cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksander Rikken
Aleksander Johannes Rikken (9. september 1880 – 1951) oli eesti haridustegelane ja avaliku elu tegelane.
Rikken sündis 9. septembril 1880. aastal pojana Juri Rikkenile Varudis Pada vallas Virumaal. Ta õppis Viru-Nigula Pikaristi kihelkonnakoolis, Rakvere linnakoolis ja 1899. aastal sooritas algkooliõpetaja kutseeksami. Pärast seda õppis 1902. aastast Tiflisi Õpetajate Instituudis ja lõpetas eksternina Elisavetpoli gümnaasiumi. Rikken omandas kõrghariduse matemaatika osakonnas Peterburi ülikoolis, lõpetades oma õpingud 1916. aastal. Akadeemiliselt kuulus ta üliõpilaskonvent Põhjala vilistlasperre.
Tööle asus Rikken esialgu Peterburis Peeter Suure Gümnaasiumis kooliõpetajana, kuid kasutas 1921. aastal opteerumisvõimalust. 1922. aastal kolis ta Narva ja töötas seal kohaliku gümnaasiumi õpetajana ning hiljem inspektorina. 1925–1928 tegutses ta Rakvere seminari direktorina. 1929. aastal sai Rikkenist Petseri gümnaasiumi direktor. Pärast kümmet aastat Petseris vahetas Rikken positsioonid Valga Ühisgümnaasiumi direktori Aleksander Raudsepaga ja oli aastatel 1939–1941 Valga Gümnaasiumi direktor. Aastatel 1941–1945 oli ta Tõrva Gümnaasiumi direktor.
Metsik
Metsik on Lääne-Eesti rahvapärimuses viljakushaldjas, keda kujutati meheks või naiseks rõivastatud õlest nukuna. Arvati, et kui see nukk asulast (nt külast) välja viiakse ja ära põletatakse, siis kaob ära igasugune viljatus ja ebaõnn. Metsiku populaarsus oli eriti suur Saaremaal.
Nimest
Eiseni järgi tähendas metsik metsa, metsatukka või metsas asujat ning hilisema laiendatud tähenduse järgi ka metsa vaimu ja metshaldjat.
Olemus
Metsik on hea vaim/haldjas. Tema jaoks ohverdati igal aastal iga päev, et too karja kaitseks. Kuna metsik on karjakaitsja, siis loodeti, et ta ajab ära nii hundid kui ka muud röövloomad, tal olid samad ülesanded nagu hiljem pühal Jüril.
Välimus
Metsik annab oma õnnistuse viljale ja karjale. Vanasti tehti õlgedest mehe kuju, mida nad metsikuks kutsusid. Metsik ehitati teiba otsa, pähe pandi vana kübar ja selga vana naisterahva kuub. Õlgedest metsik viidi külast välja ja pandi lähima puu otsa. Siis pidavat tervel külal sel aastal hästi minema. Tavaliselt hakati metsikut valmistama vastlapäeva või uue aasta paiku. Teda meisterdati ka muudel aegadel. Kui metsik oli põllu äärde üles pandud, siis oli ta viljaõnne jaoks mõeldud, kui aga puu otsas siis karjaõnne. Usuti, et naisterahva moodi metsik tõi karjale sigidust ja meesterahvasarnane viljale õnne. Usuti, et metsik sarnaneb metshaldja või metstondiga.
Roubaix' 2. kanton
'''Roubaix' 2. kanton''' on kanton Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus. See moodustati 2014. aasta kantonireformiga, mis jõustus 2015. aasta märtsis. Kantoni keskus on Roubaix.
Tõnu Teesalu (autosportlane)
Tõnu Teesalu (3. mai 1939 Nõva vald, Risti kihelkond, Harjumaa – 16. juuli 2022 Tallinn) oli eesti autosportlane ja hiljem sporditegelane.
Roubaix' 2. kanton
See koosneb järgmistest valdadest:
Tõnu Teesalu (autosportlane)
Ta lõpetas 1959. aastal Keila Keskkooli.
Sportlasena
Ta tuli aastatel 1972 ja 1974 vormelautode ringrajasõidus vormel 4 klassis Eesti NSV meistriks, 1973. aastal sai samas klassis hõbeda ja 1977. aastal vormel 3 klassis pronksi.
Ta tegutses hiljem mitme tehnikaspordiklubi juhtkonnas.
Isiklikku
Tema vend oli auto- ja mootorrattasportlane Lembit Teesalu.
Kamjankõ (Teplõki rajoon)
Kamjankõ (ukraina keeles Кам'янки) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Teplõki rajoonis. Elanike arv on 234. Pindala on 0,139 km².
Johann Daniel Kraft
Johann Daniel Kraft oli saksa alkeemik ja kaupmees.
Karusmarja-lehevaablane
Karusmarja-lehevaablane (Nematus ribesii) on lehevaablaste sugukonda kuuluv kiletiivaline.
Ta on Euroopas laialt levinud, võõrliigina elab ka teistes parasvöötme aladel, sh Põhja-Ameerikas.
Carl Hasselblatt
Carl Hasselblatt on olnud mitme tuntud isiku nimi:
Johann I (Brandenburg)
thumb|Johann I (istuv) ja tema venna Otto III monument [[Siegesalleel Berliinis, Max Baumbach]]
Johann I (u. 1213 – 4. aprill 1266) oli 1220. aastast kuni oma surmani Brandenburgi markkrahv, üheskoos oma venna Otto III "Vagaga".
Enne oma surma jaotasid nad markkrahvkonna Johanniidide ja Ottoonide osaks. Askanialased maeti traditsiooniliselt Lehnini kloostrisse riigi Ottoonide ossa. 1258. aastal asutasid nad Tsistertslaste ordu kloostri nimega Mariensee, kuhu maeti Johanniidide liini liikmed. 1266. aastal muutsid nad meelt ja asutasid teise kloostri nimega Chorin 8 km Marienseest edelas. Johann maeti algselt Marienseesse; tema keha viidi 1273. aastal Chorinisse.
Pärast Otto liini hääbumist 1317. aastal taasühendas Johann I lapselaps Waldemar markkrahvkonna.
Regentvalitsus ja eestkoste
Johann oli Askania dünastia Brandenburgi liinist Albrecht II ja nooremast Wettinite liinist Lausitzi markkrahvi Konrad II tütre Mechthildi (Mathilde) vanem poeg. Kuna nii Johann kui ka temast kaks aastat noorem vend Otto III olid alaealised, kui nende isa 1220. aastal suri, andis keiser Friedrich II regentvalitsuse Magdeburgi peapiiskopile Albrecht I-le. Eestkoste eest hoolitses kord äraviidud laste esimene nõbu Anhalti krahv Heinrich I, Saksimaa hertsogi Albrecht I vanem vend, Albrecht II nõbu. Saksimaa hertsogi Bernhard III poegadena olid nad lähimad sugulased ja Heinrichil olid vanema õigused.
1221. aastal ostis nende ema krahvinna Mathilde Magdeburgi peapiiskopilt 1900 hõbemarga eest regentvalitsuse ja valitses seejärel üheskoos Heinrich I-ga. Seejärel reisis Magdeburgi peapiiskop Itaaliasse kohtuma keiser Friedrich II ja Saksimaa hertsog Albrecht I-ga üritusega Brandenburgis võim haarata, põhjustades lõhe oma venna Heinrich I-ga. Saksimaa rünnak andis pfaltskrahv Heinrich V-le võimaluse sellest osa saada. Keiser Friedrich II suutis vaenu ära hoida, õhutades neid rahu hoidma.
