahest pungasoomusest kokku kasvanud kattekiivriga pungad, urbadesse koondunud meenäärmetega õied, millel puudub õiekate. Nektaariume on üks või kaks. Laia kasutust leidnud Adolf Engleri fülogeneetiline süsteem peab pajulisi koos paljude teiste tuultolmlejate ja lihtsat õiekatet omavate rühmadega algelisteks, kuid nüüdseks on selge, et paju õie ehitus ei ole algeline, vaid evolutsiooni jooksul uuesti lihtsustunud.
Urbade moodustumine saab alguse tunduvalt varem kui nad muutuvad nähtavaks või asuvad funktsioneerima. Pajul, nagu paplilgi, hakkab õisik formeeruma kohe pärast puhkavate pungade moodustumist, mis võib kõige varem toimuda õitsemisele eelneva aasta mais. Varane tärkamine jätab urvale ruumi täielikuks valmimiseks enne kui need kevadel avanevad. Õisiku moodustumine võib küll alata pungas (osaline eelformeerumine) kuid viimistletakse kasvaval võrsel. Hilja õitseval hõbepajul, rabedal remmelgal, vesipajul ja kõige hilisemal, juunis või isegi juulis õitseval raudremmelgal saavad rohekad väljaveninud urvad valmis alles koos noorte lehtedega. vasakul|pisi Pajudel arenevad urvad külgmiselt, tipmistel võrsetel on kalduvus tagasi tõmbuda, selle asemel eeloleva kasvuaasta tarbeks puhkepungi moodustada. Arvatakse, et pajude varase õitsemise tagab soojuskaitse. Urva kompaktsus võimaldab õisikul õisikupungas areneda ja see omakorda võimaldab varaküpset õitsemist ning õisi tolmeldavate putukate ligitõmbamist. Õite koondumine kompaktsesse õisikusse tagab selle, et õisi kaitsevad kandelehte ääristavad karvakesed. Villasus, mis võimaldab õhuhoiet õies võib kaitsta varaküpseid õisi öökülmade tekitatava külmakahjustuse eest. Lõtva pöörist aga kandelehe karvakesed kaitsta ei saa.
Isasurvapungad on pajudel alati suuremad kui emasurvad, selle tunnuse põhjal on isegi talvel võimalik vahet teha sama liigi isas- ja emastaimedel. Suurte urvapungadega liike on Eestis neli: raagremmelgas, kahevärviline paju ning haruldased härm- ja halapaju. Raudremmelga emastaimel talvel urvapungi pole.
Austraalias on tuvastatud pajude seas biseksuaalseid isendeid (hübriidide hulgas), need on enamasti isaspajud, kellel emasõisi ligi 10%, ja sageli samas urvas. Biseksuaalsust esineb S. xchrysocoma 'l ja veel kahel S. babylonica hübriidil, vähemalt ühel S. matsudana x alba kloonil, S.aegyptiaca 'l, ja osadel S. ‘alba’ vormidel.
pisi|Paju isasurb Kroonlehed ja õiekate pajudel harilikult puuduvad. Tupplehtede kohta kindlad andmed puuduvad ja pole selge, kas tupplehed on täielikult kadunud või muudetud nektaariumeiks. Praegune konsensus leiab, et meenäärmed esindavad kadunud õiekatet. Hiljutised paju ja papli sugulaste uuringud näitavad, et neil on nii meenäärmed kui ka tupplehed. Lisaks tupplehtede kadumisele on putuktolmeldavatel pajuliikidel vähenenud tolmukate arv (mõnel liigil kuni üheni).
