cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Derhatši rajoon
Derhatši rajoon (ukraina keeles Дергачівський район) on endine haldusüksus Ukrainas Harkivi oblastis Venemaa piiri ääres. Selle halduskeskus oli Derhatši. 2020. aastal elas Derhatši rajoonis 92 829 inimest.
Hausa keel
Fonoloogia
Diftongid: /ai/, /au/, /iu/ ja /ui/.
Derhatši rajoon
Seoses 2020. aastal toimunud haldusreformiga liideti Derhatši rajoon Harkivi rajooniga.
Hausa keel
Fonoloogia
à è ì ò ù (madal toon)
á é í ó ú (kõrge toon)
â ê î ô û (langev toon)
Hausa keeles on 23 või 25 konsonantfoneemi (täpne arv sõltub keelekasutusest).
Hausa keeles on 6 glotaalset konsonanti, mida saab hääldada 4–5 erinevas artikulatsioonikohas:
Kirjasüsteemid
Hausa keelel on kolm kirjasüsteemi:
1) Boko – ladina tähestiku põhjal loodud süsteem, mille võttis kasutusse Briti koloniaaladministratsioon 1930. aastatel. See on tänapäevase hausa keele ametlik kirjasüsteem.
2) Ajami – araabia tähestikul põhinev süsteem, mis on olnud kasutusel alates 17. sajandist. Sellel puudub standardkeeles rakendus. Tänapäeval kasutatakse seda peamiselt ilukirjanduses, luuletustes ja mõnedes raamatutes, ning vähemalt ühes ajalehes.
3) Braille ehk pimedate kiri – põhineb ingliskeelsel Braille kirjal.
Lisaks standardsele Braille ladina tähestikule on olemas järgmised tähed: 50px kw, 50px sh , 50px ts , 50px ɗ (moodustatud ingliskeelsete q, sh, st, ed põhjal) ning kolm tuletatud tähte:
Arv
Hausa keeles eristatakse nimisõna ainsust ja mitmust. Mitmust moodustatakse järgmistel viisidel:
1) a-lõpuliste sõnade puhul:
2) e-lõpuliste sõnade puhul reduplitseeritakse viimane silp või asendatakse lõppvokaal mitmuse tunnusega -aye: wake-wakeke (uba-oad), fure-furaye (õis-õied).
3) i-lõpuliste sõnade puhul:
4) o-lõpulistel sõnadel:
5) u-lõpulistele sõnadele lisatakse -a või -na: hanu-hanua (käsi-käed), rumbu-rumbuna (hoidla-hoidlad).
Sugu
Hausa keeles eristatakse mees- ja naissugu, kusjuures sugu markeeritakse ainult ainsuses. Sugude väljendamiseks on järgmised võimalused:
1) Erinevate sõnade kasutamine: oba (isa) – uwa (ema), mutum (mees) – matše (naine);
2) Lisasõnade kasutamine (miši või namiši – mees, matše – naine): da namiši (meeslaps=poiss), dia matše (naislaps=tüdruk);
3) Erinevad sõnalõpud: naissoost nimisõnadel on tavaliselt lõpus -a, meessoost nimisõnadel võib lõpus olla ükskõik milline vokaal, nt sariki (kuningas) – saraunia (kuninganna).
Omadussõnad ühilduvad nimisõnaga soos ja arvus.
Kääne
Hausa keeles on ainult omastav kääne, mida väljendatakse partiklite na (meessugu) ja ta (naissugu) abil:
Riga ta Abbega (Abbega jope)
Kwara na šinkaffa (riisitera)
Kiire häälduse tõttu võib vokaal a ühendis na ära kaduda ning sellisel juhul osutab omastavale käändele kahe substantiivi vahel paiknev n:
Suna-n-yaro (poisi nimi)
Aeg
Hausa keeles on viis grammatilist aega – aorist (määramata minevik), täisminevik, lihtminevik, olevik, tulevik. Olevik, täisminevik ja tulevik esinevad kahes vormis: pöördelises vormis ning partitsiibi kujul.
Järgnevas tabelis on loetletud hausa keele isikulised asesõnad. Aoristi puhul on antud tavaline vorm ning sulgudes empaatiline vorm. Teiste aegade empaatilised vormid saab moodustada vastavate partiklite lisamisega tavalise vormi ette. Oleviku, täismineviku ning tuleviku puhul on esimesena antud pöördeline vorm ning sulgudes partitsiibi vorm.
Olevikus tähistavad aega peale aluse asesõnade veel sufiks -na, abiverb ke ning verbi sufiks -wa (nt Mi kana-kaowa – Mida sa tood?).
Tingiv kõneviis
Tingivat kõneviisi väljendatakse sidesõnade kadan ja en abil (tähenduses 'kui').
Sõnajärg
Hausa keele sõnajärg on SVO (subjekt-verb-objekt), mis on teine kõige levinum sõnajärjetüüp maailmas. Morfoloogiliselt tüübilt kuulub hausa keel aglutineerivate keelte hulka.
Arvsõnad
Hausa keele arvsõnad ühest kümneni:
üks – daya
kaks – biyu a
kolm – uku
neli – huɗu
viis – biyar
seitse – bakwai
kaheksa – takwas
Presidio of San Francisco
218 aastat oli selles strateegilise tähtsas kohas sõjaväebaas, mis kuulus Hispaaniale, Mehhikole ja alates 1846. aastast USA-le.
Hausa keel
Arvsõnad
üheksa – tara
Presidio of San Francisco
1989. aastal loobus riik 603 ha suurusest sõjaväelinnakust. Aastal 1994 anti see üle National Park Service'ile. Pargil on oma juhatus. Park kuulub Kuldvärava riikliku puhkeala alla.
Park teenib suurema osa tulust (2015. aastal 90 miljonit eurot) endiste sõjaväelaste eluruumide, haigla ja haldushoonete väljarentimisest elanikele ja ettevõtetele. Väljarenditud hoonetes töötab umbes 4000 ja elab üle 3500 inimese. Sõjaväebaasi endise juhtkonna hoones elamine maksab ligi 11 000 eurot kuus. Renditulu suunab pargi juhatus taastamis- ja haldustöödele. Märgala taastamiseks on juhatusel kavas lammutada väikese ajaloolise tähtsusega hooned. Suurem osa endistest sõjaväehoonetest on ajaloolise väärtusega ehitised.
Hausa keel
Keelenäiteid
Minu naine teeb süüa.
Glossimisel kasutatud lühendid:
Keskväljak (Pärnu)
Keskväljak on lühike ida-läänesuunaline tänav Pärnus Kesklinna linnaosas.
Mark Pysyk
Mark Alexander Terrance Pysyk (sündinud 11. jaanuaril 1992 Edmontonis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib kaitsja või parema ääreründajana NHL-i klubis Buffalo Sabres.
Aastatel 2008–2012 mängis ta Western Hockey League'i klubis Edmonton Oil Kings.
2010. aastal valis Buffalo Sabres ta NHL-i draft'is 23. valikuna. Hooaja 2012–13 alguses asus ta mängima American Hockey League'is Sabresi tütarklubis Rochester Americans. NHL-is debüteeris ta 17. märtsil 2013 mängus Washington Capitalsi vastu.
Keskväljak (Pärnu)
Tänav on ühesuunaline. Võimalik on sõita vaid Pika tänava suunas. Tänava pikkus on 85 m.
