cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti kunstnike loend
T
Aune Taamal • Martin Taevere • Marget Tafel • Ivi Tafel-Maasikamäe • Vladimir Taiger • Malle Taimre • Andres Tali • Erich Tali • Kaire Tali • Herman Talvik • Ellen Tamm • Hando Tamm • Herbert Tamm • Vello Tamm • Väino Tamm • Tea Tammelaan • Maris Tammer • Otto Tammeraid • Tiina Tammetalu • Külli Tammik • Rein Tammik • Erika Tammpere • Jaan Tammsaar • Anne Tamverk • Airike Taniloo-Bogatkin • Endel Taniloo • Woldemar Tank • Ester Tartlan • Linda Tartland • Eduard Taska • Aleksander Tassa • Heljo Tassa • Elve Tauts • Roman Tavast • Annika Teder • Kristjan Teder • Ülo Teder • Gita Teearu • Ave Teeäär • Eva Teemant • Enn Tegova • Maiju Tehver • Ülo Telgmaa • Tiiu Tepandi • Olga Terri • Harry Tertsius • Milvi Thalheim • Elert Thiele • Albert Thomson • Evi Tihemets • Ernst Tiido • Mariina Tiidor • Erika Tiisler • Romulus Tiitus • Elle Tikerpäe • Helina Tilk • Kaie Tilk • Eduard Timbermann • Osvald Timmas • Roman Timotheus • Aurora Tippe • Elin Tober • Lembit Tolli • Tuulikki Tolli • Vive Tolli • Andres Tolts • Balder Tomasberg • Liisa Tomasberg-Koidu • Voldemar Tomassov • Bruno Tomberg • Mall Tomberg • Riina Tomberg • Krista Tool • Marili Toome • Peet Toome • Tarvo Kaspar Toome • Jaan Toomik • Kalle Toompere • Anne Tootmaa • Villu Toots • Ville Tops • Milvi Torim • Kersti Tormis • Ilmar Torn • Mare Tralla • Ebe Tramberg • Salome Trei • Ruth Treimut • Vello Trell • Roman Treuman • Hans Treumann • Nikolai Triik • Hans Tsirk • Milvi Tšesnokov • Nadežda Tšernobai • Ninell Tugi • Vilma Tugi • Katrin Tukmann • Ruth Tulving • Viktor Turp • Hannele Turu • Välko Tuul • Jaan Tuuling • Salme Tuulse • Aleksander Tuurand • Endla Tuutma • Küllike Tuvikene • Aino Tõnisson • Väino Tõnisson • Allan Tõnissoo • Ivar Tõnurist • Rita Tänav • Eduard Tüür
U
Uno Uibo • Johannes Uiga • Sigrid Uiga • Maria-Kristiina Ulas • Peeter Ulas • Adele Ulm-Augustas • Ernst Markus Ulprecht • Udo Umberg • Maarja Undusk • Karl Johann Emanuel von Ungern-Sternberg • Aime Unt • Liina Unt • Riho Unt • Vilve Unt • Britt Urbla • Peeter Urtson • Teodor Ussisoo • Virve Uudre • Helge Uuetoa • Aleksander Uurits • Sirje Uusbek • Beatrice Daisy Uusmaa • Anu Uustalu • Erik-Arne Uustalu • Naima Uustalu • Richard Uutmaa
W
Lydia Johanna Elisabeth Wademan-Jans • Carl Sigismund Walther • Lilly Walther • Tamara Waskoff • Johann Heinrich Wedekind • Friedrich Weiss • August Weizenberg • Gottlieb Welté • Georg Westenberg • Constanze von Wetter-Rosenthal • Eduard Wiiralt • Ilon Wikland • Karl von Winkler • Andres Winter • Joachim Winter • Karl Wohlfahrt • Richard Constantin Aleksander Wunderlich • Hans Wyborch
Õ
Aate-Heli Õun • Inara Õun • Mats Õun • Ülo Õun • Ervin Õunapuu • Matti Õunapuu
Ü
Tiiu Übi • Aina Üksine • Marje Üksine • Meedi Ümar • Hilda Üprus
Y
Aleksander Yaska
Löbau
Löbau asub Maagimäestiku kirdetipus, kohas, kust algavad kagusse suunduvad Sudeedid. Linnast pisut kagus asub 561 meetri kõrgusele ulatuv mäetipp.
Löbaud on esimest korda kirjalikult mainitud 1221 nimega Oppidum Lubaw.
1346 moodustati Ülem-Lusaatia kuue linna liit, kuhu kuulusid Bautzen, Görlitz, Kamenz, Lauban, Löbau ja Zittau.
Löbaust saab nii maanteed kui ka raudteed mööda sõita lääne poole Bautzeni kaudu Dresdenisse ja ida poole Görlitzi kaudu Poola. Kagusse läheb raudtee Ebersbachi kaudu Tšehhi.
Arhitektuur
1854 valmis Löbau mäel kuningas Friedrich Augusti torn, mis on 28 meetrit kõrge. See on Euroopa kõrgeim malmtorn; sellelt avaneb suurepärane vaade ümberkaudsetele maadele ja mägedele.
Linnaosad
Löbau linna piiresse kuuluvad peale linnasüdame veel järgmised linnaosad:
Westminster
thumb|Westminsteri palee Westminster on Londoni linnaosa. Asub Thamesi põhjakaldal Londoni äripiirkonnast Cityst läänes.
Seal asuvad Buckinghami palee, Westminsteri palee, Westminster Abbey, Big Ben, London School of Economics, Royal Academy of Music, Charing Crossi, Marylebone'i, Paddingtoni ja Victoria raudteejaam.
Geodeesia
pisi|317x317px|Riiklik geodeetiline võrk (I ja II klass) Geodeesia on teadusharu, mille ülesanne on määrata täpne Maa suurus ja kuju kokkuleppelises koordinaatsüsteemis ning kindlustada maapinnal geodeetilised punktid koos koordinaatide, kõrguse ja raskuskiirenduse täpsete väärtustega. Lisaks uuritakse Maa asukoha Päikesesüsteemis ja jälgitakse Maa gravitatsioonivälja muutusi. Kõike seda uuritakse katkematult (ööpäevad läbi).
Ajalugu
Geodeesia ajalugu ulatub insenerini Thales Mileetosest (~600 aastat eKr). Thales töötas välja geodeesia kontseptsiooni ehk maamõõtmise. Ta arvas, et Maa on ookeanidel paiknev ketas.
Eratosthenes oli Vana-Kreeka matemaatik (276–195 pKr). Ta avastas, et Maa jaguneb sfäärideks ning suutis astronoomiliste ja geodeetiliste vaatluste abil määrata Maa raadiuse.
Claudius Ptolemaios (~100–160 pKr) tegi geotsentrilise maailmasüsteemi mudeli umbes 6300 geograafiliste koordinaatidega punkti abil ning kujutas hiljem neid ka kaardil. Tema süsteem kehtis keskaja lõpuni, kuni Mikołaj Kopernik (1473–1543) töötas välja heliotsentrilise süsteemi, mille kohaselt Maa koos teiste planeetidega tiirleb ümber Päikese.
Järgnevatel aastatel vaadeldi peamiselt meridiaanide kumerust erinevates geograafilistes asukohtades.
Carl Friedrich Gauss (1777–1855) jõudis järeldusele, et Maa tõeline kuju saavutatakse siis, kui ookean on rahulikus olekus ehk siis, kui parasjagu ei ole seal loodeid, hoovusi vms. Gaussi õpilane Johann Benedict Listing hakkas vastavat pinda nimetama geoidiks.
