cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
New York
Sõpruslinnad
New York on ajaloo jooksul saanud endale kümme sõpruslinna. 2006. aastal korraldati New Yorgi sõpruslinnade programm ümber ja see nimetati programmiks "New York City Global Partners", mille eesmärk on laiendada New Yorgi ja välismaiste linnade vastastoimet ning samas säilitada kümne sõpruslinna ajaloolisi suhteid.
Nii New York kui ka tema sõpruslinnad (välja arvatud Peking) on vastava riigi kõige rahvarohkem linn, kuid erinevalt New Yorgist (ja Johannesburgist) on kõik teised linnad de facto või de jure asjaomase riigi pealinn. New York ja tema sõpruslinnad on kõik olulised majanduskeskused, kuid üksnes vähesed neist on New Yorgi moodi suured meresadamad.
Korporatsioon Lembela
Korporatsioon Lembela on 1924. aastal Tartus asutatud Eesti naiskorporatsioon.
Lembela ametlik tegevus katkes 1937. aastal. Korporatsioon Lembela taastati 1990. aastal Tallinnas. Lembelasse võib kuuluda eestimeelne naissoost isik, kes on immatrikuleeritud või juba lõpetanud (magistriõpet võimaldava) kõrgkooli ja oskab eesti keelt.
Ajalugu
Korporatsioon Lembela asutati kolmanda Eesti naiskorporatsioonina 1924. aasta sügissemestril Tartus. Asutamiskoosoleks toimus 12. oktoobril 1924 ja sellest võttis osa 11 naisüliõpilast. Tartu Ülikooli valitsus kinnitas Lembela 24. oktoobril 1924 värvidega oranž-roheline-violetne ja 27. oktoobril ilmuti esmakordselt avalikult korporatsiooni välismärkides. Korporatsiooni ametlikuks asutamiskuupäevaks loetakse 24. oktoobrit.
Korporatsiooni Lembela likvideerimise otsus tehti 19. septembril 1937 toimunud erakorralisel koosolekul. Põhjuseks oli liikmete vähesus ja majanduslikud raskused, aga ka Tartu ülikooli nõukogu kehtestatud üliõpilasorganisatsioonide minimaalne liikmete arv. Võimalik, et mitteametlikke kooskäimisi jätkati 1939. aastani. Varsti alanud Teine maailmasõda lõhestas liikmeskonda veelgi.
Lembela vilistlased hakkasid uuesti kokkusaamisi korraldama vilistlase Ida Inn'i eestvedamisel, kui ta 1960. aastatel Siberist tagasi tuli. Kokkusaamisi korraldati kellegi sünnipäeva ettekäändel. Korporatsiooni Lembela 60. aastapäeval 1984. aastal korraldati fotonäitus ja kanti värve.
Korporatsioon Lembela taasasutati 30. märtsil 1990 Tallinnas. Põhikiri taastati TÜ arhiivis oleva 1924. aastast pärit originaali ja vanemate liikmete mälu järgi. Juunis 1997 sõlmis korporatsioon Lembela Sõpruslepingu korporatsiooniga Leola. See on esimene ja siiani ainuke sõprusleping, mis on sõlmitud Eesti mees- ja naiskorporatsiooni vahel. Vilistlaskogu loodi ametlikult 6. aprillil 2000. Alates 2007. aasta sügisest asub Lembela konvendikorter Tallinna Tudengimajas Raekoja platsil.
Tegevus
Korporatsiooni Lembela tegevus jaguneb laias laastus ametlikuks ja mitteametlikuks. Ametlikud üritused on tegevliikmetele kohustuslikud. Semestri sees toimuvad iga nädal rebasetunnid, cantus-tunnid ja koosolekud. Rebasetunnis õpetab rebasevanem rebastele Lembelas kehtivaid reegleid, kodukorda ja traditsioone. Lisaks tutvustatab ka teiste organisatsioonide kombeid ja ajalugu.
Cantus- ehk laulutunnis õpetatakse rebastele tudengilaule, mida korp! Lembelas tihemini lauldakse. Koosolekutel arutatakse tähtsamaid küsimusi ja otsustatakse ametlike üritustega seotud asju.
Iga semestri alguses toimuvad külalisõhtud, kus organiseerumata naisüliõpilased saavad Lembelaga tutvuda. Ürituse eesmärk on uute liikmete leidmine. Kaks korda aastas peetakse kommerssi ehk õestumispidu. Sügisesele kommersile järgneb perekonnaõhtu, kust võetakse osa koos kaaslastega.
Traditsiooniliselt võtab Lembela osa Eesti Vabariigi lipuheiskamise tseremooniast ning seejärel toimuvast akadeemiliste organisatsioonide rongkäigust Raekoja platsilt Stenbocki maja hoovi. Lisaks osaletakse ka Tartus toimuvatel Volbri pidustustel.
Suurim Lembela korraldatav üritus on lembe- ja naljalaulude võistlus, millest võtavad osa teised akadeemilised organisatsioonid.
Mitteametlike üritustena toimuvad veel suvepäevad, tantsukursused ja spontaanselt korraldatud üritused.
Sümboolika
Kui korporatsioon Lembela 1924. aastal asutati, siis võeti värvideks oranž-roheline- violetne, mis tähistasid lahkust, truudust ja püsivust. Nii värve, kui ka nende tähendust muudeti 12. aprillil 1935. Värvideks said heleoranž-roheline-violetne, mis tähistasid sõprust, ausust ja kohusetruudust. Pärast taasasutamist 1990. aastal on värvideks helebeež-roheline-violett.
Korporatsiooni Lembela algne vapp ei ole säilinud, kuid vanade piltide järgi taastati vapp 1998. aastal.
Chamberlin
Chamberlin on maailma esimene sämplipõhine (ingl sample playback) elektromehaaniline analoogklahvpill. Chamberlinile sai saatuslikuks tema põhjal loodud mellotroni turuletulek.
Anna Nicole Smith
Anna Nicole Smith (õieti Vickie Lynn Marshall; 28. november 1967 – 8. veebruar 2007) oli USA modell ja näitleja.
Tema abielu endast 63 aastat vanema miljardärist ärimehe J. Howard Marshalliga ei leidnud ühiskonnas heakskiitu, sest arvati, et naine abiellus 80. eluaastates mehega rahalise kasu saamiseks. Anna ise aga eitas selliseid motiive. Pärast mehe surma algasid pikad kohtuprotsessid ärimehe vara jagamise asjus, kohtuasi jõudis viimaks isegi USA ülemkohtusse.
Anna lapsepõlv möödus Texase osariigis. Ta visati keskkoolist välja ja ta abiellus 17-aastaselt. Tuntuks sai ta siis, kui astus üles 1993. aastal Playboy kaanetüdrukuna ja sai seksisümboliks. Ta reklaamis mitme rõivafirma tooteid, näiteks Guess?i teksapükse. Juhtis ka omanimelist telesaadet "Anna Nicole Show".
Anna Nicole Smith suri 2007. aasta 8. veebruaril mürgistuse tõttu, mille põhjustas retseptiravimite üledoos. Mõni kuu enne surma oli ta ajakirjanduse tulipunktis olnud poeg Daniel Smithi surma tõttu.
Stereomeetria
Stereomeetria on elementaargeomeetria haru, milles uuritakse kujundeid ruumis.
