cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikro-RNA
miRNA-d ja vähk
Kliinilistel katsetustel on praegu uudne miRNA-de profileerimisel põhinev sõeluuring varases staadiumis oleva kolorektaalse vähi (käärsooles (ladina colon) või pärasooles (ladina rectum)) tuvastamiseks. Esimesed tulemused on näidanud, et varase eemaldatava (II staadiumi) kolorektaalse vähiga patsientide vereplasma proove on võimalik eristada samasooliste ja -vanuseliste tervete vabatahtlike proovidest. Piisava selektiivsuse ja spetsiifilisuse on võimalik saavutada kasutades väikeseid (alla 1 ml) vereproove. Sellel testil on potentsiaal saada tasuvaks mitteinvasiivseks mooduseks identifitseerida riskirühma kuuluvaid patsiente, kes muidu peaksid läbima kolonoskoopia protseduuri.
Teiseks miRNA-de kasutusalaks vähi puhul on nende ekspressioonitasemete kasutamine prognostikaks, näiteks uurimuses NSCLC (mitteväikerakuline kopsukartsinoom) (ingl non-small-cell lung carcinoma) proovidest leiti, et madalad miR-324a tasemed võivad olla prognostiliseks indikaatoriks kehva elumuse jaoks; teine uurimus näitas, et kas kõrged miR-185 või madalad miR-133b tasemed korreleeruvad metastaasi ja madala elumusega kolorektaalse vähi puhul.
PzKpfw IV
PzKpfw IV Ausf. H (Sdkfz 161/2)
thumb|275px|PzKpfw IV Ausf. H Alates H-mudelist sai Panzer IV 80 mm esisoomuse, raadioantenn viidi tanki tagaossa, tanki külgedele ja torni ümber paigutati 5 mm ekraanid kumulatiivsete mürskude vastu ning muudeti veoratta konstruktsiooni. H-mudel sai ka uue käigukasti Zahnradfabrik ZFSSG77, mis oli analoogne Panzer III kasutatava käigukastiga. Komandöri tornile paigutati seadeldis Fliegerbeschussgerat 41 või 42, mille külge kinnitati õhutõrjekuulipilduja MG42. Viimastel masinatel sellest mudelist oli muudetud ka tanki korpuse tagaseina, mis nüüd langes vertikaalselt otse alla (eelmistel mudelitel langes tagasein 30-kraadise nurga all). Torni lae soomust paksendati 18 millimeetrini ja tankide soomuspindu hakati katma zimmeriitpastaga, mis kaitsesid kumulatiivse laenguga magnetmiinide eest. H-mudelist sai kõige massilisemalt toodetud mudel Panzer IV-dest, selle veermikku toodeti 1943. aasta aprillist kuni 1944. aasta maini 3960 tükki, millest 121 ehitati liikur- või ründesuurtükkideks ja ülejäänud tankideks. Teistel andmetel ehitati 3934 veermikku, millest 3774 ehitati tankideks, 30 ründesuurtükkideks StuG IV ja 130 liikursuurtükkideks "Brummbar".
Mikro-RNA
miRNA-d ja südamehaigused
Varem on miRNA-de rolli südames käsitletud kui konditsionaalset miRNA maturatsiooni pärssimist hiire puhul, ning on selgunud, et miRNA-d tõepoolest mängivad südame arengus olulist rolli. miRNA-de ekspressiooni profileerimise uuringud demonstreerivad, et spetsiifiliste miRNA-de avaldumistasemed inimeses muutuvad südame haigestumise korral, viidates nende seotusele kardiomüopaatiale. Veelgi enam, spetsiifilised uuringud loommudelite peal on tuvastanud miRNA-de selgelt eristuvad rollid südame arengu jooksul ning patoloogiliste tingimuste korral, hõlmates kardiogeneesi võtmekomponentide regulatsiooni, hüpertroofilise kasvu (hüpertroofia – elundi või koe mahu suurenemine) vastust ja südame juhtivust.
PzKpfw IV
PzKpfw IV Ausf. J (Sdkfz 161/2)
thumb|275px|PzKpfw IV Ausf. J Soomes Parola tankimuuseumis J-mudel, mis jäi Panzer IV viimaseks mudeliks, oli torni pöörav elektrimootor likvideeritud, nüüd pöördus torn vaid käsiajamiga. Muudeti ka luukide konstruktsiooni ja kere külgedelt kaotati evakuatsiooniluugid (ekraanidega osutusid need luugid kasutuks). Viimastel, selle mudeli masinatel jäi roomikuid kandma vaid kolm tugirullikut (kõigil eelmistel mudelitel neli) ning muudeti ka juhtratta konstruktsiooni. Tankidele pandi peale lisakütusepaagid, tänu millele suurenes masina tegevusraadius 320 kilomeetrini. Kütusepaagid mahutasid kokku 680 liitrit (teistel mudelitel 470 liitrit). Kere kaitsvate ekraanidena hakati laialdaselt kasutama metallvõrku. Osadele masinatele paigutati vertikaalsed väljalasketorud, nagu neid kasutati Panthritel.
Mikro-RNA
miRNA-d ja närvisüsteem
miRNA-d paistavad reguleerivat ka närvisüsteemi. Neuraalsed miRNA-d osalevad mitmesugustes sünaptilise arengu etappides, kaasa arvatud dendriitide geneesis (hõlmab miR-132, miR-134 ja miR-124), sünapsi moodustumises ja küpsemises (miR-134 ja miR-138 arvatakse olevat seotud). Mõned uurimused on leidnud skisofreenia korral muutunud miRNA-de ekspressiooni.
PzKpfw IV
PzKpfw IV Ausf. J (Sdkfz 161/2)
90 masinat ehitati luuretankideks (Panzerbeobachtungswagen IV Ausf. J) ning mõningad masinad komandöritankideks (Panzerbefehlswagen IV).
Mikro-RNA
miRNA-d ja mittekodeerivad RNA-d
Kui inimese genoomi projekti raames kaardistati esimene kromosoom 1999. aastal, ennustati, et inimese genoom sisaldab üle saja tuhande valku kodeeriva geeni. Vaatamata sellele oli 2004. aastaks viimaks identifitseeritud ainult 20 000 geeni ringis (International Human Genome Sequencing Consortium poolt). Alates sellest ajast on kombineeritud bioinformaatika lähenemisi genoomi mosaiiksuse uuringutega, mis vaatlevad transkriptoomi, süstemaatilise täispikkuses cDNA raamatukogude cDNA järjestamise ja eksperimentaalse hindamisega (hõlmates miRNA-de tuletatud antisense oligonukleotiidide ehk antagomiride loomist). Selline meetod on paljastanud, et paljud transkriptid on valku mittekodeerivad RNA-d, sisaldades ka mitmesuguseid snoRNA-sid ja miRNA-sid.
PzKpfw IV
Eksport ja kasutus teistes riikides
Panzer IV ehitati tunduvalt rohkem ekspordiks, kui ühtegi teist Saksa tanki Teises maailmasõjas. Saksa statistika andmetel said tema liitlased, Türgi ja Hispaania aastatel 1942–1944 kokku 490 seda tüüpi lahingumasinat.
Esimesed Panzer IV sai kõige ustavam Saksamaa liitlane Ungari. Mais 1942 saadeti sinna 22 F1-mudelit ja septembris veel 10 F2-mudelit. Kõige suurem partii anti üle sügisest 1944 kuni kevadeni 1945, mil erinevatel andmetel sai Ungari 42–72 Ausf. H ja Ausf. J masinat.