Viimase saja aasta jooksul on geodeesias toimunud drastilised muutused. See tuleneb kolmest olulisest tehnoloogilisest saavutusest:
Maapunktide kõrguste määramine
pisi|Amsterdami null Maapunktide kõrguste määramiseks tuleb kirjeldada nullkõrgusega alguspinda ja määrata punktide vertikaalne kaugus sellest pinnast. Kõrguste puhul võib võrdluseks võtta mitmesuguseid pindu. Nendest kõige olulisem on geoid. Võrdluspindadel ja punktide vertikaalsel kaugusel pindadest on erinevad füüsikalised ja geomeetrilised tähendused. Geodeetilistel kõrgustel on ka erinev füüsiline ja geomeetriline tähendus. Seega on kasutusele võetud mitu kõrgussüsteemi:
Maracanã staadion
thumb|300px|Maracanã staadion Maracanã staadion on jalgpallistaadion Rio de Janeiros Brasiilias. Ellipsikujuline staadion ehitati 1950. aasta maailmameistrivõistlusteks ja avati 16. juunil 1950. Staadioni ametlik nimi on Estádio Jornalista Mário Filho. Selle nime sai ta endise spordiajakirjaniku järgi. Staadioni tuntakse siiski Maracanã nime all, sest see asub Maracanã linnaosas Maracanã avenüül Maracanã jõe ääres. thumb|250px| 2007. aasta [[Pan-Ameerika mängude avatseremoonia]] Maracanã ametlik pealtvaatajate rekord, 183 341 piletiga pealtvaatajat, püstitati maailmameistrivõistluste valikturniiril Paraguay vastu 31. augustil 1969. Siiski arvatakse, et 1950. aasta MM-il finaalmängus Uruguay ja Brasiilia vahel olevat olnud ligi 200 000 pealtvaatajat, sest piletita pealtvaatajaid oli staadionil palju. 1990. aastatel muudeti staadioni seisukohad istekohtadeks ning selle tulemusel pealtvaatajate kohtade arv vähenes 70 000 võrra. Jätkuvate uuendustööde käigus väheneb istekohtade arv 100 000 võrra.
Maracanãl on mänginud kodumänge sellised jalgpalliklubid nagu Botafogo, Vasco da Gama, Flamengo ja Fluminense. Tänapäeval mängivad need klubid, välja arvatud Fluminense, staadionil vaid tähtsamad mängud.
2014. aastal mängiti staadionil jalgpalli MM-i finaal.
Orzeł
Orzełi juhtum
pisi|Orzeł
Kui aga NSV Liit 17. septembril 1939 Poolale kallale tungis, põgenes Orzeł järgmisel päeval Tallinnast.
"Orzełi põgenemine käis väga lihtsalt," on meenutanud madrus Boris Kivik, " - elektri-telefoniliin lõigati läbi ja kail olnud valvur Boris Mahlstein meelitati laeva, kus ta uimaseks löödi, ning laev asuski kai äärest eemalduma."
Allveelaev ilmus välja Gotlandi lähistel ning saatis kaks kaasavõetud Eesti meremeest toiduainete ja kojusõidurahaga kummipaadis maale.
1980-ndatel ehitati NL-is uus samanimeline allveelaev, mis siiani Poola lipu all.
Hässleholm
Hässleholm sai 1914. aastal linnaõigused.
2005. aasta andmeil elas linnas 17 700 inimest.
Õigustuskontekst
Õigustuskontekst on Hans Reichenbachi järgi teaduslike hüpoteeside ja teooriate epistemoloogilise uurimise kontekst, mis puudutab nende verifitseerimist ja kinnitamist. Reichenbach eristas õigustuskonteksti avastuskontekstist, mis puudutab hüpoteeside ja teooriateni jõudmist.
Reichenbachi jt loogiliste positivistide järgi puudutab filosoofiat ainult õigustuskontekst, avastuskontekst jääb psühholoogia valdkonda. Hüpoteeside ja teooriate uurimiseks õigustuskontekstis on püütud välja töötada induktiivset loogikat kui hüpoteeside ja teooriate õigustamise loogikat.
Õigustuskonteksti ja avastuskonteksti lahutamise võimalikkust on vaidlustatud.
Udo Voigt
Ta sündis Venemaalt vangistusest tagasi pöördunud saksa sõduri ainsa lapsena. Lõpetanud keskkooli ja saanud kutsehariduse lennukimehaanikuna, jätkas Udo Voigt õpinguid samal erialal Aacheni rakenduskõrgkoolis. Juba aastal 1968 astus ta Saksamaa Rahvusdemokraatlikku Parteisse (NPD) ja kuulus aastatel 1970–1972 partei Vierseni piirkonna juhatusse.
Õpingud katkesid seoses tema suundumisega kohustuslikku väeteenistusse 1972. aastal. Pärast kohustusliku ajateenistuse lõppu jätkas Voigt tegevust kaitsejõududes üleajateenijana, teenides NATO vägede koosseisus ka Ameerika Ühendriikides ja Kreekas.
Sõjaväeteenistuse ajal ei katkestanud Voigt poliitilist tegevust ja oli aastatel 1978–1992 Saksamaa Rahvusdemokraatliku Partei Freisingi piirkonna esimees. Poliitilise tegevuse tõttu sunniti ta 1984. aastal kaitsejõududest kapteni auastmes erru minema.
Sõjaväelise ja poliitilise tegevuse kõrval astus Udo Voigt 1982 Müncheni poliitikakõrgkooli, mille ta lõpetas 1987. aastal politoloogina. Lisaks on ta tegutsenud eraettevõtjana keemilise puhastuse ja autorendi valdkonnas.
Pärast sõjaväeteenistuse lõppu 1984 valiti Voigt Saksamaa Rahvusdemokraatliku Partei Baieri organisatsiooni presiidiumi liikmeks ja oli aastatel 1986–1993 Itaalias Iseos tegutsenud rahvusdemokraatliku hariduskeskuse juhataja. 1986. aastal valiti ta ühtlasi erakonna juhatusse ja 1992 ka Baieri organisatsiooni esimeheks.
Märtsis 1996 Bad Dürkheimis toimunud parteipäeval kandideeris ta erakonna esimeheks ja edestas napilt häältega 88:86 partei senist juhti Günter Deckertit. Sellest ajast alates valiti Voigt korduvalt tagasi. Aastal 2002 võitis ta Deckertit juba häältega 155:42.
Udo Voigti juhtimise all suutis Saksamaa Rahvusdemokraatlik Partei ennast taas poliitikamaastikul märgatavaks muuta. Erilist edu saavutas partei 2000. aastate esimesel kümnendil endise SDV aladel, kus rahvusdemokraadid oskasid edukalt ära kasutada süvenevaid sotsiaalseid probleeme. Voigt ise kandideeris edutult 1994 Euroopa Parlamenti ja 2004 Saarbrückeni linnapeaks. Septembrist 2006 kuulub ta Berliini Treptow-Köpenicki rajooni volikogusse.
12. novembril 2011 Neuruppinis toimunud parteipäeval kaotas Voigt pärast 15 aastat partei esimehena esimest korda sisevalimistel ja oli sunnitud oma ametikohast loobuma. Voigti jätkamist partei esimehena toetas 85 delegaati, uue esimehe Holger Apfeli poolt hääletas 126 delegaati.