Kujundeid stereomeetrias
Tasand - Prisma - Püramiid - Tüvipüramiid - Silinder - Koonus - Tüvikoonus - Kera
Birk Rohelend
pisi|Birk Rohelend esinemas [[Rahvusvaheline luulepäev|rahvusvahelise luulepäeva luulemaratonil Tallinna Keskraamatukogus 21. märtsil 2014]] thumb| Foto: Rita Martinson Birk Rohelend (kodanikunimi Hele-Riin Pihel, varem Hele-Riin Moon ; sündinud 17. aprillil 1981 Viljandis ) on eesti stsenarist, kirjanik ja turundustegelane.
Ta on alates 2008. aasta sügisest kirjandusrühmituse Purpurmust org liige. 2011. aastast Eesti Kirjanike Liidu liige.
Birk Rohelend on esimese Viaplay Eesti omaseriaali "Kes tappis Otto Mülleri?" stsenarist.
2019. aastal lõpetas Pihel Tallinna Tehnikaülikooli magistrikraadiga infotehnoloogia alal. Ta töötab Tallinna Tehnikaülikooli turunduse ja kommunikatsiooni osakonnas E-kanalite keskuse juhatajana.
Peetri plats
pisi|Majad aadressil Peetri plats 1, 3 ja 5 pisi|Narva piiripunkt Peetri platsil enne renoveerimist Peetri plats on väljak Narvas Vanalinna linnaosa lõunaosas. Põhjas piirneb see Triumphi bastioni müüridega. Peterburi maantee ühendab platsi Aleksander Puškini tänavaga loodes ja Sõpruse sillaga idas.
Peetri plats sai nime Peeter I värava järgi, mis ehitati 1822. aastal Triumphi bastionist lõuna poole.
Nõukogude ajal korraldati Peetri platsil rongkäike 1. mail ja 7. novembril.
9. mail korraldatakse Peetri platsil rongkäiku Venemaa Suure Isamaasõja lõpu aastapäeva auks.
1997. ja 2015. aastal korraldati Peetri platsil Eesti kaitseväe paraad Eesti Vabariigi aastapäeva puhul.
Platsi lõunakülge ääristavates majades Peetri plats 1, 3 ja 5 asuvad Narva Linnavalitsuse ametid ja asutused.
Ajalooline hoonestus
Peetri plats 2 ja 4 hoonetes asus Narva Majaomanike Pank.
Heinrich von Hagemeister
Heinrich Gotthard Theodor von Hagemeister (läti keeles Heinrihs fon Hāgemeisters, vene keeles Х. Г. Гагемейстер (28. märts (ukj 8. aprill) 1784 Drusti, Liivimaa – 12. (ukj 24. mai) 1845 Vecdrusti, Liivimaa) oli baltisaksa päritolu õuenõunik (1824), tarbetekstide autor, reisikirjanik, luuletaja ja põldur.
Perekond
Tema vanemad olid Drusti mõisa pärushärra, Poola ooberstleitnant ja Preisi kammerhärra Nicolaus von Hagemeister (1747–1804; läti Nikolajs Kristofs fon Hāgemeisters) ja Catharina Berens von Rautenfeld (1753–1804). Tema noorem vend August von Hagemeister (1785–1869) oli Liivimaa maamarssal 1842–1844 ja onupoeg Ludwig von Hagemeister (1780–1833; ru), admiraliteedikonsiiliumi president ja maadeavastaja (vt: Hagemeisteri saar Alaskas ja Apataki Tuamotu saarestikus).
1805 abiellus Ida-Preisimaal Bartensteinis Juliane Beate von Maydelliga (sünd. 1786).
Parteide loend
''Siin on loetletud maailma parteisid tähestiku järjekorras. Parteid on riigiti loetletud leheküljel Parteide loend riigiti. Eesti parteid on loetletud ka leheküljel Eesti erakonnad.
Filosoofia lohutus
"Filosoofia lohutus" (ladina keeles De consolatione philosophiae) on Anicius Manlius Severinus Boëthiuse filosoofiline teos, mille ta kirjutas umbes aastal 524. Seda on kirjeldatud kui tähtsaimat ja mõjukaimat teost keskaegses Läänes ning seda peetakse viimaseks teoseks, mida saab nimetada klassikaliseks.
Filosoofia lohutus
Boethius kirjutas "Filosoofia lohutuse" oma aastase vangistuse ajal, mil ta ootas kohtuprotsessi, kus Idagooti kuningas Theoderich pidi ta reetmise eest surma mõistma. Boethius oli olnud üks võimsamaid ja mõjukamaid mehi Rooma impeeriumis, kadedate inimeste reetlikkuse tõttu kaotas ta aga kõik, mis tal oli, ning pidi peagi hukatama. Sellest kogemusest inspireerituna kirjutas ta vanglas viibides filosoofilise raamatu, mis käsitles seda, kuidas ja miks Jumala soosing ja õnn võivad muutuda niivõrd kiiresti ning miks ta sõbrad olid pöördunud tema vastu. Raamatut on kirjeldatud kui huvitavaimat näidet vanglakirjandusest, mida maailm on kunagi näinud.
Boethius kirjutab raamatu vestluse vormis, dialoog toimub tema enese ja Teaduste Emanda, Filosoofia vahel. Emand Filosoofia lohutab Boethiust, kes on ahastuses oma ebaõnne pärast, rääkides temaga maisete varade tühisusest ja kaduvusest ning mõistuse- ja hingeasjade ülimast paremusest maiste asjade ees. Vaimseid hüvesid kutsub ta "üheks ainsaks hüveks". Ta ütleb, et õnn tuleb seestpoolt, inimese enese seest, ning seda ei saa Fortuuna ealeski inimeselt röövida. "Miks siis, oo surelikud inimesed, otsite õnne, mis peitub teis enestes, väljastpoolt?" küsib ta.
Boethius arutleb traditsiooniliste filosoofiliste küsimuste üle, nagu nt predestinatsioon ja vaba tahe, miks läheb sageli kurjadel hästi ning headel mitte, mis on inimese loomus. Üritab ka defineerida voorusi ja õiglust. Ta räägib vaba tahte olemusest ning selle suhtest ettemääratusega, küsides, kas Jumal näeb ja teab kõike või siis on inimesel vaba tahe. Inimloomuse kohta väidab Boethius, et inimesed on oma olemuselt head ning juhul kui nad langevad kurjusesse või pahelisusse, langevad nad looma tasemele, lakates olemast inimesed. Kurjus on justkui haigus. Iga inimese loomuses on püüelda õnne poole, õnn on aga kõik, mis on hea. Inimesed, kes püüdlevad aga kurja, on justkui haiged, kes on eksinud oma õigelt teelt, headuse püüdlemisest, ning seega tuleks kurjategijaid kohelda kaastunde ja austusega, justkui arst kohtleb haiget inimest.
Mõju
Karolingide ajast alates kuni keskaja lõpuni ning edaspidigi oli Boethiuse "Filosoofia lohutus" väga laialt levinud ja kopeeritud sekulaarkirjanduslik teos terves Euroopas. Tegemist oli ühe populaarseima ja mõjukaima filosoofilise teosega, mida lugesid riigimehed, poeedid, ajaloolased, filosoofid ja teoloogid. Läbi Boethiuse sai suur osa klassikalisest filosoofiast kättesaadavaks Lääne keskaegses maailmas. Sageli on Boethiust peetud ühenduslüliks antiik- ja keskaja vahel, Dante on teda nimetanud "viimaseks roomlaseks ja esimeseks skolastikuks".
