Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
4 Kahetsus ja selle õppetunnid
Singeri vastu öeldut saab pareerida ainult kahetsuse ja moraalse tõsiduse vahelist seost eitades. Kui aga seda eitada, kaotab ka Singeri argument kehtivuse. Rääkida uskumisest, et Oxfamile raha andmata jätmine on moraalselt samaväärne mõrvaga, on mõtet just eeldusel, et mõrv on moraalselt tõsine ja toob kaasa piinava kahetsuse. Singer ütleks, et tõsiseks või vähemalt siiraks kahetsuseks piisab sellest, et usutakse, et ollakse teinud, mida moraalselt ei oleks tohtinud teha. Gaita meelest näitab nende kahe teo samaväärseks pidamise absurdsus esiteks seda, kui pealiskaudne on Singeri käsitus moraalsest samaväärsusest, ja teiseks seda, kui hõre on tema arusaam uskumisest, et ollakse teinud seda, mida poleks tohtinud teha. Jutt ei ole sellest, et kurjuse üle saaks otsustada selle järgi, kas kahetsetakse või mitte, vaid sellest, et me ei saa öelda, et miski on moraalselt väär, kui selle kahetsemine pole arusaadav. Ja moraalselt arusaadavaks ei tee kahetsust pelgalt argumendi najal veendumine, et see, mida kahetsetakse, on moraalselt väär. Meie arusaam kahetsusest ei jää mõisteliselt alla sõltumatule arusaamisele moraalselt väärast teost. Need kaks on vähemasti ühe pulga peal. Gaita möönab aga, et tema argument sõltub arusaamast, et kahetsus väljendab tõsidust, mis omakorda on lahutamatu moraalikäsitusest, mille järgi me ei saa näidata, mis tähendab, et miski on kellegi jaoks moraaliküsimus, näitamata, kuidas see paistaks tõsise kahetsuse valguses. Gaita ei usu, et filosoofia saaks näidata, et ainult nii on õige moraali mõista. Gaita ei väida midagi meie tavaarusaama kohta, vaid kutsub nõustuma oma tõlgendusega tavaarusaamast, mis ei ole universaalne. Kahetsus on Gaita järgi kellegi jaoks moraaliküsimuseks olemise mõiste ning moraalse vääruse, moraalse olemapidamise, moraalse kohutavuse ja moraalse samaväärsuse mõiste keskne ja lahutamatu determinant. Singer nii ei arva, ja enamik filosoofe ei arva ametlikult nii, konsekventsialistid kindlasti mitte. Nad ütleksid, et siin aetakse psühholoogia ja moraal segamini, ja see segadus võib olla nii sügav, et ilmneb mõnikord isegi mõne moraalimõiste grammatikas. Nad ütleksid, et Gaita kirjeldas ainult mõistelisi varje, mida heitis kahetsuse psühholoogia teatud ekslike uskumuste poolt korrastatuna, ja pidas seda filosoofiaks. Gaita vastus on terve raamat. Gaita arvab, et ka Platonil leidub tema positsioon. Polos ei uskunud seda, mida Sokrates ütles, eeldades, et ta teab, mis on kuri, ning on omaette küsimus, kas kuri kahjustab seda, kes on kuri. Ka Aurel Kolnai ei usu Sokratest: samas mõttes, nagu lahingut on parem võita kui kaotada, parem olla ratsanik kui ratsu, lihasööja kui saakloom, on parem teha kurja (eeldusel, et see õnnestub) kui selle all kannatada, ja sama ilmses moraalses mõttes on see, kes ei tee kurja, parem inimene kui see, kes teeb. Filosoofid, kes arvavad, et Sokrates tahab anda vooruslik olemisele ratsionaalset õigustust, saavad temast nii aru, kui ta ütleb, et pahategija kahjustab iseennast, siis ta pakub motiivi vooruslik olemiseks. Tema eetikat on nimetatud omakasu