Voigti vastu on läbi aastate esitatud süüdistusi natsionaalsotsialismi ülistamises ja rahvusliku vaenu õhutamises. 11. oktoobril 2012 mõistis Berliini maakohus ta süüdi rahvusliku vaenu õhutamises (talle pandi muuhulgas süüks Relva-SSi tegude ülistamist) ning määras talle karistuseks 10 kuud tingimisi vangistust ja 1000 eurot trahvi.
2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel valiti Voigt Euroopa Parlamenti. Temast sai esimene rahvusdemokraatide kandidaat, kes on pääsenud Euroopa Parlamenti. See sai võimalikuks tänu muutustele Saksamaa valimisseaduses, millega kaotati seni kehtinud valimiskünnis. Kokku sai NPD siiski ainult 1% kõigist Saksamaal antud häältest.
Udo Voigt on abielus. Lapsi tal ei ole. Usutunnistuselt on ta katoliiklane. Koos abikaasaga elavad nad Berliinis Köpenicki linnaosas, olles kolinud sinna aastal 2006 oma senisest kodust Müncheni lähistel Moosburgis.
Heebrea kirjandus
Heebrea kirjandus on heebrea keeles kirjutatud kirjandus.
Reaalne gaas
Reaalne gaas ehk reaalgaas on laiemas tähenduses tegelikult eksisteeriv gaas, kitsamas tähenduses gaas, mille omaduste seletamisel ei piisa ideaalgaasi mudelist.
Noorus
Noorus oli Eesti noorteajakiri, mis ilmus alates novembrist 1946 ühtekokku 51 aastat, sellest aastatel 1946 ja 1956–1997 Nooruse nime all. 1947. aastast kuni 1956. aasta 3. (113.) numbrini ilmus Stalinliku Nooruse nime all.
Nooruse ajaloo kõige suuremad tiraažid olid aastatel 1980–1990, ulatudes kuus 120 000 eksemplarini, mõnikord ka 134 000. Suurem tiraaž oli ajakirjadest ainult Nõukogude Naisel (Eesti Naine).
Kord kuus ilmunud ajakiri kandis nime järel järgmisi täiendandmeid: Eesti noorteajakiri (1991–1994); noorteajakiri (1989, nr 7 – 1990); ELKNÜ Keskkomitee ühiskondlik-poliitiline ja kirjanduslik-kunstiline ajakiri (1975, nr 8 – 1989, nr 6); ELKNÜ Keskkomitee ühiskondlik-poliitiline ja kirjanduslik ajakiri (1946, nr 1-2; 1956, nr 4 – 1975, nr 7).
Väljaandjad: Ajalehtede Kirjastus (1946, nr 1-2), Ajalehtede-Ajakirjade Kirjastus (1956, nr 4 – 1962, nr 6), EKP Keskkomitee Kirjastus (1962, nr 7 – 1989), aastail 1989–1994 sama kirjastus kultuuriministeeriumi alluvuses, siis küll juba osa sellest ajast Printalli nime all. Pärast erastamist 1995. aastal ilmus Vaimukirjastuse OÜ väljaandena kuni 1997. aastani.
Peatoimetajad
51 aasta jooksul on Nooruse toimetuses töötanud palju meie kultuuriloos olulisi isikuid. Näiteks aastatel 1980–1994 kirjandustoimetajad Arvo Alas, Arvi Siig, Rudolf Rimmel, fotograafid Voldemar Maask, Tiit Koha, kunstnikud Vello Tamm, Mati Ruljand, Lembit Remmelgas juunior, Jüri Mildeberg jpt. Loodusrubriiki toimetas 1960. aastate lõpus Fred Jüssi ja aastatel 1992-1994 Marek Vahula.
Lisad
Aegade jooksul on ajakirjaga koos ilmunud ka lisad:
Gewandhaus (kontserdimaja)
Gewandhaus on kontserdisaal Saksamaal Leipzigis.
Esimene Gewandhaus ehitati 1781. aastal (arhitekt Johann Carl Friedrich Dauthe). See oli riidekaupmeeste müügihoone [sks. Gewandhaus], mille ruume hakkas kasutama 1743. aastal rajatud orkester.
Teine Gewandhaus avati aastal 1884. Selles oli kaks saali (1500- ja 500-kohaline). Hoone sai Teises maailmasõjas tugevaid kahjustusi ja lammutati 1968. aastal.
Kolmas Gewandhaus avati 1981 (arhitekt Rudolf Skoda). Hoone asukohaks on Augustusplatz vanalinna lähedal ooperimaja vastas. Selles hoones on kaks saali (2000- ja 500-kohaline). Seal tegutseb praegune Leipzigi Gewandhaus-orkester.
Ülekanne (masinaehitus)
Ülekannete (ka jõuülekanne, transmissioon) all mõistetakse seadmeid, mis võimaldavad mehaanilist energiat üle kanda vahemaa taga ning seejuures muuta pöördemomente, jõude, kiirusi või liikumise iseloomu.
Kuid jõumasina võlli vahetu ühendamine töömasina võlliga ei ole alati võimalik ega ka otstarbekas, seepärast asetatakse nende vahele eriseadmed, mida nimetatakse ülekanneteks.
Ülekannete otstarve
Ülekannete kasutamine on vajalik järgmistel juhtudel.
Ülekannete klassifikatsioon
Tänapäeva masinates kasutatakse mehaanilisi, hüdraulilisi ja pneumaatilisi ülekandeid.
Mehaanilised ülekanded
Nagu teoreetilisest mehaanikast teada, iseloomustab ülekandeid ülekandearv:
ω1, ω2 on vedava ja veetava võlli nurkkiirused rad/s;
n1, n2- vedava ja veetava võlli pöörlemiskiirused p/min;
D1, D2- vedava ja veetava lüli läbimõõdud.
Kui N1 on võimsus ülekande vedaval võllil ja N2- veetaval võllil, siis paratamatult esinevate hõõrdekadude tõttu N1>N2. Veetava võlli ja vedava võlli võimsuste suhet nimetatakse mehaaniliseks kasuteguriks ja tähistatakse tähega η.
η=
Ülekannete mehaaniline kasutegur on piirides 0,25...0,98.
Teatavasti leitakse võimsus N pöörlemisliikumisel valemiga:
N=M \omega, kus
Et N2=N1η, siis M2ω2=M1ω1η ehk ω1/ω2=M2/M1η.
Järelikult saab ülekandearvu avaldada ka pöördemomentide kaudu:
=
Keerulistes liitülekannetes, mis koosnevad mitmest iseseisvast ülekandest, leitakse üldine ülekandearv üksikute ülekannete (astmete) ülekandearvude korrutisena.
i=i1i2i3...in,
Keeruliste liitülekannete üldine kasutegur (astmete järjestikulisel paiknemisel) arvutatakse valemiga:
η=η1η2η3...ηn,
kus η1η2η3...ηn on kasutegurid, mis arvestavad hõõrdekadusid keeruliste ülekannete üksikutes kinemaatilistes paarides (hammasrataste hambumisel, võllides, laagrites jne.).
Kungli
Nime Kungli on kasutatud kahe Eesti paiga kohta:
Stockholmi kuningaloss
thumb|Stockholmi kuningaloss tagantvaates
Eesti haldusjaotus
Eesti jaguneb halduslikult maakondadeks, mis on 1. järgu haldusüksused. 2. järgu haldusüksusteks ehk omavalitsusüksusteks on vallad ja linnad (vallasisesed linnad ei ole omavalitsusüksused).