Raamatu filosoofiline sõnum sobis hästi keskaegsesse religioossesse vagaduspilti. Lugejaid julgustati mitte otsima maiseid hüvesid nagu raha ja võim, vaid hindama sisemisi väärtusi. Kurjusel oli eesmärk anda õppetundi inimestele ning aidata neil muutuda heaks. Kannatamine kurjuse pärast oli Boethiuse arvates samuti hüve. Et Jumal valitses universumit Armastusega, siis Jumala poole palvetamine ja Armastuse taotlemine juhivad inimest tõelise õnneni. Keskaeg oma elava saatuse ja ettemääratuse tunnetamisega leidis Boethiuses filosoofi, kes interpreteeris elu väga sarnaselt kristlusega.
Boethius ja ta teos on väga mõjutatud Platonist ja ta dialoogidest. Tema uusplatonistlik ja kristlikud eetilised sõnumid seletavad osaliselt tema populaarsust keskajal, ehkki ei ole tänini täiesti arusaadav, miks see teos nii tohutult populaarseks keskajal sai. Viimastel sajanditel seevastu ei ole see raamat eriti palju tähelepanu pälvinud, võib-olla seetõttu, et ta pöörab peamise tähelepanu sisemistele voorustele ning eitab materiaalse produktiivsuse tähtsust, millel on rõhk modernsel ajajärgul.
Teost on tõlgitud emakeelde paljude kuulsuste poolt, anglosaksi keelde tõlkis selle kuningas Alfred, Jean de Meun vanaprantsuse keelde, Kuninganna Elizabeth I inglise keelde, Notker Teutonicus vanasaksa keelde.
"Filosoofia lohutuses" on esitatud teemasid, mis pärast seda on läbinud tervet Lääne kultuuri: naiselik tarkusekehastus esineb ka Dantel, ülestõusmise läbi kihilise universumi on üle võtnud John Milton, õnneratas on ülipopulaarne kõikjal keskaegses kirjanduses.
Suured Boethiuse austajad olid ka Dante, Geoffrey Chaucer, paljud 19. sajandi poeedid ning ka paljud nüüdisaja mainekad kirjanikud.
Eesti keeles on mõned katkendid Boethiuse "Filosoofia lohutusest" ilmunud Jaan Kaplinski tõlkes raamatus "Rooma kirjanduse antoloogia", Eesti Raamat, Tallinn 1971, lk 571–575 (kommentaarid lk 670).
Saksa okupatsioon Ingeris
Saksa okupatsioon Ingeris oli Ingeri ala okupeerimine Saksamaa vägede poolt Teise maailmasõja käigus.
1941. aasta augustist 1944. aasta augustini oli Ingeri okupeeritud Saksamaa poolt ning osaliselt liidetud Eesti kindralkomissariaadi ja ühes sellega Ostlandi koosseisu. Ingeris tegutsesid Saksamaa politseiasutused, mis allusid Eesti kindralkomissariaadi kõrgeimale SS ja politseijuhile (SS- und Polizeiführer Estland), SS-Brigadeführer Hinrich Möllerile. Möllerile allusid nii Saksa Korrapolitsei (Ordnungspolizei), kui ka Saksa Julgeolekupolitsei ja SD, mille ülem oli Eestis Martin Sandberger ja julgestus- ning politseiaktsioonide läbiviimisel rakendatavad sõjaväestatud üksused: Eesti Julgeolekupolitsei ja Omakaitse.
Okupatsiooni lõpp
1944. aasta jaanuaris tungisid Punaarmee üksused Eesti piirideni. 2. veebruaril ületasid punased mitmes kohas Narva jõe ja moodustasid sinna sillapead. 25. juulil 1944 murdsid Nõukogude üksused Narva rindel Eesti ja Saksa väeosade positsioonidesse. Narva jõe ääres asus vaenlane ründama Vaasa, Riigiküla ja Narva-Jõesuu all. III Germaani Soomuskorpus jättis 26. juulil maha oma positsioonid Narva jõe ääres Jaanilinnas.
Printsess Elisabeth
Elisabeth, Taani printsess (Elisabeth Caroline-Mathilde Alexandrine Helena Olga Thyra Feodora Estrid Margarethe Désirée; 8. mai 1935 Taani Kopenhaagen – 19. juuni 2018) oli prints Knudi ja printsess Caroline-Mathilde tütar.
Ta oli Margrethe II esimene nõbu ja kuulus Briti troonipärimisjärjekorda.
Et printsess Elisabeth ei abiellunud lihtkodanikuga, säilitas ta õiguse Taani troonile ja Taani printsessi tiitli.
Eraelu
Printsess Elisabeth elas 26 aastat koos Claus Hermanseniga, kuni mehe surmani 2006. aastal. Sellest kooselust lapsi ei sündinud.
Töökohad
Aastail 1956–2001 töötas printsess Taani välisministeeriumis.
Mellotron
Mellotron on 1960. aastate algusest alates Suurbritannias Birminghamis Mellotronicsi toodetud polüfooniline elektromehaaniline ning sämplipõhine (ingl sample playback) iseloomuliku helipildiga analoogklahvpill.
Mellotroni peetakse esimeseks sämplipõhiseks pilliks, kuigi selleks on Chamberlin, mille alusel mellotron on loodud. Arvamus on ilmselt tingitud asjaolust, et mellotron on lihtsalt laiemalt kasutusel ja levinud. thumb|220px|Klahvi vajutamisel surutakse lint vastu helipead ning linti hakatakse maha mängima. Mellotroni vahetatavad helipangad on salvestatud magnetlintidele, mis töötavad lineaarselt ja paralleelselt, mitte luupides, nagu tihti on arvatud. Iga lindi pikkuseks oli umbes 8 sekundit ja need sisaldasid flöötide, viiulite, vaskpuhkpillide, inimhäälte jne sämpleid ning näiteks ka samplitud lugude juppe.
Iga klahvi alla kuuluvad taasesitus-magnethelipead võimaldasid mängida eelsalvestatud (inglise pre-recorded) hääli, st mellotroniga ei saanud salvestada, vaid ainult taasesitada lintidele salvestatut.
Mellotroniga saab erinevaid instrumente imiteerida vägagi usutavalt, kuna mehaanilised eripärad (lindi käima tõmbamise jõnksatus jms) sarnanevad naturaalpillide mängimisel tekkivate mehaaniliste vigadega, mis teevad mellotroni kõla pillipäraseks.
Mellotroni tuntumad mudelid on MI, MII ja M400. MI ja MII on suuremõõtmelised, stuudios kasutatavad kahe klaviatuuriga instrumendid, millega saab imiteerida mitmeid instrumente (viiulit, viiuliorkestrit, flööti, kitarri, klaverit, orelit jm) ning sisaldavad ka rütmigrupi imitatsioone, mille juhtimiseks on vasem klaviatuur. M400 on väiksem, portatiivne instrument, mis imiteerib viiuliorkestrit, flööti ja isegi inimkoori. M400 kasutasid mitmed 1970-ndate rokkansamblid kontsertidel. thumb|Mellotron Mellotroni tüüpiline helipilt on näiteks biitlite loos "Strawberry Fields Forever". thumb|right|220px|Iga klahvi all olev helipea ja rullik puhkeasendis
Raadio 2 Aastahitt
Raadiokuulajate osalusel koostatakse ja järjestatakse aasta 40 parimat kodumaist ja välismaist laulu. Küsitluse tulemusena sündinud edetabel mängitakse Raadio 2-s järgneva aasta esimesel nädalal erisaates ette. Koostöös ETVga korraldatakse ka Raadio 2 Aastahiti gala.
