cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korporatsioon Amicitia
Tegevus 1924–1940
1925. aastal üüriti uus konvendikorter Laial tänaval ning pandi alus oma raamatukogule. Liikmete mitmekülgseks harimiseks kavandati regulaarselt toimunud referaatõhtuid, kus käsitleti ühiskondlikke, kultuurilisi, poliitilisi ja majanduslikke teemasid. Oma tähtis roll oli ka seltskonnaelul ning teiste akadeemiliste organisatsioonidega läbikäimisel.
Lisaks akadeemilist laadi ettevõtmistele tegeleti ka enese kehalise arendamisega. Alates 1932. aastast käis regulaarselt harjutamas amicade võrkpallinaiskond. Regulaarsed olid ka võimlemistunnid, mille tarvis oli ülikoolilt saadud võimla ja palgatud võimlemisõpetaja.
Ühiskonnaelus nähti eneseteostusvõimalust läbi erinevate organisatsioonide. Amicitia liikmed olid tegevad Akadeemilises Hõimuklubis, Akadeemilise Majandamise Seltsis, Akadeemiliste Naiste Ühingus, Anglo-Eesti Ühingus ja Akadeemilises Maleklubis. In corpore kuuluti Katiseliidu Naiskodukaitsesse ning võeti osa Üliõpilasedustuse tööst.
27. juunil 1940 toimus korporatsiooni Amicitia viimane koosolek enne Nõukogude okupatsiooni. Koosolekul tegi esinaine ksv! Cita Modeste Tellmann-Prees teatavaks organisatsiooni likvideerimisotsuse. Selleks hetkeks oli korp! Amicitia liikmeskonnas 260 akadeemilist naist.
6. augustist 1940 hakkas kehtima uus ülikooliseadus, millega keelustati ametlikult kõikide akadeemiliste üliõpilasorganisatsioonide tegevus, kuna see olevat rahvavaenulik.
Tegevus Nõukogude okupatsiooni ajal
Teise maailmasõja ajal nõrgenesid kontaktid korporantide vahel. Sõja käigus oli osa amicasid emigreerunud, teadmata hulk liikmeid oli hukkunud või küüditatud. Alles pärast sõja lõppu hakati taas otsima liikmetega omavahelist kontakti.
Järelejäänud liikmeskonnas toimus jagunemine: oli neid, kes distantseerisid end täielikult korporatsiooni liikmesusest, teised aga jätkasid salajast tegutsemist ning kooskäimist ja isiklike ja korp!-i tähtpäevade tähistamist. Tihedam kooskäimine algas Tartus 1960. aastate lõpul, kus kohtuti kord kuus ühel kindlaks määratud päeval nii Tallinnas kui ka Tartus.
Taasasutamine
28. aprillil 1989 kinnitati Tartu Riikliku Ülikooli nõukogus korp! Amicitia põhikiri ja korporatsioon loeti ametlikult taasasutatuks. Korporatsiooni liikmeskonda kuulusid esimesest tegutsemisajast üksnes vilistlased ning taasasutajad, kes sel hetkel olid rebase staatuses, kuid pidasid sealjuures ka ameteid.
Taasasutajad: Terje (Tari) Eipre (stud iur), Lea Morgen (stud med), Piret (Lemming) Vanaaseme (stud iur), Hille Raud (stud iur), Eva Raud (stud hist), Ülle Vahar (stud chem), Maire (Verlin) Suurkivi (stud med), Merike Sisask (stud iur) ja Ene (Kattel) Laht (stud chem).
Tertsiin
Tertsiin on alates 13. sajandist tuntud Itaalia klassikaline luulevorm, üksteistsilbikus või viiejalalises jambis tertsettidest koosnev luuletus.
Riimiskeem
Tertsiinid seostuvad riimiskeemi aba bcb cdc ... xyx y järgi. .
Korporatsioon Amicitia
Tegevus tänapäeval
Korp! Amicitia liikmeskonda kuulub üle maailma ligi 300 naist. Peamine tegevus on koondunud Tartusse, kus toimub aktiivne organisatsiooniline tegevus. Igal nädalal peetakse ühiseid koosolekuid, referaatõhtuid ning võetakse ette ühistegevusi teiste akadeemiliste organisatsioonidega. Lisaks Tartus Kastani tänaval asuvale konvendikorterile on korp!-i liikmete kasutuses ka Tallinnas asuv korter Laial tänaval.
Tertsiin
Ajaloost
Tertsiin tekkis Itaalias 13. sajandil. Tuntuim näide tertsiini kasutamisest on Dante "Jumalik komöödia".
Joachim Jhering
Elukäik
1641. laskis ta trükkida esimese teadaoleva eestikeelse aabitsana Heinrich Stahli teoses „Käsi- ja koduraamat Eesti vürstkonna jaoks Liivimaal” (saksa "Hand- und Hauszbuch für das Fürstenthumb Esthen In Liffland", 1632) avaldatud Martin Lutheri väikese katekismuse.
Tertsiin
Ajaloost
Eesti luuletajatest on tertsiinides kirjutanud Gustav Suits, Villem Grünthal-Ridala, Marie Under, Jaan Kärner, Juhan Sütiste, Lehte Hainsalu, Indrek Hirv.
Rinsi mõis
Rinsi mõis (saksa keeles Grabbenhof) oli Kapi mõisa kõrvalmõis Muhu kihelkonnas Saaremaal.
Mõis rajati 18. sajandi keskpaigas Muhu-Suuremõisa ja Maasi mõisast eraldatud aladest.
Tertsiin
Näiteid
"Jumaliku komöödia" algusread:
Kirovi rajoon
Kirovi rajoon on mitme haldusüksuse nimi.
Rajoonid Venemaal:
Korporatsioon Amicitia
Tegevus tänapäeval
Kanadas Torontos asub väliskoondis, mis ühendab Põhja-Ameerikas elavaid eesti soost naisüliõpilasi. Toronto koondis sai alguse vil! Lydia Suursööti eestvedamisel. Koondise ametlikuks asutamispäevaks peetakse 28. novembrit 1952.
Joachim Jhering
Elukäik
1645 kuni 1650 oli ta Saaremaa asesuperintendent.
Perekond
Ta oli abielus Christina Spärmanniga, kes oli Michael Spärmanni ja Elisabeth Döfringi tütar. Nende lapsed olid:
Kirjandus
Teadusprojekti "Joachim Jhering ja tema ajastu (1638–1657)" jaoks on materjali kogunud Enn Küng.
Korporatsioon Amicitia
Liikmed
Korporatsioon Amicitia võtab oma liikmeskonda eesti soost naisüliõpilasi, kes on või on olnud immatrikuleeritud ülikooli ning ei kuulu ühtegi teise akadeemilisse üliõpilasorganisatsiooni. Korporatsiooni liikmesus on eluaegne ning korporatsiooni nõuded ja põhimõtted täitmiseks ka väljaspool konvendielu.
1939. aastal korp! Amicitia 15. aastapäeva puhul valiti auvilistlasteks kõik asutajaliikmed ning oma ühiskondliku või akadeemilise tegevusega silma paistnud daamid.
Auvilistlased
Emilie Aamisepp-Ruubel, Linda Gromoff-Konrad, Maria Laidoner-Kruszewska, Agnes Müür, Xenia Poska, Lenna Saarekivi-Koppel, Hilda Sagris, Erika Zeich, Anna Tõrvand-Tellmann, Helene Vachmann, Benita Vomm ja Ellen Leivat. 2012. aastal lisandus auvilistlaste sekka ka Maaja Matsoo.
