cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vigilius
Viibimine Konstantinoopolis
Vigilius keeldus hukka mõistmast Bütsantsi keisri Justinianus I poolt taunitud kolme teoloogi: Theodoros Mopsuestiast, Theodoretos Cyrrusest ja Ibas Edessast ning nende õpetust. "Liber Pontificalise" järgi süüdistasid roomlased Vigiliust Silveriuse mõrvamises ja oma onutütre Vigilia naimises konsul Asteriusega. Keiser lasi paavsti oma väepealikul Anthimosel 20. novembril 545 Rooma Santa Cecilia in Trastevere kirikus missa ajal kinni võtta. Paavst viidi Roomast minema 22. novembril.
Paavst viidi esmalt koos Milano piiskopi Datiusega Sitsiiliasse, sügisel 546 Kreekasse ja 25. jaanuaril 547 saabus ta Konstantinoopolisse. Paavstiga olid kaasas ka Matelica piiskop Florentius, Alatri piiskop Paschasius, Osimo piiskop Julianus ja Squillace piiskop Zacheus. Paavst veenis keisrit saatma abi Rooma elanikele, kuna linna piirasid idagoodid. Ta jäi oma teoloogilistele vaadetele kindlaks ja ekskommunitseeris Konstantinoopoli patriarhi Menase, kes omakorda ekskommunitseeris paavsti ja eemaldas tema nime diptühhonist. Juunis 547 paavst ja patriarh leppisid omavahel ning tühistasid vastastikku ekskommunikatsioonid.
Juunist detsembrini 553 viibis paavst leiva ja vee dieedil Marmara saarel (Prokonnesose saar).
Aastal 554 lubas keiser paavstil pöörduda tagasi Rooma, kuid paavst suri teel sihtkohta.
Konstantinoopoli II kirikukogu
Vigilius ei osalenud Konstantinoopoli II kirikukogul. Ta keeldus kirikukogul osalemast, kuna ta ei saanud pidada Roomas eelsinodit ja vähesed lääne piiskopid saabusid Konstantinoopolisse.
14. mail 553 mõistis Vigilius diakon Pelagiuse soovitusel hukka 16 Mopsuestia Theodorose teesi, kuid mitte teda ennast. Keiser käskis paavsti nime eemaldada diptühhonist.
Samal ajal vangistati paavsti diakon Pelagius.
8. detsembril 553 kirjutas paavst Konstantinoopoli patriarhile Eutychiosele ja tühistas oma varasema poolehoiu kolme teoloogi suhtes ja tunnustas nende õpetuste hukkamõistu.
23. veebruaril 554 tunnustas Vigilius Konstantinoopoli II kirikukogu otsuseid.
Liturgilised otsused
Vigilius kohustas 29. juunil 538 Braga piiskopile Profuturusele saadetud kirjas järgima Rooma liturgilisi norme missal ja ristimisel.
Talle on omistatud mitu missat.
Ordinatsioonid
Vigilius ordineeris 81 piiskoppi, 46 preestrit ja 16 diakonit.
Tema ajast on teada 8 kardinali, sealhulgas hilisem paavst Pelagius I. "Liber Pontificalise" järgi viis ta ühe ordinatsiooni läbi Catanias.
Tema ordineeritud preestrites on teada Ampliatus, kelle ta saatis "Liber Pontificalise" järgi Cataniast Rooma. Ta ordineeris alamdiakoniks Aratori.
Suhted Gallia piiskoppidega
Vigilius kinnitas Arles'i metropoliidi privileegid paavsti vikaarina. Ta tundis muret Austraasia kuninga Theudeberti abielu kanoonilisuse pärast, kes oli abiellunud oma venna lesega.
Suhted Illüüria piiskoppidega
Vigilius tunnustas Justiniana Prima metropoliidi õigusi Illüürias.
Vigilius kultuuriloos
Vigilius taastas Rooma kirikuid, mis olid saanud kannatada idagootide rüüstamise ja Belisariuse okupatsiooni tulemusena.
Ajaloolane Jordanes pühendas paavstile oma töö Romana.
Kolõma jõgi
thumb|Kolõma jõe asukoht Kolõma ehk Halõma (vene keeles Колыма, jakuudi keeles Халыма) on jõgi Venemaa kirdeosas. Tekib Ajan-Jurjahhi ja Kulu jõe liitumisel, suubub Ida-Siberi merre Kolõma lahte.
Jõe pikkus on 2129 km, millest esimesed umbes 1400 km jääb Magadani oblastisse ja ülejäänu Jakuutiasse. Jõe valgla pindala on 643 000 km². Jõe vooluhulk suudmes on 3800 m³/s.
Jõgi algab Oimjakoni kiltmaalt Magadani oblasti ja Jakuutia piiri lähedalt Handõga–Magadani maantee äärest. Üsna sealtsamast lähedalt teiselt poolt Jakuutia piiri algab Indigirka jõgi.
Ülemjooksul voolab jõgi Handõga–Magadani maantee kõrval kagusse, seejärel teeb poolringi ümber Aborigeni mäe, mis on Tšerski mäestiku kaguots, ja pöördub kirdesse. Uuesti Handõga–Magadani maantee ületamise järel algab jõe keskjooks madalikul. Kui Kolõma jõgi jõuab Omsuktšani ahelikuni, pöördub ta loodesse ja voolab läbi Indigirka kiltmaa. Kiltmaal ületab ta Jakuutia piiri. Põhjapolaarjoone kandis algab jõe alamjooks, pöördub Kolõma taas kirdesse ja voolab läbi Kolõma madaliku, kuni suubub deltat moodustades Ida-Siberi merre Kolõma lahte. Jõe parem kallas on peaaegu kogu aeg, kuni suudmeni välja mägine, aga vasak kallas lauge ja soine.
Jõgi jäätub septembris: ülemjooksul kuu lõpus, alamjooksul esimesel poolel või isegi alguses. Jääkattest vabaneb Kolõma mais, suudmes kuu lõpul. Suudmes on Kolõma keskmiselt 268 päeva aastas jääs. Jääsulamisega kaasnevad suured üleujutused.
Jõgi on laevatatav alates suudmest kuni Korkodoni suudmeni keskjooksul. Sellest allapoole on vesi faarvaatris alati vähemalt 3–4 meetrit sügav, kohati kuni 8–10 meetrit. Keskjooksul on jõgi pool kilomeetrit lai, alamjooksul terve kilomeetri, alates suurima lisajõe Omoloni suudmest isegi 2–3 kilomeetrit.
Suvel on jões veetase madalam. Karmist kliimast hoolimata tõuseb jõe temperatuur suvel 10–15 kraadini, aga vaiksetes jõesoppides võib juulis-augustis kerkida isegi 20–22 kraadini.
Kolõma on kalarikas. Siin elavad sterlet, valgesiig, muksun, lenok ja teised kalad, sügavikes omulid, heeringad ja siiad, alamjooksule tulevad isegi beluugad.
Kolõma avastati venelaste jaoks peatselt pärast seda, kui kasakad 1638–1639 avastasid Indigirka ja Alazeja jõe: nende jõgede valgla piirneb idas Kolõma valglaga. Juba 1644 rajas kasakas Mihhail Staduhhin Nižnekolõmskoje talvituskoha (tänapäeval Kolõmskoje) ja kohtus esimesena sõjakate tšuktšidega. Kaitseks tšuktšide rünnakute vastu talvituskoht kindlustati. Sellest kindlusest algasid paljud maadeavastusreisid alates aastast 1647. 1741 püstitas maadeuurija Dmitri Laptev Kolõma deltasse suurima suudmeharu Kamennaja Kolõma äärde algelise majaka.
