cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aamos
Mõned eksegeedid oletavad siiski, et Tekoa paiknes siiski Galileas, sest Aamos tundis ilmselt hästi põhjariigi kultusepraktikat. Igatahes aga oli tema kuulutus suunatud eeskätt kogu Iisraeli rahva, mitte ainult põhjariigi kultuse ning ühiskondlike olude vastu.
Mürsik
Mürsik on 11–14-aastane laps, noorem murdeealine.
Termin
Etümoloogiliselt põhineb termin 1960. aastatel loodud tehistüvel. Impulss-sõnad on olnud 'mürsk', soomekeelne myrsky ('torm') ja 'mürts'.
Acre
Acre võib tähendada järgmist:
Kiirusagar
Kiirusagar ehk parietaalsagar on ajukoore osa, mis paikneb kiiruluu all.
Kiirusagar vastutab objektide ruumilise asetuse ja liigutuste kooskõlastamise eest. Ühtlasi hoolitseb see liigutuste õige järjekorra eest ning võimaldab samal ajal mitme asjaga tegeleda.
Kiirusagar on eest piiritletud tsentraalfissuuriga, ventraalselt Sylviuse fissuuriga, dorsaalselt vöökääru ja tagant kiiru-kukla vaoga.
Kiirusagar koosneb posttsentraalkäärust (Brodmanni piirkonnad 1, 2 ja 3), ülemisest kiirusagarikust (5 ja 7), parietaalsest operkulumist (43), supramarginaalkäärust (40) ja angulaarkäärust (39). Neist kahte viimast nimetatakse kokku kiirusagara alumiseks osaks.
A. Tõnisson & Ko
AS A. Tõnisson & Ko oli Eesti esimesel iseseisvusajal Tallinnas tegutsenud sanitaartehnikaettevõte, mille tegevusvaldkonnad oli malmivalu, sh kanalisatsioonikaevuluukide ja -torude ning keskkütteseadmestiku valmistamine ning sanitaartehnika müük. Ettevõtte rajaja ja omanik oli Aleksander Tõnisson.
Firma asutasid 15. veebruaril 1914 Aleksander Tõnisson ja Paul Uusmann, võttes üle varem A. Mathiesenile ja veel varem Andreesenile kuulunud ettevõtte.
Ettevõtte kontor asus Tallinnas Rüütli 28-30.
Ettevõtte kontor ja tehnilise büroo ruumid hävisid tulekahjus 5. mail 1940, kannatada said ka kauplus ja materjalide ladu.
Osterode am Harz
Osterode am Harz (sageli lihtsalt Osterode) on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Göttingeni kreisis.
Linna pindala on 102,46 km². 31. detsembril 2015 elas seal 21 985 inimest. Linn asub Harzi mägede edelaservas. See oli varem Osterode kreisi keskus.
Loodus
Söse jõgi voolab läbi linna Söse tammi järvest umbes 5 km ülesvoolu. Tamm ehitati 1931. aastal ja sinna taha mahub 25,5 miljonit m³ vett. Harzwasserwerke veefirma juhib joogivett Bremenisse.
Linnaosad
Järgmised linnaosad (peamiselt ümberkaudsed külad) on Osterode am Harzi osad: Dorste, Düna, Förste, Freiheit, Kazenstein, Lasfelde, Lerbach, Marke, Nienstedt am Harz, Osterode am Harz, Petershütte, Riefensbeek-Kamschlacken, Schwiegershausen, Ührde.
Muuseumid
pisi|Museum im Ritterhaus Museum im Ritterhaus näitab dokumente Osterode ajaloost, keskajast lähiminevikuni, samuti juhuslikke ajutisi näitusi.
Lichtensteini koobas on arheoloogiline paik Dorste juures, omavalitsuse lääneosas. Kahel Nienstedt am Harzi küla elanikul, 2 km koopast põhjas, on sama haruldane DNA muster, kui see, mis leitud mehe luustikult, mille kondid leiti Lichtensteini koopast, pärinevad umbes aastast 1000 eKr.
Arhitektuur
Osterode ümbruses on mitu linnusevaret ning Lichtensteini loss Dorste ja Förste vahel.
Linna ait, ehitatud aastatel 1719 kuni 1722, on üks kõige imposantsemaid ehitisi, ehitatud Ülem-Harzi kaevanduskülade viljaga varustamiseks. Täna, pärast ulatuslikku renoveerimist, on sellest saanud raekoda.
Puhkus
Osterode on 100 km pika Harzer Hexenstiegi, Thale matkaraja alguspunkt.
Marie Under
Elulugu
Marie vanemad olid kooliõpetaja Friedrich (Priidu) Under (1843–1930) ja Leena Under (sündinud Kerner) (1854–1934). Neil oli 5 last: Evangeline (1880–1932?), Gottried (1881–1882), Marie (1883–1980), Berta (1885–1974) ja Christfried (1887–1934). Nad olid hiidlased, aga vahetult enne Marie sündi kolisid Tallinna.
Marie Under kinkis Ants Laikmaale enda kirjutatud saksakeelseid luuletusi. Laikmaa veenis poetessi, et ta kirjutaks eesti keeles. 2. augustil 1904 avaldas ajaleht Postimees Marie Underi esimese luuletuse "Kuidas juhtus...". Luuletaja kasutas pseudonüümi Mutti.
Tallinna Kirjanike Ühingu liige.
1944. aasta septembris põgenes ta perega Rootsi.
pisi|Underi ja Adsoni hauakivi [[Stockholmi Skogskyrkogårdeni kalmistul]] Marie Under suri 25. septembril 1980 Stockholmis ja maeti Skogskyrkogårdeni kalmistule. 9. juunil 2016 maeti ta koos abikaasa Artur Adsoni, tütre Hedda Hackeri ja õe Berta Underiga ümber Tallinna Rahumäe kalmistule.
Looming
Underi tähtsaimad kogud on ühiskondlikke vahekordi eritlev "Hääl varjust" (1927) ja looduslüürikat sisaldav "Rõõm ühest ilusast päevast" (1928). Tema kõrgetasemeline ballaadilooming on kogutud raamatusse "Õnnevarjutus" (1929). Tema loomingut kokku võttev valikkogu "Mu süda laulab" ilmus postuumselt 1981. aastal.
Underi luulet on tõlgitud paljudesse keeltesse.
Mälestuse jäädvustamine
Roosikasvataja Mart Ojasalu on aretanud roosisordi `Marie Under`, mida esitleti 17. juulil 2009 Tallinna Botaanikaaias.
Aastast 2008 annab kultuuriministeerium välja Marie Underi nimelist stipendiumi, millega toetatakse üliõpilaste tööd eesti kirjanduse uurimisel. Seda stipendiumi rahastatakse Marie Underi loomingu avaldamise eest saadavaist autoritasudest, kuid 2017. aasta algul sai teatavaks, et autoriõigused ei kuulugi Eesti riigile, vaid hoopis Eesti Kultuuri Koondisele Rootsis ja Baieri liidumaale Saksamaal. Nädal hiljem teatas Eesti Kultuuri Koondis, et loovutab oma osa autoriõigustest Eesti Kultuuriministeeriumile, et stipendiumi väljaandmine saaks jätkuda.
Eesti Kultuuri Koondis Rootsis haldab Marie Underi ja Artur Adsoni mälestusfondi, millest anti välja toetusi ja stipendiume. Under pärandas 37,5% oma varast HH FOND Eesti Kultuuri Koondisele Rootsis ja ülejäänud oma tütrele Dagmar Stockile. Pärast Stocki surma läks temale kuulunud Underi autoriõiguste 62,5% osalus Baieri liidumaale. Underi teosed on autoriõigusega kaitstud 2055. aastani.
