cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Platon
Elulugu
Nooruses sai ta korraliku hariduse grammatikas, muusikas ja gümnastikas. Diogenes Laertiose sõnul maadles ta isegi Isthmose mängudel. Enne Sokratesega kohtumist oli ta õppinud filosoofiat Herakleitose õpilase Kratylose juures.
Platon reisis ulatuslikult Itaalias, Sitsiilias, Egiptuses ja Küreenes. Neljakümneselt Ateenasse naastes asutas ta omaenese kooli, Akadeemia, mis sai nime asukoha järgi Ateena kangelasele Akademosele pühendatud puudesalus. Kool tegutses aastani 529 pKr, mil Ida-Rooma keiser Justinianus I selle paganluse tõttu sulges.
Hiljem sekkus Platon Sürakuusa linna poliitikasse Sitsiilias. Diogenes Laertiose andmeil külastas ta linna esmalt Dionysiose võimu ajal. Dionysiose sugulane Dion hakkas Platoni õpilaseks, kuid türann pöördus tema vastu ning Platon müüdi orjusse. Ateenaga sõjajalal oleva Küreene linna orjaturult ostis Platoni üks ta pooldaja ning läkitas filosoofi koju Ateenasse.
Pärast Dionysiose surma kutsus Dion Platoni tagasi Sürakuusasse, et koolitada uus valitseja Dionysios II valgustatud filosoof-kuningaks. Dionysios kuulas küll õpetusi, kuid hakkas kahtlustama Dionit plaanis võimu haarata, saatis tolle pagendusse ja hoidis Platonit väevõimuga kinni. Lõpuks Platon siiski lahkus, Dion aga kukutas Dionysios II ning valitses Sürakuusat lühikest aega, kuni teine Platoni õpilane Kallippos linnas omakorda võimu haaras.
Komsomolskoje rajoon
Komsomolskoje rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia kaguosas.
Platon
Ideedeõpetus
Platoni filosoofia tuumaks on juba Platoni tuntuima õpilase Aristotelese ja veelgi enam hilisemate Platoni tõlgendajate jaoks ideedeõpetus.
Komsomolskoje rajoon
Rajoonis on 12 külaasundust, kus on kokku 54 asulat. Rajooni keskus on Komsomolskoje.
Platon
Ideedeõpetus
Platoni järgi on olemas kaks maailma: üks on tõelise tegelikkuse, ideede maailm ja teine näiva tegelikkuse, tekkivate ja muutuvate ning kaduvate esemete maailm. Ideed on jäävad, püsivad, muutumatud, iseeneses olevad ja igavesed. Näiva maailma tajutavad esemed on aga muutlikud, alatises tekkimises, teisenemises ja hävimises. Kogu reaalne olemine, tegelikkus, asjade ja kehade maailm on näivus. Tema olemasolu sõltub ideede maailmast, ideaalsest olemisest, mis oma ideaalsete kujunditega teda nagu läbi põimib ning seega õieti teeb olemasolevaks. Ideed eksisteerivad iseeneses, sõltumatult kõigest muust, moodustades muutuvate asjade jäädava olemuse – ousia, mida pole võimalik tajuda meeltega, kuid mida avastab surematu ning preeksisteeriv hing kaemuses. Kehalised esemed on ainult ideede ebatäiuslikud koopiad, jäljendid ja varjud, ideed ise aga on paradeigmata – algkujud.
Komsomolskoje rajoon
2016. aastal oli rajooni elanike arv 25 629. 2010. aasta seisuga olid elanikest 69,2% tšuvašid, 26,2% tatarlased ja 4,3% venelased.
Platon
Ideedeõpetus
pisi|Koopa võrdpilt
Ideede ja kehaliste nähtuste vahekorda selgitab Platon koopa võrdpildi abil. Meie, inimesed oleme nagu koopas. Oleme aheldatud näoga koopaseina poole, selg on seejuures pööratud koopa avause poole, millest lahutab meid müür. Müüri taga on kunstliku valguse allikas, mis heidab meie ette seinale varje asjadest, mida kantakse mööda meie selja taga asuvast müürist nii, et üle müüri ulatuvad ainult kantavad asjad, kandjad ise jäävad müüri taha peitu ning neid pole varjudel näha. Seega võime näha koopa seinal ainult varje neist esemetest. Esemeid endid me ei näe, ainult nende varje, mida heidab kunstlik valgus. Sestap võib väita, et me tajume siin muutuvas maailmas ainult tegelike asjade pettekujutisi. Ja seejuures elame ekslikult veendumuses, nagu näeksime tõelisi asju. Samas asub ülim tõelisus hoopis väljaspool koobast, puhta päikesevalguse käes, mis on meile kui koopas viibijatele pimestav, me ei suuda seda näha, kui meid selleks spetsiaalselt ei treenita. Koopast väljaspool asuvad tõelised asjad on samastatavad ideedega. Ideede haaramiseks on meie tavalised kogemuse hankimise viisid liiga puudulikud ja piiratud.
Ideid on väga palju, kuid neid on siiski lõplik hulk. Neid on olemas kõigist mõeldavaist asjadest, omadustest ja suhetest, nii heast kui ka halvast, nii õilsast kui ka alatust, nii ilusast kui ka inetust. Hilisemais dialoogides Platon siiski piiritles ideed kolme kategooriaga: a) väärtusi sisaldavad ideed, headuse ja ilu ideed; b) loodusesemeile vastavad ideed, nagu tule, vee ideed, ja c) matemaatilistele relatsioonidele vastavad ideed, nagu suure ja väikese, üksuse ja paljuse ideed.
Ideede maailm on muutuva maailma põhjus ja otstarve ühtlasi. Kuid me kuulsime juba, et ideede maailm on igavene, muutumatu ja täiuslik, meeltega tajutav maailm aga vastupidine – ebatäiuslik, tekkiv, muutuv ja kaduv. Seepärast ei saa kõik tuleneda ideedest. Meelelise olemise ebatäiuslikkuse põhjust tuleb otsida mitteolevast. Seega sõltub muutuv kehaline maailm ainult osaliselt ideedest, osaliselt aga mitteolevast, mis on piiritu, täiesti muutlik, mitteolev ja mitteteaduslik. Mitteolev on tühi ruum, mis on vormitu, oleva täielik negatsioon.
Õpetus hingest
Meid ümbritsev maailm on Platoni järgi loodud valmistava meistri ehk demiurgi (demiourgos) poolt. Maailma luues lõi demiurg esmalt hinge (maailmahing), mis on kogu meelelisele maailmale aluseks ja ümbriseks, läbistades seda kõikjal. Meeltega tajutav või kehaline maailm ei saa olla igavene nagu igavene mõteldava sfäär, sest ta sisaldab mitteoleva muutuslikkust, mis väljendub kõikvõimalikes liikumise (s.t muutumise) vormides: "Esiteks tuleb minu arvates teha see eristus: (1) mis on alati olev, millel pole saamist, ja (2) mis on alati saav, aga kunagi pole. Esimene on haaratav mõistusele mõtlemisega ja on alati iseendaga sama, teise üle teeb oletusi arvamus mõistuseta meeletajuga, on saav ja häviv ning pole kunagi olev olevasti" (Timaios 27d-28a). Hing järgib igavest ja muutumatut mõteldavat muutuvuses kõige täiuslikuma liikumise läbi, mis mõteldav on. Hing on Platoni järgi iseennast liigutav, s.t liikuvana omab ta oma liikumise põhjust iseeneses. Kõik muud liikumised, sh kehaline liikumine, kus liikumise põhjus on väljaspool liikuvat, on põhjustatud hinge kui ainukese võimaliku liikumise alge poolt.
