cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bakterid
Toitumine ja ainevahetustüübid
Bakterid koosnevad 75–85% ulatuses veest ning samadest süsivesikutest, lipiididest, amino- ja nukleiinhapetest nagu kõik eukarüoodidki. Kõigis elusolendites toimuvad põhimõtteliselt sarnased biokeemilised ainevahetusereaktsioonid (metabolism).
Toitumine on bakteritel mitmekesisem kui eukarüootidel. Energiaallikatena kasutavad bakterid valgusenergiat ja keemilist energiat.
Bakterid omastavad väliskeskkonnast vees lahustunud toitaineid kogu raku pinnaga (osmoosselt) ja eritavad rakust välja ainevahetuse jääkprodukte. Bakterid vajavad toitaineid ka selleks, et hankida biosünteesireaktsioonideks vajaminevat energiat. Täiendavalt kulutab bakter energiat ka liikumiseks ja ainete rakku transportimiseks. Energia salvestatakse rakus ATP-na.
Bakterite toitumistüüpe iseloomustatakse põhiliselt selle järgi, mida nad kasutavad energia ja süsiniku allikana. ATP sünteesil võib energiaallikaks olla päikeseenergia ehk valgusenergia või keemiline energia. Süsinikuallikaks võivad olla kas mitmesugused orgaanilised ained või CO2. Samuti on toitumistüüpide jaoks oluline energiat edasikandva elektroni päritolu: see saadakse kas anorgaanilisest ainest (nt veest) või orgaanilisest ainest.
Süsinikuallikad
Vastavalt süsinikuallikale (metaboolsete protsesside järgi) jagatakse bakterid heterotroofideks ja autotroofideks.
Heterotroofide süsiniku allikaks on orgaanilised ühendid. Sealjuures heterotroofsetest bakteritest enamik saab energiat orgaaniliste ühendite (oksüdatsioonist) (neid nimetatakse siis kemoheterotroofideks). Kemoheterotroofid kasvavad hästi näiteks aminohappeid ja suhkruid sisaldavatel söötmetel. Samuti suudavad nad lagundada naftat, taimekaitsevahendeid ja tselluloosi. Enamik baktereid on heterotroofid.
On leitud ka metanogeenseid ehk metaanist toituvaid baktereid. Näiteks 2007. aastal avastasid Uus-Meremaa teadlased uue bakteriliigi, mis elutseb maapinnas 30 cm sügavusel, kus temperatuur on üle 60 °C, koht asub geotermaalse piirkonna Hells Gatesi lähedal Rotorua asulas. Bakteritele anti ladinakeelne nimi Methylokorus infernorum.
Kasutatavad energiaallikad
Välise energiaallika järgi jaotatakse bakterid fototroofideks ja kemotroofideks.
Fototroofid kasutavad valgusenergiat (päikeseenergiat).
Kemotroofid saavad energiat keemilise substraadi oksüdeerimisel.
Huvitav rühm bakterimaailmas on autotroofsed kemosünteesijad bakterid ehk kemolitotroofid. Nad saavad energiat anorgaaniliste ühendite oksüdatsioonist ja kasutavad süsinikuallikana süsihappegaasi (väävlibakterid, vesinikubakterid, rauabakterid).
Väävlibakterid elavad kuumaveeallikates, mudas ja seisvates veekogudes ning toituvad vees leiduvast väävlist. Väävlibakteritele iseloomulik mädamunalõhn tuleneb nende toodetavast väävelvesinikust.
Põllumajanduses on suur tähtsus lämmastikku siduvatel bakteritel, eriti neil, kes muudavad õhulämmastiku nitraatideks. Mõni sellistest bakteritest, näiteks Rhizobium, elutseb herne ja ristiku juurtes.
Kasutatavad elektronidoonorid
Raku energeetilises metabolismis kasutatava elektroni päritolu järgi jaotatakse bakterid litotroofideks ja organotroofideks.
Litotroofid kasutavad elektroni andjana anorgaanilisi ühendeid.
Organotroofid kasutavad elektroni andjana orgaanilisi ühendeid.
Orgaanilisest ainest toitumine
Prokarüoodid jaotatakse aeroobideks ja anaeroobideks. Obligatoorsed aeroobid kasutavad hapnikku rakuhingamisel ega saa hapnikuta elada. Fakultatiivsed anaeroobid kasutavad hapniku olemasolul seda rakuhingamisel.
Aeroobid valmistavad orgaanilist ainet ehk bakterid sünteesivad vajalikke toitaineid ise, kasutades selleks klorofülli, nagu seda teevad ka rohelised taimed.
Elukeskkond
Paljud bakterid elavad saprobiontidena, mis tähendab seda, et nad toituvad surnud orgaanilisest ainest.
Bakterid täidavad kõigi elusolendite seisukohalt elulise tähtsusega ülesannet: nad teevad võimalikuks hapniku, süsinikdioksiidi ja lämmastikuühendite varude korduva kasutamise. Kui bakterid ei põhjustaks surnud organismide kõdunemist, ei jätkuks mullas taimedele enam õige varsti toitu, ilma taimedeta aga ei saaks elada loomad.
Normaalne mikrofloora
Nii taimede, loomade kui ka inimestega elab alati koos palju eri liiki baktereid, mis moodustavad nimetatud organismide normaalse mikrofloora ehk mikrobiotsönoosi ehk mikrobioota.
Et organismid on avatud süsteemid, satub neisse pidevalt uusi mikroobe, kuid nad kõik ei jää püsima. Vastavalt juurdumisele eristatakse
Inimestega koos elavaid baktereid on kõige enam jämesooles, kuid neid leidub ka mujal. Normaalne mikrofloora on enamasti kahjutu ja selle koostis sõltub paljudest faktoritest. Normaalne mikrofloora kaitseb organismi haigusetekitajate eest, takistades organismile kahjulike bakterite kinnitumist kudedele, stimuleerides antikehade teket.
Patogeensed bakterid ja toksiinid
Bakterid, mis inimese organismi tungides põhjustavad haigusi, nimetatakse patogeenseteks. Enamik neist moodustavad mürkaineid ehk toksiine, mis kutsuvad esile koekahjustusi. Toksiinid on reeglina valgulised.
Selleks, et oleks lihtsam haigestumist vältida, peab teadma, kuidas haigusetekitajad bakterid levivad.
Haigused ja vaktsiinid
Bakteriaalsed haigused on enamasti nakkushaigused. Mikroobide põhimassi moodustavad saprofüüdid ehk roisklased, mis etendavad meie elus väga tähtsat osa (käärimisprotsessid, lämmastiku ringkäik looduses, roiskumisprotsessid jne.). Nakkushaiguse väljakujunemiseks peab haigusetekitaja sattuma vastuvõtlikku organismi. Selle teed on erinevad, näiteks soolenakkuste korral suu kaudu.
Alati ei põhjusta haigusetekitaja sattumine organismi haigestumist. Haigestumiseks on vaja hulka haigustekitajaid. Organismis puhkeb võitlus haigustekitajaga. Kui võidab organism, siis haigestumist ei järgne, kui võidab aga haigustekitaja, on tagajärjeks kindla kliinilise kuluga haigestumine, ent võitlus tekitajaga käib ka haiguse vältel.