Sümboolika
Korp! Amicitia lipuvärvid sirelililla-tumeroheline-kuldne kombinatsioon sümboliseerib korp! Amicitia kolme põhimõtet: värvidele vastavalt julgust, lootust, ausust. Lipuvärvide autor on auvil! Emilie Ruubel ning see kombinatsioon on inspireeritud sirelioksast kuldses vaasis. Värvikooslus valiti välja 1924. aastal 92 kombinatsiooni hulgast kui kõige ilusam, elegantsem ja naiselikum.
Puutumatu sümboolika alla kuuluvad korp! Amicitia lipud, vapp, värvi- ja rebasteklid ning värvilindid. Samuti pole korp!-i mittetäieõiguslikel liikmetel luba puutuda korp!-i eestseisuse mööblit.
Korp! Imeria
Korp! Amicitia sõprusorganisatsiooniks Lätis on naiskorporatsioon Imeria, mis loodi 19. novembril 1924 Riias. Taasasutati 12. aprillil 1990. Värvideks on pruun- helesinine-kuldne. Korp! Amicitiaga loodi sõprusleping 1939. aastal ja 1991. aastal taastati sidemed.
Enver Paşa
thumb
Enver Paşa või Enver Bey, sünninimi İsmail Enver (اسماعيل انور araabia keeles; 22. november 1881 İstanbul – 4. august 1922 Baldžuan, Tadžikistan) oli Türgi riigitegelane ja sõjaväelane, noortürklaste juht.
Harilik vesitäht
Harilik vesitäht (Callitriche cophocarpa) on vesitäheliste (süsteem APG II järgi teeleheliste) sugukonda vesitähe perekonda kuuluv üheaastane veetaim.
Enver Paşa
Enver sündis İstanbulis türgi ja albaania päritolu perekonnas. Ta omandas sõjaväelise hariduse ning ta ülendati 1906. aastaks majoriks. Samal ajal sai temast ka Progressi ja Ühtsuse Komitee liige. 1908. aastal puhkes noortürklaste ülestõus ja Enver sai selle üheks sõjaliseks juhiks. Noortürklased tõusid võimule ja Enverist sai üks sõjaväe juhte. Ta asus sõjaväge vastavalt Saksamaa eeskujule reformima.
Harilik vesitäht
Taime vars on 4–30 cm pikk. Taime vili on ümar, diameetriga 1,0–1,5 cm. Taimele on omane heterofüllia: veesisesed lehed on lineaalsed, ujulehed aga laiemad, rombi- või ellipsikujulised.
Harilik vesitäht on igihaljas.
Enver Paşa
1911. aastal puhkes Itaalia-Türgi sõda, mille käigus Türgi kaotas Liibüa. See tõi kaasa noortürklaste populaarsuse languse, valitsuse moodustasid liberaalid. Kuid 1912–1913 toimunud Esimeses Balkani sõjas sai Türgi rängalt lüüa, mistõttu ka liberaalide populaarsus kukkus ning noortürklased said võimule tagasi. Enverist sai sõjaminister ning ta kasutas ära Bulgaaria rasket olukorda Teises Balkani sõjas, vallutades Adrianoopoli tagasi. Peale seda sai temast paša ning teda hakati kutsuma Enver Paşaks. Lisaks abiellus ta Türgi printsessi Emine Naciye Sultaniga, saades nii sultanipere sugulaseks. Sisuliselt kehtestus Türgis kolme paša sõjaline diktatuur (Enver Paşa, Talat Paşa ja Cemal Paşa). Need kolm pašat olid ka peamised süüdlased Armeenia genotsiidis.
Enver Paşa oli aktiivne Saksamaa toetaja ning seetõttu asus ta kohe esimese maailmasõja alates propageerima sõjaga ühinemist. Viimaks, 1914. aasta oktoobris, ta saavutaski selle, misjärel puhkesid ägedad lahingud Venemaaga. Enver juhtis Türgi armeed Sarikamiši lahingus, mis lõppes Türgile ränga lüüasaamisega. Seejärel naasis Enver İstanbuli ning korraldas selle kaitset Gallipoli kampaania alguses, kuid andis väejuhtimise hiljem üle Liman von Sandersile ja Kemal Mustafa Atatürkile.
Harilik vesitäht
Õitseb maist septembrini.
Eestis esineb teda hajusalt.
Ta kasvab seisuveelistes mageveekogudes, tihti näiteks ajutistes lompides.
Muhu-Suuremõisa mõis
Muhu-Suuremõisa mõis (saksa keeles Mohn-Großenhof) oli riigimõis Muhu kihelkonnas Saaremaal.
Mõis rajati 16. sajandi keskpaigas.
Alates 1869. aastast korraldas Muhu-Suuremõis koos Tumala mõisaga Suure väina laevaliiklust.
Marian Lupu
pisi|Marian Lupu (2011) Marian Lupu (sündinud 20. juunil 1966 Bălțis) on Moldova poliitik, 30. detsembrist 2010 kuni 23. märtsini 2012 Moldova presidendi kohusetäitja.
Avignoni sild
thumb|Pont d'Avignon, 2013 thumb|Pont d'Avignon, aprill 2004 Pont d'Avignon ehk Pont Saint-Bénezet oli kunagine sild Prantsusmaal Avignonis üle Rhône'i jõe.
Ehitati 1171–1185. Oli pikim sild keskajal (umbes 20–21 sillakaart avadega 30,8 kuni 33,5 m), pikkusega umbes 900 m. Silla purustasid lõplikult 1668. aastal kevadised jõe üleujutused. Tänapäevani on säilinud ainult osa sillakaartest.
Marian Lupu
Tema isa Ilie Ion Lupu oli matemaatikaprofessor Moldova Riiklikus Ülikoolis ja Tarass Ševtšenko Ülikoolis, samuti kirjanik ja kommunistliku partei tegelane. Marian Lupu ema õpetas meditsiiniülikoolis prantsuse keelt.
Marian Lupu lõpetas 1983 keskkooli kuldmedaliga. Ta õppis Moldova Riiklikus Ülikoolis (lõpetas 1987 kiitusega) ja Moskvas Plehhanovi majandusakadeemias majandusteadust (lõpetas 1991 doktorikraadiga). Aastal 1994 läbis ta Washingtonis Rahvusvahelise Valuutafondi instituudis makroökonoomika erikursused ning 1996 Genfis Maailma Kaubandusorganisatsiooni instituudi rahvusvahelise kaubanduse kursused.
Alates 1991. aastast töötas Lupu majandusministeeriumi välissuhete ametis algul peaspetsialistina, hiljem osakonnajuhataja, juhatuse esimehe ja ameti direktorina. Aastal 2001 sai Lupu Vasile Tarlevi valitsuses majandusministri asetäitjaks. Aastatel 2003–2005 oli Lupu majandusminister ja 2005–2009 parlamendi esimees.
Ta on alates 2009. aastast Moldova Demokraatliku Partei esimees. Enne seda kuulus ta kommunistlikku parteisse.
Suvel 2009 moodustas tema juhitav partei koos teiste läänemeelsete erakondadega koalitsiooni Euroopa Integratsiooni Allianss. Marian Lupust sai koalitsiooni presidendikandidaat. Et valituks osutuda, peab kandidaat 101-kohalises parlamendis saama vähemalt 61 poolthäält, koalitsioonil oli aga vaid 53 kohta parlamendis. Valimised peeti 10. novembril ja 7. detsembril, kuid presidenti ei suudetud valida.
