cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johann von Wallenrode
Noorus ja õpingud
1391. aastal alustas Johann von Wallenrode juura- ja teoloogiaõpinguid Viini ülikoolis, kus ta veetis aga vaid aasta, siirdudes edasi Bolognasse. Seal tekkisid tal tihedad sidemed Saksa ordu liikmetega, ilmselt suures osas seetõttu, et tema onust oli saanud Saksa ordu kõrgmeister. 1393. aasta alguses nimetati ta Saksa ordu prokuraatoriks, kuid samas jätkas ta ka oma õpinguid. Seoses kõrge ametikoha saamisega anti Wallenrodele aga magister artiumi kraad, ehkki ta selle jaoks ühtegi eksamit ei teinud.
Riia peapiiskopiks saamine ja esimesed aastad peapiiskopina
thumb|[[Keskaegse Riia peapiiskopkonna stift (helekollane), diötsees (helekollane joon, mis kulgeb paralleelselt halliga) ja vaimuliku ülemvõimu ala Liivimaal (jäme helekollane joon), 14.–15. sajand]]
1393. aasta septembris nimetati Wallenrode alla 25-aastasena Riia peapiiskopiks. Katoliku kiriku kanoonilise õiguse kohaselt poleks ta nii noorelt tohtinud piiskopikohale tõusta, kuid 1392. aastal oli paavst Bonifatius IX talle selleks eriloa andnud. Riia peapiiskopkonna juhiks sai Johann aga niivõrd noores eas seetõttu, et 1391. aastal oli Liivimaal alanud järjekordne peapiiskopi ja ordu vaheline tüli, mille ajal esimene maalt lahkus. Seega sai ordust Riia peapiiskopkonna tegelik peremees. Ordu soovis peapiiskopi kohale panna kedagi endale lojaalset ja võimalikult noort, et endale sobiv olukord seal võimalikult pikaks ajaks tagada. Wallenrode kõrgmeistrist onu suri küll juba 1393. aasta juulis, kuid tõenäoliselt olid läbirääkimised Johanni peapiiskopi kohale tõstmiseks alanud juba varem. Endine Riia peapiiskop Johann von Sinten sai Aleksandria patriarhi tiitli.
Kuid Johann von Wallenrode sai peapiiskopiks vaid tänu ordu ja paavsti kokkuleppele, Riia toomkapiitel ei olnud teda valinud ja tõenäoliselt ei teatud temast peapiiskopkonnas eriti midagi. Ordu soovis teda ära kasutada eelkõige enda poliitika läbisurumiseks, mistõttu Johann siirdus 1393. aasta detsembris kõigepealt ordukeskusse Marienburgi, kus temast tehti Saksa ordu preestervend. Preestripühitsuse oli ta saanud tõenäoliselt juba varem Roomas viibides. Marienburgis kohtus Johann nii kõrgmeister Konrad von Jungingeni kui ka Liivi ordu maameistri Wennemar von Brüggeneiga. Viimane saatis teda ka teel Riia peapiiskopkonda.
Liivimaal sattus Johann von Wallenrode tülide keskmesse, kuna mitmed Riia toomkapiitli liikmed ja peapiiskopkonna vasallid olid selgelt ordu poliitika vastu ning sõlmisid liidu Tartu piiskopi Dietrich Damerowiga. 1396. aastal sai Damerow aga ordu käest lüüa ning 1397. aastal sõlmiti Danzigis rahulepe, millega Johanni pidid peapiiskopina tunnistama ka kõik tema senised vastased. Sealsamas surus ordu läbi ka peapiiskopkonna inkorporeerimise: peapiiskop Johann oli juba ordu liige, nüüd aga pidid sellesse astuma ka kõik toomkapiitli liikmed. Sellise sammu oli ette näinud juba Bonifacius IX otsus 1394. aastast, kuid 1397. aasta järel sai ordu hakata inkorporeerimist reaalselt ellu rakendama. Nõnda oli Liivimaa orduharu saavutanud Liivimaal ülemvõimu: Saare-Lääne piiskop Winrich von Kniprode oli tema ustav liitlane, Tartu piiskop sõjaliselt lüüa saanud ning peapiiskop Johann ordu preestervend.
Vastuolud orduga ja peapiiskopkonna pantimine
1397. aasta järel selgus aga peagi, et ordu ja peapiiskopi suhted polnud täiesti pilvitud. Peapiiskop Johann keeldus olemast ordu marionett ning püüdles suurema poliitilise iseseisvuse poole, mistõttu tal tekkis Liivi ordu maameistriga pikaajaline konflikt. Erinevalt varasematest peapiiskoppidest ei pöördunud ta aga abi saamiseks väljapoole ordut, vaid püüdis tüli lahendada selle siseselt, suhtluses kõrgmeistriga. Tema katsetel enda sõltumatust Liivimaa-siseselt tõsta polnud siiski erilist edu ning seetõttu pantis ta 1405. aastal peapiiskopkonna (välja arvatud Krustpilsi (saksa Kreuzburg) ja Lielvārde (Lennewarden) linnused) 12 aastaks maameistrile, viimane kohustus selle eest talle aastas 4000 kuldnat renti maksma ning sai peapiiskopkonna ilmalikuks valitsejaks (vicarius temporalibus). Järgnevalt viibis Johann von Wallenrode Liivimaast eemal, naastes sinna paar korda väga lühikeseks ajaks.
Tegevus kuningas Ruprechti nõuniku ja saadikuna
Peapiiskopkonnast oli Johann tegelikult eemal viibinud juba varem, sest alates 1400. aastast käis ta mitmel korral paavsti ja Saksa kuninga jutul. Paraku pole kuni aastani 1402 tema tegevusest otseseid andmeid säilinud, kuid ilmneb, et temast sai kuningas Ruprechti nõuandja, lisaks tegutses ta teataval määral ka diplomaadina. 1403. aastal immatrikuleeriti ta Heidelbergi ülikooli, kuid tegemist ei olnud mitte stuudiumi jätkamisega, vaid auimmatrikuleerimisega, millega kuningas Ruprechti valdustes tegutsev ülikool endale soosingut püüdis võita.
Johann von Wallenrode paavsti legaadina ja tegevus kuningas Sigismundi õukonnas
Tänu headele suhetele Gregorius XII-ga sai Johann von Wallenrodest 1410. aastal, pärast kuningas Ruprechti surma, paavsti generaallegaat (kõrgeim saadik ja täievoliline esindaja) Saksamaal ja seda ümbritsevates maades (seega ka Skandinaavias, Poolas, Liivimaal ja Tšehhis). Kuigi Johann oli selles ametis kuni 1412. aastani, ei ole tema tegevusest paavsti esindajana peaaegu midagi teada. Ametlikult toetas ta igal juhul kirikulõhe likvideerimist.
Kui 1411. aastal kinnitati uueks Saksa kuningaks Ungari kuningas Sigismund, asus Johann von Wallenrode tema teenistusse. Et too toetas 1410. aastal ametisse astunud vastupaavsti Johannes XXIII-t, tuli ka Johannil peagi leeri vahetada. 1412. aastal teatas Wallenrode, et on asunud Johannes XXIII toetajate ridadesse ja kaotas seetõttu ka legaadiameti. See-eest sai temast aga kuningas Sigismundi nõunik ja saadik. Peale selle pidi Johann üha enam tegelema ka Saksa ordu probleemidega, kuna pärast kaotatud Grünwaldi lahingut oli see sattunud väga raskesse seisu.