Jõele on ehitatud Kolõmskaja hüdroelektrijaam ja ehitamisel on Ust-Srednekamskaja hüdroelektrijaam.
thumb|left|400px
Shakira
thumb|Shakira (2014) Shakira Isabel Mebarak Ripoll (esinejanimega Shakira; sündinud 2. veebruaril 1977 Colombias Barranquillas) on Colombia laulja ja filantroop.
Hispaania maksuametnikud jõudsid uurimisel järeldusele, et muusik elas aastatel 2012-2014 Barcelonas. Hispaania seaduste kohaselt peab igaüks makse maksma, kes elab riigis kauem kui kuus kuud.
Shakria väidab, et pole Barcelonas kunagi elanud. Muusiku sõnul on ta hoopis Bahama elanik.
2005–2007
thumb|Shakira (2006)
Isiklikku
Shakira elas aastatel 2011–2022 koos Barcelona jalgpalliklubi endise mängija Gerard Piquéga. Neil on kaks poega, Milan ja Sasha.
Above and Beyoncé - Video Collection & Dance Mixes
"Above and Beyoncé - Video Collection & Dance Mixes" on Beyoncé Knowlesi CD/DVD album.
Kiiruisutamine 2006. aasta taliolümpiamängudel
Kiiruisutamine 2006. aasta taliolümpiamängudel toimus 11.–25. veebruaril 2006 Torinos Oval Lingotto uisuhallis. Esimest korda oli kavas naiste ja meeste võistkondlik jälitussõit, kus naistel oli 3000 m ja meestel 5000 m distants.
Olümpia uisuhall on 26 500 m2 suurune ning selles on 400 m pikkune ja 12,6 m laiune jääovaal. Hallis on 8500 kohta pealtvaatajatele ja selle ehitamine läks maksma 70,45 miljonit eurot.
500 m
Kuupäev: 13. veebruar Osavõtjaid: 37 võistlejat Riike: 12 500 m (1 sõit) Maailmarekord: 34,30 Joji Kato, 19. november 2005, Salt Lake City Olümpiarekord: 34,42 Casey FitzRandolph, 11. veebruar 2002, Salt Lake City 500 m x 2 (2 sõitu) Maailmarekord: 1.08,96 Hiroyasu Shimizu, 10. märts 2001, Salt Lake City Olümpiarekord: 1.09,23 Casey FitzRandolph, 11.-12. veebruar 2002, Salt Lake City Olümpiavõitja 1998: 1.09,23 (34,42)+(34,81) Casey FitzRandolph <br style="clear:both;" />
1000 m
Ametlikud tulemused
1500 m
21. veebruar Osavõtjaid: 43 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Derek Parra, USA
Ametlikud tulemused
5000 m
11. veebruar Osavõtjaid: 28 *stardileht Olümpiavõitja 2002: Jochem Uytdehaage, Holland
10 000 m
24. veebruar Osavõtjaid: 16 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Jochem Uytdehaage, Holland
Ametlikud tulemused
Võistkondlik 5000 m jälitussõit
16. veebruar Osavõtjaid: 8 võistkonda (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Uus ala olümpiamängudel
Ametlikud tulemused
500 m
14. veebruar Osavõtjaid: 30 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Catriona LeMay-Doan, Kanada
Ametlikud tulemused
1000 m
19. veebruar Osavõtjaid: 36 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Chris Witty, USA
Sündinud 6. oktoobril
''Siin loetletakse 6. oktoobril sündinud tuntud inimesi.
Kiiruisutamine 2006. aasta taliolümpiamängudel
1500 m
22. veebruar Osavõtjaid: 37 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Anni Friesinger, Saksamaa
3000 m
12. veebruar Osavõtjaid: 28 (stardileht) Olümpiavõitja 2002: Claudia Pechstein, Saksamaa
5000 m
25. veebruar Osavõtjaid: Olümpiavõitja 2002: Claudia Pechstein, Saksamaa
Võistkondlik 3000 m jälitussõit
16. veebruar Osavõtjaid: 8 naiskonda (stardileht) Olümpiavõitja 2002: ?
Ametlikud tulemused
Waldkircheni vald
Waldkirchen on vallaosa ja endine vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Maagimäestiku kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Kesk-Maagimäestiku kreisi.
2009. aastal liideti ta Grünhainicheni vallaga.
Endised vallaosad
Stein, Zschopenthal
Pededze
pisi|Pededze koolimaja Pededze on küla (vidējciems) Lätis Alūksne piirkonnas, Pededze valla halduskeskus.
Küla asub merepinnast 150 meetri kõrgusel, piirkonna keskusest Alūksnest 30 ja Riiast 227 kilomeetri kaugusel. Lisaks vallamajale asuvad külas veel põhikool, rahvamaja, raamatukogu ja postkontor. Seal asub Pededze bussipeatus.
Küla varasem asukoht oli praegusest 8 kilomeetrit läänes Pedetsi jõe kaldal Valga kreisis (piirkond jääb tänapäeval Mārkalne valda). Tänapäevase küla asukoht asus toona Pihkva kubermangu Pihkva maakonnas ja kandis nime Лесник (Lesnik). Piirkond läks aastal 1920 Läti koosseisu, erinevalt ülejäänud Lätiga liidetud Pihkva kubermangu aladest hakkas see aga koos ülejäänud vallaga kuuluma Valka maakonda. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku külanõukogu halduskeskuseks ja kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Külas asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud valla elanikele.
Pededze õigeusu kirik asub naaberkülas Ķuršis.
Aastal 2005 oli külas 95 elanikku, aastal 2017 oli elanikke 90, aastal 2019 aga 86.
Adsele
Järgmisena mainitakse Adselet Riia piiskop Alberti ja Mõõgavendade ordu vahel 1224. aastal sõlmitud lepingus, mis käsitleb Tālava ja Adsele (Agzele) maade jaotamist nende võimualadeks. Piiskopi 2/3 suurusse ossa määrati maad nimedega Berezne, Pornuwe, Abelen ja Abrene (terrae Berezne, Pornuwe, Abelen et Abrene). Neist kaht esimest on seostatud hilisemate Bērzpilsi ja Purnava küladega, teised on oletamisi paigutatud Ludza linna ümbrusse. Ülejäänud 1/3 Adselest ehk ordu võimuala moodustas ilmselt Gaujiena ja Alūksne ümbruskond. Suuresti sellele dokumendile toetudes arvatakse, et Adsele piirnes sel ajal läänes ja põhjas Tālava ja Ugandi maakondade ning idas Pihkva vürstiriigiga. Lõunaosani võis ulatuda Jersika vürstiriik. Enne 1224. aastat kuulus Adsele Pihkva poliitilisse mõjusfääri.