Õisi tolmeldavad kas putukad või toimub see tuule abil. Viljastav õietolm võib õietolmu levipiirkonnas (tuule abiga 1–100 km) saabuda kas sama liigi isaselt või ka läheduses kasvavalt paju perekonna isastaimelt, kes emastaimega samaaegselt õitseb. Isasõites on tolmukaid 2 (3–5 või ka rohkem), tolmukapead on harilikult kollased. Harilikult on õietolmuterad 20–25 µm suurused. Pajud on harilikult putuktolmlejad, eriliselt tõmbavad nad perekonna Andrena mesilasi. Vastava piirkonna ja aastaaja urvad on atraktiivsed ka meemesilastele (Apis mellifera L.), kes neilt õietolmu ja nektarit korjavad.
Seemned
pisi Pajud õitsevad umbes kaks nädalat ja seemned valmivad kuu ajaga. Emasõiest areneb kahest viljalehest koosnev kupar, milles hulgaliselt lendkarvalisi seemneid, mis võivad tugeva tuule abil kanduda emataimest kümnete kuni sadade meetrite kaugusele. Pajuseemnete lennuvõime on ajutine ja keskmise tugevuse tuulega ei lenda nad kaugemale kui 10 meetrit. Pajuseemnete toitekude on minimaalne või puudub hoopis. Pärast kuprakeste avanemist idanevad soodsatesse oludesse sattunud seemned ööpäeva jooksul. Idanemisvõime säilib neil kaks nädalat kuni kuu. Üksnes mõnede arktiliste ja subarktiliste liikide seemned on kohastunud külmade oludega, nii et elavad talve üle ja idanevad kevadel. Vara õitsevate pajude seemnelend jääb maisse-juunisse. Raudremmelgas õitseb sügisel ja tema viljad avanevad alles sügisel (oktoobris), kuid püsivad emaspuul varakevadeni, säilitades ka idanemisvõime.
Seemned, mis satuvad vette, võivad veepinnal mitmeid päevi uppumatult triivida. Lahtised karvakesed irduvad seemnest, kuid sulg jääb seemnele sappa. Vees hulpivate seemnete kate on teatud määral hüdrofoobne. Seemned võivad isegi vees või ka vee all idaneda ja väiksed seemikud võivad vee vastu pidada kuni kuu aega.
Paljunemine
Paljundada saab pajusid nii pistokste (vits-, vesi-, härm-, pikalehine, halapaju ja rabe remmelgas), vaiade (hõbepaju) kui ka võrsikutega. Hundipaju ja raudremmelgas, aga ka raagremmelgas, tuhkur ja lapi paju eelistavad paljuneda seemnest. Mitmed pajuliigid paljunevad kännuvõsudega. Pikemalt vaasi jäänud pajuokstele võivad juured alla kasvada.
Eluiga
Pajud on tundlikud varju ja kaastaimede suhtes. Pajuisendite eluiga on võrreldes teiste puuliikidega lühike (40–60 aastat), väheste remmelgate eluiga ületab 150 aastat. Takistuste puudumisel võivad mitmete liikide isendid elada ka 200–300 aasta vanuseks. Vananev paju, kes murdub või kooldub maapinna ligi, võib soodsate olude korral uuesti juurduda.
Ajalooliselt
Carl von Linné kirjeldas 1753. aastal 29 pajuliiki ja neist üksnes babüloni remmelgas (S. babylonica) pärines väljastpoolt Euroopat. Hiljem kirjeldas Linné veel kolme pajuliiki: S. depressa, egiptuse paju (S. aegyptiaca) ja tömbilehine paju (Salix retusa). Autor kasutas tömbilehist paju villase paju (S. lanata) sünonüümina. Tollal loeti paljud morfoloogilised erinevused taksonoomilisteks. Kui William Hudsoni "Flora Anglicas" (3. väljaanne, 1798) oli kirjas üksnes 16 Linné liiki, siis kuus aastat hiljem ilmunud Jacobo Smithi "Flora Britannicas" (1804) juba 45 liiki, kellest 19 olid pakutud Smithi enda poolt. Hiljem jätkas ta uute liikide kirjeldamist illustreeritud raamatus "English Botany". 1806. aastal mainis C. Willdenow juba 116 liiki (nende hulgas mitte-Euroopa päritolu liike), kellest 30 olid tema enda kirjeldatud. 1828. aastaks oli W. Kochi andmetel kirjeldatud 182 pajuliiki, 165 neist pärinesid Euroopast. 1835. aastal oli Briti saartel mainitud pajude liigiarvuks 71.