Mark Pysyk
2020. aasta oktoobris sõlmis ta üheaastase lepingu Dallas Starsiga. 2021. aasta juulis naasis ta Buffalo Sabresi.
2012. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel võitis Pysyk Kanada kuni 20-aastaste koondisega pronksmedali.
Skilpadshek
Skilpadshek on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Loodeprovintsis Ngaka Modiri Molema ringkonnas Ramotshere Moiloa vallas. Skilpadshek asub Lõuna-Aafrika Vabariigi ja Botswana piiril, seal on piiripunkt.
Skilpadshek tähendab afrikaani keeles "kilpkonna värav".
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Skilpadsheki elanikest mustanahalisi aafriklasi 97,34%, valgeid 1,06%, värvilisi 0,53% ja teisi 0,53%. Tsvana keelt pidas emakeeleks 42,01% inimesi, koosa keelt 8,28%, tsonga keelt 8,28%, venda keelt 7,69%, pedi keelt 7,69% ja suulu keelt 5,92%.
Paulava vabariik
pisi|Vabariigi president Paweł Ksawery Brzostowski Paulava vabariik oli väike riiklik moodustis, mis eksisteeris aastail 1769–1795.
1767. aastal omandas Merkinė mõisa Paweł Ksawery Brzostowski, kes omandas ka Turgeliai mõisa ja liitis need üheks valduseks. Mõisa nimetas ta enda järgi Pawłowo mõisaks (leedu keeles Paulava, valgevene keeles Paŭlava ja vene keeles Pavlovo).
1769. aastal kuulutas ta oma valdustes välja vabariigi ja nimetas end selle presidendiks. Võim kuulus presidendile ja kohalikest talunikest moodustatud seimile. Sealses seimis oli olemas kõigist oma maad omavatest isikutest ülemkojast ja valitavast alamkojast, kus oli kaheksa nelja aasta tagant uuesti valitavast esindajat ja kaksteist spetsialisti. Vabariik võttis vastu oma põhiseaduse ning sealsed seadused hakkasid erinema Rzeczpospolita omadest. Ka moodustati seal oma sõjavägi ja loodi oma vapp. Riigikese pindala oli 30,4 km², seal oli ligi 800 elanikku. Sealsel sõjaväel olid ühtlustatud relvad, mis muutis sealsed üksused võrreldes teiste Poola alade väeüksustega efektiivsemateks. Sõjaväeteenistuses olid kõik vabariigi meessoost elanikud. Paulava vabariigi üksused osalesid Kosciuszko ülestõusus.
Vabariigis kaotati teorent, see asendati raharendiga. Seal hakati vermima ka oma raha. Moodustati hädaabikassa, vabariigile loodi oma kool. Talunikud said õiguse tegeleda kaubanduse ja käsitööga ning kasutada sealset metsa. 1770. aastal andis Brzostowski välja esimese Poola alade põllumajandusõpiku.
Vabariiki tunnustasid nii Poola seim kui ka kuningas Stanisław August Poniatowski. Too andis Brzostowskile Valge Kotka ordeni. Ka võeti vabariigi põhiseadus eeskujuks Poola enda põhiseaduse koostamisel. Samas tõi vabariigi talunike vabadus kaasa teiste ümbruskonna maaomanike, sealhulgas Joachim Litawor Chreptowiczi ja Stanisław Potocki analoogsed reformid oma valdustes.
Kolmanda Poola jagamise järel likvideeriti ka vabariik. Toona vahetas Brzostowski oma valdused Fryderyk Józef Moszyński valduste vastu Saksimaal, kuigi uus omanik lasi sealsetel talupoegadel elada vana vabariigi seaduste järgi. 1799. aastal ostis mõisa krahv Choiseul-Gouffier. Vabam kord säilis põhijoontes 1827. aastani, viimased jäänused Paulava vabariigi korrast likvideeriti aga Novembriülestõusu järel. Sealsed talunikud osalesid Novembriülestõusus, misjärel tsaarivõimud sulgesid seal katoliku kiriku ja tegid selle hoonest õigeusu kiriku. Välismaale pagenud Brzostowski naasis viis aastat hiljem kodumaale, kus temast sai vaimulik Rukainiai külas.
Kai (täpsustus)
KAI või Kai võib tähendada:
Kungla tee
Kungla tee on tänav Rae vallas Peetri alevikus.
Marjan Šarec
Marjan Šarec (sündinud 2. detsembril 1977 Ljubljanas) on Sloveenia ajakirjanik, koomik ja poliitik. Ta oli 13. septembrist 2018 kuni 3. märtsini 2020 Sloveenia peaminister.
Kungla tee
Tänav saab alguse tupikuna (tänava algusosa ehk lõik Tartu maanteest praeguse tegeliku alguseni on välja ehitamata), ristub seejärel Häälinurme tänavaga, Kungla põiguga ja lõpeb praegu Niinesaare teel. Tulevikus on plaanis tänavat pikendada arendatava Kopli teeni, see lõik tagab ligipääsu rajatava Peetri külaplatsi juurde.
Marjan Šarec
Ta lõpetas aastal 2001 Ljubljana ülikooli juures oleva Teatri-, Kino-, Raadio- ja Televisiooniakadeemia.
Kaarli külanõukogu
Kaarli külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s.
Külanõukogu moodustati 1945 septembris Virumaal Sõmeru valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus algselt Sõmeru külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kaarli külanõukogu 1950 septembris Rakvere rajooni koosseisu.
1954 juunis liideti Kaarli külanõukoguga likvideeritud Kohala külanõukogu territoorium. 1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu piirides M. I. Kalinini nimeline ja "Järve" kolhoos, Ubja sovhoos, Vinni sovhoosi Roodevälja osakond, Ubja kaevandus ja Vaeküla Põllumajanduse Mehhaniseerimise Tehnikum. Külanõukogu keskus asus Kaarli külas.
1. oktoobrist 1960 liideti Kaarli külanõukoguga osa likvideeritud Uhtna külanõukogu maadest.
1963 detsembris liideti Kaarli külanõukoguga osa Viru-Nigula külanõukogu territooriumist, mille asus Uhtna kolhoosi maakasutus.
1970. aasta seisuga oli külanõukogu pindala 120 km² ja elanike arv 2233. Külanõukogus piires asusid Aluvere, Aresi-Altküla, Aresi-Vanaküla, Jäätma, Kaarli, Katku, Kohala, Koovälja, Lõuta, Muru, Nurme, Näpi, Rahkla, Raudlepa, Sooaluse, Sõmeru, Sämi-Jänesküla, Sämi-Kurismiku, Sämi-Tagaküla, Sämi-Vanaküla, Toomla, Ubja, Ubja-Vanamõisa, Uhtna, Vanamõisa, Varudi-Altküla, Varudi-Liivanõmme, Varudi-Tagaküla ja Võhma küla. Külanõukogu maadel tegutsesid Uhtna kolhoos, Ubja sovhoos, Vinni näidissovhoostehnikumi Kaarli osakond ja Näpi linnasetehas.
9. aprillil 1992 sai omavalitsusliku staatuse Kaarli vald, mis 30. aprillil 1992 nimetati ümber Sõmeru vallaks.
Oberndorf in Tirol
Oberndorf on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Kitzbüheli ringkonnas. Vald asub 687 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 17,7 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 2116 inimest. Vald paikneb Leukentalis Kitzbühler Ache ääres, poolel teel Sankt Johann in Tiroli ja Kitzbüheli vahel.