Kuna demiurg oli hea, lõi ta üheainsa kosmose igavese eeskuju võimalikult täiusliku koopiana. Ta tahtis, et kõik sarnaneks täiuslike ideedega, ja lõi korrapärasuse korrapäratuses, pannes hinges kokku muutuva ja muutumatu ning neist sai ta kolmanda, vahepealse olemuse tüübi. Siis ühendas ta vägivallaga (vaevu ühendatavat ühendades) hinges samasuse ja erinevuse loomused ja kolmanda vahepealse olemuse ning moodustas neist kõigist kokku üheainsa idee. Ta pani hinge mõistuse ja liitis hinge külge keha, et hingestatud olend saaks loomu poolest olla kosmoses parimate (kehaliste) asjade loojaks. Ta tegi ka kõiksuse elavaks hingega ja mõistusega, st Platon peab kosmost elusaks organismiks.
Keha on Platoni järgi aga noorem kui hing ega saa olla aluseks vanemale. Seega lõi demiurg kõigepealt hinge ja pani selle kosmose keskmesse, venitas selle aga ümber kogu maailma nii, et see kõike läbistas ja lõi niiviisi kõige esimese õnneliku jumala – taeva (ouranos), mis on paarituna iseenda armuke, s.t autarkne. Seejärel võis demiurg luua maailma olendid ja kõik muu, mis sinna kuulub.
Inimese hing sarnaneb oma olemuselt kogu maailma hingega, mida ta jäljendab. Ta kuulub ülemeelelisse ideede maailma. Seega on hing igavene, tekkimatu, hävimatu ning lihtne – olles samas liikuv ning seejuures ise oma liikumise põhjuseks. Ta sarnaneb ideega, ta on sellega sugulane, kuid mitte idee ise. Enne sündimist "elab" hing ideede riigis. Kehasse sündinuna pääseb hing ainult surma läbi teda aheldavaist köidikuist. Seepärast ei tule surma karta. Hinge ja keha vahekord on sama mis idee ja näiva maailma, tõelise ja näiva tegelikkuse oma: hing on surematu, ideeline, keha aga tekkiv ja kaduv.
Nähtamatusse ideede maailma pääsevad tagasi ainult puhtad hinged, kes juba siinses elus on end vabastanud keha halbadest mõjudest. Seepärast ka need hinged, kes liigselt kiinduvad keha külge, ei pääse tagasi sinna, kust nad on tulnud, vaid siirduvad karistuseks inimeste või mitmesuguste loomade kehadesse. Väga rumalad siirduvad kaladesse. Need, kes hoolega on taotlenud tavalisi kodaniku hüvesid, olemata filosoofid, muutuvad mesilasteks või sipelgateks. Nii jätkab hing rändamist ühest kehast teise seni, kuni ta on viimaks vabanenud keha halbadest mõjudest ja jõuab tagasi nähtamatusse ideede maailma.
Inimese hingel on kolm osa: mõistus (mõtlemine, tunnetus: nous), söakus (julgus, vaprus: thymos) ja ihalus (himu, instinkt: epithymos). Ihaluse asukoht on niuetes. Niuded on pakitsev energiareservuaar, põhiliselt seksuaalne. Söakuse asukoht on südames, verevoolus ja jõus. Mõistuse ja teadmise asukoht on peas, mis on silmaks ihale ja lootsiks hingele. Nii on see inimese hinge kui ka kosmose hinge puhul.
Olulisim ning kõrgeim osa hingest on mõistus, mis moodustab hinge tõelise olemuse. Mõistus on hinge jumalik ja surematu osa, kuigi Platon väidab mujal, et kõik kolm hinge osa on surematud (dialoog "Phaidros"). Dialoogi "Timaios" järgi Kehasse sattunud surematule hingele lisanduvad surelikud osad – söakus ja ihalus.
Õpetus riigist
Inimestes esinevad kõik kolm hinge osa, kuid erineval määral. Mõned inimesed on ainult kehastunud iha, rahutud ja omandamishimulised hinged, kes upuvad ainelistesse otsingutesse ja tülidesse. Need on mehed, kes valitsevad ja tegelevad tööstuses, käsitöös, põllumajanduses. Kuid on ka teisi, kes on tundmuste ja vapruse ning julguse templid, kes pole huvitatud niivõrd sellest, mille eest nad võitlevad, kui võidust võidu enda pärast. Nad on võitlushimulised. Need on mehed, kes moodustavad maailma sõjavägesid ja kaitsejõude. Ja lõpuks on need vähesed, kelle lõbuks on meditatsioon ja mõtlemine, kes ei ihka hüvesid, varasid ega võitu, vaid teadmisi, kelle taevaks pole varandus ega võim, vaid tõde. Need on tarkuseinimesed.
Platoni ideaalriigis on vastavalt kolmele hinge osale kolm ühiskondlikku klassi: valvurid, sõdurid ja töölised. Igale klassile on määratud eri ülesanded. Valvurite ülesandeks on riigi kaitsmine ja tööliste ülesandeks varade loomine. Nii nagu mõjuka individuaalse teo juures iha, olgugi soojendatud emotsioonist, on juhitud teadmisest ja mõistusest, nii peaksid täiuslikus riigis tööstuslikud jõud tootma, mitte valitsema. Teadmise, teaduse ja filosoofia jõud peavad valitsema. Ilma teadmiste juhtimiseta on inimesed korratu hulk, on nagu segaduses ihad. Inimesed vajavad filosoofide juhtimist, nii nagu ihad vajavad teadmiste ja mõistuse valgustamist. Ainult filosoof on kohane rahvast juhtima.
Iga valitsemisvorm kaldub iseennast hävitama oma põhiprintsiipidega liialdamisega. Aristokraatia ruineerib end, piirates liiga kitsalt seda ringi, kelle päralt on võim. Oligarhia hävitab end ettevaatamatus rüseluses kiireks rikastumiseks. Mõlemal puhul on tagajärjeks revolutsioon. Siis tuleb demokraatia. Kuid ka demokraatia hävitab end demokraatiaga liialdamise tõttu. Tema põhiprintsiibiks on kõigi samaväärne õigus olla ametis ja määrata riigi poliitikat. Esimesel pilgul näib see olevat kena korraldus. Kuid ta muutub hävitavaks sellepärast, et inimesed pole kasvatuse abil ette valmistatud selleks, et valida parimaid juhte. Platon kaebab, et lihtsate ülesannete- nagu kingategemise- puhul me arvestame, et ainult eriliselt ettevalmistatud isik võib teenida oma eesmärki, poliitikas ja riigijuhtimises aga oletame, et igaüks teab, kuidas riiki valitseda. Poliitilise filosoofia probleemiks on leida meetod, mille abil saaks eemaldada avalikest ameteist oskamatus ja kelmus ja ette valmistada parimaid valitsemiseks üldsuse hüvanguks.
Poliitiliste probleemide taga seisab inimese loomus. Ei või oodata paremaid riike, seni kui pole paremaid inimesi. Seepärast on riigi tähtsamaid ülesandeid oma kodanikkude kasvatamine.