F. Wimmer loetles oma raamatus "Salices Europaeae" (1866) Euroopas 34 pajuliiki ja 57 hübriidi. 19. sajandi lõpul ilmus M. Gandogeri "Flora of Europe", kus ta liigitas perekonda Salix 1600 liiki, kellest 1576 liiki esitas ta ise. Rehder jaotas perekonna 1947. aastal mitmeks alamperekonnaks ja 32 seeriaks.
Esimesed pajude ristamise kontrollkatsed tegi Nils Heribert-Nilsson (1906–1911). Selgus, et esimeses põlvkonnas võivad ristandid olla ühe vanemaga väliselt väga sarnased, nii et nende hübriidne päritolu jääb kindlaks tegemata.
Liigitus
Cronquisti süsteemis on paju pajuliste sugukonnas Dilleniidae alamklassis. Andmebaasis ITIS liigitatakse perekond ülemseltsi Rosanae. Pajude perekond kuulub malpiigialaadsete seltsi pajuliste sugukonda.[18] APG II süsteemis paigutati perekond paju koos papliga triibusesse Saliceae.[19]
Hübriidid
Pajuliikide piiritlemisel kaldub osa süstemaatikuid pidama vahepealsete tunnustega liike hübriidideks, teised lubavad liigi piires erakordselt suurt tunnuste varieeruvust, kuni eri liikide tunnuste kattumiseni. Viimasel ajal on pajude süstemaatikas rakendatud ka molekulaarseid meetodeid. Osa looduslikke hübriide on viljakad, just hübriidide tõttu on pajude perekonna liike üpris keerukas eristada ja piiritleda. Kõik meie pajud on võimelised andma värdasid, kuid ristumine ei ole ühtviisi edukas ükskõik milliste liikide vahel. Enamik hübriide sureb juba idandina, kuid sirgub ka elujõulisi viljakaid järglasi, kellest mõningad võivad püsima jääda.
Kõige püsivamate tunnustega ja kõige vähem hübridiseeruv on raudremmelgas, arvatakse et kõige hilisema õitsejana ei ole tal eriti ristumise võimalust. Mustikpaju hübriidide kohta on samuti vähe teateid. Tunnustelt kõige plastilisem on vesipaju, seetõttu on ka värdade kahtlusi tema puhul väga palju. Kõige rohkem on Eestist värdasid leitud kõrv- ja tuhkur paju määramisel. Omavahel annavad hübriide hõbe- ja rabe remmelgas, aga teiste liikidega eriti mitte. Rohkem värdasid leidub pajuistandike läheduses, kus on tekitatud suurem liigirikkus ja kus jagub vaba pinda seemneliseks uuenemiseks.
Eesti pajud
pisi|Raberemmelgad linnakeskkonnas Eestis kasvav looduslikult 20 ja sissetooduna 10 liiki pajusid, rohkelt on ka nende hübriide, näiteks Salix aurita x S. corpea x S. cinerea (korvpaju, raagremmelga ja tuhkur paju hübriid) pärismaistena kasvavad järgmised paju perekonna liigid:
Kasvukoha eelistuse põhjal jaotab Ülle Reier Eestis kasvavad pajud nii: pisi|Babüloni remmelgas pisi|Rasina remmelgas 2013 Paljud tundra- ja mägipajud Eestis ei kasva, nagu ka külmakartlikumad liigid, näiteks Aasiast pärit erakordselt kaunite leinaokstega babüloni remmelgas, kellele meie talv on liiga karm. Eestimaal leidub aga pajusid, keda naabritel pole: rabe remmelgas ei suuda kasvada Lõuna-Soomest põhja pool, looduslikult ei kasva seal ka hõberemmelgas, punapaju ja vitspaju. Mustikpaju ei levi Eestist lääne poole, kuid edela pool leidub teda kohati Poolas, Tšehhis, Austrias. Eestis kohtuvad väljaspool oma põhilevilaid härmpaju läänest-edelast ja halapaju idast-kagust. Läänest pärit hanepaju (koos liivpajuga) ei levi saartest kaugemale itta, arvatavasti seetõttu, et siin on sobilikel kasvukohtadel vastas lähisugulane hundipaju. Kahevärviline paju ei küüni lõunas Lätist kaugemale, see-eest põhja pool näeme veel üpris kaugel raag- ja raudremmelgaid, mustjat, tuhkur, kõrv-, verkjat ja ka lapi paju. Põhja pool lisandub helekarvane viltja pajus (Salix lanata).