Saksa ordu diplomaat
Johann von Wallenrodel olid väga tihedad suhted aastatel 1403–1419 Saksa ordu generaalprokuraatoriks olnud Peter von Wormdittiga. Neid võibki lugeda toonasteks Saksa ordu esidiplomaatideks.
Wallenrode Konstanzi kirikukogul
1414. aastal kutsuti kokku Konstanzi kirikukogu, mis seadis oma eesmärgiks kirikulõhe lõpetamise. Jätkuvalt oli ametis 3 paavsti ning Lääne-Euroopa usuelu oli seetõttu suures kaoses. Lisaks usulisele poolele toimus kirikukogul aga ka äärmiselt intensiivne poliitiline võitlus, muuhulgas põrkusid taas ka Poola ja Saksa ordu huvid. Ordu peamiseks diplomaadiks oli kirikukogul taas Wallenrode. Kuni 1415. aastani sai ta ära kasutada paavst Johannes XXIII toetust, kuid siis too tagandati ning läks veel kaks aastat, enne kui valiti üldiselt tunnustatud paavst Martinus V.
Wallenrode tegeles kirikukogul aga ka usuküsimustega. Nõnda oli ta üheks ägedamaks ketserlusevastaseks võitlejaks ning võttis muuhulgas olulisel määral osa ka Jan Husi protsessist. Wallenrode esines mitme John Wycliffe'i ja tema pooldajate vastu suunatud kõnedega ning saatis Husi teel vangikongist kohtusaali. Ta viibis ka viimasel kohtuistungil, kus Hus hereetikuna tulesurma mõisteti.
Wallenrode ning Liivimaa ja Preisimaa 1405–1418
Et Johann von Wallenrode viibis pidevalt väljaspool Liivimaad ja tegeles üleeuroopalist tähtsust omavate küsimustega, jäi tal Liivimaa jaoks väga vähe aega. Vaid harva sekkus ta seal toimuvasse, peamiselt oli sel juhul tegemist usuliste küsimustega. Kuid samuti lahendas ta mõningaid vasallidevahelisi tülisid ning jälgis, et Tartu piiskoppideks valitud mehed vastaksid ametinõuetele. Samas jätkus ka vastuolu Liivi orduga, kuna peapiiskop soovis endale võimu ka Riia linna üle, mida ordu polnud nõus aga mingi hinna eest loovutama. Lisaks oli ordu ja peapiiskopi vahel ka mitmeid teisi tüliküsimusi. Aastatel 1416–1417 püüti neid vahekohtutega lahendada, kuid paraku kukkusid need läbi, sest peapiiskopil polnud aega Liivimaale tulla. 1417. aastal lõppes ka ordu pandiõigus peapiiskopkonna üle. Seetõttu tagastati see peapiiskopile, kuid too ei leidnud jällegi aega Liivimaale tulekuks, mistõttu tema eest võtsid selle vastu toomhärrad ja vasallid.
Rohkem aktiivsust näitas peapiiskop Wallenrode üles Preisimaa suunal. Seal asusid Riia peapiiskopile alluvad Ermlandi, Samlandi, Pomesaania ja Kulmi piiskopkonnad. Just 15. sajandi alguses toimus seal pidev piiskoppide vahetumine ja kuigi üldiselt püüdis piiskoppe paika panna Saksa ordu, sekkus sellesse ka Riia peapiiskop. 1409. aastal püüdis ta Pomesaania piiskopiks teha oma nõo Heinrich von Schaumbergi, kuid ordu toetas siiski Johannes Rymanni, kes sai ka Pisa paavsti Aleksander V kinnituse. Paar aastat hiljem õnnestus Wallenrodel Schaumburgist teha Samlandi piiskop, makstes selle eest paavst Johannes XXIII-le kopsaka altkäemaksu. Peale selle püüdis Wallenrode ka ise Preisimaa piiskopkondi enda valdusse saada: 1411. aastal tegi ta katse saada Ermlandi piiskopiks (too oli Preisimaa mõjuvõimsaim piiskop, kes ei olnud ainsana ka Saksa ordusse inkorporeeritud), mõni aasta hiljem Samlandi piiskopiks. Mõlemad katsed ebaõnnestusid aga ordu vastuseisu tõttu, kes kartis, et osav diplomaat Wallenrode muutub seeläbi liialt mõjuvõimsaks.
Aastatel 1415–1417, kui üldtunnustatud paavst puudus, vahetusid Preisimaa piiskopkondades kõik piiskopid. Et paavstilt ei saanud seetõttu uuele piiskopile kinnitust võtta, siis pöördusid sealsed toomkapiitlid peapiiskop Wallenrode kui oma metropoliidi poole. Too andiski omapoolsed kinnitused, millega elektid said õiguspärasteks piiskoppideks. Kuid kui Martinus V oli saanud üldtunnustatud paavstiks, käskis ta Preisimaa piiskoppidelt siiski ka endapoolne kinnitus võtta. Nõnda saab Wallenrode toonast tegevust vaadelda vaid hädaabinõuna olukorras, kus paavst puudus.
Liège'i piiskopiks saamine ja surm
Pärast seda, kui Wallenrode pandileping orduga lõppes, hakkas teda kummitama rahapuudus. Pidev ringireisimine Euroopas ja seisusekohane eluviis olid talle juba varem tekitanud tõsiseid võlgu, mis nüüd aga üha kasvasid. Seetõttu vajas Wallenrode paremat sissetulekuallikat kui üpris vaene Riia peapiiskopkond, mistõttu palus ta end kinnitada Liège'i (saksapäraselt Lüttichi) piiskopiks, kuna tegemist oli jõuka ja rahvarohke piiskopkonnaga.
1418. aasta mais saigi Wallenrode piiskopiks määramine teoks, samaaegselt loobus ta ka Riia peapiiskopi kohast, mille sai endale Johannes Ambundi. Ta saabus peagi oma uute piiskopkonda, kus viis läbi rea olulisi reforme: kõigepealt andis ta endised vabadused tagasi Liège'i linnale, mis varasemate vürstpiiskoppide ajal oli langenud maaisandast tugevasse sõltuvusse. Peale selle parandas ta piiskopkonna majanduskorraldust ning asus isiklikult täitma ka mitmesuguseid piiskopi vaimulikke kohustusi, mida tema eelkäijad polnud teinud: pidas toomkirikus jutlusi, pühitses preestreid ja munki ning võttis vastu armulauale tulijaid.
Tänu nendele sammudele sai Wallenrode oma uues piiskopkonnas väga populaarseks, kuid juba vähem kui aasta pärast ametisseastumist suri ta ootamatult. Vaid paar päeva varem oli piiskop külastanud oma keldrimeistrit Alkenis, kus teda tabas aga äkitselt äärmine nõrkus. See enam üle ei läinudki ning Johann von Wallenrode suri umbes 50 aasta vanusena.
Isiklikku
Johann von Wallenrodel oli mitu venda, kellest rohkem on teada ühe tema noorema venna Arnolti kohta, kes oli Bernecki linnuseülem. Hiljem täitis seda ametikohta ka tema poeg Konrat. Mõlemad olid Johanniga tihedates suhetes ning diplomaadina suutis ta neid mitmes küsimuses ka aidata.
Johann von Wallenrode isikuomaduste kohta on teada äärmiselt vähe, kuna tema kohta saab teavet üldiselt vaid diplomaatilisest kirjavahetusest. Teada on vaid seda, et Wallenrode oli kirglik hobusekasvataja.
Peeter Roosma
Peeter Roosma (sündinud 9. detsembril 1972 ) on Eesti jurist, kohtunik. Eesti esindaja Euroopa Inimõiguste Kohtus.
