cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helicobacter pylori
Patogeensus
Helicobacter pylori bakteritüved on erineva tõvestusvõimega ja nakkuse kandjatel ei esine enamasti (90%) mingeid haiguse sümptomeid. Kuid uuringud näitavad, et väiksel hulgal peremeesorganismidel võib suurenda risk maohaavandi ja kaksteistsõrmiksoole haavandi, gastriidi, duodeniidi ning teatud maovähivormide tekkeks.
1994. aastal nimetas Rahvusvaheline Vähiuurimise Keskus (IARC) Helicobacter pylori 1. tüübi bioloogiliseks kartsinogeeniks – kindlalt vähki põhjustavaks teguriks. Seejuures seostatakse maovähi tekkega teatud toksilise toimega helikobakteritüvesid: cagA ja vacA geeniga tüvedega.
Avastamine
1875. aastal leidsid Saksa anatoomid inimese mao limaskestas spiraalse bakteri, kuid neil ei õnnestunud selle kultuuri kasvatada ja avastus unustati.
Aastal 1893 kirjeldas Itaalia patoloog Giulio Bizzozero ilmselt Helicobacteri sarnast spiraalse kujuga bakterit koerte maos.
Aastal 1974 leidis professor Ivan Morozov Moskvas spiraalkujulisi baktereid patsientide kudedes pärast vagotoomiat (uitnärvi läbilõikust). Kuid kasvatamise meetod ei olnud mikrobioloogidele teada ja avastatud bakter ei saanud tuntuks veel järgneva kümne aasta jooksul.
Bakteri taasavastas 1979. aastal Austraalia patoloog ja hematoloog J. Robin Warren. Ta avastas mao proovitükis (inimese mao limaskesta biopsia) kasvamas bakteri, mida ta asus uurima. Kaks aastat hiljem kohtus ta Barry J. Marshalliga ja nad asusid bakterit uurima. Nad olid esimesed, kellel õnnestus bakterit kunstlikel söötmetel kasvatada. Nad avastasid, et helikobakter põhjustab peptilist haavandit, varem arvati, et seda põhjustavad üksnes stress ja vürtsikas toit.
Meditsiini- ja teadusringkonnad ei suutnud nende avastust tunnustada, kuna varem arvati, et Helicobacter pylori ei saa elada maos, mao väga happelise keskkonna tõttu. Barry J. Marshall, olles tuvastanud, et tal ei ole helikobakteriinfektsiooni 'kulistas kurku' söötmel kasvatatud ligi 1 miljon helikobakterit. 7 päeva pärast 'niitis ta jalust' bakteri tekitatud gastriit.
1994. aastal avaldas US National Institute of Health soovitusliku konsensusprogrammi, kus mainiti, et kroonilisi mao- ja suurest happesusest tulenevaid haigusi võib põhjustada ka H. pylori, ja soovitas lisada vastavate maohaavandite ja gastriitide raviskeemi mitmeid antibiootikume.
Nimetus
Algul nimetati uus bakter Campylobacter pyloridis 'eks, hiljem nimetati ümber Campylobacter pyloris 'eks.
1989. aastal otsustati rahvusvaheliselt, et uus bakter on täiesti uue perekonna Helicobacter esindaja.
Gettieri probleem
Gettieri probleem on epistemoloogia probleem, mis tuleneb vastunäidetest teadmise definitsioonile, mille kohaselt teadmine on õigustatud tõene uskumus.
Empedokles
thumb| Empedokles
Empedokles (u 495 eKr – 435 eKr) oli kreeka filosoof, astronoom, matemaatik, füsioloog, psühholoog, zooloog ja arst, kes pärines Akragasest Suur-Kreekas, kreeka kolooniast Sitsiilias (ladina Agrigentum, tänapäeva Agrigento).
Gettieri probleem
Probleem on nime saanud Edmund Gettierilt, kes 1963 (23, p. 121-3) avaldas ajakirjas Analysis kolmeleheküljelise artikli "Is Justified True Belief Knowledge?" (Kas õigustatud tõene uskumus on teadmine?; eesti keeles ajakirjas Akadeemia nr 4, 1998 Anto Undi tõlkes). Seal väidab ta (enamiku filosoofide arvates ka tõestab), et teadmine ei ole sama mis õigustatud tõene uskumus.
Empedokles
Empedoklese õpetuse järgi koosneb kogu olev neljast juurest (hilisemas terminoloogias elemendist): vesi, maa, õhk ja tuli, mis ei teki ega kao, on igavesed, muutumatud ja võivad seguneda, kuid mitte üksteiseks muunduda. Nende omavahelisi suhteid mõjutavad kaks vastasjõudu: Armastus (philia), mis paneb mateeria eri vormid tõmbuma ja segunema, ning Vaen (neikos), mis sunnib neid üksteisest eralduma ja eemale tõmbuma. Mõne tõlgenduse järgi pidas Empedokles neid iseseisvateks aineteks, milles neli elementi lahustusid. Maailma loomupärane seisund on paratamatult pidev võitlus nende jõudude vahel ja mateeria mitmekesiste vormide muutlikkus vastavalt püsivate algete omavaheliste suhete muutlikkusele. Samas oleks asjade ja inimeste olemasolu võimatu kummaski äärmuslikus seisundis (armastuse ainuvalitsus – täielik ühtlane segunemine ja vaenu ainuvalitsus – elementide täielik eraldatus). Elementide teooria võttis omaks ka Aristoteles ja see jäi valitsevaks kuni uusaegse keemia tekkeni. Kaasajal on Empedoklese jõududes nähtud meieaegse füüsika tõmbe- ja tõukejõudude kontseptuaalseid eelkäijaid. Ka ta maailma dünaamilise tasakaalu kirjeldus on tugevalt mõjutanud dialektika arengut.
Empedoklese teoorias elusolendite tekkest on nähtud evolutsiooniteooria eelvormi. Selle järgi kujunesid eri kehaosadest algul kõikvõimalikud juhuslikud moodustised, millest jäid püsima ainult otstarbekohased eluvõimelised kombinatsioonid. Empedokles kinnitas ka, et kõik elusolendid on vaimselt samased, mis viitab tõenäoliselt pütagoorlikule mõjule.
Gettieri probleem
Arusaam, mille kohaselt teadmine on õigustatud tõene uskumus, oli filosoofide seas laialt levinud, ent Gettier näitas, et on juhtumeid, mille korral õigustatud tõene uskumus ei ole teadmine. Seega näitab Gettieri probleem, et õigustatud tõene uskumus ei ole teadmise piisav tingimus: teadmise olemasoluks on tarvis veel midagi.
Empedokles
Loodusnähtusi nagu päev ja öö, aastaajad, kuu- ja päikesevalgus, püüdis Empedokles seletada ilma jumalike jõudude otsese sekkumiseta, seevastu seletas ta rahvausundi jumalusi loodusnähtustega. Tema tunnetusteoreetiliste vaadete järgi on meeleelundeil erineva suurusega poorid, millest võivad läbi tungida vaid sobiliku suuruse ja kujuga osakesed, mis välisesemeilt pidevalt eralduvad. Samal põhimõttel – sarnane tunnetab sarnast – töötab ka nägemistaju, nii näevad valgust vaid silmad, milles – nii nagu valgusallikateski – on tugev tuleelemendi kontsentratsioon. Sama teooriat on hiljem pooldanud Goethe.