Riik oma tsensorite abil peab rangelt valvama kasvatuse järele. Juba varasemaist aastaist alates peab tsensor valvama materjali üle, mida loetakse, ja muusika üle, mida kuulatakse. Emad ja ammed võivad jutustada ainult neid muinasjutte ja lugusid, mis on lubatud. Homeros ja Hesiodos kuulusid keelatud autorite hulka mitmel põhjusel. Neil leidus jutustusi, kus jumalad toimisid ebamoraalselt, aga noored pidid juba algusest peale õppima, et paha ei saa kunagi tuleneda jumalast, kuna jumal on headus. Neil leidus kirjeldusi, mis äratasid kartust surma vastu, aga noori tuleb kasvatada nii, et nad rõõmuga on valmis ohverdama oma elu võitluses. Muusikas olid keelatud lüüdia ja joonia meloodia: esimene sellepärast, et väljendab kurbust, leina, ja teine, et on pehmeloomuline. Seevastu olid lubatud dooria meloodia, mis sisendab vaprust, ja früügia oma, mis on ettevaatlik, kaaluv.
Inimestel peab olema religioon. Platon usub, et rahvas ei saa olla tugev ilma usuta jumalasse. Veel enam kehtib see, kui usule jumalasse lisandub usk isiklikusse surematusse. Teise elu lootus annab meile julgust kohata surma ja taluda ka oma armsamate surma.
Suur lugupidamist osutas Platon matemaatika kui mõtlemise kasvataja vastu. Platonile nagu hiljem Russellile on matemaatika filosoofia vältimatu eelmäng. Matemaatilised objektid on ka muutumatud nagu ideed, vastandina tajutavale asjade maailmale.
See on õpetus, mida meie päevil seotakse Nietzsche nimega. Võib-olla pole filosoofiaajaloos see õpetus paremini sõnastatud kui Platoni enda poolt dialoogis "Gorgias". Seal paljastab liigset filosofeerimist põlgav aristokraat Kallikles moraali kui nõrkade leiutise tugevate võimu kahjutukstegemiseks. Sofisti arvates õiglus pole meeste, vaid sulaste moraal; see on orjamoraal, mitte kangelasmoraal.
Siin esineb eetika fundamentaalne probleem: mis on õiglus? Kas peame otsima õiglust või võimu? Kas on parem olla hea või tugev?
Esiti Sokrates, s.o Platon, ei vasta üldse. Ta vihjab vaid sellele, et õiglus on indiviididevaheline suhe, mis sõltub sotsiaalsest korrast. Järelikult on seda parem uurida osana ühiskonna struktuuris kui isikliku käitumise osana. Ta oletab, et kui suudaksime kirjeldada õiglast riiki, siis oleksime paremas olukorras ka õiglase indiviidi kirjeldamisel. Õiglus oleks lihtne, kui inimesed oleksid lihtsad.
Õiglus ühiskonnas on Platoni järgi suhete harmoonia ühiskonna klasside vahel. Seda suhete harmooniat võiks võrrelda harmooniaga, mille tõttu planeedid püsivad oma õiges liikumises. Õiglus ei ole tugevama õigus, vaid terviku mõjukas harmoonia.
Kunsti- ja ilukäsitlus
pisi|[[Ateena kool. Raffael. Teose keskel on näha Platon ja Aristoteles]] Platon on kujutava kunsti ja eepilise luule suhtes kriitiline, kuna sellel on tema arvates liiga otsene mõju inimese hingele. Kunst tekitab näivust ning püüab seda esitada tõe pähe, kuigi on enamasti tõest nii kaugel kui võimalik. Kui kunstiteosed on valmistatud väga imposantselt ja veenvalt, siis inimene satub nende mõju alla ega kasuta asjade tõlgendamisel enam oma mõistust, ning on seega kunsti vahenditega ettearvamatult manipuleeritav. Sestap osutab Platon vajadusele ideaalses riigis kunsti tsenseerida, mille all peab ta eelkõige silmas eepilise luule teoste tegemist vägivallatumaks, realistlikumaks, üllamaks, õpetlikumaks ning loodab, et sel teel muutuvad vooruslikumaks ka inimesed polises.
Kunstnik tegutseb Platoni järgi entusiasmi või maania mõjuvallas ega oma oma tegevusest arupärast teadmist (technē), vaid ainult kogemust (empeiria). Kunstnikud pole ise oma teoste head tõlgendajad, vaid loovad need inspiratsiooni ajel ning pigem mõistavad nende teoseid näiteks filosoofid.
Platonil on selle kõrval ka n-ö positiivseid käsitlusi kunstist, näiteks määratleb ta mõõtmise ja mõõdupära erinevuse kunsti puhul, räägib teadvast ja teadmatust jäljendamisest, käsitleb nii filosoofiat kui kunsti mõlemat inspiratsioonil põhinevana – lisaks muule on ta ise maailmakirjanduses tunnustatud draamateoste autor, mistõttu tuleb ütelda, et Platoni suhe kunsti on õieti silmatorkavalt ambivalentne.
Analoogia kunstiliikide vahel
Platon püüab avastada esteetika sõnavara ja probleeme, tema teostes ei leidu ühtset esteetikateooriat, kuid selles sünnivad ilu, jäljenduse (mimeesi) ja inspiratsiooni mõiste. Tavaliselt räägitakse esteetikast või kunstifilosoofiast siis, kui jutt ei ole ainult ühest kunstiliigist. Platoni dialoogid keskenduvad luulele, eriti draamaluulele, kuid luulet vaadeldakse Platoni-eelset traditsiooni järgides kõrvuti kujutava kunstiga. James Porteri (2010:188) väitel oli Platoni-eelse sensualistliku esteetilise mõtlemise kultuurile omane kunstiliikide vaatlemine analoogias ning seega oli olemas ka kunsti mõiste. Ka tragöödia võrdles end skulptuuriga (Pappas 2012b:325). Mõned niisugused tõlgendused on vaieldavad, aga Homerose "Iliase" koht, mis räägib Achilleuse kilbist, (18.479–609) eeldab paralleeli sõja ja rahu kujutamise vahel kilbil ja Homerose eeposes (Cunningham 2007, Francis 2009). Luuletaja Simonides ütlebki: "Maalikunst on vaikiv luule ja luule on kõnelev maalikunst" (Plutarchos, "Ateenlaste hiilgus", 346f–347a). Nõnda toob Platon "Politeia" X raamatus luule mimeesist rääkides näiteks maalikunsti mimeesi. (Sama teeb Aritoteles teose "Luulekunstist" IV peatükis 1448b4–19. )
Platon tunneb maalikunsti ja skulptuuri vastu ka spetsiaalset huvi ja hindab neid, öeldes nende kohta technē ("Ion" 532e–533a, "Gorgias" 430c, 448b, 453c–d, 503e,"'Protagoras" 318b-c; Demand 1975), seda isegi luulevastases "Politeias" (472d, 500e–501c, 400d–401a). Seega vaatleb Platon "Politeiat" kõrvuti maalikunsti kui iseseisva nähtusega.
Kunsti mõju riigis
Platoni kirjutised kunsti kohta on kunstifilosoofia ja esteetika ajaloos alustrajavad, sest need on varaseim oluline panus esteetikasse, tema kunstifilosoofia on lähedases seoses tema metafüüsika ja eetikaga, ta vastustab kunsti ja ta kirjutab kunstiliselt nii hästi, et Philip Sidney ("A Defense of Poetry") on teda nimetanud kõige poeetilisemaks filosoofide seas. Kunstil ei ole Platoni silmis iseseisvat väärtust, vaid sel saab olla tõelist väärtust ainult niivõrd, kui see kujutab õigesti metafüüsilist ja eetilist maailmakorda, mille filosoofia mõistuse abil avastab.