Stockholmi kuningaloss
Stockholmi kuningaloss (rootsi keeles Stockholms slott) on Rootsi kuninga ametlik residents, kus asuvad kuningapaari ja teiste pereliikmete tööruumid, vastuvõtusaalid, kuningliku majapidamise peakontor ning mitu muuseumi. Kuningaloss paikneb Stadsholmeni saarel Stockholmi vanalinnas ning lossi naabruses asub Rootsi parlament Riksdag.
Ajalugu
Praeguse lossi kohale lasi Birger Jarl juba 13. sajandil ehitada kivilinnuse, mis ajapikku kasvas lossiks ning sellele pandi nimeks Tre Kronor ('kolm torni').
Eesti haldusjaotus
Maakonnad
Eesti maakondi on 15:
Stockholmi kuningaloss
Ajalugu
16. sajandi lõpus lasi Johan III lossi ümber ehitada renessanss-stiili ning 1690. aastal otsustati loss muuta hoopis rokokoolossiks. 1692. aastal hakkas Nicodemus Tessin noorem ümber ehitama põhjatiiba ning tööd lõpetati 1697. aastal. Sama aasta 1. mail põles aga suurem osa lossist maha.
Ülesehitustööd võttis enda kanda taas Nicodemus Tessin noorem ning 1734. aastal rajati läänefassaadi välisküljele poolkaarekujulised ehitised. 1740. aastal saadi valmis ka lossikirik ning 1754. aastal lõpetati välisseinte taastamine. Samal aastal asus kuningapere lossi elama. 1824–1830 rajati põhjafassaadi ette nn Lejonbacken ehk Lõvide kallak, mille nimetus tuleneb seal asuvatest lõviskulptuuridest.
Eesti haldusjaotus
Omavalitsusüksused
pisi|Eesti omavalitsusüksused pärast haldusreformi
Stockholmi kuningaloss
Ajalugu
thumb|Lõviskulptuuridega kaldtee
Lossis on 609 ruumi ning see on üks suuremaid tänapäeval kasutatavaid losse.
Eesti haldusjaotus
Omavalitsusüksused
Eestis on 79 omavalitsusüksust, mis jagunevad 15 linnaks ja 64 vallaks.
Stockholmi kuningaloss
Ajalugu
Lossi valvab Rootsi Sõjaväe alla kuuluv Högvakten ehk kuninglik ihukaitsevägi, mille ajalugu ulatub tagasi 16. sajandi algusse.
Palee välisilme
Loss on ehitatud tellistest, mis on ida-, lääne- ja lõunatiiva keskosas kaetud liivakiviga. Katus on kaetud vasega ja ümbritsetud kivist balustraadiga.
Eesti haldusjaotus
Omavalitsusüksused
Enne 2017. aasta haldusreformi oli Eestis 213 omavalitsusüksust.
Stockholmi kuningaloss
Palee välisilme
Kõik neli fassaadi on erineva kujundusega ning sümboliseerivaid erinevaid asju: lõunafassaad esindab rahvast, läänefassaad esindab kuningat, idafassaad esindab kuningannat ja põhjafassaad esindab monarhiat. Läänest itta on loss 115 m pikk ning põhjast lõunasse 120 m.
Välisnurkade külge on ehitatud 4 tiiba: 2 kaarjat ja 2 sirget. Lossi tagaküljel kahe sirge tiiva vahel paikneb pisike aed, mida nimetatakse Logården'iks.
Eesti haldusjaotus
Muinasaeg
Muinasajal kujunesid Eestis välja kaheksa maakonda ja mõned iseseisvad kihelkonnad. Kokku oli Eestis umbes 45 kihelkonda, mis moodustasid maakonnad. Maakonnad olid Harjumaa, Järvamaa, Läänemaa, Rävala, Saaremaa, Sakala, Ugandi ja Virumaa. Iseseisvad kihelkonnad olid Alempois, Nurmekund, Mõhu ja Vaiga.
Stockholmi kuningaloss
Lääneosa
Teisel korrusel vasakul paikneb Bernadotte'ide galerii ja paremal on Rüütliordude saal. Kolmandal korrusel vasakul paiknevad külalisteruumid ja paremal ametiruumid.
Idaosa
Selle ühel korrusel paikneb Livrustkammaren, Rootsi vanim muuseum, kus saab vaadata relvi, ordeneid ja kroonijuveele.
Eesti haldusjaotus
Muinasaeg
On andmeid maakondade koostööst, kuid enamasti oli Eesti väga killustatud. Nimetused pandi rahvale maakondade järgi, kus nad elasid, kuid on esinenud ka ühisnimetusi "Eesti" ja "eestlased".
Stockholmi kuningaloss
Põhjaosa
Seal asuvad kunagiste kuningate ja kuningannade eluruumid ning peosaalid, mille hulka kuulub ka ballisaal Vita Havet ehk Valge Meri. Lisaks asub seal Karl XI galerii. Esimesel korrusel asub Konseljrummet ehk Nõukogusaal. Keldrisse on rajatud Museum Tre Kronor, kus on väljapanek Birger jarli rajatud kindlusest.
Lõunaosa
Seal paiknevad Riigisaal, lossikirik ja varakamber, kus asuvad kuninglikud juveelid.
Eesti haldusjaotus
Keskaeg
Valduste piiride arengus tähistas olulist murrangut 13. sajandil Eestis toimunud maa vallutamine Põhjala ristisõdade käigus Eestlaste muistse vabadusvõitluse käigus sakslaste ja taanlaste poolt, millega moodustusid Eesti aladel uut tüüpi feodaalsed omandisuhted. Uued maaisandad tõid kaasa Lääne-Euroopas välja kujunenud tavad maade läänistamisel, mis põhjustas aja jooksul suuri muutusi piiride vedamises ja tähistamises. Tekkisid ka uued senjööri-vasallisuhted. Endised muinaskihelkonnad jagati väiksemateks kiriklikeks haldusüksusteks, kusjuures geograaﬁliselt tugines see jaotus sageli varasematele linnusepiirkondadele. 13. sajandi lõpul oli kihelkondi praeguse Eesti territooriumil 59.
1227. aastat loetakse muistse vabadusevõitluse lõpuks. Selleks ajaks olid Eestis moodustatud vallutajate poolt:
Peale Eestimaa hertsogiriigi olid teised Vana-Liivimaa riigid Püha Rooma Keisririigi keisri formaalsed vasallid. 200px|pisi|[[Vana-Liivimaa, 1260]]
Vaatamata ühisele katoliku usutunnistusele toimus pärast Eesti alade vallutamist taanlaste, sakslaste ja Rooma paavsti esindajate vahel nii varjatud kui ka avalik võitlus õiguse üle maavaldustele. 13. sajandil kujunesid välja Eesti maa-alal eri valitsejatele allunud võimkonnad:
Lisaks ilmalikele ja vaimulikele valdusüksustele oli keskajal Eesti alal üheksa linna: Tallinn (linnaõigused 1248), Tartu (enne 1262), Vana-Pärnu (1251), Uus-Pärnu (1318), Narva (1345), Paide (1291), Rakvere (1302), Viljandi (1283) ja Haapsalu (1279). Elukorraldus lähtus Liivimaal Riia õigusest ja Eestimaal Lübecki õigusest. Erandiks olid Haapsalu ja Paide, kus keskajal kehtis Riia õigus.