Empedokles oli ka müstik ja poeet. Talle omistati retoorika leiutamist. Gorgias Leontinist oli tema õpilane, saades arvatavasti just temalt mõtte retoorikast kui maagiast. Empedoklest peetakse viimaseks kreeka filosoofiks, kes kirjutas värssides. Tema õpetusest säilinud fragmendid pärinevad kahest poeemist, "Puhastumised" ja kreeka natuurfilosoofiale tavapärase pealkirjaga "Loodusest" ("Peri physeos"). "Puhastumistes" esitatud metempsühhoositeooria kohaselt peavad end süüga koormanud hinged ekslema kolm korda kümme tuhat aastat, pidevalt ümber kehastudes. Selleski võib näha Suur-Kreekas levinud pütaagorlaste ja orfikute mõju.
Gettieri probleem
Gettieri enda näited
Gettier toob kaks näidet. Mõlemad näited tuginevad tõigale, et kui uskumus, et P, on õigustatud ning propositsiooni P tõesusest järeldub propositsiooni Q tõesus, siis ka uskumus, et Q, on õigustatud.
Empedokles
Iseloomult oli ta mõnevõrra kõrk, riietudes purpurisse ning väites, et tänu enda ulatuslikele teadmistele oli ta muutunud jumalikuks ning võis teha imesid. Samas oli ta tegudes ja õpetustes egalitaarseid jooni; ta võitles Kreeka demokraatia säilimise eest ja lubas, et tema õpetuse abil võivad teisedki jumalikkuse saavutada. Pärast türannia kukutamist Akragases loobus Empedokles pakutud kuningaametist ja asus juhtima demokraate.
Empedoklese surma kohta edastab Diogenes Laertios kaks erinevat versiooni. Ühe järgi heitis Empedokles end Etna kraatrisse, jätmaks järgijatele muljet enese taevaminekust. Teise järgi suri Empedokles paguluses Peloponnesosel.
Gettieri probleem
Gettieri esimene näide
Smith kandideerib koos Jonesiga ühele töökohale, kuid tal on õigustatud uskumus, et kohale valitakse Jones. Samuti on Smithil õigustatud uskumus, et Jonesil on taskus 10 münti. Nüüd teeb Smith deduktiivse järelduse, et mehel, kes valitakse kohale, on taskus 10 münti.
Tegelikult valitakse kohale mitte Jones, vaid Smith. Ent ka Smithil juhtub olema taskus 10 münti. Järelikult on Smithi uskumus, et mehel, kes valitakse kohale, on taskus 10 münti, õigustatud ja tõene. Ometi ei tahaks seda nimetada teadmiseks.
Gettieri teine näide
Tegelikult Jonesil Fordi ei ole, ja täiesti juhuslikult Brown ongi Barcelonas. Ka selles näites on Smithil uskumus, mis on tõene ja õigustatud, ent ei ole teadmine.
Väärad eeldused
Mõlemas Gettieri enda näites tekkis õigustatud tõene uskumus õigustatud vääradest eeldustest järeldamise tulemusel. Seetõttu arvasid mõned filosoofid algul, et teadmise definitsiooni tuleb lihtsalt täpsustada nii, et välistada õigustatud tõese uskumise sõltumine vääradest eeldustest.
Ilma väärade eeldusteta näited
Vääradest eeldustest (ehk "vääradest lemmadest") sõltumise välistamine siiski probleemi ei lahenda. Nimelt on olemas ka niisuguseid Gettieri tüüpi näiteid, mille puhul ei saa öelda, et õigustatud tõene uskumus tuleneb arutluskäigust, mis saab alguse mõnest õigustatud väärast järeldusest.
Näide. Smith tuleb tuppa sisse ja talle tundub, et ta näeb Jonesi. Tal kujuneb kohe õigustatud uskumus, et Jones on toas.
Tegelikult ei näinud Smith aga Jonesi, vaid Jonesi vahakuju. Ent juhtumisi on ka Jones ise toas, kuigi Smith ei ole teda veel märganud. Nii et Smithil on jälle õigustatud tõene uskumus, mida ei saa pidada teadmiseks, kuid nüüd ei ole selge, kas võib öelda, et Smith kasutas arutluses mõnd väära eeldust.
Teisi lahendusi
On välja pakutud ka eksternalistlikke lahendusi. Ühe eksternalistliku teooria järgi on teadmine õigustatud tõene uskumus, mille on (õiget tüüpi viisil) põhjustanud asjassepuutuvad faktid. Robert Nozicki järgi on teadmine uskumus, mis on tõene ja mida uskujal ei oleks, kui see uskumus oleks väär. On veel palju teisi teadmise teooriaid.
Lipukaartide mäng
pisi|Lipukaarte 1980-ndate lõpust Lipukaartide mäng oli 1980. aastate lõpu poole eesti koolilaste hulgas populaarne kaardimäng, mille kaardid valmistati käsitsi. Kaardipakk koosnes eri riike tähistavatest kaartidest, millele oli tavaliselt joonistatud riigilipu kujutis ja kirjutatud riigi nimi, pindala, rahvaarv ja pealinna nimi. Iga riigi kohta oli pakis üks kaart. Kaartide arv pakis sai maksimaalselt olla võrdne maailma riikide arvuga. Tavaliselt olenes kaartide arv autori järjekindlusest kaartide valmistamisel.
Lipukaartidega mängiti mängu, mis meenutas natuke kaardimängu "Linnade põletamine". Pakk segati ja jaotati mängijate vahel ära nii, et iga mängija sai võrdse arvu kaarte. Mängija hoidis kaarte käes pakina ja mängus osales mängija paki kõige pealmine kaart. Kaartide jaotamise järel küsis alustav mängija üht kaardil toodud parameetri väärtust. Kõik teised mängijad võrdlesid seda oma kaardipaki pealmise kaardi vastava väärtusega ja see, kelle kaardi vastav väärtus oli suurim, võitis ringi ja sai teiste mängijate kaardid endale. Tihi saaja sai ühtlasi ka õiguse järgmisena küsida. Lisaks võrreldi ka lipu värvide arvu, riigi ja pealinna nime tähtede arvu. Mängija, kes suutis endale koguda kõik kaardid, oli mängu võitja.
Gettieri probleem
Teisi lahendusi
On veel võimalus öelda, et kuigi teadmine on õigustatud tõene uskumus, tuleb õigustust mõista nii, et õigustatud uskumus ei saaks kunagi olla väär. Ent väga vähesed uskumused on õigustatud nii, et neid saab pidada absoluutselt kindlateks. Seetõttu viib niisugune lähenemine skeptitsismile, mille järgi teadmine on võimatu või enamasti võimatu.
Kullamaa vasallilinnus
pisi|Kullamaa Rohumägi, millel on asunud Kullamaa vasallilinnus Kullamaa vasallilinnus ehitati pärast Läänemaa alistamist 1220. aastal paavsti legaat Modena Guillelmuse kaplani, magister Johannese käsul ja sai nimeks Castrum Goldenbeke. Kuni 1224. aastani oli Kullamaa Taani kuninga valduses, kuid peale mandrieestlaste ebaõnnestunud ülestõusu läks Kullamaa piirkond Mõõgavendade ordule. Ringsõidul olev paavsti legaat moodustas vallutajate vahel tekkinud maatüli lahendamiseks Viru-, Järva- ja Läänemaast otse paavstile alluva Eestimaa piiskopkonna ning Kullamaa linnusest sai alates 1226. aastast paavsti asehalduri residents.