Vald koosneb peakülast ja mitmest asundusest, ulatudes üles Kitzbühler Hornini.
144. motolaskurdiviis
144. kaardiväe motolaskurdiviis (vene keeles 144-я гвардейская мотострелковая дивизия) on Venemaa maavägede 20. ühendarmee väeüksus.
Oberndorf in Tirol
Majandus
Kuni 18. sajandini kaevandati Rerobichlis vaske. Täna keskendub majandus turismile ja kivimurrule. Oberndorf on raudteepeatus Salzburgi~Tirooli raudteel.
pisi|500px|keskel|Oberndorfi panoraam
Īle vald
Īle vald (läti keeles Īles pagasts) on vald Lätis Dobele piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Annenieki, Lielauce, Vecauce, Naudīte, Bēne ja Zebrene vallaga.
Valla pindala on 76,7 km². 2011. aastal oli seal 394 elanikku, 2021. aasta seisuga elas seal 341 inimest. Aastal 2011 elas vallas 327 lätlast, 14 venelast, 9 valgevenelast, 11 ukrainlast, 13 poolakat ja 28 leedulast. Valla keskus on Īle küla. Vallavanem on Dina Meldere (ühine Lielauce vallaga).
Ajalugu
Valla tänapäevane territoorium on kujunenud Cirole (Zirohlen), Īle (Ihlen) ja Stirnase (Stirnen) mõisade maadele. Aastal 1935 oli Jelgava kreisi kuulunud valla pindala 60,2 km² ja seal oli 939 elanikku.
Aastal 1945 moodustati vallas Īle külanõukogu, mis aga aastal 1947 likvideeriti. Külanõukogu taastati ja vald ise likvideeriti aga aastal 1949. Aastal 1975 likvideeriti Īle külanõukogu taas ja selle maad liideti Lielauce külanõukoguga. Aastal 1989 taastati Īle külanõukogu, selle maad eraldati Lielauce külanõukogust.
Aastal 1990 moodustati külanõukogust vald. 2009. aastal liideti vald Auce piirkonnaga, aastast 2021 kuulub see aga Dobele piirkonda.
Loodus
Valla suuremad jõed on Auce jõgi ja Sesava jõgi.
Looduskaitse all on Ezermaļi remmelgad, Krieviņi künnapuu, Jaunsētase tamm, Putniņase Idatamm, Putniņase Läänetamm, Klabatase tamm, Atāli tammed, Stirnumuiža hobukastan, Stirnumuiža tammed, Īle mänd, Īle mõisa pargi hallid nulud, Stinkase mänd ja veel kolm nimetut põlispuud.
Kaitstavad objektid
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Spārni mäe linnamägi, Īle luteri kirik, Gailīši muinaskalmed ja Īle mõisa hoonetekompleks, sealhulgas park ja loss.
Kohaliku kaitse all on sanatooriumi direktori maja ja Stirnase mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, teenijate maja, tuulik, park, ait ja laut.
Asustus
Vallas on kolm küla. Valla keskus Īle on staatusega vidējciems ja aastal 2022 oli seal 214 elanikku. Kaks küla on staatusega mazciems: Īles sanatorija 36 elanikuga aastal 2014 ja Stirnas 10 elanikuga aastal 2014.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Kössen
thumb|Kössen
Kössen on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Kitzbüheli ringkonnas. Vald asub 588 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 69,34 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 4251 inimest. Vald paikneb 24 km Kitzbühelist põhjas, samuti 15,5 km Sankt Johann in Tirolist põhjas Kitzbühler Ache ääres Saksamaa piiri juures.
Asend
Kössen paikneb laias orus Chiemgau Alpide (põhjas) ja Kaiseri mägede (lõunas) vahel, Großache, Kohlenbachi ja Weißenbachi ühinemiskohas.
Vaatamisväärsused
Maria Klobenstein on palverännu kirik Kösseni vallas Tiroolis piiril Baieriga.
Tegevused
Kösseni topograafia pakub suvekuudel lennusporti. Ümbritsevad mäemassiivid loovad suurepäraseid õhuvoole, mis on peaaegu täiuslik deltaplaani ja tiibvarju lendudele, samas orupõhi on ohutu maandumiseks, kuna on lai, tasane ja enamasti heinamaa; veelgi enam, talvised suusatõstukid võimaldavad võrdset ligipääsu tippudele hooajaväliselt, uue lennuspordi seikluste turu tarvis.
Deltaplaaneritele oli Kössen avapaigaks nii maailmameistrivõistlusteks 1976. aastal kui ka Euroopa meistrivõistlusteks 1977. aastal. Meistrivõistlusi hakati varsti kooskõlastatult korraldama vaheldumisi, Euroopa omad 'paaris' aastatel ja maailma omad 'paaritutel' aastatel. Mõlema võistluse jaoks valitakse igal aastal uus koht, kuid lennuspordi kohana on see Kösseni populaarsuse märk, mis on siiani ainsaks keskuseks, mida on kasutatud mõlema võistluse taastoimumiskohana, 1980. ja 1985. aastal. Tiibvari on Unterbergis samuti hästi välja kujunenud.
Pablo Hernández Domínguez
pisi|Hernández 2008. aastal [[Valencia CF|Valencia särgis]] Pablo Hernández Domínguez (sündinud 11. aprillil 1985 Castellón de la Planas) on Hispaania jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana või äärepoolkaitsjana Hispaania tugevuselt kolmanda liiga klubis Castellón.
Ta alustas klubikarjääri Valencias, mille noortesüsteemiga liitus ta 2003. aastal. Pärast ühte hooaega Hispaania neljandas liigas Ondas, Hispaania esiliigas Cádizis ja Hispaania kõrgliigas Getafes naasis Hernández Valenciasse 2008. aasta juulis. Valencias mängis ta järgmised neli hooaega.
Aastatel 2012–2014 mängis ta Hispaania kõrgliigas Swansea Citys. Seejärel mängis ta veel Katari kõrgliigas Al-Arabis, Araabia Ühendemiraatides Al-Nasr Dubais ja Hispaania kõrgliigas Rayo Vallecanos.
Aastatel 2016–2021 mängis ta Inglismaa klubis Leeds United. Aastatel 2018, 2019 ja 2020 valiti ta Leeds Unitedi aasta mängijaks. Hooajal 2018–19 valiti ta Inglismaa esiliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. 2020. aastal aitas ta Leeds Unitedil tõusta Inglismaa kõrgliigasse.
2021. aasta juulis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Castellóniga.
Hernández kuulus aastatel 2009–2010 Hispaania jalgpallikoondisse. Ta osales Hispaania koondisega 2009. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril, kus ta pääses väljakule vaid alagrupiturniiri viimases mängus Lõuna-Aafrika Vabariigi vastu. Koondisekarjääri ainsa värava lõi ta 18. novembril 2009 sõprusmängus Austria vastu.
Mõisaküla külanõukogu
Mõisaküla külanõukogu oli külanõukogu Viljandi rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1960 ja seejärel liideti see Kõo külanõukoguga. Külanõukogu halduskeskus asus Mõisaküla asulas.