Atsele maakond
Atselet, kui haldusüksust ei saa tegelikult otseste andmete vähesuse tõttu mõista, kui maakonda, vaid kui piirkonda või mõjuala, mille piirid ja maa-ala ulatus pole päris selged, kuid kaudsete tõendite rohkuse tõttu siiski selgelt määratletavad. Tuumikala on olnud Koivaliina ja Aluliina piirkonnad, kuid läti uurijad on sinna loogiliselt juurde liitnud ka Tirsa, Kulna (Gulbene), Balvi, Viljaka (Vilaka), Abrene (Põtalovo) ja Karsava piirkonnad. See johtub nii ajaloolistele dokumentidele tuginedes, kui ka keskaja haldusjaotust ja maastikugeograafilisi iseärasusi arvestades. Põhja pool hõlmas Atsele ilmselt ka arvestatavat osa Kagu-Eestist ning ida pool tänapäevast Venemaa Pihkva oblasti piiriäärset lääneosa kuni Velikaja (Suurjõeni) jõeni välja. Maa-ala ulatuselt oli see siis ligikaudu sama suur, kui naabrite latgalite Talava ja eestlaste Ugandi ning seega siis tollaste olude järgi haldusüksusena täiesti arvestatav maakond. Läti Hendriku jõudmise ajaks hilisemale Vana-Liivimaale oli see aga ilmselt juba lagunemisstaadiumis ja kroonikas eraldi äramärkimist enam ei leidnud. XII sajandil rüüstati seda maad Novgorodi vägede poolt põhjalikult, osa rahvast põgenes sealt, maakonna lõunaossa asusid latgalid, ja maakond lõhestus ka usuliselt ning jäi lõpuks eri kultuuri- ja võimupiirkonna alla. Suurem osa jäi sakslastele, kuid idapoolsed tšuudid Pihkva ja Novgorodi slaavlaste võimu alla.
Arheoloogiliste leidude põhjal on oletatud, et Adsele elanikkond võis olla Võru maakonna kagunurga Siksälä kalmes ja Venemaa Pihkva oblasti Laura asula lähedases Kendiši kalmes tuvastatud läänemeresoomelise rahvastiku (Adsele maarahvas) ja latgalite sulam. Kindlamate järelduste tegemist ei võimalda Kirde-Läti ala vähene arheoloogiline uuritus. Piirkonna keskus asus ilmselt Alūksnes, kust kontrolliti Irboskast Koknesesse, Väina jõele suunduvat kaubateed.
Paikkonna geograafia
Piirkonna lääne ja eriti keskosa on Baltikumi mõistes künklik mägismaa. Seal asub Suur Munamägi, mis on vähemalt 500 km raadiuses kõrgeim looduslik pinnavorm. Piirkond jääb mitme suure jõe ja vesikonna vahele ja sealt algavad ka paljud nende suuremad lisajõed. Piirkonna idapoolne osa madaldub soiseks tasandikuks Suurjõe (Velikaja) suunas. Kirdes asetsevad Pihkva ja Lämmijärv, edelas Lubana järv ja soostik.
Piirkonna kaugem esiajalugu
Kagu-Eesti etnokultuurilisi, sotsiaalseid ja majanduslikke arenguid Rooma rauaajal m. a. algusest kuni V sajandini mõjutasid samad protsessid, mis leidsid aset Kesk- ja Põhja-Lätis. Kogu Kagu-Eestit ja Ida-Lätit hõlmas "tekstiilkeraamika leviala", mida on traditsiooniliselt seostatud soome-ugri etnostega. Tekstiilkeraamika savinõudekilde on leitud ka hiljem Atsele piirkonda kuulunud Siksälä Kalmetemäelt. Tollast aega seovad kultuuriliselt tänapäevaste Pihkvamaa ja Novgorodimaa lõunaosaga ka maa-alused põletusmatused. II sajandist kuni V sajandini rajati piirkonnas uut tüüpi kalmeid – suurtest raudkividest tarandkalmeid, mis viitab samuti Kagu-Eesti ja Põhja-Läti etnokultuurilisele lähedusele.
Vähemalt kuni IV sajandini asustasid arheoloogiliste kultuurierisuste järgi kogu põhjapoolset Ida-Euroopa lauskmaad soome-ugri keeli kõnelevad hõimud. Kuramaast ja kogu Väina jõest lõuna pool asusid balti keeli kõnelevad hõimud ja Kiievi ümbruses slaavlased. Peaasjalikult linnamägede kaevamistelt saadud arheoloogilise leiuainese järgi nimetatakse seda varase rauaaja Djaki kultuuriks, mis hääbus VII sajandiks. Djakkideks (kreeka „diakonos“) nimetati hiljem Vana-Venes vürstide teenreid.
Kagu-Eesti idaossa tarandkalmetega kaasnevad muutused ei ulatunud. Alates VI sajandist levivad seal põletusmatustega kääpad, mis seovad Kagu-Eesti ala Velikaja ja Lovati jõe vesikondade ning Peipsi järve tagusega hõlmates enamuse varasemast tekstiilkeraamika levialast.
Viikingieelne ja viikingiaeg
V–XI sajandini levis Loode-Venemaal nn Pihkva tüüpi piklike kurgaanide (matuseküngaste, pikk-kääbaste) kultuur. Neid peetakse viikingite eellaste aga vene uurijate poolt ka vene varjaagide (viikingite) rajatud kalmuküngasteks, kus viidi läbi põletusmatuseid. Läänemere idakaldal ja tänapäevasel Loode- ja Kesk-Venemaal on palju jõgesid ja vesikondi, mida mööda käis ulatuslik kaubandus Idamaade ja Skandinaavia vahel. Tuntuimat nimetatakse Austrvegr. Ka olid viikingitel eraldi oma kohanimed nii Eestile, Saaremaale, Novgorodile, kui ka muudele läbirännatavatele paikkondadele ja loodusobjektidele. Need on säilinud isegi Islandi saagades. Mitmed vene uurijad peavad neid kääpaid idaslaavi krivitšite hõimukultuuri tunnuseks.
Umbkaudu 600. aasta paiku saabusid Lõuna-Soome kas siis hilisemate Häme või Lääne-Karjala piirkonda praeguse Lõuna-Eesti ja Põhja-Läti aladelt väljarännanud soome-ugri (läänemeresoome) hõimud, kellest said soomlaste esivanemad. Nimetatud andmed on saadud geeniuuringute kaudu Saksamaalt. Mitmete kaudsete tõendite järgi toimus see hilisemast Atsele piirkonnast ja selle lähiümbrusest Lõuna-Eestis ja Põhja-Lätis. Ilmselt oli selle protsessi käivitamisel oma osa ka latgali hõimude sissetungil lõuna poolt Põhja-Väinale (Daugava). Ka jõe enda lätipärase nimetuse sõnatüvi erineb veidi teiste sealkandi rahvaste kasutatud jõenimest – Väina, Vēna, Dviina, Düna, Daugava, mis viitab kaugema kultuuri sisenemisele piirkonda.
VII sajandist alates asusid Smolenski kandist tulnud krivitšite hõim Velikaja jõgikonda, liikudes tasapisi põhja poole ja jõudes X sajandiks Pihkva kanti ning XI sajandiks Oudovasse. Ühtede uurijate arvates olid krivitšid slaavi päritolu, teiste arvates baltlased. Novgorodi olid slaavi kaupmehed jõudnud juba sadakond aastat varem. Lätlased nimetavad siiamaani venelasi krievitšiteks – „krievs“ ja Venemaad Krievijaks.
VII–IX sajandini eksisteeris Velikaja jõe suudmes asuva Pihkva linnamäe territooriumil Rõuge kultuuri asula, mis hävis 860. aastatel tulekahjus ning samal ajal hävisid ka Kamno ja Irboska soomeugrilaste linnused. Pihkva käsitööliste asula oli suhteliselt suur – oma 200–300 inimest. Võimalik, et ajaliselt on see kuidagi seotud viiking Thorvardi (Truvor) tegevusega. Linnamäel on 2–5 m paksune kultuurikiht, mis sisaldab mitmete soome-ugri, slaavi ja viikingite hõimude tegutsemisjälgi. Kuigi IX–XI sajandini oli samal kohal veel soomeugrilaste ja skandinaavlaste asula, mis hävis samuti hiljem tulekahjus, katkes siiski tollal Eesti kaguosa ja Setomaa läänemeresoome rahvastiku ulatuslikum läbikäimine ida poole jäänud soomeugrilastega.
