cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Itaalia kuningriik (1861–1946)
Ühendamisprotsess (1848–1870)
Cavour esitas väljakutse Garibaldi vabariiklikele ühendamise jõupingutustele, organiseerides populaarseid rahutusi Kirikuriigis. Ta kasutas neid rahutusi ettekäändena rünnata riiki, kuigi rünnak vihastas katoliiklasi, kellele ta rääkis, et rünnak oli jõupingutus kaitsta Rooma katoliku kirikut Garibaldi antiklerikaalsete ilmalike rahvuslastest vabariiklaste eest. Ainult väike osa Kirikuriigist ümber Rooma jäi paavst Pius IX kontrolli alla. Vaatamata erimeelsustele nõustus Cavour liituma Garibaldi Lõuna-Itaaliaga, võimaldades aastal 1860 moodustada liidu Piemonte-Sardiiniaga. Järgnevalt, 18. veebruaril 1861, kuulutas parlament välja Itaalia kuningriigi loomise (ametlikult kuulutati seda 17. märtsil 1861), mis koosnes nii Põhja-Itaaliast kui ka Lõuna-Itaaliast. Piemonte-Sardiinia kuningas Vittorio Emanuele II Savoia dünastiast kuulutati Itaalia kuningaks. Seda tiitlit ei oldud kasutatud pärast Napoleon I taandumist 6. aprillil 1814.
pisi|[[Vittorio Emanuele II, ühendatud Itaalia esimene kuningas]]
Pärast ühendamist suurenesid pinged monarhistide ja vabariiklaste vahel kogu Itaalias. Aprillis 1861 tuli Garibaldi Itaalia parlamenti ja vaidlustas Cavouri juhirolli valitsuses, süüdistas teda Itaalia jagamises ja rääkis kodusõja võimalusest põhjapoolse kuningriigi ja Garibaldi jõudude vahel lõunas. 6. juunil 1861 Cavour suri. Järgnenud poliitilise ebastabiilsuse ajal muutusid Garibaldi ja vabariiklased üha revolutsioonilisemaks. Garibaldi arreteerimine aastal 1862 põhjustas ülemaailmset poleemikat.
pisi|vasakul|[[Giuseppe Garibaldi, suur väejuht Itaalia ühendamise ajal]]
1866. aastal pakkus Preisimaa peaminister Otto von Bismarck Vittorio Emanuele II liitu Preisimaa kuningriigiga Austria-Preisi sõjas. Vastutasuks lubas Preisimaa Itaalial annekteerida Austria kontrollitava Veneetsia. Kuningas nõustus liiduga ja algas Itaalia kolmas iseseisvussõda. Sõjaliselt halvasti organiseeritud Itaalial läks sõjas Austria vastu halvasti, kuid Preisimaa võit võimaldas Itaalial annekteerida Veneetsia. Üheks peamiseks takistuseks Itaalia ühendamisel jäi Rooma.
1870. aastal läks Preisimaa sõtta Prantsusmaaga, algas Prantsuse-Preisi sõda. Et seista suure Preisi armee vastu, tõi Prantsusmaa oma väed – mis kaitsesid Kirikuriigi jäänuseid ja Pius IX – võitluseks preislaste vastu Roomast ära. Itaalia kasutas Preisimaa võitu Prantsusmaa vastu ära, võttes Kirikuriigi prantslastelt üle. Rooma vallutati Itaalia kuningriigi poolt pärast mõnd lahingut ning paavsti zuaavide ja Püha Tooli ametlike vägede sissisõda Itaalia vallutajate vastu. Itaalia ühendamine oli lõpule viidud ja varsti pärast seda sai Itaalia pealinnaks Rooma. Majanduslikud tingimused ühendatud Itaalias olid kehvad: puudusid tööstuse ja transpordirajatised, äärmine vaesus, suur kirjaoskamatus ja ainult väikesel protsendil rikastel itaallastel oli õigus valida. Ühendamisliikumine oli suuresti olnud sõltuvuses välisjõudude toetusest ja jäi nii ka pärast.
Pärast Rooma vallutamist aastal 1870 jäid suhted Itaalia ja Vatikani vahel hapuks järgmiseks kuuekümneks aastaks, kuna paavst kuulutas end Vatikani vangiks. Katoliku kirik protestis sageli Itaalia valitsuste poolt mõjutatud ilmalike ja antiklerikaalsete meetmete vastu, keeldus kohtumast kuninga saadikutega ja kutsus katoliiklasi üles mitte hääletama Itaalia valimistel. See kestis kuni aastani 1929, mil taastati positiivsed suhted Itaalia kuningriigi ja Vatikani vahel pärast Lateraani kokkulepete allkirjastamist.
Liberaalne periood (1870–1914)
pisi|[[Galleria Vittorio Emanuele II Milanos. Arhitektuurne teos, mis loodi 1880. aastatel ja nimetati Itaalia esimese kuninga Vittorio Emanuele II järgi]]
Pärast ühendamist valitses Itaalia poliitikas liberalism: liberaalsed konservatiivid (Destra storica) olid piirkonniti killustatud ja liberaal-konservatiivne peaminister Marco Minghetti hoidis võimu ainult seetõttu, et teostas opositsiooni rahustamiseks revolutsioonilist ja vasakpoolset poliitikat (nagu raudteede riigistamine). Aastal 1876 Minghetti kukutati ja teda asendas liberaal Agostino Depretis, kes alustas pikka liberaalset perioodi. Liberaalset perioodi märgistasid korruptsioon, valitsuse ebastabiilsus, jätkuv vaesus Lõuna-Itaalias ning autoritaarsete meetmete kasutamine Itaalia valitsuse poolt.
Depretis alustas oma ametiaega peaministrina, algatades eksperimentaalse poliitilise idee Trasformismo. Trasformismo teooria oli, et valitsusse tuleb valida erinevaid mõõdukaid ja võimekaid poliitikuid väljastpoolt parteisid. Tegelikult oli trasformismo autoritaarne ja korruptiivne, Depretis sundis piirkondi hääletama tema kandidaatide poolt, kui need soovisid Depretiselt võimul olles tulusaid lepinguid saada. Itaalia 1876. aasta üldvalimistel osutus valituks ainult neli parempoolset esindajat, mis võimaldas Depretisel valitsuses domineerida. Despootlikud ja korruptiivsed toimingud olid arvatavasti võtmetähendusega, kuidas Depretis suutis hoida Lõuna-Itaalia toetust. Depretis viis ellu autoritaarseid meetmeid, nagu avalike koosolekute keelustamine, "ohtlike" isikute saatmine sisepagendusse kaugetele vanglasaartele ümber Itaalia ja militaristliku poliitika elluviimine. Depretis kehtestas ajastule vastuolulisi õigusakte, nagu võlavangistuse kaotamine, tasuta ja kohustusliku põhihariduse kehtestamine, samas kohustusliku usuõpetuse lõpetamine põhikoolides.
pisi|325px|vasakul|[[Kolmikliit (1882)|Kolmikliit aastal 1913 (märgitud punasega)]]
Aastal 1887 sai peaministriks Francesco Crispi ja suurendas valitsuse jõupingutusi välispoliitikas. Crispi töötas selle nimel, et teha Itaaliast maailma suurvõim, kuigi sõjalisi kulutusi suurendades, propageeris ekspansionismi ja püüdis võita Saksa keisririigi poolehoidu. Itaalia ühines aastal 1882 koos Saksamaa ja Austria-Ungariga Kolmikliitu ja see jäi ametlikult jõusse kuni aastani 1915. Kuigi aidates Itaaliat strateegiliselt arendada, jätkas ta trasformismo 't ja oli autoritaarne, kui võtta sõjaseisukorra kasutamist opositsiooniparteide keelustamiseks. Olenemata autoritaarsusest ajas Crispi liberaalset poliitikat nagu avaliku tervise seadus aastast 1888 ja kohtute loomine hüvitisteks valitsuse omavoli vastu.