Aastahitid aastati
Viis parimat eesti ja välismaist laulu. Sulgudes häälte arv.
Loomulik duur
Loomulik duur ehk loomulik mažoor ehk naturaalne mažoor ehk naturaalduur on mažoorne helirida, mille kõrgusastmik on toonide vahekaugustega.
1 - 1 - ½ - 1 - 1 - 1 - ½ loomulik mažoor C-st c   d   e   f   g   a   h   c
1  2   3   4   5   6   7   8   T – T – P – T – T – T – P
Helirea moodustab viiest kõrvutiasetsevast astmest koosnev pentahord (c, d, e, f, g) ja sellega ühise heliga (g) seotud neljast astmest koosnev tetrahord (g, a, h, c).
Loomuliku mažoori I ja III astme vahel on suur terts (intervall) ja esimeselt astmelt moodustub mažoorkolmkõla. Mažoorkolmkõla moodustub ka IV (subdominantkolmkõla) ja V (dominantkolmkõla) astmelt.
Loomuliku mažoori tähistatakse suure tähega M.
Kolmkõlad loomulikus mažooris
Kolmkõlad C-duuris: M   m    m    M    M    m    > g   a    h    c    d    e    f      e    f    g    a    h    c    d      c    d    e    f    g    a    h      I   II   III  IV    V    VI   VII
Septakordid loomulikus mažooris
thumb|left|1000px|Vaata [[akordi tähistus]]
Planimeetria
Planimeetria on elementaargeomeetria haru, milles uuritakse kujundeid tasandil neid ümbritsevat ruumi arvestamata. Kujundeid ruumis uurib stereomeetria.
Demi Moore
pisi|Demi Moore (2009) pisi|Demi Moore (2010) Demi Moore, õieti Demi Guynes, sünninimi Demi Gene Guynes (sündinud 11. novembril 1962 New Mexicos Roswellis) on ameerika filminäitleja.
Tädi Anni Juures
pisi|Kohvik Tädi Anni juures Tädi Anni Juures oli kohvik Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis aadressil Vabaduse puiestee 61 / Valdeku tänav 66. Toitlustusasutust haldas firma Benitrade OÜ.
Demi Moore
Oma näitlejanimes kasutab ta oma esimese abikaasa laulja ja laulukirjutaja Freddy Moore'i perekonnanime. Abielust näitleja Bruce Willisega on tal kolm tütart. Aastatel 2005–2013 oli Demi Moore abielus näitleja Ashton Kutcheriga.
Auhinnatud osatäitmisi
1990 mängis Moore filmis "Kummitus" pottseppa, kelle armastatud mees tapetakse ja muutub kummituseks. Selle rolli eest nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias ja parima ulmefilmi auhinna Saturn kandidaadiks naisnäitleja kategoorias. Ta võitis Saturni.
1995 mängis ta filmis "The Scarlet Letter" naispeaosalist Hester Prynne'i, kes saab pastoriga abieluvälise lapse, mõistetakse abielurikkumises süüdi ja kelle kehale põletatakse häbimärk. Selle rolli eest esitati ta Kuldse Vaarika kandidaadiks naisnäitleja kategoorias ning ekraanipaari kategoorias koos Robert Duvali ja Gary Oldmaniga, aga ei pälvinud kumbagi.
1996 mängis ta filmis "Striptiis" stripparit, kellesse armub kurjategijast kongresmen. Selle rolli eest nimetati ta Kuldse Vaarika kandidaadiks naisnäitleja kategoorias ja koos Burt Reynoldsiga ekraanipaari kategoorias, saades mõlemad.
Samal aastal mängis ta lühiseriaalis "If These Walls Could Talk" meditsiiniõde, kes jääb väljaspool abielu rasedaks ja sureb koduse abordi tagajärjel. Ta mängis selle esimeses seerias, olles ühtlasi selle produtsent. Selle eest nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks lühiseriaali- või telefilminäitlejanna kategoorias ja Emmy kandidaadiks teleseriaali kategoorias, aga ei võitnud kumbagi.
1997 mängis ta filmis "Sõdur Jane" USA mereväe sõdurit ja oli ühtlasi produtsent. Selle rolli eest pälvis ta Kuldse Vaarika naisnäitleja kategoorias.
2000 mängis ta filmis "Kaks elu" kaht naist, kellest kumbki näeb unes seda, mida teine ilmsi läbi elab. Selle rolli eest nimetati ta Kuldse Vaarika kandidaadiks naisnäitleja kategoorias, aga ei saanud seda.
2003 mängis ta seikluskomöödias "Charlie inglid: täie rauaga!" Charlie ingliteks nimetatava eriüksuse endist liiget, kes katsub seda eriüksust hävitada. Selle rolli eest pälvis ta Kuldse Vaarika naiskõrvalosatäitja kategoorias.
Tõlluste mõis
Tõlluste mõis ehk Tõlliste mõis (saksa keeles Töllist, varem ka Adries või Arries) oli rüütlimõis Püha kihelkonnas Saaremaal. Tänapäeval jääb kunagise mõisa territoorium Saaremaa valda Saare maakonnas.
Ajalugu
Mõisat on esmamainitud 1528. aastal, mil Saare-Lääne piiskop Georg von Tiesenhausen selle Heinrich Köpkenile läänistas. Mõis asus tollal Püha kihelkonna Sandla vakuse Tagavere ametkonnas.
1550. aastal sai mõisa omanikuks Saaremaa stiftifoogt Diedrich Behr, kes mõni aasta hiljem omandas Sandla vakuses ka varem Tölsenite suguvõsale kuulunud maavaldused. Valduste liitmisel kasvas mõis 30 adramaa suuruseks ning seda hakati Tölsenite järgi Tõllusteks (saksa Töllist) kutsuma.
1590. aastal müüs Johann von Taube Tõlluste mõisa 9000 riigitaalri eest Saaremaa maaülemale Matthias Buddele (1550–1591). Kuske karjamõis aga jäi lepingu kohaselt veel kuueks aastaks Heinrich von Ungerni kasutada. Varsti pärast seda suri Mathias Budde ja mõis püsis tema järglaste käes kuni 1685. aastani, mil suri Johann Budde.
1685. aasta 8. aprillil läks mõis enampakkumise teel Sandla mõisa omaniku maanõunik Johann von Vietinghoffi valdusse, kellele kuulus 1665. aastani ka Sääre mõis,, 1704. aastani, mil mõis võeti võlgade tõttu võlausaldajatele.
Pärast Põhjasõda 1735. aastal ostis Otto Friedrich von Vietinghoff (1692–1777) enampakkumisel mõisa oma perekonnale tagasi, kuid juba 1788. aasta 17. mail müüs Otto Friedrich von Vietinghoffi poeg assessor Lorenz Gustav von Vientinghoff mõisa 60 000 rubla eest kolleegiumiassessor Heinrich Nicolas von Güldenstubbele ja osa mõisast Georg Friedrich von Saßile (1751–1810), kes oli aastail 1734–1810 ka Kasti mõisa omanik.