Sisepoliitika
thumb|Askania [[Brandenburgi mark, umbes aastal 1320]]
Pärast krahv Heinrichi surma 1227. aastal toetasid vennad tema vennapoega Otto Last, kes oli ainsana võimeline relva jõul vastu seisma Hohenstaufenite ja selle vasallide nõudmistele. 1229. aastal oli vaenus endise regendi peapiiskop Albrechtiga, mis lõppes rahumeelselt. Nende endiste vastaste ja kaitsjatena tulid nad 1235. aastal Mainzi riigipäevale, kus kuulutati välja Mainzi maarahu.
Pärast Konrad IV ja Heinrich Raspe vahelist tüli kuningavõimu üle tunnistasid vennad 1251. aastal kuningaks Willem II. Esmakordselt kasutasid nad Brandenburgi valijaõigust 1257. aastal, kui nad hääletasid Kastiilia kuninga Alfonso X poolt. Ehkki Alfonso ei osutunud valituks, näitab tõsiasi, et nad said hääletada, alles sajand varem, 1157. aastal Albrecht Karu poolt asutatud Brandenburgi kasvavat tähtsust. Kui Johann ja Otto võimule tulid, peeti Brandenburgi tähtsusetuks väikeseks vürstiriigiks idapiiril. 1230. aastateks olid Brandenburgi markkrahvid kindlasti omandanud keiserliku kammerhärra päriliku ametikoha ja vaieldamatu hääleõiguse Sakslaste kuninga valimisel.
Riigi arendamine
Johann I ja tema vend Otto III arendasid nende markkrahvkonna territooriumit ning laiendasid turulinnu ja losse, sealhulgas Spandau, Cöllni ja Prenzlau linnadeks ja ärikeskusteks. Nad laiendasid ka Frankfurti Oderi ääres ning Johann I andis sellele 1253. aastal linnaõiguse.
Teltowi sõda ja Landini leping
Aastatel 1230–1245 omandas Brandenburg ülejäänud osa Barnimist ja Lõuna-Uckermarki kuni Welse jõeni. 20. juunil 1236 omandas markkrahvkond Kremmeni lepinguga Pommeri hertsog Wartislaw III-lt Stargardi, Beseritzi ja Wustrowi isandkonnad. Hiljem samal aastal algatasid vennad Stargardi lossi ehitamise oma territooriumi põhjapoolseima osa kindlustamiseks.
Kobryn
Kobryn (valgevene keeles Кобрын, eesti transkriptsioonis Kobrõn) on linn Valgevenes Bresti oblastis, Kobryni rajooni halduskeskus.
Linnas on 9 keskkooli, 2 spordikooli, internaatkool, muusikakool ja põhikool. Linnas on ka kultuurimaja, kaks kino ja kaks raamatukogu.
Johann I (Brandenburg)
Teltowi sõda ja Landini leping
Aastatel 1239–1245 võitlesid vennad Teltowi sõjas Wettinitest Meißeni markkrahvide vastu. Kaalul oli slaavi loss Köpenickis, endine sprevjaanide hõimu peakorter, mis asus Spree ja Dahme jõe liitumiskohas; sel ajal asus see Berliinist ida pool, täna on see linna osa. See domineeris Barnimi ja Teltowi piirkondade üle. 1245. aastal suutsid vennad võtta nii Köpenicki lossi kui ka Mittenwalde linnuse. Sellest baasist võisid nad laieneda veelgi ida poole. 1249. aastal omandasid nad Land Lebusi ja jõudsid Odra jõeni.
Kobryn
Ajalugu
Kirjalikes allikates on asulat esmamainitud 1287. aastal, linnaõigused sai 1589. aastal. Alates kolmandast Poola jagamisest 1795. aastal kuulus linn Venemaa koosseisu.
Jadžurveeda
"Jadžurveeda" (Yajurveda 'ohvriloitside veeda') on üks neljast veedast.
Johann I (Brandenburg)
Teltowi sõda ja Landini leping
1250. aastal sõlmisid vennad Landini lepingu Pommeri hertsogitega. Selle lepingu alusel said nad Uckermarki (terra uckra) põhjaosa Welse jõest põhja pool ning Randowi ja Löcknitzi ringkonnad, vastutasuks poole Wolgasti isandkonna eest, mille Johann I oli saanud oma esimese naise Sophie kaasavaraks Taani kuningalt Valdemar II-lt. Seda lepingut peetakse Uckermarki sünniks Brandenburgi osana.
Neumarki stabiliseerimise põhimõtted
13. sajandi esimesel kolmandikul värbas hertsog Leszek Biały saksa asunikke Neumarki asustama. Pärast tema surma 1227. aastal varises Poola keskvalitsus kokku, võimaldades Brandenburgi markkrahvidel itta laieneda. Nad omandasid maa Odrast ida pool ja laiendasid oma valdusi kaugemale itta Drawa jõeni ja põhja Parsęta jõeni. 1257. aastal asutas Johann I Landsbergi linna (nüüd Gorzów Wielkopolski) alternatiivse jõeületuskohana üle Warta jõe, konkureerides ületuskohaga Poola linnas Santokis, vähendades märkimisväärselt tulu, mida Santok väliskaubandusest teenis (tollimaksud, turutoimingute tasud ja hoiutasud), sarnaselt Berliini rajamisega Köpenickiga konkureerimiseks. 1261. aastal ostsid markkrahvid Templiordult Myślibórzi (Soldin) ja hakkasid linna arendama oma Neumarki võimukeskuseks.
Oma uue valduse stabiliseerimiseks kasutasid markkrahvid Askania proovitud kloostrite ja asulate rajamise poliitikat. Juba 1230. aastal toetasid nad Poola krahvi Dionysius Bronisiust, kui too rajas Tsistertslaste ordu paradiisikloostri Międzyrzeczi (Meseritz) lähedale Lehnini kloostri filiaalina. Nende koostöö Poola krahviga pakkus Pommeri-vastast piiriturvalisust ja valmistas piirkonna majandust Neumarki integreerimiseks. Neumarki asunike seas oli von Sydow perekond, kes tõsteti hiljem aadliseisusse. Väike linn Cedynia (Zehden; nüüd Poola Lääne-Pomorze vojevoodkonnas) läänistati von Jagow aadliperekonnale.
Ajaloolane Stefan Warnatsch on võtnud selle arengu ja askanialaste katsed Odra keskosast ja Uckermarkist Läänemerele pääseda kokku järgmiselt: ''Territooriumi laienemise suur edu 13. sajandil tulenes suuresti Albrecht Karu lapselapselastest [...]. Nende valitsemise mudel jõudis ruumiliselt ja kontseptuaalselt palju kaugemale kui nende eelkäijatel''. Lutz Partenheimeri sõnul: ''[1250. aasta paiku] olid Askanialased tagasi tõrjunud oma konkurendid Magdeburgist, Wettinist, Mecklenburgist, Pommerist, Poolast ja väiksemad konkurendid kõigil rinnetel''. Siiski ei suutnud Johann I ja Otto III tekitada strateegiliselt olulist ühendust Läänemerega.