Oktoobris 1942 sai esimesed 11 Panzer IV Ausf. G masinat Rumeenia. Hiljem, 1943–1944 sai Rumeenia veel 131 seda tüüpi masinat. Need masinad võtsid osa lahingutegevusest nõukogude vägede vastu, kuid pärast Rumeenia üleminekut Hitleri-vastase koalitsiooni poole, ka Wehrmachti vastu.
Septembrist 1943 kuni veebruarini 1944 anti 97 Ausf. G- ja H-mudelit Bulgaariale. 1944. aasta septembris osalesid need masinad aktiivselt lahingutegevuses, osutudes võimsaks löögijõuks ainsa Bulgaaria tankibrigaadina. Kuni 1950. aastani olid 11 seda tüüpi masinat kasutusel Bulgaaria armees.
1943. aastal sai mõned F1- ja G-mudeli masinad ka Horvaatia.
1944. aastal anti 14 Ausf. J tanki Soomele, kus neid kasutati kuni 1960. aastate alguseni. Tankidel kasutatud kuulipilduja MG34 vahetati aga välja nõukogude päritolu kuulipildujatega DT. Aastatel 1949–1950 seadistasid soomlased oma Panzer IV ümber sapöörmasinateks, kuid aastatel 1951–1962 kasutati neid vaid treeningmasinatena.
Aastatel 1941–1943 sattus Punaarmee kätte üsna palju Panzer III-sid, StuG III-sid ja Panzer IV-sid. Osa masinaid võeti ajutiselt ka kasutusele, kuid osadest ehitati liikursuurtükid nagu näiteks SU-76i ja SG-122A. Pärast Saksamaa kapituleerumist anti 165 Panzer IV Tšehhoslovakkiale, kus mõningase remondi järel kasutati neid masinaid kuni 1950. aastate alguseni. Peale Tšehhoslovakkia kasutati neid pärast Teist maailmasõda PzKpfw IV Hispaania, Türgi, Prantsusmaa, Soome, Bulgaaria ja Süüria armees.
Pz. IV saabusid Süüriasse 1940. aastate lõpus sõjalise abina Prantsusmaalt, kohalike tankistide väljaõppeks olid aga kohal endised Panzerwaffe ohvitserid. Täpne Süüria armees kasutatud tankide arv on teadmata, kuna sinna saabus 1950. aastatel Hispaaniast veel 17 Ausf. H masinat ning 1953. aastal teadmata arv tanke H- ja J-modifikatsioonist ka Tšehhoslovakkiast. Lahingutegevuses osalesid need masinad 1964. aasta novembris, kus Süüria Pz.lV Ausf. H-id olid paigutatud Golani kõrgendikele. Järgmises, 1965. aasta konfliktis Iisraeli poolel osalenud 105 mm suurtükiga Centurionid hävitasid mitu Panzer IV. 1967. aasta Kuuepäeva sõjas kaotas Süüria aga ka oma viimase Panzer IV.
Aarne Soro
pisi|Aarne Soro 2012. aastal Tartus Aarne Soro (sündinud 3. veebruaril 1974) on eesti näitleja.
Aarne Soro lõpetas 1997. aastal Viljandi Kultuurikolledži teatrikateedri 1. lennu.
Ta on töötanud algklasside õpetajana ja Tõrva Muusikakoolis metoodikuna. 1996. aastast töötab Soro Ugala teatri näitlejana.
Isiklikku
Ta on abielus näitleja ja lavastaja Silvia Soroga, kellega tal on tütred Herta (2002) ja Marta (2006) ning poeg Artur (2015). Laulja Anne Loho on tema õde.
Ч
Ч (ч) on kirillitsa täht, mis tavaliselt märgib helitut postalveolaarset afrikaati /tʃ/ (/tš/).
Vene tähestikus on see 25. täht.
Eesti keelde translitereeritakse see kui tš, teistesse ladina tähestikku kasutavatesse keeltesse võidakse see translitereerida ka kui ch, tch või č.
Osvald Tooming
Osvald Tooming (26. jaanuar 1914 Jädivere, Vigala vald – 6. juuni 1992 Tartu) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik.
Elukäik
Osvald Tooming sündis Vigala kihelkonnas Jädiveres metsavahi pojana. 1916. aastal asus perekond elama Simuna kihelkonda Luusikale, 1920. aastal Väike-Maarja kihelkonda Naraka (Männisalu) külla. Õppis Raeküla ja Väike-Maarja algkoolis 1921–1927, Rakvere Ühisgümnaasiumis 1928–1931 (heideti välja kommunistliku tegevuse eest) ja Tapa Ühisgümnaasiumis 1931–1932. Oli metsatööl 1932–1935. Õppis aastatel 1935–1939 Tartu Ülikoolis õigusteadust.
Töötas alates 1935. aastast ajakirjanikuna: Vaba Maa korrespondendina 1935–1938, Virumaa Teataja toimetuse liikmena 1938–1940, Rahva Hääle ja Sirbi ja Vasara vastutava sekretärina 1940–1941. Oli 1941–1942 Saksa okupatsioonivõimu vang.
Pärast sõda töötas Rahva Hääle vastutava sekretärina 1944–1947 ja ajakirja Looming vastutava sekretärina 1947–1950. Oli ka ENSV Kirjanike Liidu partorg 1950ndal. Vangistati 25. mail 1951 Tallinnas ja mõisteti Eesti NSV Ülemkohtu otsusega 11. septembril 1951 §58-10 alusel 25 aastaks Vjatlagi. Vabanes 3. märtsil 1955.
Eestisse tagasi jõudes töötas vabakutselise kirjaniku ja ajakirjanikuna Haljalas, Tallinnas, Viljandis, Kolga-Jaanis 1955–1992. Osvald Tooming oli Eesti Nõukogude Kirjanike Liidu liige 1947–1950 ja 1955–1992 ja Eesti Looduskaitse Seltsi asutajaid 1966.
Looming
Osvald Tooming on kirjutanud romaane, jutte, näidendeid ja publitsistikat. Käsitlenud eeskätt maaelu ning inimese ja looduse suhet. Dramatiseerinud kirjandusklassikat, peamiselt Jaan Toominga lavastuste tarvis.
Mälestuse jäädvustamine
Maja Haljalas, kus Osvald Tooming aastatel 1955–1981 elas, on tähistatud mälestustahvliga, mis avati 26. jaanuaril 1994 – päeval, kui möödus 80 aastat kirjaniku sünnist.
Isiklikku
Osvald Tooming oli filmilavastaja ja fotograafi Peeter Toominga (1939–1997) ning teatrilavastaja ja näitleja Jaan Toominga isa.
Eesti raskeveohobune
Eesti raskeveohobune (varasema tõunimetusega eesti ardenn) on Eestis aretatud hobusetõug. Eesti raskeveohobuse tõug on kantud FAO (Food and Agriculture Organization of the United Nations) ohustatud tõugude nimekirja. Eesti raskeveohobune on tüse, tugeva konstitutsiooniga, hästi arenenud lihaste ja tugeva luustikuga külmavereline hobune, kes on aretatud peamiselt Rootsist ja Belgiast sissetoodud ardennide ning kohalike hobuste ristamise teel.
Ajalugu
Eesti raskeveohobune on aretatud kohaliku hobuse baasil vältava ristamise teel ardenni tõugu täkkudega. Tõu aretusega alustati 19. sajandi teisel poolel. Aretuse eesmärgiks oli saada tugevaid tööhobuseid, keda oleks võimalik kasutada põllumajandustöödel. Esimesed ardennid toodi Eestisse Belgiast 1862. aastal akadeemik Alexander Theodor von Middendorffi poolt. Järgnenud aastatel imporditi hulgaliselt ardenne, keda kasutati aretuseesmärgil peamiselt mõisates. Koordineeritud külmavereliste hobuste aretus sai Eestis alguse 1911. aastal Baltimaade Külmavereliste Hobuste Kasvatajate Seltsi asutamisega. Selts sai tegutseda lühikest aega – I maailmasõja algusega seoses lõppes ka seltsi tegevus. Tõu aretus sai uue hoo sisse 1920. aastatel. 1920. aastal toimus Eesti Vabariigi Põllutööministeeriumi poolt koordineeritud ülemaaline hobuste registreerimine eesmärgiga teha kindlaks tõumaterjali hulk ja leviku piirkonnad. Kogutud andmete põhjal anti Põllutööministeeriumi poolt soovitus aretada Eestis kolme hobusetõugu: eesti, tori ja ardenni hobust.