eetikaks. Türann Archelaos uputas oma venna, visates ta kraavi. Need, kes arvavad, et Sokrates pooldas omakasu eetikat, leiavad küllap, et Sokrates ütleks Archelaosele, et ta ei tohiks oma venda kaevu visata, sest see kahjustaks teda rohkem kui tema venda. Tõepoolest, Sokrates ütleks, et kui Archelaos oleks teadnud seda kurja, mida ta tegi, siis ta poleks seda teinud. Tõepoolest, Sokrates oleks ka öelnud, et kui me ei tea seda kahju, mida me kurja tehes endale teeme, siis me ei tea, mis kuri on. Kas sellest järeldub, et kui me saame aru, mida Sokrates silmas pidas, siis oleme saanud põhjendi mitte kurja teha? Polos saigi Sokratesest nii aru, sellepärast ta otsiski seda kahju, mille all pahategija kannatab, ja otsis selle kohta õuduste nimekirjas. Vaatame hollandlase kahetsust Sokratese valguses arusaamisena, mida tähendab kurja teha ja mis meist saab, kui me kurja teeme. Sokratese seisukohast on kahetsus kurjuse reaalsuse tunnistamine, mille puhul on paratamatu mõista kahju, mida pahategijad endale teevad. Kuigi kahetsus ei ole ainus viis kurjuse reaalsust tunnistada, ei ole see ka sattumuslik tee selle tunnistamiseni. Teine kurjuse tunnistamise viis on haletsus pahategija vastu. Gaita meelest ütleb Sokrates, et kui meil ei ole pahategijast hale, siis me ei tea, mis kuri on: nördimus kurja pärast on taipamatus, millega tegu on. Me saaksime Sokratese haletsusest pahategija vastu valesti aru, kui me küsiksime: "Aga kuidas siis jääb nendega, kes on kõva südamega: kes küll tunnistavad, et pahategija teeb endale kahju, kuid leiavad, et pahategija ongi selle ära teeninud?" Seda on raskem mõista. Mitte et oleks raske mõista, et me võime pahategijat haletseda. Meil võib sõbrast just sellepärast kahju olla, ja vanematel on sageli sellepärast lastest kahju. Asi ei ole mitte tingimata teistes kannatustes, mis sõpradele või lastele võivad osaks langeda, ega ole ka mitte ilmsemas kahetsuspiinas. Võib-olla teisi kannatusi ei olegi, ega ka mitte kahetsuspiina (viimasel juhul võib hoolijate kurbus olla veel sügavam). Raske aru saada on väitest, et kui me saame täielikult aru kurjast, mida keegi meile või teistele teeb, siis meil on tahes-tahtmata temast hale. Meil võib pahategijast hale olla lihtsalt sellepärast, et ta on pahategija. See võimaldab aru saada, et pahategija on vilets ja haletsusväärne sõltumatult kõigest muust, mis temaga võib juhtuda. Pahategijad ei saa iseennast haletseda, kuigi nad saavad aru, mida nad on teinud ja mis neist sellepärast on saanud. Kui nad ennast haletseksid, siis kahetsus oleks omamoodi enesehaletsus, aga seda ei saa oma loomusele truu kahetsus olla. Enesehaletsus välistab endale tehtud kahju tõelise tunnistamise. Polos ei otsinud niisugust kahju, mis enesehaletsuse sel kombel välistaks. Kohutav tunnistamine, milleks me oleme saanud, on meie tehtud kurja tunnistamise tarvilik tingimus. Aga sellest ei piisa, ja küsimustele, mida on küsitud selle kohta, mis laadi enesessesüüvimine see on ja kas see võiks anda motiivi kurja mitte tegemiseks, tuleb vastata tähele pannes, miks see on ebapiisav. See ei ole piisav, sest see ei hooli ohvrist, nii nagu tarvis. Mis laadi hoolimine see peaks olema?