16. sajand
pisi|Liivimaa hertsogkonna ja Rzeczpospolita valdused 16. sajandi poliitilisel kaardil pisi|Rootsi Idamereprovintsid 17. sajandil Rzeczpospolita valdused olid Liivimaa hertsogkonna Pärnu vojevoodkond ja Tartu vojevoodkond. Poola valdustes oleval Liivimaal moodustati halduspiirkondadena veel 20 staarostkonda, millest Lõuna-Eestisse jäi 9: Tartu vojevoodkonda Tartu staarostkond, Põltsamaa staarostkond, Laiuse staarostkond, Kirumpää staarostkond ja Vastseliina staarostkond ning Pärnu vojevoodkonda Pärnu staarostkond, Viljandi staarostkond, Karksi staarostkond ja Otepää staarostkond.
Rootsi valdused olid Alutaguse, Harjumaa, Järvamaa, Läänemaa ja Virumaa. Rootsi ajal (umbes 1629–1710) hakati seniseid kirikukihelkondade mõisapiirkondi nimetama valdadeks. Valdade piirid langesid kokku mõisate piiridega ja palju oli nn lappvaldu, mis ei moodustanud kompaktset territooriumi.
Saaremaa kuulus Taanile. Taani valduse ajal oli Saaremaa jagatud ametkondadeks (15) ja vakusteks, mis koosnesid riigimaadest ja talumaadest: Sõrve ametkond (Jamaja kihelkond, Anseküla kihelkond, Abruka saar); Lümanda ametkond (Kihelkonna endised piiskoplikud alad); Kärla ametkond (Kärla kihelkond); Elme ametkond (Kaarma kihelkond); Karja ametkond (Karja kihelkond); Püha-Suuremõisa ametkond (osa Püha kihelkonna ja Kaarma kihelkonna alasid); Pähkla ametkond; Lõve ametkond; (Pagimoise) Pajumõisa ametkond; Nemmalli ametkond (Undval); Mustjala ametkond; Maasi ametkond (Pöide kihelkonna põhjaosad; Uuemõisa ametkond; Saaremõisa ametkond; Muhu ametkond (Muhu külad ja Kessulaid).
17. sajand
Saaremaa oli Taani kuningriigi koosseisus kuni 1645. aasta Brömsebro rahuni, mis lõpetas aastatel 1643–1645 Rootsi ja Taani vahel kestnud sõda ülemvõimu pärast Läänemere maades.
18. sajand
pisi|[[Tallinna kubermang Põhja-Eestis ja Riia kubermang Lõuna-Eestis ]] Põhjasõja käigus vallutasid Moskva tsaaririigi väed 1704. aastal Virumaa ja Tartumaa, mis nimetati Narva provintsiks ja kuulusid 1704–1713 Ingerimaa ja Peterburi kubermangu koosseisu. Aastatel 1713–1722 kuulus Tartu provints Tallinna kubermangu.
Põhjasõja järel läksid Eesti alad 1721. aasta Uusikaupunki rahulepingu alusel Venemaa Keisririigi valdusse: Liivimaa, Eestimaa, Ingerimaa ja osa Laadoga järvest läänes asuvast Karjala maakitsusest koos ja Viiburi lääni osaga ning linnad Riia, Dünamünde, Pärnu, Tallinna, Tartu, Narva, Viiburi, Käkisalmi ja muude eelpoolnimetatud provintside linnade, kindluste, sadamate, asulate, distriktide, randadega. Faktiliselt juba 1710. aastal Moskva tsaaririigi võimu alla läinud Eestimaal moodustati Tallinna kubermang 1719. aastal ning selle koosseisu kuulusid Põhja-Eesti maakonnad (Läänemaa, Harjumaa, Järvamaa ja Virumaa), kuna Narva piirkond liideti algselt Peterburi kubermanguga.
Pärast Põhjasõda jäi Eestimaal kehtima Rootsi haldussüsteem ja riigikorraldus. 1719. aastal viidi Moskva tsaaririigis läbi territooriumite haldusjaotuse reform, mille käigus jagati kubermangud provintsideks ja provintsid distriktideks. Tallinna kubermangu haldusjaotus, seoses tema väikese territooriumiga ei jagunenud provintsideks, vaid ainult distriktideks ja kujunes 1719. aastal järgmiselt:
1727. aastal eraldati Narva maakond Peterburi kubermangust, kuid Narva linn Jaanilinnaga jäi Peterburi kubermangu
1719. aasta haldusreformi tulemusel jaotati Riia kubermang kaheks distriktiks: Liivimaa: 1 distrikt – Saaremaa distrikt ja 3 maakonda – Pärnu, Võnnu ja Tartu maakond (eraldati Narvast ja liideti Riia kubermanguga alles 1722. aastal) ning Smolenskimaa: 5 maakonnaga. 1722. aastal liideti Tartu maakond uuesti Riia kubermanguga. 1726. aastal eraldati Smolenskimaa piirkond iseseisvaks Smolenski kubermanguks ning Riia kubermangu kuulusid ainult maakonnad – kreisid, millest Lõuna-Eesti alal asusid:
pisi|Tallinna ja Riia asehaldurkonnad, [[Otto Friedrich von Pistohlkors|O. F. von Pistohlkorsi kaart 1783]] Venemaa Keisririigi 1783. aasta haldusreformi tulemusena moodustati Tallinna ja Riia kubermangu asemel Riia ja Tallinna asehaldurkond.
1783. aasta ukaasiga moodustati endise nelja maakonna asemel viis maakonda, Paldiski linnale, milline rajati tänu soodsale asukohale Läänemere ääres, moodustati juurde ka maakond. Tallinna asehaldurkonna haldusjaotus kujunes järgmiselt:
19. sajand
Venemaa keisririigis olid maakonnad aadli seisuslik omavalitsusüksus, mille pädevuses olid kohtu- (vasallikohtud aastani 1889, kreisikohtud 1783–96 ja 1816–89), politsei-, kooli- (kreiskoolid 1804–72) ja rahandusringkonnad (kreisirenteid aastast 1863). Kui 1783. aastast kehtestati Venemaa keisririigis asehalduskord, moodustati Paldiski, Viljandi ja Võru maakond, Paldiski kreis aga kaotati koos asehalduskorraga 1796. aastal. Pärnu- ja Viljandimaa ning Tartu- ja Võrumaa kujunesid pärast asehalduskorra kaotamist kaksikmaakondadeks: kreiside maakonnavalitsused asusid Pärnus ja Tartus, kuid Viljandi- ja Võrumaal olid omaette sillakohturingkonnad, kreisipolitseivalitsus ja kreisiarst. Iseseisvateks maakondadeks said Viljandi- ja Võrumaa pärast 1888. aasta politseireformi. Omavalitsuslikeks haldusüksusteks muutusid kõik Eesti maakonnad alles 1917. aastal. pisi|[[Eestimaa kubermang: Harju, Järva, Läänemaa ja Viru kreisid]] pisi|[[Liivimaa kubermang: Pärnu, Tartu, Viljandi ja Võru kreis]] Eesti- ja Liivimaa talurahvaseadustega pärisorjuse kaotamise järel (Eestimaal 1816, Liivimaal 1819) hakati mõisate kaupa valdu moodustama ning need olid algul mõisate kontrolli all (mõisavald). 1866. aastal kaotasid mõisad haldusvõimu valdade üle ning vallakogukondade valitsemise seaduse alusel, mis kehtis muudatustega 1937. aastani. 1866. aasta seadusega võeti moodustatud vald mõisniku eestkoste alt ja muudeti riiklikuks haldusüksuseks. Valdade arv oli esialgu üsna suur – üle 1000. Aastatel 1891–1893 aga vähenes valdade arv mitu korda ja aastaks 1899 oli Eestis 387 valda. 19 sajandi keskel oli kihelkondi Eesti praegusel territooriumil 102.