Bakteriaalsed haigused on näiteks iseeneslik abort, klamüüdia, klamüdidoos, gonorröa, toksoplasmoos, teetanus, salmonelloos, botulism, kõhutüüfus, tüüfus, difteeria, düsenteeria, koolera, kopsutuberkuloos, tuberkuloos, leepra ehk pidalitõbi, baktertoidumürgistus, läkaköha, leginelloos, listerioos, meningiit, katk (muhk-, kopsu-, nahakatk jms) või bioloogilise relvana kasutust leidnud siberi katk. Ohtlikeks patogeenideks on veel leegionäride haigust põhjustav bakter (Legionella pneumophila) ja lihasööjabakter (Streptococcus pyogenes).
Toiduga ülekanduvatest bakteriaalsetest nakkustest on Euroopa Liidus kõige enam levinud kampülobakterioos, millele järgneb salmonelloos.
Erinevalt viirushaigustest saab bakterihaigusi ravida antibiootikumidega, abi on ka vaktsineerimisest. Antibiootikume on suur hulk. Paljud antibiootikumid on suunatud põhiliselt bakteri rakus toimuvate valgusünteesi komponentide pärssimisele, aga on ka teistsuguse toimemehhanismiga antibiootikume, mõned neist blokeerivad bakterite genoomi replikatsiooni jm. Bakterid eritavad ka ise antibiootikume, mida saab kasutada bakterhaiguste puhul.
Bakterite toodetud mürgised jääkained, mida sisaldavad riknenud toiduained, võivad põhjustada seedehäireid.
Toit, vajalikkus inimesele
Inimene kasutas baktereid või ja juustu valmistamisel juba ammu enne seda, kui ta midagi teadis selliste organismide olemasolust. Bakterite abil toodetakse enamik hapendatud piimasaadusi, näiteks hapupiima, keefiri ja jogurtit, samuti alkoholi, antibiootikume, veiniäädikat ja muid orgaanilisi ühendeid.
Ka roiskumine, sealhulgas toiduainete riknemine, on bakterite tegevuse tagajärg.
Inimene kasutab baktereid veel naha parkimisel, linaleotamisel ja reovete puhastamisel. Bakterid aitavad jõgedel ja järvedel puhtana säilida.
Piima pastöriseerimisel kuumutatakse seda temperatuurini, mis on piisav kõikide bakterirakkude hävitamiseks, ellu jäävad ainult spoorid. Et piimas leiduvad tõvestavad pisikud spoore ei moodusta, on pastöriseeritud piima joomine ohutu. Küll aga võivad ellujäänud spooridest kasvavad kahjutud bakterid piima hapendada.
Baktereid kasutatakse
Kliimavööde
Kliimavöötmed on kliima liigituse suurimad üksused. Kliimavöötmed asetsevad vööna ümber Maa paralleelselt ekvaatoriga.
Maakera on eristunud kliimavöötmeteks tänu Päikese ja Maa asendile üksteise suhtes. Päikesekiirgus langeb Maa eri piirkondadesse erineva nurga all ja soojendab nii neid erinevalt. Sellest ongi tingitult Maa eristumine erinevateks kliimavöötmeteks. thumb|300px|Kliimavöötmed Põhikliimavöötmete õhuringluse üldine iseloom jääb kogu aasta jooksul muutumatuks.
Põhivöötmed on:
Vahekliimavöötmed asuvad põhikliimavöötmete vahel ja nende kliimatingimused muutuvad aasta jooksul. Pool aastat valitsevad vahekliimavöötmes lõunapoolse põhikliimavöötme kliimatingimused ja pool aastat põhjapoolse põhikliimavöötme tingimused. Vahekliimavöötmes toimuvad kliima muutused vastavalt Päikese asendile Maa suhtes. Kui Päike on seniidis põhjapoolkeral, siis nihkuvad kõik põhikliimavöötmed nendest põhja pool asuva vahekliimavöötme peale. Kui Päike on lõunapoolkeral seniidis, siis nihkuvad kõik põhikliimavöötmed nendest lõuna pool asuva vahekliimavöötme peale.
Vahevöötmed on:
Kliimavöötmete piirid pole päris sirged, neid mõjutavad asend ookeani suhtes, hoovused ja mäestikud.
Välislingid
Klimaat
Poliitiline Politsei
1920. aastal asutatud kaitsepolitsei nimetati pärast 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatset ümber poliitiliseks politseiks, mille ülesandeks oli Eesti riikluse vastu suunatud konspiratiivse tegevuse väljaselgitamine ja vastuluure.
Juhid ja struktuur
Eesti Vabariigi korrakaitse-, kriminaalkuritegevuse ja poliitiliste kuritegudega jälitamise ja avastamisega tegelevad politseiharud koosnesid 1924. aastast ühise Politsei Peavalitsuse juhtimise all olevast kolmest harust: välis-, kriminaal- ja poliitilisest politseist. Esimestel aastatel oli igaühel neist oma peavalitsus. Politsei Peavalitsuse hilisemad nimed olid Politseivalitsus (tegutses 1929–1938) ja Politseitalitus (1938–1940).
Politsei kõrgem juht oli politseidirektor, tema abi oli politsei abidirektor, Politsei Peavalitsuse osakonnajuhataja oli politseiinspektor. Poliitilise politsei jaoskondi juhtisid komissarid ning abikomissarid.
Aastatel 1925–1930 oli Poliitilise Politsei tegevus passiivne. 3. aprillil 1930 aga lasti Tallinnas maha Vabadussõja kangelane, 1924. aasta mässu mahasurumist juhtinud kindral Johan Unt, see traagiline juhtum aktiviseeris polpolile tööd Eesti riigikorra vastastega.
Piirkondlikud asutused
Aastail 1918–1925 moodustasid maakonnad koos maakonnalinnaga politseiringkonna (politseivalitsus).
Alates 1925. aastast allusid kohalike prefektuuride komissarid kohtadel Politsei Peavalitsuse abidirektorile ning tema alluvuses olevale poliitilise politsei inspektori aparaadile. Poliitilise politsei organisatsioon koosnes 220 mehest, viiendik neist asus Tallinnas.
Alates 20. oktoobrist 1939 määrati poliitilise politsei komissaride tegevuspiirkonnad ja asukohad järgmiselt:
Poliitiline politsei ja 1940. aasta juunipööre
Kui pöördeoht Eestis juba päevselge oli, otsis kriminaalpolitsei 16. juunil 1940 Pärnust puhkuselt üles vastuluure ja tsensuuri eest vastutava vanemassistendi Villem Tamme ja toimetas ta politsei peavalitsusse. Algas polpoli dokumentide hävitamine. 21. juunil 16.30 ilmusid Oleviste kiriku ette kaks Nõukogude Punaarmee tanki ja veoautot.
Ainukest «reaalset vastupanu» punaarmeelastele ja 20 viinastunud «revolutsionäärile» osutas Boris Nykänen, kes polpoli aknast hüüdis: «Kaltsakate korraldustele me ei allu!» Nõukogude saatkonna «TASS-i korrespondendi» Pjotr Izmestjevi juhtimisel saabusid viis ohvitseri. Meestelt võeti relvad. Järgmisel päeval arreteeriti ja jäid kadunuks Kaitsepolitsei asedirektor Konstantin Kirsimägi ja komissar Julius Edesalu. Siseministri asetäitja August Tuulse sooritas koos abikaasa Nelliga enesetapu.