1789. aastal omandas täielikult mõisa assessor ja hilisem Saaremaa maamarssal Georg Friedrich von Saß (1751–1810).
1811. aasta 29. aprillil läks Tõlluste mõis maanõunik von Sassi pärandi jagamisel, hinnatuna 62 000 rubla peale, tema pojale assessor Ferdinand Alexander von Saßile (1794–1873), 10. juunist 1853 omasid von Saßid õigust kanda Venemaa keisririigi paruni tiitlit. 1873. aastal läks mõisa omandiõigus parun Eduard von Saßile (1828–), seejärel aga parun Robert von Saßile.
Aastatel 1904–1908 olid mõisa omanikud von Sengbuschid, kuid mõisa kasutas parun von Nolcken legaatmõisana.
Aastatel 1908–1918 olid mõisa omanikud von Sengbushid, aga mõisa rentnik oli Wolf von Buhrmeister.
Tõlluste rüütlimõis riigistati 1919. aastal ja omanikuks sai Eesti Vabariik. Viimase elanikuna elas mõisas parun Reinhold von Buxhövden.
Mõisakompleks
1747. aastal valmis Vietinghoffide omandiperioodil tagasihoidlik, puust ja kivist peahoone. 1820. aastal ehitati hoone suuremaks ning see sai klassitsistliku väliskuju. Hoone kujutab endast pikka kõrge soklikorrusega kirde–edelasuunalist ehitist, mille edelapoolses otsas on sellega liidetud puidust tiibhoone. Endise härrastemaja rookatus asendati 1956. aastal eterniitkatusega.
1920. aastal avati endises mõisa peahoones Tõlluste 4-klassiline algkool. Koolimaja asus hoones 1970. aastateni. Hiljem asus seal haridusosakonna ning seejärel Pihtla kolhoosi puhkebaas.
19. sajandi lõpus asus mõisasüdames 17 ehitist. Tänapäeval on neist suuremal või vähemal määral säilinud 8. Silmapaistvamad kõrvalhooned on ait ja aiamaja.
Tõlluste mõis aiamaja on kahekorruseline mantelkorstnaga kivihoone. Hoone kõrge roost kelpkatus püsib massiivsetel kivist sammastel. Hoone tagaseinas on aastanumbrit 1764 kandev kivi; aasta osutab valmimisajale. Arhailise aiamaja tagaseinast eenduv dansker ning ülakorruse tubade kütmiseks kasutatud kerisahjud on andnud alust oletustele, et aiamaja pärineb tunduvalt varasemast ajast.
Seotus Suure Tõlluga
Tõlluste mõisa nime on seostatud muistenditest tuntud Saaremaa vägilase Suure Tõlluga. On oletatud, et Tölsenid põlvnesid eesti ülikutest ja andsid ainet ka Suure Tõllu muistenditele.
Hadrianuse villa
pisi|Vaade Serapise templist Hadrianuse villa (itaalia keeles Villa Adriana) on Rooma keisririigi ajast pärinev arheoloogiline kompleks Itaalias Tivolis. See kuulub Itaalia riigile ja detsembrist 2014 haldab seda Polo Museale del Lazio. Villa on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajalugu
left|pisi|Mereteater Villa rajati teise sajandi teisel ja kolmandal aastakümnel Tiburisse (tänapäeva Tivoli) rooma keisri Hadrianuse puhkepaigaks. Räägitakse, et Hadrianusele ei meeldinud Roomas Palatinuse künkal asunud loss, ja see viis varjupaiga rajamiseni. Oma võimuperioodi viimastel aastatel valitseski ta riiki sealt villast. Hadrianus muutis villa oma ametlikuks residentsiks aastal 128. Sellest ajast peale elas seal suur õukond. 29 kilomeetri kaugusel oleva Roomaga peeti sidet postiteenistuse abil.
Pärast Hadrianust kasutasid seda villat aeg-ajalt ka mitmed tema järeltulijad (villast on leitud Antoninus Piuse (138–161), Marcus Aureliuse (161–180), Lucius Veruse (161–169), Septimius Severuse ja Caracalla büstid). Tõenäoliselt elas seal aasta 270 paiku ka troonilt tõugatud Palmyra kuninganna Zenobia. 4. sajandil, Rooma languse ajal, jäi villa tasahilju kasutuseta, ja kuna sealsed hinnalisemad kujud ja marmor viidi sealt minema, muutus see osaliselt varemeteks. Idagootide ja Bütsantsi vahelises laastavad gooti sõjas kasutasid mõlemad pooled villat laohoonena. Leitud on lubjaahju jäänused, kus kompleksist pärinevat marmorit põletati 16. sajandil muude ehitiste tarvis lubjaks. Kardinal Ippolito II d'Este eemaldas suurema osa Hadrianuse villasse jäänud marmorist ja kujudest, et kaunistada omaenda lähedal asuvat Villa d'Estet.
Arhitektuur ja asend
Hadrianuse villa hõlmab suure maa-ala, millel asuvad paljud tiigid, saunda, purskkaevud ja kreeka stiilis ehitised. Sealsed hooned on ehitatud travertiinist, lubjakivist, pozzolaanist ja tufist. Kompleksi kuulub üle kolmekümne ehitise ja selle pindala on vähemalt üks ruutkilomeeter, millest suur osa on veel välja kaevamata. See ala valiti villa jaoks, kuna seal oli rikkalikult vett ja kuna selle läheduses asusid mitmed akveduktid, sealhulgas Anio Vetus, Anio Nobus, Aqua Marcia ja Aqua Claudia. Villa on suurim roomlaste rajatud Aleksandria aed (taasloodud püha maastik).pisi|Hadrianuse villa varemed
Villa juures on tunda mitmesuguseid arhitektuurilisi mõjusid, peamiselt pärinevad need Kreekast ja Egiptusest. Hadrianus oli palju ringi reisinud mees ja nii laenas ta villa rajamisel neid mõjusid, nii näiteks asetas ta Canopuse juurde karüatiidid, nende kõrvale aga Egibtuse kääbusest viljakusjumalat Besi kujutavad kujud. Kreekapärane nõndanimetatud Mereteater, mida teatakse ka kui Erakusaart, on rajatud klassikalises joonia orderis, sellal kui paljude hoonete kuplid ning Serapeumi ja Canopuse korintose kaared on ilmselgelt roomapärased. Hadrianuse biograafia väidab, et villa piirkonnad on nimetatud nende paikade järgi, mida Hadrianus oma reisidel nägi. Samas võib vaid üksikuid paiku tänapäeva varemetekompleksis tema biograafias mainitud paikadega täpselt seostada.
Üks villa rabavamaid ja kõige paremini säilinud paiku on Canopuse tiik ja selle juures asuv Serapeumi tehisgrott. Egiptuses asuvas Canopuse linnas asus Serapisele pühitsetud Serapeumi tempel. Samas on sealne arhitektuur tüüpiline näide kreeka mõjutustega rooma impeeriumi hiilgeaja ja langusperioodi arhitektuurist, mida on näha ka tiiki ümbritsevatest kuulsate kreeka skulptuuride koopiatest ja korintose sammastest. Tiigi pikkuseks on 119, laiuseks aga 18 meetrit. Kõik tiiki ümbritsevad sambad olid omavahel marmoriga ühendatud. Serapeumi ja selle veidrakujuliste kuplite kohta on käibel ka üks anekdoot. Nimelt ei pidanud üks tolle ajastu tuntumaid arhitekte, Apollodorus Damaskusest, Hadrianuse kavandeid millekski ja võrdles Serepaumi kuplit kõrvitsaga. Ta ütles nii: "Mine minema ja joonista oma kõrvitsaid edasi. Neist (arhitektuurialastest) küsimustest ei tea sina midagi."