Arengud Berliini piirkonnas
Berliini piirkonna areng on tihedalt seotud kahe markkrahvi muu poliitikaga. Kaks Berliini asutavat linna (Cölln ja Berliin) asutati suhteliselt hilja. Asustus algas 1170. aasta paiku ja linnaõiguse sai 1240. aasta paiku. Muud asulad piirkonnas, nagu Spandau ja Köpenick, pärinevad slaavi perioodist (umbes 720. aastast) ja neil oli loomulikult suurem strateegiline ja poliitiline tähtsus, kui noortel kauplemislinnadel Cöllnil ja Berliinil. Pikka aega läks slaavi hõimude hevellide ja sprevjaanide territooriumite vaheline piir otse läbi tänase Berliini territooriumi. 1130. aasta paiku Pribislawi ajal oli Spandau hevellide idapoolne eelpost. Kui Pribislaw 1150. aastal suri, läks Spandau vastavalt Pribislawi ja Albrecht Karu vahelise pärimislepingu tingimustele Brandenburgile. Brandenburg omandas Köpenicki alles 1245. aastal.
Spandau residents
thumb|[[Plauer See (Brandenburg)|Plauer See, Magdeburgi-vastase lahingu stseen 1229. aastal]]
1229. aastal kaotasid Brandenburgi markkrahvid lahingu oma endise eestkostja Magdeburgi peapiiskopi vastu Plauer Sees, nende residentsi Brandenburg an der Haveli lähedal. Nad varjusid Spandau kindlusse. Järgnenud aastatel tegid vennad oma eelistatud elukohaks Spandau, Altmarki Tangermünde kõrval. Aastatel 1232–1266 on dokumenteeritud seitseteist viibimist Spandaus, rohkem kui üheski teises linnas.
Cöllni ja Berliini laienemine
Praeguse uurimistöö seisukohalt pole tõendeid selle kohta, et kaksiklinnade Berliini ja Cöllni ümbruses oleks olnud slaavi asulaid. Suuresti soostunud Berliini liustikuorgu ületav koole omandas tähtsuse slaavi-saksa üleminekuperioodi ajal, kui Johann I ja Otto III asustasid hõredalt asustatud Teltowi ja Barnimi lavamaad kohalike slaavlaste ja saksa sisserändajatega.
Adriaan von Mülleri sõnul oli Cöllni ja Berliini strateegiline tähtsus ning selle asutamise põhjuseks arvatavasti soov moodustada vastukaal Köpenickile, turvalisele kauplemiskeskusele Wettinite halduses, millel olid oma kaubateed põhja ja itta. Laia koolet üle kahe või isegi kolme jõeharu võisid kõige paremini kaitsta kindlustatud asulad mõlemal jõekaldal. Markkrahvid kaitsesid Halle teed üle Teltowi lavamaa loodeosa rea Templiordu küladega: Marienfelde, Mariendorf, Rixdorf ja Tempelhof. Pärast seda, kui Askanialased võitsid Wettineid 1245. aasta Teltowi sõjas, Köpenicki tähtsus vähenes, võttes arenevas kaubandusvõrgus üha kesksema positsiooni.
1280. aasta Chronica Marchionum Brandenburgensium järgi ehitasid (exstruxerunt) Berliini ja teised paigad Johann I ja Otto III. Kuna nende valitsusaeg oli alanud 1225. aastal, peetakse perioodi 1230. aasta paiku Berliini asutamisajaks. Värskeimad arheoloogilised uuringud on leidnud tõendeid 12. sajandi lõpu turulinnadest nii Cöllnis kui ka Berliinis. 90 hauda kaevati lahti Püha Nikolause kirikus, Berliini vanimas ehitises, mille vundament pärineb aastatest 1220–1230 ja mõned selle hauad võisid pärineda ka 12. sajandi lõpust. See tähendab, et kaks markkrahvi ei asutanud tegelikult Cöllni ja Berliini linnu, kuigi nad mängisid otsustavat rolli linnade esimestes laienemistes.
Markkrahvide poolt nendele kahele linnale antud privileegide hulgas olid Brandenburgi õigus (sealhulgas tollide puudumine, kaupade vaba liikumine, pärilikud omandiõigused) ja eriti ladustamisõigus, mis andis Cöllnile ja Berliinile majandusliku eelise Spandau ja Köpenicki ees. Markkrahvid andsid Cöllni raba Mirica koos kõigi kasutusõigustega Cöllni kodanikele. Markkrahvide seotust Berliiniga näitab ka see, et nad valisid oma pihiisaks Hermann von Langele. See Hermann von Langele oli esimene teadaolev frantsiskaani kloostri liige Berliinis. Teda mainitakse tunnistajana dokumendis, mille markkrahv väljastas 1257. aastal Spandaus.
Pärimine ja järeltulijad
Markkrahvide ühisvalitsemine lõppes 1258. aastal nende territooriumi jagamisega. Nutikalt juhitud jagunemine ja jätkuv konsensuslik poliitika takistasid markkrahvkonna lagunemist. Saneerimise ettevalmistamine võis alata 1250. aastal, mil omandati Uckermark, kuid mitte hiljem kui 1255. aastal, kui Johann I abiellus Saksi-Wittenbergi hertsogi Albrecht I tütre Juttaga (Brigitte).
Chorini klooster – hauapanused ja võimupoliitika
thumb|[[Chorini klooster, Johann I matmispaik]] thumb|Chorini kloostri kirik thumb|[[Chorini klooster, asutatud Johann I ja Otto III poolt, põhjakülg, 1854]]
Abielupoliitika ja 1258. aastal lõppenud riigivalitsemise jagunemine viisid Mariensee kloostri ühisasutamiseni Parsteiner See järve endisele saarele tänase Barnimi kirdeservas. Kuni selle ajani olid surnud Brandenburgi markkrahvid maetud Lehnini kloostrisse markkrahvkonna Ottoonide osas. Mariensee klooster pidi Johanniidide liinile oma matmispaiga pakkuma. Kloostri ehitamine algas 1258. aastal Lehnini kloostri munkadega. Juba enne Mariensee valmimist 1273. aastal otsustati kolida uude asukohta umbes 8 km edelas uue nimega Chorini klooster. Kui Johann I 1266. aastal suri, maeti ta esialgu Marienseesse. 1273. aastal viidi ta keha Chorini kloostrisse. Näib, et 1266. aastal korraldas Johann I kloostri kolimise ja et ta andis uuele Chorini kloostrile rikkalikke kingitusi, sealhulgas Parsteini küla. Tema pojad kinnitasid neid annetusi hiljem nende isa ja ka nende endi hinge heaks.
Nagu kõigi askanialaste asutatud kloostrite puhul, mängisid poliitilised ja majanduslikud kaalutlused pastoraalsete aspektide kõrval olulist rolli. Kloostrist läänes asus saarel slaavi ringvall. Johann I ja Otto III kasutasid seda valli tõenäoliselt oma Pommeri konkurentide vastu lossina. Klooster oli mõeldud keskvõimu ja haldusfunktsioonide täitmiseks. "Nii institutsioon ise kui ka asukoht piirkonna keskel 'üle' kaubatee [...] asustatud piirkonnas tuleb tõlgendada poliitiliste arvutuste tulemuseks".