23. juunil 1940 kutsuti politseidirektor Johan Sooman Nõukogude saatkonda Pikale tänavale jutuajamisele Andrei Ždanoviga. Polpoli 11 veel arreteerimata ametnikku olid peakorteris Punaarmee, NKVD ja RO meeste valve all. Polpoli uueks ülemaks määrati Hans Grabbe, ametnikele tuttav kui juudi kultuuriühingu Licht aktivist Hasa Hoff, andis korralduse ruumist lahkumata uurida sidepataljoni relvastatud vastuhakku.
Vabariigi valitsuse otsusega 29. juunist vabastati ametist poliitilise politsei komissari kohusetäitja Pärnus Rudolf Uus. 31. juulist 1940 aastal vabastati siseministri poolt ametist kaitseseisukorra seaduse § 12 p. 2 põhjal: poliitilise politsei komissar Tartust Albert Ojasoon, poliitilise politsei komissar Petseris Eduard Kapsta, poliitilise politsei abikomissar Tallinnas Sulev Järvits, poliitilise politsei vanem assistent politseitalituses Villem Tamm, poliitilise politsei vanem assistent poliitilise politsei komissari juures Tallinnas Elmar Varte, poliitilise politsei vanem assistent poliitilise politsei komissari juures Tallinnas Hans Pipar, poliitilise politsei vanem assistent poliitilise politsei komissari juures Tallinnas Valter-Eduard Rõigas,  poliitilise politsei vanem assistent poliitilise politsei komissari juures Tallinnas Artur Nõgu,  poliitilise politsei Tallinna komissari sekretär Aleksander Läve, agent poliitilise politsei komissari juures Tallinnas Jaan Põldoja, poliitilise politsei inspektor Tanel Võhma
1. augustist 1940 vabastati ametist kaitseseisukorra seaduse § 12 p. 2 põhjal: poliitilise politsei komissar Narvas Märt Masvere, poliitilise politsei vanem assistent Valgas Johan Mägi, poliitilise politsei assistent Valgas Herbert Kompus, poliitilise politsei assistent Valgas August Nurmeta,  poliitilise politsei agent Valgas Juhan Visnapuu , .
Merje Müürisepp
Merje Müürisepp (sündinud 16. jaanuaril 1975 Tapal) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas Merje Müürisepp Vinni-Pajusti Gümnaasiumis aastatel 1982–1993 ning arhitektuurialase kõrghariduse Tallinna Tehnikakõrgkoolis aastatel 1994–2001. Aastatel 2006–2007 läbis Merje Müürisepp Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri restaureerimise ja konserveerimise täiendõppe kursuse.
Aastatel 1997–2006 töötas Merje Müürisepp arhitektuuribüroos Kolm Pluss Üks OÜ, 2005–2006 Tartu Linnavalitsuse arhitektuuriosakonnas arhitektina ja 2006–2010 Tartu Ülikooli arhitektina. Alates 2015. aastast töötab Merje Müürisepp Arhitektuuribüroo Sport OÜ-s ja on selle üks omanikest.
Merje Müürisepa tuntumad tööd on eramu Tallinnas Naeri tänaval, kortermaja rekonstruktsioon ja laiendus Koidula tänaval Kadriorus ning terrassmajad Tiskres. Ülikooli arhitektina on Merje Müürisepp projekteerinud Tartu Üliõpilasmaja sisekujunduse ja ülikooli Iuridicumi aia kujunduse. Töid iseloomustavad mitmekülgne materjalikasutus, oskuslik planeering ja hea keskkonnatunnetus.
Vesikulaarne tekstuur
pisi|Vesikulaarne [[basalt roheliste oliviini fenokristallidega]]
Vesikulaarne tekstuur on purskekivimeile omane tühikuline ehk poorne tekstuur.
Vesiikulid tekivad gaaside eraldumisel laavast, seetõttu on vesiikulid sileda pinnaga. Vesiikulite sile pind eristab vesikulaarset tekstuuri kavernoossest, mille korral on tühikud tekkinud näiteks mingi mineraali väljalahustumisest või muudel põhjustel. Kui vesiikulite pinnad on kattunud teise mineraali mikrodruusidega, nimetatakse sellist tekstuuri miarooliliseks. Mandelkivitekstuuri korral on aga tühikud täitunud mõne teise mineraaliga.
Benedikte Ferner
Benedikte Ferner (sündinud 27. septembril 1963) on kuningas Olav V tütre printsess Astridi ja Johan Martin Ferneri teine tütar.
Ta on olnud kaks korda abielus. 30. aprillil 1994 abiellus ta Risi kirikus Oslos Rolf Woodsiga; nad lahutasid 1998. aasta septembris. 2. detsembril 2000 abiellus ta samas kirikus Mons Einar Stangega, abielu lahutati 2002. aasta juulis. Praegu elab ta koos Aage Hvindeniga. Järeltulijad tal ei ole.
Benedikte Fernerile kuulus 1997–2013 eksklusiivriiete butiik Oslos.
1. augusti 2007 seisuga oli Benedikte Ferner Briti troonipärimisjärjekorras 80. kohal.
Rombiline süngoonia
Rombiline süngoonia (inglise orthorhombic system) on kristallograafias üks kuuest süngooniast, mille iseloomulikuks tunnuseks on kolm erineva pikkusega kristallograafilist telge, mis on üksteise suhtes risti.
Rombilisse süngooniasse kuulub kolm punktigruppi:
Julius Johannson
Julius Johannson (nimevariant ka Julius Johanson) on olnud mitme tuntud inimese nimevariant:
Alenka Gotar
Alenka Gotar (sündinud 23. augustil 1977 Domžales) on Sloveenia ooperilaulja, sopran. Esindas Sloveeniat 2007. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Helsingis, kus esitas Andrej Babići laulu "Cvet z juga" ("Lilleõis lõunast", tõlgitud ka "Lõunalill"), laul saavutas 15. koha.
Muusikaline tegevus
Alenka Gotari repertuaar on mitmekülgne. Ta töötab ka muusikaõpetajana.
Rollid ooperites
Ljubljana Ooperimajas:
Salzburgis:
Aleksander Kurtna
pisi|Aleksander Kurtna haud Metsakalmistul Aleksander Kurtna (kuni 1935 Aleksander Kurson) (7. oktoober (vkj)/ 20. oktoober 1914 Räpina – 31. jaanuar 1983 Tallinn) oli eesti tõlkija ja polüglott.
Elulugu
Kurtna sündis Räpinas (ristitud Räpina õigeusu kirikus) põllutööametniku perekonnas. Kurtna isa oli eestlane ja luterlane, ema venelane ja õigeusklik. Aastatel 1921–1923 õppis ta Kuressaare algkoolis, 1923–1925 Valga algkoolis, 1925–1927 Petseri gümnaasiumi ettevalmistusklassis, 1928–1930 Võru Õpetajate Seminaris ja 1930–1932 Petseri gümnaasiumis. Aastatel 1933–1935 õppis ta Petseri vaimulikus seminaris. Aastal 1935 sai ta stipendiumi õppimaks Vatikanis ja läks ettevalmistavateks õpinguteks Lvivi Ülikooli. 1936. aastal siirdus ta õppima paavstlikku kolleegiumisse Russicumi, 1939. aastal sai ta Vabariigi presidendilt Konstantin Pätsilt stipendiumi uurimistööks Vatikani arhiivis.