Kuna Saare-Lääne piiskopkonna maadele pretendeeris ka Mõõgavendade ordu, siis 1234 linnus vallutati. 1236. aasta paavsti korraldusega tagastas ordu Kullamaa linnuse paavsti legaadile.
Kuna Johannes de Lode pojad ei soovinud Saare-Lääne piiskopi võimule alluda, alustas Lodede perekond 1234. aastal uue kindlustatud tugipunkti ehitust Koluverre.
Mooste valla lipp
thumb|Mooste valla lipp Mooste valla lipp on Põlva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Mooste valla lipp.
Lipp kinnitati 16. veebruaril 1998.
Lipu kirjeldus
Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp. Rohelisel kangal valge sarikas, milles kolm viie õielehega sinist valge südamikuga linaõit 1+2.
Lipu normaalmõõtmed on 105x105 cm.
Kolm linaõit sümboliseerivad valla kolme suuremat asulat - Mooste, Kauksi, Rasina. Linaõis viitab Moostele kui ühele linakasvatuse keskusele.
Marika Mägi
Marika Mägi (sündinud 25. veebruaril 1968 Tallinnas) on eesti arheoloog.
Ta töötab Tallinna Ülikoolis arheoloogia vanemteadurina ja on endine arheoloogiaprofessor.
Ta on omandanud 2002. a Tartu Ülikoolis doktorikraadi arheoloogia erialal.
Tuulingumäe tarandkalmetel tegi Mägi väljakaevamisi aastail 1995–2000.
2003. aastal välitööd Lepna katkuaugus.
2006 juhendas ta Viltina sadamakompleksi väljakaevamistel.
Välislingid
http://www.sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/marika-mae-isepaine-ja-huvitav-lahenemine-esiajaloole/
Basse-Terre
Basse-Terre on Prantsusmaa meretaguse piirkonna Guadeloupe'i  halduskeskus. Ta moodustab valla.
Basse-Terre'i vald asub Basse-Terre'i saare edelarannikul Soufrière'i vulkaani jalamil.
Basse-Terre'ist pärineb jooksja Marie-José Pérec.
Mart Ummelas
pisi|Mart Ummelas Vikerraadio stuudios aprillis 2011 Mart Ummelas (20. august 1953 – 13. märts 2020) oli eesti ajakirjanik.
Hariduskäik
Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna 46. Keskkooli ja 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal.
Poliitiline tegevus
Ta oli aastatel 1994–1996 Keskerakonna ja 1996–1997 Arengupartei liige.
16. veebruaril 2016 astus Mart Ummelas uuesti Keskerakonna liikmeks.
Kriminaalasjas kahtlusalusena
Detsembris 2016 pidas keskkriminaalpolitsei Mart Ummelase kinni koos omastamises kahtlustatava Tallinna TV juhi Toomas Lepaga. "Küsimus on mingites kummalistes skeemides, milles ma olevat olnud osaline, mida ma eitan täiel määral," kinnitas Ummelas pärast vabastamist ERR-ile. 14. mail 2018 lõpetas Põhja ringkonnaprokuratuur kriminaalasja Ummelase vähese süü ja avaliku menetlushuvi puudumise tõttu. Prokuratuur kohustas Ummelast tasuma kriminaalmenetlusega seotud kulud ning tegema 130 tundi üldkasulikku tööd.
Isiklikku
Mart Ummelas ei olnud abielus. Tema vennapoeg on ajakirjanik Ott Ummelas.
Ainesidemos
Ainesidemos oli Kreeka filosoof, sündis Knossoses Kreetal ja õpetas Aleksandrias umbkaudu 70 eKr.
Nn. noorema (või kolmanda) skeptikute koolkonna juhina taaselustas Ainesidemos suuresti Pyrrhoni ja Timoni õpetused. Tema peateos oli Pyrrhoni printsiibid, adresseeritud Lucius Tuberole. Inimestevahelised erinevused põhjustavad tajuerinevusi, mille seast ainuõiget valida on võimatu. Et asjade tõelist olemust tajuda ei saa, ei saa me ka midagi väita. Seda mõistes saavutatakse tõeline meelerahu - ataraksia.
Ainesidemose filosoofia koosnes neljast põhiosast: skeptitsismi ja kahtluse põhjused, rünnak põhjuslikkusele ja tõele, füüsikaline teooria ja moraaliteooria. Neist on tähtsamad kaks esimest. Kahtluse põhjused on antud kümne "troobina":
Tõde varieerub lõputult vastavalt asjaoludele, mille suhtelist osakaalu ei saa täpselt hinnata. Seepärast pole olemas absoluutset teadmist, sest igal inimesel on isemoodi tajud ja, enamgi veel, nad korraldavad ja rühmitavad oma meelteandmeid igaüks oma ainulisel moel, nii et lõpptulemuse kehtivus on puhtalt subjektiivne.
Teine osa Ainesidemose tööst seisneb rünnakus põhjuslikkuse teooriale, milles ta esitab peaaegu täielikult kaasaegse skeptitsismi aluskaalutlused. Põhjust ei eksisteeri eraldi mõistusest, mis seda tajub; selle kehtivus on ideaalne või, nagu Kant oleks öelnud, subjektiivne. Suhe põhjuse ja tagajärje vahel on mõeldamatu. Kui kaks asja on erinevad, on nad kas samaaegsed või järgnevad. Kui nad on samaaegsed, siis on põhjus tagajärg ja tagajärg põhjus. Kui see nii ei ole, kuna tagajärg ei saa leida aset enne põhjust, peab põhjus eelnema tagajärjele ja peab olema hetk, mil põhjus ei ole mõjus, see tähendab, ei ole tema ise. Nende ja teiste samalaadsete argumentide kaudu jõuab ta skeptitsismi põhiprintsiibini, põhjuste radikaalse ja universaalse vastustamiseni; παντὶ λόγῳ λόγος ἴσος ἀντίκειται.
Jõudnud sellele järeldusele, suutis Ainesidemos assimileerida Herakleitose füüsikalise teooria, nagu seda on selgitatud Sextus Empiricuse teoses Hypoiyposes. Mööndes, et tajuva subjekti jaoks eksisteerivad vastuoksused, omistas ta samale objektile vastukäivaid omadusi. Vabanenud sel moel tõe ja põhjuslikkuse ideedest, siirdus Ainesidemos eetikakriteeriumite õõnestamisele ja eitas inimeste võimet püüelda headuse, naudingu või õnne kui absoluutse, konkreetse ideaali poole. Kõik teod on naudingu ja valu, hea ja kurja tulemus. Eetilise püüdluse tulemuseks on järeldus, et iga püüdlus on tühine ja ebaloogiline. Selle destruktiivse skeptitsismi põhisuundumus on olemuselt sama, alates selle esimesest kristallisatsioonist Ainesidemosel kuni arenenuimate kaasaegsete skeptikuteni. (Vaata ka: Karneades ja Archesilaos.)
Teosest Πυρρώνειοι λóγοι pole säilinud midagi; see-eest on meieni jõudnud selle analüüs Photiose Myriobiblionis.
Bibliograafia
Zelleri History of Greek Philosophy, Émile Saisset, Ænesideme, Pascal, Kant; Ritter and Preller, §§ 364-370.
Ridaküla (Elva)
Ridaküla on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Puhja valda.
Misso valla lipp
thumb|Misso valla lipp Misso valla lipp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Misso valla lipp.
Lipp kinnitati 2. juunil 1994.
Lipu kirjeldus
Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp. Rohelisel valge lainelise ülaosaga kangal on valge põdrapea. Valgel osal kolm rohelist ringi.