Markkrahvkonna jagamine
Kui markkrahvkond jaotati, sai Johann I Stendali ja Altmarki, mida peeti Brandenburgi "hälliks" ja mis jäi osaks kuni aastani 1806. Ta sai ka Havellandi ja Uckermarki. Tema vend Otto III sai Spandau, Salzwedeli, Barnimi, Land Lebusi ja Stargardi. Sellise jaotuse kõige olulisemad tegurid olid tulud ja vasallide arv; geograafilised tegurid mängisid ainult teisejärgulist rolli. Nende järeltulijad Brandenburgi markkrahvidena Otto IV "Noolega", Waldemar "Suur" ja Heinrich II "Laps" olid kõik pärit Johanniidide liinist. Otto pojad ja pojapojad ning Johanni nooremad pojad kutsusid end ka "Brandenburgi markkrahvideks" ja sellistena kaasallkirjastasid ametlikke dokumente – näiteks Johanni pojad Johann II ja Konrad allkirjastasid 1273. aastal nii otsuse kolida Mariensee klooster Chorinisse –, aga nad jäid "kaasregentideks".
Ottoonide liin hääbus 1317. aastal, kui Spandaus suri markkrahv Johann V, nii et Waldemar Suur taasühendas Brandenburgi. Johanniidide liin hääbus vaid kolm aastat hiljem, kui 1320. aastal suri Heinrich Laps, lõpetades Askania valitsemise Brandenburgis. 1290. aastal kogunes kahe liini 19 markkrahvi Rathenowi lähedasele künkale; 1318. aastal oli elus vaid kaks markkrahvi: Waldemar ja Heinrich Laps. Viimane askanialane Brandenburgis, üheteistaastane Heinrich Laps, mängis vaid alaealise rolli ja oli juba erinevate perekondade meelevallas, kes üritasid peatses võimuvaakumis võimu haarata.
Abielu ja järglased
1230. aastal abiellus Johann I Taani kuninga Valdemar II ja Berengária de Portugali tütre Sophiega. Nad said järgmised lapsed:
1255. aastal abiellus Johann I Saksimaa Albrecht I ja Austria Agnese (1206–1226) tütre Brigitte Juttaga. Nad said järgmised lapsed:
Frankia alni
Frankia alni on liik baktereid perekonnast Frankia.
Johann I (Brandenburg)
Abielu ja järglased
Pärast Johanni surma 1266. aastal valitses tema vend Otto III Brandenburgi üksi. Pärast Otto surma 1267. aastal võttis Johanni poeg Otto IV üle kui vanim markkrahv.
Jadžurveeda
See sisaldab ohvriloitse koos tõlgendusega. Veedade usundi kultusteenistuses lausus eriväljaõppega preester adhvaryu ohvritalitusel "Jadžurveeda" loitse.
Johann I (Brandenburg)
Kaksikkuju vendadele Siegesalleel
Vasakul kujutatud topeltkuju seisis Siegesalleel Großer Tiergartenis Berliinis. Siegesallee oli keiser Wilhelm II poolt 1895. aastal tellitud grand boulevard Brandenburgi ja Preisimaa ajalugu illustreerivate kujudega. Aastatel 1895–1901 lõid 27 Reinhold Begas juhitud skulptorit 32 kuju Preisimaa ja Brandenburgi valitsejatest, kõik kõrgusega 2,75 m. Iga kuju kõrval oli kaks väiksemat büsti, mis kujutasid inimesi, kes mängisid olulist rolli ajaloolise valitseja elus.
Keskne kuju rühmas 5 oli Johanni ja Otto kaksikkuju. Vasakul oli Cöllni praosti Simeoni büst, kes oli koos Brandenburgi piiskopi Gernandiga 28. oktoobril 1237 vanima dokumendi tunnistajaks, milles Cöllni mainitakse. Paremal oli Marsilius de Berlini büst, Berliini esimene ülestähendatud linnapea (Schultheiß). Ta oli samaaegselt Cöllni linnapea.
Berliini ja Cöllni ilmalike ja kiriklike juhtide valik Johanni ja Otto kõrvaltegelasteks tõestab, kui oluline oli Berliini linn markkrahvide elus ajaloolase Reinhold Koseri arvates, kes tegi uurimistöö Siegesallee kohta. Koser pidas linna asutamist ja arendamist markkrahvide kõige olulisemaks poliitikaks, rohkem kui vürstiriigi laiendamist ja kloostri asutamist. Samuti avaldas talle muljet üksmeel, mis iseloomustas nende ühisvalitsemist, nagu on esitatud 1280. aasta kroonikas. Koseri sõnul oli skulptor Max Baumbach vastutav selle eest, et otsustas muuta Berliini asutamine kaksikkuju keskseks teemaks, mitte kloostri laiendamise või asutamise.
Johann I on kujutatud kivil istuvana, Berliini ja Cöllni linnaharta põlvedele laotatud. Noorem Otto III seisab tema kõrval, osutades ühe käega dokumenti, kui tema teine käsi puhkab odal. ''Väljasirutatud käed ja kummardunud pead viitavad vendade kaitsele ja kaksiklinnade edendamisele. Seda, et kahte noormeest on kujutatud küpsetena, pidas Koser seaduslikuks kunstivabaduse õigusega''. Kaks noorukit poleks 19. sajandi lõpu ajalootõlgendamise vaatenurgast suutnud adekvaatselt väljendada tulevase maailmalinna rajamist.
Skulptuurigrupi üldises arhitektuuris on romantiline stiil. Uta Lehnerti sõnul näitavad kaks kotkast Juugendstiili omadusi.
Eesti Selts Belgias
Eesti Selts Belgias (prantsuse keeles Association Estonienne en Belgique) on Belgias Brüsselis tegutsev Belgia eestlasi ühendav selts. Selts on Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu liige.
Seltsi juhtis pikka aega Liis Dillie-Lindre.
Tarmo Tamm (täpsustus)
Tarmo Tamm on mitme inimese nimi.
Sargėnai mõis
Mõisa mainiti esimest korda Novembriülestõusu ajal, mil selle omanikeks olid Macianskised. Pärast ülestõusnute luhtunud rünnakut Kaunasele kindlustasid nad end mõisa hoonetes. Vene vägedel ei õnnestunud mõisa rünnakuga vallutada ja nii süütasid nad sealsed hooned põlema, sisse põlesid ka mõisa kaitsjad.
Macianskiste valdusse jäi mõis ka edaspidi. Aastal 1898 rajas toonane omanik Ignatijus Karlovičius Macianskis mõisa juurde telliselöövi, mis sai hoo sisse küll alles Esimese maailmasõja järel, mil sõjakahjustuste likvideerimiseks kulus palju telliseid. Sõja järel tükeldati suurem osa mõisa maadest; pärast maareformi kuulus mõisale 80 hektarit maad mõisasüdame ümber. Evelina Macianskienė müüs selle maa aastal 1923 Amanda Pudymaityte-Šodienele, kes asus mõisa maadest tükke ümbruskonna põllumeestele müüma. Mõis likvideeriti aastal 1938, mil riigi eestvedamisel kõik selle maad kruntideks jagati.
Mõisakompleks kaotas taolise tükeldamise tagajärjel oma terviklikkuse. Hiljem rajati selle kohale Šilainiai asumi korterelamud, mõisa ehitistest on säilinud vaid kivist lehmalaut, mis ehitati ümber kahekorruseliseks korterelamuks, ja teenijatemaja. Ülejäänud mõisakompleksi hooned, mis olid puidust, on tänaseks hävinud. Osaliselt on säilinud on ka mõisapark, kuigi see on kaotanud oma esialgse struktuuri - seal puuduvad teed ja praktiliselt on tegemist jäätmaaga.