Kääriku
Kääriku on küla Valga maakonnas Otepää vallas.
Eesti raskeveohobune
Ajalugu
Eesti ardennihobuste tõuraamat avati 1922. aastal. Tõuraamat oli kaheosaline: eraldi osakondadesse märgiti puhtatõulised ardennid (tõumärk A) ja ristandhobused (Eesti ardenni tõumärk EA). Tõuraamatusse märkimisel hinnati hobustel järgmisi omadusi: turjakõrgus (täkkudel 148…164 cm, märadel 146…160 cm), kämbla ümbermõõt (täkkudel vähemalt 21 cm, märadel vähemalt 20 cm), põlvnemine, välimik, käik, iseloom ja tervisenäitajad.
Kääriku
Kääriku küla moodustati 1977. aastal, kui endise Lükardi külaga liideti osa endise Sihva küla maadest.
Eesti raskeveohobune
Ajalugu
Ardennide peamiseks levikualaks kujunesid Lääne- ja Ida-Eesti maakonnad. Selle põhjuseks on antud piirkondade lubjarikas mullastik, mis tagab liblikõieliste poolest rikkaliku taimestiku. Viimane sisaldab küllalt palju kaltsiumit, fosforit ja valku, tagamaks varavalmiva raskeveohobuse normaalne kasv ja areng. Suurima panuse algse tõumaterjali näol on eesti raskeveohobuse aretuses andnud Rootsist imporditud täkud, kes panid aluse mitmetele eesti raskeveohobuse liinidele. Siiani on säilinud Rootsist imporditud rootsi ardenni täkkudest põlvnevad liinid: Evido 1340 A liin, Karat 571 A liin, Neptun ov Ärsta 77 A liin ja Vallin 197 A liin. Lisaks on eesti raskeveohobuse tõugu tugevalt mõjutanud ka nõukogude raskeveo tõugu täkk Rambatan 1006 NR (pani aluse iseseisvale aretusliinile). Lähiminevikus on tõugu mõjutanud schleswigi külmaverelist tõugu täku Herold ning vladimiri raskeveo tõugu hobuse Vezdehod 2182 ER kasutamine eriprogrammi raames inbriidingudepressiooni vältimiseks.
Alates 1953. aastast kannab tõug nimetust eesti raskeveohobune. Puhtatõuliseks kinnitati eesti raskeveohobuse tõug 1960. aastate lõpul. Pärast taasiseseisvumist tabas ka hobusekasvatussektorit tugev langus. Eesti raskeveo tõugu hobuste populatsiooni arvukus langes 1990ndate teiseks pooleks alla 200 hobuse. Praeguseks on populatsiooni arvukus küll mõnevõrra tõusnud, kuid tõug on endiselt arvatud ohustatud tõugude kategooriasse kuuluvaks. 2017. aasta 29. oktoobri seisuga kuulub PRIA hobuslaste registri andmetel eluspopulatsiooni 456 eesti raskeveo tõugu hobust, sh 270 mära ja 91 täkku.
Tõug tänapäeval
Eesti raskeveohobune on välimikult keskmise suurusega tüse, madalajalgne tugeva luustiku ning hästi arenenud lihastikuga põllumajandushobune. Iseloomult on eesti raskeveohobused rahuliku temperamendiga, energilised ja healoomulised. Värvustest on levinumad raudjas ja kõrb. Eesti raskeveohobused on füsioloogiliselt ja majanduslikult varavalmivad. Heades söötmis- ja pidamistingimustes arenevad noorhobused kiiresti, saades sageli täiskasvanuks juba enne kolme aastat. Hobuste keskmine eluiga ulatub normaalsete pidamistingimuste juures 22…25 aastani. Kehtiva säilitusprogrammi alusel on eesti raskeveohobuste puhul soovitavad mõõtmed turjakõrguse osas täkkudel 161…171 cm ning märadel 158…168 cm. Soovitav kämbla ümbermõõt on 23,0…25,0 cm täkkudel ja 21,5…23,5 cm märadel. Eesti raskeveohobune peab olema vastupidav, tugeva töövõime, hea veotahtega, sõbralik, väga hea iseloomu ja tasakaaluka temperamendiga hobune.
Toyama
Toyama (jaapani 富山) on linn Jaapanis, Toyama prefektuuri keskus.
Eesti raskeveohobune
Tõug tänapäeval
Kuni 2008. aastani oli peamiseks aretus- ja säilitusmeetodiks tõu puhtatõuline aretus koos sisestava ristamisega. Sugulastõugudena olid tõus lubatud kasutada rootsi ardenn, belgia ardenn, nõukogude raskeveohobune ja leedu raskeveohobune. Lisaks kasutati aastatel 2005–2007 eriprogrammi raames vladimiri raskeveo tõugu täkku Vezdehod 2182 ER ning aastatel 1993–2005 schleswigi külmaverelist täkku Herold 2170 ER. Alates 2008. aastast on ohustatud tõugude säilitamisel lubatud vaid puhasaretus.
Kääriku
Käärikul on endine Tartu Ülikooli Kääriku spordibaas, mis nüüdisajal kannab nime Kääriku Spordikeskus (see on Tehvandi Spordikeskus SA osa). Käärikul asub samanimeline Kääriku järv, mis tuntud suplus-, vaba-aja veetmise ja treeningukoht.
Toyama
2020. aasta alguses oli Toyamas 415 430 elanikku.
Eesti raskeveohobune
Tõug tänapäeval
Põlvnemiselt ja tüübilt sarnanevad eesti raskeveohobusega leedu raskeveohobune ja läti ardenn, kes on samuti aretatud belgia veohobuse ja kohaliku tõu ristamise teel. Eesti raskeveohobuse tõug on arvatud FAO ohustatud tõugude kategooriasse. Eluspopulatsiooni kuulub ca 450 hobust. Alates 2003. aastast on eesti raskeveohobune kantud ka riiklikult hallatavasse ohustatud tõugude nimekirja. Riikliku meetmena kohalike ohustatud tõugude säilitamiseks makstakse puhtatõuliste eesti raskeveohobuste kasvatamise ja aretamise eest loomaomanikele ka toetust. Tõu säilitamise ja aretusega tegeleb Eestis Eesti Hobusekasvatajate Selts. Eestin Raskaat Vetohevoset ry sai 2015.a Soomes tunnustuse eesti raskeveohobuste paralleeltõuraamatu pidajaks ja tegutseb säilitamise ja aretusega nii Soomes kui ka Eestis. Kehtiv säilitusprogramm lähtub 1922. aastal avatud eesti raskeveo tõugu hobuste tõuraamatusse kantud eesti raskeveo tõugu hobuste populatsioonist. Aretusvõttena on nüüdisajal lubatud vaid puhasaretus.
Toyama
Linnas asub 1543. aastal ehitatud Toyama kindlus.