Kultuur ja ühiskond
Itaalia ühiskond pärast ühendamist ja peaaegu läbi kogu liberaalse perioodi oli jagatud teravalt piki klassi-, keele-, piirkonna- ja sotsiaalpiire.
Ühised kultuurilised tunnused selle aja Itaalias olid sotsiaalne konservatism, sealhulgas tugev usk perekonda kui institutsiooni ja patriarhaalsed väärtused. Muus osas oli Itaalia kultuur jagatud. Aristokraatlikud, aadli- ja kõrgema keskklassi pered selle aja Itaalias olid väga traditsionaalsed, ja kõrgemast keskklassist on teada, et sageli lahendasid nad omavahelisi tülisid duellidel. Pärast ühendamist sai arvukalt endise kuningliku aadelkonna järeltulijaid Itaalia kodanikeks, arvuliselt 7 387 aadliperet. Paljud Itaalia eliidist olid rikkad maaomanikud, kes säilitasid feodaalühiskonna seoses suure arvu talupoegade rakendamisega nende põllumajandussüsteemis. Itaalia ühiskond sel perioodil püsis väga jagatuna piirkondlike ja kohalike alamühiskondadeks, mis sageli omasid ajaloolist rivaliteeti üksteisega.
Ühendamise ajal ei olnud Itaalial ühtset riigikeelt; toskaana murret (mida siis tunti itaalia keelena) kasutati ainult Firenzes, samas mujal domineerisid kohalikud murded. Isegi kuningriigi esimene kuningas Vittorio Emanuele II teati rääkivat peaaegu eranditult piemonte murret ja prantsuse keelt, isegi oma valitsuse ministritega. Lisaks sellele oli kirjaoskus sel ajastul äärmiselt vilets. 1871. aasta loenduse järgi oli 61,9% Itaalia meestest ja 75,7% naistest kirjaoskamatud. Selline kirjaoskamatuse määr oli palju suurem kui mujal Lääne-Euroopas samal ajaperioodil. Mõned ajaloolased on väitnud, et selle aja loendus kirjaoskuse kohta oli väga leebe, kuna hinnati vaid, kas osatakse kirjutada oma nime ja lugeda üht silti, mis võib tähendada, et kirjaoskus Itaalias oli hullem, kui loendus näitas. Kirjaoskamatuse taset süvendas asjaolu, et Itaalias oli pärast ühendamist väga vähe riigikoole ning keele murreteks jagunemise tõttu ei olnud üleitaalialist populaarset ajakirjandust. Itaalia valitsus püüdis liberaalsel perioodil vähendada kirjaoskamatust, rajades ametliku itaalia keele õpetamiseks riigikoole. Kirjaoskus ja oskamatus varieerusid tasemelt erinevates Itaalia piirkondades, kus oli erinev riikliku hariduse kvaliteeditase, ning halvim oli Lõuna-Itaalias, mis sai minimaalse rahastuse.
Majandus
Ühendamisega seisis uus kuningriik silmitsi tõsiste majanduslike probleemidega ja majandusliku ebavõrdsusega piki poliitilisi, sotsiaalseid ja piirkondlikke piire. Liberaalsel perioodil jäi Itaalia tugevasse majanduslikku sõltuvusse väliskaubandusest ning söe ja vilja rahvusvahelistest hindadest.
Pärast ühendamist oli Itaalia peamiselt agraarmaa, kus 60% tööealisest elanikkonnast töötas põllumajanduses. Tehnoloogia edendamine, suurte kirikuvalduste müümine, välismaine konkurents koos ekspordi võimalustega muutis põllumajandussektorit kiirelt varsti pärast Itaalia ühendamist. Siiski ei jõudnud need arengud sel perioodil kogu Itaaliasse, kuna Lõuna-Itaalia põllumajandus kannatas kuumadest suvedest ja kuivusest tingitud põllukultuuride kahjustustest, samas malaaria esinemine hoidis ära madalate alade harimise piki Itaalia Aadria mere rannikut.
Välispoliitikale pööratud valdav tähelepanu Itaalias vähendas põllumajanduslikku ühiskonda, mis oli alates 1873. aastast languses. Nii radikaalsed kui ka konservatiivsed jõud Itaalia parlamendis nõudsid, et valitsus uuriks, kuidas parandada Itaalia põllumajandust. Uuring, mida alustati aastal 1877 ja lõpetati kaheksa aastat hiljem, näitas, et põllumajandus ei parane, kuna maaomanikud teenisid oma maadelt tulu ja ei pannud peaaegu mitte midagi maa arendamisse. Alamklassi itaallased olid haavatavad kogukonnamaade tükeldamise pärast rendileandjate kasuks. Enamus põllumajanduses töötajatest ei olnud talupojad, vaid lühiajalised töötajad (braccianti), kes parimal juhul töötasid ühe aasta. Ilma püsiva sissetulekuta talupojad olid sunnitud ära elama nappidest toiduvarudest, kiiresti levisid haigused, oli teateid kahjuritest, sealhulgas suur koolera epideemia, mis tappis vähemalt 55 000 inimest.
pisi|vasakul|Vabrik [[Torinos, asutatud aastal 1898, varase industrialiseerimise perioodil]]
Itaalia valitsus ei suutnud olukorraga tõhusalt toime tulla Depretise valitsuse ülekulu tõttu, mis jättis Itaalia suurtesse võlgadesse. Itaalia kandis ka majanduslikku kahju istandustes viinamarjade ületootmise tõttu. 1870. ja 1880. aastatel kandis Prantsuse viinamarjatööstus kahju putukatest põhjustatud haiguste tõttu. Itaalia teenis kasu kui suurim veinitootja Euroopas. Kuid Prantsusmaa taastumine aastal 1888 tekitas Lõuna-Itaalias ületootmise, mis sundis kärbetele, mis tekitas suure tööpuuduse ja pankrotid.
Itaalia valitsus tegi 1870. aastatel suuri investeeringuid raudteede arendusse, rohkem kui kahekordistades raudteeliinide pikkusi aastatel 1870–1890.