28. novembril 2010 peeti järjekordsed erakorralised parlamendivalimised. 28. detsembril kogunenud parlament valis Lupu parlamendi esimeheks ning ühtlasi sai temast presidendi kohusetäitja.
Lupu abiellus 1992. Tal on kaks last, Sanda ja Cristian.
Lisaks rumeenia keelele räägib Lupu vabalt inglise, prantsuse ja vene keelt.
Avatar
"Avatar" on 2009. aasta Ameerika Ühendriikide ulmefilm, mille režissöör on James Cameron.
Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt
Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt algas juba 10. sajandil, mil skandinaavlased avastasid ja asustasid Atlandi ookeani põhjaosas asuvaid alasid, sealhulgas Põhja-Ameerika kirdeosa.
Skandinaavlaste koloonia Gröönimaal pidas vastu peaaegu 500 aastat. Põhja-Ameerika mandriosas asunud asulad olid väikesed ja need ei arenenud välja püsivateks kolooniateks. Kuigi merereisid sinna toimusid mõnda aega (näiteks puidu kogumiseks), puudub tõestusmaterjal skandinaavlaste püsiasulate kohta Põhja-Ameerika mandriosas.
Skandinaavia Gröönimaa
pisi|450px|Gröönimaal asunud [[Ida-Asula kaart. Samal kohal asuvad tänased linnad Qaqortoq, Narssaq ja Nanortalik. Muuhulgas on kaardil näidatud Eiríkr Punase järgi nime saanud Eiriksfjord, tema talu Brattahlíð ja piiskopkonna Garðaris asunud keskus]] Islandlaste saagade järgi asustasid Islandilt pärinevad skandinaavlased Gröönimaa esimest korda 980. aastatel. Kuigi ei ole mingit erilist põhjust kahelda nende andmete õigsuses, mida saagad asunduse alguse kohta esitavad, sisaldavad need allikad ka kirjanike ja keskaegse Islandi lugejaskonna kirjanduslikke kinnisideid, mis ei ole aga alati usaldatavad.
Eiríkr Punane (vanapõhja keeles Eiríkr rauði), kes oli ettekavatsemata tapmise pärast Islandilt pagendatud, uuris nende kolme pagendusaasta jooksul väidetavalt Gröönimaa edelarannikut ja otsustas sinna koloonia rajada. Ta tegi plaane asunike piirkonda ahvatlemiseks, valides selle sihiga ka nime Gröönimaa ("roheline maa"), et meelitada sinna võimalikke koloniste: "et inimesed oleks sinna minemise osas innukamad, kuna maal oli hea nimi". Oma valdused rajas ta lõpuks tema enda järgi nime saanud fjordi Eiriksfjord ühele kaldale ja selle nimeks sai Brattahlíð. Sealt andis ta enda järgijatele maatükke.
pisi|350px|Kaart, mis kujutab keskaegsete skandinaavlaste arusaama maailmast Tipphetkel koosnes koloonia kahest asulast, milleks oli Gröönimaa lõunatipus asuv Ida-Asula ja sellest Gröönimaa läänerannikut mööda edasi asunud Lääne-Asula (Ida-Asula juures asunud väiksemat asulat peetakse vahel eraldi Kesk-Asulaks). Asulates elas tõenäoliselt kokku 2000–3000 inimest ja ajaloolased on leidnud sealt märke vähemalt 400 talust.
Skandinaavia Gröönimaal oli ka oma piiskopkond, mille keskus asus Garðaris. Sealsed elanikud eksportisid morsakihvasid, karusnahku, köit, lambaid, vaala- või hülgetraani, elusloomi (nt jääkarusid) ja kariloomade nahkasid. Elanikkond taotles endale piiskopi määramist aastal 1126 ja aastal 1261 nõustusid nad Norra kuninga enda ülemisandaks olemisega. Ent sealsetel elanikel oli jätkuvalt oma seadus ja nad muutusid 1349. aastal pärast suuremat osa Euroopast tabanud katkupuhangut peaaegu sõltumatuteks. Aastal 1380 astus Norra kuningriik personaaluniooni Taani kuningriigiga.
Läänesuunaline kaubandus ja langus
Koloonia langus algas 14. sajandil. Lääne-Asula hüljati aasta 1350 paiku ja viimane Garðaris resideerinud piiskop suri aastal 1377. Pärast aastal 1408 Gröönimaal registreeritud abielu ei maini enam ükski kirjalik allikas skandinaavlastest asunikke. On tõenäoline, et Ida-Asula oli välja surnud 15. sajandi lõpuks. Sealsetest skandinaavlaste asulatest leitud esemetele tehtud radiosüsinikumeetodil dateerimise järgi oli 2002. aasta seisuga kõige vanem ese dateeritud aastasse 1430 (± 15 aastat). Languse seletamiseks on pakutud välja mitmeid teooriaid.
Väike jääaeg võis Gröönimaa ja Euroopa vahel reisimise ning põllupidamise palju raskemaks muuta. Kuigi kalapüük ja hüljeste küttimine pakkusid võimalust tervislikuks toitumiseks, oli loomakasvatuses rohkem prestiiži ja Skandinaavia maades oli nälja ja katkuepideemiate tõttu saada järjest enam inimestest tühjaks jäänud talusid. Lisaks võis Gröönimaa vandel olla Euroopa turgudel odavama Venemaalt ja Aafrikast toodud vandli poolt välja tõrjutud. Nii viisid halvenevad klimaatilised tingimused ja morsakihvade ekspordile ülesehitatud majandusliku süsteemi lagunemine asunduse allakäigule.
Vaatamata kontakti kadumisele nende ja Gröönimaa asustajate vahel, pidasid Norra-Taani monarhid Gröönimaad jätkuvalt enda omanduseks.
Abhaasia ja Lõuna-Osseetia tunnustamine
Abhaasia ja Lõuna-Osseetia tunnustamine on kahe vaidlusaluse territooriumi – Abhaasia ja Lõuna-Osseetia – rahvusvaheline tunnustamine iseseisvatena.
Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt
Vínland ja L'Anse aux Meadows
Saagad kirjeldavad kolme selle ekspeditsiooni käigus avastatud eraldi piirkonda: Helluland ehk "lamedate kivide maa", Markland ehk "metsade maa" (mis kindlasti huvitas Gröönimaa asunikke, kuna seal kasvas vähe puid) ja Marklandist lõunas asunud Vinland ehk "veinimaa". Just viimasesse piirkonda rajati saagades kirjeldatud asundus.
Põhja-Ameerika kontinenti külastas kolm Eiríkr Punase last: tema pojad Leifr Õnnelik ja Þorvaldr ning nende õde (või poolõde) Freydís. Þorvaldr seal ka suri.
Abhaasia ja Lõuna-Osseetia tunnustamine
Tunnustamise kronoloogia
23. mail 2011 tunnustas Abhaasia iseseisvust Vanuatu. 19. juunil tühistas uus valitsus tunnustamisotsuse. 13. juulil 2013 selgus Vanuatu suurimast ajalehest Vanuatu Daily Post siiski, et Gruusia territoriaalset terviklikkust oli tunnustanud juba Vanuatu eelmise peaministri poolt erru saadetud ehk endine Vanuatu alaline esindaja ÜRO juures, hr Kalpokas. Ühtlasi on Vanuatu juhtkonna poolt tegemata kõik vajalikud rahvusvahelised ja õiguslikud protseduurid ning vormistamata kõik asjakohased dokumendid, et võtta tagasi Abhaasia riigi tunnustamisotsus. Seega on siiani tühistamata Vanuatu tunnustamine Abhaasia suhtes.
Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt
Leifi talvelaager
pisi|350px|[[Skálholt'i kaart|Skálholti kaart]] Bjarni poolt talle kirjeldatud marsruute, maamärke, hoovuseid, kive ja tuuli kasutades purjetas Leif 35-mehelise meeskonna ja sama knarr'iga, mida Bjarni oli reisi jaoks kasutanud, ligikaudu 1800 miili Uude Maailma. Ta kirjeldas Hellulandi "tasase ja metsasena, laiade valgete randadega igal pool, kuhu nad läksid ja vaikse kaldega rannajoonega". Leif ja teised olid soovinud, et seda ekspeditsiooni juhiks tema isa Eiríkr Punane, ja neil õnnestus teda veenda. Ent kuigi Eiríkr püüdis liituda oma pojaga reisil nende uute maade suunas, kukkus ta hobuselt, kui see kalda lähedal märgadel kividel libastus; ta sai vigastada ja jäi maha.
Leif talvitus Uues Maailmas aastal 1001, tehes seda ilmselt Newfoundland põhjatipus asuva Bauldi neeme juures. Seal leidsid nad ühel päeval, et tema sakslasest kasuisa Tyrkeri oli jäänud purju marjadest, mida saaga kirjeldab kui "veinimarju". Piirkonnas kasvavad metsikult mitmed marjad (Viburnum edule, karusmarjad ja jõhvikad) ning Leifi kirjeldatud "veini" näol oli ilmselt tegemist käärinud marjadega.
Leif veetis veel ühe talve kohas, mida nimetati Leifsbúðir ('Leifi varjupaik'), sattumata seal konfliktidesse, ja seilas seejärel tagasi Gröönimaale Brattahlíð'i, et täita oma kohustusi isa ees.
Þorvaldri reis aastal 1004
Aastal 1004 seilas Leifi vend Þorvaldr 30 mehest koosneva meeskonnaga Newfoundlandi ja veetis talve Leifi laagris. Kevadel ründas Þorvaldr üheksat kohalikku inimest, kes magasid kolme nahaga kaetud kanuu all. Üheksas ohver põgenes ja naasis peagi abiväega skandinaavlaste laagrisse. Þorvaldri tappis nool, millel õnnestus läbi kaitsva barrikaadi tungida. Kuigi järgnesid veel täiendavad lühikesed vaenutegevused, jäid skandinaavlased sinna veel üheks talveks ja lahkusid seejärel kevadel. Pärast seda kavatses Uude Maailma seilata veel üks Leifi vendadest, Þorsteinn, eesmärgiga tuua sealt oma surnud venna keha. Þorsteinn aga suri enne, kui ta Gröönimaalt lahkuda jõudis.
pisi|250px|"Suvi Gröönimaa rannikul umbes aastal 1000". [[Jens Erik Carl Rasmusseni (1841–1893) maal]]
Karlsefni ekspeditsioon aastal 1009
Aastal 1009 võttis Þorfinnr Karlsefni, kes on tuntud ka kui Þorfinnr Vapper, kolmele laevale kariloomad ja 160 meest ning naist (kuigi ühe teise allika järgi oli asunike arv 250) ja suundus Gröönimaalt läände. Pärast karmi talve suundus ta lõunasse ja maabus Straumfjordis. Hiljem kolis ta edasi Straumsöysse: võimalik, et seetõttu, et seal oli vool tugevam. Sealt on üles tähendatud märke indiaanlaste ja skandinaavlaste vahelistest rahulikest suhetest. Omavahel vahetati kaupu: karusnahad ja halli orava (Sciurus carolinensis) nahad vahetati piima ja punase riide vastu, mida kohalikud teatud peakattena ümber oma peade sidusid.
Edasise kohta räägivad allikad erinevat juttu, kuid ühtede andmete järgi tormas mingi hetk metsast välja Karlsefnile kuulunud härg, mis ehmatas pärismaalasi nii, et nad jooksid oma nahast paatide juurde ja sõudsid minema. Kolm päeva hiljem naasid nad koos sõjaväega. Kohalikud kasutasid katapulte, vinnates üles umbes lamba kõhu suuruse "posti otsas oleva suure tumesinise kera", mis lendas üle meeste peade ja tegi koledat kõminat.
Skandinaavlased taganesid. Leifi poolõde Freydís Eiríksdóttir oli rase ja ei suutnud taganevate meestega sammu pidada. Ta palus neil lõpetada "selliste haletsusväärsete õnnetusehunnikute" eest põgenemine, lisades, et kui tal olnuks relvad, võinuks ta meestest paremini hakkama saada. Freydís haaras ühele pärismaalaste poolt tapetud mehele kuulunud mõõga, tõmbas ühe oma rinna pihikust välja ning lõi seda mõõgaga. Seepeale hakkasid pärismaalased kartma ja põgenesid.
Hilisemad kokkupuuted skandinaavlastega
Põhja-Ameerika mandriosas asunud asulate eesmärk oli kasutada ära sealseid Gröönimaal nappinud loodusvarade, milleks oli karusnahk ja puit, ressursse. Ei ole selge, miks need lühiajalised asundused ei muutunud püsivateks, kuid tõenäoliselt olid vähemalt osaliselt selle põhjuseks vaenulikud suhted pärismaalastega, keda skandinaavlased kutsusid nimega skrælingjar. Sellest hoolimata võisid juhuslikud toidu ja puidu hankimiseks ning kohalikega kauplemiseks tehtud reisid Marklandi kesta isegi kuni 400 aastat.
Kestvate reiside tõestusmaterjali hulka kuulub Maine'i penn: kuningas Olav Kyrre valitsemisajast (1067–1093) pärinev Norra münt, mis väidetavalt leiti Maine'i osariigis ühelt pärismaalastega seotud arheoloogiliste väljakaevamiste paigast. Seega võis skandinaavlaste ja Põhja-Ameerika pärismaalaste vaheline kaubandus toimida veel 11. sajandil või isegi pärast seda. Teine tõend pärineb aasta 1347 kohta käivatest Islandi annaalidest, kus viidatakse väiksele 18 mehega Gröönimaa päritolu alusele, mis oli puidulastiga Marklandilt Gröönimaale tagasi püüda jõudnud, kuid sattus hoopis Islandile.
Viikingite jälgedes
Sajandeid oli ebaselge, kas islandlaste lood ikka käsitlesid skandinaavlaste tegelikult aset leidnud reise Põhja-Ameerikasse. Saagad said esimest korda tõsise ajaloolise usaldusväärsuse aastal 1837, mil Taani antikvaar Carl Christian Rafn osutas võimalusele, et Põhja-Ameerikas oli kas skandinaavia asundus või oli see nende reiside sihtpunkt. Põhja-Ameerika ilmus nime Winland all kirjalikesse allikasse esimest korda umbes aastast 1075 pärinevas Bremeni Adami töös. Kõige olulisemad Põhja-Ameerika ja skandinaavlaste sealsete tegude kohta käivad allikad ehk nn "islandlaste saagad" pandi esimest korda kirja alles 13. ja 14. sajandil.
