Love_as_a_Moral_Emotion
Kas see mudel on rakendatav armastusele? Velleman kaldub ütlema, et ka armastus on teadlikkus tema objektis kalduvast väärtusest. Ja ka armastus peatab mõned meie empiirilised motiivid, nagu austuski. Selline armastuse kirjeldus tundub fenomenoloogiliselt õige, armastus ei tundu olevat (vähemalt mitte autorile) impulss või kalduvus millegi suunas, vaid tähelepaneliku peatumise seisund, mis sarnaneb imestuse, hämmastuse või aukartusena. Kui austus peatab meie enesearmastuse, nagu Kant ütleb, siis mille armastus peatab? Vellemani tees on, et armastus peatab meie kalduvused end teise inimese eest emotsionaalselt kaitsta, tõmbuda endasse ja mitte lasta teisel end mõjutada. Armastus relvitustab meie emotsionaalsed kaitsed ning teeb meid teisele haavatavaks. See hüpotees seletaks, miks armastus on tõeliselt vaatamine, nagu Murdoch ütleb. Paljud emotsionaalsed kaitsed ei lase meil näha seda, mis võib meid teise juures kõige rohkem mõjutada. See leiutatud pimedus teise suhtes on üks neist kaitsetest, mille armastus maha võtab, nii et me tõesti vaatame teist inimest, võib-olla esimest korda, ja reageerime emotsionaalselt viisil, mis näitab, et me tõesti nägime teda. Selle hüpoteesi järgi on mitmesugused motiivid, mida sageli armastusega samastatakse, tegelikult sõltumatud reaktsioonid, mille armastus lihtsalt vabastab. Need ongi need sümpaatia, empaatia, köitvus ja külgetõmme, mida me teise inimese vastu tunneme, kui meie emotsionaalsed kaitsed tema vastu on relvitustatud. See selgitab, miks armastus sageli viib heatahtlikkusele, kuid ei too kaasa pidevat soovi head teha: kui emotsionaalsed kaitsed on maha pandud, paljastab armastus meie sümpaatia teise vajaduste suhtes, ja sellepärast me oleme varmad reageerima, kui abi on tarvis. Heatahtlikkuses ilmneb meie suurenenud tundlikkus teise huvide suhtes, mitte meie enda pidev huvi. Reaktsioonid, mille armastus inimese suhtes vabastab, kalduvad olema soodsad, sest need vabastas teadlikkus väärtusest temas, teadlikkus, mis kallutab ka soodsale reaktsioonile. Kuid armastus eksponeerib meid ka haavumisele, vihale, salavimmale ja isegi vihkamisele. Selle hüpoteesi järgi ei maksa paratamatusega seostada armastust ja teatud tulemuste soovimist. Mitte armastuse objekt, nagu Freud ütleb, vaid selle tulemuseesmärk on armastuse juures kõige muutlikum ega ole sellega algselt seotud. Velleman arvab, et need, kes peavad konkreetseid motiive armastusele paratamatuks, kujutavad armastajaid ette ainult teatud olukordades, aga teistes olukordades võib motivatsioon olla teistsugune. Velleman arvab, et näiteks õppejõu ja üliõpilase vahel tekib loomulikul kombel armastus, kui aga avatakse silmad sellele, mis teine tegelikult on, siis nähakse, et teine on õppejõud või üliõpilane, keda tuleb professionaalselt kohelda. Õppejõud ja üliõpilased võivad küll tunda vastastikust intiimsuse soovi, kuid tõenäoliselt ei ole see selles kontekstis tõelise armastuse väljendus; tavaliselt väljendavad nad ülekandearmastust, milles teine on fantaasiate objekt. Velleman ütleb, et tal on küll olnud see õnn, et mõned üliõpilased on teda armastanud, kuid ta ei pea silmas neid, kes on näidanud soovi saada tema kõrvale. Üliõpilased, kes tahavad olla koos temaga, tunduvad segaduses olevatena, nii nagu ta ise ei pea end armastavaks, kui ta tunneb soovi kohelda üliõpilasi teisiti kui üliõpilastena. Sellises suhtes võib tõeline armastus ilmneda kalduvusena hoida distantsi.