"Politeia" 2. ja 3. raamatus vaatleb Platon kunsti rolli hariduses. Haridus peab kujundama iseloomu, eriti neil, kellest saavad Platoni kujutatud õiglase linna heaolu eest vastutavad "valvurid". Et kunst avaldab noortele hingedele suurt mõju, tuleb kunsti reguleerida nii, et see mõjuks tervislikult ja viiks nad sarnasuse, sõpruse ja harmooniani mõistuse iluga (401c–d). Platon eeldab, et väljamõeldud lugudel ja poeetilistel kujutustel on hariduses valdav roll. "Protagorases" (325–326a) on juttu sellest, kuidas lastel tuleb õppida pähe heade luuletajate teoseid, kus on palju manitsusi ja vana aja heade meeste hingestatud kirjeldusi, nii et lastel tuleb tahtmine nende sarnaseks saada. Ent kuigi Platon peab Homerost heaks luuletajaks, paneb ta "Politeias" ette tema teoseid halastamatult tsenseerida, sest jumalaid ja kangelasi ei tohi kirjeldada argadena, meelt heitvatena, petvatena, himude juhituna ega kurjategijatena. Hea fiktsioon kujutab reaalsust õigesti ja kujundab publikul hea iseloomu. Platonit ei paista häirivat mõte, et inimeste käitumise tõetruu kirjeldamine sõjas ja armastuses ei kasvata parimat iseloomu. Kas eelistada tuleb tõetruudust või mõju iseloomule? Platon kaldub viimase poole: mõned vägivaldsed müüdid on väärad ja neid ei tohiks noortele jutustada isegi siis, kui need oleks tõesed (Politeia 378a).
Poeetilisel kõnel on kaks viisi: ühe puhul räägib luuletaja omal häälel, teise (mimeesi) puhul ta peidab end, jäljendades tegelase häält (Politeia, 393a–c). Platon väidab, et kui mängida näidendis kellegi rolli, siis muututakse ka päriselus selle tegelase sarnaseks. Et ideaalse kogukonna liikmetel ja eriti valvuritel peab olema elus ainult üks roll, siis on parem, kui näidendite mängimist piiratakse. Mimeesi tegijad on teravmeelsed ja mitmekülgsed, ja selliseid inimesi ideaalne riik ei salli. Valvurid peaksid kasutama mimeesi nii vähe kui võimalik ja mängima ainult õilsaid, ennast valitsevaid ja vooruslikke tegelasi.
Aristophanes
Varasemad autorid kasutasid sõna mimēsis Platonist ebamäärasemalt. Nad ei kasutanud seda luuletamise kohta ega pidanud silmas pettust, välja arvatud Aristophanes. Tema komöödiad kommenteerivad Euripidese ja teiste autorite tragöödiaid ("Linnud", 787, 1444; "Pilved" 1091, Plutos 423–4), kasutades sõnu mimeisthai ja mimēsis halvustavalt. Kuigi komöödias nähakse mõnikord filosoofia vastast filosoofia ja luule vanas tülis, mida Platon mainib, (Most 2011), on Aristophanest ammu peetud Platoni eelkäijaks luule moralistliku kriitikana. Neid ühendab konservatiivne hoiak, mis kaalub üles Sokratese laimamise "Pilvedes". Juba Aristophanes nimetab mimeesiks näitlejate tegevust, vihjates pettusele või varjamisele. "Konnades" on vastamisi Aischylos ja Euripides. Komöödias "Naised rahvakoosolekul" nimetatakse mimeesi elu segiajamiseks ja loomuvastaseks. Komöödias "Naised tesmofooridel", nagu "Politeiaski", käib "mimees" nii tragöödia kirjutamise kui ka tegelaste mängimise kohta.
"Politeia" 2. ja 3. raamat
"Politeia" 3. raamatus ja "Seaduste" 4. raamatus mainib Platon mimeesi ainult seoses luulega.
"Politeia" 2. ja 3. raamat hindavad luule rolli valvurite ettevalmistuses. Selle koha esimene osa, peamiselt 2. raamatus, taunib seda, kuidas Homeros ja komöödiakirjanikud jäljendavad (kujutavad) jumalaid ja heerosi, sest see on jumalateotus ja annab noortele halba eeskuju (377e–392c).
Edasi arutab Sokrates luulelise jutustuse stiili (lexis). See võib kasutada ainult jutustamist, ainult mimeesi või mõlemat läbisegi (392d). Ta mõistab mimeesi anomaalse või ebaõnnestunud jutustamisena. Sokrates esitab mimeesi vastu kaks argumenti ning kuulutab lõpuks, et riiki, mida "Politeias" kavandatakse, mimeetilist luulet ei lubata. Määratlevas näites mõistetakse mimeesi kehastamisena. Homerose eepostes vahelduvad sündmuste jutustused, kus Homeros räägib omal häälel kolmandas isikus, ning tegelaste kõned, mis jäljendavad viisi, kuidas tegelased peaksid kõnelema (393a–c). Tegelase jäljendamine tähendab nii tegelase kõne koostamist kui ka selle ettekandmist, nagu Aristophaneselgi. See võimaldab Sokratesel tuua tegelaste kujutamise vastu mitu argumenti. Peamine argument ütleb, et uus riik ei soovi alatute tüüpide kujutamist, sest nende mängimine soodustab sellist käitumist nagu jäljendatavatel isikutel (395c–397e). (Gabriel Richardson Lear (2011) mõistab siin kehastamise all välispidist jäljendamist. See loob küll seose 10. raamatuga, kuid jätab kõrvale selle argumendi psühholoogilise lihtsuse.) See on väga hea argument selle poolest, et sest see võimaldab lubada vaprate sõdurite, filosoofide ja teiste eeskujulike tüüpide jäljendamist ning keelata pahelised ja alatud tegelased. Ja niisugune mõju näitlejale on tõesti olemas. Kummaline on aga see, et jäljendada ei tohi naisi, orje, loomi, pille, mehhanisme ja vee helisid. Aga näiteks mehhanismide helide jäljendamine ei muuda jäljendajat mehhanismiga sarnasemaks. Argument on eksitav ka sellepärast, et see ei tee selget vahet luuletaja ja näitleja jäljendustegevuse vahel. Kolmanda raamatu kõige veenvam osa peab eeldama, et jäljendamine on esitamine, sest näiteks äikest jäljendatakse ainult esitamisel ja halva tegelase jäljendamine mõjub halvasti pigem noorele näitlejale kui näitekirjanikule. Peale selle, mitte kõik elanikud ei näitle, kuigi paljud Ateena noorukid olid komöödiate ja tragöödiate koorides ning igal aastal pühendas mitukümmend noormeest hooaja näidendiproovidele. Koos etendustega keelatakse ka näidendid.
3. raamatus ei seostata mimeesi sarnasuse kui niisugusega. Mimees on lihtsalt jutustusest erinev kujutamisvorm, mis teeb luule kahjulikumaks, kui ta muidu oleks, juhul kui kujutatakse halbu tegelasi. 10. raamat käsitleb mimeesi teisest vaatenurgast, ja seos (kooskõla) nende tekstikohtade vahel pole selge. Kümnendas raamatus laiendatakse mimeesi mõistet nii, et jutt ei ole enam lihtsalt otsesest kõnest ja mimees kui niisugune osutub halvaks.