Suurimad remmelgad
Eesti kõrgeim ja jämedaim hõberemmelgas, kõrgus 29 m (1999), rinnasümbermõõt 7,83 m (2006), kasvas Harjumaal Raasiku raudteejaama juures. Puu hävis tules 2011. aastal. Praegu kasvavaist pajudest jämedaim on Mäe-Soome remmelgas Võrumaal, Antsla vallas, Soome külas, Mäe-Soome talu maadel. Hendrik Relve mõõtmised andsid tema tüve rinnasümbermõõduks 2007. aastal 7,22 meetrit. Tähelepanuväärseks on arvatud ka Koeru hooldekodu juures kasvav remmelgas, mille tüve ümbermõõt maapinna ligidal oli 1998. aastal 6,93 m. Rinnakõrgusest madalamalt mõõtes on Hendrik Relve arvates Euroopa jämedaim paju Rasina remmelgas, mis kasvab Tartumaal Rasina Martini kiriku juures. Rasina remmelga ümbermõõduks 0,3 m kõrgusel oli 2001. aastal 10,92 m.
Koht ökosüsteemis
Pajulehed on toitainerikkad ja neis on märkimisväärses koguses valku, neist toituvad ja saavad eluks vajaliku paljud putukaliigid. Enamik putukaid ei tee vahet paju eri liikidel, vaid söövad neid kõiki. Varakevadel alustavad nektarist toitujad, siis tulevad pungaõgijad, lehenärijad ja -rullijad, pahkade kasvatajad, okste õõnestajad ja tüve uuristajad. pisi|left|[[Päevapaabusilm raagremmelga isasurval]] Enne pajuurbade õitsele puhkemist, muneb sellesse pahksääsk. Tema vastse elutegevuse tõttu kasvab pajuurb pikaks, venib välja, kuid ei puhke õitsele ja lõpuks kuivab. Temaga võistlevad urbade pärast urvakärbse (Egle muscaria) ja urvakärsakate vastsed, aga ka paljude liblikate, nagu mähkur Epiblema nisella, mähiskoi Gelechia muscosellea või vaarika-kollaöölase (Xanthia icteritia) röövikud, nemad hakkavad hiljem lehti sööma. Pajudel tekitavad pahkasid veel 12 mm pikkune pahkvaablane Pontania viminalis, pahksääsed Iteomyia caprae, Pontania pedunculi ja paljud teised liigid ka lestalised, nagu pahklest Eriophyes tetanothrix.