Lipu normaalsuurus on 105×105 cm.
Tõlgendus
Põdrapea viitab kohalikule legendile Pulli järvest. Laineline ülaosa tähistab künklikku moreenmaastikku ja metsajärvi. Rõngad märgivad Võrumaad ja tema rahvast.
Nikolai Jegorov
Nikolai Jegorov on mitme isiku nimi:
Leonas Bistras
pisi|Leonas Bistras (1925) Leonas Bistras (20. oktoober 1890 Liepāja – 17. oktoober 1971 Kaunas) oli Leedu poliitik, ajakirjanik, filosoof ja tõlkija.
Leonas Bistras oli pärit töölisperekonnast. 1911. aastal lõpetas ta Liepājas gümnaasiumi ja asus õppima Genfi Ülikoolis meditsiini. 1912–1914 õppis ta meditsiini Tartu Ülikoolis. 1913–1914 töötas ta ajalehe Viltis toimetuses. 1914. aastal astus ta Kaunases asuvasse Žemaitija Preestriteseminari, kuid alanud Esimese maailmasõja tõttu mobiliseeriti ta velskrina Vene sõjaväkke, kus teenis kuni 1918. aastani.
1921. aastal lõpetas ta Fribourgi Ülikooli doktorikraadiga filosoofia alal.
Alates 1921. aastast oli Leonas Bistras Leedu Kristlik-Demokraatliku Partei liige, 1927–1940 selle esimees. Alates 1922. aastast oli ta Leedu Seimi liige, 1925. aasta jaanuarist kuni septembrini selle esimees. 29. juunist 1923 – 4. veebruarini 1925 oli ta Leedu haridusminister.
25. septembrist 1925 kuni 15. juuni 1926 oli Leonas Bistras Leedu peaminister.
Ta oli Leedu haridusminister veel ka 17. detsembrist 1926 kuni 3. maini 1927 ja 1939. aasta 28. märtsist kuni 21. novembrini.
Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu poolt vahistati Leonas Bistras 11. juulil 1940 ja küüditati seejärel Siberisse. 1945. aastal ta vabastati ja pöördus Leedusse tagasi. Uuesti vahistati ta 1950. aastal. Taas kord tagasi Leedusse pääses Bistras 1956. aastal.
Mõõk
250px|thumb|Keskaegsed mõõgad Mõõk on ühe- või mitmeteraline löögi- ja torkerelv, mida kasutati tavaliselt lähivõitluses. Tänapäeval on mõõgad kasutusel enamasti tseremoniaal-, taaskehastus- ja sportrelvadena. Sõltuvalt mõõga kujust ja teritatud osa paiknemisest on neid kasutatud kas torkamiseks või raiumiseks, seepärast kõneldakse torke- ja raiemõõkadest; mõni mõõgatüüp sobib mõlemaks. Eestist leitud vanim mõõk on nn halstadi kultuuri pronksmõõk, valmistatud umbes 800 aastat eKr.
Etümoloogia
Sõna mõõk on laen vanapõhja keelest. Eesti mõõk tuleneb sõnast mækir ('laiateraline mõõk'), inglise sword aga sõnast sverð ('kitsateraline mõõk').
Ehitus
Mõõga määratlus sõltub kõnealusest ajast ja kohast. Kõige kitsamas tähenduses koosneb mõõk mõõgaterast ja käepidemest, millele enamasti (kuid mitte alati) lisandub käekaitse. Mõõgal võib olla üks või mitu lõiketera (urumi), ehkki torkemõõkadel võib terav olla ka üksnes mõõgaots. Teisalt on kasutatud ka nüri otsaga raiemõõku. Mõõgatera võib olla sirge või kõver, selle pikkus võib ulatuda mõnekümnest sentimeetrist nelja meetrini. Üheteralistel kõveratel mõõkadel võib lõiketera jääda nii kaare siseküljele (Põhja-Euroopa pikknuga, jatagan, makhaira), välisküljele (saabel, šaška, katana, naginata, tashi) kui ka mõlemale (khopesh, xiphos).
left|250px|thumb|Mõõga käepide ja käekaitse
Liigitus
Ühe käega hoitavaid mõõku nimetatakse ühekäemõõkadeks, kahes käes hoitavaid suuremaid mõõku kahekäemõõkadeks. Lisaks on tarvitatud ka pooleteisekäemõõku ehk värdmõõku (inglise bastard sword), mida saab hoida mõlemal viisil.
Tavaliselt kantakse mõõka ohutuse huvides ja nüristumise vältimiseks mõõgatupes, mis ripub mõõgavöö abil enamasti puusal, harvem seljas. Tavapärasest nürimaid kahekäemõõku on kantud ka õlal ilma tupeta.
Mõõkade kasutuspõhimõtted on jäänud sajandite vältel üldiselt samaks, kuid kuna mõõkade kuju ja eesmärk on muutunud, erinevad võitlustehnikad suurel määral. Võitluses võidakse kasutada üht või kaht mõõka, mõõka ja kilpi, mõõka ja pistoda või muid kombinatsioone. right|250px|thumb|Kaheteralise mõõga käepide
Mõõku on valmistatud paljudest materjalidest: puust, luust, pronksist, rauast, terasest jms. Asteekide macahuitl oli tehtud põhiliselt puust, kuid selle terad olid obsidiaanist. Harjutusmõõku tehakse tavaliselt puust või bambusest, uuemal ajal ka plastmassist.
Mõõkade liigitustest on tuntumad Oakeshotti ja Petersoni tüpoloogiad. left|250px|thumb|Mitmesuguseid mõõga käepideme nuppe
Ajalugu
Ajalooliselt on mõõk olnud kõrge prestiižiga relv, mida paljudes ühiskondades on lubatud kanda vaid kindlal ühiskonnaklassil (Euroopas enamasti aadlil). Seepärast on mõõgast mitmel pool kujunenud sõjapidamise või riigivõimu sümbol. Mõõkade tähtsust ja nende kandjate rikkust näitab seegi, et ajaloos, mütoloogias ja kirjanduses on paljudele mõõkadele antud nimed. Euroopa mütoloogias üks tuntumaid on kuningas Arthuri mõõk Excalibur.
Mõõgad kujunesid välja pronksiajal, kui pistodad ja võitlusnoad muutusid pikemateks. Vanimad leitud mõõgad pärinevad umbkaudu 1600. aastast eKr. Rauaaja mõõgad olid suhteliselt lühikesed ja käekaitseta. Hilis-Rooma sõjaväes kasutatud ühekäemõõgast spathast arenes keskaegne Euroopa mõõk, millest kõrgkeskajal sai klassikaline käekaitsega rüütlimõõk. Võitlusnugadest arenesid saablid ja šaškad (adõgee keeles tähendas sõna šaška pikka nuga ja see nimetus laenati vene kasakate poolt). Uusaja alguses võeti tarvitusele kergem vehklemismõõk rapiir, ehkki 16. sajandil kasutati Saksa landsknecht ' ide seas laialdaselt ka kahekäemõõku (Zweihänder). 19. sajandi lõpuks taandusid mõõgad sport- ja tseremoniaalrelvadeks, kuid oli ka erandeid. 20. sajandil prooviti vahelduva eduga kasutada saableid ja šaškasid hirmutusrünnakutel vaenlase demoraliseerimiseks Venemaal.