Ligikaudu IX–XII sajandisse dateeritakse eepose „Kalevipoeg“ tegevus ja seal esinev Kalevite kantsi rajamine kusagile tänapäevase Tallinna kanti. "Kalevipoja" ja soomlaste eepose „Kalevala“ sündmustikud ja temaatika on aga omavahel kindlasti seotud ja Kalevi nimega seoses on siin- ja sealpool Soome lahte palju ühisjooni ja tegevustikus ühispaiku. Kalevala sündmused on mitu sajandit varasemad, kuid ilmselt ka käsitletav ajaline periood on pikem. Eeposed ei anna küll edasi täpseid ajaloolisi sündmusi, ent seal on siiski talletatud kunagiste muinasaegsete sündmuste kaja. 3 peategelast – Väinamöinen, Lemminkäinen ja Ilmarine käivad pidevalt retkedel Põhjalas, sealjuures pidevalt merd ületades. Tolleaegne põhjala oli saamide Soome. Käiakse seal kauba- ja sõjaretkel, samuti naiste järel, vahepeal leitakse peavarju Saarelt (Saaremaalt). Soome minnakse laevadega (paatidega) ja retk kestab päevi. Soome rahvaluule- ja laulude uurija Matti Kuusi on tõestanud, et osad Kalevala nn „esimese rühma“ laulud kuuluvad vanimate hulka ja põhinevad orientaalsel traditsioonil. „Teise rühma“ laulud on arktilist algupära. Soome-karjala muistsete rahvalaulude klassifitseerimisel näitas Matti Kuusi, et orientaalsed müüdid esinevad enamail juhtudel eesti-soome ühises traditsioonis, kuna paleoarktilised müüdid on eestlastele peaaegu tundmatud“. See erinevus viib järeldusele, et orientaalset päritolu müüdid on tulnud läänemeresoomlaste alale enne, kui eestlaste ja soomlaste koosolu lõppes. Nad kuuluvad kõige vanemate hulka, mida tõendab ka nende süntaktilis-stiililine analüüs. Arktilist algupära laulud on hilisemad. Kuna nad Eestis puuduvad, on nad ilmselt loodud pärast soomlaste Soome jõudmist“. Rahvaluule uurijate tööst saab üsna otseselt järeldada, et paljude ruunide temaatikale on pandud alus, kuna soomlaste esivanemad sealtkandist pärinevat, hilisemas Atsele piirkonnas. Nimi Väinamöinen võiks kaudselt tähendada Väina jõe (Daugava) ääres kauplevat või tegutsevat meest, Lemminkäinen on jällegi üsna sarnane Lembitu või Kuramaa liivlaste vanema Lamekini nimega. „Kalevalas“ esineb ka Alue järv, mis on sarnane Aluliina nimekujuga. Veel XVII sajandil kirjutanud rootslasest pastor Soomes Pirkkalas, et vanad inimesed räägivad lugusid, kuidas nende kuningas „Kaleva“ käinud siitkandist kunagi Venes retkedel võitlemas. Eeposes esinevat müütilist Sampot on tõlgendatud, kui teatud sorti „võimukeskust“, mis liikus kord siiapoole, kord sinnapoole Soome lahte. Igal juhul on „Kalevipoja“ ja „Kalevala“ sündmustiku kohageograafiline analüüs on veel tulevikus suur uurimisteema ja annab kindlasti huvipakkuvaid tulemusi, kuid „Kalevala“ n-ö muinaskodupaik sobitub üsnagi hästi Atselesse nii ajaliselt, kui geograafiliselt.
859 tulid Skandinaaviast viikingid ja korjasid andamit (röövisid) eestlastelt ja Loode-Venemaa kohalikelt hõimudelt. Viikingid aeti minema, kuid algas omavaheliste segaduste periood.
862 läksid Nestori kroonika järgi kohalike soome-ugri ja slaavi hõimude saadikud Rootsi viikingite juurde ja kutsusid nende soost pealikke tollast Põhja-Venemaad valitsema. Vürstid koos družiinaga, nagu slaavlased neid kutsusid, pidid seadused kehtestama, korra järele valvama ja kohut mõistma. Ka olid nad ülemjuhiks sõjalise konflikti korral. Saabusid 3 venda: Rjurik (vananorra Hroerikr – 'kuulus valitseja'), Sineus (vanarootsi Sinehus – 'tema maja' ja Truvor (skandinaavia Thorvard), kellest viimane asus Pihkva lähedale tšuudide (eestlaste) juurde Irboskasse. Tõenäoliselt siis Atsele maale, kohalike eestlaste linnusesse. Mööda Velikaja-veeteed käis mitmes suunas kaubandus, ja lähedalt oli hea Pihkva kaubaasulat ja sadamat kontrollida ise igapäevaselt kohal olemata. Kaua ta siiski valitseda ei saanud, 864 nii Thorvard, kui ka Sineus surid ja võimutäius läks Rjurikule. Viimased vallutasid Kiievi ja haarasid Venemaal võimu.
903. aastal on kirjalikult esmamainitud Pihkvat, kui sealt toodi Kiievi vürstile Igorile naine Olga (Helga). Pihkva, kui kaubandusasula on siiski eksisteerinud juba kaua enne esmamainimist Pihkva linnamäe asukohal.
988. aastal võeti Kiievis vastu Bütsantsi ristiusk.
1030.(6538 bkj) aastal võttis Kiievi varjaagist vürst Jaroslav koos Vladimiri ja Novgorodi vägedega ette sõjakäigu tšuudide vastu, võitis neid ja lasi senise Tartu muinaslinnuse kohale ehitada oma kindluse, mille nimetas oma kaitsepühaku Püha Georgi järgi Jurjeviks (Gjurgev, Гюргев). Jaroslavi retkega on seostatud ka olulist asustusnihet Eestis. Nimelt toimus see just 11. sajandi keskel: mitmed seni kesksed linnused ja nende lähedal olevad asulad jäeti maha ja järgnevalt tekkisid suuremad asulad juba linnustest enamasti eraldiseisvate kaubakohtadena, tõenäoliselt pandi alus ka muinaskihelkondade ja -maakondade tekkele. Kõike seda ainult Jaroslavi retkega ilmselt siduda ei saa, kuid sellel võis vähemalt Kagu-Eestis olla oluline roll. Nimelt on mitmelt Kagu-Eesti linnuselt leitud just 11. sajandi keskpaigast põlengukiht, mistõttu võiks arvata, et Jaroslav ei piirdunud mitte ainult Tartu linnuse vallutamisega, vaid tegi maatasa ka kohalikud keskused. Ühtlasi oli tegemist ka esimese teadaoleva Kiievi riigi sõjakäiguga Eesti alale. Kagu-Eesti liideti Vana-Vene riigiga umbkaudu 30 aastaks ning sinna juurde allutas siis loogiliselt võttes nii Ugandi kui ka Atsele piirkonnad. Just sellel ajajärgul põletati samuti maha siis veel tõenäoliselt paganlik Pihkva asula tolleaegsel linnamäel, mis oli skandinaavia-soome-ugri segaasustusega ning kasvanud ligi 15 ha suuruseks. Tänapäevase Pihkva vanalinna kohal siis veel linna ei olnud. Pihkva hävitamine võis olla seotud siis ka ristiusu levitamise aktsiooniga. Ühtlasi lõppes sel ajajärgul Eesti alal ka viikingiaeg.