Eestis tegutseb aastast 2004 ansambel Under Marié.
Väike-Maarja
Väike-Maarja on alevik Lääne-Viru maakonnas, Väike-Maarja valla keskus.
Väike-Maarjas tegutsevad rahvamaja, Väike-Maarja Gümnaasium, muusikakool, raamatukogu, hooldekodu ning Sisekaitseakadeemia Väike-Maarja õppekeskus.
Ajalugu
14. sajandist alates oli Väike-Maarja Väike-Maarja kihelkonna keskus. pisi|[[Väike-Maarja kirik]] 1873. aastal asutati Väike-Maarjas kihelkonnakool, mille kirikuõpetaja oli Ludwig Fankhaenel ja köster Woldemar Eichhorn. 1883. aastast oli kihelkonnakooli õpetajaks Riia õpetajate seminari kasvandik Peeter Koit. 1901. aastal asutati Väike-Maarjas tütarlastekool, mis ühendati 1907. aastal kihelkonnakooliga. Kihelkonnakooli õpetajad olid veel 14 aasta jooksul Jakob Liiv ja 12 aasta jooksul Märt Meos. pisi|[[Väike-Maarja seltsimaja]] 1896. aastal asutati Väike-Maarjas kohaliku köstri Johan Kotli ja Vao valla vallakirjutaja Johannes Kooki ettevõtmisel kohalik põllumeeste selts, millele ehitati ka 1912. aastal insener Fromhold Kangro projekti järgi seltsimaja (Pikk 2). Seltsi esimees oli Willem Eichhorn ja tema abiks Jakob Liiv. Põllumeeste seltsi eestvõtmisel asutati 1909. aastal ka Väike-Maarja Laenu-Hoiu ühisus, 1911. aastal Tarvitajate ühisus. 1900. aastal asutati Väike-Maarja tuletõrje selts, 1920. õpetajate selts. Väike-Maarja Põllumeeste Seltsi tegevus taastati ja valiti uus juhatus 5. augustil 1995. 1940. aasta juhatusest oli taas rivis ainult Harri Varik.
Aadressil Simuna maantee 5 on säilinud 1893. aastal valminud köstrimaja. Arhitekt Alar Kotli sünnimaja.
Väike-Maarjas on sündinud Georg Lurich, Alar Kotli ning Kaido Höövelson, sealses Väike-Maarja kihelkonnakoolis on õppinud A. H. Tammsaare ja õpetanud Jakob Liiv ning Jakob Tamm.
Aadressil Pikk 1a tegutses 2018. aastani Väike-Maarja Õppekeskus (varem Väike-Maarja Põllutöökool).
Väike-Maarjas sadas 1996. aastal 29.–31. oktoobrini 57 tundi järjest. See on kehtiv vihmakestusrekord Eestis.
Janis Joplin
Janis Lyn Joplin (19. jaanuar 1943 Port Arthur, Texase osariik – 4. oktoober 1970 Los Angeles, California osariik) oli USA rokklaulja ja laulukirjutaja. Ta sai tuntuks eriti oma eriskummalise hääle ja intonatsiooniga.
Elukäik
Joplin sündis St Mary haiglas. Tema isa oli Seth Ward Joplin ja ema Dorothy Bonita Joplin. Isa oli Texaco naftafirma insener. Janisel oli õde Laura ja vend Michael. Teismelisena tutvus ta Jim Langdoni ja Grant Lyonsiga, kes olid koolist välja heidetud. Nad tutvustasid Joplinile bluusimuusikat, mis noorikule kohe ka meeldima hakkas. Janis kuulas Leadbellyt, Bessie Smithi, Odettat ja Big Mama Thorntoni ning ühines kohaliku kooriga. Hoolimata muusikalembusest, tahtis Joplin algul tegeleda hoopis maalikunstiga.
Aastal 1960 lõpetas ta gümnaasiumi (high school) ning jätkas õpinguid Texase Ülikoolis. Ülikooliaastail esines Joplin mitmes klubis ja reisis mööda USA-d.
Aastal 1963 lahkus ta Texasest ning siirdus San Franciscosse. Seal sõbrunes ta kitarrimängija Jorma Kaukoneniga, kellega lindistati mitmeid bluusilugusid, Janis oli solistiks. Ehkki juba enne San Franciscosse minekut oli ta tarbinud narkootikume, siis nüüd sai see kõigile avalikuks. Teda kutsuti speed 'i (amfetamiini) "friigiks", samuti kasutas ta regulaarselt heroiini ja oli alkohoolik.
Aastal 1966 liitus ta ansambliga Big Brother and the Holding Company. Bändi esimesed singlid, kus solistiks oli Joplin, ei olnud edukad. Kuulsus tuli pärast esinemist 1967. aasta juunis Monterey popfestivalil. 1968. aastal lahkus Joplin bändist, Pärast seda alustas ta soolokarjääri.
1969. aasta augustis esines ta Woodstocki festivalil.
4. oktoobril 1970 suri Joplin 27-aastaselt. Tema surma põhjuseks märgiti heroiini üledoos. Ta kremeeriti Westwood Village'i Memoriaalpargi surnuaias ja tuhk puistati Vaiksesse ookeani.
Kuna Joplin suri 27-aastaselt, siis kuulub temagi kurikuulsasse 27 Klubisse.
Isiklikku
Tema romantilistest suhetest on teada heteroseksuaalsed suhted Peter de Blanci, Country Joe McDonaldi, David (George) Niehausi, Kris Kristoffersoni ja Seth Morganiga ning homoseksuaalne suhe Jae Whitakeriga.
Joplin oli Jimi Hendrixi hea sõber.
Filmograafia
Janis Joplini elust on teinud Mark Rydell filmi "The Rose" (1979). 1974. aastal valmis Joplinist ka dokumentaalfilm "Janis".
Iia
Iia on küla Viljandimaal Põhja-Sakala vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõpu valda.
Külas asuvas Väike-Männiku talus on muuseum. Külas asub suurem osa Ördi rabast koos Ördi järvega.
Aara
Levik
Kõik aarad elutsevad Lõuna-Ameerikas või Kesk-Ameerikas.
Kirjeldus
Kui arvesse võtta ka linnu saba, on ta peaaegu 1 m pikk. Tõepoolest, ta teeb uskumatut lärmi, tekitades väga erinevaid helisid. Samuti on aara võimekas imitaator, ta suudab sõnu korrata ja telefonihelinat jäljendada.
Eluviis
Aarad elavad puuvõrades ja on troopikametsa elu olulised elavdajad.
Toitumine
Nende toiduks on puuviljad, putukad ja viljaterad. Linnu nokk on väga tugev, ta kasutab seda muuhulgas nii pähklite purustamiseks kui okste küljes rippumiseks.
Liigid
Aara perekonda kuulub 13 liiki, millest üks on välja surnud:
Walter Rothschildi raamatus "Extinct Birds" on juttu veel seitsmest väljasurnud liigist, kes elasid Suurtel ja Väikestel Antillidel. On ka kahtlusi, kas nad üldse olemas olid.
Aara laiemas mõttes
Laiemas mõttes kuuluvad aarade hulka ka perekonnad
Osa uurijaid arvab väikeaara aara perekonda.
Jan Fischer
Tema holokaustist eluga pääsenud isa oli matemaatik ja ema statistik.