Gröönimaast lääne pool leiti skandinaavlaste kohta tõendeid 1960. aastatel, mil arheoloog Anne Stine Ingstad ja tema abikaasa kirjanik Helge Ingstad kaevasid välja Newfoundlandi saarel L'Anse aux Meadowsi nime kandvas külas asunud skandinaavia asula. Siiski on eri saagades kirjeldatud maade asukoht jätkuvalt ebaselge. Mitmed ajaloolased samastavad Hellulandi Baffini saarega ja Marklandi Labradori poolsaarega. Ka Vínlandi asukoht tekitab küsimusi. Enamik arvab, et L'Anse aux Meadowsis asuv asulakoht tähistabki saagas kirjeldatud Vínlandi asulat, kuid teised vaidlevad sellele vastu, väites, et saagad kirjeldavad Vínlandi kui Newfoundlandist soojemat kohta, mis seega peaks olema sellest kaugemal lõunas.
Põhja-Ameerikast on leitud ka arvatavaid ruunikive ja neist kõige kuulsam on Kensingtoni ruunikivi. Kuigi üldiselt peetakse neid võltsinguteks, peavad mõned neid jälgedeks hilisematest skandinaavia avastusretkedest.
Põhja-Ameerikat on kujutatud kahel muistsel kaardil:
Managua
Managua on Nicaragua pealinn, Managua departemangu halduskeskus ja riigi suurim linn. Asub riigi lääneosas Managua järve lõunakaldal 45 km kaugusel Vaiksest ookeanist 55 m kõrgusel merepinnast.
Kapi mõis
Kapi mõis (saksa keeles Kappimois) oli riigimõis Muhu kihelkonnas Saaremaal.
Managua
Ajalugu
1931. ja 1972. aasta maavärinates hävis suur osa linnast. Maavärin 1972. aastal purustas pealinna maani maha ja edasised sündmused – diktatuur, revolutsioon ning kodusõda – ei võimaldanud taastamistööd ette võtta. Managualased harjusid hooneteta ja praktiliselt ka tänavateta linnaga ning seal keeb vilgas elu ning majandustegevus.
Kapi mõis
Mõis rajati ajavahemikul 1744–1750 Muhu-Suuremõisa ja Kantsi mõisast eraldatud aladest.
Managua
Ajalugu
1998. aastal põhjustas suuri purustusi orkaan Mitch.
Transport
Managua on riigi maanteede sõlmpunkt. Linna lähedal asub Augusto C. Sandino rahvusvaheline lennujaam.
Saartevaheline meri
thumb|Sulu, Sulawesi ja Maluku mered on tüüpilised saartevahelised mered Saartevaheline meri on maailmamere osa, mida ümbritsevad saarestikud, segades vaba veevahetust maailmamere ülejäänud osaga. Saartevaheliste merede suurim osa paikneb India ja Vaikse ookeani vahel Malai saarestikus.
Saartevahelised mered:
Võõris
Võõris on aine õhus (õhuvõõris), vees või muus keskkonnas, mis sinna püsivalt ei kuulu.
Õigusteadlaste loend
''Siin on loetletud õigusteadlasi.
Võõris
Näiteks looduslikes vetes võivad võõristeks olla plastid, mis sinna on visatud või mujalt kandunud.
Organismi sattunud võõraid objekte nimetatakse võõrkehadeks.
Kantsi mõis
Mõisast on teateid alates 16. sajandi keskpaigast.
Valgejõe tee
Valgejõe tee (riiklik registreerimisnumber 11108) on kõrvalmaantee Kuusalu vallas Valgejõe külas. Tee pikkus on 4,9 km.
Tee saab alguse Tallinna–Narva maantee 59. kilomeetril. Tee lõpeb sama maantee 63. kilomeetril. Tee ületab ühe silla (Valgejõe sild üle Valgejõe tee kolmandal kilomeetril) ja 1 truubi. Bussipeatusi jääb teele kaks: Soosilla ja Valgejõe.
Tee on kogu ulatuses asfaltkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Valgejõe silla piirkonnas (70 ja 50). Tee ei ole valgustatud.
Teega ristub kolmandal kilomeetril Kotka–Valgejõe tee. Tee lõpus on liiklussõlmes 0,2 km täiendavat ühendusteed (registrinumber 1131).
Ahtalehine hundinui
Ahtalehine hundinui (Typha angustifolia) on hundinuialiste sugukonda kuuluv mitmeaastane veetaim.
Ahtalehine hundinui kasvab parasvöötmes ja eelistab märgi toiteaineterikkaid kasvukohti. Taim on introdutseeritud ka Põhja-Ameerikasse.
Taim sarnaneb väga samasse perekonda kuuluva laialehise hundinuiaga (Typha latifolium). Ahtalehise hundinuia vars on 150–300 cm pikk, lehtede laius kuni 1,2 cm (laialehisel 1,5–3,5 cm).
Taim on ühekojaline ja moodustab tõlviku (nuia).
Eestis esineb teda hajusalt.
Jägala Jõesuu linnamägi
thumb|Linnamäe nõlvad pisi|Jägala linnamägi Jägala Jõesuu linnamägi (ka: Jägala linnamägi) on linnamägi Harju maakonnas Jõelähtme vallas Jõesuu küla maadel, üks Eesti suurimaid linnamägesid (umbes 3 ha). See asub Jägala jõe paremkalda neemikul, umbes 1 km kaugusel suudmest.
Linnus
thumb|Jägala Linnamäel pisi|Jägala linnamägi Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia osakonna instituudi juhataja Aivar Kriiska hinnangul oli Jägala linnus "mõni sajand enne Kristust üks põhjapoolse Euroopa suuremaid linnuseid".
Jägala linnus oli põhjaküljelt kaitstud madala valli ja kraaviga, mujalt järskude nõlvadega.
1920. aastal toimunud väljakaevamisel Artur Spreckelseni poolt leiti linnuseõuelt kividest koldeasemeid ja peamiselt I aastatuhande II poolest pärit keraamikat (keraamikat on leitud ka linnuse kõrval olnud asulakohalt). Linnusevallis avastati jäänuseid kahest ehitusjärgust.
Valli läänepoolse otsa all tulid sügavalt liivast nähtavale söestunud kiviasulad. Vähemalt ühe juures neist oli näha, et kivid on laotud ringikujuliselt. Need võisid olla kivikolded, sest samast leiti põlenud luutükikesi, kvartsi- ja tulekivikilde, rohkesti savinõu tükke ja kaks merevaigukillukest. Üks savinõu õnnestus rekonstrueerida. See on kumera põhjaga pajataoline suur nõu, mille kõrgus ja läbimõõt on 40 cm ning mis on üleni kaetud kammijälgedest ja lohukestest moodustatud ornamendiga – tüüpiline noorema kiviaja savinõu III aastatuhandest e.m.a. Rohkem kui 4000 aastat tagasi oli kohas, kuhu hiljem rajati linnus, kiviaja asula, mis oli mattunud liiva alla.
Mõne leitud savinõutüki järgi võib arvata, et Jägala Jõesuu linnus rajati umbes 2000 aasta eest. Õuepindala suurus ja võimsa põhjapoolse valli olemasolu osutuvad sellele, et linnust on kasutatud ka I aastatuhande algul. Tõenäoliselt oli sellelgi ajal seal sadamakoht.
1922. aastal said linnusejäänused tugevalt kannatada Linnamäe hüdroelektrijaama ehitamise tõttu.
2005. aastal algasid esimesed teaduslikud väljakaevamised.