Muinasaeg
Alates XI sajandist toimus piirkonnas kultuuriline elavnemine ilmselt läänemeresoome päritolu rahvastiku juurdevoolu tõttu. Endise eraldatuse asemel hakkas toimuma aktiivne erisuunaline suhtlus, mis väljendub ka Siksäla kalme matmiskombestiku muutuses.
1054. või 1057. aastal toimus kõigepealt Novgorodi possaadniku Ostromiri sõjakäik tšuudide vastu, mis lõppes talle aga õnnetult: novgorodlased said lüüa ning Ostromir ise tapeti. Seejärel tungis aga maale Novgorodi vürst ja veel samal aastal Kiievi suurvürstiks saanud Jaroslav Targa poeg Izjaslav, kes vallutas Kedepivi linnuse või kindlustuse. Võib oletada, et pärast Jurjevi rajamist soovisid Kiievi vürstid oma võimupiirkonda Eestis veelgi laiendada, et enda kätte saada ka Kesk- ja Põhja-Eesti kaubateid. Kui Tartu vallutamine Kiievi vürsti poolt eestlasi veel eriti vastuaktsioonile ei sundinud, siis edasine jätkuv pealetung küll.
Jurjev püsis 1061. aasta kevadeni, mil sossoliteks kutsutud saarlased ja läänlased (Eysysla ja Adalsysla) ning vahest ka harjulased Kiievi vürstide tagasitõrjumise aktsiooni käigus selle hävitasid, liikudes sõjakäiguga kuni Pihkvani, kus toimus ka lahing, milles sossolid peatati. Sossolid olid tihedates sidemetes nii taanlaste, kui rootslastega. Taani Jüütimaa põhjatippu moodustav saar kannab Vendsysseli nime, ning seal on mitmeid teisigi sysseli-nimelisi paiku. Olaf Tryggvepoja saaga teatab, et jarl Eirik rüüstas 10.–11. sajandi vahetusel "kogu Adalsysla ja Eysysla ja võttis seal taanlastelt neli laeva ära ja tappis kõik pardalolijad". Tundub, et Lõuna-Eesti ja Atsele piirkonna elanikke sossoliteks ei nimetatud ja nemad ka Tartu tagasivallutamisest osa ei võtnud.
Vanim dateeritav kultuurikiht Pihkva Kremli ja vanalinna alal kuulub XII sajandisse. Ilmselt sellal hakatigi ehitama Pihkvat praegusele asukohale. Väärib siiski märkimist, et vana linn ja hiljem ka linnus on ehitatud jõe paremale kaldale. Võib-olla, et maastikugeograafilistel põhjustel – Velikaja ja Pihkva jõe vaheline kolmnurk oli hea sadamakohaga ja hästi kaitstav, võib-olla aga läks mööda jõge tollal ka mingi valduspiir kohalike tšuudide ja slaavlaste vahel, ning asula rajati slaavlaste poolsele kaldale. Igatahes on Velikaja vasakpoolsete lisajõgede ja järvede hüdronüümid selgelt soome-ugri päritolu – Issa, Sinine, Lutsi, Laada, Utroja, Kuhva, Koura, Vaada, Kudepi, Velje, Optjoki, Mõla. Veel XVI sajandi kaartidel kohtab Velikaja nimena Issat e Isojokit (soome Suurjõgi), lätlastel on see ka Mudava või Mude jõgi, milline nimetus ilmselt ka on läänemeresoome keelest ja nimetatud nii mudaste setete pärast, mis jõedeltas ja Pihkva järve madalatel kallastel ladestub. Eestlased kutsuvad Velikajat ka Pihkva Emajõeks. Samas on ka arvatud, et Issa võis tähendada algselt Isajõge – et Emajõgi voolas Peipsist välja ja Isajõgi Pihkva ja Lämmijärve kaudu Peipsisse.
1111 korraldas Novgorodi vürst Mstislav Vladimirovitš Suur sõjakäigu Atselesse, mida venelased nimetasid Otšelaks. Otšela pidi loogiliselt olema üpris suur ja tähtis piirkond, et seda eraldi leetopissides mainida ja selle vastu sõjakäike korraldada. Nimekuju "Otšela" sarnaneb kõlaliselt üsnagi praeguste venekeelsete sõnadega "otšestvo" ja "otetšestvo", mis tähendavad vastavalt isadust ja isamaad. Kaudselt saaks "Otšelat" tõlgendada kui teatud rahva isade maad. Ka oli Irboskas valitsenud Thorvard seda teatud mõttes viikingitest põlvnevate Kiievi vürstide jaoks.
1137 kutsusid pihkvalased endid valitsema Novgorodist väljaaetud vürsti Vsevolod Mstislavitši ja Pihkvast sai feodaalvabariik. Linn arenes ja kasvas kiiresti.
Millalgi XII sajandi teisel poolel röövisid Ugandi maakonna eestlased ilmselt kusagil Atsele piirkonnas suurt saksa kaupmeeste kaubavoori, mis liikus Väina suudmest mööda külmunud Koivat Pihkva ja Novgorodi poole. Kaupmehed tapeti, kallihinnalised kaubad võeti endale. Arvatakse, et teave kaubavoorist tuli liivlaste käest eestlastele ette. See oli valus löök vastasutatud Lübeckile ja sakslased tuletasid seda hiljem veel korduvalt eestlastele meelde. Sellest võis järgneda ka novgorodlaste karistusaktsioon Atselesse, kuna kaubad jäid Novgorodis saamata.
Keskaeg ja ristisõjad
1207 võtsid Talava latgalid vastu ristiusu sakslastelt ja mitte venelastelt, kes neid varem juba olid ristinud ja kelle maksualused nad osaliselt juba olid. Kuna Talava oli XIII sajandi alguseks Pihkva alluvuspiirkond ja tee Talavasse läks Pihkvast läbi Atsele, siis kuulus Atsele kultuuriajalooline piirkond kindlasti Pihkva huvisfääri, ning seetõttu ristusid Atseles sakslaste ja venelaste ambitsioonid kõige otsesemalt. Atsele ei olnud küll Pihkva pidevas otsealluvuses, kuid tõenäoliselt käidi seal aeg-ajalt maksu kogumas.
XIII sajandi algul kaebasid latgalid, et "eestlased neid ühelt poolt ja liivlased teiselt poolt hirmsasti kiusavad ja röövretkedega kurnavad, nii et nende elu seepärast päris vaevatud on". Arvestades Talava ja Autine geograafilist paiknemist liivlaste, eestlaste ja Atsele vahel (otsekui „haamri ja alasi“ vahel), siis polnud see jutt mitte päris vale. Sakslastelt leidsid nad lohutust ja liitlasi, ning himustasid uljalt eestlasi rünnata, mispeale neid piiskopi poolt karmilt manitseti sõda mitte kergekäeliselt uuendama, kuniks sakslasi Liivimaal veel vähe on.