Itaalia rahvastik jäi tõsiselt jagatuks rikkaks eliidiks ja vaesunud töötajateks, eriti ääremaadel. 1881. aasta loendus näitas, et üle 1 miljoni lõunapoolse päevatöölise olid krooniliselt alahõivatud ja neist olid saamas tõenäoliselt hooajalised väljarändajad, et end majanduslikult ülal pidada. Lõunapoolsed talupojad, aga ka väikemaaomanikud ja rentnikud olid 19. sajandi lõpul sageli konflikti ja mässu olekus. Lõunapoolsete põllumajandustöötajate üldises vaeses majanduslikus olukorras oli erandeid, mõnes piirkonnas linnade nagu Napoli ja Palermo ümbruses, aga ka piki Türreeni mere rannikut. 1910. aasta uuring näitas, et Itaalia valitsus ei olnud seni leevendanud mitmeid majanduslikke erinevusi ja valimisõiguse piiranguid, mis lubasid valida vaid piisava varandusega rikastel maaomanikel.
Francesco Crispi ja Itaalia kolonialismi tõus
pisi|[[Francesco Crispi edendas Itaalia kolonialismi Aafrikas 1800. aastate lõpul, kuid alandav kaotus Adua lahingus põhjustas tema tagasiastumise]]
Valitsuse poolt viidi läbi arvukalt koloniaalprojekte. Seda tehti Itaalia rahvuslaste ja imperialistide toetuse saamiseks, kes tahtsid taastada Rooma riiki. Itaalial olid juba suured asundused Aleksandrias, Kairos ja Tunises. Algul püüdis Itaalia saada kolooniaid läbirääkimiste kaudu teiste maailma suurvõimudega koloniaalmöönduste tegemiseks. Need läbirääkimised ebaõnnestusid. Itaalia saatis ka misjonäre koloniseerimata maadesse võimaliku Itaalia kolonisatsiooni uurimiseks. Kõige lootustandvamad ja realistlikumad neist olid Aafrika osad. Itaalia misjonärid olid 1830. aastatel juba loonud tugipunkti Massauas (tänapäeva Eritrea) ja olid sisenenud sügavale Etioopia keisririiki.
5. veebruaril 1885, varsti pärast Egiptuse võimu kukutamist Hartumis, maandas Itaalia sõdurid Massauas. Aastal 1888 annekteeris Itaalia Massaua jõuga, luues Itaalia Eritrea koloonia.
Aastal 1895 hülgas keiser Menelik II juhitud Etioopia aastal 1889 sõlmitud kokkuleppe järgida Itaalia välispoliitikat. Itaalia kasutas seda põhjusena vallutada Etioopia. Etioopia sai abi Venemaalt, kelle huvid Ida-Aafrikas sundisid Nikolai II valitsust saatma etiooplastele suurel hulgal moodsaid relvi Itaalia sissetungi tagasihoidmiseks. Vastuseks otsustas Suurbritannia Venemaa mõju tõrjumiseks Aafrikas toetada itaallasi ja kuulutas, et kogu Etioopia on Itaalia huvisfääris. Sõja eelõhtul jõudsid Itaalia militarism ja rahvuslus haripunkti, itaallased tunglesid sõjaväkke, lootes võtta osa tulevasest sõjast.
Itaalia armee ebaõnnestus lahinguväljal ja oli hämmingus suure Etioopia armee üle Adua lahingus. Itaalia taganes Eritreasse. Ebaõnnestunud Etioopia kampaania tõi Itaaliale rahvusvahelise häbi.
pisi|vasakul|Itaalia sõjavägi Hiinas [[Bokserite ülestõusu ajal aastal 1900]]
2. novembrist 1899 kuni 7. septembrini 1901 osales Itaalia osana kaheksa riigi liidu sõjajõududest Bokserite ülestõusu ajal Hiinas. 7. septembril 1901 loovutas Qingi dünastia taaliale kontsessiooni Tianjinis. 7. juunil 1902 võeti kontsessioon Itaalia omandisse, mida haldas Itaalia konsul.
Aastal 1911 kuulutas Itaalia sõja Osmanite riigile ning tungis Tripolitaaniasse, Fezzanisse ja Kürenaikasse. Need provintsid moodustasid koosluse, mis sai tuntuks kui Itaalia Liibüa. Sõda kestis vaid aasta, kuid okupatsiooniga kaasnes liibüalaste diskrimineerimine nagu küüditamine Tremiti saartele oktoobris 1911. 1912. aastaks oli kolmandik neist toidu ja peavarju puudumise tõttu surnud. Liibüa annekteerimine julgustas rahvuslasi propageerima Itaalia ülemvõimu Vahemerel Kreeka kuningriigi ja Aadria mere rannikuala Dalmaatsia okupeerimisega.
pisi|Itaalia dirižaablid pommitavad Türgi positsioone Liibüas. [[Itaalia-Türgi sõda (1911–1912) oli esimene ajaloos, kus õhurünnakud (dirižaablitega) määrasid tulemuse]]
Giovanni Giolitti
Aastal 1892 sai Giovanni Giolitti esimest korda Itaalia peaministriks. Kuigi tema esimene valitsus kukkus aasta pärast kiiresti kokku, naasis Giolitti aastast 1903 mitmel korral Itaalia valitsuse etteotsa, see kestis kuni aastani 1914. Giolitti oli oma varasema elu veetnud riigiteenistujana, ja siis kuulus Crispi valitsustesse. Giolitti oli esimene pikaajaline Itaalia peaminister palju aastaid, kuna ta õppis ära poliitilise mõiste trasformismo, manipuleerides, sundides ja ostes ära ametnikke oma poolele. Giolitti valitsuse aegsetel valimistel olid valimispettused tavalised ja Giolitti aitas parandada hääletamist ainult heal järjel, toetavatel aladel, püüdes samas isoleerida ja hirmutada vaeseid piirkondi, kus opositsioon oli tugev. Lõuna-Itaalia oli kohutavas seisus enne ja Giolitti peaministrina olemise ajal. Neli viiendikku lõunaitaallasi olid kirjaoskamatud ja olukorra tegid kohutavaks probleemid alates suurest arvust eemalolevatest maaomanikest kuni mässude ja isegi näljani välja. Korruptsioon oli nii suur probleem, et Giolitti ise tunnistas, et oli kohti, "kus seadus ei toimi üldse".
1913. ja 1919. aasta valimised näitasid sotsialistide, katoliiklaste ja rahvuslaste edu traditsiooniliselt domineerinud liberaalide ja radikaalide arvel, kes üha killustusid ja nõrgenesid.