2007. aastal toimunud Tartu Ülikooli arheoloogiamagistrandi Mari Lõhmuse juhitud väljakaevamistel Jägala Jõesuu linnamäel avastati, et ehituselt küllaltki keerulist puittarand- ehk puitkamberkonstruktsiooni kasutati seal juba paar sajandit eKr.
2008–2009. aastal toimusid Tartu Ülikooli ajaloo osakonna juhataja ja arheoloogiaprofessori Aivar Kriiska juhtimisel väljakaevamised linnuse siseõues. Linnuse õu oli kaetud paksude liivaluidetega. Luidete alt avastati mitu kultuurikihti. Kõige ülemine kiht on 15–20 cm paksune ja pärineb aastaist u 300 eKr – 200 pKr, mil Jägalas asus muinaslinnus. Põhilised leiud sellest kihist on savinõude killud. On kindlaks tehtud, et linnust ei kasutatud mitte ainult hädaohu korral, vaid seal elati püsivalt. Väljakaevamistel ei ole leitud maju, küll aga leide, mis majadele selgelt osutavad, näiteks tolleaegsete palkmajade palkide vahelised savitihendid ja põlenud kivid, mis osutavad tuleasemete või koguni ahjude olemasolule.
Ülemise asustuskihi alt leiti mõne sentimeetri paksuses kihis põllujäänused. Selle alt leiti omakorda 20–50 cm paksune kiht, mis näitab, et mäeseljakul elati juba aastail 600–500 eKr ehk enne põllu rajamist. Vanimad jäljed asustusest antud piirkonnas pärinevad aga juba kiviajast u. 6500 a eKr.
Virtsu poolsaar
pisi|Virtsu sadam on mänginud olulist rolli poolsaare asustusloo kujunemisel. Virtsu poolsaar on poolsaar Lääne-Eestis Lääneranna vallas Suure väina ääres.
Poolsaarel asub Virtsu alevik koos Virtsu sadamaga.
Poolsaare lõunaosas on Puhtu.
Virtsu poolsaare pindala koos Puhtulaiuga on umbes 7 km². Mandriga ühines 19. sajandil maatõusu ja teetammi ehitamise tagajärjel. Mandrist eraldavad Virtsu poolsaart Rame laht, Kase laht ja Heinlaht, kus leidub tihedaid roostikke. Ümbruses on väikesi saari ja laidusid, nagu Kõbaja laiud, Uuluti laid ja Puhtulaid.
Alo Bärengrub
Alo Bärengrub (sündinud 12. veebruaril 1984 Kehtnas) on endine Eesti jalgpallur (kaitsja).
Isiklikku
Alo ja tema elukaaslane said oktoobris 2012 tütre.
Kihelkonna maalinn
pisi|Maalinna liivavall pisi|Maalinna vallid ja sisehoov pisi|Kruse joonis maalinnast Kihelkonna maalinn oli linnus Saaremaal. Tänapäeval asub kunagine linnus Saare maakonnas, Kihelkonna alevikust umbes 5 km kirdes Odalätsi luidete alal.
Umbes 1800 ruutmeetri suurust pikka ja kitsast linnuseõue kaitsesid külgedelt vallitaolised luited, otstes valli ei olnud. Vallide ülaosas leidub kive, sütt ja tukke. Maalinn oli kasutusel arvatavasti 10.–11. sajandil.
Karuse linnus
pisi|Vatla maalinn aerofotol pisi|Linnus maapinnalt Karuse linnus ehk Vatla linnuse maalinn ehk Vatla maalinn ehk Linnuse maalinn oli ringvall-linnus Läänemaal Kotsu muinaskihelkonnas, mis nüüdisajal asub Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Linnamägi asub Vatlast põhja pool Linnuse külas moreenseljaku loodeotsal.
Umbes 1700 ruutmeetri suurust linnuseõue ümbritseb 2–5 m kõrgune ringvall, lääne- ja kaguküljel on väravakoht. 11.–13. sajandil oli linnus arvatavasti muistse Karuse kihelkonna keskus (Henriku Liivimaa kroonikas Cozzo).
Linnamäest lõunas, kagus ja põhjas on säilinud muistset kultuurkihti, arvatavasti muinasaja taludest.
On oletatud, et Vatla linnamäel asus Henriku Liivimaa kroonikas mainitud Paehalle linnus.
Raamatukoguteaduse mõisteid
''Siin on loetletud raamatukoguteaduse mõisteid.
Kapfenberg
Kapfenberg on linn (Stadt) Austrias Steiermargi liidumaal. Asub Mürzi jõe ääres.
pisi|tühi|Kapfenberg
Hellamaa mõis
Hellamaa mõis (saksa keeles Hellama) oli riigimõis Muhu kihelkonnas Saaremaal.
Mõis rajati 1733 Muhu-Suuremõisa ja Tamse mõisast eraldatud aladest.
Mödling
pisi|Droonilend Mödlingis, [[Perchtolsdorfis 2023. aastal]] Mödling on linn Austrias Alam-Austria liidumaal.
Kuusalu Pajulinn
Kuusalu Pajulinn on soolinnuse ase Harju maakonnas Kuusalu vallas Kuusalu aleviku põhjaosas asuvas väikeses soos.
Arheoloogilistel väljakaevamistel, mida tegi 1936. aastal Marta Schmiedehelm, selgus, et umbes 2000 ruutmeetri suurust linnuseõue oli ümbritsenud 4–5 m laiune kivivall, mis oli ehitatud soopinnale laotud männipalkidest alusele. Linnuseõuelt turba alt leiti kuni 20 cm paksune odra-, rukki-, nisu- ja herneterade kiht, mille alla oli pandud kasetohtu.
Linnus oli kasutusel 11. sajandil.
Võidu
Võidu (kuni 1977 Võiduküla ) on küla Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas.
1984
1984. aasta (MCMLXXXIV) oli 20. sajandi 84. aasta.
Sündmused Eestis
pisi|[[Jüri Druus ja Sergei Fatkin Tallinna vanalinna päevadel]]
Tallinna JK Dünamo
Tallinna JK Dünamo on 1940. aastal asutatud Eesti jalgpalliklubi, mille kodulinn on Tallinn ja koduväljak Sõle Gümnaasiumi staadion.
Taaliku mõis
Taaliku mõis (saksa keeles Thalik) oli rüütlimõis Jaani kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teateid alates 1532.
Klooga–Kloogaranna raudteelõik
Klooga–Kloogaranna raudteelõik on 3,4 kilomeetri pikkune laiarööpmelise Keila–Paldiski raudtee harutee Klooga raudteejaama ja Kloogaranna raudteepeatuse vahel.
Raudteelõik on üheteeline. Raudtee on elektrifitseeritud kogu trassi ulatuses ning kuulub Eesti Raudteele.
Raudteelõik avati 17. juunil 1960. Rongide suurim lubatud kiirus on lõigul 60 km/h. Rongide liiklussagedus on kuus rongi ööpäevas. Raudteelõigu 2493. meetril asub reguleeritud tõkkepuuga raudteeülesõidukoht, mis jääb Tallinna–Paldiski maanteele.
Reisijatevedu korraldab Elron ja raudteelõik kuulub C-tsooni. Elektrirongid sõidavad toimub liinil Tallinn–Kloogaranna. Kloogaranna on seega ühtlasi rongiliini lõpp-punkt.
Rannaküla mõis
Rannaküla mõis (saksa keeles Rannaküll) oli rüütlimõis Jaani kihelkonnas Saaremaal.