20. sajand
20. sajandi alguses jagunes Eesti territoorium kahe kubermangu vahel – Eestimaa kubermangu, mis omakorda olid jagatud neljaks maakonnaks: Lääne, Harju, Järva ja Viru kreis ning Liivimaa kubermangu, mis jagunes Kuressaare, Pärnu, Viljandi, Tartu, Võru kreisiks, Valga linn kuulus Valga kreisi, lõunapoolne osa praegusest Abja vallast kuulus Valmiera kreisi (kahe viimase maakonna ülejäänud tolleaegne territoorium jäi praeguse Läti Vabariigi territooriumile). 1917. aastaks oli kihelkondi Eesti praegusel territooriumil 105, (juurde moodustati 1862. aastal Häädemeeste, 1866. aastal Emmaste kihelkond ja 1911. aastal Kõpu kihelkond).
Autonoomne Eestimaa kubermang
1917. aastal sai Eestimaa kubermang Venemaa Ajutiselt Valitsuselt autonoomia ning 12. aprillist (vkj. 30. märts) 1917 kuni 24. veebruarini 1918 olid Autonoomse Eestimaa kubermanguga liidetud Liivimaa kubermangu eestlastega asustatud alad: Saare maakond, Pärnu maakond,  Tartu maakond, Viljandi maakond ja Võru maakond. Kubermangu uut piiri Liivimaa kubermanguga täpset kindlaks ei määratud. 10. detsember 1917. toimus Narvas referendum ning 80% elanikkonnast toetas Narva liitumist Eestimaa kubermanguga. 21. detsembril 1917 tunnistas seda otsust (Narva ja Jaanilinna eraldumist Jamburgi maakonnast ja eraldi Narva maakonna loomist, mis koosnes Narvast ja Ivangorodist) ka Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee. pisi|Eesti haldusjaotus (1925)
Eesti Vabariik
Kuni Eesti iseseisvuseni oli 2 maaomavalitsusühikut – kubermang ja maakond (saksapäraselt kreis). Iseseisvuse saavutamisega langes ära kubermang ja jäi alles maakond. Eesti vabariik jaotati administratiivselt kümnesse maakonda (hiljem 11). Haldusjaotuse aluseks oli Vene Ajutise Valitsuse seadus „Eestimaa kubermangu administratiivse valitsemise ja kohaliku omavalitsuse ajutise korraldamise määrus” (30.03.1917) ja selle elluviimise määrus (22.06.1917), millest tulenevalt oli kohalikuks valitsuseks omavalitsus. 1920. aastal moodustas Eesti Vabariigi valitsus lisaks olemasolevatele Harju, Järva, Lääne, Pärnu, Saare, Tartu, Viljandi, Viru ja Võru maakondadele ka Petseri maakonna ja Valga maakonna. Valga maakond moodustati 6. septembril 1920, enam-vähem tänapäevasel kujul, vaid senine Valga linn koos tühise ümbrusega pärines vanast peamiselt lätikeelsest Liivimaa kubermangu Valga maakonnast. Ülejäänud maakond moodustati Tartu maakonna, Viljandi maakonna ja Võru maakonna Valga-lähedastest osadest (Sangaste kihelkond, Helme kihelkond, Karula kihelkond jt).
pisi|left|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Vabadussõja järgse Tartu rahu kohaselt liideti Eesti territooriumiga seni Peterburi kubermangu kuulunud Narva jõe tagused alad Narva, Piiri ja Karjati vald ning Pihkva kubermangu kuulunud Setumaa alad, idapoolne osa praegusest Mikitamäe, Värska ja Meremäe valdadest. 11 maakonda jagunes 365ks vallaks. 1922. aastal moodustati Petseri maakonnas nelja valla asemel 11 valda ja 1922. aasta lõpuks oli Eesti Vabariigis 378 valda.
1920. aastal oli Eestis 12 linna: Haapsalu, Kuressaare, Narva, Paide, Paldiski, Petseri, Pärnu, Tallinn, Tartu, Valga, Viljandi ja Võru ning 14 alevit: Jõgeva, Jõhvi, Kilingi-Nõmme, Narva-Jõesuu, Nõmme, Otepää, Tapa, Türi, Antsla, Kunda, Kärdla, Mõisaküla, Põltsamaa ja Võõpsu. 1921. aastal said aleviteks Kallaste, Mustvee, Sindi ja Tõrva, 1923. aastal Elva ja Suure-Jaani, 1925. aastal Keila ning 1926. aastal Mustla.
1926. aastal muudeti Nõmme, Põltsamaa, Tapa, Tõrva ja Türi alev nende elanike soovil linnadeks. 1927. aastal sai linnastaatuse Tõrva ja 1936. aastal Otepää.
Valdade arv Eestimaal säilis sellisena kuni 1921. aastal, aga järgmise 13 aastaga kaotati 18 valda, nii et 1934. aastal oli Eestis 369 valda. Suurem muudatus valdade korraldusel teostati 1939. aastal. Eesti Vabariigi presidendi 1938. aasta 7. oktoobri otsusega, mis jõustus 1. aprillil 1939 ja alles jäi 365 vallast 248.
Eesti NSV (1940–1941)
Aastatel 1940–1941 Eesti NSV halduspiirkondade jaotuses territoriaalseid muudatusi ei toimunud, säilisid Eesti Vabariigis kehtinud jaotus maakondadeks (11):
Eesti kindralkomissariaat
Saksa Riigi Okupeeritud Ida-alade Riigiministeeriumi Ida-alade (Ostland) Riigikomissariaadi koosseisus Eesti alad Eesti kindralkomissariaadis jagunesid kuueks piirkonnaks ja üheks allpiirkonnaks. Keskus Tallinn.
Eesti NSV (1944–1991)
1944. aasta sügisel jäi Eesti NSV territooriumil kehtima sõjaeelne administratiiv-territoriaalne jaotus (11 maakonda ja 248 valda). Vastavalt NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi 23. augusti 1944. aasta seadlusele "Pihkva oblasti moodustamise kohta Vene NFSV koosseisus" likvideeriti 18. jaanuari 1945. aasta Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Petseri maakond. 1944. aasta novembris liideti Narva-tagused Eesti vallad ja Narva ülejõelinnaosa Jaanilinn, NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi seadluse 24. novembri 1944. aasta "Narva jõe idakaldal asuvate asustatud punktide arvamise kohta Leningradi oblasti koosseisu" alusel Leningradi oblastiga. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 1945. aasta 18. jaanuari seadlusega kinnitati territoriaalsed muudatused ja tunnistati Petseri maakond likvideerituks ning selle Eestile jäänud osa liideti Võrumaaga, Narva jõgi tunnistati Eesti NSV ja Vene NFSV piiriks ning Narva-tagused vallad Virumaast lahutatuks.
4. mail 1945 otsustas ENSV Ülemnõukogu Presiidium luua Eesti NSV-s küla töörahva saadikute nõukogud. Seadlused külanõukogude moodustamise kohta võeti vastu maakondade kaupa 1945. aasta 8. augustist 13. septembrini, igas vallas loodi 2–4 külanõukogu (v.a Pakri, Prangli, Vormsi, Kihnu ja Ruhnu vald, kus külanõukogusid ei moodustatud).
1946. aastal moodustati iseseisva maakonnana Hiiu maakond, 1949. aastal aga Jõgeva maakond ja Jõhvi maakond. 26. septembri 1950. aasta seadlusega likvideeriti Eesti NSV jaotus maakondadesse ja valdadesse ning moodustati maarajoonid (39 maarajooni, mis koosnesid 641 külanõukogust).