Eesti raskeveohobune
Eesti raskeveo tõugu hobuste tõuraamat
Eesti raskeveohobuste tõuraamat jaguneb tõuraamatu põhiosaks ja lisaks. Tõuraamatu põhiosasse kantakse registreeritud hobused, kes põlvnevad sama tõu tõuraamatu põhiosasse kantud vanematest, kes on nõuetekohaselt identifitseeritud ja kelle põlvnemine on dokumentaalselt tõestatud. Hobused, kes ei vasta tõuraamatu põhiosa nõuetele põlvnemise osas, kantakse tõuraamatu lisaossa. Sünnijärgselt registreeritakse hobune põlvnemisandmete alusel eesti raskeveo tõugu hobuste tõuraamatu eeltõuraamatus või tõuraamatu lisaosas. Tõuraamatu põhiosasse kantakse hobune siis, kui ta tunnustatakse aretuses kasutamiseks või kui on registreeritud tema aretuses kasutamine. Täkkude tõuraamatu põhiosasse kandmiseks peab täku põlvnemine olema tõestatud geneetilise ekspertiisiga. Märad ja täkud kantakse eraldi tõuraamatutesse.
Eriprogramm aretuses
Aastatel 1993–2005 on inbriidingust tingitud ohtude vältimiseks eesti raskeveohobuse tõule rakendatud kahte eriprogrammi:
Praegu ei ole eesti raskeveohobuse tõus eriprogrammi rakendamist ette nähtud.
Nõuded eriprogrammi rakendamiseks
Eriprogrammi rakendamiseks peavad olema täidetud järgnevad tingimused : Eriprogramm tuleb enne rakendamist kooskõlastada kontrollasutusega ja peab saama sealt tunnustuse. Eesti Vabariigis on antud kontrollasutuseks Veterinaar- ja Toiduamet.
Forsvarets høgskole
Forsvarets høgskole ('Kaitse [Norra kaitsejõudude] kõrgkool'; FHS; 31. jaanuarini 2009 Forsvarets skolesenter ('Kaitse koolikeskus')) on Norra kaitsejõudude ühendatud õppeasutus.
Praegune struktuur ja nimi on tal 1. veebruarist 2009.
Forsvarets Skolesenter rajati 1. jaanuaril 2002.
Õppeasutusel on viis osakonda: FHS/Sjefskurs, Forsvarets stabsskole (FSTS), Avdeling for sivil utdanning (ASU), Institutt for forsvarsstudier (IFS) ja Norges idrettshøgskole/Forsvarets institutt (NIH/F). Peale selle on tal staap ja juhtkond.
Õppeasutuse ülem on kontradmiral Louise Kathrine Dedichen Bastviken.
Välislingid
Kasutatud on norrakeelset Vikipeediat seisuga 1.5.2009.
Steinvikholmen
Steinvikholmi linnus (norra Steinvikholmen) on linnus Norras Stjørdali lähedal asuval väikesaarel.
Ajalugu
Linnuse rajas aastail 1525–1532 Norra viimane katoliiklik peapiiskop Olav Engelbrektsson pärast seda, kui oli naasnud Roomast kohtumiselt paavstiga. Linnus rajati väikesele kaljusaarele. Valminud Steinvikholmeni linnus oli vanamoodne ega pakkunud tõhusat kaitset suurtükkide tulejõu vastu. Kuna saarel puudus kaev, tuli joogivesi tuua sinna mandrilt. Saart ühendas maismaaga kitsas puusild.
Olav Engelbrektssoni ja Frederik I ning tema järeltulija Kristian III vahelise vaenuse ajal olid Steinvikholmeni linnus ning Nidarholmi klooster peapiiskopi viimased tugipunktid. 1537. aastal toimus Norras reformatsioon ning Olav Engelbrektsson oli sunnitud linnusest lahkuma ning pagema Rootsi.
Windows 7
Windows 7 (varasemad koodnimed Blackcomb ja Vienna) on Microsoft Windowsi operatsioonisüsteem.
Steinvikholmen
Ajalugu
17.–19. sajandini kasutati saart kivimurruna, ning sel ajal lõhuti ka osa kindlusmüüre. Sellist käitumist soosisid ka Taani-Norra võimud, kuna linnuses nähti mälestusmärki kuningavastastele.
1992. aastast on kindluses igal aastal ühel keskööl etendatud ooperit "Olav Engelbrektsson", mis räägib viimase peapiiskopi elust.
Д
Д (väiketäht д; kursiivis Д д) on kirillitsa täht, mis tavaliselt hääldub kui heliline /d/.
Windows 7
See avalikustati koos oma teisikuga Windows Server 2008 R2 22. juulil 2009, vähem kui kolm aastat pärast eelkäijat Windows Vistat.
Д
Täht tuleneb kreeka tähest Δ, δ (delta).
Windows 7
Windows 7-s ei keskendutud uute funktsioonide loomisele, vaid pandi rõhku Windows Vistal ilmnenud vigade parandamisele.
Д
pisi|100px|left|Д д käsikirjas
Windows 7
13. jaanuaril 2015 lõppes Windows 7 tavatugi, ent Microsoft teatas, et turvauuendustega seotud pikendatud tugi kestab veel viis aastat kuni 2020. aastani.
Windows 7 pikendatud tugi lõppes 14. jaanuaril 2020. Kuni 10. jaanuarini 2023 pakkus Microsoft versioonidele Professional ja Enterprise tasulisi turbevärskendusi.
Arendamine
Windows XP-le (koodnimega Whistler) pidi järgnema operatsioonisüsteemi versioon koodnimega Blackcomb, kuid vahele tuli väiksem redaktsioon koodnimega Longhorn, millest arendati Windows Vista, ning Blackcombi arendus lükkus edasi. 2003. aasta keskpaigaks olid Longhornil funktsioonid, mis olid tegelikult planeeritud Blackcombile. Pärast kolme viirustest tingitud ootamatut tagasilööki lükkas Microsoft projekti tagaplaanile ning arendama hakati Windows XP ja Windows Server 2003 hoolduspakette (inglise keeles service pack). Longhorni projekt võeti uuesti käsile 2004. aasta augustis.
Blackcomb nimetati 2006. aasta alguses ümber Viennaks ja 2007. aastal sai sellest Windows 7. Aastal 2008 teatati, et Windows 7 jääb operatsioonisüsteemi ametlikuks nimeks. pisi|vasakul|Microsoft Consumer Electronics Showl 2009. aastal Las Vegases
27. detsembril 2008 lekkis BitTorrenti kaudu Internetti Windows 7 beetaversioon. ZDNeti jõudlustesti kohaselt edestas Windows 7 nii Windows XP-d kui ka Windows Vistat mitmes aspektis, näiteks dokumentide laadimises, alglaadimise kiiruses ja failide töötlemises. Windows 7 jäi XP-le alla näiteks videotöötluses. 7. jaanuaril 2009 lekkis internetti 64-bitine Windows 7 beetaversioon, kuid osa torrent 'itest olid nakatunud viirusega. 2009. aasta CES-il (Consumer Electronics Show) tutvustas Steve Ballmer Windows 7 beetaversiooni (järk 7000), mida said endale ISO-vormingus alla laadida MSDN-i (Microsoft Developer Network) ja TechNeti abonendid.
Beetaversioon anti ametlikult välja 9. jaanuaril 2009. Microsoft plaanis alul, et sel päeval saab tarkvara alla laadida kuni 2,5 miljonit inimest, kuid operatsioonisüsteemi populaarsusest tingitud suure andmevoo tõttu pikendati tähtaega esmalt 24. jaanuarini ja hiljem veel 10. veebruarini. Inimestele, kes ei jõudnud allalaadimist 10. veebruariks lõpetada, anti aega kaks lisapäeva. Pärast 12. veebruari jäid pooleliolevad allalaadimised lõpetamata.