Johann Friedrich Erdmann
thumb|Johann Friedrich Erdmann Johann Friedrich Erdmann (18. juuli 1778 Wittenberg – 9. veebruar 1846 Wiesbaden) oli saksa arstiteadlane, kes töötas Tartu Ülikoolis 1817–1823 ja 1827–1843, sealhulgas patoloogia, semiootika, teraapia ja kliiniku professorina (alates 1818).
Ta juhatas Tartu ülikooli professorite instituuti 1830–1838.
Viited
2. Rein, Kaarina 2021. Johann Friedrich von Erdmann ja meditsiinitopograafiad Tartu ülikoolis. Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi XLIX. Morgenstern ja tema aeg, lk 75–100.
Plokkflööt
Plokkflööt on puupuhkpill. Esimesed andmed plokkflöödi kohta pärinevad keskajast, kui pill oli Euroopas väga populaarne. Palju muusikat kirjutati plokkflöödile ka renessansi- ja barokiajastul.
Plokkflööte valmistatakse tavaliselt puidust, kuid tänapäeval tehakse ka kunstmaterjalidest pille.
Plokkflöödid jagunevad diapasooni järgi. Levinumad on sopraniino-, sopran-, alt-, tenor- ja bassplokkflööt.
Ajalugu
Kõige varasem teadaolev dokument, mis viitab plokkflöödile, pärineb aastast 1388.
Kesk- ja renessansiajal tehti enamik plokkflööte ühest tervikust puuplokist. Pillil oli suhteliselt kitsas diapasoon (oktav ja kuus nooti), kuid rikkalik tämber. Plokkflööt oli laialt levinud ansamblipill, mida kasutati väga palju tantsumuusika mängimiseks ja kodus musitseerimiseks. Sageli jäi plokkflöödi kanda laulu vokaalpartii või meloodiahääl. Ka madrigali eri hääli sai seltskondliku musitseerimise käigus laulmise asemel sobival plokkflöödil esitada. Renessansiajastul oli armastatud koosseis plokkflöödikonsort ehk ansambel, mis koosnes üksnes eri tüüpi plokkflöötidest. Tol ajal eelistati sooja ja pehme kõlaga tenorplokkflööti.
Olenevalt ajastust kuulusid instrumentaalansamblitesse koos plokkflöödiga näiteks psalteerium, dultsimer, vihueela, lauto, portatiivorel, harf, viola da gamba või klavessiin.
Barokiajastul (1600–1750) kujunes plokkflööt sooloinstrumendiks. Tolleaegsed ansamblid koosnesid keelpillidest ja ühest või mitmest sooloinstrumendist. Plokkflöödile kirjutati palju kontserte, sonaate, mida esitati tavaliselt koos keelpillikoosseisu või klavessiiniga. Barokki peetakse plokkflöödi kuldajastuks. Barokiajastu plokkflöötidel oli võimsam ja rikkalikum kõla kui renessansiaegsetel pillidel. Pilli diapasoon laienes ning küündis kahe ja poole oktavini. Barokiajastul oli populaarseim altplokkflööt.
Ehitus ja mängutehnika
Ajalooliselt valmistati plokkflööte ühest tervikust kõvema puidu tükist ja ka elevandiluust. Tänapäeval on puidu kõrval väga levinud ka kunstmaterjalid (nt plast) ning üks pill käib kokku kahest või kolmest osast. Levinumad puiduliigid pilli valmistamiseks on vahtra-, pirni-, ploomi-, eebeni-, roosi- ja granadillipuit.
Pillil on 7+1 sõrmeava, millest seitse on pilli peal ja üks pilli all. Suurematel plokkflöötidel on alumised sõrmeavad asendatud klappidega, sest muidu on augud üksteisest liiga kaugel, et mängija saaks sõrmedega iga ava katta. Klappe kasutatakse peamiselt altplokkflöödist suurematel plokkflöötidel. Tavaliselt mängitakse pilli kahe käega ning sõrmedega kaetakse sõrmeavad või klapid. Vasak käsi on kõrgemal: pöial katab avause pilli all, esimene kuni kolmas sõrm katavad kolm ülemist avaust pilli peal (väike sõrm ava ei kata). Parem käsi on allpool: pöial toetab pilli alt, teine kuni viies sõrm katavad neli alumist avaust pilli peal. Ajalooliselt on plokkflööti mängitud ka nii, et parem käsi on pilli ülaosas ja vasak allosas.
Pilli ülemises otsas on laabiumiosa, mis koosneb väiksest piklikust puhumisavast, kust mängija õhku sisse puhub; plokist, mis täidab pilli laabiumiosa; ning laabiumist. Pilli keskosas asuvad seitse sõrmava. Plokkflöödi alumine ots tavaliselt laieneb ja alumise osa allpool on üks sõrmeava. Tänapäeva plokkflööt koosnebki nendest kahest või kolmest lahtivõetavast ja kokkupandavast osast (laabiumiosa, keskosa, alumine osa), mille mängija keerab endale sobivasse asendisse. Pilli osi tihedamalt kokku surudes või pisut lahku tõmmates saab muuta pilli tämbrit ja helikõrgust. Väga levinud on kaheks osaks lahti käivad pillid, millel kesk- ja alumine osa omavahel eraldi lahti ei käi.
Heli
Plokkflöödid jagunevad diapasooni järgi, mis omakorda jagatakse kõige madalama noodi järgi C- ja F-pillideks. Pillid, mille esimene, madalaim noot on C, ehk C-pillid on tänapäeval tavaliselt pikolo-, sopran-, tenor-, great-bass- ja sub-great-bassplokkflööt. Pillid, mille esimene, madalaim noot on F ehk F-pillid on tänapäeval tavaliselt sopraniino-, alt-, bass-, kontrabass- ja subkontrabassplokkflööt.
Plokkflööt tänapäeval
Tänapäeval õpetatakse plokkflööti laialdaselt eelpillina enne mõne teise puhkpilli õppimist. Plokkflööti õpetatakse nii muusika- kui ka üldhariduskoolides.
Plokkflööte valmistatakse nii kunstmaterjalidest (nt plastist), puidust kui ka metallist. Kunstmaterjalidest ja ka puidust pille valmistatakse tööstuslikult. Plokkflöödimeistrid valmistavad pille tavaliselt kvaliteetsest puidust käsitsi.
Plokkflööt Eestis
Eestis on plokkflööti kui ettevalmistavat pilli mõne teise puhkpilli mängimiseks õpetatud juba 20. sajandi algusest. Professionaalsemalt hakati Eestis plokkflööti mängima 1970. aastatel.
Eesti tuntumad plokkflöödimängijad on Reet Sukk ja Taavi-Mats Utt, kelle juhtimisel toimib varajase muusika stuudio Cantores Vagantes ja stuudio plokkflöödiansambel, kus mängivad ka Andres Siitan ja Taniel Kirikal (ka vokaal).
Eestis tegutseb ka plokkflöödiühing ERTA-Estonia, mis on Euroopa Plokkflöödiõpetajate Assotsiatsiooni Eesti haru ja ühendab Eesti kõikide astmete edumeelsemaid plokkflöödiõpetajaid ning -sõpru. Ühing püüab koordineerida ja tugevdada plokkflöödiõpetajate vahelisi kontakte, korraldada kursusi ja koolitusi, levitada erialast informatsiooni, arendada rahvusvahelisi kontakte teiste ERTA harudega ning koordineerida plokkflööditegevust Eestis.
Praegu õpetatakse plokkflööti nii üldharidus- kui ka muusikakoolides üle Eesti.