Pärast vabanemist Siberi vangilaagrist 1954. aastal naasis Kurtna Eestisse ja asus tegelema kirjandusega. 1957. aastal ilmus tema järelsõnaga Giovanni Boccaccio "Dekameron" Johannes Semperi tõlkes. Kurtna suri 31. jaanuaril 1983 ja ta maeti 4. veebruaril Tallinna Metsakalmistu kirjanike künkale.
Lapsepõlv
Aleksander Kurtna kasvas üles eesti-vene segaperekonnas. Aleksandri isa Viktor Aleksander Kurson sündis Viljandimaal Pöögle vallas 1887. aastal. Õppis Venemaal Uspenski põllutöökoolis ja töötas enne Esimest maailmasõda Venemaal ja Eestis mõisavalitseja ja põllutööinspektorina. Sõjaväeliselt auastmelt oli ta nooremleitnant. Aleksandri ema Eugenia (sündinud 1891) elas perega kuni 1922. aastani Tula kubermangus.
Aleksandri isa Viktor osales Esimeses maailmasõjas ja siirdus 1918. aastal samuti Venemaale. Kui Kursonid (1935. aastal eestistatud Kurtnaks) Eestisse ümber asusid (1922), oli Aleksander 6-aastane, tema 4-aastane õde Veera sündis Tulas. Aleksander, Veera ja ema olid õigeusku, isa luterlane. Pere kodune keel oli Venemaal ilmselt vene keel, sest ema ümberasumisel eesti keelt ei rääkinud. Isa Viktor seevastu oskas nii kõnes kui kirjas eesti, vene ja saksa keelt. Hiljem sündis Kursonitel Eestis veel kaks poega: Jüri (1923) ja Nikolai (1924).
Usuline tegevus
Aleksander Kurtna õppis aastatel 1933–1935 Petseri vaimulikus seminaris sooviga saada õigeusu preestriks. Sellel perioodil aktiveerusid Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku (EAÕK) ja Rooma-Katoliku Kiriku kokkupuuted. Rooma-Katoliku Kirik alustas Eestis uniaadisihilist idariituse misjonitegevust, mida Eestis juhtis jesuiitide ordu. Väidetavalt säilitas EAÕK Rooma-Katoliku Kiriku lähenemise suhtes ettevaatliku ja valdavalt kriitilise hoiaku. Konvertiite aga esines, nende hulgas Kurtna. Kurtnaga koos vahetas konfessiooni teinegi Petseri seminarist Juhan Raidal. Mõlemad kavatsesid pärast Petseri seminari lõpetamist sõita õppima Rooma, eesmärgiga hakata tulevikus Eestis katoliku idariituse preestriks. Veel samal aastal (1935) astus Kurtna Poolas Dubnos asunud Paavstlikku Idaseminari. 1936. aastal kutsus jesuiitide ordu Kurtna Rooma ja võimaldas talle stipendiumi õppimaks Paavstlikus Kolleegiumis Russicum. 1940. aastal otsustas jesuiitide ordu Kurtnat siiski mitte vastu võtta, kuna noormehel puudunud sisemine tahe preestriks saada. Arvatakse, et Kurtna viibis aastatel 1939–1942 Vatikanis. 1943.aasta esimesel poolel oli Roomas vangis. Ometi esitati Nõukogude uurimisorganite poolt piiskop Profittlichile süüdistus, et ta olevat varjanud "Nõukogude võimuorganite eest kultuseteenri Kurtna kavatsust põgeneda illegaalselt Soome kaudu Itaaliasse".
Luuretegevus
Pekka Erelti andmetel oli Aleksander Kurtna Teise maailmasõja ajal Vatikanis elades algul Nõukogude Venemaa, seejärel aga Saksa spioon. Kui 1940. aastal katkes Eestist saadav stipendium, hakkas vastutasuks Kurtna liitumise eest Nõukogude spioonivõrguga teda rahastama NSV Liidu Teaduste Akadeemia. Suvest 1941 kuni juunini 1942 töötas ta aga sakslaste heaks.
30. juunil 1942 Kurtna vahistati ning saadeti 15. augustil 1943 sõjatribunali ette. Aastatel 1944–1954 jätkus ta vangistus Siberis Norilskis. Pekka Erelt kirjutab: "olles mitme isanda teener, pettis ta tegelikult neid kõiki. Võib arvata, et ta omamoodi nautis seda suurt kombinatsioonide mängu".
Tõlketegevus
Pärast vangistusest vabanemist pühendus Kurtna tõlkimisele. Ta on tõlkinud eesti keelde arvukalt kirjandusklassikat, nii proosat, draamat kui ka luulet. Kurtna tõlgitud autorite hulka kuuluvad Friedrich Dürrenmatt, Luigi Pirandello, Dante Alighieri, Bolesław Prus, Sławomir Mrożek, Giordano Bruno, Eugène Ionesco, Miguel de Cervantes Saavedra jpt. Kurtna valdas juba noorena suurepäraselt vene, ukraina, poola, saksa, itaalia ja ladina keelt ning mõistis prantsuse, inglise, uuskreeka ja soome keelt. Ta olevat mõistnud kokku 26 keelt.
Aleksander Kurtna oli alates 1967. aastast Kirjanike Liidu liige.
Keila põllumeeste konvent
Keila põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Keila linnas.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Harku, Saue ja Keila vald.
17. mail 1936 valiti konvendi liikmeteks Juhan Ploompuu, Juhan Tui, Aleksander Tammisoo, Eduard Peanberg, August Alter, August Luhalaid, Johannes Rondik, Johannes Paalberg, Aleksander Kutser, Johannes Põldvere, August Ventsel, Osvald Leemann, Hans Reintam, August Kaps ja Johannes Reintalu.
Alexander Ferner
Alexander Ferner (sündinud 15. märtsil 1965 Oslos) on kuningas Olav V tütre printsess Astridi ja Johan Martin Ferneri kolmas laps ning esimene poeg.
Ta abiellus 27. juulil 1996 Holmenkolleni kabelis Oslos islandlanna Margrét Gudmundsdóttiriga (sündinud 27. märtsil 1966). Neil on kaks last:
1. augusti 2007 seisuga oli Alexander Ferner on Briti troonipärimisjärjekorras 74. kohal.
Padise põllumeeste konvent
Padise põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Vasalemma külas.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Nissi, Padise, Nõva ja Pakri vald.
17. mail 1936 valiti konvendi liikmeteks Jakob Hiietamm, Gustav Klaamann, Rudolf Kuris, Johannes Trikk, Aleksander Laur, Kristjan Rannasalu, Richard Palmre, Eduard Uusmaa, Jaan Edovald, Aleksander Silver, Johannes Pillapart, Johannes Reinsalu, Johannes Ney, August Rosvald ja Jaan Neo.
Noarootsi põllumeeste konvent
Noarootsi põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Haapsalu linnas.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Vormsi, Noarootsi, Riguldi, Oru ja Taebla vald.