30. aprillil 2009 võisid Release Candidate ' i (tarkvara, mis pole veel lõppfaasis) 7100 järku kasutama hakata MSDN-i ja TechNeti abonendid ning Connect Programi osalised. 5. mail 2009 sai tarkvara kättesaadavaks kogu avalikkusele, kuigi see oli juba varem internetti lekkinud. Microsoft määras Windows 7 avalikustamiseks 22. oktoobri 2009. MSDN-i ja TechNeti kliendid said operatsioonisüsteemi kasutada juba 6. augustil 2009.
Windows 7 RTM (Release To Marketing / Release To Manufacture) oli 7600.16385. järk, mis kompileeriti 13. juulil 2009. See läbis kõik Microsofti-sisesed katsed ja kuulutati viimaseks RTM-i järguks.
Uued omadused
Windows 7-ga tuli kaasa hulk uusi funktsioone ja edasiarendusi, näiteks puudutus-, kõne- ja käekirjatuvastus, virtuaalsete kõvaketaste tugi, jõudluse suurendamine mitmetuumalistel protsessoritel, alglaadimise kiirendamine, DirectAccess ja kerneli uuendus ning uus Windows Media Centeri versioon.
Ümber kujundati kalkulaator, millel on programmeerija ja statistikarežiim koos ühikute teisendamise võimalusega. "Juhtpaneeli" (inglise "Control Panel") on lisatud ekraani kalibreerimine, süsteemi taastamise võimalus, veaotsing, asukoha- ja muud sensorid, süsteemi ikoonid ja vidinad (inglise gadget). Windows Security Center nimetati ümber Windows Action Centeriks (varasemates versioonides Windows Health Center ja Windows Solution Center) ning sinna on kokku pandud nii arvuti turvalisus kui ka hooldamine. Windows 7 toetab ka RAW-vormingus pilte.
Kõige suuremaid visuaalseid muudatusi läbis tegumiriba (inglise taskbar). "Kiirkäivitusriba" (inglise "Quick Launch Toolbar") asemel on n-ö superriba, kuhu saab programmide kiirkäivitusikoone kleepida. Uus tegumiriba lubab ka ikoone ümber tõsta. Rea paremal servas on "Näita töölauda" (inglise "Show desktop") nupp, mis on osa uuest Aero Peekist Windows 7-l. Hoides kursorit selle nupu kohal, muutuvad kõik lahtiolevad aknad läbipaistvaks ning nähtavale tuleb töölaud. Puutetundlikel ekraanidel on see nupp palju suurem. Vajutades "Näita töölauda" nupule, minimeeritakse kõik aknad ning teist korda vajutamisel tuuakse aknad jälle tagasi. Lisaks on kasutatav funktsioon Aero Snap, mis suurendab akna automaatselt, kui see lohistada ekraani ülemisse serva. Akende vasakule või paremale serva lohistamine võimaldab eri aknaid omavahel võrrelda. Kui kasutaja liigutab aknaid, mis olid Aero Snapiga ümberpositsioneeritud, taastab süsteem automaatselt akende algse kuju. Neid funktsioone saab kasutada ka klaviatuuri kiirklahvidega.
Windows 7 toetab selliseid videorežiime nagu 16-bitine sRGB, 24-bitine sRGB, 30-bitine sRGB ja 48-bitine scRGB. Samuti on Microsoft paigaldanud parema SSD toe.
Windows 7 lubab virtuaalseid kõvakettaid (inglise VHD – Virtual Hard Disk) kasutada tavaliste andmekandjatena. Alglaadur suudab süsteemi laadida VHD pealt, kuid see on võimalik ainult Enterprise'i ja Ultimate'i versioonis. Uus Remote Desktop toetab DirectX 10-t.
Eri versioonid
Windows 7-st on kuus versiooni, millest tavakasutajatel on enamasti Home Premium, Professional või Ultimate. Teised versioonid on näiteks arengumaade turgudele või kindlat tüüpi ettevõtetele. Kõik versioonid toetavad 32-bitist (IA-32) arhitektuuri ja 64-bitist (x86-64) arhitektuuri, välja arvatud Windows 7 Starter. Installimine on kõikidel versioonidel ühesugune, kuid ostetud litsentsist sõltub see, kui palju võimalusi on lubatud kasutada. Litsentsi saab kasutaja soovi korral hiljem mõne teise versiooni omaks ümber vormistada ja versioonikohaste lisafunktsioonide kasutuselevõtuks pole vaja operatsioonisüsteemi uuesti installida. Selleks tuleb kasutada Windows Anytime Upgrade'i.
Riistvaralised nõuded
Lisanõuded utiliitide kasutamiseks:
Füüsilise mälu piirangud
Maksimaalne kogus füüsilist mälu, mida Windows 7 suudab adresseerida, sõltub paigaldatud versioonist. Tabelis on toodud maksimaalsed mälukogused, mida iga versioon toetab.
Olaf Aule
Olaf Aule (22. november 1913 Tartu – 27. veebruar 1994 Bandhagen) oli eesti agronoom.
Ta õppis 1931–1938 (lõpetas 1938) Tartu Ülikoolis agronoomiat, mag. agr. 1940 ("Piima säilitamistemperatuuri ja jahutamise kiiruse mõju piima bakterisisaldusele"). Korporatsiooni Vironia vilistlane.
Mare Puusepp (arhitekt)
Mare Puusepp (neiupõlvenimi Mare Juurik) (10. jaanuar 1939 – 1. jaanuar 2005) oli eesti sisearhitekt.
Olaf Aule
Ema päritolule tuginedes siirdus perekond Aule 1941. aastal põgenikena Saksamaale, kuid naasis juba järgmisel aastal Eestisse. Kaks aastat hiljem olid nad sunnitud uuesti Saksamaale põgenema.
Mare Puusepp (arhitekt)
Töö
Oli aastatel 1957–1963 Vändra Keskkooli algklasside, joonistamise ja joonestuse õpetaja.
Töötas EKE Projektis sisearhitektina. Viimane töökoht oli AS Must-Valge Sisustuse sisearhitekt.
Olaf Aule
1947. aastal siirdus Olaf Aule Rootsi. Seal osales ta Eesti Agronoomide Seltsis, Eesti Rahvusfondis ja Eesti Teaduslikus Seltsis. Aastail 1985–1993 Eesti Rahvusfondi juhatuse esimees.
Isiklikku
Tema isa oli eesti poliitik ja pangandustegelane Eduard Aule, ema Sophie Aline (neiupõlvenimega Jehnich). Olaf Aulel oli vanem õde Ruth Mary, vanemad vennad Ilmar ja Erik ning noorem vend Olgred.
Mare Puusepp (arhitekt)
Isiklik elu
Lapsepõlv möödus Rakvere lähedal Hiiemäe suurtalus. Isa Evald Juurik oli spordimees, kes viibis Nõukogude vangilaagris Venemaal; ema Salme Juurik kasvatas üksi kolme tütart. Õed: Ell Süda (17. detsember 1937 – 3. märts 2019) ja Tiiu Juurik (11. detsember 1944 – 18. september 1971).
Tegeles hobi korras ka sportvõimlemise, kergejõustiku ja suusatamisega.
Abiellus 19. detsembril 1969 Valdur-Rein Puusepaga (18. juuli 1939 – 23. juuli 2010). Neil on pojad Anti ja Lauri.
Kangjur
Kangjur ehk Kandžur (tiibeti keeles bka’ ‘gyur ‘sõna tõlge’), on tiibeti kaanoni esimene osa, mis sisaldab peamiselt suutrate ja tantrate tõlkeid. Kandžuri tekstid süstematiseeris ja pani kokku Tiibeti ajaloolane Putön 13. sajandil, ehk umbes 18 sajandit pärast Buddha parinirvaanat.