Sõja eelmäng, riigisisene dilemma
Esimese maailmasõja eelõhtul oli Itaalia kuningriik silmitsi mitmete lühiajaliste ja pikaajaliste probleemidega liitlaste ja eesmärkide määramisel. Itaalia hiljutine edu Liibüa okupeerimisel Itaalia-Türgi sõja tagajärjel tekitas pingeid tema Kolmikliidu liitlastega, Saksamaa ja Austria-Ungariga, kuna mõlemad riigid otsisid tihedamaid sidemeid Osmanite riigiga. Itaalia suhted Prantsusmaaga olid ka halvas seisus: Prantsusmaa tundis end reedetuna, kuna Itaalia toetas Prantsuse-Preisi sõjas Preisimaad, tekitades sõja puhkemise võimaluse kahe riigi vahel. Itaalia suhted Suurbritanniaga olid ka häiritud, kuna Itaalia nõudis pärast Liibüa okupeerimist pidevalt suuremat tunnustust rahvusvahelisel areenil, ja nõudis, et teised riigid nõustuksid tema mõjusfääriga Ida-Aafrikas ja Vahemerel.
pisi|350px|Itaalia ja tema koloniaalvaldused [[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja puhkemise ajal. Piirkond Briti Egiptuse ja kindlalt Itaalia hallatavate territooriumide vahel on Lõuna-Kürenaika, mille omamise üle Itaalia ja Suurbritannia vaidlesid]]
Vahemerel süvenesid Itaalia suhted Kreekaga, kui Itaalia okupeeris aastatel 1912–1914 kreeklastega asustatud Dodekaneesid, kaasaarvatud Rhodos. Need saared kuulusid varem Osmanite riigile. Itaalia ja Kreeka olid ka avalikult rivaalid sooviga okupeerida Albaania. Kuningas Vittorio Emanuele III ise oli rahutu seoses Itaalia jätkuvate kaugete koloniaalseiklustega ja ütles, et Itaalia peaks valmistuma itaallastega asustatud maade tagasivõtmiseks Austria-Ungarilt, kui "Risorgimento lõpetamiseks". See idee pani Itaalia vastasseisu Austria-Ungariga.
Peamine takistus Itaalia otsusele, mida teha sõja suhtes, oli poliitiline ebastabiilsus kogu Itaalias aastal 1914. Pärast peaminister Antonio Salandra valitsuse moodustamist märtsis 1914 püüdis valitsus võita rahvuslaste toetust ja liikus poliitiliselt paremale. Samal ajal muutusid vasakpoolsed valitsuse poolt rohkem tõrjutuks pärast kolme sõjavastase demonstrandi tapmist juunis. Paljud vasakpoolsed, kaasaarvatud sündikalistid, vabariiklased ja anarhistid, protestisid selle vastu ja Itaalia Sotsialistlik Partei korraldas Itaalias üldstreigi. Järgnevad protestid said tuntuks kui "Punane nädal", kui vasakpoolsed mässasid ning suurtes ja väikestes linnades toimusid erinevad kodanikuallumatuse aktid nagu raudteejaamade vallutamine, telefoniliinide lõhkumine ja maksuametite põletamine. Siiski lõpetati streik ametlikult vaid kaks päeva hiljem, kuigi rahvarahutused jätkusid. Sõjapooldajatest rahvuslased ja sõjavastastest vasakpoolsed võitlesid tänavatel, kuni sõjavägi taastas jõuliselt rahu pärast tuhandete meeste kasutamist erinevate protestijõudude mahasurumiseks pärast Austria-Ungari sissetungi Serbiasse aastal 1914, Esimese maailmasõja puhkedes. Vaatamata Itaalia ametlikule liidule Saksamaaga ja osalemisele Kolmikliidus jäi ta algul neutraalseks, väites, et Kolmikliit oli loodud vaid kaitse-eesmärkidel.
pisi|vasakul|[[Gabriele d'Annunzio, tuntud rahvuslasest revolutsionäär, kes toetas Itaalia astumist Esimesse maailmasõtta]]
Itaalias oli ühiskond jagunenud sõja järgi: Itaalia sotsialistid üldiselt vastustasid sõda ja toetasid patsifismi, samas rahvuslased toetasid ägedalt sõda. Pikaaegsed rahvuslased Gabriele D'Annunzio ja Luigi Federzoni ning segane marksistlik ajakirjanik ja uuesti rahvuslusse pöördunud tulevane fašistlik diktaator Benito Mussolini, nõudsid, et Itaalia ühineks sõjaga. Rahvuslaste arvates pidi Itaalia säilitama liidu keisririikidega, et saada koloniaalvaldusi Prantsusmaa arvelt. Liberaalide arvates andis sõda Itaaliale kauaoodatud võimaluse kasutada liitu Antandiga mõnede itaallastega rahvastatud ning muude valduste saamiseks Austria-Ungarilt, mis olid olnud pikka aega Itaalia patriootlike eesmärkide osad alates ühendamisest. Aastal 1915 said Itaalia revolutsionääri ja vabariikliku kangelase Giuseppe Garibaldi sugulased surma lahinguväljal Prantsusmaal, kus nad vabatahtlikena võitlesid. Federzoni kasutas mälestusteenistust Itaalia sõttaastumise tähtsuse kuulutamiseks ja monarhia hoiatamiseks Itaalia jätkuva eemalejäämise tagajärgede eest.
Mussolini kasutas oma uut ajalehte Il Popolo d'Italia ja oma tugevaid oraatorlikke võimeid, sundimaks rahvuslasi ja patriootlikke revolutsioonilisi vasakpoolseid toetama Itaalia astumist sõtta, et saada tagasi itaallastega asustatud alad Austria-Ungarilt. Mussolini väitis, et oli sotsialistide huvides astuda sõtta Saksamaa aristokraatliku Hohenzollernite dünastia kukutamiseks, mis olevat kõigi Euroopa tööliste vaenlane. Mussolini ja teised rahvuslased hoiatasid Itaalia valitsust, et Itaalia peab astuma sõtta või asuma silmitsi revolutsiooniga, ning kutsusid vägivallale patsifistide ja neutralistide vastu. Vasakpoolne rahvuslus puhkes ka Lõuna-Itaalias, sotsialist ja rahvuslane Giuseppe De Felice Giuffrida nägi sõtta astumises olulist leevendust Lõuna-Itaalia leivahinna tõusule, mis põhjustas mässe, ja propageeris "revolutsioonilist sõda".
Koos rahvuslike tunnetega Austria-Ungari alade kindlalt Itaaliale saamiseks alustas Itaalia läbirääkimisi Antandiga. Läbirääkimised lõppesid edukalt aprillis 1915, kui Itaalia valitsusega jõuti Londoni lepinguni. Leping andis Itaaliale õiguse saada Austria-Ungarilt kõik soovitud itaallastega rahvastatud maad, ja isegi maid Balkani poolsaarel ja Saksamaa kolooniatest Aafrikas. Ettepanekud täitsid Itaalia rahvuslaste ja Itaalia imperialismi soovid, ning võeti vastu. Itaalia ühines Antandiga sõjas Austria-Ungari vastu.
Endine peaminister Giovanni Giolitti oli maruvihane Itaalia otsuse üle minna sõtta oma endise liitlase Austria-Ungari vastu. Ta väitis, et Itaaliat ei saada sõjas edu, eeldades suurel arvul mässe, enamiku Itaalia territooriumi okupeerimist Austria-Ungari poolt ja et ebaõnnestumine põhjustab katastroofilise mässu, mis hävitab liberaal-demokraatliku monarhia ja liberaal-demokraatliku ilmaliku riigikorra.