1220 läks Riia piiskopi alla kuuluvate latgalite preester Ugandi kaudu Pihkva pool küljes asuvasse Valgatabalvesse ja pöördus sealt pärast Liivimaale tagasi. Valgatabalve piirkond võib olla osa kunagisest Põhja-Atselest. Balve võiks ilmselt tähendada Põlvat, Valgeta paika Haanja kandis ja võib-olla on seal sakslased kaks nime kokku kirjutatud, kuid ilmselt koosnes Kagu-Eesti siis vähemalt kahest-kolmest kihelkonnast. Preester liikus otseradu pidi Ugandi lõunaosa kaudu Pihkva suunas, läbides kunagist Atsele maakonna põhjaosa. Ka baltisaksa ajaloolased on paigutanud Valgatabalve Kagu-Eestisse Lämmi- ja Pihkva järve äärde. Paistab olevat nii, et preester ristis just nimelt Valgatabalvet, mis mingi varasema maadejagamise käigus oli langenud Riia piiskopile. Ugandi, Sakala ja arvatavasti ka Lõuna-Läänemaa olid siis Mõõgavendade kontrolli all ja piiskopimehed said selle lepinguga tagasi alles 1222. aasta lõpul, kui pärast eestlaste ülestõusu puhkemist palju mõõgavendade mehi hukka oli saanud.
1223. aastal Otepääl olles läänistas Tartu piiskop (tollal veel ametlikult Lihula piiskop) Hermann I von Buxhövden temale Riia piiskopi Albert von Buxhövdeni poolt valitseda antud Ugandi maakonnast 5 kihelkonda oma õukonna suursugustele rüütlitele – oma vennale Theoderich de Ropale Otepää, õemehele Engelbert von Tiesenhausenile Puhja, Johann von Dolenile Rannu, Helmoldile Lüneburgist (arvatavasti hilisemad Rosenid) Sangaste ja Karula ning omale ja oma toompraostist vennale Rothmar von Buxhövdenile jättis Tarbatu. Torkab silma, et läänistamata jäi hilisema Tartu piiskopkonna kaguosa. Arvatavasti mitte seetõttu, et Hermannil poleks olnud rohkem suursuguseid läänimehi, vaid ilmselt tema jurisdiktsioon ei laienenud veel rohkemale territooriumile väljaspool Ugandit. Kagu-Eesti võis olla n-ö vaidlusalune maa Pihkvaga ja piiskop Albert üritas seal sarnaselt Koknese ja Jersika vürstiriigiga korrata terve Pihkva kandi Vana-Liivimaa koosseisu liidendamise poliitikat. Sellisel juhul oleks Pihkvalaste vürst tunnistanud end Riia piiskopi alamaks ja saanud endale Pihkvamaa lääniks valitseda. Nagu nähtub Henriku Liivimaa kroonikast, selliseid katseid Pihkva suunal oli juba varem tehtud, kuid Novgorod segas otsustavalt vahele. (1212–1213 oli näiteks Autine foogt endine Pihkva vürst Vladimir Mstislavitš). Tolleaegsetest läänistustest on näha, et Ugandi koosnes 5 kihelkonnast ja kagupoolne Põlva-Haanja-Seto ala oli eraldi. Väga tõenäoline on see, et Eesti kagunurk läks sakslase alluvusse teistel tingimustel ja asjaoludel, kui ülejäänud Lõuna-Eesti
Samaaegselt võitlustega põhja pool Sakalas ja Ugandis otsustasid mõõgavennad laiendada mõjusfääri ka idatiival. 1223. aasta sügisel ründasid ristirüütlid Atseles olevat kohalike hõimude vana puitlinnust. Linnust vallutada ei suudetud ja oodati ründamiseks täiendust. 1224 – pärast abijõudude saabumist varakevadel, pärast piiramist ja tormijookse linnus vallutati, purustati ja süüdati. Jälgi vanast muinaslinnusest avastati ka 1911. aasta arheoloogilistel väljakaevamistel.
1224. aasta juulis mainitakse Atselet Riia piiskop Alberti ja Mõõgavendade ordu vahel sõlmitud lepingus, mis käsitleb Tālava ja Atsele (Agzele) maade jaotamist nende võimualadeks. 1/3 Adselest ehk ordu võimuala moodustas ilmselgelt Koivaliina (Gaujiena) ja Aluliina (Alūksne) ümbruskond. See nähtub hiljemgi kehtinud haldusjaotusest. Piiskopi 2/3 suurusse osasse määrati maad nimedega Berezne, Pornuwe, Abelen ja Abrene (terrae Berezne, Pornuwe, Abelen et Abrene). Nende kihelkondade lokaliseering on suuresti ebakindel. (Abrene küla asub praegusel Läti ja Vene piiril. Praeguseks Venemaale jäänud Abrene (Põtalovo) asundus nimetati 1930. ümber Jaunlatgalest). Suuresti sellele dokumendile toetudes saab väita, et Atsele piirnes sel ajal läänes latgalite Tālava maakonnaga, loodes ja põhjas eestlaste Ugandi maakonnaga, idas slaavlaste Pihkva vürstiriigiga, ning lõunas Polotskile alluva Jersika vürstkonna Latgale (Lotigole) osaga. Enne 1224. aastat kuulus Atsele Pihkva poliitilisse mõjusfääri. Lepingu Talavat puudutavas osas on märgitud, et ordu valdusse minevad maad algavad Vija jõest, mis on Koiva vasakpoolne lisajõgi selle keskjooksul. Vija jõe ja Koivaliina lähistel voolava Koiva jõe vahel asetseb umbkaudu 20 km laiune asustuseta metsaala, mis võiski kunagi olla Talava, Ugandi ja Atsele vaheliseks piiripunktiks. Ka Renneri Liivimaa kroonikas on seal märgitud „üht heinamaad“ mitme vana haldusüksuse piiripunktina.
1226 alustas piiskop Hermann I von Buxhövden baltisaksa ajaloolaste teadetel Tartu piiskopkonna lõunaossa Kirumpää piiskopilinnuse ehitust. Algne linnusetorn pidi tegutsema ka kui tollipunkt Pihkva vürstiriigi suunal. Ilmselt oli Tartu piiskop saanud oma vennalt Riia piiskopilt Albertilt põhjapoolse 1/3 Atselest oma valdustega liidendamiseks ja hakkas nüüd kibekiiresti Otepää–Pihkva maanteel asuvat piirilõiku kindlustama. Kuid piiriküsimus venelastega ja hiljem Pihkva vürstiriigi läänepiiridesse jäänud idapoolse Atsele kuuluvus polnud veel lõplikult paigas.
1233 hõivasid Irboska Mõõgavendade ordu rüütlid. Hiljem vallutasid pihkvalased selle jälle tagasi. Linnus käis niimoodi pidevalt käest kätte kuni XVI sajandi keskpaigani.
Umbkaudu perioodil 1235 – XIII sajandi lõpp ehitati välja Atsele ordulinnust, kus elas ja tegutses ka ordule läinud Atsele maade piirkonnakomtuur. Selge on see, et linnuseehitustele aeti kohalikke elanikke ja samuti pidi Atsele rahvas osalema sõjakäikudel ordurüütlite leeris. Vene poolele jäänud aladel aga samuti tõenäoliselt ka vene vürstide sõjaväes.
1240 vallutasid ordurüütlid Pihkva. Tegemist oli järjekordse sakslaste katsega lahendada Pihkva ja seda ümbritsevate alade kuuluvuse küsimus endile soodsalt. Väärib märkimist, et Pihkvas oli ka arvestatav saksameelse orientatsiooni pooldajate leer, üks nende hulgast avas orduvägedele linnaväravad. 1242 vallutasid Novgorodi väed Aleksander Nevski juhtimisel linna siiski tagasi.