Digitaalne jalajälg
pisi|250px|[[Sotsiaalmeediasse postitades loob inimene enda aktiivset digitaalset jalajälge]] Digitaalne jalajälg (inglise keeles digital footprint või digital shadow) on internetis või digitaalsetes seadmetes sooritatud jälgitavate digitaalsete tegevuste ja suhtluste unikaalne kogum. Veebis on interneti jalajälg (ka "kübervari", "elektrooniline jalajälg" ja "digitaalne vari") veebi lehitsemisest maha jäänud andmed kasutaja kohta, mis talletatakse küpsistena. Digitaalseks jalajäljeks võivad olla veebikeskkonnas sisselogituna avaldatud fotod, tekstid, postitused jmt inimese enda tekitatud sisu.
Digitaalne jalajälg ei tähenda ainult avalikult kättesaadavat teavet. Selle alla kuuluvad muu hulgas ka riigi, pankade jt asutuste andmebaasides leiduvad ja ainult teatud inimestele kättesaadavad andmed. Teisalt on registrites avalik näiteks korteriühistute liikmete aadressid, sest üldiselt elatakse samal aadressil, kuhu on registreeritud korteriühistu.
Kevade tänav (Pärnu)
Kevade tänav on tänav Pärnus Vana-Pärnu linnaosas.
Digitaalne jalajälg
Mõiste "digitaalne jalajälg" viitab tavaliselt üksikisikule, kuid ka ettevõttel, organisatsioonil või korporatsioonil on oma digitaalne jalajälg.
Kevade tänav (Pärnu)
Tänav algab Haapsalu maanteelt ja suundub edelasse. Kevade tänav ristub Kesk tänavaga ja lõppeb Luha tänavaga ristudes.
Digitaalne jalajälg
Digitaalse jalajälje liigid
Digitaalne jalajälg jaotatakse kaheks peamiseks tüübiks: passiivne ja aktiivne digitaalne jalajälg.
Cross Riveri osariik
Osariik jaguneb 18 omavalitsusalaks. Osariigi pealinn on Calabar.
Kevade tänav (Pärnu)
Tänava pikkus on ligikaudu 194 meetrit.
Digitaalne jalajälg
Digitaalse jalajälje liigid
Digitaalses maailmas inimesest tahtlikult või tahtmatult maha jäävaid andmeid koguvad neist huvitatud osapooled, tehes seda kas aktiivselt või passiivselt. Olenevalt sellest, kui palju inimene endast jälgi maha jätab, võib tema kohta suures koguses teavet koguda ainult otsingumootoreid kasutades. Teoreetiliselt on inimestel võimalik taotleda privaatset informatsiooni sisaldavate allikate eemaldamist, kuid see ei pruugi andmeid päriselt kaotada (need pole lihtsalt enam avalikult leitavad).
Cross Riveri osariik
Ametlik keel on inglise keel, kuid osariigis räägitakse paljusid keeli. Laiemalt on levinud efiki keel ja edžaghami keel.
Digitaalne jalajälg
Keskkonnamõju
Inimkonna üha kasvaval digitaalsel jalajäljel on negatiivne mõju ka keskkonnale. Kasvav digitaalne jalajälg vajab järjest suuremaid serveriruume, mis tarbivad üha rohkem energiat. Olulise osa serveritesse talletatud teabest moodustab aga digitaalne prügi (andmed, mida enam ei kasutata). Prognoosi järgi tarbivad andmehoidlad 2025. aastal juba viiendiku maailmas toodetud energiast, olles ka suurimad reostajad.
Ligikaudu saja pildi ja mõne paariminutilise videoklipi pilve salvestamise keskkonnamõju on võrdne autoga umbes 17 kilomeetri läbimisega.
Cross Riveri osariik
Osariigi idaosas asub Cross Riveri rahvuspark.
Majanduses on olulisel kohal põllumajandus. Peamised põllukultuurid on maniokk, jamss, riis, mais, kakao, kautšuk, maapähkel ja kookospähkel.
Tuulaslased
Tuulaslased (Artamidae) on lindude sugukond värvuliste seltsist. Sugukonnas on 20 liiki peamiselt Australaasias levinud peamiselt vareselaadseid linde. Sugukonna süstemaatika on keeruline. Üldiselt on sugukonda Artamidae peetud kuuluvaks ainult perekonda Artamus (tuulas), mille järgi on ka sugukonna teaduslik nimetus. Praegu arvatakse siia sugukonda perekonnad Artamus, Cracticus, Gymnorhina, Peltops, Strepera (karravong). Liike perekondadest Strepera, Gymnorhina ja Cracticus on käsitletud sugukonnas Cracticidae. Charles Sibley ja Jon Edward Ahlquist leidsid 1985. aastal DNA uurimuses perekonna Artamus ja perekonna Cracticus liikide vahel lähedase suguluse, ja paigutasid need Cracticini klaadi, mis nüüd on sugukond Artamidae. Kaks Uus-Guineal levinud liiki perekonnast Peltops on nüüd samuti siia paigutatud.
Kahlúa
Kahlúa on Mehhiko päritolu kohvimaitseline rummi baasil valmistatud liköör. Liköör sisaldab ka karamellsuhkrut, maisisiirupit ning vaniljeuba. Likoor on tihke ja magus, aga kergelt mõrkja maitsega. Kahlúa tootmisprotsess kestab seitse aastat, toorainteks on araabika kohvioad ja suhkruroog.
Likööri hakkas tootma 1936. aastal tootma Pedro Domecq, kuid firmade liitumiste tagajärjel kuulub tootmine tänapäeval Prantsuse kontsernile Pernod Ricard.
Alexander von Wrangell
Alexander (von) Wrangel(l) on mitme Wrangellide suguvõsa esindaja nimi:
Julija Jefimova
Julija Andrejevna Jefimova (vene keeles Юлия Андреевна Ефимова; sündinud 3. aprillil 1992 Groznõis) on Venemaa ujuja, kuuekordne maailmameister ja 10-kordne Euroopa meister. Olümpiamängudelt on ta võitnud kaks hõbemedalit ja ühe pronksmedali. Ta on spetsialiseerunud rinnuliujumise distantsidele.
Jefimova võitis noorte EM-võistlustel 2007. aastal Antwerpenis kaks kuldmedalit – 50 m ja 200 meetri rinnuliujumises – ning hõbemedali nii 4 × 100 meetri kompleksujumises segavõistkonnas kui ka 100 meetri rinnuliujumises. Samal aastal võitis ta Debrecenis täiskasvanute Euroopa lühiraja meistrivõistlused 50 m, 100 m ja 200 meetri rinnuliujumises.
2008. aasta pika raja Euroopa meistrivõistlustel Eindhovenis võitis ta kulla 200 m rinnuliujumises ajaga 2.24,09 ja hõbeda 50 m rinnuliujumises ja 4 × 100 m kompleksujumises. 2008. aastal Manchesteris toimunud lühiraja maailmameistrivõistlustel oli ta 200 meetri rinnuliujumises kolmas. 2008. aasta olümpiamängudel Pekingis saavutas ta 100 meetri rinnuliujumises neljanda ja 200 meetri rinnuliujumises viienda koha.
2009. aasta MM-il Roomas tuli Jefimova 50 m rinnuliujumises maailmameistriks maailmarekordiga 30,09 ja sai 100 m rinnuliujumises hõbeda. Budapestis tuli ta 2010. aastal Euroopa meistriks rinnuliujumises nii 50 m (30,29) kui ka 100 m distantsil (1.06,32). 2011. aasta maailmameistrivõistlustel Shanghais sai ta hõbeda 50 ja 200 meetri rinnuliujumises ning sai 100 meetri rinnuliujumises neljanda koha. 2012. aasta olümpiamängudel Londoni võitis ta pronksmedali 200 m rinnuliujumises ja oli 100 m rinnuliujumises.