1995. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ja omandas 1997. aastal magistrikraadi Kesk-Euroopa Ülikoolist võrdleva konstitutsiooniõiguse alal.
Oma karjääri kohtutes alustas ta 1995. aastal Riigikohtu halduskolleegiumi konsultandina. Kaks aastat hiljem sai temast Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi nõunik. Aastatel 1998–2003 oli Roosma lisaks nõuniku ametile Tartu Ülikooli riigi- ja haldusõiguse assistent, lugedes kursuseid riigiõigusest, inimõigustest ja põhiseaduslikkuse järelevalvest.
Aastatel 2004 –2016 oli ta jurist Euroopa Inimõiguste Kohtus. pisi|Riigikohtunik Peeter Roosma andis enne ametikohustuste täitmisele asumist 23.02.2016 Riigikogu ees ametivande 2015. aasta veebruaris kuulutas Riigikohtu esimees Riigikohtu uue liikme leidmiseks välja avaliku konkursi. Kohtunikuks kandideerisid Paavo Randma (Tartu Ringkonnakohtu kohtunik), Pavel Gontšarov (Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik) ja Peeter Roosma ise. Valituks osutus Paavo Randma.
2016. aastal nimetas Eesti valitsus kaheks aastaks Euroopa Inimõiguste Kohtu ad hoc kohtunikeks Madis Ernitsa, Meeli Kauri, Villem Lapimaa ja Peeter Roosma.
Detsembris 2018 esitas Eesti valitsus Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtuniku ametikohale kolm kandidaati: Madis Ernits (Tartu Ringkonnakohtu halduskolleegiumi kohtunik), Meeli Kaur (Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi kohtunik) ja Peeter Roosma. Kandidaadid valis välja komisjon, kuhu kuulusid välisminister, justiitsminister, Riigikohtu esimees, õiguskantsler ja riigisekretär. Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee valis 26. juuni 2019 hilisõhtul absoluutse häälteenamusega Eesti järgmiseks kohtunikuks Euroopa Inimõiguste Kohtus Peeter Roosma. Ta asus ametisse 4. jaanuarist 2020, kui lõppes Julia Laffranque'i üheksa-aastane ametiaeg.
Peeter Roosma on avaldanud publikatsioone nii Eesti kui ka välismaa teadusajakirjades.
Joonia obool
pisi|Kaheobooline münt ("diobool") aastast 1819 Joonia obool oli Joonia Saarte Ühendriigis aastatel 1819–1863 käibel olnud münt. Kuni aastani 1834 võrdus üks obool nelja leptoniga, pärast seda aga viie leptoniga.
Kogu käibel olemise aja jooksul oli üks obool võrdne ka Suurbritannia poolepennisega. Käibele tulles asendas obool rea seni käibel olnud münte (Türgi parad ja Joonia gazétad), mis olid varustatud neile löödud lisamärgisega.
Obooli lasksid käibele inglased, kelle protektoraadina riik eksisteeris. Pärast seda, kui Joonia saared Kreekale kingitusena üle anti, asendati oboolid Kreeka drahmidega (kursiga 1 drahm = 20 obooli).
Untertauern
Untertauern on vald (Gemeinde) Austria Salzburgi liidumaa Sankt Johann im Pongau ringkonnas.
thumb|left|Kurutee Rooma miilikiviga
Ajalugu
Keskajal taastas kurutee strateegilise tähtsuse ühendusteena Salzburgi peapiiskopkonna Pongau ja Lungau piirkondade vahel. 1975. aastast kulgeb põhiliiklus paralleelsel Tauern Autobahnil läbi Tauerni maanteetunneli.
Keskaegne õigusteadus
Keskaegne õigusteadus on teadus, mis tegeleb põhiliselt feodaalse õiguse ja kanooniõigusega. Selle saab paigutada aastatesse 300–1500. Kõrgkeskajal tekkis igas feodaalvalduses enda õiguskord ja kuningal polnud võimalust peale sundida üldist kehtivat õiguskorda. Lisaks feodaalsele õigusele oli keskajal kehtivaks ka kanooniline õigus. Paavstile anti võim valitseda ja mõista õigust maiste asjade üle. Kanoonilises õiguses kasutati Rooma õigust, mida muudeti ja tõlgendati ka kiriku jaoks.
Õigusallikad
Keskajal kasutatud õigusallikad pärinesid peamiselt Vana-Roomast. Enim kasutati “Digeste ehk pandekte” (“Digesta seu Pandectae”), mis on tähtsaim osa Justinianuse seadustekogust (“Corpus iuris civilis” II osa). “Digestid” koostati aastatel 530–533 ning seal on koos 39 vanema juristi õigusalased kirjatööd. Lisaks sellele pöörati palju tähelepanu ka “Justinianuse koodeksile” (“Codex Justinianus”), mis on “Corpus iuris civilise” I osa.
Õigusteaduse õppimine keskajal
Keskajal hakkasid tekkima ülikoolid. Neid said endale lubada vaid kõige rikkamad ja targemad. Läänemaailma vanimaks ülikooliks peetakse Bologna ülikooli Itaalias, mis avati 1088. aastal. Selle avamisest saati on ülikoole võetud kui õppegilde, kus õpilased ja õpetajad on kirikliku või tsiviilvõimu kontrolli all. Õigusteaduse õpetamine ülikoolides aitas suuresti kaasa just õigusteaduse arengule ja sellest arusaamisele. Õigusteadust sai keskajal õppida vaid Bologna, Pariisi, Oxfordi ja Montpellier' ülikoolis. Alates 13. sajandist hakkas ülikoole juurde tekkima pea igasse Euroopa riiki ning õppimisvõimalused laienesid.
Kuna keskajal oli õigusteadust võimalik õppida vaid mõnes üksikus õppeasutuses, siis polnud õigusteadusel ühiskonnas sama suurt mõju kui tänapäeval. Lisaks uute juristide väljaõpetamisele pöörati keskaegsetes ülikoolides suurt tähelepanu ka Vana-Rooma õigusallikate analüüsimisele. Näiteks Justinianuse “Digestid ehk pandektid” (“Digesta seu Pandectae”), millega tegeles enim inimesi just Bologna ülikoolis. Õigusallikaid analüüsiti, et aru saada õiguse eri aspektidest. Ülikoolide õigusteaduskondades tegeleti lisaks õigusallikate analüüsimisele ka kohtumenetluse, avaliku õiguse ja poliitiliste teooriate õppimisega.
Bologna ülikool
Bologna ülikool loodi Itaalias 1088. aastal. Enda hea maine sai ülikool tänu õigusteaduskonnale ning seepärast tulid Bolognasse kohale jõukad õpilased üle kogu Euroopa. Bologna ülikool sai 12. ja 13. sajandil tsiviil- ja kanooniõiguse uurimise keskpunktiks. Kuna tsiviil- ja kanooniõigus olid esimesed valdkonnad, mida õigusteaduses õppida sai, siis läksid Bolognasse mehed eeskätt kiriku ja riigiga seotud ametikohtadelt. See oli üks põhjustest, miks suurema osa üliõpilastest moodustasid täiskasvanud mehed. Bolognas alustati ka juriidiliste lühendite kasutamist, mida on võimalik näha keskaegsetes juriidilistes käsikirjades Cambridge'is.