Itaalia sõjalised jõupingutused
pisi|[[Generalissimus Luigi Cadorna (mees vasakul kahest ohvitserist, kellega ta räägib), kes külastab Briti patareisid Esimeses maailmasõjas]]
Kampaania algus Austria-Ungari vastu oli esialgu Itaalia kasuks: Austria-Ungari armee oli laotatud katma rindeid Serbia ja Venemaaga, ja Itaalial oli Austria-Ungari armee vastu arvuline ülekaal. Siiski ei kasutatud seda eelist kunagi täielikult ära, kuna Itaalia sõjaväe juht Luigi Cadorna nõudis Austria-Ungari vastu ohtlikku otserünnakut püüdega okupeerida Sloveenia platoo ja Ljubljana. See rünnak paneks Itaalia armee mitte kaugele Austria-Ungari keiserlikust pealinnast Viinist. Pärast ühteteist ebaõnnestunud tohutu elavjõu kaotusega rünnakut varises Itaalia kampaania Viini vallutamiseks kokku.
Sõjapidamine oli ka geograafilises mõttes Itaaliale raske, kuna riigi piir Austria-Ungariga kulges piki mägist maastikku. Mais 1915 ületas Itaalia 400 000-meheline vägi piiril Austria ja Saksa väge arvuliselt peaaegu neljakordselt. Siiski oli Austria kaitse tugev isegi alamehitatuse korral ja Itaalia rünnak suudeti tõrjuda. Lahingud Austria-Ungari armeega piki Alpide jalamit kaevikusõjas stabiliseerusid koos pikaajaliste kohustustega, kuid vähese eduga. Itaalia ohvitserid olid võrreldes Austria-Ungari ja Saksa sõjaväelastega kasina väljaõppega, Itaalia suurtükivägi jäi alla Austria kuulipildujatele ja Itaalia vägedel oli ohtlikult napp varustatus laskemoonaga, selline puudujääk takistas pidevalt püüdeid saavutada edu Austria territooriumil. See koos pideva ohvitseride asendamisega Cadorna poolt põhjustas liiga vähese vajaliku kogemuse saamise sõjaliste missioonide juhtimiseks. Sõja esimesel aastal viisid halvad tingimused lahinguväljal koolerapuhanguni, mis põhjustas suure arvu Itaalia sõdurite surma. Hoolimata neist tõsistest probleemidest keeldus Cadorna rünnakut lõpetamast. Merelahingud toimusid Itaalia kuningliku laevastiku (Regia Marina) ja Austria-Ungari laevastiku vahel. Itaalia sõjalaevad jäid Austria-Ungari laevastikule alla ja olukord tehti Itaaliale palju kohutavamaks selle poolest, et ei Prantsuse ega ka Briti kuninglik laevastik ei tulnud Aadria merele. Nende valitsused pidasid Aadria merd liiga ohtlikuks Austria-Ungari laevastiku kontsentratsiooni tõttu.
Moraal langes Itaalia sõdurite seas, kes elasid tüütut elu, kui ei olnud rindel: neil oli keelatud siseneda teatritesse või kõrtsidesse, isegi puhkusel olles. Siiski, kui lahingud olid tulemas, tehti alkohol sõduritele vabalt kättesaadavaks, et vähendada enne lahingut pingeid. Et vabaneda tüütusest pärast lahinguid, ehitasid mõned sõdurite grupid improviseeritud bordelle. Et säilitada moraali, korraldas Itaalia armee propagandaloenguid sõja tähtsusest Itaaliale, eriti Trento ja Trieste Austria-Ungarilt tagasisaamise kohta. Mõne neist loengutest pidas tuntud rahvuslasest sõjapooldaja, näiteks Gabriele D'Annunzio. D'Annunzio ise osales sõja ajal mitmel paramilitaarsel reidil Austria positsioonidele piki Aadria mere rannikut ja kaotas ühes lahingus silma. Silmapaistval sõjapooldajal Benito Mussolinil valitsus aga loenguid pidada ei lubanud, arvatavasti tema revolutsioonilise sotsialistliku mineviku pärast.
Pärast 1916. aastat läks olukord Itaalias pidevalt halvemaks, Austria-Ungari armee suutis oma karistusekspeditsiooniga suruda Itaalia armee tagasi Itaaliasse nii kaugele kui Verona ja Padova joonele. Samal ajal oli Itaalia silmitsi sõjalaevade nappusega, kasvasid allveelaevade rünnakud, hüppeliselt kasvanud kaubaveokulud ähvardasid võimet sõdureid toiduga varustada, puudus oli toorainetest ja seadmetest ning itaallased olid silmitsi suurte sõjamaksudega. Austria-Ungari ja Saksa väed olid tunginud sügavale Põhja-Itaalia territooriumile ja lõpuks novembris 1916 lõpetas Cadorna rünnakuoperatsioonid ja asus kaitsele. Aastal 1917 pakkusid Prantsusmaa, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriigid vägesid Itaaliale appi Keskriikide rünnaku tõrjumiseks, kuid Itaalia valitsus keeldus, kuna Sonnino ei tahtnud, et Itaalia näeks välja kui Antandi marionett, ja eelistas isolatsiooni. Itaalia tahtis ka Kreekat sõjast eemal hoida, kuna Itaalia valitsus kartis, et Kreeka Antandi poolel sõtta astumisel võib see mõelda Albaania annekteerimisele, mida Itaalia endale tahtis. Itaalia õnneks ei läinud Kreeka sõjapooldajatel korda sundida Konstantínos I riiki sõtta viima, ning Itaalia kavatsused Albaanias jäid ohustamata.
pisi|Itaalia jalaväelased aastal 1918. [[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja lahinguväljadel kaotas elu üle 650 000 Itaalia sõduri]]
Pärast Caporetto lahingut 1917. aastal olid Itaalia väed sunnitud taganema kaugele Itaalia territooriumile ja see alandus tõi peaministriks Vittorio Emanuele Orlando, kellel õnnestus lahendada mõned Itaalia sõjaaja probleemid. Orlando loobus eelnevast isolatsionistlikust lähenemisest sõjale ning suurendas koostööd liitlastega ja kasutas konvoisüsteemi allveelaevade rünnakute tõrjumiseks, mis võimaldas Itaalial peatada toidunappuse alates 1918. aasta veebruarist, ning Itaalia sai liitlastelt rohkem tooraineid. Aastal 1918 algas ka vaenulike välismaalaste ametlik represseerimine ning Itaalia sotsialistid olid Itaalia valitsuse poolt üha represseeritud. Itaalia valitsus oli raevunud Ameerika Ühendriikide presidendi Woodrow Wilsoni Neljateistkümnest teesist, kuna rahvusliku enesemääramise propageerimine tähendas, et Itaalia võib mitte saada Dalmaatsiat, nagu oli lubatud Londoni lepinguga. Itaalia parlamendis mõistsid rahvuslased Wilsoni neliteist teesi kui Londoni lepingu reetmise hukka, samas sotsialistid väitsid, et Wilsoni teesid kehtivad ja Londoni leping oli rünnak slaavlaste, kreeklaste ja albaanlaste õigustele. Läbirääkimistel Itaalia ja liitlaste vahel, eriti uue Jugoslaavia delegatsiooniga (asendas Serbia delegatsiooni), lepiti Itaalia ja uue Jugoslaavia Kuningriigi vahel kokku, et Dalmaatsia, mida soovis Itaalia, läheb Jugoslaaviale, samas Istria, mida soovis Jugoslaavia, läheb Itaaliale.