Jan Fischer lõpetas 1974. aastal Praha majandusinstituudi statistika ja ökonomeetria erialal; 1985. aastal sai kandidaadikraadi majandusstatistika alal.
Aastatel 1980–1989 kuulus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse; seejärel olnud parteitu.
Alates 1990. aastast on ta töötanud Tšehhi Statistikaametis; alates 2003. aastast olnud selle juht.
Harilik kakaopuu
Harilik kakaopuu (Theobroma cacao) on haisupuuliste sugukonda kakaopuu perekonda kuuluv puu.
Botaanilised tunnused
pisi|Kakaopuu õied pisi|Kakaopuu koos viljaga Kakaopuu on tavaliselt alla 8 meetri kõrge, igihaljas, väändunud tüve ja laia võraga. Kuni 4 detsimeetri pikkused lehed on õhukesed, läikivad, ovaalsed või süstjad, tüve pool ümaramad. Noored lehed on punased. Õied on väikesed ja helekollased ning kasvavad otse tüvel.
Kakaopuu viljad on paksu koorega, 15–25 cm pikkused ja 10 cm paksused, kollased, rohelised, pruunid või punakad. Viljaliha sees on ridadena 20–50 pruuni seemet ehk kakaouba.
Kakaopuu diploidne kromosoomiarv on 20.
Levila
Kakaopuu kasvab looduses Kesk- ja Lõuna-Ameerikas.
Kakaopuuistandused asuvad põhiliselt Brasiilias, Lääne-Aafrikas ja Kagu-Aasias.
Saadused
Kakaopuu peamiseks saaduseks on kakaopuu seemned – neist valmistatakse kakaovõid, kakaopulbrit, kakaod ja šokolaadi.
Kakaopuu õitest valmistatakse Kesk-Ameerikas jooki, mis aitab väsimuse vastu, jahvatatud seemneid peetakse aga südametoonikuks.
Kakaovili on üsna paksu koorega mari. Vilju koristatakse käsitsi, kuna kakaoviljad ei valmi korraga ja valmidusastet määratakse vilja värvuse järgi. Mari on viieks kambriks jaotunud ja viljaliha sees on seemned.
2012. aastal toodeti maailmas kokku viis miljonit tonni kakaoubasid ja kakaopuu istanduste kogupindala oli 9,9 miljonit hektarit.
Kakaoubadest valmistatud toodete tarbimisel soovitatakse olla ettevaatlik inimestel, kellel on esinenud perekonnas skisofreeniat jt närvisüsteemi haiguslikke seisundeid, samuti rasvainete metabolismi häireid ja kakaoallergiat.
Ajalugu
Kakaopuud on Kesk-Ameerikas kasvatatud vähemalt 2000 aastat ja kasutatud 1000 aastast eKr.
Tollest ajast saadik on kakaopuu seemned Kesk-Ameerika põhiline kaubaartikkel.
Esimesena eurooplastest nägid kakaoube Kolumbuse meeskonna liikmed 1502. aastal, kuid tegelikult said eurooplased kakaost aimu alles Hernan Cortezi kohtumisel Montezumaga asteekide pealinnas Tenochtitlanis 1519. Cortez ja teised panid tähele, et asteekide valitseja suures koguses üht jooki tarvitas, kuhu lisati vanilli, kajenni paprikat ja teisi pipraid ning kõrvitsaseemneid, mida tema alluvad enne hoolikalt vahule ajasid. Umbes sel ajal viidi esimesed kakaooad Euroopasse, kuid jooki tutvustati Hispaania õukonnas esimest korda 1544. aastal.
Šokolaadijooki hakati Euroopas valmistama 17. sajandil, kõigepealt Hispaanias. Kuna kakao maksis palju, said seda endale lubada vaid rikkad. Maiustusi hakati kakaost valmistama 19. sajandi keskel.
Nimi
Teaduslikult kirjeldas kakaod esimest korda 1753. aastal Linnaeus, kes andis talle ladinakeelse nime Theo broma, mis tähendab kreeka keeles jumalate toitu.
Kataloonia
Kataloonia (katalaani: Catalunya, arani: Catalonha, hispaania: Cataluña) on maa Ibeeria poolsaarel, Hispaania autonoomne piirkond. Kataloonia on ainus Hispaania autonoomne piirkond, millel on kolm ametlikku keelt: hispaania (kastiilia), katalaani ja oksitaani keele Arani murre.
Ajalugu
1137 ühines Kataloonia (Barcelona krahvkond) Aragóniga Aragóni kuningriigiks. Aragóni kroon hõlmas lisaks Aragóni kuningriigile eri aegadel ka Kataloonia vürstiriigi, Mallorca, Valencia, Sitsiilia ning Napoli kuningriigi, Ateena ja Neopatria hertsogkonna, samuti Korsika, Sardiinia, Andorra, Roussilloni ja Malta.
1468. aastal abiellus Aragóni kuningas Fernando II Kastiilia kuninganna Isabel I-ga, pannes aluse kahe riigi dünastilisele unioonile. Nende tütrepoeg Carlos I päris 1516. aastal nii Aragóni kui ka Kastiilia valdused, viies nii lõpule Hispaania ühendamise.
Kataloonia oli iseseisev aastatel 1640–1652, 1678 ja 1701–1714.
14. aprillil 1931 kuulutati Barcelonas välja sõltumatu Kataloonia Vabariik. Üks kahest lipust, mida kasutati Kataloonia Vabariigi väljakuulutamisel, oli Estelada ('tähine'). See kujutab endast horisontaalselt kollase-punase-triibulist kangast, mille vasakus servas on helesinine heisatud kolmnurk valge viisnurgaga selle sees, kusjuures kollaseid triipe on viis ja punaseid neli. Lipu kõrguse ja pikkuse suhe on 2:3.
Hispaania Vabariikliku valitsuse surve all tühistati 21. aprillil varem 14. aprillil väljakuulutatud Kataloonia Vabariik, mis sai eksisteerida kõigest ühe nädala.
6. oktoobril 1934 kuulutas Ühinenud Marksistlik Töölispartei Barcelonas Kataloonia iseseisvaks ja teatas sidemete katkestamisest Madridiga.
7. oktoobril arreteeriti Kataloonia valitsus Hispaania kodusõjas NSV Liidu toetatava Hispaania reaktsioonilise Lerroux-Roblesi valitsuse poolt ja "tühistati" Kataloonia iseseisvus.
3. aprillil 1938 jõudsid Francisco Franco väed nüüd faktiliselt jälle iseseisva Kataloonia piirini. 26. jaanuaril 1939 langes Barcelona, Kataloonia pealinn. Frankistid rüüstasid rahvuskangelase Buenaventura Durruti haua ja purustasid tema büsti.
10. veebruaril 1939 viidi Kataloonia vallutamine lõpule. Jean de Boe, Karl Einstein, Adrien Perrissaguet, Agustin Remiro Manero jt Kataloonia iseseisvuse eest võidelnud anarhistid taganesid Prantsusmaale.
27. septembril 2015 toimunud valimistel võitsid iseseisvust toetavad parteid Junts pel Si ja CUP kokku 72 kohta 135-kohalises regionaalparlamendis.
10. jaanuaril 2016 valiti uueks presidendiks Carles Puigdemont, kes lubas jätkata iseseisvumisprotsessi. Hispaania peaminister lubas takistada iga Hispaania ühtsuse lõhkumisele suunatud sammu.
Haldusjaotus
Kataloonia jaguneb 4 provintsiks: Barcelona, Tarragona, Lleida ja Girona provints. Need jagunevad 41 maakonnaks.