Pariisi ülikool
Pariisi ülikool asutati 12. sajandi keskel. See kasvas välja Notre-Dame'i katedraali koolidest ning oli algselt vaid õpilaste ja õpetajate ühendus. Paavsti abiga sai Pariis kristliku teoloogia õpetuse keskpunktiks. Algselt jaotati ülikool nelja osakonda: teoloogia, kanooniõigus ja meditsiin ning vabad kunstid.
Oxfordi ülikool
Oxfordi ülikool loodi 12. sajandi alguses Londoni äärelinnas. Osakonnad moodustati Pariisi ülikooli eeskujul ehk nendeks olid teoloogia, õigusteadus, meditsiin ja vabad kunstid. Oxfordi ülikooli üliõpilastest ja professoritest tekkis ka Cambridge'i linnas asuv Cambridge'i ülikool, mis sai alguse 1722. aastal.
Montpellier' ülikool
Montpellier' ülikool asutati Prantsusmaal 1220. aastal. Sarnaselt Pariisi ülikooliga oli Montpellier' ülikool suuresti mõjutatud Rooma katoliku kirikust. Kiiresti hakati tundma juutide ja araablaste mõju, mispärast pööras ülikool kõige rohkem tähelepanu just meditsiinile ja õigusteadusele. Arvatakse, et Montepellier' õigusteaduskond rajati juba 1160. aastal.
Juristide rakendamine keskajal
Ülikooli lõpetanud juristid said tööd advokaatide, professorite, nõunikena või kohtunikena ning nendelt küsisid keskaja kohtud tihti consiliaid ehk juriidilisi nõuandeid.
Aafrika pingviin
Aafrika pingviin ehk prillpingviin (Spheniscus demersus) on pingviiniliste seltsi pingviinlaste sugukonda kuuluv lennuvõimetu lind.
Aafrika pingviin on kantud ohustatud liikide nimistusse. Neid arvatakse elavat veel ligi 75 000 – 80 000 täiskasvanud isendit.
Kirjeldus
Aafrika pingviin on 60–70 cm pikkune, musta-valge sulestikuga lind.
Aafrika pingviini välimus sarnaneb Galápagose pingviini omaga.
pisi|Aafrika pingviinid poegadega. [[Boulders Beach, Lõuna-Aafrika Vabariik.]]
Harva esineb albiino aafrika pingviine.
Silmade kohal on tal roosat värvi näärmed, mis osalevad termoregulatsioonil.
Pesitsemine
Aafrika pingviinid on monogaamsed ja pesitsevad linnukolooniatena. Aafrika pingviinide paar naaseb igal aastal samasse pesitsuspaika.
Levik
Looduslikult elavad aafrika pingviinid Aafrika lõunarannikul.
Pingviinide asurkonnad paiknevad Namiibia ja Algoa Bay vahele jäävatel saartel, Port Elizabethi lähistel.
Seitsmel saarel pesitsevad pingviinipaarid moodustavad 80% olemasoleva liigi arvukusest.
Tähtsaimad levikukohad Lõuna-Aafrikas on:
Namiibias Mercury saarel elas 2006. aastal 1813 paari.
Loomaaedades
Aafrika pingviine paigutatakse vahel ka loomaaedadesse elama.
Peeter Grünfeldt
Peeter Grünfeldt (1. oktoober 1865 Pühaste, Aakre vald, Rõngu kihelkond – 11. aprill 1937 Nõmme) oli eesti ajakirjanik, kirjanik ja tõlkija.
Elukäik
Peeter Grünfeldt sündis Pühastes koolmeistri Kristjan Grünfeldti ja Ann Peko pojana. 1875–1880 õppis Rõngu, 1881–1882 Puhja kihelkonnakoolides ning seejärel 1883–1886 Tartu Vallakoolmeistrite Seminaris. Esialgu töötas külakooliõpetajana Aakres Põhul (1886), Valga Peetri kirikukoolis (1887–1888) ja Pühastes (1888–1891). Seejärel asus ajakirjanikuna tööle Tartu Eesti Postimehes (1891–1893). Sealtpeale oligi tema töö seotud ajakirjandusega. 1893. aastal töötas ta Tartus Postimehe ja 1898–1901 ajalehe Põllumees toimetuses, Tallinnas Eesti Postimehes (1896–1898 ja 1901–1904). Samal ajal (1893–1896) pidas raamatukauplust Valgas.
Aastatel 1904–1906 oli ta populaarteadusliku ajakirja Rahva Lõbu-leht vastutav toimetaja. 1905. aasta suvel taotles ta koos Jaak Jürisega Peterburi Trükiasjade Peavalitsuselt loa päevalehe Tööline avaldamiseks, mis hakkas Päewalehe nime all ilmuma 16. detsembril 1905. Grünfeldt oli Päevalehe esimene vastutav toimetaja aastatel 1905–1908 ning avaldas ajalehes artikleid, juhtkirju, algupärast ilukirjandust ja tõlkeid. Pärast Päevalehest lahkumist töötas 1909–1911 ajalehes Virulane ning seejärel 1913–1935 Tallinna Põhja-Eesti ühispanga ametnikuna. Alates 1922. aastast hakkas välja andma ajakirja Romaan (kuni 1933).
Suri 1937. aastal Nõmmel ja on maetud Hiiu kalmistule. Kalmul on mälestussammas (skulptor Roman Haavamägi), avatud 1939.
Looming
Grünfeldt on teinud kaastööd kõigile eesti olulisematele ajalehtedele ja ajakirjadele. Tõenäoliselt kuulub temale eesti keeles avaldatud algupärandite ja tõlkeraamatu rekord (üle 450). Grünfeldt on kirjutanud-tõlkinud umbes 300 laste- ja noorsooraamatut, ligi 30 vaimulikku ja umbes 40 populaarteaduslikku teost. Originaalloomingut on avaldanud luulekogudes „Õilmestik” (sisaldab ka tõlkeid) (1889), „Sinililled” (1900), „Minu kodu” (1930) jt. Grünfeldti luulet pole eriti kõrgelt hinnatud, mõnevõrra rohkem on leidnud tunnustust lasteluulekogu „Laste õie-väli” (1890), proosa- ja luuleraamat „Heal tujul − kaunil kujul” (1913). Proosaloomingus on kirjutanud eelkõige külajutte: „Külatänavast” (1900), „Killud” (1901), „Seda olete mulle teinud” (1901), „Pea mind meeles! Pildikesed mälestuseraamatust” (1911). Ka külajuttude autorina ei saavutanud erilist tähelepanu, küll aga mälestusraamatutega: „Mälestusi Juhan Liivist” (1920) ja „Minevikku jälgimas” (1923). Koostanud noorsoole kombeõpetusraamatuid, millest populaarseim oli „Uus mõistlik seltsiline. Tarviline õpetus igale noorele inimesele” (1894, 7. tr 1915). Tõlkinud eesti keelde maailmakirjanduse klassikat (Juhani Aho, Mór Jókai, Henryk Sienkiewicz, Henrik Ibsen jt).
Ajakirjanikuna kasutas pseudonüüme P. Haljaspõld, Linnuke, R. Põld, P. Pühaste, K. Kasesalu, Andres Silla, Siim Sinep, Võrukael, Ohaka Ott.
Isiklikku
1893 abiellus ta Tartus Anna Marie Kriipsuga ning neil sündis kolm tütart ja üks poeg. Tema poeg Herbert (1896–1963) oli ajakirjanik ja leksikograaf.