pisi|Viini kohal [[Gabriele D'Annunzio poolt aastal 1918 alla visatud Itaalia propaganda]]
Piave jõe lahingus suutis Itaalia armee Austria-Ungari ja Saksa armeed tagasi hoida. Vastased ebaõnnestusid hiljem korduvalt suurtes lahingutes nagu Asiago lahing ja Vittorio Veneto lahing. Viimases lahingus hävitas Itaalia armee Austria rünnaku. Austria-Ungari lõpetas võitlemise Itaalia vastu vaherahuga 11. novembril 1918, mis lõpetas Esimese maailmasõja.
pisi|vasakul|[[Vittorio Veneto lahingu kaart, kus Itaalia armee lööb otsustavalt Austria-Ungari sissetungijaid]]
Sõja kestel suurenes Itaalia kuninglik armee 15 000 mehelt aastal 1914 kuni 160 000 meheni aastal 1918, kokku 5 miljonit väeteenistusse värvatut. See tuli kohutava hinnaga: sõja lõppedes oli Itaalia kaotanud 700 000 sõdurit ning riigieelarve defitsiit oli kaksteist miljardit liiri. Itaalia ühiskond oli jagunenud patsifistidest enamuseks, kes olid Itaalia sõttaastumise vastu, ja sõda pooldavatest rahvuslastest vähemuseks, kes mõistis Itaalia valitsuse hukka, kuna see kohe aastal 1914 Austria vastu sõtta ei astunud.
Itaalia territoriaalsed asualad ja reaktsioon
pisi|Itaalia peaminister [[Vittorio Emanuele Orlando (vasakult teine) at the Esimese maailmasõja rahuläbirääkimistel Versailles's koos David Lloyd Georgei, Georges Clemenceau ja Woodrow Wilsoniga (vasakult)]]
Pärast sõja lõppu kohtus Itaalia peaminister Vittorio Emanuele Orlando Suurbritannia peaministri David Lloyd Georgeiga, Prantsusmaa peaministri Georges Clemenceauga ja Ameerika Ühendriikide presidendi Woodrow Wilsoniga Versailles's, et arutada, kuidas Euroopa piirid ümber defineerida, et tulevikus Euroopas sõda ära hoida.
Kõnelused pakkusid Itaaliale vähe territooriume, kuna Wilson lubas rahukõneluste kestel vabadust kõigile Euroopa rahvustele oma rahvusriikide moodustamiseks. Seetõttu ei andnud Versailles' rahu Dalmaatsiat ja Albaaniat Itaaliale, nagu oli lubatud Londoni lepinguga. Lisaks otsustasid Suurbritannia ja Prantsusmaa jagada Saksamaa kolooniad mandaatidega endale, ja Itaalia ei saanud midagi. Vaatamata sellele allkirjastas Orlando Versailles' rahu, mis põhjustas kära tema valitsuse vastu. Itaalias puhkesid rahvuslaste, kes toetasid sõda ja olid "katkise võidu" vastu, ning vasakpoolsete, kes olid sõja vastu, vahel rahvarahutused.
vasakul|pisi|[[Rijeka|Fiume elanikud tervitavad septembeis 1919 Gabriele d'Annunziot ja tema rahvuslastest võitlejaid]]
Maruvihasena rahulepingu suhtes viis Itaalia rahvuslasest revolutsionäär Gabriele D'Annunzio septembris 1919 rahvuslased moodustama Fiume Vaba Riiki. Tema populaarsus rahvuslaste seas andis talle hüüdnime Il Duce ('juht') ning ta kasutas Fiume ründamisel mustades särkides poolsõjaväelist üksust. Tiitel "Duce" ja musta särgiga vormiriietus sai hiljem Benito Mussolini fašistliku liikumise sünonüümiks. Fiume annekteerimist nõudsid kõik poliitilise spektri osapooled, sealhulgas Mussolini fašistid. D'Annunzio segased sõnavõtud viisid Horvaatia rahvuslased tema poolele. Ta hoidis kontakte ka Iiri Vabariikliku Armeega ning Egiptuse rahvuslastega.
Fašismi tõus võimule
Aastal 1914 visati Benito Mussolini Itaalia Sotsialistlikust Parteist välja pärast üleskutseid Itaalia sissetungiks Austriasse. Enne Esimest maailmasõda oli Mussolini sõjaväeteenistuse vastu, protestis Itaalia Liibüa okupeerimist ning oli Sotsialistliku Partei ametliku ajalehe Avanti! toimetaja. Aja jooksul ta lihtsalt kutsus üles revolutsioonile, klassivõitlust mainimata. Mussolini rahvuslus võimaldas tal koguda raha Ansaldolt (sõjatööstus) ja teistelt firmadelt, et asutada oma ajaleht Il Popolo d'Italia, et veenda sotsialiste ja revolutsionääre sõda toetama. Prantsusmaa, Suurbritannia ja Venemaa, kes soovisid Itaaliat Antanti, aitasid ajalehte rahastada. Aastaid hiljem sai sellest ajalehest fašistliku Itaalia ametlikult toetatud ajaleht. Sõja ajal teenis Mussolini Itaalia armees ja sai korra haavata. Haav arvati olevat granaadiharjutuse õnnetus, kuigi ta ise väitis selle lahinguhaavaks.
Põrast sõja lõppu ja Versailles' rahu asutas Mussolini aastal 1919 Fasci di Combattimento ehk Võitlusliidu. Algselt domineerisid selles patriootlikud sotsialistide ja sündikalistide veteranid, kes olid vastu Itaalia Sotsialistliku Partei patsifistlikule loomusele. Fašistide platvorm oli algselt väga vasakule kaldu, lubades sotsiaalset revolutsiooni, proportsionaalset esindatust, naiste valimisõigust (alates aastast 1925) ning jagades mõisate valdused eraomandisse.
15. aprillil 1919 tegid fašistid oma debüüdi poliitilises vägivallas, kui grupp Fasci di Combattimento liikmeid ründas Avanti! bürood. Tunnistades fašistide algse revolutsioonilise ja vasakpoolse poliitika ebaõnnestumisi, viis Mussolini organisatsiooni vasakult eemale ja asendas revolutsioonilise liikumise aastal 1921 valimisliikumisega Partito Nazionale Fascista (Rahvuslik Fašistlik Partei). Partei kopeeris D'Annunzio rahvuslaste teemasid ja eitas parlamentaarset demokraatiat, samas siiski hävitamise nimel selle sees tegutsedes. Mussolini muutis oma algset revolutsioonilist poliitikat, nagu antiklerikalismi asendamine katoliku kiriku toetamisega, ja loobus avalikust vastuseisust monarhiale. Fašistide toetus ja vägivald hakkasid kasvama aastal 1921 ning fašiste toetavad armeeohvitserid hakkasid võtma armee relvi ja sõidukeid, et kasutada neid kontrrevolutsioonilisteks rünnakuteks sotsialistide vastu.