Legacy (David Bowie album)
"Legacy" (ka "Bowie Legacy") on 2016. aastal ilmunud David Bowie parimate laulude kogumikplaat. Albumi esimese singlina avaldati seniavaldamata mix laulust Life on Mars?, mille tegi loo originaalprodutsent Ken Scott.
Ühe plaadi versioon
Kõikide laulude autor on Bowie, välja arvatud need kus see on eraldi märgitud.
Gmelini kilbirohi
Gmelini kilbirohi (Alyssum montanum subsp. gmelinii) on ristõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Nõva maastikukaitseala
Nõva maastikukaitseala on kaitseala Harjumaal Lääne-Harju vallas Keibu külas ning Läänemaal Lääne-Nigula vallas Spithami, Tuksi, Dirhami, Rooslepa, Elbiku, Riguldi, Rannaküla, Vaisi, Tusari, Peraküla ja Nõva külas. Kaitseala pindala on 1866,5 ha, geograafilised koordinaadid on. Kaitseala on arvatud ka Natura-alade Nõva-Osmussaare linnuala ja Nõva-Osmussaare loodusala koosseisu.
Nõva maastikukaitseala asub neljal lahusalal. Ala võeti kaitse alla aastal 1985 Loode-Eesti omapäraste rannamaastike ja taimekoosluste kaitseks. Kaitsealal esinevad liivikud, luited (rannavall kohati 10 m kõrgune; Keibu luited) ja nõmmed, luitemännikud, rabastunud metsad, madalsood, niidud ja puisniidud. Suuremad veekogud kaitsealal on Lepajõe auk, Pikane järv, Allikajärv, Toatse järv ja Mustjärv. Teisi veekogusid kaitsealal: Keibu peakraav, Lepaoja, Veskijõgi, Peraküla peakraav, Väike-Toatse järv (Väikejärv), Pumbuta järv, Flyvae. Põõsaspea neeme otsast kulgeb tähtis lindude rändetee, mis on ka üks paremaid lindude vaatluspaiku Läänemerel.
Turismi tarbeks on rajatud 1 vaatetorn, telkimiskoht, 3 puhkekohta, 3 lõkkekohta.
Kaitsealused liigid
Läbirändavad linnud: valgepõsk-lagle, madukotkas, soo-loorkull, väikeluik, laululuik, järvekaur, punakurk-kaur, merikotkas, räusk.
Teised kaitsealused loomaliigid: saarmas, Eptesicus nilssoni, pruun-suurkõrv, juttselg-kärnkonn, kivisisalik, rabakonn.
Kaitsealune taimeliik: palu-karukell.
Kaitseala eesmärgid
pisi|Vana mänd Nõva rannikumetsas Nõva maastikukaitseala eesmärk on:
Kaitseala vööndid
Nõva maastikukaitseala keskkonnaregistri kood on KLO1000120.
Leigh Bardugo
Leigh Bardugo on ameerika noorte- ja imeulme kirjanik. Teda tuntakse peamiselt tänu tema "Grishaverse'i" kroonikatele. "Grisha triloogiat" ja "Vareste kuus" diloogiat on müüdud üle kahe miljoni eksemplari.
Lapsepõlv ja noorus
Leigh Bardugo sündis Iisraelis Jeruusalemmas ja kasvas üles Los Angeleses, kus teda kasvatasid tema vanavanemad. Üks ta vanematest oli Hispaania päritolu juut ja teine Leedu-Vene päritolu juut, Leigh Bardugo ise judaismi ei praktiseeri. Leigh õppis Yale'i ülikoolis, mille lõpetas 1997. aastal inglise keele erialal. Enne esikraamatu "Shadow and Bone" avaldamist töötas ta reklaamikirjutaja ja ajakirjanikuna ning tegeles ka grimmi ja eriefektidega.
Kirjanduslik karjäär
Leigh Bardugo esikraamat "Shadow and Bone", millest sai ühtlasi esimene "Grishaverse'i" raamat, ilmus Macmillani kirjastuse väljaandel 2012. aastal. "Shadow and Bone" nomineeriti Romantic Timesi raamatuauhinnale ja Lõuna-Carolina lasteraamatu auhinnale, märgiti ära raamatunimekirjas "Indie Next" ning sellele kirjutati New York Timesis arvustus. Raamat jõudis New York Timesi bestsellerite edetabelis 8. kohale ning raamatu filmiõigused on ostnud DreamWorks ja David Heyman. Sarja järgmised raamatud "Siege and Storm" ja "Ruin and Rising" on samuti ilmunud Macmillani kirjastuse väljaandel 2013. ja 2014. aastal.
"Vareste kuus" diloogia avaldas kirjastus Macmillan, "Vareste kuus" (originaal pealkirjaga "Six of Crows") 2015. ja "Kõver kuningriik" (originaal pealkirjaga "Crooked Kingdom") 2016. aastal. Sarja tegevus toimub samas universumis (vahel kutsutud ka kui "Grishaverse") kui "Grisha triloogia". "Vareste kuus" nimetati New York Timesi poolt märkimisväärseks raamatuks ning loeti ALA-YALSA poolt 2016. aasta noorteraamatute esikümnesse. "The Language of Thorns", Grisha muinasjuttude kogu, ilmus Macmillani kirjastuse väljaandel 2017. aastal.
Oma esimese täiskasvanute fantaasiaraamatu "Ninth House" avaldas Leigh Bardugo 2019. aastal.
2017. aastal kirjutas Bardugo oma esimese raamatu "Wonder Woman: Warbringer" "DC Icons" sarjas, mis põhineb DC koomiksite populaarsematel tegelastel. Raamatu avaldas kirjastus Penguin Random House.
Leigh Bardugolt on ilmunud ka esseekogusid ja antoloogiaid, millest tuntuimad on "Last Night, A Superhero Saved My Life", "Slasher Girls and Monster Boys" ja "Summer Days and Summer Nights".
Bardugo teoseid on tõlgitud 22 keelde ja avaldatud rohkem kui 50 riigis.
Lühijutud
Esimesed kolm lugu avaldati 2015. aastal kogus "The Folktales of Ravka". 2017. aastal ilmus kogu "The Language of Thorns and Roses" kõigi lühijuttudega peale "The Demon in the Woodi" ja "The Tailori".
Kirjandusteoste adaptatsioonid
2012. aastal ostis romaani "Shadow and Bone" filmiõigused DreamWorks koos David Heymani ja Jeffrey Cliffordiga, filmini siiski projektijuhi vahetuse tõttu ei jõutud.
Isiklikku
Leigh Bardugo avaldas teose "Vareste kuus" tänusõnade osas, et põeb osteonekroosi.
Adamivka (Bari rajoon)
Adamivka (ukraina Адамівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Bari rajoonis. Elanike arv on 199.
Kriidikaljud Rügenil
„Kriidikaljud Rügenil“ on saksa kunstniku Caspar David Friedrichi (1774–1840) teos.
Eesti Muusika Kuukiri
Eesti Muusika Kuukiri oli aastal 1929 ilmunud muusikaajakiri, mida andis välja Muusikalise Hariduse ja Kultuuri Edendamise Selts.