Kurioosseim, üsna verine ja teadaolevalt maailma viimane massiline mõõgavõitlus oli Korea sõjas 1950-ndatel, kus liitlasvägede taganemise ajal püüdsid ÜRO Türgi brigaadi üksused minna moraali tõstmiseks Wayuani lahingus mõõkade ja tääkidega vasturünnakule, kuid kaotasid ligi 750 meest tapetute-haavatutena ja löödi lähivõitluses samu relvi ohtralt pruukinud hiinlaste poolt tagasi.
Tsiviilfunktsioonid
thumb|Prantsuse timukamõõk 16. sajandist. Selle tera kaunistavad õigusemõistmise sümbolid: ratas ja võllas. Kirve kõrval on mõõk on üks kahest klassikalisest timukarelvast. Ehkki enamikus tänapäeva riikides, kus on säilinud surmanuhtlus, ei viida seda enam täide pea mõõgaga maharaiumise abil, on timukamõõk endiselt tarvitusel näiteks Saudi Araabias.
Mõõgaks on peetud ka matšeetet, mis on eelkõige tarbeese: lühike üheteraline mõõk, mida kasutatakse paksu taimestiku raiumiseks, et endale džunglis teed teha. See sarnaneb eesti kiiniga. Mitut tüüpi mõõgad ongi arenenud tööriistadest.
Spordis kasutatakse mõõku peamiselt vehklemises ja kendos. Vehklemismõõkadega harrastatakse ka akadeemilist vehklemist ja ajaloolist mõõgavõitlust. thumb|left|[[USA Mereväeakadeemia mitšmanid harjutavad paraadiks]] Tseremoniaalmõõku kantakse sageli sõjaväes, eriti ohvitseride paraadmundri juures, samuti auvahtkondades. Sageli on tseremoniaalrelvad valmistatud pannivarrerauast ja tasakaalustamata ega sobi tegelikuks võitluseks. Kaunistuseks kasutatud vääriskivid ja -metallid küll ei välista, et mõõk võib olla kasutatav võitlusrelvana. Tseremoniaalmõõku on tarvitatud ka õigusemõistmise sümbolina. thumb|[[Osmanite riik|Osmani sultanite mõõgad Topkapı palees Istanbulis]] Riigimõõku kandsid traditsiooniliselt monarhid (näiteks Püha Rooma Keisririigi Reichsschwert ja Poola Kuningriigi Szczerbiec). Mõõk sümboliseeris monarhi õigust ja võimet kasutada riigi jõudu selle vaenlaste vastu ning kohustust hoida alal korda ja rahu. Tihti kasutati riigimõõku kroonimistseremooniatel. Tänapäeval esineb riigimõõku ka vabariikides, näiteks USA Lõuna-Carolina osariigi senatis. thumb|left|Saudi Araabia lipp 1938–1973 Tänu pikale ajaloole on mõõgad levinud heraldikas. Neid võib leida paljude riikide lippudelt (näiteks Saudi Araabia) ja vappidelt.
Islami meestenimedest on populaarsed Saif ('mõõk') ja Saif al-Din ('usumõõk').
Leida Kibuvits
Leida Kibuvits (sündinud Leida Kupits, 1948. aastast Leida Aisenstadt ; 18. oktoober 1907 Haaslava vald, Tartumaa – 5. detsember 1976 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Elulugu
Leida Kibuvits sündis Kurepalu karskusseltsi majas rätsepaks õppinud isa ja aastaid sakste teenijana töötanud ema ainukese lapsena.
Lapsepõlveaastad möödusid Emajõe ääres. Umbes 4-aastaselt kolisid vanemad Tartusse ja pidasid seal nii kojamehe, vürtspoodniku kui ka apteekriabilise ametit. Isa hukkus, kui Leida oli 12-aastane.
Leida koolitee sai alguse 1913. aastal Tartu Salomoni saksakeelses tütarlastekoolis, kus ta õppis aastani 1919. Hiljem jätkas haridusteed 1927. aastani Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi humanitaarharus. Aastail 1922–1924 täiendas end Pallase kunstikoolis. Sellega tema haridustee ka piirdus. Olude sunnil algasid teenistusaastad.
Abikaasa Leo Aisenstadt vahistati 4. veebruaril 1950 ja mõisteti kaheksaks aastaks vangi rahandusdistsipliini rikkumise eest Eesti Bolševikus töötamise ajal. Leida Kibuvits vahistati 13. veebruaril 1950 poliitilistel ajenditel. Süüdistus Kibuvitsa vastu oli, et ta avaldas Saksa okupatsiooni ajal 1942. aastal Petseri ajalehes Uus Rada nõukogudevastaseid kirjutisi, tegi sakslastega koostööd, kahjustas ja laimas nõukogude võimu. Leida Kibuvits saadeti karistust kandma Solikamskisse Ussolje paranduslike tööde laagrisse. "Raske haiguse" tõttu karistusaega lühendati, misasjas olevat instrumentaalne osa olnud Aadu Hindi pingutustel; esialgu 25 aastaks määratud karistusajast tuli tal ära kanda neli ja 1954. aastal pääses ta Siberist tagasi Tallinna.
Looming
Postuumselt ilmus 1977. aastal proosakogumik “Endistest aegadest”, kus olid ka romaanide “Paradiisi pärisperenaise” ja “Kass arvab, et…” uustrükid (sealsamas). Eesti novellivaramu sarjas trükiti Linda Uustalu koostamisel Leida Kibuvitsa valimik “Lepatriinupunane” (1987). Uustalu kirjutas sellele valimikule ka järelsõna.
Ta on tõlkinud Goethe “Wilhelm Meisteri õpiaastad” (1958) ning “Wilhelm Meisteri rännuaastad” (1959) ja valimiku Stefan Zweigi “Novelle” (1965) koos Nigol Andreseniga.
Otto Skorzeny
Otto Skorzeny (12. juuni 1908 Viin – 6. juuli 1975 Madrid) oli Relva-SS-i ohvitser, kelle viimane auaste oli Obersturmbannführer.
Ta astus 1926. aastal Viini Tehnikakõrgkooli. 1941. aasta sügisel määrati ta Moskva lahingu ajal vastutama sakslaste "tehnilise üksuse" eest. See pidi hõivama tähtsamate asutuste hooned Moskvas, näiteks NKVD peakorteri Lubjankal, samuti kesktelegraafi maja, enne kui need hävitatakse. See ülesanne tühistati, kui Moskva vallutamine ebaõnnestus.
1942. aasta detsembris sai Skorzeny katjuušašrapnelliga kuklasse haavata. Ta keeldus arstiabist, välja arvatud aspiriin, side ja klaasitäis viina, ning naasis juba mõne tunni pärast rivvi. Teda autasustati vapruse eest Rüütliristiga, kuid tema tervis halvenes, ta kannatas tugevate pea- ja kõhuvalude käes ning pidi Viini ravile minema.
Relva-SS-i eriüksuse moodustamine
Skorzeny kutsuti 1943. aasta aprillis Relva-SS-i peakorterisse, kus tal paluti osaleda eriüksuse moodustamises. Riigi Julgeoleku Peaameti IV osakond (Gestapo) rajas selleks otstarbeks Oranienburgi erioperatsioonide väljaõppekeskuse.
Skorzeny erioperatsioonid
Skorzeny aitas maha suruda 20. juuli 1944 vandenõud ja kinni võtta selles osalenuid.