Viited
🇪🇸
Belus
"Belus" on Burzumi seitsmes album. See on esimene album pärast kümneaastast pausi ning pärast Varg Vikernesi tingimisi vabanemist vanglast, kus ta oli peaaegu 16 aastat mõrva eest.
Albumi esialgne pealkiri pidi olema "Den Hvite Guden" ('valge jumal'), kuid et seda hakati seostama rassismiga, võeti pealkirjaks "Belus", mille tähendus on sama. Esialgse info kohaselt pidid albumi sisse- ja väljajuhatavad lood ambient-stiilis, kuid ülejäänud black metal. Lõplikul versioonil on vaid intro ambienti-laadne.
29. jaanuaril ilmus Burzumi kodulehele uuendatud lugude nimekiri. Eemaldatud olid lood "Besolek til Kelio", "Alvenes Dans" ja "Sverddans", mis olid usutavalt ambient-stiilis, ning muudeti esimese loo kirjapilti, mis algselt oli "Lukans Renkespill".
Atlantic City
Atlantic City sai linnaks 1854. aastal. Linna pindala on 44,59 km² ja elanike arv 2006. aastal oli 39 958.
Atlantic City on tuntud kui liivarandadega kuurort- ja kasiinolinn.
Chris Webber
thumb|Chris Webber (paremal) 2008. aastal Mayce Edward Christopher Webber III (sündinud 1. märtsil 1973) on endine elukutseline korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 15 hooaega.
Ülikool
Webber siirdus pärast Detroiti keskkooli kaheks aastaks Michigani ülikooli. Ülikooli korvpallikoondise esiviisikut, kuhu kuulusid peale Webberi veel Jalen Rose, Juwan Howard, Jimmy King ja Ray Jackson, nimetati vapustavaks viisikuks (Fab Five). Nad jõudsid kaks korda NCAA finaali, kuid tiitlini ei küündinud.
NBA karjäär
1993. aastal valis Orlando Magic Chris Webberi NBA draft'i esimese valikuna, kuid vahetas ta kohe Penny Hardaway vastu Golden State Warriorsi.
Webberi tõi esimesel hooajal keskmiselt 17,5 punkti, 9,1 lauapalli, 3,6 resultatiivset söötu ja 2,2 viskeblokeeringut mängus. NBA aasta uustulnukaks valitud Webberi hea mäng aitas Golden State'i väljalangemismängudele, kus kaotati esimeses ringis Charles Barkley juhitud Phoenix Sunsile.
Teisel aastal vahetati Webber Washington Bulletsisse, kus ta hakkas mängima koos ülikooliaegse meeskonnakaaslase Juwan Howardiga. Tol hooajal viskas Webber keskmiselt 20,1 punkti, võttis 9,6 lauapalli ja andis 4,7 tulemuslikku söötu mängus. Hooajal 1995/96 sai ta vigastada ning tegi 82 mängust kaasa vaid 15. Hooajal 1996/97 viis Webber Bulletsi üheksa-aastase pausi järel taas väljalangemismängudele, kus saadi kohe esimeses ringis Chicago Bullsilt lüüa.
14. mail 1998 vahetati Webber Mitch Richmondi ja Otis Thorpe'i vastu Sacramento Kingsi, kes lisas koosseisu ka väikese ääre Peja Stojakovići, keskmängija Vlade Divaci ja mängujuhi Jason Williamsi. 2000/01. hooaeg oli Webberi jaoks statistiliselt karjääri parim: ta viskas keskmiselt 27,1 punkti, noppis 11,1 lauapalli ja andis 4,2 resultatiivset söötu mängus. Tol hooajal valiti ta nii NBA tähtede mängule kui ka NBA sümboolsesse esiviiskusse.
2005. aasta veebruaris vahetati Webber Philadelphia 76ersisse, kelle eest tõi ta hooajal 2005/06 keskmiselt 20,2 punkti ja 10 lauapalli mängus.
2007. aasta jaanuaris Detroit Pistonsiga liitunud Webber siirdus juba aasta hiljem tagasi oma esimesse koduklubisse Golden State Warriorsi, kus lõpetas 25. märtsil 2008 ametlikult oma NBA karjääri.
15 hooajaga 831 mängu kaasa teinud Webberi NBA karjääri keskmisteks jäid 20,7 punkti, 9,8 lauapalli ja 4,2 resultatiivset söötu mängus.
Vaata ka
NBA drafti esimeste valikute loend
Lokitangid
Lokitangid on pikkade kuumendatavate harudega tangid juuste kähardamiseks, lokkide tegemiseks.
Tüübid
Levinud on erinevaid lokitangide tüüpe, mis varieeruvad kuumendavate harude diameetri, -materjali ja kuju poolest.
Materjalid
Lokitangide populaarsemad kattematerjalid on metall, keraamika, titaan, teflon ja turmaliin.
Kuju
Levinud kuumendavate harude kuju on koonus või silinder.
Rob Clerc
Rob Clerc (Robert Johannes Clerc; sündinud 9. augustil 1955 Amsterdamis) on Hollandi kabetaja.
Hollandi meistriks on Clerc tulnud koguni kaheksal korral (1980, 1982, 1983, 1986, 1990, 1991, 1999 ja 2000). Täiskasvanute maailmameistrivõistlustel pole tal vedanud – nimelt on ta koguni viiel korral pidanud leppima hõbemedaliga, võita pole tal paraku aga õnnestunud. Küll aga tuli ta 1973. aastal juunioride maailmameistriks.
Koroonakriis
Koroonakriis on 2019.–2021. aasta koroonapandeemia mõjul tekkinud kriitiline olukord majanduses, poliitikas, kultuuris, hariduses ja enamikus teistes ühiskondliku elu valdkondades. Kriis on globaalne ning sellel eeldatakse olevat pikaajaline mõju.
Börsikrahh
Börsid reageerisid koroonapandeemiale 20. veebruaril ja enamik börse teatas 24. veebruari ja 28. veebruari vahel suurimast langusest pärast 2008. aasta majanduskriisi. Turgusid on tabanud märtsis järjestikused langused ning iseloomustanud volatiilsus. Kuigi majanduslangust võis suurematel turgudel märgata juba 2019. aasta hilissügisel, siis koroonapandeemia on seda intensiivistanud ning oma karantiinimeetmetega muutnud selle otseselt kõigisse riikidesse puutuvaks.
Eesti
Eesti Pank on ennustanud majanduse kahanemist 6–14 protsenti sõltuvalt sellest, kas kriis leeveneb kevadel või hilissuvel.
Läti
Läti keskpank alandas märtsi lõpus SKT kasvuprognoosi: kui seni oodati 2020 SKT kasvu 2,6%, siis nüüd oodatakse SKT langust 6,5%, oodatav inflatsioonimäär on 0,5%.
Keskpanga hinnangul avaldab koroonakriis mõju paljudele majandussektoritele. Väheneb ka tootmine, algul häirete tõttu tarneahelates ja hiljem vähenenud nõudluse tõttu. Üksnes mõnedes kitsastes niššides võib nõudlus hoopis suureneda. Eeldatakse toodete nõudluse globaalset taastumist aasta teises pooles, muuhulgas kriisi ajal ära kasutatud laovarude taastamise vajaduse tõttu.
Liikumispiirangute tõttu avaldab kriis kiiret mõju majutus-, meelelahutus- ja toitlustussektorile.