Ajakirjas avaldati artikleid näiteks muusikateooria, -esteetika ja rahvamuusika kohta.
Ajakirja peatoimetaja oli Miina Härma.
Sotsiaalne õiglus
pisi|350px|Sotsiaalse ebaõigluse vastu protestivate tudengite telklaager Sotsiaalse õigluse all mõistetakse olukorda, kus kõigil ühiskonnaliikmetel on võrdsed võimalused ja poliitilised õigused ning puuduvad majanduslik ebavõrdsus ja ebavõrdsed eesõigused, nii et kõikidel on eeldused täisväärtuslikuks eluks ja neil on võimalik ühiskonnas oma potentsiaal realiseerida.
Probleemid
Sotsiaalse õiglusega seotud probleemid on jagatud kahte gruppi, mis tihti kattuvad: intersotsiaalsed kohtlemisprobleemid (seksism, rassism, homofoobia jne), ning ebavõrdne valitsemispoliitika (keskkonna- või maksupoliitika, mis asetab vaesemad kodanikud ebaõiglasse olukorda), seaduslik segregatsioon (näiteks rassism kohtusüsteemides), surmanuhtlus ning ebavõrdne ligipääs haridusele. Sotsiaalse õiglusega tegelevad institutsioonid pingutavad, et pakkuda ja laiendada hariduse saamise võimalusi ja juurdepääsu sellele, tervishoidu ja selle kättesaadavust, avalikke teenuseid ja tööõigusi. Organisatsioonid püüdlevad ka õiglase rikkusjaotuse poole, propageerides progressiivseid maksusüsteeme ja tururegulatsioone. Näide sotsiaalse õigluse institutsioonist Eestis on MTÜ Mondo, mis edendab Eestis maailmaharidust ja vastutustundlikku tarbimist, teeb eestkoste- ja teavitustööd ning koolitusi nii maailmahariduse, arengukoostöö kui humanitaarabi teemadel. Organisatsiooni töö eesmärgiks on tõsta Eesti elanike teadlikkust üleilmastumise väljakutsetest ning edendada sallivust, inimõiguste austamist ja solidaarsust vaesemate piirkondade elanike vastu.
Kriitika
Paljud kirjanikud-autorid kritiseerivad mõtet, et üldse eksisteerib ühtne sotsiaalse õigluse standard. Moraalrelativistid eitavad standardi eksistentsi, kuid poliitrealistid usuvad, et ükskõik mis sotsiaalse õigluse ideaal on vaid õigustus maailma hetkeolukorrale. Ka muidu võtavad paljud inimesed omaks sotsiaalse õigluse põhimõtteid, näiteks et kõikidel indiviididel on ühtne väärtustase, kuid ei nõustu mõne järeldusega, mis põhiprintsiipidest tuleneb. Kirjanik H. G. Wells on öelnud, et kõik inimesed "väärivad võrdselt kaaskodanike austust". Teisest küljest aga eitavad osad õpetlased sotsiaalset õiglust absoluutselt, arvates, et sotsiaalne õiglus on mõttetu, dogmaatiline, enesele vasturääkiv ja ideoloogiline, uskudes, et sotsiaalse õigluse saavutamine tänapäeval on teostamatu ning et selleni jõuda, peaks hävitama vabaduse iseenese. Sotsiaalse õigluse täielik tagasilükkamine pärineb aga Friedrich Hayekilt.
Liikumised
Sotsiaalne õiglus on samaaegselt kontsept, mida kasutatakse ülemaailmse õiglusliikumise kirjeldamiseks. Selles kontekstis on põhineb sotsiaalne õiglus inimõigustele ja võrdsusele ja seda saab defineerida maailmapildina, kus inimõigused manifisteerivad end iga ühiskonnaklassi liikmete igapäevaelus. Paljud liikumised pingutavad sotsiaalse õigluse saavutamise nimel. Need liikumised töötavad maailma saavutamise eest, kus igal ühiskonnaliikmel, hoolimata tema taustast või menetlusõigustest, on põhilised inimõigused ja võrdne ligipääs ühiskonna hüvedele.
Sotsiaalse õigluse indeks
Sotsiaalse õigluse indeks on loodud selleks, et hinnata regulaarselt Euroopa Liidu liikmesriikide progressi ja probleeme sotsiaalse õigluse vallas. Sotsiaalne õiglus on oluline element igas liikmesriigis, seetõttu käsitletaksegi riike individuaalselt, mitte kogu Euroopa Liitu tervikuna. Eesti sotsiaalse õigluse koondindeks on Euroopa Liidu riikide seas keskmisest parem (2016. aasta aruande kohaselt). Eesti sotsiaalse õigluse indeksi näitaja on 6,15, mis annab Euroopa Liidu 28 riigi hulgas 13 koha. EL-i keskmine näitaja on 5,75. EL-i kõrgeim sotsiaalse õigluse indeks on Rootsis – 7,51, Soomes – 7,17 ja Taanis – 7,16. Kõige madalam on indeks Kreekas – 3,66, Rumeenias – 3,91 ja Bulgaarias – 4,03. Eestist kõrgem sotsiaalse õigluse indeks on endistest sotsialismileeri riikidest Tšehhil (4. koht) ja Sloveenial (9. koht). Samas on Eesti 2016. aasta indeks siiski langenud. 2015. aastal oli see 6,29, 2014. aastal 6,24.
Sven Simon
Ta õppis õigusteadust Gießeni ülikoolis (Hessenis Saksamaal) ja Warwicki Ülikoolis Inglismaal. 2003. aastal omandas ta inglise õiguse sertifikaadi. 2005. aastal lõpetas ta õpingud esimese riigieksamiga õigusteaduses.
Aastatel 2010–2015 oli ta Gießeni ülikoolis järeldoktoriks avaliku, rahvusvahelise ja Euroopa õiguse õppetoolis. Aastail 2011 ja 2014 oli ta Wisconsini ülikooli õigusteaduskonna külalisprofessor. Aastal 2015 lõpetas ta habiliteerimise monograafiaga "Föderaalse konstitutsioonikohtu õiguslikud piirid Euroopa integratsiooniprotsessis". Oktoobrist 2015 kuni septembrini 2016 oli ta Berliini Vabaülikooli aseprofessor. Alates 1. detsembrist 2016 on ta Marburgi ülikoolis rahvusvahelise õiguse ja Euroopa õiguse avaliku õiguse õppetooli juhataja.
Schiffdorf
Schiffdorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis.
Vald paikneb Bremeni liidumaa Bremerhaveni linna idapiiril ja 35 km Cuxhavenist lõunas. Valla pindala on 113,55 km². 31. detsembril 2015 elas seal 14 095 inimest.
Ajalugu
Schiffdorf kuulus vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda (loodud 1180. aastal otse keisrile alluva vürstkonnana). 1380. aastal, vürstliku peapiiskopi Albert II valitsemisajal rüüstasid von Mandelsloh perekonna rüütlid ning teised Verdeni ja Bremeni röövelparunid Bremeni linnakodanikke ja inimesi kogu vürstlikus peapiiskopkonnas. 1381. aastal lõpetasid linna väed edukalt teeröövi ning vallutasid Bederkesa lossi ja sellele kuuluvad foogtkonnad, sealhulgas Schiffdorfi. 1386. aastal tegi Bremeni linn oma vasalliks aadliperekonna, kes omas Altluneburgi (osa tänasest Schiffdorfist).