Kortsleht (ajaleht)
Kortsleht oli aastatel 2007–2008 ja 2010 ilmunud Eesti sõltumatu roheline poliitiline ajaleht, mis pärast selle de facto väljasuremist arhiveeriti internetiaadressile kortsleht.softf1.com. Kortslehte andsid vabatahtlikena välja erakonna Eestimaa Rohelised liikmed, kellest suurem osa kuulus tol ajal erakonna opositsiooni postiloendisse Roheline Idu. Sellele vaatamata avaldas ajaleht ka peaaegu kõigi juhatuseliikmete artikleid.
Algselt igakuisena kavandatud ajalehe ilmumistsükkel muutus hõredamaks ning 2008. aasta viimane pabernumber ilmus juunis, juuli- ja augustinumbrite lood avaldati vaid veebilehel. Viimane number (nii paberil kui ka elektrooniliselt) üllitati 2010. aasta mais erakonna sisevalimiste eel ning see toetas otseselt opositsiooni seisukohti. Kokku ilmus Kortslehte 13 numbrit ja üks erileht 2007. aasta ökomessi puhul.
Elsa Beskow
thumb|Elsa Beskow Elsa Beskow, neiuna Maartman (11. veebruar 1874 Stockholmi Södermalmi linnaosa – 30. juuni 1953 Djursholm Stockholmi läänis) oli üks Rootsi kuulsamaid lasteraamatuillustraatoreid.
Tema loomingu hulgas leidub palju klassikalisi muinasjutte, nagu "Muinasjutt väiksest-väiksest vanast naisest" (Sagan om den lilla lilla gumman) ja "Tädi Roheline, tädi Pruun ja tädi Lilla" (Tant Grön, tant Brun och tant Gredelin).
Perekond
Beskow sündis ärimees Berndt Maartmani (1841–1889), kelle pere oli pärit Norrast Bergenist, ja õpetaja Augusta Fahlstedti (1850–1915) vanima tütrena. Tal oli neli õde ja üks vend. Kui Elsa oli viisteist aastat vana, suri laste isa Berndt. Pere kolis Elsa ema üheskoos elavate vallaliste õdede juurde, kellest sai peamine inspiratsioon tema tegelaste tädi Rohelise, tädi Pruuni, tädi Lilla ja onu Sinise loomiseks.
Elsa Maartman abiellus 1897. aastal tollase jutlustaja ja sotsiaaltöötaja, hilisema teoloogiadoktori Natanael Beskowiga. Abielust sündis kuus last, kellest tuntuimad on kunstnik Bo Beskow ning geoloog ja kirjanik Gunnar Beskow.
Karjäär
Elsa õppis tehnikakooli (tänapäevase Konstfacki kõrgkooli eelkäija) kõrgemas kunstitööstuse osakonnas ning töötas aastatel 1894–1897 joonistamisõpetajana Stockholmis Whitlockska ühiskasvatuslikus koolis.
Space Shuttle'i missioonide loend
Space Shuttle'i programmi raames toimus aastatel 1981–2011 135 missiooni.
Elsa Beskow
Karjäär
Läbimurre tuli 1901. aastal raamatuga "Putte seiklused mustikametsas" (Puttes äventyr i blåbärsskogen). Kokku ilmus ligikaudu nelikümmend raamatut, kus Beskow ise oli nii jutu kui ka piltide autor. Neist viimane oli "Punane buss ja roheline auto", mis ilmus aasta enne ta surma 1952. aastal. Tema stiil oli kerge, kuid tal oli terav pilk detailidele, eriti loomade ja taimede juures: see väljendus hästi neis muinasjuttudes, kus olid tegelasteks väikeseks muutunud lapsed või miniatuursed muinasjututegelased, näiteks raamatutes "Solägget", "Tomtebobarnen" või ka juba nimetatud Putte seikluste raamatus. Tema raamatute leheküljed olid sageli kaunistatud dekoratiivsete juugendstiilis raamidega.
Space Shuttle'i missioonide loend
Kosmosesüstikud viibisid kosmoses kokku 1322 päeva, 19 tundi, 21 minutit ja 23 sekundit. Pikim missioon oli STS-80, mis kestis 17 päeva ja 15 tundi, ning lühim oli STS-51-L, mis kestis 73 sekundit ja lõppes Challengeri katastroofiga. Suurim kaugus maast oli 563 km, kui toimus Hubble'i kosmoseteleskoobi teenindusmissioon.
Süstikud külastasid Miri 9 korda ja ISSi 37 korda. Kosmosesüstikutega lendas 135 missiooni jooksul 355 inimest 16 riigist. Kõik missioonid startisid Kennedy kosmosekeskusest. 78 missiooni maandusid Kennedy kosmosekeskuses, 54 Edwardsi õhujõudude baasis ja üks White Sandsis.
Sotenne
Sotenne (2016. aastani Червоний Жовтень Tšervonõi Žovten, ukraina keeles 'Punane Oktoober') on küla Ukrainas Luhanski oblastis Stanõtsja Luhanska rajoonis.
Elsa Beskow
Karjäär
Lisaks enda nime all välja antud raamatutele illustreeris ta ka paljude teiste autorite raamatuid (näiteks Alice Tegnéri lauluraamatud, raamatu "Ema väike Olle" (Mors lilla Olle) jne). Lisaks oli ta ka osaline Rootsi koolidele mõeldud uue lugemisõpiku "Tahad sa lugeda?" (Vill du läsa?) kujundamisel (ilmus aastatel 1935–1937 kolmes osas) ja samuti töötas ta ka koolidele mõeldud lauluraamatuga "Nüüd hakkame laulma" (Nu ska vi sjunga, 1943).
Sotenne
Kovsugi kallastel asuva küla kõrgus merepinnast on 63 meetrit.
Elsa Beskow
Karjäär
Alates 1958. aastast autasustab Rootsi raamatukogude ühendus aasta jooksul selle kõige rohkem ära teeninud lasteraamatuillustreerijat Elsa Beskowi nimelise auhinnaga.
Sotenne
Sotenne asutati 1764. aastal.
Space Shuttle'i missioonide loend
Missioonide tähistused
Space Shuttle'i programmi nimetati ametlikult Space Transportation Systemiks ja seetõttu algas iga missiooni nimi STS-iga. STS-ile järgnenud number tähistas stardi järjekorda (nt. STS-1). Seda süsteemi kasutati 25 toimunud ja 8 tühistatud missiooni puhul.
Tulenevalt Apollo 13 intsidentist ja NASA peadirektori James M. Beggsi ebausust keeldus Beggs üht missiooni STS-13-ks nimetamast. Alates 1984. aastast muudeti missioonide tähistussüsteemi. Iga missioon sai koodi (nt STS-41-B): koodi esimene number näitas rahandusaastat (tähendab 4 oli planeeritud 1984. aastaks), koodi teine number näitas stardipaika (nt 1 oli Kennedy kosmosekeskus) ja täht näitas, mitmes start see sel aastal oli. Koodid anti missioonidele, kui need stardikalendrisse lisati, ning neid ei muudetud, kui start hilines või ümber tõsteti. Vana süsteemi juurde naasti pärast Challengeri katastroofi, aga ka siis ei muudetud missiooni numbrit, kui start hilines või ümber tõsteti.
Sotenne
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 1103 inimest, kellest 87,13% emakeeleks oli vene keel ja 12,87% emakeeleks ukraina keel; asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Elsa Beskow
Üldist
1958. aastal ilmus Stina Hammari koostatud Elsa Beskow biograafia "Solägget – Fantasi och verklighet i Elsa Beskows konst". 2002. aastal ilmus raamatu uus väljaanne, mida oli muuhulgas täiendatud ka Elsa ja Natanael Beskowi vahelise kirjavahetusega.