Esimene Kandžuri trükitud versioon ilmus 1411. aastal Pekingis. Tiibetis hakati trükkima tekste 14. sajandi algul, mil kasutati puutahvlite sisselõigatud matriitse.
Tiibeti kaanoni teine on Tengjur ehk Tandžur, mis sisaldab kommentaare Kandžuris asuvate tekstide kohta.
Jaotus
Kandžur on jaotatud kuude ossa:
Väljaanded
Kangjurist on ilmunud mitu erinevat väljaannet, neist enam austatud on Tašilunpo lähedal Nartangis puutahvlitelt trükitud Kangjur, mille igas köites on 1000 lehekülge. Samuti on populaarsed Derge ja Pekingi väljaanded. Mongoolias tõlgiti Kangjur mongoli keelde 17. sajandil.
Tengjur
Tengjur ehk Tandžur (tiibeti keeles bstan ’gyur ‘õpetuse ümberpanek’) on tiibeti kaanoni teine osa Kangjuri kõrval, mis sisaldab peamiselt india õpetlaste šaastrate ja kommentaaride, tantristlike tekstide ning vanaindia kirjandusteoste ja teaduslike tekstide tõlkeid tiibeti keelde.
Tengjuri köidete arv võib eri väljaannetes varieeruda, tavaliselt koosneb ta 225 köitest ning selles on kokku ligi 4000 teksti.
Jaotus
Tengjur on jagatud kolme ossa.
Є
Є (є) on kirillitsa täht, mida kasutatakse ukraina ja russiini tähestikus.
Ukraina keeles hääldub ta /je/.
Algselt (vanavene tähestikus) oli see täht Е-tähe variant, mida kasutati muu hulgas ligatuuris Ѥ.
Louise Kathrine Dedichen Bastviken
thumb|right|Louise Kathrine Dedichen Bastviken Louise Kathrine Dedichen Bastviken (sündinud 30. aprillil 1964) on Norra sõjaväelane (kontradmiral), alates 1. veebruarist 2008 riiginõunik.
Ta on esimene norra naine, kes on saanud kõrgema ohvitseri auastme, ja seega Norra kaitseväe kõrgeima auastmega naisohvitser. Ta on Forsvarets høgskole ülem.
Ta on mänginud Norra ohvitseri komöödias "Lange flate ballær II".
Jaanus Betlem
Jaanus Betlem (sündinud 9. jaanuaril 1961 Tallinnas) on Eesti poliitik, ajakirjanik ja haridustöötaja.
Haridus
Ta lõpetas Tallinna 21. Keskkooli ning seejärel 1983. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele ja kirjanduse õpetajana.
Töökäik
Aastal 1991 juhtis ta koos Maire Aunastega Eesti Televisioonis poliitikateemalist telesarja "P nagu poliitika".
1992. aastal töötas Betlem Jaan Tõnissoni Instituudi teabekeskuse juhatajana ja 1992–1999 oli Riigikogu liige.
Aastatel 1999–2001 oli ta Hiiumaal Emmaste Põhikooli direktor ja 2001–2002 ajalehe Hiiumaa peatoimetaja.
2003–2004 oli Betlem kirjastuses Ilo õpikute koostamise projektijuht, 2004–2021 eesti keele ja kirjanduse õpetaja Tallinnas.
Poliitiline tegevus
Ta oli Riigikogu VII ja VIII koosseisu ning Balti Assamblee liige.
Aastal 1988 oli Betlem üks Eesti Kristlik-Demokraatliku Erakonna asutajaid ning programmi ja põhikirja projekti autor. Ta oli erakonna juhatuse liige kuni erakonna liitumiseni Rahvusliku Koonderakonnaga Isamaa.
Ta oli Rahvusliku Koonderakonna Isamaa volitatud delegatsiooni juht ühinemisläbirääkimistel ERSP-ga 1995. aastal. Pärast nende erakondade liitumist, millest sündis Isamaaliit, oli Betlem selles Kristlik-Demokraatliku Ühenduse (KDÜ) esimees aastatel 1997–1999.
Ta oli pikka aega ka Rahvusliku Koonderakonna Isamaa ja Isamaaliidu programmitoimkonna esimees, juhtides kolme programmi koostamist.
Seoses ajalehe Hiiumaa peatoimetajaks saamisega astus ta 2002. aastal Isamaaliidust välja.
Cobra Starship
Cobra Starship oli USA ansambel, mis viljeles põhiliselt dance-pop'i. Selle moodustas 2006. aastal New Yorgis ansambli Midtowni endine liige Gabe Saporta. Pärast debüütalbumi "While the City Sleeps, We Rule the Streets" kirjutamist ja salvestamist liitusid ansambliga kitarrist Ryland Blackinton, bassist Alex Suarez, trummar Nate Novarro ja klahvpillimängija Victoria Asher.
Ligi kümme aastast kestnud tegutsemisajal avaldas ansambel neli stuudioalbumit. Singlite edetabelisse Billboard Hot 100 jõudis kaks nende singlit.
Mall Hellam
Mall Hellam lõpetas 1975. aastal Tallinna 2. Keskkooli, õppis aastatel 1975–1977 Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat ning lõpetas 1983. aastal Budapestis Loránd Eötvösi Ülikooli ungari filoloogina. Aastal 1994 lõpetas ta Eesti Diplomaatide Kooli.
Cobra Starship
Ansambel teatas ametlikult lahkuminekust 2015. aasta novembris.
Mall Hellam
Aastatel 1983–1987 töötas Mall Hellam Eesti Majandusuuringute ja Informatsiooni Instituudis tõlk-referendina, seejärel oli ta aastatel 1987–1989 Eesti Sõprusühingu referent ja 1989–1990 Eesti Kultuurifondi ekspert. Alates 1990. aastast juhib ta Avatud Eesti Fondi.
1980. aastate lõpus oli Mall Hellam üks hõimuliikumise taaselustajaid ja osales hõimupäevade korraldamisel.
1994–2017 oli Mall Hellam Ungari aukonsul Eestis. Ta oli aastal 1988 üks Eesti-Ungari Seltsi taasasutajaid ja oli 1994–2016 seltsi esimees.
Aprillis 2017 teatas ta, et loobub Ungari aukonsuli ametist. Põhjuseks on Ungari valitsuse tegevus, mis on suunatud vaba meedia, sõltumatu õigussüsteemi, kodanikuühiskonna ja akadeemilise vabaduse vastu. Otsuse ajendiks sai Ungari valitsuse Kesk-Euroopa Ülikooli kallal toime pandud jõudemonstratsioon, mis on vähem kui nädalaga seadnud ülikooli eksistentsi Ungaris tõsise küsimärgi alla.
Mall Hellam on aktiivne kodanikuühiskonna eestkõneleja. Ta on üks Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liidu asutajaid.
Isiklikku
Tema isa oli tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli professor Hugo Tiismus (1924–2007).
Decaydance Records
Decaydance Records on Pete Wentzi (Fall Out Boy) plaadifirma, mis kasutab logona Clandestine Industriesi Bartskulli.
Ё
Ё (ё) on kirillitsa täht, mis hääldub /jo/ või pärast palataliseeritud kaashäälikuid /o/. See on vene ja valgevene tähestiku seitsmes täht ning russiini tähestiku üheksas täht.
Pioneer 10
Pioneer 10 (tuntud ka kui Pioneer F) oli NASA kosmosesond, mis startis 1972. aastal uurima Jupiteri ning Päikesesüsteemi äärealasid. See oli esimene kosmosesond, mis läbis asteroidide vöö, tegi Jupiteri lähivaatlusi ning mõne määratluse järgi väljus Päikesesüsteemist. Pioneer 10 on esimene kosmosesond, mis on saavutanud Päikesesüsteemist lahkumiseks vajaliku paokiiruse.