Villas asub ka Hadrianuse Pecile, suur aed, mida ümbritsevad ujumiseks mõeldud tiik ja sammaskäik. Tiigi pkkus on 232, laius aga 93 meetrit. Algselt ümbritsesid tiiki neli seina, mille siseküljel asusid sambad. Need sambad toestasid selle kohal asunud katust. Siina viiva kvadriportikuse keskel oli omakorda ruudukujuline tiik. Need seinad aitasid luua Hadrianuse ja tema külaliste jaoks rahuliku ja üksildase paiga.
Üks villa ehitistest on ka nõndanimetatud Mereteater. Sellel oli ümmargune sammastele toetuva silindervõlviga kaetud portikus. Portikuse taga oli ümmargune tiik, mille keskel asus saar. Selle ehitise diameeter oli nelikümmend meetrit ja sissepääs asus selle põhjaküljel. Nii selle välimise seina siseküljel kui ka seda ümbritseva vallikraavi väliküljel asusid üksteisega ühendamata joonia sambad. Kompleksi kuulusid elutuba, raamatukogu, kolm põrandaküttega luksustuba, köetav saun, kümbluseks mõeldud bassein, kunstigalerii ja suur purskkaev. Antiikajal ühendasid saart portikusega kaks ülestõstetavat puitsilda. Saarel asub väike rooma stiilis maja, mille juures on olemas kõik selle juurde kuuluv – aatrium, raamatukogu, triclinium ja väikesed saunaruumid. Tõenäoliselt kasutas keiser seda hoonet kui varjupaika õukonnaelu askelduste eest.
Villa juures on kasutatud arvukalt arhitektuuristiile ja uuendusi. Nii on sealsete aurusaunade kuplite tipus avaused, mille kaudu aur võis hoonest välja pääseda. Taoline kuppel omane ka Panteonile, mille lasi samuti rajada Hadrianus. Kompleksi all asub maa-aluste käikude võrgustik. Neid käike kasutati põhiliselt selleks, et teenrid ja kaubad saaksid vabalt villa ühest otsast teise liikuda.
Aastal 1998 avastasid arheoloogid ehitise, mida nad pidasid Antinouse hauaks või vähemasti temale pühitsetud templiks. Hilisemates uuringutes on see seisukoht aga vaidlustatud, kuna sealset hauda ei seosta Antinousega mitte ükski otsene tõend, samuti on avastatud ka patristikas üks varem tähelepanuta jäänud allikas, mis viitab tema matusekohana Egiptuse Antinopolise linnale, ja kuigi Antinousele pühitsetud pühamu olemasolu Hadrianuse villas oleks usutav, ei ole seda siiski võimalik täie kindlusega tõestada. center|1100px|Suured termid
Septembris 2013 alustati sügaval Hadrianuse villa all asuvate tunnelite võrgustiku uurimist. Villat ennast peetakse arhitektuuriliseks meistriteoseks. Koopauurijate rühm on avastanud, et see on veelgi märkimisväärsem, kui varem arvati.
Skulptuurid ja kunstiteosed
pisi|Hadrianuse villast leitud tragöödia ja komöödia maske kujutav mosaiik (praegu hoiul Kapitooliumi muuseumides Roomas)
Villast on leitud ja seejärel restaureeritud palju ilusaid kunstiteoseid, näiteks õnnetul kombel Egiptuses uppunud Hadrianuse jumalikustatud armukese Antinouse marmorkuju ning teatrite ja saunade mosaiigid. Üks väga tõetruu mosaiik, mis kujutab klausi ümber istuvaid tuvisid, kellest üks joob, tundub olevat koopia Plinius Vanema kirjeldatud taiesest, mille valmistas Sosus Pergamonist. Sellest mosaiigist on omakorda tehtud arvukalt koopiaid. Villast on avastatud ka arvukalt koopiaid Kreeka skulptuuridest (näiteks "Haavatud amatsoon"), samuti ka egiptuse stiilis kujutatud rooma jumalate ja rooma stiilis kujutatud egiptuse jumalate pilte. Enamik neist on viidud hoiule ja restaureerimiseks Rooma, kus neid võib näha Kapitooliumi muuseumides või Vatikani muuseumides. Sellele vaatamata on paljud neist välja kaevatud juba 18. sajandil, mil seal tegutsesid antiigikaupmehed nagu Piranesi ja Gavin hamilton, kes müüsid neid turistidele ja Charles Townsley sugustele antikvaaridele; nii võib neid leida Euroopa ja Põhja-Ameerika suurematest antiigikollektsioonidest. Villast leitud kunstiteoste hulka kuuluvad:
Adrari provints
Adrari provints on kahe haldusüksuse nimi:
Sergei Jessenin
thumb|Sergei Jessenin thumb|200px|Nõukogude Liidu [[postmark, Sergei Jessenin, 1975 (Michel 4403, Scott 4369)]] Sergei Aleksandrovitš Jessenin (vene Сергей Александрович Есенин; 3. oktoober (vkj 21. september) 1895 Konstantinovo, Rjazani kubermang – 28. detsember 1925 Leningrad) oli vene luuletaja.
Aastatel 1922–1923 oli ta abielus tantsija Isadora Duncaniga. Ehkki ta elas vaid 30-aastaseks, jõudis ta neli korda abielus olla.
Algul Jessenin toetas revolutsiooni, kuid pettus peagi ja tõmbus kõigest sellest eemale. Suur osa tema loomingust oli Nõukogude võimu ajal keelatud.
Jessenin leiti surnuna Leningradi hotellist Angleterre. Ametliku versiooni järgi sooritas ta enesetapu, kuid arvatakse, et tegelikult oli mängus OGPU käsi. Ta on maetud Moskva Vagankovo kalmistule.
Fjodor Dostojevski
Fjodor Mihhailovitš Dostojevski (vene keeles vanas kirjaviisis Ѳедоръ Михайловичъ Достоевскій, tänapäeval Фёдор Михайлович Достоевский; 11. november (vana kalendri järgi 30. oktoober) 1821 Moskva Maria haigla – 9. veebruar (vana kalendri järgi 28. jaanuar) 1881 Peterburi) oli vene kirjanik. Ta kirjutas romaane, lühijutte ja esseid ning tegeles ka ajakirjanduse ja filosoofiaga. Tema teosed käsitlevad inimpsüühikat 19. sajandi Venemaa poliitilistes ja sotsiaalsetes oludes. Kirjanduskriitikud on nimetanud teda üheks maailmakirjanduse suuremaks psühholoogiks.
Dostojevski peateosed on "Kuritöö ja karistus" (1866), "Idioot" (1869) ja "Vennad Karamazovid" (1880). Tema loomepärandisse kuulub muude vormide kõrval 11 romaani, 17 lühiromaani ja kolm novelli.