"Politeia" 10. raamat
"Politeia" 10. raamat (595a–608b; nagu ka "Sofist") mõistab mimeesi laiemalt kui otsene kõne eepilises luules ja näitekirjandus. Jutt on millestki, mis on ühine maalikunstile ja luulele ja mida võib mõista umbes pilditegemise või kopeerimisena. Mängus on nähtava originaali ja nähtava kujutise vahekord. Raamatu alguses öeldakse, et järgnev argument kaitseb jäljendava luule pagendamist 3. raamatus. Edasi öeldakse, et kui nüüd hinge eidosed (liigid) on eristatud, on jäljendamise ohtlikkus ilmsem (595a–b). Kõige levinuma tõlgenduse järgi on mõeldud hinge osi, mida eristatakse 4. raamatus (435b–441c).
Kalon ja ilu
Vanakreeka sõna kalon ei tähenda täpselt sama mis sõna "ilu". Kalon võib Platonil olla nägu, keha, skulptuur, lusikas, puu, koht, kus kasvab rohi (Phaidros 230b), ja siis on "ilus" või "kaunis" parim tõlkevaste. Siiski kasutab ta seda sõna pigem näo ja keha kui kunstiteose või loodusmaastiku kohta. Sagedamini ei sobi "ilus" hästi vasteks, sest Platonil (ja Aristotelesel) väljendab see sõna ka eetilist heakskiitu, mis lisandub "heale" (agathon): see võib tähendada 'õilis' või 'imetlusväärne'. Kiitus kalos k'agathos väljendab aristokraatlikku ideaali ega tähenda 'ilus ja hea', vaid pigem 'suurepärane ja õiglane'. Siin on sõna tähendus puhteetiline. Mõned kommentaatorid (Hyland 2008) püüavad sõnu kalon ja "ilus" või "kaunis" hoolimata tähendusväljade erinevusest koos hoida. David Konstan keskendab seoses iluga tähelepanu nimisõnale kallos Platonil vihjab see sõna siiski kehalisele, nähtavale ilule, ja Platon on ettevaatlik ihaga, mida see kaasa toob.
Tõlkijad (näiteks Paul Woodruff ) on otsinud vasteks teisi sõnu, näiteks inglise keeles fine 'suurepärane', mis enamasti sobib, kuigi selle tähendus on laiem. Seda sõna ei saa kasutada siis, kui küsimus on selles, milles ilu seisneb.
Ilu definitsioon: "Suurem Hippias"
"Suurema Hippiase" autorsust peeti kaua kahtlaseks. Tänapäeval peab enamik autoreid seda Platoni teoseks ning selle arutlust ilust peetakse Platoni esteetikas keskseks.
Sokrates ja sofist Hippias püüavad ilu määratleda. Sokrates lunib Hippiaselt välja kolm definitsiooni, millest üks on "ilus noor naine on ilus" (287e). Paljuteadja mainega Hippiasel ei õnnestu jõuda filosoofilise üldistuseni. Nüüd pakub Sokrates välja kolm üldist definitsiooni, aga ükski ei õnnestu ja küsimus jääb lahendamata. Muu hulgas ütleb Sokrates, et ilu on kohane [prepei] ning pakub definitsiooniks, et ilu on kohasus [to prepon] (290d). Kuigi järgnevas arutelus (kuni 294e) lükatakse see ümber, esineb see motiiv ka esteetika hilisemas ajaloos. 18. sajandi filosoofid arutlevad selle üle, kas ese on ilus tänu sellele, et ta vastab oma definitsioonile, või sõltumatult sellest. Immanuel Kant nimetab sellist ilu mõiste juurde kuuluvaks või tinglikuks iluks. (Otsustusvõime kriitika, § 16). Niisugusel ilul on oht saada headuse liigiks. Platoni ehtsates teostes ei subsumeerita ilu kunagi headuse, kohasuse ega kasulikkuse alla. Platonil ei ole ilu ka puhtmeeleline. Et Platonil on kiusatus siduda ilu headusega ning hinnata seda aru abil, paigutab James Porter ta koos Aristotelesega formalistide hulka.
Ilu ja kunst
Need ilu jooned, mis ilmnevad "Suuremas Hippiases", tulevad välja ka "Pidusöögist". Sokrates väidab seal, et ta armastusest rääkides jutustab ümber oma õpetaja Diotima juttu. Sokratese järgi igatseb armastus alati ilu. Hing liigub edasi üha puhtama ilu poole, ühe keha juurest paljude kehade juurde, siis paljude ilusate hingede juurde, edasi seaduste ja teadmise liikide juurde, lõpuks ilu endani (210a–211d). Diotima järgi on luuletaja ülesanne tarkuse ja teiste vooruste sünnitamine (209a). Ihaldades viimselt kaunist, loob luuletaja luuleteoseid, ja kes ei kadestaks Homerost ja Hesiodost? (209d) Need on aga ka ainsad kohad selles teoses, kus luuleteost nimetatakse kauniks. Nii ka "Philebose" näidetest puhta meelelise ilu kohta puuduvad pildid (51b–d).
"Politeias" on märke sellest, et Platon ei taha kunsti iluga seostada. Selle teoses esimeses arutluses luule kohta räägitakse, et luuleteoseid, mis noorsugu rikuvad, tuleb tsenseerida (377b–398b). Peaaegu kohe pärast seda ütleb Sokrates, et noortes valvurites tuleb kasvatada iluarmastust maalide ja piltvaipade abil, mille ilu on vooruse õde (401a). See aitab neil eelistada õilsaid tegusid inetutele ja vulgaarsetele (401b–d, 403c). Miks ta ilu mõju luule puhul eitab? Teose X peatükis öeldakse, et luules ei ole ilu ja värsside ilu on petlik. Kui jätta kõrvale dekoratiivne keelekasutus, mis paneb luulelise tunde õigena kõlama, siis see muutub tähelepandamatuks, nii nagu noorte inimeste näod on nooruse tõttu ilusad, hiljem aga tavalised (601b).