Pioneer 10 startis 2. märtsil 1972 Canaverali neemest ja läbis 1973. aastal esimese kosmosesondina Asteroidide vöö. Jupiteri pildistamist alustati 6. novembril 1973, kui sond oli planeedist 25 miljoni kilomeetri kaugusel ning Jupiterist möödus sond 4. detsembril 1973. Missiooni ajal uuris kosmosesond Asteroidide vööd, Jupiteri ja selle ümbrust, päikesetuult, kosmilist kiirgust ja missiooni lõpul ka Päikesesüsteemi äärealasid ja heliosfääri.
Viimane väga nõrk sondi signaal saadi 23. jaanuaril 2003, kui see oli 12 miljardi km (80 aü) kaugusel Maast ja pärast seda pole sellest enam midagi kuuldud. Pioneer 10 liigub Aldebarani suunas.
Ajalugu
1960. aastatel pakkus JPL-i insener Gary Flandro välja missiooni, mis sai nimeks "Grand Touri programm". Missiooni raames oleks NASA kasutanud ära haruldast planeetide joondumist, et planeete kosmosesondidega uurida. 1964. aastal otsustas NASA, et enne seda tuleb selle võimalikkust katsetada ja seetõttu saadetakse Päikesesüsteemi äärealasid uurima kaks kosmosesondi.
Missioon sai lõpliku heakskiidu veebruaris 1969 ning kosmosesse minevad sondid said nimeks Pioneer F ja Pioneer G, mis muudeti hiljem Pioneer 10-ks ja Pioneer 11-ks. Sondid olid osa Pioneeri programmist, mille raames saadeti aastatel 1958–1978 kosmosesse mitmeid kosmosesonde. Esialgu olid missiooni eesmärkideks Marsist kaugemal asuva planeetidevahelise ruumi uurimine, Asteroidide vöö uurimine ja selle ohutuse hindamine. Hiljem lisati eesmärkide hulka ka Jupiteri ja selle radiatsioonivööde uurimine, et teha kindlaks nende mõju kosmosesondi seadmetele.
Missioonidele pakuti üle 150 teaduskatse ja sondi pardale paigutatavad seadmed valiti mitmetel 1960. aastatel toimunud planeerimisistungitel. Lõplik teadusseadmete nimekiri kinnitati 1970. aasta alguses. Missiooni valiti juhtima NASA Amesi uurimiskeskus, sest sel oli varasem kogemus kosmosesondidega, mis on pöörlemisega stabiliseeritud.
Veebruaris 1970 sai lepingu Pioneer 10 ja 11 sondide ehitamiseks TRW. Sondide hinnaks oli 380 miljonit dollarit ja NASA valis ehitaja hanget korraldamata, et säästa aega. TRW asus sonde projekteerima ja ehitama, ning graafiku kohaselt pidi Pioneer 10 startima vahemikus 29. veebruar kuni 17. märts 1972, et sond saabuks Jupiterile novembris 1974. Hiljem nihutati Jupiterile saabumise aeg detsembrisse 1973, et vältida konflikte teiste missioonidega, mis vajasid samuti Süvakosmose sidevõrku ja olukorda, kus Jupiter on sondi saabumisel Maa suhtes teisel pool Päikest.
Konstruktsioon
Pioneer 10 kere oli 36 cm sügav ja koosnes kuuest 76 sentimeetri pikkusest paneelist, mis moodustasid kuusnurga. Keresse oli paigutatud kütus, et sondi juhtida ja kaheksa teadusseadet üheteistkümnest. Teadusseadmed olid ümbritsetud eraldi alumiiniumist kaitsega. Sond kaalus 259 kg.
Stardi ajal oli kütusena sondi pardal 36 kg hüdrasiini. Sondi asendit juhiti kuue tõukuriga, mis olid jagatud kolmeks paariks ja igaüks neist tootis 4,5 N tõukejõudu. Esimene tõukuripaar tagas, et sond pöörleb pidevalt kiirusega 4,8 p/m. Teine paar juhtis edasiliikumist ja kolmas paar juhtis asendit. Kolmandat paari kasutati ka Maa asukoha tuvastamise manöövritel. Sondi asukoha määramisel kasutati kaht päikesesensorit ja tähesensorit, mis jälgis Canopust.
Elekter
pisi|225px|Kaks Snap-19 RTG-d Pioneer 10 kasutas elektritootmiseks nelja SNAP-19 radioisotoopgeneraatorit (RTG-d), mis olid paigutatud kahe masti külge. Mastid olid 3 meetri pikkused ja üksteise suhtes 120-kraadise nurga all. RTG-d paigutati nii, et hoida need ohutul kaugusel tundlikest teadusseadmetest. Kombineerituna tootsid RTG-d stardi ajal 155 W ja Jupiteri juurde jõudmisel oli see kahanenud 140 vatini. Pioneer 10 vajas kõigi oma seadmete käigushoidmiseks 100 vatti energiat.
Side
Sond oli sidepidamiseks varustatud transiivritega, millest igaühe võimsus oli 8 vatti. Sidepidamiseks kasutati S-riba ja sond kasutas andmeedastusel sagedust 2292 MHz ja vastuvõtmisel 2110 MHz. Sondiga peeti ühendust Süvakosmose sidevõrgu kaudu ning sond kasutas enne andmete edastamist konvolutsioonkoodi, et võimaldada vigaste andmete korrigeerimist. Sidekiirus oli 256 bit/s ja see vähenes iga päevaga −1,27 millibitti/s.
Start ja trajektoor
pisi|300px|Kaart, millel on kujutatud Pioneeride ja Voyageride trajektoorid Pioneer 10 startis 3. märtsil 1972, Cape Canaverali stardikompleksist 36. Stardil kasutati kanderaketti Atlas-Centaur ja raketi kolmas aste oli valmistatud spetsiaalselt Pioneeri missioonide jaoks, andes sondile kiirendust ja pani nad pöörlema. Pioneer 10 pöörles esialgu kiirusega 30 pööret minutis. 20 minutit pärast starti, avas sond RTG mastid ja see aeglustas sondi pöörlemise 4,8 pöördele minutis, mida sond säilitas kogu ülejäänud missiooni.
Pärast sondilt signaali saamist, lülitati tööle mitmed seadmed, et neid Maa radiatsioonivööde läbimise ajal testida. Pioneer ületas Kuu orbiidi 11 tundi pärast starti ja sellest sai tollal kiireim Maalt lahkunud kosmosesond. Kaks päeva pärast starti lülitati sisse teadusseadmed ja kõik seadmed olid töös kümme päeva pärast starti.
Missiooni esimese seitsme kuu jooksul korrigeeriti sondi kurssi kolm korda. Pioneer 10 pardal olnud seadmete töövalmidust kontrolliti ning teadusseadmed alustasid kosmilise kiirguse ja päikesetuule mõõtmist. Seadmete kontrollimisel selgus, et tähesensor ei tööta ja sond pidi oma asendi määramisel kasutama ainult päikesesensoreid.
Planeetidevahelise ruumi läbimisel sai Pioneer 10 esimeseks kosmosesondiks, mis tuvastas planeetidevahelises ruumis heeliumi aatomeid. Lisaks tuvastas sond päikesetuules alumiiniumi ja naatriumi ioone. Sond sisenes Asteroidide vöösse 15. juulil 1972. Missiooni planeerijad ennustasid, et sond läbib vöö ohutult ja lähim teadaolev asteroid jääb sondist 8,8 miljoni kilomeetri kaugusele. Sondi teadusseadmed tuvastasid, et vöös pole millimeetrist suuremaid osakesi ning sond läbis vöö tavapäraselt, jõudes teisele poole umbes 15. veebruaril 1973.