Pajuurbadest toituvad paljud kahetiivalised, pidevkehalised, ööliblikad, mardikalised, nagu Egle sp., Pontopristia sp., Pontopristia sp. vastsed ja Tortricidae, Noctuidae, Gelechiidae, ja Geometridae röövikud. Päeval külastavad pajuurbi kollased lapsuliblikad, kirjud koerliblikad ja teised valmikuna talvitunud päevaliblikad, aga ka kiletiivaliste hulka kuuluvad kimalased, erakmesilased ja teised nektaritoidulised putukad. Öösiti võib pajuõitelt leida hämarikuliblikaid. pisi|Lehevaablase röövik kõrvikpaju oksal Paju lehti närivad ja rullivad mitmed Lehetäilised ja mardikalised (Coleoptera): Chrysomela lapponica, Chrysomela collaris, Galerucella lineola, Lochmaea caprea, Cryptocephalus octopunctatus, Clytra quadripunctata, Cryptorhynchus lapathi, Oberea oculata. Mitmete liblikaliikide röövikute jaoks on paju toidutaim Nemophora metallica, Chloroclysta siterata, Eulithis spp, hiidvaksik (Geometra papilionaria), Trichiura crataegi, Lasiocampa quercus, Phyllodesma ilicifolia, Gastropacha quercifolia, Dysgonia algira, Agrochola macilenta, Lithophane ornitopus Notodonta ziczac, Pheosia gnoma, Notodonta torva, Pheosia tremula, Cerura vinula, Antheraea polyphemus, Smerinthus ocellatus jpt. On hulk liike, kes toituvad ainult paljudel: Batrachedra salicipomenella, Coleophora albidella, Coleophora bedella, Coleophora castipennella, Coleophora kearfottella, Coleophora zelleriella, Eupithecia tenuiata, Sthenopis thule, Brachylomia viminalis.
Lehtede sees elavad röövikud. Nende hulgas on ovaalse kujuga kaevandeid moodustavad kireskoilased Phyllonorycter pastorella ja Phyllonorycter salicicolella, nemad oma elu jooksul lehest ei välju ja nukkuvadki seal. Tupekoilase Coleophora lusciniaepennella röövik kaevandab noores eas, hiljem väljub kaevandist. Ebamäärase kujuga kaevandeid tekitavad pajulehtedele veel kaevandikärblased, näiteks Phytomyza tridentata. Mardikaliste hulka kuuluva lehehundlase (Trachys minuta) väikesi, 3–3,5 mm pikkusi valmikuid võib lehtedelt leida suve esimesel poolel. vasakul|pisi|Põder pajuvõsas Paksenenud pajuoksa või võrset lahti lõigates võib sellest leida mitut liiki putukate vastseid. Oksas või võrses uuristavad liblikaliste hulka kuuluvate, kuid väliselt rohkem kiletiivalisi meenutavate klaastiiblaste vastsed, nendest tuntuimad on sipelg-klaastiib (Sesia formicaeformis) ja paju-klaastiib (S. flaviventris). Röövikute kõrval võib pajuokstest leida ka väike-haavasiku (Saperda populnea) tõuke. Remmelgate tüvedes elab pajumailase (Cossus cossus) röövik, kes toitub puidust. Oma elutegevuse jäägid laseb röövik närimisel tekkinud õõnsusse, kust see tasapisi välja voolab. Suhkrurikas vedelik seguneb pajumahlaga ning läheb käärima. Seda käärivat vedelikku tulevad nautima teised putukad: liblikad, mardikad ja herilased. Käärivast vedelikust joovastunud putukaid tulevad omakorda jahtima tihased.
Juuresiku (Lamia textor) vastne uuristab noorte pajude juurekaelas ja juurtes. Vanade pajude puitu närib muskussiku (Aromia moschata) vastne. Pajuokste säsis elab veel silmiksiku (Oberea oculata) vastne.
Paljudes jämeda tüvega lehtpuudes elab Pajumailane, eelistades siiski paju ja tamme. Pajudel elavad ka pajulainelane (Stilpnotia salicis), seltsingutena leinaliblika (Vanessa antiopa) röövikud, mitmete surulaste, öölaste, näiteks keldriöölase (Scoliopteryx libatrix), tutlaste ja vaksiklaste röövikud.
Lambad ja kodukitsed pügavad paju meeleldi ja rõõmustavad talveks varutud pajuvihtade üle. Talvel pügavad pajusid põdrad, metskitsed, jänesed ja koprad.