Veebidisain
Veebidisain on veebisaidi kavandamise, modelleerimise ning vormistamise toimingute jada.
Elsa Beskow
Üldist
1960. aastal andis Rootsi Post välja rootsi muinasjuttude teemalise postmarkide seeria, mille ühe margi motiiv pärines Beskowi raamatust "Pelle uued riided" (Pelles nya kläder).
Perekond Beskow elas Djursholmis ning alates aastast 1900 majas Villa Ekeliden, mis ehitati 1890. aastal kirjanik Viktor Rydbergi majaks. Elsa ja Natanael Beskow olid noore villade linna kultuurielus silmapaistvad isikud koos helilooja Alice Tegnériga. Elsa Beskowi seotust Djursholmiga aitab meeles pidada asula keskuses olev temanimeline väljak Elsa Beskows torg, kus leidub ka teda kujutav pronkskuju.
Veebidisain
Veebidisaini eesmärk on luua veebisait – kogum mingi kindla sisuga elektroonilisi faile, mis asuvad veebiserveris ja millele kasutajatel on ligipääs veebi kaudu, veebibrauseri või teiste arvutiprogrammide abil (nt. RSS-lugerid).
Veebidisaini käigus paigutatakse veebisaidile teksti ja rastergraafikat (GIF-id, JPEG-d) HTML/XHTML/XML keelte abil. Keerukamate meediafailide esitamiseks (vektorgraafika, animatsioonid, videod, helifailid) on vajalikud pistikprogrammid nagu näiteks Adobe Flash, QuickTime, Java jne, mis sageli samuti veebisaidi sisse HTML/XHTML-märgendite abil lisatakse.
Ürgloodus
Ürgloodus ehk metsik loodus ehk põlisloodus on loodus, mida inimtegevus (kultuur) pole oluliselt muutnud.
Veebidisain
Inimesi, kes tegelevad veebidisaini või veebisaitide kujundamisega, nimetatakse veebidisaineriteks. Veebikujundus hõlmab veebisaidi kujundust ja UX-i disaini.
Elsa Beskow
Eesti keeles
Tartu teatri Vanemuine suures majas esietendus 26. novembril 2004 Pjotr Tšaikovski ballett "Pähklipureja", mille libretos kasutati lisaks ka Elsa Beskowi lasteraamatut "Petteri ja Lotta jõulud" (Petters och Lottas jul). Balleti tegelaste seast leiab populaarsed Beskowi lasteraamatute tegelased: orvud Petter ja Lotta ning nende tädid Pruun, Roheline ja Lilla. Lavastus taasesietendus 2011. aasta 5. novembril Vanemuise suures majas.
Marilyn Friedman
Marilyn A. Friedman (sündinud 1945 Chicagos) on juudi päritolu USA feministlik filosoof.
Marilyn Friedmani uurimisvaldkonnad on sotsiaalfilosoofia, poliitikafilosoofia, eetika ja feministlik teooria.
Ta on kirjutanud muu hulgas sõprusest, armastusest, autonoomiast, erapooletusest ja erapoolikusest.
Haridustee ja karjäär
Marilyn Friedman lõpetas 1967. aastal Washingtoni Ülikooli Saint Louises bakalaureusekraadiga politoloogias. Doktorikraadi filosoofias omandas ta 1974. aastal Lääne-Ontario Ülikoolist.
Alates 1991. aastast õpetas ta Washingtoni ülikoolis Saint Louises. 2009. aastast on ta Vanderbilti Ülikooli W. Alton Jonesi filosoofiaprofessor.
Poliitiline korrektsus
Marilyn Friedman koostöös Jan Narvesoniga kirjutas 1995. aastal raamatu "Political Correctness: For and Against" ("Poliitiline korrektsus: poolt ja vastu"), milles autorid polemiseerivad poliitkorrektsuse teemal.
Autonoomia, sugu ja poliitika
Marilyn Friedman avaldas 2003. aastal raamatu "Autonomy, Gender, Politics" ("Autonoomia, sugu ja poliitika"), milles ta kaitseb feministliku autonoomia ideaali kontseptsiooni. .
Naisterroristid
Friedmani praeguste huvide hulka kuulub muuhulgas naisterroristide temaatika, kus ta uurib põhjuseid, eristavad tähendusi, motiive ja moraalset hindamist, mis on seotud naiste osalemisega terrorismis.
Isiklikku
Friedman abiellus filosoof Larry Mayga.
Teosed
Allikas:
Linnakodanik
Linnakodanik (ka pürjel, bürger, saksa keeles Stadtbürger) oli feodalismiajal linnakogukonna liige, kes oli täieõiguslik ja isiklikult vaba.
Linnakodanikke hõlmav seisus (linnakodanikuseisus) tekkis Lääne-Euroopas 10.–12. sajandil.
Linnakodanikuseisuse juures eristati mitut alarühma, nt rae liikmed, kaupmehed ja käsitöölised. Linnakodaniku õigused ja kohustused sõltusid tema elukutsest ja varanduslikust seisust.
Linnakodanikuks saadi kas linnakodaniku perre sündides või rae otsuse põhjal. Rae otsusele järgnes kodanikuvande andmine ja värske kodaniku kandmine kodanikuraamatusse.
Linnakodanikel tekkis feodaalidega vastuolusid peamiselt põgenenud talupoegade pärast. Linnakodanikud toetasid põhimõtet "Linnaõhk teeb vabaks", sest tahtsid odavat tööjõudu, ega andnud põgenikke meelsasti välja.
Linnakodanikuseisus kadus 18.-19. sajandil, kui kaotati seisuslik ühiskonnakorraldus. Kapitalismi süvenedes muutusid linnakodanikud kodanlasteks või proletaarlasteks. Lõplikult kaotati linnakodanikuseisus linnareformiga, mis toimus Venemaa sisekubermangudes 1870 ja Balti kubermangudes 1877.
Piz Argient
Piz Argient on mägi Alpide Bernina mäestikus Itaalia ja Šveitsi Graubündeni kantoni vahelisel piiril.
Linnakodanik
Eesti linnakodanikud
Eesti linnades oli enamik linnakodanikke baltisakslased.
Piz Argient
Tipp on ümbritsetud põhjas Morteratschi liustiku, läänes Ülem-Scersceni liustiku ning lõunas ja idas Fellaria liustikuga. See on eraldatud Piz Zupòst idas Fuorcla dal Zupòga (3851 m) ja Crast' Agüzzast loodes Fuorcla da l'Argientiga (3705 m).
Nafta Inseneride Selts
Nafta Inseneride Selts (SPE, Society of Petroleum Engineers) on mittetulunduslik kutseorganisatsioon, mille ülesanne on koguda, levitada ja vahetada tehnilisi teadmisi nafta- ja gaasivarude ning nendega seotud tehnoloogiate uurimise, arendamise ja tootmise kohta avalikes huvides.
SPE pakub ülemaailmset foorumit nafta ja maagaasi uurimise ja tootmise spetsialistidele, et vahetada tehnilisi teadmisi ja parimaid tavasid. SPE haldab lisaks ajakirju, eelretsenseeritud ajakirju ja raamatute väljaandmist.
Tarmo Kohv
Tarmo Kohv (sündinud 13. juulil 1968) on Eesti politseinik.
Mängude matemaatika
Raamatus käsitletakse mitmeid matemaatilise ja majandusliku sisuga mänge ning on toodud nende lahendused. Samuti antakse ülevaade arvutusteooria ajaloost ja uusimatest saavututest ning kirjeldatakse matemaatika ja mänguteooria praktilisi rakendusi. Lisaks sisaldab raamat hulgaliselt nuputamisülesandeid eri valdkondadest. Raamatu autor on Eesti matemaatik Evald Übi.