1293 on dokumentides mainitud Lõuna-Atsele piirkonnas järve saarel asuvat Vilaka kindlustatud kloostrit, mis pidi olema ehitatud peapiiskopi Johan de Fechte (1285–1294 Johann II von Vechten) ajal "tema katoliikliku vara ja lammaste kaitseks Novgorodi vürstide eest" ja mille ta nimetas Marienhauseniks ehk Jumalaema Maarja kojaks. Ajaloolase Arndti arvates (1753) tähendab see ka linnuse rajamise aastat.
1330 ehitati Irboskasse pihkvalaste poolt piiriaarsete alade paremaks kontrollimiseks järveoru kaldapealsele vana puidust muinaslinnuse kõrvale uus suur kivilinnus.
Aastatesse 1300–1350 jääb ühte Siksälä Kalmetemäel asuvasse kääpasse maetud sõjamehe ja ilmselt ka tema naise matus. tegemist on Siksälä kalme ühe kõige tähelepanuväärsema muistisega. Tollel ajajärgul (XIII–XIV sajand) olid sealsed täiskasvanud inimesed kõik tugevalt relvastatud odade, mõõkade, sõjanuiade, kirveste ja nugadega; enamjaolt ratsanikud ja teenistuses n-ö piirivalveüksuses. (Peaaegu samasse ajajärku (1250–1350) kuulub ka mõõgavõitluses tapetud mees, kes on lahinguväljalt matmiseks koju veetud.) Arvatavasti olid nad vabastatud ka muudest koormistest, kuid otse loomulikult kuulus nende ülesannete hulka vahipidamine ja teatamine vaenlase sissetungist komtuurile või foogtile; selliseid valvureid mainitakse Liivimaa Vanemas Riimkroonikas 1245/1246. aastal. Eelpoolmainitud haud oli ka väga rikkalike panustega ja kuulus jõukale pealikule. Tõenäoliselt oli see "Atsele maarahva" esindaja kas Riia piiskopi või Liivi ordu väikevasall. Üks erakordsemaid leidusid oli hauda kaasapandud rituaalne reliikvia – läänilepingu kinnituseks ülikule kingitud rüütlimõõk, mis ei olnud sõjarelv, vaid justnimelt tunnusese teatud klassi kuulumisest.
Üks tollel ajajärgul sealkandis tegutsenud mõjukas maahärra oli Atsele komtuuri ametis olnud ja algul Atsele ordulinnuses ja hiljem selle esimese etapi valmimise järel Aluliina ordulinnuses resideerinud rüütel Arnold von Vietinghoff. Läti ajalookirjanduse andmeil oli tema tegude järgi tegemist küllaltki jõhkra, järsu ja tahumatu mehega, kuid piiri ääres korra tagamiseks olid need küllap vajalikud omadused. Hiljem sai temast ordumeister. Piirkonnas pidi juba Aluliina linnuse ehitamise ajal majandusmõisaid leiduma, mis linnuseehitajaid igapäevase tarbekaubaga varustaksid. Mitmed mõisad tsaaririigi lõpuperioodiks piirkonnas väljakujunenud mõisasüsteemist ulatuvad oma ajalooga keskaega ja mõni neist pidi olema ka komtuurile elatiseks. 1601 oli Vastseliina ja Aluliina linnusepiirkondade asehaldur Rootsi major Otto von Vietinghoff. Baltisaksa aadlisuguvõsade tegevuses torkab silma, et oma suguvõsale kunagi kasutada või käsutada antud läänistustest püüti kinni hoida või siis selle vahepealsel kaotsiminekul seda jälle omale tagasi võidelda. Igatahes sai XVIII sajandil tsaaririigi tulekuga Aluliina piirkonnas olnud ligi 30st mõisast 2/3 omanikeks Vietinghoffid. Lisaks oli neil mitmeid mõisaid ka Kulna (Gulbene) piirkonnas. 1340 tekkis kunagise Atsele muinasmaakonna piiride täpsustamisel ja mõjupiirkondade jaotamisel sakslaste ja Pihkva venelaste vahel suur tüli, ordurüütli Heinrich von Pleskow ("Pihkva Henrik") süü tõttu väljus olukord rahumeelsetest piiridest ja alustati üksteise vastu sõjategevusega. Venelased ründasid järgnevalt Atsele ordulinnust, mis ajendaski ordut alustama Aluliina piirikindluse rajamisega ja samuti ehitama välja Vastseliina piiskopilinnust. Samal aastal alustas Riia peapiiskop Friedrich von Pernstein kunagiste Atsele piirkonna läänealadele või nende vahetusse lähedusse jäävale alale Kulna piiskopilinnuse (Gulbene) ehitust.
1342. aasta 2. märtsil pühitseti Aluliina linnus pärast valmimist sisse. Linnuse asutamisandmed on vasturääkivad. Hermann Warthberge kroonikas öeldakse jälle, et linnuse ehitust alustati 25. märtsil 1342, Püha Maarja päeval, millest linnus ka nime sai. Üsna linnuse tekke algusaegadel ründasid aga venelased (pihkvalased); kellele piirilinnuse teke meelehärmi valmistas; seda 300 mehega, löödi siiski sakslaste poolt tagasi ja tapeti 28 venelast.
1342. aasta 25. märtsil, Maarja kuulutamise päeval alustati teadaolevatel andmetel samuti Vastseliina linnuse ehitamist Tartu piiskopkonda piirikindlustusena. Algul kutsuti seda Frauenburgiks e Neitsilinnuseks ja alles hiljem Neuenburgiks e Uuslinnuseks. Väga huvitav on asjaolu, et Atseles asuvad kolm suurt piirilinnust – Vastseliina, Aluliina ja Vilaka olid kõik nimetatud neitsi Maarja auks. See oli otsekui omaaegne venelaste vastu suunatud propagandavõte – et Püha Maarjamaa ja tema piirilinnused on Jumala isikliku kaitse all ja teile seega võitmatud. Ja nii see ka pikka aega oli.
Atselet on mainitud veel 14. sajandi keskpaigas kirjutatud Liivimaa nooremas riimkroonikas. Hilisemates allikates ei mõelda Adsele all enam muinasmaakonda, vaid Koivaliina ordulinnust, linnusepiirkonda või mõisa.
Veel keskaja lõpul oli Liivimaa piiri äärne Irboska maakond omaette haldusüksuseks Pihkva riigi raames Pihkva maakonna kõrval.
1557 astub Atsele piirkond siiski veel korraks ajalooareenile. Nimelt nõudis siis Ivan Groznõi Liivimaalt aastasadasid maksmata jäetud nn meemaksu, väites et Pihkva-lähedased tšuudid olid lepingutega venelaste maksukohustuslased. Ilmselt viitabki ta seal XII sajandi lõpul Atselesse tehtud maksustamis- ja röövretkede tulemustele. Sakslased selle kohta mingeid pabereid ei leidnud ja ei saanudki leida, sest neil selliseid lihtsalt polnud. Juhul kui need olid üldse paberlikud lepingud ja sisaldusid näiteks mõnede kohalike õigeusu kloostrite või kirikute arhiivides, siis langesid need seoses kas Novgorodi ühendamisega 1478 või Pihkva ühendamisega 1510 moskoviitide kätte. Need kulusid nüüd marjaks ära. Juriidiliselt õigustühine nõue, kuid sõja algatamise ajendiks kõlbas küll.