1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida esialgu valitseti personaalunioonis Rootsi krooniga. Novembris 1654, pärast teist Bremeni sõda pidi Bremen Bederkesa ja Lehe foogtkonnad (tänase Bremerhaveni osa), sealhulgas Schiffdorfi Bremeni hertsogkonnale loovutama. Pärast Taani okupatsiooni (1712–1715) sai hertsogkonnast Hannoveri dünastia vasall. 1807. aastal annekteeris hertsogkonna üürike Vestfaali kuningriik, enne kui Prantsusmaa selle 1810. aastal annekteeris. 1813. aastal taastati hertsogkond Hannoveri kuurvürstkonda, mis pärast Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territoorium, sealhulgas Schiffdorf, sai uue, 1823. aastal loodud Stade ringkonna osaks.
Tarmo Tamm
Tarmo Tamm (sündinud 3. detsembril 1953 Kiumal) on Eesti poliitik, alates 12. detsembrist 2016 kuni 29. aprillini 2019 maaeluminister.
Ta lõpetas aastal 1974 Tihemetsa Sovhoostehnikumi ja aastal 2007 Eesti Maaülikooli.
Tarmo Tamm kuulub Eesti Keskerakonda alates 15. oktoobrist 2002. On Eesti Keskerakonna volikogu aseesimees.
Sai XII Riigikogu liikmeks Mihhail Kõlvarti asendusliikmena Riigikogu juhatuse otsusega 7. aprillil 2011. Ta andis Riigikogu ees ametivande 11. aprillil.
Ta oli XIII Riigikogu liige. 22. novembril 2016 valiti ta keskfraktsiooni esimeheks. 9. detsembril 2016 nimetas president Kersti Kaljulaid peaminister Jüri Ratase ettepanekul Tarmo Tamme maaeluministriks. Ametivande andis Tarmo Tamm 12. detsembril 2016
Viited
.
Dubno
Dubno on oblastilise alluvusega linn Rivne oblastis Ukrainas.
Slagnäs
Slagnäs on asula Arjeplogi vallas Rootsis.
Kanaari paelrohi
Kanaari paelrohi (Phalaris canariensis L.) on paelrohu (Phalaris L.) perekonda kuuluv liik kõrrelisi.
Levinud Lõuna-Euroopas. Mitmel pool maailmas kasvatatakse teda kultuuris linnutoiduks.
Eestisse on sattunud võõrliigina, muuhulgas imporditud linnutoiduga talilindudele või puurilindudele.
Bruno Ahlberg
Bruno Valfrid Ahlberg (23. aprill 1911 Espoo – 9. veebruar 1966 Helsingi) oli Soome poksija.
Ahlberg oli kahekordne Soome meister – 1932. aastal kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) ja 1933. aastal keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg). Ta osales kaks korda Eesti – Soome maavõistlustel, kus kaotas oma kohtumise 1933. ja võitis 1935. aastal.
Ahlberg jätkas aprillis 1937 oma karjääri elukutselisena. Ta pidas 25 kohtumist, millest võitis 11 (neist 1 nokaudiga), kaotas 8 (neist 2 nokaudiga), ning kuus kohtumist lõppes viigiliselt.
Užava vald
Valla pindala on 125,5 km². 2016. aasta seisuga elas seal 566 inimest. Valla keskus on Užava küla. Vallavanemaks on Laima Erliha-Štranka.
Ajalugu
Užava vald eraldati Zirase vallast Esimese maailmasõja ajal. Aastal 1935 oli valla pindala 138 km² ja seal oli 1947 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas Lībciemsi, Užava ja Sārnate külanõukogud, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1950 liideti Užava külanõukoguga likvideeritav Lībciemsi külanõukogu, aastal 1961 aga osa Jūrkalne külanõukogu maadest. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Ventspilsi piirkonda.
Loodus
Suurim jõgi on Užava jõgi. Järvedest asub vallas 1 hektari suurune Pāžezers. Vald ise asub Rannikumadalikul. Užava vallas asub Läti suurim rändluide. Valla pindalast katvad metsad 45,9 %.
Looduskaitse all on Hõbepaju. Valda jääb 3012 hektari suurune Užava hoiuala, valla lõunaossa jääb ka osaliselt Sārnate soo hoiuala. Lisaks jääb osa valla kaguosast Užava alamjooksu maastikukaitsealale.
Kaitstavad mälestised
Looduskaitse all on kolm nimetut põlispuud.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 570 lätlast, 14 venelast, 2 valgevenelast, 4 ukrainlast, 2 poolakat ja 4 leedulast.
Valla külad on:
Meie Kodu (Brasiilia)
Meie Kodu oli ajakiri, mis ilmus Brasiilias São Paulos 1933–1936 ning mida andis välja São Paulo Eesti Abiandmise ja Hariduse Selts.
Užava vald
Asustus
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Meie Kodu (Brasiilia)
1933–1934 ilmus ajakiri nimega Uus Kodu. Uut Kodu ilmus 5 numbrit ja Meie Kodu ilmus 15 numbrit. Meie Kodu ilmus sagedusega 6 numbrit aastas.
Ajakirja toimetasid Eduard Anderson ja Juhan Kartau.
Polki maakond (Missouri)
Maakonna halduskeskus on Bolivar.
Ajalugu
Maakond moodustati 1835. aastal.
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Täiskasvanuharidus
Õppimine, mille käigus täiskasvanud tegelevad süstemaatiliselt ja püsivalt eneseharimisega, et omandada uusi teadmisi, oskusi, hoiakuid või väärtushinnangud võib hõlmata erinevaid tegevusi, alates kirjaoskuse omandamisest kuni elukestva õppeni.
Hans Sossi
Hans Sossi (17. jaanuar 1892 Kammeri vald, Tartumaa – 22. november 1975 Tartu) oli eesti keemik.
Sinipuia
Sinipuia (Puya berteroniana) on bromeelialiste sugukonda puia perekonda kuuluv õistaimeliik, mis kasvab Tšiili mäestikes ja on kohalik endeemne liik.
Kirjeldus
Sinipuia kasvab maas, kuival ja kivisel pinnasel. Tal on 90–120 cm pikkustest hõbejasrohelistest teravatipulistest lehtedest tihe umbes meetrilaiune kodarik, mis haruneb iga mõne aasta järel. Õisikuvars on 2–7 meetri kõrgune, õied siidja pehme läikega. Kroonlehed on ligikaudu türkiissinist värvi, tolmukad on erkoranžid. Talub külma kuni –5° C.
Osteoloogia
Osteoloogia ehk luuõpetus on anatoomia ja meditsiini ning zooloogia, antropoloogia, paleoantropoloogia, paleontoloogia ja arheoloogia haru, mis uurib luid ja luustikke (skeletisüsteeme) ning luukude.
Osteoloogia eriteadlasi ja luuhaiguste arste nimetatakse osteoloogideks.
Osteoloogia harud on:
Eristatakse ka loomaosteoloogiat ja inimese osteoloogiat.
Anatoomia õppimist alustatakse traditsiooniliselt osteoloogiast.
Organismide rekonstrueerimine
Luude järgi saab organisme mingil määral rekonstrueerida. Nii saab rekonstrueerida väljasurnud loomi ning kohtumeditsiinis identifitseerida inimesi luustiku järgi.