Mall (joonestusvahend)
pisi|Mall Mall on mõõteriist, mis peamiselt on valmistatud plastist või läbipaistvast klaasist, et mõõta nurkasid kraadides või radiaanides. Mall koosneb joonlauast ja poolkaarest, mille järgi on võimalik määrata nurka või mõõdetava objekti pikkust. Enamiku mallide skaalad ulatuvad 0–180 kraadini.
Mallid on kasutuses mehaanilistel ja insenerialadel, kuid peamiselt matemaatikatundides koolides.
Mustapali oja
Mustapali oja (ka Mustapali peakraav) on peakraav Sakala kõrgustiku idaosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas, Ärmä jõe vasakpoolne lisajõgi.
Kraavi pikkus on 8,9 km, valgla pindala 14,9 km², langus 37,5 m ja lang 4,2 m/km. Kraav saab alguse Mustapali ja Rebase küla piiril 84,5 m kõrgusel ning suubub Mustapali ja Mõnnaste küla piiril 47 m kõrgusel vasakult poolt Ärmä jõkke 16,3 km kaugusel selle suudmest. Kraav kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Evald Übi
Evald Übi (sündinud 23. septembril 1945) on eesti matemaatik.
Ta lõpetas 1969. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli matemaatika-mehaanikateaduskonna matemaatika erialal.
Ta töötas Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonnas aastatel 1969–2017, 2021. aasta seisuga on ta ning TTÜ emeriitdotsent.
Ta on kirjutanud aimeraamatuid nii matemaatikast kui ka mesindusest.
Tema seni viimane ilmunud raamat on "Mängude matemaatika" (2021).
Wildeshausen
Wildeshausen (alamsaksa Wilshusen) on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal, Oldenburgi kreisi keskus. See asub Hunte jõe ääres. Linna pindala on 89,47 km². 31. detsembril 2017 elas seal 19 751 inimest.
Ajalugu
1648. aastal loovutati Wildeshausen ja ümbruskond Vestfaali rahuga Rootsile, kes läänistas selle osana Rootsi valdusest Bremen-Verdenist kuningas Gustav II Adolfi vallaspojale Gustaf Gustafsson af Wasaborgile. 1679. aasta Nijmegeni rahuga panditi see 100 000-riigitaalrise laenu eest Münsteri vürstlikule piiskopile.
Vaatamisväärsused
Seal on kivimälestisi ja vanu hauapaiku kolmandast aastatuhandest eKr. Üks aladest, Kleinenkneter Steine, rekonstrueeriti 1930. aastatel. Kohalikus turismikeskuses, mis asub vanas raekojas, on kaarte ekskursioonideks ja jalutuskäikudeks.
Kurpark
Kurparkis on purskkaev, kõlakoda ja bassein. Suvekuudel toimuvad seal pühapäevahommikuti kell 11 kontserdid. Nelipühade pühapäeva õhtul, kui Schützengilde korraldab traditsioonilise Gildefesti avamiseks juba alates 1403. aastast ilutulestikku, kõlab ka suur õhtusignaal.
59. ekspeditsioon
59. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise kosmosejaama (ISS) 59. alaline meeskond.
Ekspeditsioon algas 15. märtsil 2019 kui jaama saabus Sojuz MS-12, mille pardal oli kolm meeskonnaliiget. Ekspeditsiooni ajal uuriti mikrogravitatsiooni mõju inimese kehale ja Maa atmosfääri ning katsetati SPHERES roboteid.
Ekspeditsioon lõppes 24. juunil.
Harkujärve kultuurikeskus
Harkujärve kultuurikeskus on kultuurikeskus Harju maakonnas Harku vallas Harkujärve külas.
1969. aasta Kreeka-Rooma maadluse maailmameistrivõistlused
Maailmameistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses 1969. aastal toimusid Argentinas Mar del Platas.
Rolf Magdal Aagaard
Ta töötas kuni 2007. aastani pressifotograafina. Ta on teinud ka loodusfotosid, eriti lumest, ning jäädvustanud tänavakunsti.
Okni
Okni on küla Venemaal Pihkva oblastis Novosokolniki rajoonis, 9 km kaugusel Novosokolnikist edelas. Okni on samanimelise valla halduskeskus.
2000. aastal elas külas 241 inimest, 2010. aastal 257 inimest.
EKNK Valga kogudus
EKNK Valga Kogudus on Eesti Kristliku Nelipühi Kiriku (EKNK) kogudus Valgas. Koguduse koosolekud toimuvad pühapäeviti kell 18:00 ja noortekad reedeti 18:00 aadressil Kungla 34.
Aragóni kroon
Aragóni kroon (,, aragoni Corona d'Aragón, katalaani Corona d'Aragó) oli paljude tiitlite ja riikidega personaal- ja dünastiline unioon Aragóni kuninga kätes. Oma võimu tipul 14. ja 15. sajandil oli Aragóni kroon talassokraatia (riik peamiselt mereliste valdustega), kes hoidis enda kontrolli all suurt osa tänapäeva Ida-Hispaaniast ja Kagu-Prantsusmaast, samuti mitmeid suuri saari ja mandrivaldusi Vahemere kallastel kuni Kreekani välja. Krooni valduste osad olid poliitiliselt ühendatud ainult kuninga tasemel. Tänapäeva mõistes toimisid Aragóni maad rohkem nagu konföderatsioon, mitte üks riik. Selles mõttes ei tohiks suuremat Aragóni krooni segi ajada ühe tema osa, Aragóni kuningriigiga, mille järgi on ta nime on saanud.
Eduard Vilde nimeline kolhoos (Põlva rajoon)
Eduard Vilde nimeline kolhoos oli kolhoos Põlva rajoonis Põlva külanõukogus. Kolhoosi keskus asus Peri külas.
Aragóni kroon
1469. aastal viis uus Aragóni krooni ja Kastiilia krooni katoliiklike monarhide dünastiline perekondlik unioon Hispaania kuningriigi tekkeni kuningas Felipe II juhtimisel. Aragóni krooniga kaasnevaid tiitleid, mille Habsburgide monarh päris, kasutati aastani 1716, kui need Nueva Planta dekreetidega lõpetati pretendendi lüüasaamise tagajärjel pärast Hispaania pärilussõda.
Eduard Vilde nimeline kolhoos (Põlva rajoon)
Kolhoosi pindala 1989. aasta seisuga oli ligi 7000 ha, sellest 3200 ha haritavat maad ja üle 2500 ha metsa. Kolhoosil oli 370 töötajat.
Aragóni kroon
Kontekst
Vormiliselt oli Aragóni krooni poliitiline kese Zaragoza, kus kuningaid krooniti Päästja toomkirikus. Aragóni krooni juhtivad majanduskeskused olid Barcelona ja Valencia. Lõpuks oli Palma (Mallorca) veel üks tähtis linn ja sadam.
Eduard Vilde nimeline kolhoos (Põlva rajoon)
1971. aastal liideti Eduard Vilde nimelise kolhoosiga Tammsaare-nimeline kolhoos.
Aragóni kroon
Kontekst
Lõppude lõpuks sisaldas Aragóni kroon Aragóni kuningriiki, Barcelona krahvkonda, Valencia kuningriiki, Mallorca kuningriiki, Sitsiilia kuningriiki, Maltat, Napoli kuningriiki ja Sardiinia kuningriiki. Lühikest aega hoidis Aragóni kroon enda kontrolli all ka Montpellier'd, Provence'i, Korsikat, Neopatria hertsogkonda ja Ateena hertsogkonda.