Ilu idee
Platon ei vastanda naudinguid, mida ilu toob, ja filosoofia eesmärke. Ainuke idee, mida ta "Pidusöögis" mainib, on ilu idee. Filosoofid kohtavad seda ilu kogemuses, milles nad teostavad oma sügavaima armastuse ja ühtlasi omandavad kõrgeima teadmise. Platon seostab paljudes kohtades iluga ideed: Kratylos 439c, Euthydemos 301a, Seadused 655c, Phaidon 65d, 75d, 100b, Phaidros 254b, Parmenides 130b, Philebos 15a, Politeia 476b, 493e, 507b. Ta mainib ilu iga kord, kui jutt on mingist omadusest, mida saab filosoofiliselt mõistestada ja millel seetõttu on idee. See idee ongi ilu ise. Selle loomust saab väljendada, viitamata üksikute ilusate asjade loomusele (vt eriti Phaidon 79a ja Phaidros 247c. Ilu idee kohta saab univookselt preditseerida, et ta on ilus, aga üksik ilus asi on ja ei ole ilus, ilu saab tema kohta preditseerida ainult ekvivookselt (nt Politeia 479a–c). Ekvivookselt ilusate üksikute asjade kohta ütleb Platon (Kratylos 439d–e, Pidusöök 211a), et need aja jooksul hääbuvad, nõuavad korvavat inetut detaili, tekitavad vaatlejatel lahkarvamusi, kaotavad ilu väljaspool konteksti (täiskasvanute kingad laste jalas). Kõik see käib ka teiste omaduste kohta. Ilu puhul on ideede ja mitteideede erinevus paremini nähtav kui paljude teiste omaduste puhul, osalt sellepärast kasutab Platon sageli idee selgitamisel ilu näidet. Teine põhjus on see, et kehaline ilu on niisugune vorm, mida inimesed tahavad teada. Meenutamine (anamnēsis) on ilu puhul usutavam kui paljude teiste ideede puhul. Ekvivookselt mingi omadusega asjad kannavad ebatäielikkuse märke, nii et teadmishimuline vaim tahab rohkem teada saada (Politeia 523c–524d). Aga kõik ei oska neid märke lugeda. Pehmed või suured asjad tekitavad küsimusi neil, kellel on kalduvus abstraktselt mõelda. Õigluse või enesekontrolli näidete tajumine eeldab moraalset arengut. Ilusad asjad aga avaldavad kõigile muljet ja äratavad kõigis uudishimu. Ainult ilu on ühtaegu idee ja meeltekogemus. Nõnda räägivad "Phaidros" (250d–256b) ja "Pidusöök" ainult ilu ideest. Ilusad asjad meenutavad hingele oma salapära rohkem kui muud nähtavad asjad. Ilu on filosofeerimise tõhus abiline siiski tänu sellele, et ta on ihaldatav (seda rõhutab David Konstan (2015)) ja et hing saab iha üle kanda nähtavatelt asjadelt aruga haaratavatele (Philebos 65e). Nägemine on ühest küljest küll teadmise metafoor, kuid on ka teadmatute meelte esindaja. Et ilu on nii õpetlik, on ta hea ja headus ise; mõni kord Platon lausa samastab ilu headusega (Seadused 841c; Philebos 66a–b; Politeia 401c, 201c, 205e) kuigi ilusa ja hea vaheline vahekord on vaieldav, eriti "Politeias". Selle hea mõju pärast ongi Platon sunnitud rääkima ilust kunstis ja luules. Olulisem on see, et just ilusad asjad viivad vaimu nii hästi teadmise ja ideede juurde, luule enamasti mitte. Luule ja maalid viivad vaimu abstraktsetest ja aruga haaratavatest asjadest eemale, nii et nende ahvatlus on pealiskaudne. Luule on tunnetusele kahjulik, nii et tal ei ole seda mõju, mis ilusal asjal peaks olema.
Inspiratsioon
Dialoogis "Ion" ütleb Sokrates, et luuletajad on jumalikult inspireeritud. Ion on rapsood, luule ettekandja ja Homerose asjatundja. Sokrates lammutab Ioni väite, et too on hea rapsood teadmise tõttu. Platoni järgi on arstidel, kindralitel ja matemaatikutel technē, st nad on mingil alal asjatundjad, nad oskavad oma teadmist õpetada, saavad aru oma ala üldistest printsiipidest ja reeglitest ning oskavad mõistuspäraselt seletada, miks nende praktika õnnestub. Dialoogis "Gorgias" öeldakse, et technē eesmärk on hüve ning see põhineb hüve teadmisel (463a–465a). Ladina keeles on selle sõna vaste ars 'kunst', aga see, meie nimetame kunstiks, ei ole Platoni järgi technē. "Gorgiase" järgi ei ole seda ei veenev retoorika, tragöödia ega muusika, sest nende eesmärk ei ole publikut paremaks teha, vaid meele järgi olla. Platoni järgi pole selle kohta printsiipe, mis masspublikule meeldib, ning edu tuleb äraarvamisest, mitte mõistuspärasest teadmisest. "Ionis" öeldakse, et rapsood saab küll aru, mis on Homerose luules kaunis ja meeldiv, aga ta ei lähtu üldistatavatest printsiipidest. See ei tee teda mingi ala asjatundjaks. Ion on väitnud, et ta on kõige asjatundja, sest Homeros kirjutab kaunilt kõigest. Milest siis Ioni õnnestumine tuleb? Luuletajad ütlevad, et nad saavad laule meeallikatest, muusade väludest ja edadest, ning toovad meile laule nagu mesilased mett, mesilaste kombel lennates. Ja see ongi tõsi: luuletaja on õhuline, tiivuline ja püha ning saab luulet luua ainult inspireerituna, kui ta on vaimust väljas ja aru kaotanud (534a–b). Luule vägi on jumalik, tema läbi räägib muusa. Luuletaja allub muusa külgetõmbele ja annab selle publikule edasi. Tema edu ei seleta mõtlemine ega asjatundmine. Tal ei ole selles teenet. Ta on ebamõistlik, sest ta reageerib stseenile, mille ta ette kannab, emotsionaalselt, kuigi see stseen ei ole reaalne. "Phaidroses" kiidab Sokrates "hullust", sealhulgas vaimuseisundit, milles head luuletajad luuletavad, bakhilist märatsust, milleta pole tõelist luulet (245a). Martha Nussbaum (The Fragility of Goodness) väidab, et Platon taganeb siin luule hukkamõistmisest, kuid see pole sugugi kindel. Taaskehastunud hingedest on kõige väärtuslikum tarkuse- või iluarmastaja, kes on muusaline ja kaldub erootilisele armastusele (248d). Alles kuuendas järgus, pärast väejuhte, riigimehi, gümnaste, arste ja prohveteid tuleb luuletaja või mõni muu elu, mis on seotud mimeesiga (248e). Muusaline ei ole mitte kunstnik, vaid see, kes soosib kunstnikke ja teab, mida nendelt võtta.
Ahvatlus filosoofiliseks eluks
Kui Arthur Danto (The Philosophical Disenfranchisement of Art) ütleb, et filosoofia seisukohast on kunst oht ja esteetika on vahend sellega toimetulemiseks, siis ta üldistab Platoni strateegia kogu esteetikale. Lugu on sarnane nagu Friedrich Nietzsche raamatus "Tragöödia sünd muusika vaimust", lõhub Sokrateses kehastuv kultuurijõud "teoreetiline inimene" ja kunstniku antitees, tragöödias kunagi elanud ja moodsas maailma kaduma läinud kunstilise vaimu. Platon püüab rajada filosoofiat vastandina valdavale kultuurile, mis kiidab kunsti ja millel on halb teooria kunsti väärtuse kohta. See on sofistide, etendajate ja kunstitundjate kultuur. Nad omistavad kunstidele haridusliku väärtuse, kuid nad ei saa aru, mis on teadmine, ega tee vahet nauditava ning tõeliselt hea ja kasuliku vahel. Sel kultuuril puudub filosoofiline rangus, mis võimaldab mõista kunsti tegelikku väärtust. Platon saab aga aru, et meie kunsti armastavat ja naudinguhimulist hinge tuleb ahvatleda filosoofiliseks eluks. Selle pärast ta kasutab retoorikat, müüti, sõnamänge, luulelist metafoori ja draamategelasi. Platoni dialoogide Sokrates on väljamõeldis, kes etendab ideaalse filosoofi elu ja stiili. See, et Platonis endas tülitsevad filosoofia ja luulei, paneb uskuma, et ta annab ka materjali kunsti kaitseks. Esteetika ajaloos on olnud palju katseid vastata Platonile, et kunst viib meid kokkupuutesse igavese ja absoluutsega või annab meile teadmise privilegeeritud kuju. Teised on pöördunud kunstile iseseisva väärtuse tagamiseks mitmesuguste esteetiliste reaktsioonide poole. Mõned on teinud mõlemat korraga (Arthur Schopenhauer, Maailm kui tahe ja kujutlus).