1952. aasta 3. mai seadlusega jaotati Eesti NSV territoorium kolmeks oblastiks – Tallinna, Tartu ja Pärnu oblastiks. Oblastiline jaotus likvideeriti 1953. aasta 25. aprilli seadlusega.
1954. aasta 20. märtsil võeti vastu seadlus Eesti NSV rajoonide piiride täpsustamise kohta ja 17. juunil samal aastal seadlus külanõukogude ühendamisest, külanõukogude arvu vähendati 641lt 320le. 1959. aasta rahvaloenduse ajal oli Eesti NSVs 27 rajooni ja 320 külanõukogu.
1963. aasta alguseks kujunes välja rajoonide jaotus, mis kehtis kuni rajoonidest maakondade moodustamiseni. 1970. aastal oli Eesti territooriumil 15 rajooni ja 235 külanõukogu. 1979. aastal oli Eesti territooriumil 15 rajooni ja 213 külanõukogu.
8. augustil 1989 võttis ülemnõukogu vastu otsuse „Haldusreformi läbiviimisest Eesti NSV-s“, milles sätestati, et aastatel 1990–1994 tuleb läbi viia haldusreform, mis peab hõlmama:
Kohalike rahvasaadikute nõukogude valimisseaduse ja ENSV kohaliku omavalitsuse aluste seaduse alusel valitud maakondade ja vabariikliku alluvusega linnade volikogud asusid tegevusse 1. jaanuarist 1990 tegutsesid valdade, alevite ja linnade kui esmatasandi kohaliku omavalitsuse esindusorganid valimisjärgselt vastavate asutavate kogudena, vastavate valdade, alevite ja linnade omavalitsusliku staatuse kinnitamise hetkest aga volikogudena… 1. jaanuarist 1990 olid rajoonid (15 rajooni) nimetatud ümber maakondadeks.
Taasiseseisvunud Eesti Vabariik
Eesti taasiseseisvumise protsessis, 1991. aasta 11. juulil võeti vastu Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus kohaliku omavalitsuste terminite ja nimetuste korrastamise kohta, mille kohaselt kehtestati ametlikuks kasutamiseks Eesti Vabariigi maakondade nimetused : 22. veebruaril 1995 võeti Riigikogus vastu "Eesti territooriumi haldusjaotuse seadus", millega on sätestatud haldusjaotus ning haldusjaotuse üksuste piiride ja nimede muutmise kord Eestis. Eesti territooriumi haldusüksuste (linnade ja valdade) nimistu:
Haldusreform
Seoses negatiivse loomuliku iibe, väljarände ja linnastumise mõjudega tõusis päevakorda haldusreform kohalike omavalitsuste arvu vähendamiseks ja nende suutlikkuse kasvatamiseks. Alates 1997. aastast kavas olnud reformi venimine on pälvinud hulga kriitikat.
2015. aasta aprillis ametisse astunud Taavi Rõivase teine valitsus seadis üheks eesmärgiks haldusreformi läbiviimise. Reformi käigus toimunud ühinemised jõustusid 2017. aastal toimunud kohalike omavalitsuste volikogude valimistega.
2016. aasta suve seisuga elas Eesti omavalitsustes keskmiselt 6178 inimest ja mediaan oli 1827. Ainult 41 omavalitsust (19%) ületas nõutava 5000 elaniku piiri. Omavalitsusüksuste keskmine pindala oli 204,08 km².
Ernst Cassirer
Teosed
Tema peateoseiks on kolmeköiteline "Philosophie der symbolischen Formen" (köited ilmunud 1923, 1925 ja 1929) ja "An Essay on Man" (1944).
Toompea loss
pisi|Toompea loss (2016) Foto: Stefan Hiienurm Toompea loss on Tallinnas Toompeal, Balti klindi Toompea klindisaare paelaval asuv ehitisekompleks, mille keskosas asub tänapäeval Eesti Vabariigi parlament, aadressil Lossi plats 1.
Ordulinnus
Muistsete eestlaste linnusekompleks hõlmas ilmselt kogu Toompea mäge ning pealinnus oli kagunurgas kõige kõrgemal mäel. See oli arvatavasti puit-, muld- ja kuivmüüritisega kivilinnus. Sinna hakkasid oma esimest kivilinnust rajama ka taanlased pärast 1219. aastat.
Mõõgavendade ordu valitsusaeg
Tõsise ehitamisega tegi algust Mõõgavendade ordu, kelle valduses oli Toompea 1227–1237. Sel ajal valmis Toompea järsaku edelaosas kastell, mille kagunurgas kõrgus vahitorn. Kastelli kaitses ülejäänud Toompea poolt kaitsekraav. Linnust nimetati castrum minus 'eks ('väikeseks linnuseks') erinevalt ülejäänud Toompeast, mis kandis nime castrum magnus ('suur linnus').
Taani valitsusaeg
pisi|Toompea lossi läänepoolne müür Pärast 1238. aastat hakkasid kindlust edasi ehitama taanlased, nüüd aga mitte enda vanas, vaid Mõõgavendade ordu alustatud kohas. Nad jagasid kastelli müüriga kaheks, jättes selle lõunapoolse osa eeshooviks ning rajades põhjapoolsesse hoovi omakorda müüriga piiratud asehalduri residentsi. Loss asus tänapäevase lossi hoovi kohal ja liitudes Pika Hermanni juures läänepoolse müüriga (pildil). Õuedevahelises müüris asuva värava kõrval kõrgus torn. 14. sajandi algul laiendati kindlust eeshoovide ja müüridega ida suunas. Seal asus ka kindlust all-linnaga ühendav värav (Lühikese jala värav). Taaniaegsest lossist on säilinud vaid kinnimüüritud suured aknaavad läänepoolses välismüüris.
Liivimaa ordu valitsusaeg
Jüriöö ülestõusu järel müüsid taanlased oma valdused Eestis ära ja Toompea läks Liivi ordu valdusse. Ordu rajas 1350.–1360. aastatel kastelli keskmesse konvendihoone. Selle kõrgus ulatus 20 meetrini, seinte paksus oli kuni 2,6 m. 1370. aastatel täiendati kindlust lõunapoolse eeshooviga, mille nurkades oli kaks torni: edelas sihvakas Pikk Hermann (1420–1430, nüüd 45,6 meetrit kõrge) ja kagus alt nelinurkne, ülevalt kaheksatahuline Stür den Kerl (alamsaksa 'Tõrju vaenlast'). Kindluse kirdenurka ehitati ümar ešogett Pilsticker (Nooleteritaja) ja nüüdseks oma ülakorrused kaotanud, kuid algselt Pika Hermanniga ühekõrgune olnud suurtükitorn Landskrone (Maakroon). Täiustati ka ida- ja lõunasuunalisi kaitseehitisi. Kaevati vallikraav ning väikest ja suurt kindlust ühendav värav varustati tõstesillaga.
Vastu kastelli läänemüüri paiknes sisehoovi ümbritsevate ristikäikudega konvendihoone, mille kompaktsest mahust eendus läänes dansker ning kagunurka kroonis võimas nelinurkne kaitsetorn – Püssirohutorn.
Algselt oli kastellil kolm väravat. Need on tänaseni nähtavad, kuid nüüd on suletud väljapääsud läänes (ühendus Toomaleviga), põhjas (ühendus Suure kindlusega) ning hilisemates ümberehitustes lammutatud peavärav idamüüri lõunaosas. Kastelli piiras põhjast ja idast sügav, kuid kuiv vallikraav.