Identifitseerimine
Luu järgi saab määrata, millisesse taksonisse kuuluva organismi oma see on. Samuti on võimalik määrata vanust, sugu, geograafilist päritolu ja haigusi. Eriti hästi on meetodid selleks välja töötatud inimese puhul (skeletimorfoloogia).
Luustiku haigused
Meditsiinis tegeleb osteoloogia (ortopeedia ja endokrinoloogia piiril) ka luude füsioloogiaga (nende ainevahetusega) ning luude haigustega. Sellega tegeleb kõige suurem osa osteolooge.
Beloozjorski
Beloozjorski on linn Venemaal Moskva oblastis Voskressenski linnaringkonnas. Asub Moskvast umbes 60 km kagus.
Asula tekkis 1961. aastal Moskva-Rjazani raudteel asuva jaama juurde ja kandis esialgu nime '''63. Kilomeeter'''. 2004–2019 oli Beloozjorski linnaringkonna keskus. 2019. aastal sai linnaks.
2020. aasta alguses oli linna elanike arv arvestuslikult 17 898.
Holdre vald (Helme kihelkond)
Holdre vald (saksa keeles Hollershof) oli vald Helme kihelkonnas. pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vald moodustati 1866. aastal. 1900. aastal liideti vald Patküla vallaga.
1921. aastal eraldati Holdre vald Patküla vallast.
Meripuju
pisi|Meripuju Meripuju (Artemisia maritima) on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Erra vald (Lüganuse kihelkond)
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Erra vald (saksa keeles Erras) oli vald Lüganuse kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866 –1939. Vallamaja asus tänapäeva Kiviõli linna aladel.
Vald moodustati 1866. aastal, enne seda oli olnud Erra mõisavald.
1882. aastal liideti Erra vallaga Maidla vald, mis 1917 moodustati uuesti Erra, Püssi ja Saka valla osadest.
1939. aasta vallareformiga läks valla maa-ala uue Erra valla koosseisu, välja arvatud Purtse mõisa järgi olevate talude nr A-190, A-191, A-193 ja A-195 senise Erra valla piiresse ulatuvate osade maa-alad
Koduhani (Teppan)
Telelavastus
Populaarne näidend vajus sõjajärgsel ajal unustusse, kuid muutus taas populaarseks, kui 1987. aasta veebruaris tegid režissöör Toomas Kirss ja toimetaja Vahur Kersna "Koduhanest" Eesti Televisioon 40-minutise telelavastuse sarjas "Kõverpeegli klassikat", kaasates Eesti toonased tippnäitlejad. Telelavastuses lisati algsele näidendile väliseid elemente, näiteks tutvustas Kersna saate eel "kaheksa aasta eest poolelijäänud" sarja "eelmisi 104 seeriat", kasutati telesarja "Dallas" tunnusmuusikat ning näidendi vahele näidatud pilareklaamide seas oli ka "Singid, vorstid, süldid Kristjan Londi vorstiärist Suure Kondi uulitsast".
Näidend andis nime telebrändile Hani Televisioon ehk H-TV. Televersioonile on järgnenud ka uuslavastusi, näiteks rahvateatritrupi Tõrva Tilgad ettekandes.
Sisu
Näidendi tegelased on taluperemees Tungal, tema linnas elav poeg Paul, poja teenija Kata ja endise vorstikaupmehe perekond. Tegevus toimub 1920-ndatel linnaoludes. Süžee aluseks on klassikaline eksituste komöödia võte, kus kaks heades ärisuhetes pereisa tahavad naita oma lapsed, kes aga on omapäi juba tutvunud ja armunud ning ilmutavad vastuseisu sundabielule, teadmata, et vanema põlvkonna plaan on panna nad paari teineteisega.
Valged Põllud
Valged Põllud oli aastatel 1964–1992 Torontos ilmunud eestikeelne usulise sisuga ajakiri, mida andis välja Toronto Eesti Baptisti Koguduse Misjonitoimkond.
Aastatel 1964–1986, 1988 ja 1990 ilmus ajakiri 4–5 korda aastas. Aastatel 1987, 1989, 1991–1992 ilmus ajakiri 3 korda aastas.
Multitolerantsus
Multitolerantsus, persistentsus või fenotüübiline tolerantsus on mikroorganismi omadus elada üle antibiootikumide või muude bakteritsiidsete ainete mõju. Multitolerantsuse põhimõtteline erinevus multiresistentsusest (multidrug resistance) seisneb selles, et multitolerantsed bakterid ehk persisterid ei ole mutantsed mikroorganismid, vaid fenotüübi poolest erinev subpopulatsioon bakterikultuuris, kes on soikeseisundis ehk aeglase kasvu ja mahasurutud metabolismiga.
Avastamine ja ajalugu
Persistentsuse fenomeni kirjeldas esimesena J. W. Bigger, kes penitsilliini kasutamisel meditsiinis avastas, et antibiootikumide juuresolekul mitte kõik Staphylococcus pyogenes aureus’e rakud ei sure, vaid antibiootikumi eemaldamisel keskkonnast alustavad taas kasvu. Nähtuse uurimisel katseid läbi viies avastas ta, et tegemist ei ole mutatsioonist tuleneva resistentsusega, sest ellu jäänud rakkude järglased olid antibiootikumi suhtes taas sama tundlikud kui algne populatsioon. Hiljem on persisterite uurimise käigus selgeks saanud, et selline heterogeensus ei teki bakterikultuuris mitte kokkupuutel bakteritsiidse faktoriga, vaid vastav subpopulatsioon on kujunenud juba varem iseenesliku fenotüübilise ümberlülituse kaudu. Selle käigus võivad aeglasemalt poolduvad persisterrakud hakata loomulikult jagunema ja samas hariliku fenotüübiga rakud võivad laskuda soikeseisundisse.
Tähtsus meditsiinis
Persisteritel on oluline roll meditsiinis, sest on paljudel juhtudel põhjuseks, miks infektsiooni ravimine antibiootikumidega ebaõnnestub. Tihti on säärastel juhtudel vajalik pikaajaline ravikuur või võib juhtuda, et haigus avaldub tükk aega pärast ravi lõppu uuesti. Headeks näideteks sellistest haigustest on näiteks tuberkuloos ja süüfilis. Persisterrakud moodustavad tihti enda ümber ka biokile ning usutakse, et just selle pärast on biokilet moodustavate bakterite põhjustatud infektsioone eriti raske ravida. Nimelt on biokiles paiknevad rakud immuunsüsteemi eest paremini peidetud, persisteritel on antibiootikumide kontsentratsiooni alanedes võimalik biokile repopuleerida ja infektsioon avaldub uuesti. Sealjuures on biokile moodustavate bakterite põhjustatud infektsioonid umbes 65% kõikidest inimesel esinevatest infektsioonidest läänemaailmas. Sellised rakud ei ole üldiselt probleemsed, kuna inimese immuunsüsteem suudab tulla toime bakteritega, kes jäävad ellu bakteriostaatiliste antibiootikumide toimel, sest need ei paljune. Probleemid tekivad juhul, kui immuunsüsteem on nõrgestatud või need mikroorganismid on kohanenud immuunsüsteemiga ning see on võimetu neid tõrjuma. Sama kehtib juhul, kui ellujäänud bakterid asuvad immuunsüsteemile raskesti ligipääsetavates kohtades.