Eduard Vilde nimeline kolhoos (Põlva rajoon)
Kolhoosil oli Peril lüpsiplatsiga suurfarm.
Aragóni kroon
Kontekst
Maid, mis on täna tuntud kui Hispaania ja Portugal, hõlmas keskajal pärast 722. aastast vahelduv võitlus, mida kutsuti rekonkistaks. See võitlus vastandas põhjapoolseid kristlikke kuningriike lõunapoolsete islami taifa kuningriikidega ja üksteisega.
Eduard Vilde nimeline kolhoos (Põlva rajoon)
Aastatel 1975–1989 oli kolhoosi esimees Hans Kaarna.
1985. aastast andis kolhoos välja iga-aastast Johannes Käisi preemiat.
Kolhoosi erastas Peri Põllumajanduslik Osaühing.
Aragóni kroon
Kontekst
Aragóni kroon oli mõeldud impeeriumiks, kes valitseks Vahemerel sadu aastaid, võimuga kehtestada seadusi üle mere (näiteks, Llibre del Consolat del Mar, kirjutatud katalaani keeles, on üks vanimaid mereõiguse kogumikke maailmas). See oli mõeldud, selle kõrghetkel, üheks suurvõimuks Euroopas.
Siiski olid selle eri territooriumid seotud ainult monarhi isiku kaudu, selline impeerium oli ka Ahhemeniidide riik. Kaasaegne Marqués de Lozoya kirjeldas Aragóni krooni rohkem konföderatsioonina kui tsentraliseeritud kuningriigina, rääkimata impeeriumist. Pole ühtegi ametlikku dokumenti, mis viitaks impeeriumile (Imperium või mõni samatähenduslik sõna); selle asemel on seda peetud autonoomsete kuningriikide dünastiliseks uniooniks.
Päritolu
thumb|[[Petronila de Aragón ja Ramón Berenguer IV de Barcelona kujutatuna 16. sajandi maalil]]
Aragóni "impeerium" sai alguse aastal 1137, kui Aragóni kuningriik ja Barcelona krahvkond (koos Provence'i krahvkonnaga) ühendati Ramón Berenguer IV de Barcelona ja Petronila de Aragón abieluga dünastilisse uniooni; nende tiitlid kombineeriti nende poja Alfonso II de Aragóni isikus, kes tõusis troonile aastal 1162. See unioon austas mõlema territooriumi olemasolevaid institutsioone ja parlamente. Kuigi Barcelona krahvkond oli rikkam, seoses asukohaga Vahemere ääres, oli kombineeritud riik tuntud kui Aragón, kuna kuningriik oli Imperator totius Hispaniae Sancho Garcés III de Pamplona liini tõttu kõrgemal tasemel. Ka Petronila isa kuningas Ramiro, tuntud kui "Munk" oma võimetuse tõttu juhtida Aragóni vägesid, oli suguvõsa noorim vend. Teda kasvatati Saint Pons de Thomières kloostris Lõuna-Prantsusmaal. Tema vennad olid Pedro I ja Alfonso I El Batallador (Riiakas), kes Murciat tagasi vallutades suri lahingus. Siis, teadmata midagi sõjast, otsustas ta teha liidu oma naabri Ramón Berenguer IV de Barcelonaga. Ramóni sunniti abielulepinguga tunnistama Ramiro II kui "Mu kuningas, mu isand ja mu isa", ta sai Aragóni dünastia osaks. Siis sai Ramón tiitli "Aragóni prints" (Aragóni armeejuht).
Ramón Berenguer IV de Barcelona, ühendatud dünastia uus valitseja, kutsus end siiski Barcelona krahviks ja ainult Aragóni "printsiks".
Ekspansioon
Alfonso II püüdis vallutada Valenciat, kui olukord seda võimaldas, kuid võimalus kadus, kui Sancho VI de Navarra tungis Aragóni. Alfonso II sõlmis Alfonso VIII de Castillaga Cazola lepingu, et kaitsta Aragóni piire. Leping piiritles ka uuesti nende tulevased tsoonid mauride alade vallutamisel – Aragóni kuningad pidid saama Valencia, jättes Murcia Kastiiliale.
9. sajandist rivaalitsesid Akvitaania hertsogid, Foix' krahvid, Toulouse'i krahvid ja Aragóni kuningad oma püüetes saada enda kontrolli alla Oksitaania maid (pays). Aragóni kroon laiutas alal, mis nüüd on Prantsusmaa lõunaosa, kohalike vasallvürstide, nagu Toulouse krahvid, abil. Katarite või albilaste mäss hülgas katoliku kiriku autoriteedi ja õpetused ning viis Lõuna-Prantsusmaa valduste kaotuseni. Paavst Innocentius III kutsus Prantsusmaa kuningat Philippe II üles albilased maha suruma – Albilaste ristisõda, mis viis Oksitaania regiooni kindlalt Prantsuse kuninga kontrolli alla.
Pedro II naasis Las Navasest sügisel 1212 ja leidis, et Simon de Montfort oli vallutanud Toulouse'i, ajanud ära Raymond VI de Toulouse'i, kes oli Pedro naisevend ja vasall. Pedro armee ületas Püreneed ja saabus Muret'sse ühinema Raymond de Toulouse'i vägedega, et kohtuda septembris 1213 Montforti armeega.
Muret lahing algas 12. septembril 1213. Aragóni väed olid Montfort ratsaväe rünnaku all korratuses ja lagunenud. Pedro ise kisti võitlusse ja ta suri hulljulge ülbuse tagajärjel. Nii võideti Toulouse'i aadel, Aragóni krooni vasallid. Konflikti lõpetas Meaux-Paris rahu aastal 1229, milles lepiti kokku Oksitaania integratsioon Prantsuse krooniga.
Atla jõe kaldaastang
Atla jõe kaldaastang (ka: Pirgu jõe kaldaastang või Pirgu Möldri paljand) on Atla jõe kaldal olev astang ja ühtlasi paljand; halduslikult Rapla maakonnas Rapla vallas Pirgu ja Seli asula vahel. Paljand on arvele võetud ürglooduse objektina. See on Pirgu lademe stratotüübiks.
Aragóni kroon
Ekspansioon
Kuningas Jaime I (13. sajand) algatas ekspansiooniajastu, vallutades ja liidendades krooniga Mallorca ja suure tüki Valencia kuningriiki. Corbeili lepinguga (1258), mis põhines looduslike piiride põhimõttel, jõudsid prantslaste nõuded Kataloonia üle lõpule. Üldpõhimõte oli selge, et Aragóni mõju põhja poole Püreneesid lõppes. Jaime I mõistis, et oma jõudude raiskamine püüdega hoida jalg Prantsusmaal võib lõppeda vaid katastroofiga. Jaanuaris 1266 piiras ja vallutas Jaime I Murcia, mis oli asustatud tema kaasmaalastega, peamiselt katalaanidega; ja andis Murcia Cazola lepingu kohaselt Kastiiliale üle.
Mallorca koos Cerdagne'i ja Roussilloni krahvkondadega ning Montpellier linnaga oli aastatel 1276–1279 iseseisev Jaime II de Mallorca kui krooni vasalli alluvuses, aastal 1344 sai sellest Aragóni krooni täisliige.
Tallinna Maccabi
Tallinna Maccabi on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tallinnas.