Transpordisektorit mõjutab rahvusvahelise reisiliikluse sisuline lakkamine Euroopas. Täiendavate kontrollimeetmete kehtestamine ning kaubamahtude vähenemine mõjutab ka kaubatranspordisektorit.
Sloveenia
Sloveenia keskpanga märtsi lõpus avaldatud analüüsi järgi võib riigi SKT 2020. aasta jooksul langeda 6–16%.
Sydney Pollack
thumb Sydney Irwin Pollack (1. juuli 1934 Lafayette Indiana – 26. mai 2008 Los Angeles) oli juudi päritolu Ameerika Ühendriikide filmirežissöör, näitleja ja telesaadete produtsent.
Tema tuntumad filmid on "Tootsie", "Minu Aafrika" ("Out of Africa"), "Silmad pärani kinni" ja "Äraaetud hobused lastakse ju maha".
Filmi "Minu Aafrika" eest sai ta 1986. aastal Oscari.
Otsmikusagar
Otsmikusagar ehk frontaalsagar paikneb selgroogsetel loomadel peaajus, suuraju poolkerade eesmises osas, tsentraalvaost (sulcus centralis) eespool ja tegeleb stiimulitele reageerimisega.
Otsmikusagara eesmine osa jaguneb kahe horsiontaalvao abil :
Otsmikusagara alumisel küljel paikneb haistmisaju (sh haistmissibul).
thumb|150px|left|Inimese otsmikusagar, vasak ajupoolkera.
Selles ajupiirkonnas on põhiliseks neurotransmitteriks dopamiin.
EuroBillTracker
EuroBillTracker (EBT) on veebisait, mille eesmärk on jälgida euro rahatähtesid. See oli inspireeritud USA valuuta jälgimise kodulehelt Where's George?.
Välislingid
€
Pikendusjuhe
Pikendusjuhe või toitepikendus on painduv plastikust kaabel vooluvõrgus oleva voolu kättesaamiseks vooluvõrgust kaugemal olevates kohtades. Pikendusjuhtme ühes otsas on üks pistik ja teises otsas üks või mitu vastuvõtvat pesa. Vastuvõtvate pistikupesade arv sõltub vajadusest.
Pikendusjuhtmeid kasutatakse, kui voolu kättesaadavus on piiratud, kuid elektrivoolu on vaja elektriseadmete ühendamiseks. Pikendusjuhtmeid kasutatakse peaaegu kõikjal - nii kodustes majapidamistes, kontorites kui ka ehitusobjektidel. Pikendusjuhtmeid on erineva pikkusega kui ka erineva arvu ühenduspesadega.
pisi|Valge pistikupesa
Charles Fambrough
Charles Fambrough (The Broski; 25. august 1950 Philadelphia – 1. jaanuar 2011) oli afroameerika džässbassist ja helilooja.
Tema koostööpartnerite seas olid Art Blakey ansambel Jazz Messengers, Grover Washington, Jr., McCoy Tyner, Wynton Marsalis, Branford Marsalis, Kenny Kirkland, Steve Turre, Kenny Garrett, Donald Harrison, Abdullah Ibrahim, Sean Jones, Lenny White, Joe Ford, Bill O'Connell, Freddy Hubbard, Jerry Gonzalez, Jeff Watts, Billie Drummond, Doc Gibbs, Bashiri Johnson ja Stanley Turrentine.
Tal oli oma ansambel Charles Fambrough's All Star Group.
Ta esines 2000 Jazzkaarel.
Anarhia
thumb|Anarhiamärk
Anarhia (kr ἀναρχία 'võimuta olek, valitsemise puudumine') on vabadest isikutest koosnev võimuta ühiskond; ühiskonna selline seisund, mille puhul pole valitsust, pole ühe inimese sunduslikku võimu teise inimese üle, pole riiki, üleüldse kohustuslikku ühiskondlikku organisatsiooni. Täielikult on elimineeritud poliitilised ja õiguslikud institutsioonid, poliitiline ja õiguslik ideoloogia.
Anarhia on olnud reaalselt toimiv ühiskonnakorraldus.
Anarhism on poliitilise filosoofia teooria (õpetus) anarhiast. Ühiskonna seisund, kus puudub ühe inimese sunduslik võim teiste üle.
Wolfenbüttel
Wolfenbüttel on linn Saksamaal Alam-Saksimaal, Wolfenbütteli kreisi halduskeskus. Linna pindala on 78,46 km². 31. detsembril 2017 elas seal 52 357 inimest. See on tuntud rahvusvaheliselt kuulsa Hertsog Augusti raamatukogu asukohana ja suurima hulga vahvärkhoonete poolest Saksamaal. Seal asub Braunschweigi evangeelse luterliku kiriku piiskopitool. See on koduks ka Jägermeisteri piiritusetehasele ja seal asub Ostfalia rakenduskõrgkooli ülikoolilinnak. 1974 liideti linnaga 10 linnalähedast valda.
Kesklinn paikneb Okeri jõe ääres kohas, kus sellesse suubub Altenau lisajõgi, umbes 13 km Braunschweigist lõunas ja 60 km Hannoverist kagus. Wolfenbüttel asub umbes poolel teel Harzi mägede (lõunas) ja Lüneburgi nõmme (põhjas) vahel. Elm-Lappwaldi looduspark ja Asse küngastik on linnast idas ja kagus.
Wolfenbüttel on osa Hannoveri-Braunschweigi-Göttingeni-Wolfsburgi metropolipiirkonnast. See on lõunapoolseim 172 asulast Põhja-Saksamaal, mille nime lõpus on -büttel ('elukoht' või 'asula').
Ajalugu
Esimene asula, mis piirdus tõenäoliselt Okeri jõe väikese saarega, asutati 10. sajandil. Seda mainiti 1118. aastal, kui Wulferisbuttle, kui Saksi krahv Widekind Wolfenbüttelist püstitas vesilinnuse olulisele kaubateele Braunschweigist Halberstadti ja Leipzigisse. Purustatuna Heinrich Lõvi poolt 1191. aastal ja taas Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Albrecht I poolt 1255. aastal, omandas linnuse ja ehitas selle alates 1283. aastast üles Welfist Braunschweigi hertsog Heinrich I.
Kolmekümneaastase sõja ajal okupeerisid Taani väed kuningas Christian IV juhtimisel 1626. aastal kindlustatud linna. Pärast Lutteri lahingut lähistel piirasid keisriväed kindral Gottfried Heinrich zu Pappenheimi juhtimisel linna ümber. Pärast linna tagasivallutamist 1627. aastal jäi Wolfenbütteli kindlus Gottfried Huyn von Geleeni juhtimise alla. 1641. aasta juunis toimus Wolfenbütteli lahing, kus Rootsi väed Wrangeli ja Königsmarki krahvi juhtimisel võitsid ertshertsog Leopoldi juhitavaid austerlasi, kuid linna okupeerimine nurjus.
Kahe sajandi jooksul, eriti hertsogite Heinrich Juliuse ja August Noorema ajal, kasvas Wolfenbüttel kunsti- ja teaduskeskuseks: juba 1604. aastal oli helilooja Michael Praetorius (1571–1621) Braunschweigi hertsogite Kapellmeister. 1682. aastast, helilooja Johann Rosenmüller (1619–1684), kes pidi homoseksuaalsuse väidete tõttu Saksamaalt põgenema, veetis oma viimased aastad Wolfenbüttelis. Gottfried Wilhelm Leibniz (1646–1716) ja Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781) juhatasid Hertsoglikku raamatukogu ja rajasid ühe esimestest laenutusraamatukogudest Valgustusaja Euroopas. Kuid hertsoglik õukond läks 1753. aastal lõpuks Braunschweigi tagasi ja Wolfenbüttel kaotas seejärel oma tähtsust.
