Pierre_Abélard
Eetika
Abélardi järgi on traditsioonilise kristliku moraali ratsionaalne tuum radikaalselt intentsionistlik: ainult toimija kavatsus määrab teo moraalse väärtuse. Tema peamine argument tagajärgede moraalse tähtsuse vastu viitab moraalsele vedamisele. Kui näiteks kahel inimesel on raha ja kavatsus rajada vaeste varjupaiku, aga üks röövitakse paljaks, enne kui ta jõuab kavatsuse teoks teha, siis arvamus, et nende vahel on moraalne erinevus, on sama hea kui arvata, et inimese headus oleneb tema rikkusest, mis on absurdne. Teokeskne moraal ei võta arvesse võimalusi ega teadmatust, mis võib toimijat moraalselt vabandada. Näiteks teadmatuse tõttu aset leidnud intsest ei vääri Abélardi silmis laitust. Abélard jõuab järeldusele, et teod ise on moraalselt ükskõiksed, moraalne hinnang tuleb anda toimijale tema kavatsuste kaudu. Võidakse vastu väita, et teo tegemine või tegematajätmine võib mõjutada toimija tundeid, mis omakorda võivad vähemalt kaudselt mõjutada tema kavatsusi. Abélard ei nõustu: "Näiteks kui keegi sunnib munka lamama aheldatuna kahe naise vahel ning aseme pehmuse ja kõrval olevate naiste puudutuse tõttu tekib tal nauding (kuid mitte nõusolek), siis kes võiks arvata, et see nauding, mille loodus teeb paratamatuks, on eksimus?" Inimesed on nii ehitatud, et teatud olukordades on nauding vältimatu. Kui seksuaalne nauding abielus ei ole patune, siis nauding iseenesest seda ei ole; kui see on patune, siis abielu ei saa seda pühitseda; ja kui järeldataks, et selliseid akte tuleb sooritada täiesti ilma naudinguta, siis neid ei saagi sooritada, ja Jumalal ei oleks mõistlik lubada neid ainult võimatul viisil. Oma vaate kaitseks ütleb Abélard, et kui kavstsused ei ole moraalse väärtuse hindamisel põhiline, siis on raske näha, miks see, kui kedagi vastu tahtmist sunnitakse midagi tegema, peaks tegijat vabandama; sama lugu on teadmatusega: tähtis moraalimõiste ei ole mitte teadmatus, vaid hooletus. Abélard väidab, et Jeesuse ristilööjad ei olnud kurjad (see väide tõi Abélardile pahandusi). See, et nad ei teadnud Kristuse jumalikkust, ega see, et nad juhindusid oma vääradest uskumustest, ei teinud neid kurjaks. Nende teadmatus ei olnud hoolimatu, nii et nad ei vääri laitust. Veel enam, kui nad arvasid, et Kristuse ristilöömine on nõutav, siis kui nad ei oleks seda teinud, oleks nad patustanud: südametunnistuse mittejärgimine teeb toimija laiduväärseks. Abélardi intentsionalismile on kaks ilmselt vastuväidet. Esiteks, kuidas saab tahtlikult kurja teha? Teiseks, kuna kavatsused ei ole ligipääsetavad, kas siis Abélardi väitest ei järeldu, et eetilisi otsustusi ei saa teha? Esimesele vastuväitele on Abélardil kaks vastust. Esiteks, sageli soovitakse tegu sooritada, kuid ei soovita karistust: mees soovib suguühet võõra naisega, kuid ei soovi abielurikkumist; kui ta poleks abielus, siis ta eelistaks seda. Teiseks, mõnikord soovitakse seda, mida üldse ei soovita: keha reageerib naudingu ja ihaga sõltumatult tahtest. Kui selliseid ihasid rahuldatakse, siis seda tehakse tahtest, kuigi mitte tahtlikult. Soovis ei ole midagi kurja, vaid ainult soovi täitmises, ja see on ühitatav vastandlike soovide omamisega. Teisele vastuväitele vastates möönab Abélard, et teistel inimestel pole võimalik toimija kavatsusi teada (Jumal teab neid, sellepärast on võimalik viimne kohtupäev). Ent ainult Jumalal on õigus kohut moraalselt kohut mõista. Sellegipoolest võivad inimesed jõustada inimlikke seadusi, sest nendel on Abélardi järgi peamiselt heidutav otstarve. Võib isegi olla õiglane karistada toimijat, kellel meie tugeva uskumuse järgi ei olnud kurja kavatsust. Ühes näites lämmatab ema kogemata oma imiku, püüdes teda öösel soojas hoida. Siis tuleks teda karistada, et teised emad oleksid hoolikamad. Teises näites on kohtunikul väga head, kuid juriidiliselt lubamatud tõendid selle kohta, et tunnistaja valetab; et ta ei saa näidata, et tunnistaja valetab, on ta sunnitud juhinduma tema tunnistusest, et süüdistatav, kes kohtuniku arvates on süütu, on süüdi. Inimlikul kohtumõistmisel on kohane kavatsusi ignoreerida.