Kasutamine
pisi|Pajuistandus Hispaanias Paju on mitmeotstarbeline kasutustaim (ravim-, värvi- ja ilutaim, energiavõsa jne). Inimesed on paju tarvitanud väga pikka aega, millal ja kus aga sai alguse pajude kasvatamine, pole teada. Inimese rajatud pajustikku nimetatakse pajuistanduseks (lad k salicētum). Eestis rajati esimene pajuistandus 1993. aastal.
Ravimtaimena
Ravimtaimena tunti paju juba antiikajal. Palaviku alandamiseks hakati pajukoort tarvitama 19. sajandi alguses. 1838. aastal eraldas Rafael Piria sellest salitsüülhappe, mida aga tugeva kõrvaltoime tõttu palavikku alandava vahendina kasutada ei saanud.
Energiapaju
Energiapajus nähakse tulevikukultuuri, mille kasvatamine võib kütusehindade tõustes väga tulusaks muutuda. Eesti maaülikooli Polli aiandusuuringute keskuse tehniku andmeil kasvatati 2014. aastal Eestis energiapaju ligikaudu 100 hektaril. Energiavõsa peetakse tõhusaks reoveepuhastiks. Näiteks Rootsis pumbatakse energiapaju võsadele suviti vähe saastunud olmereovett, milles leiduvad toitained, näiteks lämmastik ja fosfor, on taimedele hästi omastatavad ja aitavad seeläbi ära hoida keskkonna bakterioloogilist saastumist.
Biopuhastina
Mitmeid pajusorte kasutatakse olmereovees ja tööstusjäätmetes leiduvate mürkkemikaalide kahjutuks tegemisel. Milliseid kemikaale ja kui suurtes kogustes paju juured endasse imeda jõuavad, pole selge. Katse ferrotsüaniidiga näitas, et ferrotsüaniidi sisaldavast lahusest kadus 20–83% tsüaniidist. Arvatakse, et raud ja tsüaniid tõmmati taimesse kompleksina ja tsüaniid metaboliseeriti, kuna tsüaniidi sünteesivad kõik soontaimed etüleenisünteesi kõrvalsaadusena. Paju on tuntud kui odava bioloogilise fütoremediatsiooni allikas. Ta imab endasse mullast mitmeid saaste- ja toitaineid (nitraat, ammoonium, fosfor), metalle, metalloide, naftatööstuse saadusi (kütust, lahusteid), pestitsiide ja lahustuvaid radionukliide. Paju kasutatakse väikestes kohalikes biopuhastites, kus nad tarvitavad ärastavad suurema osa lämmastikust, neid on võrreldud eukalüptidega, kes soos kasvades aitavad kasvukohta kuivendada.
Muud kasutusalad
Euroopas sai pajude kasvatamine hoo sisse 19. sajandil. Kuni selle ajani rahuldas nõudlus pakkumise. Tööstusrevolutsioon ja Esimene maailmasõda kasvatasid aga nõudlust paju järele, tema kerge kaal ja vastupidavus korvideks punutuna lubas neid kasutada toidu ja ravimite transpordil.
Jämedamast pajust (raagremmelgas) spiraalselt koort lõigates on tehtud karjapasunaid, pajudest on punutud korve, ka mõrdu ja vähinattasid. Paju kõlbas ka tünnivitsaks. Väikesest hundipajust tehti vastupidavaid luudasid. Vetruvad haokood kõlbasid tee täiteks, nende peale on toetatud ka Saaremaale elektrit viiv merekaabel. Loogapuuks sobisid hõbe- ja raudremmelgas ning vesipaju ehk loogapaju, aga ka rabe remmelgas. Ree-ehituses vajati paju ja rabeda remmelga tüvest tehti pakktaru. Pajukooreribad oli universaalne sidumismaterjal, mis kõlbas nii aiaväravale kui ka vikati kinnitamiseks löe otsa, neid punuti ka viiskudeks. Tänapäeval kasutatakse paju vineeri, korvmööbli ja mänguasjade valmistamisel ning hekitaimedena.