Pärast sõda
Skorzeny andis end 16. mail 1945 USA armeele vangi. Teda süüdistati Dachau kohtuprotsessil 1947 sõjakuritegudes, nimelt USA sõjaväe mundrit kandes korraldatud diversiooniaktide ettevalmistamises. Kohtuprotsess kestis kolm nädalat. Protsessi käigus kutsus kaitse välja mitu tunnistajat liitlasvägedest, kes tunnistasid, et kandsid sõja ajal Saksa mundrit. Seepeale otsustas kohus, et vaenlase mundri kandmine ei ole sõjakuritegu. Süüdistused Punase Risti abipakkide omastamises sõjavangidelt langesid tunnistajate puudumisel ära ja Skorzeny mõisteti õigeks.
Nikolai Jõeste
Nikolai Jõeste (kuni 18. juunini 1935 Nikolai Jegorov, 17. mai 1887 Petroskoi – aprill 1942 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant) ja loomaarst.
Hariduskäik
Lõpetas Olonetsi Vaimuliku Seminari ja 1913 Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna.
August Maanidi
August Maanidi, ka August Maaniidi VR II/3 (23. jaanuar 1887 Kloostri vald, Harjumaa – 4. veebruar 1963 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant).
Teenis Peipsi Laevastiku Divisjonis, oli Vabadussõja ajal divisjoni ülem.
Leida Loone
Leida Loone (kuni 1934. aastani Leida Rebane; 9. aprill 1911 Peterburi – 28. september 1969 Pangodi) oli eesti ajaloolane ja tõlkija.
Varasem elulugu
1920. aastal võttis perekond Eesti kodakondsuse ja tuli Tartusse. Isa suri 1921. aastal ja ema kolis koos nelja lapsega Riisiperre. 1922. aastal siirdus perekond Tallinna.
Töökäik
Pärast Eesti taasokupeerimist Nõukogude Liidu poolt oli ta Ajaloomuuseumi direktor. Nõukogude võimud vangistasid ta koos teiste muuseumitöötajatega ja süüdistasid riigikukutamise kavatsuses. Oli nõus inforeerima ülekuulajaid vangide omavahelistest jutuajamistest. Talle määrati 3 aastat, kuid vabastati vähem kui aasta pärast (Sirje Annist 2002). Aastatel 1947–1948 oli ta Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi vanem töötaja, 1947–1950 Tallinna Õpetajate Instituudi ajalookateedri juhataja, 1947–1955 Tartu Õpetajate Instituudi ajalookateedri juhataja. Vallandati Tallinna Õpetajate Instituudist seni selgitamata motiividel.
AK-47
Kalašnikovi automaat (vene keeles Автомат Калашникова образца 1947 годa; Avtomat Kalašnikova obraztsa 1947 goda) ehk AK on aastatel 1945 kuni 1947 Nõukogude Liidus  konstrueeritud automaatne käsitulirelv. Relva konstruktoriks peetakse Mihhail Kalašnikovi. Nõukogude armees võeti AK relvastusse 1949. aastal. Maailmas tuntakse Kalašnikovi automaat-ründevintpüssi eelkõige tüübinimega AK-47, relv on maailmas laialt levinud ja tuntud.
Kirjeldus
Relvast saab tulistada nii valangutega (automaattuli) kui ka üksiklaskudega (sihikuline tuli). Selles keskmise laskejõuga käsitulirelvas kasutatakse 7,62 x 39 mm padrunit, mis annab relva efektiivseks laskeulatuseks 300 m. Relva tehniline laskekiirus (kadents) on 600 lasku minutis, lahinguline (praktiline) laskekiirus ehk kadents on 100 lasku minutis. Kuuli algkiirus on vintraua suudmest väljumisel 715 m/s. Kalašnikovi süsteemi automaatide laialdase leviku põhjuseks on odavus, konstruktsiooni kergus ja lihtsus ning töökindlus. Relva on lihtne puhastada ja hooldada. Automaatrelva modifikatsioone toodeti ka erivägedele ja erinevatele väeliikidele, näiteks AKSU.
Leida Loone
Töökäik
1966. aastal sai ta ka doktorikraadi ajaloo alal. Seejärel naasis ta Tartu Ülikooli ning sai 1966 ajaloo-keeleteaduskonna parteiorganisaator professoriks (doktoritöö "Agraarküsimus Eestis feodaalse tootmisviisi vastuolude teravnemise ja kriisi perioodil (1760.–1820. aastad)" kaitses ta Moskva Riikliku Ülikooli juures 1965).
AK-47
Tööpõhimõte
pisi Padruni lukustustamiseks rauda kasutatakse Mannlicheri süsteemi (Steyr-Mannlicher M1895) ehk otsekäigu lukustusega poltlukku. Vinnastushoovast lukuraami tagasi tõmbamisega vinnastatakse löögimehhanism ja surutakse kokku taandurmehhanismi vedru. Lukuraami vabastamisel surub taandurvedru lukuraami algasendisse, mille ajal haarab pöördlukk padrunisalvest kaasa padruni ja surub selle padrunipessa. Lukuraami jõudmisel algasendisse teeb lukk 30° pöörde paremale, sulgedes padrunipesa. Päästikule vajutamisel vabaneb löögimehhanism ja kukk lööb vastu lööknõela. Lööknõel omakorda detoneerib padruni süütekapsli, millele järgneb lask. Püssirohu põlemisel tekkivad gaasid suruvad kuuli padrunikesta otsast lahti ja see hakkab gaaside survel vintrauas liikuma. Kui kuul on liikunud vintraua gaasikanalist mööda, liigub osa gaase kanalit pidi gaasikotta ja avaldavad survet gaasitorus paiknevale gaasikolvile. Ülejäänud gaasid liiguvad koos kuuliga vintrauast välja. Gaasikolb koos lukuraami ja pöördlukuga liigub taha, vinnastades löögimehhanismi ja surudes kokku taandurmehhanismi vedru. Tagasiliikumise alguses teeb lukk 30° pöörde vasakule, haarates kaasa padrunikesta, mis välja heidetakse. Taandurvedru survel lükatakse lukuraam koos luku ja gaasikolviga uuesti ette, lukk haarab kaasa uue padruni ja sulgeb padrunipesa. Päästikule vajutades protsess kordub.
Ajalugu
AK padruniks võeti kasutusele 1943. aasta poolautomaatse 7,62 mm kaliibriga karabiini SKS-45 (vene keeles СКС – 7,62 мм samozarjadnõi karabin Simonova obraztsa 1945 goda 7,62x39 mm) padrun M43, mis on algse 7,75x39,5  GECO M35  (Gustav Genschow@Co.AG 1934/35) padruni kloon. Mõlema padruni GEKO M35 ja M43 kogupikkus on 55 mm. AK üheks eelkäijaks saab lugeda Saksamaal Teise maailmasõja ajal valmistatud rünnakupüssi Sturmgewehr 44.
Relva väljatöötajaks on ametlike allikate järgi Mihhail Kalašnikov. AK sarjana tootmist alustati 1948. aastal Iževski relvatehases "Ižmaš". AK või selle kloon võeti ka sotsialismimaade sõjavägedes laialdaselt kasutusele.
Leida Loone
Töökäik
Aastal 1969 hukkus ta liiklusõnnetuses.
AK-47
Ajalugu
Relva tootsid peaaegu kõik sotsialismibloki maad: Nõukogude Liit, Bulgaaria, Hiina, Saksa DV, Ungari, Põhja-Korea, Poola, Rumeenia ja Jugoslaavia.
