Eetika_ja_filosoofia_piirid
8 Teadmine, teadus, konvergents
Rorty ja teiste tõhusam vastuväide on see, et teaduse konvergentsi ei saa mõttekalt seletada sellega, missugune maailm on, sest arusaamas maailmast kui uskumuse määrajast on lahendamatu raskus. Siin on dilemma. Ühelt poolt, maailma saab iseloomustada meie praeguste uskumuste kaudu selle kohta, mida maailm sisaldab; siis võib muidugi öelda, et maailm mõjutab meie uskumusi maailma kohta, kuid käsitus maailmast kui meie uskumuste objektist saab lihtsalt korrata neid uskumusi. Teiselt poolt, kui mõelda maailmast, mis eelneb igale oma kirjeldusele, siis meil on tühi mõiste. Nii et kummalgi juhul meil pole sellist maailma mõistet, mida me tahtsime kasutada. Kummalgi juhul võetakse kokku kõik maailma esitused; ühel juhul võetakse kõik sisse, teisel juhul jäetakse kõik välja. Aga võib moodustada sellise mõiste maailmast, mis on juba olemas, mis kasutab ainult osa meie uskumustest ja teooriatest. Keskenduda ei tule mitte sellele, mille kohta meie teooriad käivad, vaid sellele, kuidas nad seda esitavad. Võime oma uskumustest ja maailmapildi joontest need, mille kohta on mõistlik väita, et need esitavad maailma maksimaalselt sõltumatult meie erilisest vaatekohast. Kui see õnnestub, võib saadavat pilti nimetada maailma absoluutseks käsituseks. Võib loota, et selles käsituses saab seletada, miks seda käsitust on võimalik saada ja miks on võimalikud ka vaatekohtadest lähtuvad esitused. Selles käsituses saab võib-olla teha tõhusaks erinevuse meie kogemusest sõltumatu maailma vahel ja maailma vahel sellisena, nagu ta paistab. Maailm, nagu ta meile paistab, on maailm, nagu ta paistab just meile; absoluutsele käsitusele jõuaksid kõik uurijad, isegi kui nad oleksid meist väga erinevad. Absoluutses käsituses saaks ka seletada, miks üht liiki vaatleja saab teha vaatlusi, mida teine ei saa teha. Need ideed käivad just teaduse, mitte igasuguse tunnetuse kohta. Meil on võimalik kindlalt teada asju, mis sõltuvad vaatekohast, näiteks et rohi on roheline. Asja mõte ei ole anda tunnetuse teooriat, ja vastandust väärtusega tuleb väljendada teaduse, mitte tunnetuse kaudu. Eesmärk on visandada teadusele omase konvergentsi (selle kohta, kuidas asjad on) võimalikkus. See võimalikkus sõltub seletuse arusaamadest. Absoluutse käsituse sisu on mõttes, et see saab mittetühjalt seletada, kuidas on võimalikud ta ise ning vaatekohast sõltuvad vaated maailmale. Teadus (evolutsioonibioloogia ja neuroteadus) aitab seletada, kuidas inimesed saavad mõista maailma, millel on omadused, mille see teadus maailmale omistab. Tõsi küll, need seletused ei saa olla tervenisti absoluutse käsituse tasemel, sest neil tuleb seletada psühholoogilisi ja ühiskondlikke nähtusi, nagu uskumused ja teooriad ja maailmakäsitused, ning on vähe alust arvata, et neid saaks kirjeldada vaatekohast sõltumatult. Mil määral see on võimalik, see on üks keskne filosoofiline küsimus. Aga isegi kui möönda, et selliste asjade seletused jäävad mingil määral vaatekohast sõltuvaks, ei tähenda see, nagu absoluutse käsituse mõistet ei võiks kasutada. Sellesse kuuluksid vaatekohast sõltumatud materjalid, mis on kättesaadavad igale adekvaatsele uurijale olenemata konstitutsioonist, ning see ka aitaks meile, kuigi mitte tingimata tulnukatele, seletada näiteks meie võimet sellest käsitusest aru saada. Võib-olla osutub, et kättesaadav on rohkem, aga sellestki piisab, et anda maailma mõistele sisu ning kummutada esimene vastuväide eristusele teadusliku ja eetika vahel võimaliku konvergentsi kaudu.