Plokkflööti mängivad ja õpetavad Eestis ka näiteks Tõnu Sepp ja Neeme Punder.
Coahuila osariik
Ajalugu
Coahuila y Tejase osariik loodi 1824. aastal. 1836. aastal loodi selle põhjaosas Texase Vabariik.
Haldusjaotus
Coahuila osariik on jagatud 38 kohalikuks omavalitsuseks.
Välislingid
🇲🇽
Nicaragua järv
Nicaragua järv (ka Cocibolca järv või Granada järv; hispaania Lago de Nicaragua, Lago Cocibolca, Mar Dulce, Gran Lago, Gran Lago Dulce või Lago de Granada) on Kesk-Ameerika suurim järv. Asub Nicaragua lõunaosas. Järve pindala on 8264 km², paikneb loode–kagusuunaliselt ja on 177 km pikk. Suurim sügavus on 26 m, veetase 32 m üle merepinna.
Kuigi järv on mageveeline, elab seal mitut liiki ookeanikalu, kes on kohastunud sealse mageda veega, näiteks mõõkkala ja mitmed haid. Arvatavasti oli järv kunagi Vaikse ookeani laht.
Johan Skytte monument
Monumendi avas 5. oktoobril 2007 Rootsi kuninganna Silvia.
Nicaragua järv
Järv on Tipitapa jõe kaudu ühenduses Managua järve ja San Juani jõe kaudu ühenduses Kariibi merega. Järve ääres asub Granada linn.
Järves on üle 400 saare, neist suuremad on Ometepe ja Zapatera.
Paabeli vangipõlv
pisi|Jacques Joseph Tissot, "Vangide põgenemine"
Kinnisjää
thumb|400px|Lumega kaetud kinnis- ja ajujää [[Läänemeri|Läänemeres. Gdynia, Poola]]
Paabeli vangipõlv
Paabeli vangipõlv ehk Paabeli pagendus on ajajärk Iisraeli ajaloos, mis algas juutide küüditamisega Paabelisse 597. aastal eKr Nebukadnetsar II ajal ja lõppes, kui 539. aastal Uus-Assüüria alistanud Ahhemeniidide riigi kuningas Kyros II lubas juutidel kodumaale naasta.
Kinnisjää
Kinnisjää on ookeane, meresid ja lahtesid kattev liikumatu merejää, mis asub tekkekohas ning on kinnitunud kalda või ranna külge.
Paabeli vangipõlv
Nebukadnetsar II alistas Mesopotaamia, Süüria, Juudamaa, taastas Paabeli linna, rajas Paabeli torni ja kuulsad rippuvad aiad. Võitluses Juuda kuningriigi vastu hävitas 586 aastal eKr Jeruusalemma ja küüditas juudid Paabelisse asumisele.
Kinnisjää
Kinnisjää liigub veekogu põhja suhtes ainult vertikaalselt, siis kui veetase muutub. Kinnisjää võib tekkida ajujää kokkujäätumisel ja vastupidi – ajujää võib tekkida kinnisjää katkemisel.
Laevateedel kasutatakse kinnisjää vastu jäämurdjaid.
Josette Day
Josette Day (õieti Josette Dagory; 31. juuli 1914 Pariis – 29. juuni 1978) oli prantsuse filminäitleja.
Viieaastaselt mängis ta oma esimeses filmis. 1919–1922 esines ta kolmes filmis oma õige nime all. Temast sai tantsija, kuid õnnetu kukkumine ooperiteatris ühel "Tannhäuseri" etendusel katkestas tema tantsijakarjääri 9-aastaselt.
Kui algas helifilmiajastu, tuli Josette filmi tagasi. Pärast kahte lühifilmi võttis ta nimeks Day. Ta esitles end Gaumont'i stuudios, kus valmistuti filmi "Serments" võteteks Rootsis. Ta deklameeris Henri Fescourt'i assistendile Jean La Fontaine'i valmi "Hunt ja kitsetall" ning ta võeti tööle. 1930. aastatel mängis ta väga paljudes filmides, mõnikord seitsmes filmis aastas.
Tema esimene suur osa oli Patricia Amoretti Fernandeli filmis "La Fille du puisatier" ("Kaevumeistri tütar"; 1940). Selle rolli kirjutas talle abikaasa Marcel Pagnol, samuti rolli filmis "La prière aux étoiles", mis jäi lõpetamata.
Josette Day kõige kuulsam osa on Kaunitar Jean Cocteau filmis "Kaunitar ja koletis" ("La Belle et la bête"; 1946).
1950. aastate alguses ta lõpetas näitlemise ja abiellus rikka Belgia töösturiga.
Raamatuteadus
Raamatuteadus ehk biblioloogia on teadusharu, mis uurib raamatute valmistamist ja levitamist.
Raamatuteadus võib haarata trükkimise ja raamatu ajalugu, trükikunsti, raamatukunsti, kirjastamist, raamatukaubandust, trükistatistikat, raamatusotsioloogiat, lektoloogiat jms.
Raamatuteaduse haruks võib pidada raamatulugu (ajaloolist biblioloogiat), mis tegeleb raamatu ajalooga.
Oskar Suursööt
Oskar Albert Suursööt (18/30. mai 1893 Saku vald, Harju kreis Eestimaa kubermang – 3. veebruar 1942 Vjatlagi vangilaager, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti poliitik.
1918. aastal oli ta Kaitseliidu organiseerija Tallinnas ja Harjumaal.
1920. aasta omavalitsuste esituskogude valimistel valiti Oskar Suursööt Tallinna linnavolikogu, revisjonikomisjoni ja Harju maakonnanõukogu liikmeks ning ühtlasi Harju maakonnavalitsuse esimeheks, 1920–1922 Harju Maakonnanõukogu esimees. Oskar Suursööt oli Eesti Maakondade Liidu üheks asutajaks ja esimeseks Liidu juhatuse esimeheks, kuni väljamaale ülikooli sõitmiseni
1924. aastal lõpetas ta Fürst Leopold-Akademie für Verwaltungswissenschafteni Detmoldis Saksamaal, cand. rer. poi. Erialana õppis nimetud ülikoolis omavalitsuse ala.
1925–1928 Kaitseliidu Harju maleva pealik. IV ja V Riigikogu liige. Majandusminister 1932. Aastast 1935 Isamaaliidu keskjuhatuse esimees. 1938–1940 I Riigivolikogu liige.
Vahistati NKVD poolt 24. juulil 1940. Peeti kinni Vjatlagi vangilaagris Kirovi oblastis. Suri vangistuses.
Armastus kolme apelsini vastu (ooper)
pisi "Armastus kolme apelsini vastu" (vene keeles "Любовь к трём апельсинам") on Sergei Prokofjevi ooper.
Ooper on kirjutatud aastal 1919 ja selle libreto põhineb Carlo Gozzi näidendil "Armastus kolme apelsini vastu". Libreto kohandasid Prokofjev ja Vera Janacopoulos Gozzi näidendist, mille tõlkis Vsevolod Meyerhold.
Absurdne, commedia dell'arte stiilis lugu jutustab noorest printsist, kellel lasub õela nõia pandud needus. Ta on suremas ravimatusse hüpohondriasse. Et ellu jääda, on ta sunnitud rändama kaugele maale otsima kolme võluapelsini, mille sees on printsessid. Adaptatsioonis on kaasajastatud commedia dell'arte mõjusid ja üsna suur annus sürrealismi.