Möödumine Jupiterist
pisi|250px|Pioneer 10 foto Jupiterist 6. novembril 1973 alustati Jupiteri pildistamist, kui sond oli planeedist veel 25 miljoni kilomeetri kaugusel. Järgmise 60 päeva jaoks laaditi sondi arvutisse 16 000 korraldust, et juhtida sondi tegevust Jupiterist möödumise ajal. Pioneer 10 ületas Jupiteri kuu, Sinope, orbiidi 8. novembril 1973 ja jõudis planeedi magnetvälja mõjualasse 16. novembril, kui mõõteseadmed tuvastasid päikesetuule kiiruse langemise kiiruselt 451 km/s 225 kilomeetrini sekundis.
2. detsembriks oli IPP teinud Jupiterist tolle aja kõige kvaliteetsemad fotod ning kokku saatis sond planeedist möödalennu ajal üle 500 foto. Kosmosesond läbis Jupiterist möödalennu ajal planeedi magnetilise ekvaatori, kuhu koondunud radiatsioon on 10 000 korda suurem Maa kiirgusvööndis olevast radiatsioonist. 3. detsembril hakkas radioaktiivsuse tase tõusma ning arvuti hakkas seetõttu andma vigaseid käske, millest enamus suudeti avariikäskudega ära parandada. Radiatsiooni tõttu vaevaliselt töötava arvuti tõttu kaotati foto Io'st ja mõned lähivõtted Jupiterist, kuid säilisid fotod Ganymedesest ja Europast. Ganymedese fotol oli näha, et kuu ekvaatoril ja lõunapoolusel on pinnavormid madala albeedoga, samal ajal kui põhjapoolus paistis heledam. Europa oli detailseks pildistamiseks liiga kaugel, kuid piltidelt suudeti mõningaid pinnavorme siiski eristada.
Pioneer 10 trajektoor oli valitud nii, et see mööduks Io tagant, sest teadlased said sel ajal sondiga suheldes mõõta Io atmosfääri refraktsiooni. Mõõtmised näitasid, et Io ionosfäär ulatus Päikese valgustatud alal kuni 700 kilomeetri kõrgusele ja selle tihedus on 9000 – 60 000 elektroni kuupmeetril. Teadlastele oli ootamatu Pioneer 10 avastus, et Io tiirleb vesinikupilves, mis on mõõtmetega 805 000 × 402 000 km.
Möödumise ajal oli sondi lähim kaugus planeedist 132 252 km ning Pioneer 10 tegi lähifotod Suurest Punasest Laigust. Lisaks mõõtis sond planeedi atmosfääri temperatuuri ja rõhku. Mõõtmistel selgus, et vööndis kus õhurõhk on 10 mbari, on temperatuur −133 kuni −113 °C aga kui rõhk on 100 mbari, on temperatuur −183 kuni −163 °C. Pioneer 10 kaardistas Jupiteri ka infrapunas ja tõestas, et planeedist eraldub rohkem soojust, kui see Päikeselt saab.
Süvakosmos ja missiooni lõpp
Pioneer 10 ületas Saturni orbiidi 1976. aastal ja Uraani orbiidi 1979. aastal. 13. juunil 1983 ületas Pioneer 10, tollal Päikesesüsteemi kaugeimaks planeediks olnud Neptuuni orbiidi ja sellest sai esimene kosmosesond, mis on lahkunud hiidplaneetide juurest Päikesesüsteemi äärealadele. Ametlikult lõpetati missioon 31. märtsil 1997, kui see oli Päikesest 67 aü kaugusel ja edastas endiselt teavet. Pärast missiooni lõppu, kuulas Süvakosmose sidevõrk signaali edasi ja sondi kasutati uute lennujuhtide väljaõppel.
Hetkeseis ja tulevik
Seisuga 23. aprill 2023 oli Pioneer 10 arvestuslikult 133,38 aü kaugusel Maast ja päikesevalgusel kulub sondi juurde jõudmiseks 18,6 tundi. Arvutuste kohaselt liigub sond Päikese suhtes kiirusega 12,04 km/s ja läbib 2,54 aü-d aastas. Voyager 2 peaks sondi läbitud vahemaa ületama aprillis 2023.
Kui ei juhtu midagi ootamatut, peaks Pioneer 10 jõudma koos teiste Päikesesüsteemist lahkuvate sondidega tähtedevahelisse ruumi. Pioneer 10 on teel Sõnni tähtkujus asuva Aldebarani suunas, mis on 68 valgusaasta kaugusel ja mille juurde jõudmiseks kulub sondil kaks miljonit aastat.
Ilmjärve
Ilmjärve on küla Valga maakonnas Otepää vallas.
Külas asub Ilmjärve õigeusu kirik.
Näivvõimsus
Näivvõimsus on aktiivvõimsuse P ja reaktiivvõimsuse Q geomeetriline summa: pisi|Võimsuste [[vektordiagramm]] Pinge efektiivväärtuse U ja voolu efektiivväärtuse I korrutis annab näivvõimsuse: Näivvõimsus S ja aktiivvõimsus P on seotud järgmise valemiga: kus cos φ on võimsustegur.
Näivvõimsus võrdub aktiivvõimsusega ainult aktiivkoormusel, mispuhul cos φ = 1. Elektritarvitite võimsustegur on sageli ühest väiksem, s.t koormus on kas induktiivne või mahtuvuslik.
Näivvõimsuse järgi valitakse näiteks trafod.
Kompleksnäivvõimsust arvutades ei tohi unustada, et pinge efektiivväärtust kujutav kompleksarv tuleb korrutada vastava voolu kaaskompleksarvuga. Nii tagatakse vastuses faasinihke väärtuse säilimine.
Vaata ka
AC power
Jan Amos Komenský
Jan Amos Komenský (tänapäeva tšehhi pruugis ekslikult ka Jan Ámos Komenský; ladinapäraselt Comenius; 28. märts 1592 Uherský Brod – 15. november 1670 Amsterdam) oli tšehhi õpetaja ja kirjanik.
Radom
thumb Radom on maakonna õigustega linn Poolas Masoovia vojevoodkonnas, Radomi maakonna halduskeskus (ei kuulu ise maakonna koosseisu). Asub Varssavist 100 km lõuna pool.
Jan Amos Komenský
Ta sai Euroopas tuntuks oma uudsete pedagoogiliste vaadete poolest. Ta leiutas lihtsama lugemaõppimise meetodi, mis ei põhinenud üksikute tähenimede lugemisel. Ta pani aluse klassitunni süsteemile, töötas välja õppetunni metoodika alused ning pooldas näitlikustamist õppetöös. Tema põhiline pedagoogikateos "Didactica magna" ilmus 1656. aastal. pisi|vasakul|püsti|Jan Amos Komenský pisi|püsti|vasakul|''Via Lucis', 1668 Komenský pedagoogilisi vaateid on vastandatud Martin Lutheri pedagoogikale.
Radom
Linn on asutatud 1340. aastal.
Jan Amos Komenský
19. sajandil tšehhi rahvusliku ärkamise ajal idealiseerisid tšehhid Komenskýt ja sellist suhtumist on kohata tänini.
Radom
Enne Teist maailmasõda elas Radomis palju juute. 1931. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid juudid 32,3% Radomi elanikest. Radomis on 13. sajandil ehitatud gooti stiilis katedraal.
Radomis toimub igal teisel aastal Poola suurim lennundusnäitus Radom Air Show.
Suurimad Radomi spordiklubid on jalgpalliklubi Radomi Radomiak, korvpalliklubi Rosa Radom ja võrkpalliklubi Czarni Radom.