17. mail 1936 valiti konvendi liikmeteks Voldemar Allpere, Hugo Põlluste, Villem Niinelaid, Juhan Tormet, Jüri Pedruk, Aleksander Laving, Peeter Kopamees, Paul Treiberg, Anton Fagerlund, Hermann Bruus, Johannes Orgla, Aleksander Saar, August Trikk, Andres Vikström ja Johannes Ahlros.
Ristikheina-taevastiib
Ristikheina-taevastiib (Polyommatus icarus Rott.) on sinilibliklaste sugukonda taevastiiva perekonda kuuluv liblikaliik.
Ristikheina-taevastiib on levinud Euroopas ja Põhja-Aafrikas. Ta elab kõikjal Briti saartel kuni Orkney saarteni ja Välis-Hebriidideni. Aastal 2005 avastati ta Kanadast Québecist Mirabelist ja tema levila tundub seal laienevat.
thumb|left|Emasliblika alakülg Isaste ülakülg on lillakassinine, peenikese musta äärega. Emased on pruunid, punaste täppide riviga tiiva servas. Isased on alt hallikad, emased pruunikamad. Kummalgi sool on tagatiibade servas rida oranže või punaseid täppe. Rida võib ulatuda esitiibadele, kuid seal on täpid väiksemad, vahel puuduvad üldse. Täpirida eraldab tiivaservast peenike just joon. Tagatiibadel on umbes 12 ja esitiibadel 9 musta keskmega valget täppi. Tiibade välisserval ei ole musti ristjooni, mis võimaldab eristada ristikheina-taevastiiba teistest lähedastest liikidest.
Röövik on väike, kahvaturoheline kollaste triipudega ja näeb natuke nälkja moodi välja. Röövikueas toimub ka talvitumine.
Ristikheina-taevastiib meeldib sipelgatele, kuigi mitte nii palju kui mõni teine siniliblikaliik. Vastne on oliivroheline ja elab alguses maapinnal, kuni sipelgad selle oma pessa kannavad. Vastne valmistab oma kehas mesinestet, mida sipelgad lakuvad, kuni vastne pesas elab.
Eestis on ta tavaline, lendab juuni keskpaigast juuli keskpaigani, harva teist põlvkonda moodustades ka augustis ja septembris.
Lõuna-Inglismaal vahetub aastas kaks põlvkonda, kellest esimene lendab mais-juunis ja teine augustis-septembris. Põhja-Inglismaal vahetub aastas üks põlvkond, kes lendab juunist septembrini.
Muumitroll
thumb|Muumitroll Muumitroll (rootsi Mumintrollet, soome Muumipeikko) on Tove Janssoni muumilugude keskne tegelane, Muumipapa ja Muumimamma poeg, seiklejahingega noormees, kes kuulub muumitrollide - väikeste, valgete, ümarate ja pehmete väiketrollide hulka ning elab helesinises muumimajas.
Ralambo
Ralambo (1575 Alasora – 1612 Ambohitrabiby ) oli merinade maa (Madagaskari keskpiirkond) valitseja 16. sajandi teisel poolel.
Ta oli kuningas Andriamanelo poeg; too oli viinud pealinna Alasorasse.
Ralambo jätkas oma isa poliitikat, püüdes riiki laiendada. Olles vallutanud Antananarivo ümbruse, pani ta oma riigile nimeks Imerina Ambaniandro ('kõrge maa päikese all'). Arvatakse, et nimi oli käibel juba palju varem ning Ralambo tegi selle lihtsalt ametlikuks.
Nagu Andriamanelogi, on Ralambo kultuuriheeros, kelle valitsemisajale omistatakse seebuliha söömise algus, püha kümbluse fandroana traditsiooni algus ning hova-andriana süsteemi kehtestamine. Viimane jaotab kuninga alamad kaheks grupiks või klanniks (hovad ja andrianad), mille liikmetele on ette nähtud endogaamia. Riigi laienedes laienes see süsteem kogu merinade maale.
Ralambol oli abielust Andrianamboninolona ja Rasoavimbahoaka Rafotsindrindramanjaka tütre Ratompokoandriambavy Ratsitohinina poeg Andrianjaka ning abielust Andriamamilazabe ja Andriamanentohento tütre Ratompokoamandrainy Rabehavinaga poeg Andriantompokoindrindra ja tütar Ravaomasina. Peale selle olid Ralambol veel pojad Andriampanarivomanga, Andriantompobe, Andriamasoandro, Andrianakotrina, Andriantsinompo, Andriampolofatsy ja Andrianimpito.
Viited
Artikli kirjutamisel on kasutatud prantsuse vikipeedia artiklit seisuga 26.09.2008.
Fredriksten
Fredriksten on kindlus Norras Haldenis (varem kandis linn Fredrikshaldi nime).
Ajalugu
Fredriksteni kindlus rajati 17. sajandil. See oli mõeldud asendama senist piirilinnust Bohusi, mis läks 1658. aastal Roskilde rahulepinguga Rootsi valdusse. Kindlus nimetati Taani ja Norra kuninga Frederik III järgi.
Kindlust piirati 17. sajandil mitmel korral.
Põhjasõja ajal üritasid Rootsi väed kaks korda Fredriksteni ja Fredrikshaldi vallutada. 11. detsembril 1718 hukkus kindluse piiramisel Rootsi kuningas Karl XII.
Airbus A340
Reisijaid mahub lennukisse 263–419 ja lennukaugus on 12 400–16 600 km (6700–9000 meremiili)
Airbus A340 sarnaneb kahemootorilise lennukiga Airbus A330. See võimaldab 1–3-päevase täiendõppega kasutada nende lennukite juhtimiseks samu lendureid (tavaliselt kulub teist tüüpi lennuki juhtimise õppimiseks ja loa saamiseks 25 päeva).
Fredriksten
Kindlus tänapäeval
Tänapäeval asub Fredrikstenis Norra kaitseväe logistika- ja halduskolledž. Kindluse alal töötab muuseum ning seal korraldatakse näitusi, suvel ka vabaõhukontserte.
Airbus A340
Lennukikere on silindriline, välisdiameetriga 564 cm. Salongi siselaius on 528 cm.
Euroopa lennukiehitaja Airbus teatas, et neljamootoriliste Airbus 340, mida kasutavad näiteks nii SAS kui ka Finnair, ehitamine lõpetatakse 2011. aasta lõpus, kuna seda lennukitüüpi pole keegi juba pikemat aega tellinud.
A340-200
Airbus A340-200 on ainuke reisilennuk, mille tiivaulatus on suurem kui lennuki enda pikkus.
A340-300
Keskmise lennukaugusega A340-300-l on sellest lennukisarjast kõige rohkem kasutajafirmasid.
A340-500
Airbus A340-500 on oma sarjas kõige suurema lennukaugusega.
A340-600
Oli mõnda aega maailma pikim lennuk, kuid selle ületas uuem Boeing 747-8I.
Graafiline struktuurivalem
100px 130px 100px
Skelettvalemiga saab kujutada ka alkeenide cis- ja trans-isomeere. Lainelise joonega kujutatakse keemilist sidet kui stereoisomeer ei ole teada või kui tegemist on isomeeride seguga (vaata allolev joonis). 400px|Alkeenide stereokeemia
Vesiniksidemeid kujutatakse punktiirjoonega.