Kokkuvõtteks
Tegu paistab olevat olnud kunagi üsna tähtsa ja mõjuvõimsa piirkonnaga, kus elas nii liivlastest, kui ka eestlastest veidi identiteedilt erinev läänemeresoome rahvas, kes aga juba muinasajal ja varakeskajal kõvasti kannatada sai, ning keda laiali pillutati ja assimileeriti ning kelle järeltulijad on tänapäeval võrukad, setud, Aluliina eestlased ja leivod ning võimalik, et ka soomlaste esivanemad. Pärast slaavi vürstide ränki ristiretki tulid sakslased, sellel ajal Atsele lõunapoolsed inimtühjaks jäänud kihelkonnad siis ilmselt juba lätistusid sissetulevate asunike arvelt. Maa keskosas ordu aladel püsis veel vast Liivi sõjani vana läänemeresoome asustust ja põhjapoolsed Tartu piiskopkonda sattunud kihelkonnad eestistusid, säilitades siiski tugeva oma kombestiku, keelemurde ja rahvatraditsioonid. Tähelepanuväärne on ka soome keele sõnade ja grammatika suurem sarnasus lõunaeesti murrete hulka kuuluvate võro ja setu keelega, kui meil praegu kasutatava põhjaeesti murdega. Tuge eraldi seisva etnose olemasolu teooriale (nn Atsele maarahvas) annavad ka 1980–2013 läbi viidud Siksälä külakalme arheoloogilised uurimistööd Kagu-Eestis Misso lähistel ja nende tulemused.
Isotoopgeoloogia
Isotoopgeoloogia on geoloogia haru, mis põhineb radioaktiivsete ning stabiilsete isotoopide kasutamisest saadaval andmestikul.
Rakendusi
Radioaktiivseid isotoope kasutatakse põhiliselt dateerimisel. Ilmselt tuntuim on radioaktiivse süsiniku meetod, millega dateeritakse viimase 50 000 aasta jooksul toimunud sündmusi. Et geoloogiline aeg hõlmab palju pikemat ajavahemikku, kasutatakse ka teisi isotoope, mille poolestusaeg on palju pikem.
Samuti kasutatakse isotoope näiteks hüdrogeoloogias, paleoklimatoloogias ja mujal. Hüdrogeoloogias näiteks uuritakse, kas põhjavesi sisaldab triitiumi. Kui sisaldab, siis on selge, et vastav põhjaveehorisont sisaldab vett, mis sadas atmosfäärist vihmana 20. sajandi teises pooles, sest triitium sattus atmosfääri läbi atmosfääris läbi viidud tuumakatsetuste.
Paleoklimatoloogias näiteks saab kasutada stabiilsete isotoopide fraktsioneerumist. Näiteks 18O ja 16O on hapniku stabiilsed isotoobid, mis sisalduvad vees. Et 18O on raskem, on tema kontsentratsioon atmosfääris olevas veeaurus madalam kui merevees, sest kergem isotoop aurustub mereveest kergemini. Seetõttu on ka liustikud rikastunud just kerge hapniku suhtes. Sellest järeldub, et jääaegadel, kui kliima oli külmem ning liustikud laiemalt levinud, pidi ookeanivesi olema raskemate hapnikuaatomite suhtes kontsentreeritum kui jäävaheajal. Jääb vaid uurida näiteks merepõhja ladestunud foraminifeeride kodade isotoopset koostist ja teha sellest järeldusi paleokliima kohta.
Mittweida kreis
Mittweida kreis (saksa Landkreis Mittweida) oli 1994–2008 kreis Saksimaal. Augustist 2008 osa Kesk-Saksimaa kreisist.
Kreisi omavalitsusüksused
(sulgudes elanike arv seisuga 31. detsember 2006)
Atum
pisi| pisi|Atum Atum (mittepaistev) on Vana-Egiptuse ürgjumalus, mille personifikatsioon tähendas kaost. Atum tekkis ürgveest. Pärast jumalust ühendamist tõusis ta peajumaluseks, jumaluste isaks. Atumi kultuskoht on Heliopolis. Alates Vana Riigi kosmilis-solaarsest riigikultusest ühendati Atum Rega päikesejumaluseks ja temast sai 'loojuv õhtupäike'. Atum kannab kujutistel topeltkrooni ja eluristi. Tema sümbolid on sitasitikas ja madu.
Mittweida kreis
Kreisi omavalitsusüksused
Vallad:
Atum
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Ultima Thule + Tõnis Mägi + Keelpillikvartett
"Ultima Thule + Tõnis Mägi + Keelpillikvartett" on Eesti rokkansambli Ultima Thule 4. mail 2007 Tallinnas kohvikus Rock Café toimunud kontserdi DVD-salvestis.
Blackjack
Blackjack (mida tuntakse ka nime "21" või "Pontoon" all) on üks maailma populaarsemaid kasiinodes mängitavaid kaardimänge. Populaarseks muudab selle mängu tema omapära, kus oskused ja õnn mängivad mõlemad olulist rolli, ning avalikkuse huvi, mis seostub eelkõige kaardilugemisega (pidades arvestust mängust väljas olevate madalate ja kõrgete kaartide suhte kohta).
Ajalugu
Blackjacki eelkäija oli mäng nimega vingt-et-un ("kakskümmend üks"), mis pärineb 1700. aastate Prantsuse kasiinodest ja ei pakkunud boonusena 3:2 väljamakset kahe kaardiga saadud 21 punkti eest.
Kui seda mängu USA kasiinodes esmakordselt tutvustati, ei olnud see sugugi populaarne ja kasiinod pakkusid boonuseid, et uusi kliente nende laudade taha saada. Üks taolistest boonustest oli 10:1 väljamakse juhul, kui mängija esimesed kaks kaarti olid poti äss ja must poiss (nii poti kui ka risti poiss sobisid). Selle kombinatsiooni nimetus oli "Blackjack" ja nimi jäi ka mängule külge hoolimata sellest, et boonuse välja maksmine varsti lõpetati. Praegusel ajal on "Blackjack" kombinatsioon moodustatud ässast ja kümnest punktist/pildikaardist, mis ei pea just musta värvi olema.
Reeglid
pisi|Näide Blackjacki mängust. Ülemisel pildil on näha mängu algus, kus on tehtud panused ning igale mängijale jagatud kaks kaarti. Alumisel pildil on näha mängu lõppu koos võitude ja kaotustega Igale mängijale jagatakse kaks kaarti ja seejärel pakutakse võimalust lisakaarte võtta. Suurema punktisummaga "käsi" võidab, juhul, kui punktisumma ei ületa 21; "käsi", mille punktisumma on suurem kui 21, loetakse kaotanuks (busted ehk "üle"). Kaardid 2-st 10-ni on nimiväärtusega ning pildikaartide väärtuseks on kümme punkti (poisid, emandad, kuningad). Äss on kas 1 või 11 punkti, sõltuvalt sellest kas punktide kogusumma püsib 21 piires. "Käsi", milles ässa loetakse 1 punktiks, tuntakse nimetusega "pehme käsi" (soft hand), sest punkte ei saa järgneva lisakaardiga "üle võtta".
Iga mängija eesmärgiks on diilerit võita, saades suurema punktisumma kui tema ning samas mitte punkte üle 21 võtta. Kui mängija võtab üle 21 punkti, kaotab ta panuse automaatselt isegi siis, kui diiler peaks üle 21 punkti võtma. Juhul, kui nii diileril kui ka mängijal on sama punktisumma, jääb seis viiki ning mängija ega diiler ei kaota ega võida (push). Iga mängija mängib diileri vastu iseseisvalt ja seepärast on võimalik, et diiler kaotab ühele mängijale, kuid samas võidab teist sama jaotuse jooksul.