2014. aasta jaanuaris teatati, et Jefimovalt 2013. aasta oktoobris võetud dopinguproov näitas dopingukasutamist. Tema positiivne proov oli DHEA – endogeenne steroidhormoon, mis on spordis keelatud. 13. mail 2014 diskvalifitseeriti ta 16 kuuks, alates 31. oktoobrist 2013 kuni 28. veebruarini 2015.
Pühajõe vald
Pühajõe vald (saksa keeles Pühhajöggi) oli vald Virumaal Jõhvi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1867–1891 ja siis liideti Pühajõe vald Voka vallaga.
Valla alal asus Pühajõe mõis.
Zuienkerke
Zuienkerke on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Lääne-Flandria provintsis Brugge haldusringkonnas.
Zuienkerke pindala on 48,86 km². 2013. aasta alguse seisuga elas Zuienkerkes 2760 inimest, mis tähendas rahvastiku keskmist tihedust 57 in/km². Elanike arvult on Zuienkerke üks Belgia väikseimaid valdu. Valla keskus asub merepinnast 3 m kõrgusel.
Zuienkerke asub 6–8 km kagu pool rannikust, mis jääb Blankenberge ja De Haani valda. Brugge asub 8 km lõunas, Oostende 16 km läänes, Gent 46 km kagus ja Brüssel 86 km kagus. Lähimad raudteejaamad asuvad Blankenberges, Zeebrugges, Oostendes ja Brugges. Kahes viimases peatuvad rahvusvahelised rongid. Lähim kohalik lennujaam asub Oostendes, lähim rahvusvahelisi lende teenindav lennujaam Brüsselis.
Asulad
Zuienkerke jaguneb järgmisteks osavaldadeks:
Vassili Šulgin
pisi|254x254px|Vassili Šulgin, 1965 Vassili Šulgin (vene keeles Васи́лий Вита́льевич Шульги́н; 1. /13. jaanuar 1878 –15. veebruar 1976) oli Venemaa poliitik ja publitsist. Teise, kolmanda ja neljanda Riigiduuma liige ning üks valgekaartlaste liikumise organiseerijaid ja ideolooge. Ta oli vene rahvuslane, antisemiit ja monarhist.
Varajane elu
vasakul|pisi|263x263px|Vitali Šulgin Vassili Šulgin sündis 1. jaanuaril 1878 Kiievis ajaloolase Vitali Jakovlevitš Šulgini ja Maria Konstantinovna Popova perre. Vasili isa suri aga enne poja ühe- saamist ning ema enne viieaastaseks saamist. Seetõttu võttis poisi enda hoole alla Dmitri Ivanovitš Pihno, kes oli Kievljanini ajalehe toimetaja (ta oli Šulgini isa koha üle võtnud) ning hilisem Riiginõukogu liige. Pihnol oli Šulgini poliitiliste vaadete ja arvamuste kujundamisel suur mõju.
1895. aastal lõpetas Šulgin Kiievi Teisest Gümnaasiumist keskpäraste hinnetega. Lõputunnistusel olid ta üheteistkümnest ainest kuues (nt. vene keel, ajalugu ja ladina keel) lõpuhindeks "kolm." Samal aastal asus ta edasi õppima Kiievi Püha Vladimiri Keiserlikku Ülikooli, kus hakkas õppima õigusteaduskonnas. Ta lõpetas ülikooli 1900. aastal ning läks siis edasi Kiievi Polütehnika Instituuti mehhaanikaosakonda. Tal kadus aga järgmine aasta aine vastu huvis ning lahkus koolist. Kiievis ülikoolis käies koges Šulgin noorte seas levivat revolutsioonilist mõttemaailma, mille vastu ta oli. Šulgin ise ütles mitu aastat hiljem, et just ülikooli viimasel õppeaastal lähenes ta uskumustes rahvuslusele, monarhismile, antisemiitlusele ja valgekaartlusele.
Šulgin oli väga õpihimuline inimene, kes oskas mitut keelt. Lisaks mängis ta elupäevade lõpuni klaverit, kitarri ja viiulit.
Šulgin läbis ka üheaastase sõjaväeteenistuse (3. sapööribrigaadis) ning viidi siis 1902. aastal praporštšikuna üle pioneerivägede reservi. Peale pere loomist asus Šulgin elama Volõõniasse (kus ta oli pärilikkuse järgi aadlik ). Algul elas ta Agatovka külas ning alates 1905–1907 Kurganõs, tegeledes vilja kasvatamisega. Sealt pidi ta oma poliitilise tegevuse tõttu Peterburi elama minema.
1905. aastal kutsuti Šulgin seoses Vene-Jaapani sõjaga rindele teenima. Kuigi sõda sai enne tema rindele jõudmist läbi, jäi Šulgin siiski kuni detsembrini 14. pioneeripataljoni koosseisus Kiievi teenima. Samal aastal algas Venemaal revolutsioon. Šulgin ja tema üksus võtsid osa Kiievi juudipogrommidest (teiste allikate järgi ta tagakiusamises ei osalenud ). Peale seda sai Šulginist Pihno ajalehetoimetuses ajakirjanik, 1905. aasta revolutsioon mõjutas seal tema tööd. Alates aastast 1913 võttis Šulgin ajalehe toimetajakoha üle. Šulgini artiklid ilmusid ajalehes väga tihti, vahest isegi iga kahe päeva tagant. Teda on peetud väga andekaks publitsistiks.
Samal ajal liitus Šulgin mustsajaga/Vene Rahva Liiduga. Hiljem liitus ta Püha Miikaeli Vene Rahva Liiduga, kuna pidas selle liikumise juhti, Vladimir Mitrofanovitš Puriškevitšit energilisemaks kui eelmise organistatsiooni juhti, Aleksander Ivanovitš Dubrovinit. Siiski polnud Šulgin tõeline mustsaja toetaja, vaid rohkem parlamentarist.
Riigiduuma liige
pisi|Šulgini kandideerimisplakat III Duumas 1907. aastal valiti Šulgin maaomanikuna II Riigiduumasse ning tast sai järgmiseks kümneks aastaks üks selle tuntumaid parempoolseid ja rahvuslasi. Nii selles kui ka järgnevates III ja IV Riigiduumades oli ta üks parempoolsete grupi ning hiljem veel Ülevenemaalise Rahvusliku Liidu ja Vene Rahvuslaste Kiievi Klubi juhtidest. Ajapikku hakkas Šulgin toetama hoopis tsentralistlikumaid parteisid (III Duumas Oktobriste ja IV Duumas Kadette). On arvatud, et Šulgin tegi Duumas selliseid liite, kuna soovis, et Venemaa veel maailmasõja võidaks. Niisiis oli ta valmis toetama erakondi, mis samuti sõja jätkamist soovisid. Siiski Šulgin ilmselt uskus, et nii tsaristlikul ega parempoolsel valitsusel pole enam võimalust sõda võita. Šulgin polnud siiski II Duuma suur toetaja, kuna ei nõustunud sellega, kuidas istungitel asju otsustatakse. III Duuma ajal oli ta aga oma meelt muutnud.