Elukäik
Fjodor Dostojevski pärines põlisaadlist. Tema perekonnanimi tuleneb Valgevene Dostojevo küla nimest.
Ta sündis Mihhail Dostojevski ja Maria Dostojevskaja (sündinud Netšajeva) teise lapsena. Kümneliikmeline perekond elas vaestehaigla territooriumil, kus isa arstina töötas, ning noorena nägi ta haigla aedades mängides madalast sotsiaalsest klassist pärit patsiente.
Fjodor Dostojevski puutus kirjandusega kokku juba varakult. Alates kolmandast eluaastast luges talle lugusid kangelastest, muinasjutte ja legende tema lapsehoidja, kes ta lapsepõlve palju mõjutas. Kui ta oli nelja-aastane, hakkas ema teda piibli abil lugema õpetama. Vanemad tutvustasid talle mitmesugust kirjandust, sealhulgas vene kirjanikke, Euroopa romantikuid, seiklusjutte, sealhulgas "Tuhande ja ühe öö jutte", ja ka Homerose eeposi. Talle meeldisid vene luuletajad, eriti Aleksandr Puškin. Kuigi Dostojevski isa vaateid haridusele on kirjeldatud kui rangeid ja karme, on Dostojevski ise öelnud, et vanemate õhtune ettelugemine pani ta kujutlusvõime elama.
Hariduselt oli Fjodor Dostojevski insener. Ta lõpetas 1843. aastal Peterburi sõjaväeinseneride kooli. Pärast seda töötas insenerina alamporutšiku auastmes. 1844. aastal lõpetas ta tegevteenistuse filosoofiale keskendumiseks. Kirjutamist alustas ta kahekümnendates eluaastates. Esimene romaan, "Vaesed inimesed", avaldati 1846. aastal.
Aastast 1847 olid Dostojevskil sidemed Petraševski ringiga, mille tegevus kuulutati riigivastaseks lääne-eurooplaste artiklitest ja raamatutest huvitatuse tõttu. Dostojevski vahistas oma korteris tsaar Nikolai I salapolitsei koos kolme sõbraga 1849. aasta 23. aprillil kell neli võõrkeelse ja filosoofilise kirjanduse lugemise ning sellest arutlemise tõttu. Dostojevskile määrati surmanuhtlus, mis hiljem asendati sunnitöö ja asumisele saatmisega. Armuandmine kuulutati välja pärast 1849. aasta 22. detsembri mahalaskmistseremoonia täitmist (ära jäi ainult käsklus "tuld") Peterburis Semjonovski väljakul.
Aastad 1850–1854 veetis Dostojevski sunnitööl Siberis Omski vangilaagris, elades sentimeetripaksuses mustuses, kogedes aeg-ajalt ärevushooge, raskeid hemorroide ja magades kuni viis tundi ööpäevas.
Aastatel 1854–1859 oli ta kohustuslikus väeteenistuses lihtsõdurina Semipalatinski linnas. Seal kohtus ta oma tulevase abikaasa Maria Issajevaga. Nad abiellusid 1857. aastal. Nende pulmaööl tabas Dostojevskit epileptiline atakk. Mariat häiris Dostojevski epilepsia. Neil sündis Sonja, kes suri kolmekuuselt. Dostojevski kirjutas väeteenistuses olles märkmeid sõdurielust, mille põhjal avaldas hiljem romaani "Märkmeid surnud majast". Väeteenistusest vabastati Dostojevski epilepsia tõttu.
1861. aastal hakkas Dostojevski koos oma venna Mihhailiga avaldama ajakirja Vremja. 1863. aastal keelustati ajakiri tsaari Aleksander II arvustamise tõttu. Vennad sulgesid ajakirja ja jäid võlgu rahastajatele 25 000 rubla.
1863. aastal külastas Dostojevski Saksamaad, kus temast sai hasartmängusõltlane.
Maria suri tuberkuloosi. Paar kuud pärast teda suri Mihhail maksahaigusesse. Dostojevski toetas Mihhaili naist ja tema nelja last.
1866. aastal avaldas romaani "Kuritöö ja karistus". Samal aastal allkirjastas lepingu kirjastajaga Stellovski. 3000 rublase ettemaksu eest lubas Dostojevski avaldada kõik oma varasemad teosed, lõpetada uue romaani sama aasta 1. novembriks, vastasel juhul võis kirjastaja avaldada järgmised üheksa aasta tema teoseid tasuta. 1866. aasta septembris palkas Dostojevski omale stenografisti Anna Snitkina. Mõni tund enne tähtaega andis Dostojevski uue romaani kirjastajale üle.
1867. aastal abiellus Dostojevski Anna Snitkiniga. Neil oli neli last, kellest pooled surid väikesena. Mesinädalad kestsid kolm kuud Euroopas. Sel ajal mängis Dostojevski kasiinos maha kogu koju naasmise raha.
1871. aasta suvel annetas Dostojevski tädi neile koju naasmise raha.
1872. aastal avaldas Dostojevski romaani "Sortsid".
1876. aastast avaldas ta iga kuu väljaannet "Kirjaniku päevik".
1878. aastal jõi Dostojevski teed Talvepalees koos tsaar Aleksander II-ga.
1880. aastal avaldas Dostojevski romaani "Vennad Karamazovid". Seal nimetas ta inimeksistentsi saladuseks elamist ja teadmist, mille nimel elatakse.
25. jaanuaril 1881 algas Dostojevskil ootamatult verejooks kurgust ja 9. veebruaril ta suri kopsuemfüseemi ning epilepsiasse.
Seosed Eestiga
3. juulil 1843 saabus Fjodor Dostojevski aurikul Storfursten Tallinna. Uuel tänaval, majas, mis kannab praegu numbrit 10, asus Tallinna Insenerikomando, kuhu sõjaväeteenistuse korras oli suunatud tema vend Mihhail. Insenerivägede ohvitserist vend oli 1842. aastal Tallinna Niguliste kirikus abiellunud Tallinnast pärit Emile Caroline Ditmariga. Tol ajal Peterburis õppinud kirjanik võttis tema külastamiseks 28-päevase puhkuse, et ravida end "Tallinna tervisevetel".
pisi|Hoone aadressil Uus 10
9. juunil 1845 tuli Dostojevski Tallinna teist korda. Sel aastal veetis ta Tallinnas terve suve ja töötas jutustuse "Teisik" kallal.
25. mail 1846 sõitis Dostojevski Tallinna viimast korda. Paljudest kirjaniku Tallinna tuttavatest said tema raamatu tegelaste prototüübid. Dostojevski ühe kuulsama teose "Sortsid" (uues tõlkes "Kurjad vaimud") tegevus pidi algul toimuma Tallinnas.
Jaapani spanjel
pisi Jaapani spanjel (ingl keeles Japanese chin) on väikesekasvuline seltsi- ja sülekoer.
Jaapani spanjelid olid algselt Jaapani aristokraatia armastatud sülekoerad. Iseloom sarnaneb neil veidi kassi omaga. Need koerad on intelligentsed ja toredad väikesed seltsilised. Jaapani spanjelid on tuntud oma suurte ja armsate silmade poolest.
Täiskasvanud looma turjakõrgus on 20–27 cm, kaal 1,4–6,8kg. Karvastiku värvuse kombinatsioonid: must ja valge, punane ja valge, sidrunikollane ja valge, pruun ja valge. Keskmine eluiga 12–14 aastat.