Oktoobris 1922 kasutas Mussolini ära töötajate üldstreiki Itaalias ja teatas Itaalia valitsusele oma nõudmisest anda Fašistlikule Parteile poliitiline võim või olla silmitsi riigipöördega. Kui kohe vastust ei saadud, alustas väike arv fašiste pikka rännakut läbi Itaalia Rooma (mida hakati kutsuma Marss Rooma), veendes itaallasi, et fašistid kavatsesid taastada seaduse ja korra. Mussolini ise liitus alles päris marsi lõpus, koos d'Annunzioga tervitati neid kui marsi juhte, kuni viimane aknast välja tõugati ja ebaõnnestunud atentaadis raskelt viga sai, võttes temalt võimaluse juhtida tegelikult riigipööret, mida algselt tema asutatud organisatsioon kavandas. Mussolini juhitavad fašistid nõudsid peaminister Luigi Facta tagasiastumist ja et Mussolini tuleks nimetada peaministriks. Kuigi Itaalia armee oli palju paremini relvastatud, kui fašistide poolsõjaväelised rühmad, seisid Itaalia valitsus ja kuningas Vittorio Emanuele III silmitsi poliitilise kriisiga. Kuningas oli sunnitud valima, kumb kahest rivaalitsevast liikumisest Itaalias peaks moodustama valitsuse: Mussolini fašistid või antimonarhistlik Itaalia Sotsialistlik Partei. Ta valis fašistid.
Fašistlik valitsus Itaalias
28. oktoobril 1922 valis Vittorio Emanuele III Mussolini Itaalia peaministriks, võimaldades Mussolinil ja Fašistlikul Parteil jätkata nende poliitilisi ambitsioone niikaua, kui nad toetavad monarhiat ja selle huve. Mussolini oli väga noor poliitiline juht (39-aastane) võrreldes teiste Itaalia peaministritega ja selleaegsete juhtidega maailmas. Mussolini pooldajad kutsusid teda hüüdnimega Il Duce ("Juht"), mitteametlik tiitel, mida kasutati üldiselt Mussolini seisundi kirjeldamiseks fašistlik ajastu kestel. Arenes isikukultus, mis kujutas teda rahvuse päästjana ja mis andis talle isiklikku populaarsust itaallaste seas niikaua, kui Itaalia seisis silmitsi jätkuvate sõjaliste kaotustega Teises maailmasõjas.
Pärast ametisse astumist moodustas Mussolini seadusliku koalitsiooni rahvuslaste, liberaalide ja populistidega. Siiski tuhmus fašistide heasoovlikkus parlamentaarse demokraatia suhtes kiiresti: Mussolini koalitsioon kehtestas valimisteks 1923. aasta Acerbo seaduse, mis andis kaks kolmandikku kohtadest parlamendis parteile või koalitsioonile, mis sai 25% häältest. Fašistlik partei kasutas vägivalda ja hirmutamist 25% künnise saavutamiseks 1924. aasta valimistel, ja sai juhtivaks poliitiliseks parteiks Itaalias.
Pärast valimisi mõrvati sotsialistlik saadik Giacomo Matteotti pärast üleskutset valimistulemused rikkumiste tõttu tühistada. Pärast mõrva lahkusid sotsialistid parlamendist, võimaldades Mussolinil kehtestada veel autoritaarseid seadusi. Aastal 1925 võttis Mussolini vastutuse fašistide vägivalla eest aastal 1924 ja lubas, et teisitimõtlejatega käitutakse karmilt. Enne kõnet purustasid mustsärklased opositsiooni ajalehetoimetused ja peksid mitut Mussolini vastast. Seda sündmust peetakse varjamatu fašistliku diktatuuri alguseks Itaalias, kuigi see võiks olla ka 1928. aasta, kui Fašistlik Partei kuulutati ametlikult ainsaks seaduslikuks parteiks riigis.
Järgneva nelja aasta jooksul kõrvaldas Mussolini peaaegu kogu kontrolli oma võimu üle. Aastal 1926 kehtestas ta seaduse, mille järgi oli ta vastutav vaid kuninga ees ja kuulutas end ainsaks isikuks, kes määrab parlamendi päevakorra. Kohalik autonoomia likvideeriti ja ametisse nimetatud linnapead (podestad) asendati omavalitsusjuhtide ja nõukogudega. Varsti pärast kõigi teiste parteide keelustamist aastal 1928 asendati parlamendivalimised rahvahääletustega, kus Suur Nõukogu koostas ühe kandidaatide nimekirja.
Kultuur ja ühiskond
Pärast võimule tõusmist võttis fašistlik režiim Itaalias kursi üheparteilisele riigile ja fašismi integreerimisele kõigi elualadega. Totalitaristlik riik kuulutati ametlikult välja "fašismi doktriinis" aastal 1935. Totalitarismi mõistega võttis Mussolini ja fašistlik režiim päevakorda parandada Itaalia kultuuri ja ühiskonda antiik-Rooma, isikliku diktatuuri ja mõne Itaalia intellektuaali ja kunstniku futuristliku aspekti baasil.
Vastavalt fašismile põhines Itaalia kodakondsuse definitsioon militaristlikul alusel ja fašistliku "uue inimese" ideaalil, mille järgi võivad truud itaallased end vabastada individualismist ja autonoomiast ning näha end Itaalia riigi osana ja olema valmis end selle eest ohverdama. Vastavalt sellisele totalitaristlikule ühiskonnale võisid ainult fašistid määrata, kes on "tõelised itaallased" ning fašistliku partei liikmelisus ja truudus oli inimestele vajalik "täieliku kodakondsuse" saavutamiseks, samas need, kes ei vandunud fašismile truudust, olid avalikust elust pagendatud ega leidnud tööd. Fašistlik režiim püüdles ka välismaal elavate itaallasteni, et need toetaks fašistlikke eesmärke ja samastuks Itaaliaga, mitte asukohamaaga. Hoolimata jõupingutustest kujundada uut fašismi kultuuri, ei olnud fašistliku Itaalia jõupingutused uue kultuuri loomisel nii drastilised või edukad, kui teistel üheparteilistel riikidel nagu Natsi-Saksamaa ja Nõukogude Liit.
Fašistlikus Itaalias oli Mussolini ülistatud kui riigi kaitsja. Avalikkuses ja propagandas püüdis fašistlik režiim teha teda kõikjal Itaalia ühiskonnas olevaks. Enamus fašismi veetlusest Itaalias põhines isikukultusel Mussolini ja tema populaarsuse ümber. Mussolini kirglikku kõnekunsti ja isikukultust eksponeeriti hiiglaslikel rahvakogunemistel ja mustsärklaste paraadidel Roomas, mis andis inspiratsiooni Adolf Hitlerile ja Natsionaalsotsialistlikule Saksa Töölisparteile Saksamaal.