Duuma liikmete ees rääkides sai Šulgin endale hea oraatori maine. Ta rääkis rahulikult ja vaikselt ning tõrjus nii opositsiooniliikmete rünnakuid. Selle eest sai ta hüüdnimeks "prillimadu ("очковая змея")." Ta toetas Stolõpini valitsust ning kohtus mitu korda Nikolai II-ga.
1913. aasta sügisel avaldas Šulgin Kievljaninis artikli, milles kritiseeris Kiievi prokuröri, kes oli lapse tapmises süüdi mõistnud Menahem-Mendel Beilise. Šulginit süüdistati ametnike kohta vaeinformatsiooni levitamises ning mõisteti siis kolmeks kuuks vangi, Kievljanin pandi kinni. Šulgin pääses siiski karistusest, kuna Riigiduuma liikmena oli tal immuunsus.
1915. aasta algul pidas Šulgin Duumas kõne, kus süüdistas bolševikke võitu mitte uskumises. 13. augustil 1915 lahkus ta Duuma rahvuslaste fraktsioonist ning koostas Vladimir Alekseevitš Bobrinskiga rahvuslaste progressiivsema grupi. Kuna Bobrinski oli tihti pealinnast eemal, juhtis gruppi tegelikult Šulgin. Koostöös oktobristide ja kadettidega lõi Šulgin Progressivse Bloki. Šulgin nägi blokki kui konservatiivsete ja liberaalsete ühiskonnaosade liitu. Uues juhirollis sõbrutses Šulgin Mihhail Vladimirovitš Rodziankoga. 3. novembril 1916 pidas Šulgin Duumas kõne, milles kutsus liikmeid üles valitsuse vastu astuma, kuna see ei suuda tema arvates Venemaale võitu tuua. Sel ajal vähenes monarhistides ka usaldus Nikolai II vastu. Seda on näha ka Šulginis, kes ütles Duuma viimasel istungil 15. veebruaril 1917, et "Tsaar on kõige vastu, nagu näiteks õhk, mida see riik vajab."
Tegevus 1917. aasta revolutsioonide ajal
pisi|338x338px|VKGD koosseis. Tagant reast vasakult esimene on Šulgin. 1917. aasta veebruaris alanud veebruarirevolutsiooni suhtus Šulgin vähese entusiasmi ning isegi vaenulikkusega. Siiski on arvatud, et Šulgin suhtus revolutsiooni ja selle põhjustatud korratusse tänavatel paremini kui valitsusse, mis ei suutnud enam Venemaad sõjas juhtida.
Šulgin võttis siiski ka ise revolutsioonist mingil määral osa. 27. veebruaril 1917 valiti ta Riigiduuma Ajutisse Kogusse (VKGD-Временный комитет Государственной думы). Järgmisel päeval sõitis ta punalipuga ehitud autos Peeter-Pauli kindlusesse, kus soovis sealseid ohvitsere revolutsionääride poolele meelitada. Peale kindluse komandandi, Vladimir Nikolajevitš Nikitinga läbi rääkimist õnnestus Šulginil veenda garnisoni alla andma. Rahvas hüüdis "Hurraa seltsimees Šulginile!" Peale garnisoni lahkumist algas ka kindluses mäss.
Šulgin sai revolutsiooni esimestel päevadel juhikoha Peterburi Telegraafiagentuuris. Ta kasutas oma uut positsiooni kohe ära ning tõi kohe avalikkuse ette enda kirjutatud artikli, milles rääkis Venemaa probleemidest. Paljud tema monarhistidest sõbrad polnud artikliga nõus. Nende surve all oli Šulgin sunnitud järgmine päev ametist lahkuma. vasakul|pisi|163x163px|Nikolai II troonist loobumine Pihkvas
Nikolai II troonist loobumine
2. märtsil läksid Šulgin ja üks oktobristide partei juhte, Aleksander Ivanovitš Gutškov, Pihkvasse. Nende eesmärgiks oli veenda tsaari oma poja kasuks troonist loobuma. Olles Pihkvasse jõudnud, rääkisid delegaadid Nikolaile Peterburi olukorrast ning ütlesid, et revolutsioonilaine võib kanduda ka rindele. Nad ütlesid, et ainus viis monarhistlikku Venemaad päästa on troon Alekseile jätta (tema regendiks hakkaks Nikolai vend, Mihhail Aleksandrovitš). Nikolai oli nendega nõus ning kirjutas enda varem koostatud troonist loobumise dokumendile alla.
Järgmine päev loobus troonist ka Mihhail Aleksandrovitš. Šulgin koos Vladimir Dmitrievitš Nabakovi ja Boris Emmanuilovitš Noldega koostasid Mihhailile troonist loobumise dokumendi teksti.
Tegevus ülejäänud 1917. aastal
1917. aasta kevadel naasis Šulgin Petrogradi. Kuigi ta polnud nõus Ajutisse Valitsusse astuma, oli ta siiski selle suur toetaja. Ta ei tunnistanud aga äsja tekkinud Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu, kuna arvas, et nad proovivad rindel vägede võitlustahet õõnestada. Šulginis kadus sel ajal ka see entusiasm, mida ta oli varem revolutsiooni vastu tundnud. Šulgin võttis ka osa igasuguste löögirühmade ja sõjaväeliste organisatsioonide loomisest.
30. augustil arreteeris Revolutsiooni Kaitse Komitee Šulgini. Teda süüdistati Kornilovi pooldamises. Komitee saadeti aga 2. septembril laiali ning Šulgin sai vabaks. Kievljanin pandi politsei poolt kinni. On siiski võimalik, et Šulgin oli Kornilovi mässuplaanidest teadlik ning isegi toetas teda.
Veebruaris sisenes Saksa armee Kiievisse. Šulgin avaldas ajalehes artikli, kus kutsus inimesi üles sakslastele mitte alluma. Peale seda pani ta ajalehe protestiks kinni. Tema artikkel võeti avalikkuses väga hästi vastu ning isegi lääneliitlaste esindajad kiitsid teda. Tänu antanti esindajate toetusele hakkas Šulgin Lõuna-Venemaal uudistevõrku looma, mis edastas hiljem Valgete armeedele luureandmeid.
Venemaa kodusõda
Ajaloolane D. I. Babkov on arvanud, et Šulginit valgekaartluse ideoloogiks pidada on vale, kuna selle organisatsiooni põhimõtete (bolševismi-vastane võitlus, Venemaa ühtsuse taastamine jms) kujundamisel tema mingit rolli ei mänginud. Lisaks olid Šulgini enda monarhistlikud vaated vastuolus Vabatahtlike armee juhtidega, kelle juures Šulgin ka teenis. Selle asemel tuleks Šulginit pidada hoopis valgekaartlaste liikumise ja Vabatahtlike armee peamiseks propagandistiks.
Tegevus valgekaartlaste Lõuna-Venemaal
Šulgini Ukrania-vastased vaated jõudsid ka hetman Pavlo Skoropadski administratsiooni kõrvu. Šulgin oleks võinud vangi sattuda ning sellepärast põgenes ta Jekaterinoslavi. Šulginist sai mitmetele Valge armee kindralitele nõuandja. Šulgini-vastane viha ja ebausaldus Kubani valitsuses kasvas, kuna ta oli siiski Kubani ning Ukraina separatsimi vastu.