Dihhotoomne leht
pisi|[[Pooppuu dihhotoomne leht]] Dihhotoomne leht on leht, mille leherood hargnevad korduvalt kaheks ega ühine omavahel.
Armastus ja Anarhia
Armastus ja Anarhia; ka Helsingi rahvusvaheline filmifestival (lühend HIFF) on igal aastal septembrikuus Helsingis toimuv rahvusvaheline filmifestival.
Akommodatsioon
Lähemal asuvate esemete vaatlemisel on lääts suurema kumerusega kui kaugemal asuvate esemete vaatlemisel. Läätse kumeruse muutumisel muutub ka valguse murdumisnurk, mistõttu vaadeldavatelt esemetelt tulevate kiirte fookus satub alati võrkkestale. Läätse optilist tugevust mõõdetakse dioptriates. Läätse kumerus suureneb ripskehas asuva lihase (akommodatsioonilihase) kokkutõmbumisel ja väheneb sama lihase lõõgastumisel. Lihase kontraheerumisel lõtvub side, mille abil on lääts ripskehale kinnitatud ning lääts muutub kumeramaks. Akommodatsioon on seega silma võime tugevdada valguskiirte murdumisjõudu, mis on vajalik lähedalasuvate esemete nägemiseks.
Orlando Cole
Tema õpilaste hulka kuulusid teiste seas Lynn Harrell, Jonah Kim, Ronald Leonard, Lorne Munroe, Peter Stumpf ja Marcy Rosen.
Kõrgem matemaatika
Kõrgem matemaatika on enamasti kõrgkoolides õpetatav õppeaine, milles käsitletakse matemaatilise analüüsi, analüütilise geomeetria, kõrgema algebra ja diferentsiaalvõrrandite teooria põhiküsimusi. Kõrgema matemaatika kursustes keskendutakse enamasti praktilistele rakendustele ning vaadeldavaid teemasid ei käsitleta kuigi abstraktselt. Õppe abstraktsus on siiski ülikooliti erinev.
Võrkroodne leht
Võrkroodne leht on leht, mille rood moodustavad võrgustiku.
Berliini Filharmoonikud
Berliini Filharmoonikud (saksa keeles Die Berliner Philharmoniker; endise nimega Berliini Filharmoonia Orkester, Berliner Philharmonisches Orchester) on üks maailma juhtivaid sümfooniaorkestreid asukohaga Berliinis. Orkestri dirigent on aastast 2002 Simon Rattle.
Benjamin Bilse asutas 1862. aastal orkestri Bilsesche Kapelle. 1882. aastal moodustati nüüd juba ilma Bilseta orkester Frühere Bilsesche Kapelle. 1887. aastal sai orkester nimeks Berliner Philharmonisches Orchester.
Berliini Filharmoonikud on käinud Eestis esinemas 1899., 1937. ja 2008. aastal.
Viiburi rajoon
Viiburi rajoon on haldusüksus Venemaal Leningradi oblastis, asub Soome lahe kaldal ja piirneb loodes Soomega.
Rajoonis on 14 kohalikku omavalitsust – 8 linna ja alevit (городское поселение) ja 6 külaasundust (сельское поселение).
Suuremad asulad on Viiburi, Svetogorsk, Roštšino, Sovetski ja Kamennogorsk.
Sõrmroodne leht
pisi|Sõrmroodne leht Sõrmroodne leht on leht, mille üks pearood koos aluselt kiirtena lähtuvate külgroodudega.
Computer Music Melodian
Computer Music Melodian on 1976. aastal esitletud maailma esimene digitaalne sämplipõhine süntesaator (inglise sampling synthesiser) ja sämpler, mis põhines Digital Equipment Corporation PDP-8 arvutil.
Filippo Tommaso Marinetti
Filippo Tommaso Marinetti (sünninimi Emilio Angelo Carlo Marinetti; 22. detsember 1876 Egiptus, Aleksandria – 2. detsember 1944 Itaalia, Bellagio) oli itaalia luuletaja, kes kirjutas itaalia ja prantsuse keeles.
Computer Music Melodian
Selle monofoonilise süntesaatori töötas välja ettevõte Computer Music Inc, asus USAs New Jersey osariigis.
Kõrgem algebra
Kõrgem algebra on algebra klassikaline osa, milles käsitletakse lineaaralgebra ja polünoomide algebra aluseid.
Computer Music Melodian
Computer Music Melodiani on kasutatud näiteks Stevie Wonderi 1976. aasta albumil "Secret Life of Plants".
Filippo Tommaso Marinetti
Sünninime arvatavasti kunagi ei kasutatud. Nime "Filippo Tommaso" võttis ta endale ise. Tema enda andmetel oli ta eesnimi tegelikult Filippo Achille Giulio. Bakalaureusediplomil seisis "Philippe Achille Emile", doktoridiplomil "Filippo", sõjaväepiletil "Emilio". Koduste jaoks oli ta Tom.
Ta oli kirjandusliku futurismi rajaja ja teoreetik.
Kõige tuntumad on Futurismi esimene manifest (1909), Kirjandusliku futurismi tehniline manifest (1912) ja helipoeem "Zang Tumb Tumb".
Elulugu
Marinetti sündis Aleksandrias rikka ja eduka advokaadi Enrico Marinetti teise pojana.
Marinetti õppis prantsuskeelses jesuiitide kolleegiumis algul Aleksandrias ja pärast sellest koolist väljaheitmist Pariisis. Ta sai bakalaureusekraadi Pariisis ja õppis Pavias ja Genovas õigusteadust, saades viimasest doktorikraadi.
Kuigi Marinetti arvatavasti algul planeeris juristikarjääri, oli tema kireks kirjandus. Juba kooliõpilasena avaldas ta 1892. ja 1894. aasta vahel midagi ühes kirjandusajakirjas. 1898 ilmus tema esimene vabavärsis töö.
1900. aastaks oli ta otsustanud pühenduda täielikult itaalia ja prantsuse kirjandusele. Prantsuse luuletajad Catulle Mendès ja Gustave Kahn märkasid tema luuletust "Les vieux marins" ("Vanad meremehed").
Ta kirjutas ja avaldas mitmesugust luulet ning prantsuskeelse näidendi "Le roi Bombance" ("Kuningas Bombance").
1905 asutas ta rahvusvahelise ajakirja Poesia (Luule) ning andis seda Milanos välja 1909. aastani. Tema eesmärgiks oli vabastada luule traditsioonilise interpunktsiooni ja süntaksi kammitsaist. Oma ajakirjas propageeris ta vabavärssi.
1910 ilmus tema esimene romaan "Mafarka le futuriste" ("Futurist Mafarka").
Veebruaris 1912 ilmus ajalehes Le Figaro "Manifeste technique de la littérature futuriste" (Kirjandusliku futurismi tehniline manifest), provokatiivne tekst, mis ülistas kiirust ja sõda. Seejärel pidas ta rea ettekandeid ja loenguid, et värvata futurismile poolehoidjaid.
1919 astus Marinetti ühena esimestest fašistlikku parteisse. Et ta toetas fašistlikku režiimi, valiti ta Itaalia Akadeemiasse.
SCR
Lühend SCR võib tähendada:
Robert Frost
thumb|right|Robert Frost (1941)
Robert Frost (26. märts 1874 – 29. jaanuar 1963) oli ameerika luuletaja.