Kokkuleppeliselt on orgaanilises keemias kasutusel kindlad sümbolid enamesinevate aatomirühmade (asendusrühmade) tähistamiseks. Neid sümboleid kasutatakse tihti ka skelettstruktuuride joonistamisel. Mõned näited:
Me = CH3– ; Et = CH3CH2– ; Ph =  C6H5– ; Bn = C6H5CH2– ; X = halogeeni aatom ; R = alküülrühm, ka igasugune asendusrühm. pisi|[[rasvhapped|Rasvhappe siksakprojektsioon]] Siksakprojektsiooni korral esitatakse süsinikuahel siksakjoonena tasapinnal. Vajadusel lisatakse stereoisomeere eristavad sidemed.
Palu-härghein
pisi|Aedkimalane palu-härgheina tolmeldamas Palu-härghein ehk aas-härghein (Melampyrum pratense) on mailaseliste sugukonna härgheina perekonda kuuluv taimeliik.
Nimetus
Eestikeelne nimetus tuleb sellest, et ta kasvab palumetsades.
Taime rahvapärased nimetused on vainu-jaanihein, karukaerad, varbalill, võihein.
Taksonoomia
Liigi ladinakeelne nimetus pärineb Carl von Linnélt.
Palu-härghein sarnaneb mets-härgheinaga. Kõrglehed ei ole lillad nagu harilikul härgheinal. Õied ei ole erkkollased nagu harilikul härgheinal ega tumekollased (kuldkollased ) nagu mets-härgheinal, vaid on osalt valged, osalt kollased. Õied on mets-härgheina õitest peaaegu poole pikemad.
Palu-härghein kasvab enamasti kuivemates ja kehvema mullaga paikades kui teised härgheinaliigid.
Levik
Palu-härghein on Eestis tavaline.
Kasvukoht
Kasvukoht on puittaimede lähedal (enamasti kuivas) hõredas palumetsas, eriti männikus, ka segametsas, kasvukohtadel massiliselt. Kuivades palumetsades on teda rohkelt. Ta on palumetsade tüübirühma iseloomulik liik, tal ei ole seal toidupuudust. Kasvab ka rabaservadel ja niitudel. Eelistab happelist mulda, kasvab sageli ka liivastes, kuivades ja väheviljakates kohtades.
Välimus
Kõrgus on Eestis 10–30 cm (10–40 (50) cm ).
Nii varrelehtedel kui ka kõrglehtedel on leheserv alusel enamasti üksikute kõverdunud hammastega. Lehetipud on teritunud. Lehed on pehmed ja lopsakad.
Õiekate on kaheli, õis on mõlemasuguline. Tupp on Lihtlehine, ka kroon on lihtlehine. Õied on kahvatud või peaaegu valged, Eestis umbes 1,5 cm (1,5–2 cm ; õiekrooni pikkus 1–1,5 cm) pikkused, tipuosas kollakad, alaosas kollakasvalged (huuled kollased, putk valkjas).
Seemned on küllaltki suured, meenutavad sipelganukke.
Elutsükkel
Palu-härghein on ühekojaline üheaastane taim.
Eestis õitseb juunist septembrini (maist septembrini).
Paljuneb tõhusalt seemnetega. Seemned meenutavad sipelganukke, mistõttu sipelgad viivad neid kaasa. Järgmisel aastal kasvab taim sama tihedalt.
Ökoloogia
Palu-härghein on poolparasiit, kes kinnitub juurtega puu, põõsa või kääbuspõõsa juurele.
tedred, metsised ja mõned muud maapinnal toituvad linnud söövad peamiselt palu-härgheina seemneid, metsised suvel ka lehti. Kariloomad söövad teda, kuid söödaväärtus on madal. Hendrik Relve järgi söövad tedred, metsised ja paljud sõralised teda lehtede pärast. Teda söövad ka niidu-võrkliblika röövikud.
Mürgisus
Palu-härghein on veidi mürgine. Tundlikumatel inimestel soovitatakse vältida tema mahla sattumist limaskestale. Mürgistus tekitab kõhulahtisust, peavalu ja peapööritust.
Rahvameditsiin
Rahvameditsiinis ravitakse haudunud varbavahesid pudruks hõõrutud palu-härgheina ülemise poolega, mis pannakse varvaste vahele.
Austria rahvameditsiinis on palu-härgheina kasutatud reuma ja veresoonte lubjastumise raviks teena või padja sisuna.
Aleksandr Menšikov
pisi|Aleksandr Danilovitš Menšikov, 1716–1720 Aleksandr Menšikov (vene Александр Данилович Меншиков Aleksandr Danilovitš Menšikov; 6. (16.) november 1673 Moskva – 12. (23.) november 1729 Berjozov, Handi-Mansimaa) oli Moskoovia tsaaririigi ja Vene impeeeriumi sõjaväelane, riigimees, vürst ja kindralfeldmarssal (1709). Ta oli Peterburi esimene kindralkuberner (1703–1724 ja 1725–1727). Menšikov määrati kõikide põhjasõja aegsete vallutuste juhiks. 1707. aastal andis Peeter I talle Ingerimaa hertsogi tiitli, kuid see tiitel võeti 1727. aastal ära, kui Menšikov paleepöördes kaotajaks jäi. 1727. aastal pälvis ta ka generalissimuse auastme (oli teine Šeini järel, kuid esimene Vene impeeriumis), kuid juba samal aastal võeti talt ka see tiitel.[ viide?]
Menšikovi tegelik päritolu on seni teadmata. Vastupidi Katariina- ja Stalini-aegsele ajalookirjutusele, milles teda peeti tänavapoisiks, on nii 18. sajandi Euroopa kui ka tänapäeva vene ajaloorevisjonistid teda Romanovite suguvõsa järglaseks ning seega Vene impeeriumi seaduslikuks troonipärijaks pidanud. Seetõttu suhtusid Peeter I (kelle päritolu on siiani ebaselge) ning tollase Euroopa ja Moskoovia aristokraatia temasse austusega.
Noorus
Aleksandr Menšikov (Leforti õpilane) oli tsareevitš Pjotr Aleksejevitši kaaslane noorukipõlve sõjamängudes. 1691. aastal, olles Peeter I juhitava Preobraženski polgu bombardiir, osales ta koos tsaariga 1692. aastal Pereslavl-Zalesski lähedal Pleštšejevo järvel esimeste Venemaa sõjalaevade ehitamisel Pereslavli flotilli jaoks ja 1693. aastal retkel Jäämerele. 1694. aastal osales Menšikov Peeter I korraldatud sõjalistes manöövrites Kožuhhovo küla juures ning 1695. aastal paistis ta silma vaprusega Azovi vallutamisel ja 1700. aastal alanud Põhjasõjas.[ viide?]
Ta oli väga haritud, tark ja andekas väejuht.
Aastatel 1697–1698 saatis Aleksandr Menšikov tsaar Peetrit tema ringreisil Euroopas, nn Suure saatkonna koosseisus, olles tsaari saatkonna laekur. Pärast Suure saatkonna jagunemist suundus tsaar Viini, kus kohtus Austria keisriga, ja Menšikov juhtis esialgu Londonisse jäänud saatkonnaosa, kus ta kohtus Inglise kuningaga.