Rootsi valitsusaeg
pisi|Riigisaali jäänused välismüüris 1561. aastal läks Toompea Rootsi valdusse. Rootslased ehitasid Pika Hermanni kõrvale ja konvendihoone vahelisele alale läänemüüri äärde Riigisaalihoone. 25 meetrit pika ja 11 meetrit laia riigisaali rajamiseks saadeti 1583. aastal Tallinna ehitustöid juhtima Poola päritolu ehitusmeister Antonius Poliensis. Riigisaalihoone fassaadi keskel paiknes kuulidele toetuvate obeliskidega kahepoolne paraadtrepp, eeskuju võeti toonasest Stockholmi kuningalossist. Teisel korrusel asus suur palklaega saal ja selle lääneseina välisküljel lahtine fanfaaripuhujate rõdu. Saali valgustamiseks raiuti kindluse läänemüüri avad. Konvendihoonet kõrgendati korruse võrra ja muudeti selle ruumide planeeringut. Pärast Riigisaali ja kuninglike eluruumide valmimist kohtusid seal 1589. aasta augustis-septembris Rootsi kuningas Johan III ja tema poeg Sigismund – Poola kuningas ja Rootsi troonipärija. Sellest suurejoonelisest riigisaalist on säilinud kolm kinnimüüritud aknaavaust lossi läänefassaadis, Pika Hermanni kõrval müüris.
Konvendihoonet kasutati Rootsi ajal ametiruumidena.
17. sajandi vältel ümberehitustööd jätkusid, kuid kindlus oli oma sõjalise tähtsuse kaotanud, seda enam, et uute kaitseehitistena ehitati 1696 Ingeri ja Rootsi bastion. pisi|left|Toompea ja Toompea loss [[18. sajand Eestis|18. sajandil. Eduard Philipp Körberi joonis Johann Christoph Brotze kogust]]
Riigisaal
Riigisaal rajati 1583–1590 (arhitektid Antonius Poliensis, Hans von Aken) vastu kastelli läänemüüri Pika Hermanni ja konvendihoone vahele. Suure saali valgustamiseks raiuti lääne kaitsemüüri kolm kõrget akent, mis alates 1999 on taas õhtuvalgusele avatud. Läänemüüri taha järsaku kohale eendub trompeetri rõdu. Kahekorruseline renessanss-stiilis esinduslik hoone oli hoovi poolt kolmeosaline: eenduvale saaliosale liitusid otstes kõrvalruumid. Kahepoolne paraadtrepp oli kaunistatud kuulidel seisvate püramiidjate obeliskidega. Juba varem hävinenud Riigisaali viimased jäänused lammutati pärast Riigikogu hoone valmimist. pisi|left|Toompea, [[Tallinna toomkirik|Toomkirik ja Toompea loss 18. sajandil. Eduard Philipp Körberi joonis Johann Christoph Brotze kogust]]
Vene aeg ja kubermanguvalitsus
Põhjasõja järel seisis kindlus tühjana, kuni Katariina II ajal 1767–1773 rekonstrueeriti selle idatiib kubermanguvalitsuse esindushooneks (Toompea loss kitsamas tähenduses; arhitekt Jenast pärit Johann Schultz). Lammutati lossi idaosa ja uus vasakpoolne tiibhoone rajati kindluse idaossa, selle ehitamisel lammutati osa ringmüüri koos Stür den Kerli nurgatorniga ning Riigisaalihoone teine korrus (peakorrus), tasandati ka lossi ees asunud vallikraavid. 1792. aastal anti loss Eestimaa rüütelkonnalt kubermanguvalitsusele. Kubermanguvalitsuse hoone peakorrusel asusid ka kubermanguvalitsus ja kuberneri eluruumid. Peakorruse ruumid moodustavad põhja–lõunasuunalise anfilaadi Lossi platsi ääres. Kubermanguvalitsuse hoone meenutas elegantset aadlipaleed. 1808. aastal ehitati lossi parempoolne tiibhoone.
Kubermanguvalitsuse hoone (Toompea loss)
Eestimaa kubermanguvalitsuse tarbeks rajati lammutatud idamüüri vundamendile uus hoone. Ruumi tegemiseks ning ehitusmaterjalide hankimiseks lammutati kastelli idamüüri lõik, Väikese kindluse peavärav, kagutorn Stür den Kerl ja Riigisaalihoone. Ühtlasi täideti kaitsekraav Väikese kindluse ja Toompea eeslinnuse vahel. Hilisbarokne paleelik fassaad on üldjoontes säilinud praeguseni.
Ümberkujundused jätkusid ka 19. ja 20. sajandil. 1808. aastal ehitati hoone parem tiib ja 1898. aastal ehitati kubermanguvalitsuse hoone põhjaossa kubermanguarhiivi hoone ning kaks juurdeehitust treppide jaoks.
1900. aastaks ehitati kubermanguvalitsuse vastu haljasalale Aleksander Nevski katedraal.
Endises eraldatud konvendihoonee tiibhoones asus Eestimaa kubermanguvangla (Вышгородская тюрьма), kuhu 1847. aastal ehitati kolmas korrus üksikkambritega, 1874. aastal toimus idapoolse tiibhoone ümberehitus, kuhu ehitati 19 üksikkambrit. Etapivangla juures asus ka kirik (vene k. Церковь во имя Обновления Храма Воскресенія Христова) ja 1882. aastal avatud vanglahaigla. 20. sajandi alguses oli Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Vanglate peavalitsuse vanglas 200 kinnipidamiskohta. Tallinna 1. kubermanguvangla põletati 1917. aastal märtsirevolutsiooni käigus maha.
1920–1922 lammutati konvendihoone ja selle kohale ehitati Riigikogu hoone.
Riigikogu hoone
Riigikogu hoone ehitati aastatel 1920–1922 endise konvendihoone varemeile. Lisaks kerkisid sel ajal lossi põhjamüüri veerde endiste hobusetallide asemele mõned vähem silmapaistvamad utilitaarsed hooned. Kuigi varemed lammutati, jälgib uue hoone põhiplaan konvendihoonet, sisaldades sisehoovi ja viiteid ristikäikudele.
Koostamine
Koostamine on masina või seadme kokkupanemine detailidest.
Toompea loss
Riigikogu hoone
Uusbarokses laadis ekspressionistlikku hoonet on viimasel ajal hakatud väärtustama sõdadevahelise aja Eesti arhitektuuri tippsaavutusena, aga selle kaasaegsetele oli see lihtsalt vastuvõetamatult arusaamatu ehitis.
Riigikogu hoone ja ka Riigikogu hoone istungite saali kujundasid Eugen Habermann ja Herbert Johanson aastatel 1921–1922
Koostamine
Et masinaid edukalt koostada, on vaja tunda vastavat tehnoloogiat.
Toompea loss
Toompea lossi lõunatiib
Lõunatiib rajati 1935 (arhitekt Alar Kotli) projekti järgi siseministeeriumi tarvis endise kameraalhoone (1793) kohale. Sellega seoses kujundati lossi lõunakülje rustikaalne paekivifassaad ümber samas võtmes lossi idakülje paleeliku stiiliga ning laiendati Kuberneri aeda lääne suunas kuni klindiastanguni.
Koostamine
Üksikute masinate koostamisel kasutatakse universaalseid rakiseid.
Sari- või masskooste puhul on mõttekas kasutada spetsiaalseid rakiseid.
Rihmülekanne
pisi|300px|Klassikaline kiilrihmülekanne pisi|300px|Ümarrihmülekanne