Teise maailmasõja ajal muutus linna vangla suureks Gestapo vangide hukkamiskohaks. Enamik hukatuid olid vastupanurühmade liikmed. Üks selline ohver oli dom Lambert, Ligugé kloostri munk Prantsusmaalt, kes hukati 3. detsembril 1943.
Vaatamisväärsusi
Linnas paiknevad ka endised Northamptoni kasarmud, kus 1993. aastani majutati Briti Reiniarmee üksusi.
Tänapäeval on Wolfenbüttel väiksem kui naaberlinnad Braunschweig, Salzgitter ja Wolfsburg, kuid kuna linn jäi sõjast suuresti puutumata, on selle kesklinnas palju vahvärkhooneid, paljud pärit mitme sajandi tagant, ja see säilitab endiselt oma ajaloolise iseloomu.
Kultuur
thumb|Wolfenbüttelis destilleeritakse ürdi[[likööri Jägermeister]]
Wolfenbüttelis on mitu Ostfalia rakenduskõrgkooli osakonda ja Lessing-Akademie, organisatsioon Lessingi tööde uurimiseks. Seal asub ka Niedersächsisches Staatsarchiv, Alam-Saksi liidumaa arhiiv, samuti tuntud Hertsog Augusti raamatukogu.
Ürdilikööri Jägermeister valmistaja Mast-Jägermeister AG peakorter asub endiselt Wolfenbüttelis, ja mõned selle destilleerimiskohad.
Igal aastal alates novembri lõpust alustab Wolfenbütteli Jõuluturg koos toidu ja jookidega. Kohalikud inimesed tulevad sageli nautima jõulueelset õhkkonda.
Sõpruslinnad
Wolfenbütteli sillad on nimetatud kõigi nende linnade järgi.
Kenoshas on Michigani järve kaldal park nimetatud Wolfenbütteli järgi. thumb|Wolfenbütteli park Kenoshas
Inimesi
thumb|püsti|Elisabeth Christine, 1739
Johann Renner
Johann Renner (ka Johannes Renner; umbes 1525 Vestfaal, Tecklenburg – 1583 Bremen) oli saksa kroonik.
1556. aasta kevadel alustas Renner tegevust Liivimaal, kus asus teenistusse Järva foogti Berent van Schmerteni sekretärina. Hiljem oli ta Pärnu komtuuri Rotger Wulfi kirjutaja.
1561. aastal põgenes ta Saksamaale, kus elas algul Ida-Friisimaal, siis Speyeris ning lõpuks Bremenis, kus töötas kohtus kuningliku notarina.
Põhitöö kõrvalt kirjutas ta valmis "Liivimaa ajaloo" ja "Bremeni kroonika". "Liivimaa ajaloos" kajastas ta sündmusi Vana-Liivimaal enda sealviibimise ajal. Sinna mahtus faktiderohke kirjeldus Liivi sõjast, 1560. aasta talurahvarahutustest Harju- ja Järvamaal ning 1556. aasta koadjuutorivaenusest. Lisaks sisaldas tema kroonika ümberkirjutust ka Bartholomäus Hoeneke Liivimaa nooremast riimkroonikast.
Et käsikiri ei jõudnud kohe pärast valmimist trükki, tehti viimased arhiivimärked sinna 18. sajandil. Käsikiri avastati 1870. aastal Bremeni Muuseumiühingu raamatukogust, kuid see oli autori poolt juba ümber töötatud variant, mis kajastas sündmusi 1582. aastani ja milles nii mõnedki kohad olid Balthasar Russowi 1578. aastal ilmunud raamatu mõjutusel ümber kirjutatud. Seetõttu jätkati otsinguid. 1934. aastal leidis originaali Lübecki linnaraamatukogust Paul Karlstedt, kes tegi sellest väga täpse koopia.
Raamatukogus leidunud väärtasjad ja käsikirjad peideti sõja eest soolakaevandusse, kust Nõukogude võim viis need pärast Saksamaa kapitulatsiooni Venemaale. 1990. aastal tagastas Venemaa küll Lübecki, Bremeni ja Hamburgi vanad dokumendikogud, kuid Renneri käsikirja seal ei olnud.
1995. aastal tõlkis Ivar Leimus Renneri kroonika eesti keelde. See ilmus kolmandas trükis 2023.
Algus Raadik
Algus Raadik (26. juuli 1906 Villevere küla, Kabala vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa– 4. juuni 1964 Tallinn) oli eesti kommunist, Eestimaa Kommunistliku Partei propagandasekretär 1947–1948, ÜK(b)P liige jaanuarist 1929, Nõukogude Liidu alampolkovnik.
Noorus
Ta oli kooliõpetaja poeg, ema oli koduperenaine. Ema suri 1909, hiljem kasvatas teda kehvikust onu. Algus käis koolis 1913–1918, 5. klassi lõpetas Vändras. Pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni oli tema isa Vana-Vändra vallas revolutsionäär ja Saksa okupatsioonivõimud vahistasid ta.
Tegevus Nõukogude Venemaal ja NSV Liidus
1922. aasta septembrist 1926. aasta veebruarini õppis ta Petrogradis Kõrgemas Parteikoolis ja Kominterni juures loodud Julian Marchlewski nimelises Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis.
ÜK(b)P KK Eesti sektsioon suunas ta veebruaris 1926 Põhja-Kaukaasiasse Kuštševski rajooni põllumajanduskommuuni Koit.
1927. aasta maist septembrini oli ta ajalehe Siberi Teataja kaastööline Novosibirskis, septembrist 1927 veebruarini 1928 vähemusrahvuste sektsiooni likvideerimiseni ÜLKNÜ Siberi kraikomitee instruktor eesti noorte seas, veebruarist 1928 juulini 1929 õppis ta jällegi Julian Marchlewski nimelise Lääne Vähemusrahvuste Kommunistliku Ülikoolis, augustist 1929 veebruarini 1930 oli ta tööline tehases Krasnõi Treugolnik Leningradis.
Jaanuarist 1931 septembrini 1932 oli ta Leningradis väljaantava ajaleht Edasi osakonnajuhataja.
Septembrist 1932 novembrini 1935 oli ta ajaleht Leningradskaja Pravda välissektori juhataja.
NLKP KK Parteikontrolli Komiteele teatas Raadik 1957, et 1933 või 1934 värvati ta Leningradi sõjaväeringkonna (Peastaabi hoones) salajaseks kaastöötajaks. Ta täitis vastava dokumendi ja andis sellekohase vande. Talle anti varjunimi Maro. Mõnda aega ta ülesandeid ei saanud, kuid Leningradskaja Pravda toimetuses töötamise aegu algasid tema kohtumised kellegi Lillipuu-nimelise kaastöötajaga. Seda, kas tegemist oli Leningradi Sõjaväeringkonna või NKVD Leningradi valitsuse kaastöötajaga, Raadik ei teadnud. Ka talle antud ülesanded ei meenunud konkreetselt.
1933. aasta lõpust aprillini 1937 korraldas Raadik Leningradist raadiosaadete edastamist eesti keeles. Siis võõrkeelsete saadete edastamine lõpetati.