2015. aastal alustas RWC Group LLC AK-47 süsteemil põhinevate mudelite US132, US132Z, US109L, US109T tootmist Ameerika Ühendriikides.
Leida Loone
Isiklikku
Isa Aleksander Rebane oli rätsep, ema Emilie Rebane oli pedagoog. Tema vend oli kriminaalõiguse professor Ilmar Rebane.
AK-47
AKM
pisi|AKM 7,62x39mm 1959. aastal moderniseeriti AK-d põhjalikult, pärast seda sai relv tähistuse AKM. Peamiseks muudatuseks oli ühest metalltoorikust väljafreesitud lukukoja asendamine tehnoloogilisema, kvaliteetsest lehtmetallist stantsitud lukukojaga, mis muutis relva valmistamise palju lihtsamaks. AKM sai eelkäijast AK-st 1,6 kg kergem ja töökindlam. AKM-i vintraua suudmesse oli kinnitatud suudmekompensaator, mis aitas vintrauast väljuvate püssirohugaaside paremale üles suunamisega leevendada kuulide hajumist valangutega tulistamisel.
1980. aastatel võeti relvastusse AKM-i 5,45 mm vintrauaga modifikatsioon AK-74.
AK-47 sümboolikas
Kalašnikovi automaati on kujutatud Zimbabwe ja Mosambiigi vapil, viimase puhul ka riigilipul.
Leida Loone
Isiklikku
Tema abikaasa oli ajaloolane Nigolas Loone, nende poeg on filosoof Eero Loone.
Tema lapselaps on politoloog Oudekki Loone.
Lai tänav (Tartu)
pisi|Laia tänava algus Toomemäel Lai tänav (saksa keeles Breitstraße) on tänav Tartus.
Tänav algab Toomemäelt, suundub üldjoones kirdesse ning lõpeb Emajõe ääres, ristudes Vabaduse puiesteega. See on ligikaudu 610 m pikk ning vanalinna tänavale omaselt kurviline. Tänav asub tervikuna Tartu muinsuskaitsealas.
Lai tänav ristub Jakobi ja Kloostri tänavaga vasakult ning Jaani, Rüütli ja Magasini tänavaga paremalt. Alates Jakobi tänavast on see peatee.
Nimest hoolimata ei ole Lai tänav tänapäeva mõistes kuigi lai.
Liiklus
Lai tänav kulgeb veidi allamäge. Tänav on kahesuunaline. Juulini 2011 oli see ühesuunaline: seda mööda tohtis sõita ainult mäest alla Emajõe suunas. Kes tahtis sõita vastupidises suunas, pidi seda tegema Kroonuaia tänava kaudu, mis kulgeb Laia tänavaga enam-vähem rööbiti sellest loodes ja on ühesuunaline. 30. juulil 2011 muudeti tänav kahesuunaliseks.
Lai tänav on tänapäeval oluline transiittänav, sest seda mööda saabuvad Tartusse Tallinna poolt tulevad sõidukid Jakobi tänava kaudu.
Ümbruskond ja hooned
pisi|Vanim puitehitis Tartus, Lai 24 pisi|Laia tänava käänukoht Tartus: vasemal Tartu vanim maja, taamal Jaani kiriku torn. September 2012 Tänava ühes otsas on Vabadussild, teises Toomemägi.
Toomemäe nõlval olev maja Lai 1 on tuntud kui Ado Grenzsteini maja, kus asus ka ajalehe Olevik toimetus.
Laia tänava ääres asuvad Tartu vanim puitehitis (nr 24), Tartu vanim elumaja (Jaani (20) ja Laia tänava nurgal – kus tegutseb ka Korporatsioon Fraternitas Tartuensis), korporatsiooni Vironia Tartu konvendihoone (Jaani tänav nr 30) ning Tartu botaanikaaed (Jaani tänav nr 38).
Rüütli tänava ja Laia tänava (29) nurgal asus Tartu rajooni sidesõlm, mis on ümber ehitatud DUO Lofti kortermajaks , Rüütli tänava poolne hoone on valminud 1979. aastal ja selle taga olev vanem neljakorruseline maja 1938. aastal.
Lai tänav 35 ehk Magasini 12 hoones elas 1918–1921 skulptor Jaan Koort, õue on paigaldatud ka tema bareljeef.
Nimi
Tänava nimi oli aastail 1950–1987 Ivan Mitšurini tänav, vene sordiaretaja Ivan Mitšurini auks.
Rämsi
Rämsi on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Puhja valda.
Buckeye Bullet
Kere
Autol on süsinikkiust kere, mis on kinnitatud kroom-molübdeenist valmistatud raamile. Kere pikkus on umbes 9 meetrit, laius 60 cm ja kõrgus 90 cm. Põhi on maapinnast umbes 1,2 sentimeetri kõrgusel. Auto mass on veidi üle 1,5 tonni. Auto kõik neli ratast on sõltumatu vedrustusega.
Mootor
Jõuallikaks on üle 500-hobujõuline kolmefaasiline vahelduvvoolumootor. Mootori tootja on Saminco, kes on ka üks Buckeye projekti sponsoritest. Toiteallikana kasutatakse 12 000 NiMH- akude energiat, mis kombineeritud rööp- ja jadaühendust kasutades annavad alalispinget 1000 volti. See pinge muundatakse kolmefaasiliseks vahelduvpingeks efektiivväärtusega samuti 1000 V. Kolmefaasilise mootori kasutamise põhjus on umbes 15% suurem võimsuse ja massi suhe võrreldes ekvivalentse alalisvoolumootoriga, vaatamata muunduri lisakaalule.
Mootoriga on ühendatud 5-käiguline manuaalkäigukast.
Pidurid
Pidurdamiseks kasutatakse kahte langevarju, lisaks on olemas tavalised pidurid.
Rekordid
Buckeye Bulletile kuuluvad nii Guinnessi rekordite raamatu, rahvusvaheline kui ka USA elektriautode maismaal liikumise kiirusrekord.
Rekordid ületati esimest korda 2003. aasta oktoobris, neid parandati 2004. aasta oktoobris.
Erinevad institutsioonid tunnustavad rekordeid erinevalt. Guinnessi rekordite raamatusse on läinud tippkiirus üle 510 km/h. Peale selle märgitakse veel USA ja rahvusvahelist rekordit erinevate kriteeriumite järgi: esimene neist on 503 km/h ja teine 435 km/h.
Enne Buckeye Bulletit kuulusid rekordid elektriautole White Lightning.
Ohio osariigi ülikool ehitab uut kütuseelemendiga elektriautot Buckeye Bullet 2, millega loodetakse Buckeye Bullet 1 rekordid ületada.
Kiireim maismaal liikunud sõiduk on ThrustSSC, mille jõuallikateks on kaks reaktiivmootorit.
Tõstamaa vald (1939)
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Tõstamaa vald oli vald Pärnumaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Ermistu külas.
Johannes Pals
Johannes Pals VR I/3 (21. aprill 1903 Kodasema küla, Harku vald – 14. detsember 1941 Kirovi oblast (hukati)) oli Eesti sõjaväelane (kaptenmajor, 1940).
Tõstamaa vald (1939)
1945 augustis moodustati Tõstamaa vallas Kastna külanõukogu keskusega Vaiste külas, Tõhela külanõukogu keskusega Tõhela külas ja Tõstamaa külanõukogu keskusega Ermistu külas. 1950. aastal Tõstamaa vald likvideeriti ja selle alad arvati Pärnu rajooni koosseisu.