Filosoofiline pärand
Platoni dialoogid on filosoofia ajaloo jaoks olnud ammendamatu tõlgendamise allikas. Inglise filosoof ja matemaatik Alfred North Whitehead on öelnud: "Kõige kindlam üldiseloomustus õhtumaa mõtlemise tavale on, et see koosneb ääremärkuste jadadest Platoni filosoofiale." Platoni dialoogides on tõstatatud kõik peamised filosoofia küsimused, mistõttu nende küsimuste arutamisel pöördutakse tihti tagasi just Platoni enda juurde.
Platonit peetakse esimeseks filosoofiks, kes keskendub keelele ja mõistete määratlemisele selles ning loob vastava rangetel filosoofilistel alustel põhineva mõtlemissuuna. Kuna mõisted on määratletavad oma olemusest lähtuvalt, siis võib pidada Platonit olemusfilosoofia või essentsialismi alustajaks. Seose tõttu Sokratese püüdlusega määratleda eetika põhimõisteid või voorusi on Platoni olemusfilosoofial ka moraalne tähendus.
Hiljem arendas aga Platoni õpilane Aristoteles selle najal välja loogika eraldiseisva teadusena ja logos apophantikose kui "esimese filosoofia".
Seejuures on Platoni filosoofias tahke (hinge surematus, hüve transtsendentsus), mis lubavad tema mõtlemise tõlgitsemist müstilisena ja on kandvaks neoplatoonikute (nt Plotinose ja Augustinuse) käsitluste puhul.
Teosed
pisi|Katkend Platoni dialoogist „Politeia”
Sääre (Kihnu)
Sääre ehk Sääreküla on küla Pärnu maakonnas Kihnu vallas.
Selles külas asuvad Kurase pood ja keskus kohvikuga ning Kihnu pood.
Ood
Ood (kreeka sõnast ὠδή (ōdē)) on pidulik luuletus, ülistus- või mälestuslaul, mis on loodud isiku, sündmuse, nähtuse, idee vms auks. Näiteks ood kangelasele või armastusele.
Oodile on iseloomulik sinavorm ja retooriline pöördumine.
Maiskondade konflikt
Maiskondade konflikt oli sisetüli Saksa ordus 15. sajandi keskel.
Konflikt puhkes seetõttu, et Saksa ordu Preisimaal harus ülekaalus olevad reinimaalased eesotsas kõrgmeister Paul Berlitzer von Russdorfiga püüdsid Liivi ordumeistriks teha Reinimaalt pärit Järva foogt Heinrich von Notlebenit.
Liivimaa ordus olid aga ülekaalus vestfaallased, kes sellega ei nõustunud, valides 1438. aastal enda viitsemeistriks Vestfaalist pärineva Heidenreich Vincke von Overbergi. Esialgu ei soovinud Saksa ordu kõrgmeister Vincket tunnistada ja püüdis ka sõjalisel teel sekkuda. Kuid Järva foogt taandas end ise ja Liivimaal puudus Russdorfi-meelsetel igasugune toetus. Nii pidi kõrgmeister 1440. aastal lõpuks liivimaalaste valikut aktsepteerima ning järgmisel aastal tagandatigi ta suuresti seoses Liivimaa-Preisi konfliktiga.
Mart Kalvet
pisi|Mart Kalvet esinemas 30. mail 2013 kirjandusfestivali [[HeadRead raames Viru keskuse Rahva Raamatus]] Mart Kalvet (sündinud 6. novembril 1975) on eesti muusik, laulusõnade autor, tõlkija ja kolumnist.
Ta lõpetas 1993. aastal Tallinna Õismäe Humanitaarkeskkooli. Ta on õppinud nii Tallinna Pedagoogikaülikoolis kui ka Eesti Humanitaarinstituudis, mille ta lõpetas inglise filoloogina.
Kalvet on üks teenekamaid heavy metal'i viljelejaid Eestis, lauljana teeb ta kaasa bändides Taak, Dawn of Gehenna ja Plekksaapad; varem oli ta ka bändide Mortified, Ecthalion, Whispering Forest, Nitrous ja Herald vokalist. Laulutekste on Kalvet kirjutanud väga erinevatele esitajatele (näiteks Tanel Padarile, ansamblile Tharaphita jt).
Kalvet tegeleb ka ingliskeelse ulmekirjanduse tõlkimisega eesti keelde ning on ka ise avaldanud Laur Krafti pseudonüümi all ulmejutte.
Kosmosetoit
Kosmosetoit on spetsiaalselt kosmonautidele loodud toit, mis ei tohi kaaluta olekus valguda igale poole laiali (ei tekita mikroskoopilist pudi), peab hästi säilima, ei tohi tekitada terviseprobleeme ning peab toiteväärtuselt katma kõik vajalikud toitained, selleks et astronaudi keha saaks kõik vajaliku toidust kätte. Vajalikud toitained toidus tagavad organismi normaalse talitluse ja kõrvalekallete ärahoidmise.
Ajalugu
Esimene inimene kosmoses oli 1961. aastal Juri Gagarin ning oma esimesel kosmoselennul sai ta proovida ka kaaluta olekus söömist. Gagarin sõi oma kosmoselennul ära ühe tuubi püreeliha ja tuubi šokolaadi.
Ameeriklastest sõi John Glenn esimesena toitu kaaluta olekus, triivides Maa orbiidil. Ta leidis, et söömine ei olnud kaaluta olekus ebamugav, vaid hoopis kerge. Mercury programmis (1959-1963) pidid astronaudid sööma toidukuubikuid, külmkuivatatud pulbreid ja tuubides poolvedelaid toite. Astronautide arvates ei olnud sellised toidud isuäratavad, kuivtoitu oli keeruline niisutada ning tuubide pigistamine ja raasukeste kokkukorjamine oli neile vastumeelt.
Gemini missioonil paranes toidukvaliteet mõnevõrra, sest võeti kasutusele želatiin, millega kaeti ampsusuurused kuubid, sest see vähendas pudi teket. Lisaks hakati kasutama plastpakendeid, mistõttu paranes veelgi toidu kvaliteet, sest uute pakenditega tekkisid ka uued võimalused. Gemini astronaudid said nautida krevetikokteile, kana ja köögivilju, võikoogipudingit ja õunamoosi. Lisaks said astronaudid ise paremini toitu kaasa pakkida.
Apollo missioonil edenes toidu kvaliteet ja valikuvõimalus veel rohkem. Tekkis võimalus valmistada sooja vett, mis tegi pulbritoitude kasutamise palju lihtsamaks. Lisaks kasutasid Apollo astronaudid köögivahendeid (nt lusikat). . Enamik toitu, mida tarbiti Apollo missioonidel, säilitati külmkuivatuse abil. Selleks külmkuivatati toit, asetati see pakendisse ning see omakorda vaakumkambrisse. Vaakumi abil eemaldati toidust niiskus ning toit pakendati vaakumkambris. Sellise protsessiga säilitati toidu toiteväärtus ja maitse. Nii säilitatud toidud kaaluvad vähe ega vaja säilitamiseks külmkappi. Osa nii valmistatud toite saadi süüa otse ilma erilise ettevalmistuseta, mõnele tuli lisada enne tarbimist külma või sooja/kuuma vett.