Fašistlik režiim tegi propagandat kroonikafilmides, raadios ja mõnes mängufilmis, kus teadlikult ülistati fašismi. Aastal 1926 võeti vastu seadus, mis nõudis, et kinodes tuleb enne kõiki mängufilme näidata propaganda kroonikafilme. Need kroonikafilmid olid Itaalia avalikkuse mõjutamisel palju efektiivsemad kui propagandafilmid või raadio, kuna vaid vähestel itaallastel oli sel ajal raadio. Fašistlik propaganda oli sel ajal laialt esindatud plakatitel ja riigi poolt toetatud kunstis. Kunst ja kirjandus fašistlikus Itaalias ei olnud rangelt kontrollitud, ja seda tsenseeriti vaid siis, kui see oli lausa riigi vastu.
Suhted katoliku kirikuga paranesid Mussolini režiimi ajal märgatavalt. Vaatamata varasemale vastuseisule kiriku suhtes tegi Mussolini pärast aastat 1922 liidu kirikumeelse Itaalia Rahvaparteiga (Partito Popolare Italiano). Mussolini pidas lepituse (conciliazione) osana paavstiga läbirääkimisi Vatikani territooriumile iseseisvuse andmise üle. Lateraani kokkulepetega parandas Itaalia ametlikke suhteid kirikuga. Läbirääkimised olid algul siiski pingelised: Vatikan ja fašistlik režiim esitasid teravaid argumente, mida selline leping peaks tähendama ja kuidas seda tuleks interpreteerida. Giovanni Montini (tulevane paavst Paulus VI), kes oli seotud katoliiklike poliitikutega Itaalias, kaheldes lepingu väärtuses Vatikani iseseisvuse kindlustamisel, ütles kord "Kui paavsti vabadust ei ole võimalik tagada vabade inimeste, ja eriti Itaalia inimeste tugeva usuga, siis ei saa seda teha ei territoorium ega leping".
Fašistlik režiim siiski jätkas püüdega lahendada Vatikani iseseisvuse probleem. Märtsis 1929 toimus rahvahääletus, kus itaallastel paluti hääletada valitsuse kavandatavat Vatikani iseseisvuse tunnustamist. Lepinguvastaseid hirmutati fašistliku režiimi poolt: Azione Cattolica partei juhendas Itaalia katoliiklasi hääletama fašistlike kandidaatide poolt, et kujutada neid kiriku positsioonilt; Mussolini väitis, et "ei" hääled olid nendelt "...vähestelt haiglastelt kirikuvastastelt, kes keeldusid tunnistamast Lateraani kokkuleppeid". Prantsuse ajalehes Le Monde kirjutas Guido Miglioni fašistliku režiimi hoiakust ja Lateraani kokkulepete loomusest: "Need kaks aastat on olnud tunnistajaks järkjärgulisele, kuid armutule režiimi nõudmiste esitamisele paavstile". Vaatamata vastuseisule läbirääkimiste loomusele kartsid paljud itaallased, et "ei" hääl võib põhjustada fašistlikke repressioone ja rünnakuid lepingu vastastele. Kui rahvahääletus lõppes, oli 8,63 miljonit itaallast või 90% registreeritud valijatest hääletanud. Sellest vaid 135 761 ütles "ei". Laterani kokkulepped allkirjastati ja Vatikani iseseisvust tunnustati. Vaatamata varasematele hädadele paranesid suhted kiriku ja režiimi ja veel enam Itaalia enda vahel märgatavalt. Lateraani kokkulepped on seniajani kehtivad.
Aastal 1933 oli Itaalial mitmeid tehnoloogilisi saavutusi. Fašistlik valitsus kulutas suuri rahasummasid tehnoloogilistele projektidele nagu uue Itaalia ookeanilaineri SS Rex ehitamine, mis aastal 1933 püstitas Atlandi ookeani ületamise rekordi nelja päevaga. Samuti rahastati vesilennuki Macchi M.C.72 arendamist, millest sai aastal 1933 maailma kiireim vesilennuk ja mis säilitas tiitli ka aastal 1934. Aastal 1933 tegi fašistlik valitsusliige Italo Balbo, kes oli ka aviaator, transatlantilise lennu Chicago maailmanäitusele, mida kutsuti "Century of Progress". Lend sümboliseeris fašistliku juhtimise jõudu ning tööstuslikku ja tehnoloogilist edu, mida riik fašistliku juhtimise all saavutas.
Mis puutub antisemitismi, siis fašistid jagunesid selle järgi, mida teha, eriti pärast Adolf Hitleri tõusu Saksamaal. Mitmed fašistid olid juudid ja Mussolini ise ei uskunud antisemitismi, kuid Hitleri rahustamiseks kasvas antisemitism fašistlikus parteis pidevalt. Aastal 1936 tegi Mussolini oma esimese kirjaliku avalduse juutide koha, väites, et antisemitism on alles tekkinud, kuna juudid on saanud riigi võimupositsioonidel liiga ülekaalukaks, ja väitis, et juudid olid "metsik" hõim, kes tahtis kristlased avalikust elust "täiesti eemaldada". Aastal 1937 kritiseeris fašist Paolo Orano sionistlikku liikumist kui osa Suurbritannia välispoliitikast, mis on loodud kaitsma Briti huve Palestiina alal arvestamata kristlaste ja moslemite kohalolekuga. Itaalia juutide kohta ütles Orano, et nad "ei peaks muretsema millegi muu kui oma religiooni üle" ja mitte hooplema, et on patriootilised itaallased. Aastal 1938 võttis Mussolini režiim Natsi-Saksamaa survel vastu antisemitismi poliitika, mis oli Itaalias ja fašistlikus parteis endaski väga ebapopulaarne. Seaduste tulemusel kaotas fašistlik režiim oma propagandajuhi Margherita Sarfatti, kes oli juut ja Mussolini armuke. Antisemiitliku poliitikaga oli rahul väike osa kõrgemaid fašiste nagu Roberto Farinacci, kes väitis, et juudid olid läbi intriigide võtnud kontrolli võtmepositsioonide üle rahanduses, äris ja koolides, ning ta märkis, et juudid pooldasid Etioopiat Itaalia sõjas sellega ja et juudid pooldasid vabariiklikku Hispaaniat Hispaania kodusõjas. Aastal 1938 sai Farinacci kultuuriministriks ja võttis vastu rassilisi õigusakte eesmärgiga ära hoida rassilist segunemist, mis sisaldas antisemitismi. Kuni vaherahuni liitlastega septembris 1943 oli Itaalia juudi kogukond kaitstud deporteerimise eest natsi-surmalaagritesse idas. Seoses vaherahuga võttis Hitler kontrolli Saksamaa okupeeritud territooriumil põhjas ja alustas jõupingutusi juudi kogukonna likvideerimiseks oma kontrolli all. Kohe pärast Itaalia sõttaastumist loodi arvukalt laagreid vaenulike välismaalaste ja režiimile ohtlike itaallaste vangistamiseks. Erinevalt brutaalsetest natsilaagritest lubati Itaalia laagrites perekondadel koos elada ja seal oli lai sotsiaalse heaolu ja kultuurilise aktiivsuse programm.
Haridus
pisi|Benito Mussolini ja [[Fašism|fašistlik mustsärklastest noorsugu aastal 1935]]