1698. aastal, pärast seda, kui Šein oli streletside mässu maha surunud, naasis Menšikov koos tsaariga Moskvasse, kus korraldati mässajatest aristokraatide ja nende kaasosaliste hukkamine.
Pärast tsaari lähedase sõbra Franz Leforti surma jäi Menšikov Peeter I üheks tähtsamaks kaaslaseks Moskva tsaaririigi reformimisel Vene tsaaririigiks.
Menšikov Põhjasõjas
Aleksandr Menšikov osales 1700. aastal alanud Põhjasõjas koos Boriss Šeremeteviga, kes viis ellu põletatud maa taktikat Eestimaal ja 1702. aastal Nöteborgi kindluse vallutamise juhtimisel. Lahingus näidatud vapruse eest määrati porutšik Menšikov vallutatud Nöteborgi kindluse (nimetati ümber hollandi- või saksapäraseks Schlüsselburgiks 'võtmelinnus') ja Nyeni (nimetati 2. mail 1703 ümber Slotburgiks) kindluse komandandiks.
Ingerimaa ja Peterburi kuberner Schlüsselburgis
16. mail 1703 pani Menšikov (mitte Peeter I, kes oli sel ajal Karjalas) neist kahest kindlusest lääne pool esimese nurgakivi Sankt Pieter Burchi muldkindluse loodebastionile, mis ehitati Jänesesaarele. Ta määrati kõigi vallutatud maade ja ka esimeseks Peterburi kuberneriks. 1703. aastal osalesid Menšikov ja Peeter I Ingerimaa vallutuslahingutes ja 19. juulil 1703 anti Menšikovile luba pidada isiklikku ihukaitse Ingerimaa polku, mille jaoks oli õigus vaid troonipärijatel.[ viide?]
Peterburi piirkonna kaitserajatiste rajamise käigus asutas Menšikov sõjaliste vajaduste rahuldamiseks Sviri jõe ääres Olonetsi laevaehitusdokid (tänapäeva Lodeinoje Pole linn), kust juba 22. augustil 1703 lasti vette esimene 22 kahuriga Balti laevastiku fregatt Štandart.[ viide?]
Narva piiramine
1704. aastal osales Menšikov Narva piiramise lahingus, mille tulemusena linn 30. augustil vallutati. Menšikov nimetati kindralmajoriks ning tsaar määras ta veel kord "Narva ja kõigi vallutatud maade" kindralkuberneriks.[ viide?]
Kaliszi lahing
1705. aastal juhtis Menšikov 20 000 mehest koosnevat Venemaa-Saksimaa-Poola väge Rootsi korpuse vastu Poolas. Menšikovi juhitud vägedele seisis vastu 5000 Rootsi sõdurit kindral Arvid Axel Mardefeldi juhtimisel toimunud Kaliszi lahingus. Vene väed saavutasid võidu Rootsi vägede üle. Vangi langes 2598 sõjaväelast (suurem osa olid saksi palgasõdurid, kes olid aasta varem Rootsi poole üle läinud ), nende seas üle saja ohvitseri, sh Poola magnaate. Vene poolel teeninud kindralleitnant von Rönne vangistas kindral Mardefeldi, võttis vastu vangilangenud Rootsi kindrali mõõga ja edastas selle Vene vägede juhatajale Menšikovile.[ viide?]
Võidu auks korraldas Menšikov Varssavis pidustused ning Püha Saksa-Rooma keiser teda autasustati kuningas Augusti ettepanekul Püha Rooma Impeeriumi Kõrgeaulise vürsti tiitliga. Kõrgeaulisel vürstil käskis tsaar Peeter I välissaadikute ja ülikute vastuvõtmiseks sisse seada oma õukonna, "nagu Saksamaa keisril": ülemõuemeistri, ülemmeistri, ülemkammerhärrade ja õuemeistritega. Tsaar Peeter I kinkis Menšikovile 30. mail 1707 sünnipäevaks Ingerimaa vürsti tiitli.[ viide?]
1708. aastal Lesnaja lahingus oli Menšikov tsaar Peeter I järel üks võidukatest väejuhtidest, juhtides lahingus vasakut tiiba Adam Ludwig Lewenhaupti vägede vastu.
Eestimaa kindralkuberner
1712. ja 1716. aastal toimus Eestimaa kindralkuberneri Menšikovi korraldusel Eestis rahvaloendus.
1715. aastast olid Menšikovide valduses Lagedi, Saha ja Väo mõis Harjumaal. Aleksandr Menšikov oli 1719–1728 Peterburi, Eestimaa, Liivimaa ja Ingerimaa kindralkuberner.
Võimu kaotus ja langus
1725. aastal aitas Menšikov troonile Katariina I, kuid 1727. aastal Katariina I suri ja trooni päris Peeter I poja Aleksei Petrovitši alaealine poeg Peeter II, kelle üle oli Menšikovil võimu algusaastail väga suur mõju. Ta laskis oma tütre Maria Menšikova Peeter II-ga kihlata (Maria oli Peetrist 4 aastat vanem). 1726. aastal lõpetas ta palga maksmise väikeametnikele, öeldes, et nood võtavad niikuinii palju altkäemaksu ehk "kõik varastavad nagunii".[ viide?]
Õukonnaintriigidest tulenenud võimuvõitluses kõrvaldati vürst A. Menšikov õukonnast ning süüdistatuna riigivara vargustes saadeti ta pagendusse. 1728. aastal toimus paleepööre (osa ajaloolaste arvates riigipööre). Menšikovi kõrvaldamise järel sai riigis täieliku võimu välismaalastest koosnev ametnikkond ning edaspidised Vene valitsejad saabusid Saksamaalt (üks Kuramaalt).[ viide?]
1729. aastal haigestus Menšikovide pere pagenduses rõugetesse. Kõigepealt suri Maria, pisut hiljem Menšikov (väidetavalt). Järgmise aasta alguses suri ka Peeter II.[ viide?]
Mandelkivitekstuur
pisi|[[Andesiitne kivim mandelkivitekstuuriga, vesiikuleid täidab tseoliit. Pildi läbimõõt on umbes 8 cm]]
Mandelkivitekstuur on kivimite tekstuur, mille korral tühikud (vesiikulid või kavernid) on täitunud mineraaliteradega.
Levinuimad mandelkivitekstuuri moodustavad mineraalid on tseoliit, kaltsiit ja kvarts. Neid nimetatakse sekundaarseteks mineraalideks, sest nad ei moodustunud kivimiga üheaegselt, vaid hiljem, tavaliselt hüdrotermaalsetes tingimustes.
Seriaalide loend
Siin on loetletud teleseriaale ja videoseriaale.
Andriamanelo
Merinade pärimuses on Andriamanelo kultuuriheeros, kellele omistatakse näiteks rauast relvade (odaotste; "lendav raud" või "lendav tuli") ja labidate leiutamine või kasutuselevõtt. Nende relvade ning sugulastest Menabe kuningatelt saadud tulirelvade abil hirmutas Andrianamelo oma naabreid ja laiendas oma valdusi.
Samuti omistatakse talle puust piroogide valmistamise leiutamine (viimane oli tegelikult küll tuntud juba enne Madagaskari asustamist). Samuti olevat tema võtnud kasutusele ümberlõikamise, fanorona ning alaondrana rituaali, mis võimaldab lähisugulaste abielu.