1918. aasta suvel ja sügisel oli Šulgin ajalehe Rossija toimetajaks. Ajaleheartiklites propageeris ta lojaalsust antantile, Venemaa ühtsuse taastamist ning sotsialismi-vastast võitlust. Ajaleht oli algul Vabatahtlike armee ametlik uudistekanal, kuid hiljem prooviti sellest eemalduda, kuna ajaleht levitas liialt monarhistlikke mõtteid, millega Vabatahtliku armee liikmeskond ei nõustunud. Kubani Raada sulges Rossija 2. detsembril. Peale seda hakkas Šulgin kuni Krimmi langemiseni punaste kätte välja andma teist ajalehte, mille vastu suhtus hästi ka Peter von Wrangell. Siiski jäi ajaleht erastatuks.
1918.-1919. aasta talvel oli Šulgin Odessa linna juhi Aleksei Nikolaievitš Grišin-Almazovi nõuandja. Mõlemad soovisid Odessale Jekaterinodari valitsuselt suuremat autonoomiat, kuid Šulgin kujunes siiski kahe osapoole ühendavaks jõuks. Uues positsioonis viis Šulgin läbi koolireforme, mille raames hakati Ukraina kooliõpetust venestama (Ukraina ajaloo asemel õpetati "kohalikku ajalugu" ja lubati ka vene keele õpet, kuigi varem oli ukrainakeelne õpe kohustuslik olnud). Need meetmed polnud aga eriti edukad, kuna Odessa Teises Gümnaasiumis mängisid lisatundidesse minemise asemel õpilased parema meelega palli. Seetõttu käisid vene keele tundides vaid kaks õpilast–Šulgini enda pojad.
Ajapikku võtsid linna enda alla Prantsuse väed, välja saadeti ka Vabatahtlike armee esindajad ning Šulgini ajaleht pandi kinni. Nii ei tahtnud ta enam linnas viibida ja läks edasi Jekaterinodari.
1919. aasta augustis hõivasid Lõuna-Venemaa valged Kiievi ning Šulgin avas linnas taas Kievljanini. Šulgin proovis linnas taas natsionalistlike parteide sidet parandada. Selleks lõi ta Lõuna-Venemaa Rahvusliku Partei, koostöös teiste rühmitustega loodi Venemaa Rahvuslik Blokk. Kuna Kiiev oli valgete käes nii lühikest aega, ei tulnud nendest projektidest midagi välja. Detsembri alguseks olid Punaste väed Kiievile aina lähemale ning 3. detsembril evakueerus linnast ka Šulgin.
Krimmis eemaldus Šulgin poliitilisest tegevusest ning asus tegelema ajakirjandusega. Lisaks proovis ta oma naist ja vennapoegi Odessast päästa. Sellel ajal sai Šulginist Wrangeli suur toetaja.
Šulgin proovis ühte oma nõbudest vangi võetud bolševiku vastu vahetada, kuid sellele ettepanekule ta vastust ei saanud. Siis proovis ta taas Odessasse aerutada, kuid tormide tõttu randus ta hoopis Rumeenia kontrollitud territooriumil, kus teda kaks kuud kinni hoiti. Nii oli Šulgin kodusõjas kaotanud oma mõlemad vennad ja kaks poega. Peale vangistust läks Šulgin Konstantinoopolisse.
Šulgin oli Valgekaartlaste põhitõdede koostamises ülioluline. Lisaks propageeris ta oma kirjutistes Valgete moraalset üleolekut Punaste üle.
Elu välismaal
Šulgini sissetuleks sõltus peamiselt tema välja antud artiklitest ja teostest. Tema enda andmete järgi teenis ta 1. septembrist 1921 kuni 1. septembrini 1923 535 dollarit. Šulgini teine suur sissetulekuallikas oli tema Volõõnia maavaldused, mis jäid peale Nõukogude-Poola sõda viimase riigipiridesse. Suur osa sissetulekust läks Šulginil aga võlgade maksmiseks ning oma pere Konstantinoopolis ülal pidamiseks.
Välismaal hoolitses Šulgin ka vene kultuuri säilimise eest. Nii moodustati 1924. aastal Jugoslaavias organisatsioon nimega "Vene ema." Šulgin ise sai selle organisatsiooni Novi Sadi haru liikmeks ning võttis osa kogumiku "Blagovest" väljaandmises. Lisaks sai ta Jugoslaavia Kirjanike ja Ajakirjanike Liidu liikmeks.
23. detsembrist 1925–6. veebruarini 1926 viibis Šulgin ROVS-i juhendamisel võltsitud passiga Venemaal, kus proovis oma kadunud poega leida. Selleks oli ta loonud sidemeid ka põrandaaluse organisatsiooniga "operastioon Trust." Šulgin külastas oma ringreisil Kiievit, Moskvat ja Leningradi. Reis jättis Šulginile hea mulje ning ta oli valmis oma maavaldused Volõõnias Trustile haldusse jätma. Šulgini resikirjutistest tuleb välja, et sellel ajal hakkas teda kõnetama ka fašism.
Elu Jugoslaavias
1929. aasta majanduskriis tabas ka Šulginit, sest tema maavaldused Poolas ei toonud enam kasu sisse. Seega jäi ta sissetulekut otsides Jugoslaaviasse, kus ta algul elas Dubrovnikis ja siis Belgradis. Poola maavaldustest saadud rahaga osteti Dubrovniku lähedale maalapp, kuhu ehitati maja. Jugoslaavias elas ka mitmeid Šulgini sugulasi.
Šulgin säilitas kontakte teiste valgekaartlastega kuni 1937. aastani, mil ta poliitilisest elust täielikult eemaldus. Järgmisel aastal kolis ta Sremski Karlovcisse, kuhu oli elama asunud ka teisi Valge armee veterane. Uues elukohas sai tast lektor. Selles ametikohas rääksi ta tihti Stolõpinist, keda ta elu lõpuni austas. 1936–1938 kirjutas ta artikleid ajalehele Venemaa Hääl.
1930. aastate keskel näitas Šulgin üles natsimeelsust, uskudes, et Saksamaa peab Venemaa vabastama. Ta pidas natsismi tugevaks rahvuslikuks ideoloogiaks, mis suudab bolševismi hävitada. Juba varem oli ta näidanud üles toetust Austria annekteerimise vastu Saksamaa poolt. Teise maailmasõja alguse ning Jugoslaavia okupeerimisega 1941. aastal see entusiasm aga kadus. Üks näide Šulgini hilisest vastumeelsusest on seik, kus Šulgin keeldus dokumendi lõppu "Heil Hitler" kirjutamast, kuigi see oli tol ajal kohustuslik.
Hilisem elu Nõukogude Liidus ja surm
pisi|Šulgini foto tema uurimistoimikust 1944. aastal sisenesid Nõukogude väed Jugoslaaviasse ning Šulgin võeti valgekaartlasena kinni ja viidi Moskvasse. Peale kahe aasta pikkust uuringut mõisteti ta 25 aastaks vangi. Šulgin oli karistusest väga üllatunud, kuna arvas, et peab vanglas olema vaid kolm aastat.
Peale seda sai Šulginist Nõukogude kirjanike ja haritlaste seas populaarne isik, kellega paljud kohtuda tahtsid.
1961. aastal avaldas Šulgin järgmise raamatu "Kirjad Vene emigrantidele." Raamatus kiitis Šulgin Nõukogude võimu ning ütles, et see, mis nad Vene ühiskonnaga teevad, on täiesti vajalik. Hiljem Šulgin ütles, et teda peteti, kuna raamatu kirjutamiseks viidi ta üleriigilisele reisile, kus talle näidati vaid "Potjomkini külasid." Raamatus ennustas ta ka, et kui maailmas peaks algama uus sõda, saab see olema vene rahva hukk.