Detsembrist 1939 septembrini 1940 oli Raadik poliitharidustöötajate ametiühingu oblastikomitee presiidiumi liige ja organisatsioonilise osakonna juhataja, novembrist 1940 veebruarini 1941 EK(b)P KK agitatsiooni-propagandaosakonna instruktor, veebruarist märtsini 1941 ajalehe Kommunist toimetuskolleegiumi liige ja vastutava toimetaja asetäitja, 6.aprillist 1941 jaanuarini 1942 Eesti NSV kommunaalmajanduse rahvakomissar, jaanuarist märtsini 1942 7. Eesti Laskurdiviisi poliitosakonna ülema asetäitja, märtsist 1942 juunini 1946 249. Eesti Laskurdiviisi poliitosakonna ülem, sõjaväeline auaste alampolkovnik.
Tegevus Eesti NSV-s
Alates oktoobrist 1945. aastal oli Algus Raadik EK(b)P Järvamaa maakonnakomitee büroo liige, juunist 1946 aprillini 1947 kinematograafiaminister. Aprillist 1947 maini 1948 oli ta EK(b)P KK sekretär propaganda alal.
Mais 1948 ta vabastati EK(b)P KK propagandasekretäri kohalt, põhjusena oli tema kulakust onu Mart Rõuk. Hiljem tema personaalküsimuse lahendamise käigus 30. mail 1950 lisas Johannes Käbin õiendis ÜK(b)P KK-le, et arhiiviandmete põhjal olevat Raadik kuulunud 1936. aastal Jakob Palvadre ja Reinhold Isaku trotskistlik-zinovjevlikku fontannikute rühmitusse.
Septembrini 1948 ei töötanud Raadik kusagil.
Jean Marc Ndjofang
2013. aastal oli ta maailmameistrivõistlustel Aleksandr Georgievi järel hõbedal ning mängis temaga ka 2015. aastal maailmameistrimatši, milles aga tuli paraku samuti alla vanduda. 2011. aastast on tema auhinnakapis maailmameistrivõistluste pronksmedal.
Kaitseliidu Tartu Maleva Sisevete divisjon
Ajalugu
Spetsiaalne mereüksus asutati Tartus II malevkonna juurde Sisevete Emajõe divisjonina 1934. aastal. Divisjon paisus kiirelt ja peagi moodustati eraldi malevkond. Kohe algusest toimus tihe koostöö kohaliku mereväe Peipsi Laevastiku Divisjoniga, kus saadi abi teoreetilisel ja praktilisel väljaõppel. 1937. aastal õnnestus malevkonnal hankida ka oma õppe-mootorpaat Kotkas.
Jean Marc Ndjofang
Ta on kahekordne Aafrika meister (2000, 2010).
Ta tuli 2017. aastal İzmiris maailmameistriks välkkabes.
Kaitseliidu Tartu Maleva Sisevete divisjon
Ajalugu
Divisjon taasmoodustati okupatsioonieelse vastava üksuse järeltulijana 29. märtsil 1995. Taasmoodustajad olid Johannes Kert, Aivo Kapten, Vello Kolk ja esimesed liikmed.
Tartu linnavalitsus andis divisjonile 1995. aastaö üle Kostromitš-tüüpi töölaeva Ahti ja puksiiri Baikal, mis said hiljem nimedeks Tarbatu ja Vaike. Ilmselt saadi mujalt juurde veel paar veesõidukit. 1997. aastal oli divisjoni nimekirjas 37 liiget. Tarbatu seati sõidukorda ja seda kasutati-renditi ühtlasi 1997. aastal Kärevere silla ehitustöödeks. Samas jäi mingil põhjusel küsimata ja saamata kasutustasu. Uue aastatuhande alguseks ei jagunud laevade hoolduseks ega remondiks enam vahendeid ja tegelikult puudus ka ülesanne. Kõik divisjoni laevad kanti seejärel maha ja lõigati vanametalliks.
2010. aastatel muudeti Sisevete divisjon Tamme malevkonnas Sisevete üksikrühmaks. Üksikrühma käsutusse anti mõneks ajaks veel mitu väiksemat dessantpaati. Erialane tegevus on siiski seejärel soikunud.
Sisevete divisjoni ülemad:
Algus Raadik
Tegevus Eesti NSV-s
EKP KK I sekretär Nikolai Karotamm suunas Raadiku õppima ÜK(b)P KK juures asuvasse Kõrgemasse Parteikooli, kust mõne aja pärast läks üle Ühiskonnateaduste Akadeemiasse, kus õppis novembrini 1950.
Pärast õpingute lõpetamist oli Raadik Tallinnas Kultuurhariduskomitees vaneminspektor-metoodik.
1954–1959 oli Raadik Tallinna Õpetajate Instituudi direktori asetäitja. 1958 sai ta ajalookandidaadiks. 1959–1964 oli ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi prorektor.
Isiklikku
Tema abikaasa oli Malka (Jankel Manevitši tütar; 1917–2002). Poeg Valter (sündis ) ja tütar Helgi (sündis 1946).
Alam-Tunguska
pisi|Alam-Tunguska asukoht Jenissei valglas pisi|Alam-Tunguska thumb|Putorana mägismaa ja Alam-Tunguska Alam-Tunguska (vene keeles Нижняя Тунгуска (Nižnjaja Tunguska), evengi keeles Эдигу Катэнна (Edžigu Katennga)) on jõgi Aasias Siberis Kesk-Siberi kiltmaal Jenissei valglas.
Jõgi on 2989 km pikk ja tema valgla on 473 tuhat km².
Alam-Tunguska lähe asub Irkutski oblastis. Algul voolab ta itta ja möödub Leena jõe kaldal olevast Kirenskist kõigest mõnekümne kilomeetri kauguselt. Seal pöörab ta algul kirdesse ja siis Podvološinos põhja. Pärast Nepa suubumist temasse vasakult asub jõe kaldal Preobraženka. Seal eraldab jõgi läände jäävat Kesk-Tunguusi platood ja itta jäävat Leena platood. Siis suubuvad Alam-Tunguskasse vasakult Suur-Jerjoma ja Teteja. Edasi asuvad jõe kaldal Jerbogatšon, Hamakar ja Nakanno. Seal pöördub jõgi läände ja ületab peatselt Krasnojarski kraisse kuuluva Evengimaa piiri. Vasakult suubub jõkke Ilimpeja ja suubumiskohas asub Jukta. Seal ulatub jõeni põhjast Viljui platoo, aga varsti jõuab jõgi Sõverma platoole. Paremalt suubub jõkke Jeika ja siis läbib ta Kislokani, mille juures asub Alam-Tunguska vastaskaldal 887 m kõrgune Lanihheni mägi. Alam-Tunguska läbib Evengimaa keskuse Tura, kus temasse suubub paremalt suurim lisajõgi Kotšetšum. Edasi suubuvad Alam-Tunguskasse vasakult Nidõm, paremalt Vivi, siis suurim vasakpoolne lisajõgi Taimura ja vasakpoolne lisajõgi Utšami. Utšami asula ei paikne samanimelise jõe suudmes, vaid tükk maad allavoolu. Seal jõuab Alam-Tunguska Tunguusi platoole. Temasse suubub paremalt Tutontšana ja jõe suudmes asub Tutontšanõ asula. Sealkandis pöördub jõgi pikkamööda loodesse ja ületab Evengimaa piiri. Piiril pöördub jõgi läände ja suubub peatselt paremalt Jenisseisse. Suudmes asub Turuhhansk. See asula on saanud nime Turuhhani jõe järgi, mis sealsamas vasakult Jenisseisse suubub, aga Turuhhansk ise jääb Jenissei paremale, Alam-Tunguska poolsele kaldale.