Andriamanelo saabumine märkis vazimbade valitsemise lõppu Alasoras ja Andriana dünastia algust.
Ajalooliselt on teada, et Andriamanelo ja tema poeg Ralambo panid alguse vallutustele, mis viisid ühtse merinade riigi tekkimiseni ja lõpuks Madagaskari ühendamiseni. Selleks abiellus ta oma vägeva naabri, Ambohidrabiby kuninga Rabiby tütrega (Ambohidrabiby asus Ambohimanga lähedal Antananarivost kirdes). Ta töötas oma poja Ralambo ning kõikide merinade kuningate jaoks välja dünsastiliste abielude reeglid. Ralambol soovitas ta abielluda oma venna Andriamanitany, tütre Ratsitohininaga, kuid laskis siiski venna tappa. Oma õe Rafotsindrindra Rasoavimbahoaka pani Andriamanelo mehele teisele ülikule Andriandranandole, kes aitas kaasa riigi suurenemisele ja Andriamanelo võimu kindlustumisele.
Andriantompokoindrindra, Andriandranando, Andrianamboninolona ja Zana-dRalambo amin'Andrianjaka olid esimesed andriana (aadlike) seisuse kastid peale Zanak'Andriana (kuninglik perekond) ja Zazamarolahy (mittevalitsevate vendade ja õdede perekond). Hiljem tegi Andriamasinavalona oma järglastest esimese kasti, mille nimi on ka aunimetus teenete eest kuningriigi ees.
Abielu
Andriamanelo abiellus Rabiby ja Ramaitsoakanjo tütre Randapavola Ramaitsoanalaga. Nende poeg oli Ralambo.
Jakov Dolgorukov
thumb|Jakov Fjodorovitš Dolgoruki portree. [[Ermitaaž.]] Jakov Fjodorovitš Dolgorukov (Dolgoruki; Яков Фёдорович Долгоруков; 1659–1720) oli Vene bojaar, vürst.
Ta sai poolakast õpetaja käe all väga hea hariduse, valdas vabalt ladina keelt.
1682. aasta streletside mässu ajal asus ta avalikult tsareevitš Pjotr Aleksejevitši poolele. Viimane tegi ta oma toastolnikuks.
Tsaaritar Sofja Aleksejevna, kes kartis tema mõju vennale, saatis ta 1687 saadikuks Prantsusmaale ja Hispaaniale paluma neilt riikidelt abi eelseisvas sõjas Türgiga. Missioon ei olnud edukas.
Aastal 1689, kui tsareevitši ja tsaaritari tüli oli haripunktis, ilmus Dolgorukov ühena esimestest Peetri juurde Troitse-Sergi suurkloostrisse. Selle eest määras Peeter ta Moskva kohtuprikaasi kohtunikuks.
Aastatel 1695 ja 1696 oli ta kaasas mõlemal Azovi sõjakäigul. Ta ülendati lähedaseks bojaariks.
Kui Peeter I 1697 välismaale sõitis, jättis ta Dolgorukovi lõunapiiri valvama ja Väike-Venet jälgima.
Kui 1700 asutati Sõjaprikaas, allutati Dolgorukovile komissariaadi- ja proviandiosakond.
Narva lahingus 1700 võeti ta sõjavangi. Vangis oli ta kümme aastat, algul Stockholmis, hiljem Jakobstadis. Sealt saadeti ta kuunaril Umeå poole. Laeval oli 44 Vene vangi ja 20 rootslast. Koos kaaslastega tegi Dolgorukov rootslased relvituks ning käskis kipparil sõita Tallinna, mis oli juba Vene valduses.
Peeter I määras Dolgorukovi senaatoriks, käskides tal jätkata kindral-sõjakomissari ülesannete täitmist. Rootsis vangis olles oli Dolgorukov saanud lähedalt tutvuda Rootsi riigikorraldusega, mistõttu ta sai Peetrile kasulikuks nõuandjaks, eriti kolleegiumivalitsemise alal.
Aastal 1717 määras Peeter I Dolgorukovi Revisjonikolleegiumi esimeheks. Ta oli riigikassa tulude ja kulude range ja äraostmatu kontrolör. Ühe asja arutamisel ütles ta senatis: "Tsaarile on tõde parim teener. Kui teenida, siis mitte petta; kui petta, siis mitte teenida." (Царю правда лучший слуга. Служить — так не картавить; картавить — так не служить.) Pärimuses on palju jutte tema otsekohesusest ja äraostmatusest. Samuti paistis ta silma selle poolest, et seisis vastu Peeter I despootlikele otsustele.
Pärimuse järgi on Dolgorukov maetud Peterburi Andrease kiriku kalmistule.
Selle artikli kirjutamisel on kasutatud vene- ja prantsuskeelse Vikipeedia artiklit seisuga 7.1.2009.
Hindustani poolsaar
thumb|300px|Hindustani poolsaare satelliidipilt Hindustani poolsaar ehk Hindustan ehk India poolsaar on poolsaar Euraasia lõunaosas Lõuna-Aasias. Poolsaare tinglikuks piiriks loetakse Induse suudme ja Gangese suudme vahelist joont, tema kaldaid uhuvad Araabia meri läänes ja Bengali laht idas. Hindustani poolsaarest lõunas asub Sri Lanka saar.
Bretša
pisi|[[Basaltne bretša, rohekas põhimass koosneb epidoodist]] pisi|[[Neugrundi kraater|Neugrundi meteoriidikraatrist pärit peamiselt gneisist ja amfiboliidist koosnev bretša. Pilt on tehtud Ristna neemel (Harjumaa)]]
Kullamaa põllumeeste konvent
Kullamaa põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Silla alevikus.
Hindustani poolsaar
Hindustani poolsaare pinnamood on lõunaosas mägine ja põhjaosas tasane. Läänerannikul paiknevad Lääne-Ghatid, idarannikul Ida-Ghatid. Nende vahele jääb tasane Dekkani platoo. Hindustani poolsaare keskosas asuvad Vindhya mäed, Satpura mäed ja Chota-Nagpuri platoo. Hindustani poolsaare põhjaosa ulatub Induse-Gangese madalikule. thumb|200px|[[New Delhi kliimadiagramm]] Kogu Hindustani poolsaare territooriumil valitseb mussoonkliima. Talv on kuum ja kuiv, suve on kuum ja niiske. Aasta jooksul sajab ebaühtaselt, kõige suurem sademete hulk on suvel ja kõige vähem sajab talvel.
Bretša
Põhiline osa kivimist moodustub tavaliselt purustatud kivimite peentest tükkidest. Kivimi koostis ei ole selle kivimi puhul esmatähtis. Bretša võib koosneda nii sette-, moonde- kui ka tardkivimeist. Oluline on see, et bretša tekkeks on alati vaja kivimite liikumist, sest bretša tekib kivimite mehaanilise purustamise ja hilisema taaskokkuliitumise tulemusel. Vastavalt tekkeliigile nimetatakse bretšasid tektoonilisteks (Maa tektoonilised liikumised), moondelisteks (purustusmoone), vulkaanilisteks, impaktseteks (meteoriidiplahvatus) jne.