Alates 1962.–1965. aastani osales Šulgin filmi "Ajaloo kohtu ees" võtetel. Filmi režissöör oli Friedrich Ermler. Filmivõtted osutusid üpris raskeks, kuna Šulgin ei olnud nõus kaamera ees ütlema midagi, millega ta ise ei nõustuks. KGB kindral Filipp Bobkov ütles hiljem, et vanus polnud Šulgini temperamenti, huumorisoont ega mõtteviisi kahjustanud. Filmi kulminatsiooniks kujunes stseen, kus Šulgin kohtub kuulsa bolševiku Fjodor Nikolaievitš Petroviga, kes oli kommunistliku liikumise osaline olnud aastast 1896. Šulgin kiitis teda kaamera ees ning surus temaga lõpuks ka kätt. Võtteplatsist väljapool pidas Šulgin teda aga väga rumalaks.
Oma elu viimastel aastatel huvitus Sulgin väga spiritualismist. Lisaks mõtles ta tihti enda rolli üle revolutsioonis, pidades end tsaari ja tema pere surmas süüdi. Kaasaegsete järgi oli tema mälu elupäevade lõpuni väga hea. 1973. aasta jaanuaris pidas Viktor Dmitrievitš Duvakin Šulginiga audiointervjuu, mis kokku kestis 610 minutit. Sama aastal saatis Šulgin Juri Andropovile kirja, kus palus luba 17. juulil Nikolai II ja tema pere mälestuseks jumalateenistust pidada. Järgmine päev tulid tema koju kaks ametnikku, kes käskisid, et ta teda vaid oma kodus mälestaks.
Vassili Šulgin suri Vladimiris 15. veebruaril 1976 stenokardiasse. Šulgini hooldaja Ljudmila Marinina oli meenutanud, kuidas ta öösel rinnavalu üle kurtis ning selleks rohtu võttis. Hommikul kell pool kaheksa heitis ta magama (Šulgin magas päeval ja oli öösel üleval). Hooldaja käis korra poes ning kui ta tagasi tuli, oli Šulgin surnud.
Šulgin rehabiliteeriti täielikult Venemaa Föderatsiooni Prokuratuuri otsusega 12. novembril 2001. 2008. aastal paigaldati tema Feigini tänaval asuva maja seinale autahvel.
Marco Mengoni
pisi|Marco Mengoni (2013) pisi|230x230px Marco Mengoni (sündinud 25. novembril 1988) on Itaalia laulja. 2013. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Itaaliat lauluga "L'essenziale" ning sai 7. koha.
Toomas Tiirats
Toomas Tiirats (sündinud 28. septembril 1964 Suure-Jaanis) on eesti loomaarst ja endine Eesti Loomaarstide Ühingu president.
Midjourney
Midjourney on sõltumatu arendusasutus, mis toodab samanimelist tehisintellektiprogrammi, mille abil on võimalik teksti kujul koostatud kirjeldustest luua piltkujutisi.
Tiit Hennoste
Tiit Hennoste (sündinud 12. augustil 1953) on eesti filoloog, keele- ja kirjandusteadlane, kirjandusõppejõud ja meediaasjatundja.
Kiige tänav (Narva)
Tänav sai nime 2005. aastal.
Tiit Hennoste
Elukäik ja töö
Tiit Hennoste õppis aastatel 1976–1982 Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat ja oli samas 1982–1985 aspirantuuris. 1985. aasta detsembris asus ta tööle sama ülikooli eesti keele kateedris õpetajana ja oli aastatel 1988–1993 lisaks ka eesti keele labori juhataja. 1991. ja 1992. aasta kevadtrimestritel oli Hennoste külalislektor Amsterdami Ülikoolis. Aastail 1992–1996 töötas ta Helsingi Ülikooli eesti kirjanduse lektorina. Taas Tartu Ülikoolis, oli ta aastail 1996–2004 eesti filoloogia osakonna teadur, seejärel aastatel 2004–2008 Helsingi Ülikooli eesti kirjanduse ja kultuuri lektor. Hiljem on Hennoste olnud Tartu Ülikoolis arvutilingvistika teadur.
Tiit Hennoste on ajakirjade Akadeemia, Keel ja Kirjandus, Oma Keel ja Loomingu Raamatukogu toimetuskolleegiumi liige. Ta on olnud Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali nõukogu liige aastatel 1999–2003, sealjuures nõukogu aseesimees aastatel 2000–2001, esimees 2001.–2003. aastani. Hennoste oli Haridusministeeriumi eesti keele, kirjanduse ja meedia ainenõukogu liige aastail 2001–2004 ja Eesti ajalehtede eetikakomisjoni pressinõukogu aseesimees aastail 2002–2004. Ta on EYS Veljesto liige.
Keskväljak (Keila)
pisi|250x250px|Keila Keskväljaku tänav 2001. aastal
Keskväljak (ka Raekoja plats) on tänav Keilas.
Aadressil Keskväljak 1 asub Keila kirik, Keskväljak 8a politseijaoskond, Keskväljak 11 Keila linnavalitsus, Keskväljak 12 Keila Kultuurikeskus ja Keskväljak 15 Waldorfkool Läte.
Tänav sai nime 1987. aastal.
Ajalugu
Keila Keskväljak on saanud suures osas oma praeguse väljanägemise nõukogude ajast. 1950. aastatel planeeriti Keskväljak lähtudes stalinistlikest linnaplaneerimise põhimõtetest nelinurkseks, ümber selle sümmeetriliselt paigutatud hoonetega pidulikuks väljakuks. Väljaku dominandiks ehitati 1956. aastal endise köstrimaja asemel sammastega Kultuurimaja. Teisele poole keskväljakut (Keskvälja 15) ehitati sümmeetriliselt kommunistliku partei Keila rajoonikomitee hoone. 1963. aastal kolis hoonesse Keila haigla, praegu asub seal Waldorfkool Läte. Stalinistlikus neoklassitsistlikus ehitusstiilis on ehitati ka 1952. aastal kino Saluut (Keskväljak 10) mis praeguseks on tundmatuseni ümber ehitatud. 1966. aastatel ehitati Keskväljaku lääneserva kauplus "Keila“, mis ehitati arhitekt Koidu Lassmanni tüüpprojekti (56-116) järgi. Nüüdseks on 1950. aastatele iseloomulik väljakustruktuur kadunud. Väljakul asus ka 1904. aastal ehitatud Georg Sarmo puidust pudukauplus ja apteek (Keskväljak 8a hoone kõrval). Aastal 1940 riigistatud apteek püsis samas hoones 1950. aasta kevadeni, kui anti käsk vabastada ruumid Keila Rajooni Täitevkomiteele. Sama aasta maikuus põles tulekahjus pool maja maha. Apteegirahvast kahtlustati koguni süütamises. Allesjäänud majaosast ehitati 1950ndatel ümber korteriteks, mida kasutasid kooliõpetajad. Nn õpetajate maja lammutati 1986. aastal.
Pürksi vald
Pürksi vald (saksa keeles Birkas) oli vald Läänemaal Noarootsi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1890(?).
Valla alal asus Pürksi, Niibi ja Vööla mõis.