Tori vald (1939)
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Tori vald oli vald Pärnumaal aastail 1939–1950. Vallamaja asus Tori külas.
Vald kuulus Riigivolikogu 35. valimisringkonda, kust valiti Juhan Kaarlimäe.
Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776)
20. Tori vald – maa-alaga, mis moodustub: a) senise Tori valla maa-alast, välja arvatud Uru, Murru ja Sauga külade, Taali metskonna Tori metsandiku kvartaalide nr. 56–59 ning Taali metskonna Taali metsandiku kvartaalide nr. 107, 126, 127, 138, 148, 149, 157–159, 162 ja 163 maa-alad, b) senise Vana-Vändra valla Pärntõkke talu maa-alast.
Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
1945 augustis moodustati Tori vallas Aesoo külanõukogu keskusega Viidika külas, Kase külanõukogu keskusega Kase külas ja Tõia külanõukogu keskusega Tõia külas. 1950. aastal Tori vald likvideeriti ja selle alad arvati Vändra rajooni koosseisu.
Sosnovõi Bor
pisi Sosnovõi Bor on linn Venemaal Leningradi oblastis, Soome lahe rannikul, umbes 80 km kaugusel Peterburist.
Linn sai alguse 1958. aastal tööliskülana. 1967. aastal hakati sinna rajama tuumaelektrijaama, mis hakkas tööle 1973. aastal. 19. aprillil 1973 sai Sosnovõi Bor ka linnaõigused.
Parasitism
Parasitism ehk nugilisus (kreeka parasitos 'nugiline, kõrvaltoitlustuja') on looduses esinev fülogeneetiliselt kaugel olevate organismide vaheline suhe; üks variant organismide kooselust, mille puhul üks organism (parasiit, nugiline) kasutab teist organismi (peremeesorganismi, peremeest) oma elutegevuseks, põhjustades peremeesorganismile toitainete kaotust, hävitades kudesid, saastates teda oma ainevahetuse jääkidega vms.
Parasitismi on teaduskirjanduses varem iseloomustatud kui suhet, mille puhul üks organism saab üksnes "kasu", teine aga üksnes "kahju". Selline lihtsustatult teleoloogiline interpretatsioon ei ole vastavuses tänapäevase ökoloogiaga. Organismidevahelised suhted on osutunud märksa keerulisemateks. Nagu teisteski kooselusuhetes, ei ole võimalik ka parasitismi puhul alati absolutiseerida "kasu" või "kahju". Tüüpiliseks näiteks tuuakse enamasti immuunsus, mis parasiitse infektsiooni järel peremeesorganismi tugevdab ja nii talle hoopis "kasulikuks" osutub.
Parasitism on lähedane kooselutüüp kommensalismile, mille korral suhe on ühele liigile vajalik ja kasulik, teisele aga neutraalne.
Berthe Morisot
right|thumbnail|300px|Berthe Morisot kannikesekimbuga, [[Édouard Manet' portree aastast 1872]] Berthe Marie Pauline Morisot (14. jaanuar 1841 – 2. märts 1895) oli prantsuse maalikunstnik, impressionismi esindaja.
Ridaküla
pisi Ridaküla on ühel pool teed tihedas reas asetsevate õuedega küla. Taluõued paiknevad ridakülas külgepidi koos, ehk ühe taluõue aia tagant hakkab teise talu õu. Kuna iga talu õu järgib oma sisemist planeeringut ja hoonete paigutust, siis taluhooned külatänava suhtes teatud tänavkülale iseloomulikku korrapära ei moodusta. Väiksemates külades olid õued tihedalt üksteise vastas, suuremates külades paiknes õuede vahel ka aiamaalappe, mis muutis hoonestuse hõredamaks.
Ridakülad paiknesid põhiliselt Kesk-Eestis voorte nõlvadel, kusjuures kõrgemal asusid põllumaad, madalamal voortevahelisel alal aga karja- ja heinamaad ning koplid.
Mõni üksik õu võis paikneda ka taluderea vastas üle tee, üksikutes külades olid talud vaheldumisi kahel pool teed. Taolisi korrapäratu ilmega ridakülasid asus enam Eesti lääne- ja lõunapoolses mandriosas.
Vändra vald (1939)
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Vändra vald oli vald Pärnu maakonnas aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Vana-Vändra valla maa-alast, välja arvatud Pärntõkke talu maa-ala; senise Uue-Vändra valla maa-alast; senise Viluvere valla Uusna talu maa-alast; senise Lelle valla Kirnasoo ja Kuusiku talude ja talu nr. A-56 lahustüki ning Käru metskonna Pulga metsandiku kvartaali nr. 1 maa-aladest.
Vald kuulus Riigivolikogu 35. valimisringkonda, kust valiti Juhan Kaarlimäe.
1. aprillil 1939 oli vallas 5703 elanikku.
Herman Liikane
Herman Liikane (17. juuni 1891 Lobi küla, Vihula vald, Virumaa – 6. veebruar 1983 Södertälje, Stockholmi lään, Södermanland, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kaptenleitnant).
Vändra vald (1939)
Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
1945 augustis moodustati Vändra vallas Aluste külanõukogu keskusega Aluste külas, Rõusa külanõukogu keskusega Rõusa külas, Suurejõe külanõukogu keskusega Suurejõe alevikus, Vihtra külanõukogu keskusega Vihtra külas ja Vändra külanõukogu keskusega Vändra alevikus. 1950. aastal Vändra vald likvideeriti ja selle alad arvati Vändra rajooni koosseisu.
Herman Liikane
Elukäik
Sündis rannarahva seitsmelapselise pere kuuenda lapsena (neli venda ja kaks õde). Neljast vennast kolm olid samuti meremehed.
06.08.1914 määrati 2. Eesti Družiina luurajate komandosse. 1915. aastal lõpetas Gattšina lipnikekooli ja määrati teenima Soome. 01.06.1915 alustas teenistust Tšudo polgu õppekomandos, kuid juba aasta lõpus määrati 106. diviisi ning 1916. aasta alguses 422. Kolpino polgu noorohvitseriks ja hiljem rooduülemaks. 05.10.1917 ülendatud alamleitnandiks. Eesti Vabadussõja algpäevil astus Eesti rahvaväkke, kust Eesti mereväe looja mereväekapten Johan Pitka võttis ta 1917. aastal enda käsutusse. 04.01-05.04.1918 oli ajutiselt jalaväe 8. polgu nooremohvitser ja hiljem ka rooduülem. 1919 lõpetas Käsmu merekooli kaugsõidu tüürimehe kursused. Järgnesid teenistuskohad Rannavalve, Tuletornide ja Päästejaamade Valitsuses, sõjalaev Meeme revidendina kuni 15. jaanuar 1920 määrati mereväe ekipaaži komandöriks. 21.04.1920 ülendati alamleitnandist leitnandiks.
22.02.1924 sai mereväeleitnandist mereväe-vanemleitnandiks, töötas Läänemere laevastiku divisjonis. 01.06.1924 määrati suurtükipaat Lembitu komandöri abiks. 25.11.1925 ülendati vanemleitnandist kaptenmajoriks.
15.06.1937 määrati Mereväe õppekompaniist Mereväe aspirantide ettevalmistamise erialakursuse ülemaks. Teenis suurtükilaeva Sulev ja miinilaev Suurupi komandörina.
01.09.1939 seisuga oli ta torpeedopaadi Sulev komandör, kellel oli tehtud ülesandeks valvata Poola allveelaeva Orzel, kui see Sõjasadamast põgenes.