Kosmoses söömine sai uue kvaliteedi pärast, seda kui loodi nn taevalabor (Skylab). Sellele oli omane avar ruum, mis sisaldas spetsiaalset lauda. See võimaldas korraga süüa kolmeliikmelistel (või enamal) rühmadel. Eraldi loodud jalahoidikud võimaldasid astronautidel asetada ennast ümber laua „istuvasse“ asendisse. Selleks ajaks oli astronautidel võimalik kasutada kahvlit, nuga, lusikaid ja kääre, et lõigata pakendeid lahti. Taevalabor pakkus üsna suurt menüüd: selles oli 72 rooga. Lisaks oli olemas ka sügavkülm ja külmkapp.
Kosmosesüstikute toidusüsteem (2002)
Toidud, mida astronaudid sõid ei erinenud palju tavalisest poetoidust, kuid need olid spetsiaalselt valmistatud nii, et need sisaldaksid kõiki astronaudile päevaselt vajalikke mineraale ja vitamiine. Kõik Ameerika toidud, mis viidi kosmosesse, arendati ja valmistati erilises kosmosetoidusüsteemi laboris, mis asub Lyndon B. Johnsoni Kosmosekeskuses USA-s Hustonis, milles töötavad toidutehnoloogid, toitumisfüsioloogid ja insenerid. Toidud, mis saadetakse kosmosesse, peavad läbima toitainelise analüüsi, sensoorse hindamise, ladustamise uuringud, pakendamise hindamise ja muid kvaliteedikontrolle.
Enne, kui astronaudid saavad kosmosesse minna, peavad nad läbima kaheksa kuni üheksa kuu pikkuse toidu hinnangu protsessi, selleks et harjuda toiduga ning panna paika endale sobilik menüü kogu kosmoses viimise ajaks. Umbes viis kuud enne lendu analüüsivad astronaudid pakutud menüüd ja teevad vajaduse korral muudatusi, et vältida mikrotoitainete defitsiidi teket. Menüüd antakse edasi kolm kuud enne lendu ning kogu toit valmistatakse viimase kuu jooksul. Kogu toit viiakse kosmosesüstikusse kaks või kolm päeva enne lendu. Kiiresti riknev toit lisatakse päev või poolteist päeva enne lennu algust.
Astronautide toidud kuulusid pulbritoitude, kuumtöödeldud, kiiritatud ja loomuliku vormiga toitude alla. Vesi, mida kasutati pulbritoitude valmistamiseks, tuli raketikütuse põletamise kõrvalsaadusena. Sellist süsteemi kasutati selleks, et vähendada raskust enne kosmosesse lendamist.
Kiiritatud toidud
Sarnased kuumtöödeldud toitudega, vajavad ainult kuumutamist.
Rahvusvahelise kosmosejaama toidusüsteem (2002)
Kosmosejaama saadetakse toit eraldi vastavale astronautide rühmale. Erinevalt kosmosesüstiku toidusüsteemist ei planeerita astronautide menüüd vastavalt sellele, millal lendu alustatakse, vaid selle järgi, millal nad kohale jõuavad. Olenemata toidusüsteemide erinevusest sarnanesid toidud ikkagi enamjaolt kosmosesüstikute omadega.
Tollal, kui kosmosejaamas olid ainult venelased ja ameeriklased, oli astronautidel menüü, mille tsükkel kestis kaheksa päeva. Toidusüsteem oli jaotatud võrdselt kaheks ning mõlemad osapooled vastutasid oma toidu ja vastavate süsteemide eest, mis võimaldasid süüa ettevalmistatud toitu. Astronaudid sõid tavaliselt hommiku- ja õhtusööki koos ning selleks kasutati venelaste valmistatud spetsiaalset ruumi, mis võimaldas toitu valmistada. Kuna venelaste ja ameeriklaste pakendid ja toidusoojendid olid erineva disainiga, pidid ameeriklased kasutama eraldi kohvrisarnast soojendusalust. Pulbritoitude valmistamiseks loodi vastavad adapterid, mis võimaldasid saada mugavalt vett kätte. Pakenditena kasutati neid, mis on ühekordselt kasutatavad, sest see eemaldas nõudepesemise vajaduse, hoides seega kokku vett ja aega. Kuna vett oli alati piiratud koguses, siis ei saanud suuremal osal ainult pulbritoitudele toetuda.
Tänapäeva rahvusvaheline kosmosejaam
Kuni tänapäevani on säilinud menüüde isiklik ettevalmistamise protsess enne kosmosesse minekut ning seda tehakse endiselt Lyndon B. Johnsoni Kosmosekeskuses toidulaboris. Astronaudid saavad vabalt valida snäkke, eelroogi ja lemmikvürtse standardsest menüüst. Astronaudid on juurde küsinud kõige rohkem just tortillasid, sest NASA eraldab neile ainult ühe tortilla päevas.
Toiduga varustavad kosmosejaama kõige suuremal osal USA (pool) ning teine pool on jaotatud teiste riikide vahel, millest Venemaal on suurim osakaal. Varustatud toidust on pool kuumtöödeldud toidud, teised vormid on külmtöödeldud, kiiritatud või loomulikus vormis toidud. Astronautide toiduvarusid taastatakse iga kuu tagant, mistõttu ei pea astronaudid kosmosesse lendamisel ise toitu kaasa võtma.
Rahvusvahelises kosmosejaamas ei ole suurt külmkappi, kus saaks enamikku toitu hoida, seega peab kogu söödav toit säilima ilma selleta vähemalt 18 kuud.
Kuna toit käitub kosmoses teistmoodi kui Maal, siis kaasnevad sellega ka efektid. Toit maitseb üldiselt teistmoodi, sest vedelikele on omane eriline liikumine, millega kaasneb puhitustunne peas. Lisaks käituvad aroomid teistmoodi, sest need ei lendu samamoodi laiali nagu gravitatsiooniväljas, mistõttu aroomid ei jõua nii hästi astronautideni. Seetõttu eelistavad astronaudid vürtsikat toitu, mis lisatakse toidule lahustatud vormis. Pipar lisatakse koos õliga ja lauasool vees lahustatuna.
Jõelähtme
pisi|Droonivideo Rebala kivikalmetest Jõelähtmes Jõelähtme on küla Harjumaal Tallinnast idas, Jõelähtme valla keskus.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 120 inimest. Neist 113 (94,2%) olid eestlased.
Asulat läbivad Tallinna–Narva maantee ja Jõelähtme–Kemba tee. Küla piires asuvad ka Ellandvahe tee ja Jõelähtme tee ning külast algab Jõelähtme–Kostivere tee.
Külas asuvad muuhulgas vallamaja, Jõelähtme kirik, Jõelähtme kalmistu, Jõelähtme rahvamaja ja tankla.
Külastajatele on avatud Jõelähtme kivikirstkalmistu, mille kõrval asub ka Rebala muinsuskaitseala keskuseks oleva Rebala muuseumi hoone.
Küla asub Jõelähtme jõe alamjooksul ja samas asub ka Jõelähtme joastik.
Jõelähtme territooriumi põhjaosas asub Ellandvahe kivi.
Ajalugu
Jõelähtme on põline asustuskeskus Põhja-Eestis. Seal asuvad vanimad püsiasustuse jäljed pärinevad hilispronksiajast. Küla mainiti esimest korda aastal 1241 Taani hindamisraamatus kujul Jeeleth. Sellal kuulus küla Taani kuninga asehaldurile, Jüütimaalt pärit Saxo Agunsunile. Ka 1462. aastal kuulus küla Jüütimaalt pärit mehele, kelleks oli vasall Andreas Nilsen Banner.