Vooluhulga suure muutumise tõttu kõigub kõvasti ka veetase. Madalamates kohtades on täheldatud jääummistusi, mis võivad kerkida 30–35 m kõrgusele madalvee tasemest. Jääminek toimub Alam-Tunguskal maruliselt ning selle jäljed on kaldal näha näiteks poleeritud kaldakaljude ja koos juurtega välja kistud puude järgi.
Laevaliiklus Alam-Tunguskal on seotud suurte raskustega arvukate käänakute ja kärestike ning veetaseme suure hooajalise kõikumise tõttu. Suured laevad saavad jõge mööda sõita ainult kevadise suurvee ajal ja mõnel aastal olenevalt sademetest ka suve lõpul ja sügise algul. Eriti ohtlik on laevadele 128–130 km kaugusel suudmest asuv Oron ehk Suur künnis.
Esimene laev ületas Suure künnise alles 1927. aastal ning see pani aluse laevaühendusele Turuhhanski ja Tura vahel. 2009. aasta seisuga loetakse jõgi laevatatavaks kuni Kislokanini, mis asub suudmest 1155 km kaugusel. Parve või sõudepaadiga saab jõe läbi sõita kogu ulatuses.
Aastal 1911 hakati tegema plaane Alam-Tunguska ja Leena ühendamiseks Kirenski kandis. Seal lähenevad need jõed teineteisele 15 km kaugusele. Probleem on selles, et Leena on seal merepinnast 245,3, aga Alam-Tunguska 329,7 m kõrgusel ja pealegi pole Alam-Tunguska sealkandis laevatatav. Kanali ehitamine läheks ka väga keeruliseks ja kalliks ning seetõttu otsustati seda projekti mitte ellu viima hakata.
Maimu Berg
Maimu Berg (1969. aastani Seping, 1969–1979 Vahing; sündinud 27. augustil 1945 Tallinnas) on eesti kirjanik, kriitik, tõlkija, ajakirjanik ja poliitik.
Tema tuntumate teoste seas on "Ma armastasin venelast", "Kirjutajad" ja "Ära".
Elu
Berg sündis Tallinnas haritlasperekonnas. 1963. aastal lõpetas ta Tallinna 20. Keskkooli, 1968. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina ja 1986. aastal ajakirjanikuna. Berg on töötanud Tartu Ülikooli raamatukogus (1969–1974, algul bibliograafina, hiljem teadussekretärina), toimetajana ajakirjas Siluett (1974–1990), osakonnatoimetajana ajakirjas Keel ja Kirjandus (1990–1991), Soome Instituudi kultuurisekretärina (1991. aastast) ja ajakirja Elukiri peatoimetajana (1999–2000). 1990. aastatel töötas ta teleajakirjanikuna ning kirjutas kolumne Saksa ja Soome päevalehtedesse. Mõnda aega elas ta Saksa DV-s. Ta oli Wellesto liige.
Kirjanduslik tegevus
Maimu Berg debüteeris lühijuttudega 1969. aastal ajakirjas Noorus Leen Kaiste nime all. Tema esimesed raamatud ilmusid siiski enam kui kümnend hiljem, mistõttu Saksa estofiil Cornelius Hasselblatt oma Eesti kirjandusloos nimetab Bergi hilisdebütandiks. 1980. aastatel tegutses ta kriitikuna (debüüt 1983), 1990. aastail publitsistina. Ta avaldas ka kirjandusloolisi käsitlusi Jaan Oksast (Sirp ja Vasar 24.02.1984), Oskar Lutsust (Looming 1/1987), Aino Kaldast ja Vaino Vahingust. Ilukirjanduses on Berg avaldanud peamiselt romaane ja novellikogusid, kuid ka mõned näidendid ja ühe luuleraamatu. Ühtlasi on ta tõlkinud soome keelest ajalooteoseid ja näidendeid.
Esimestes romaanides "Kirjutajad" ja "Seisab üksi mäe peal" käsitles Berg eesti rahvusliku identiteedi küsimusi ajaloolise aine põhjal: esimeses neist kirjeldab ta Barbara von Tisenhuseni lugu uudse nurga alt, teises stseene Kristjan Jaak Petersoni elust. Kriitik Rein Veidemann nimetab sisemonoloogi kaudu antud Petersoni-käsitlust autopsühhograafiliseks, autor ise kinnitab eessõnas oma õigust täiendada ajaloost teadaolevat fantaasia abil. Romaanid ilmusid esmalt koos 1988. aastal (raamatus on avaldamisaastana kirjas 1987), "Seisab üksi mäe peal" 2. trükk 1998. Berg ilmutas julgust, võttes teoste aluseks kirjanduses korduvalt käsitletud lood, mistõttu tema romaane on algusest peale kõrvutatud: Petersonist kirjutas näiteks Jaan Kross teoses "Taevakivi", Tisenhusenist Aino Kallas ja Theodor Hermann Pantenius.
Rahvusliku kuuluvuse ja seksuaalsuse probleemid seondusid lühiromaanis "Ma armastasin venelast" (ilmus 1994 koos lühiromaaniga "Nemad"). Naiseks olemist kirjeldavad novellikogud "On läinud" (1991, sisaldab ka kunstmuinasjutte ), "Mina, moeajakirjanik" (1996) ja "Unustatud inimesed" (2007), samuti romaan "Ära" (1999) ; viimase tegevus toimub 1970. aastate stagnatsiooniajastul, mil Nõukogude Liidust välismaale pääsemine oli pea mõeldamatu, sestap kerkib romaanis küsimus armastuse toomisest vabaduse altarile. Novellides ja miniatuurides on Sirje Oleski sõnul "objektiveeritud väljenduslaad /---/ ühendatud taotlusliku mitmetähenduslikkusega, elu müstilistele ja teadvustamata külgedele viitamisega".
Bergilt on ilmunud publitsistikavalimik "Tants lahkunud isaga: vaateid Eesti ellu" (2003), audioraamat "Rokokoo daam. Minu elu temaga. Vanad lood" (2005) ning näidendid "Vene rulett" (2008) ja "Euroopasse! Euroopasse!" (2008).
"TEA entsüklopeedias" kirjeldatakse Maimu Bergi kirjanduslikku stiili sarkastilise huumori, iroonia ja groteskina; naiste hirme ja ihasid kirjeldavat ta psühhoanalüütilises laadis. Kirjandusteadlane Sirje Olesk on iseloomustanud tema kriitikat subjektivistliku ja följetonistlikuna.
Tema teoseid on tõlgitud inglise, prantsuse, saksa, rootsi, taani, soome, vene, läti, ungari, hollandi, tšuvaši jt keeltesse. 2000. aasta seisuga oli raamatutena on avaldatud "Ma armastasin venelast" vene (1994), rootsi (1997), soome (1998) ja saksa keeles (1998), "Kirjutajad" saksa keeles (1993, pealkirjaga "Barbara von Tisenhusen", tõlkis I. Grönholm) ning "Ära" soome keeles (1999, tõlkis Hannu Oittinen).
1988. aastast kuulub Berg asutajaliikmena kirjandusrühmitusse Wellesto, 1990. aastast Eesti Kirjanike Liitu.
Poliitiline tegevus
Aastatel 2002–2006 oli Maimu Berg Eestimaa Rahvaliidu liige. 2006. aastast kuulub ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda. Ta oli Tallinna Linnavolikogu 6. ja 7. koosseisu liige aastatel 2005–2013 ning 28. märtsist 2007 kuni 1. jaanuarini 2009 Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esimees linnavolikogus.