cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plaanimajandus
Ajalugu
Ilukirjanduslikes nägemustes kirjeldasid plaanimajandusel põhinevaid ühiskondi: Thomas More raamatus „Utoopia“ (1516), Tommaso Campanella raamatus „Päikeselinn“ (La città del Sole, 1623), Jean-Jacques Rousseau raamatus „Sotsiaalne leping“ (Du contrat social, 1762), Edward Bellamy novell „Tagasi vaadates“ (Looking Backward, 1888), Yevgeny Zamyatini „Meie“ (We, 1924), George Orwelli „1984“ (Nineteen Eighty-Four, 1949), Aldous Huxley „Uus vapper maailm“ (Brave New World, 1980).
Nõukogude Venemaal mindi plaanimajandusele üle sõjakommunismi (1918–1920) olukorras. Saadud kogemusest lähtudes asutas Nõukogude Venemaa valitsus 1921. aastal Gosplani, mis tegelikult hakkas majandustegevust korraldama viisaastakute kaupa 1928. aastal. Kuna valitsus võttis enda kontrolli alla kuni 85% SKP-st, siis oli ta võimeline mõne aastakümnega viima riigis läbi industrialiseerimise ja elektrifitseerimise ning välja arendama maailma tasemele küündiva rasketööstuse. Samas ei suutnud valitsus rahuldada elanikkonna tarbekaupade vajadust.
Johannes Lükki
Johannes Lükki (3. juuli 1913 Narva – 11. jaanuar 2004 Tallinn ) oli eesti ooperilaulja (tenor).
Ta õppis laulmist aastatel 1934–1937 ja 1938–1942 Tallinna Konservatooriumis.
Aastatel 1941–1942 laulis Estonia kooris, hiljem Vanemuise ooperi- ja operetisolist.
Lükki on tegelenud ka rooside aretuse ja kasvatusega.
Armstrongi maakond
Armstrongi maakond on tänapäeval kahe USA maakonna nimi:
Blaine'i maakond
Blaine'i maakond on mitme USA maakonna nimi:
Goncourti auhind
Goncourti auhind antakse välja igal aastal parima modernse prantsuskeelse proosateose eest. Auhindu jagatakse aastast 1903.
Auhinna saajad määrab Goncourti Akadeemia liikmetest moodustatud kümneliikmeline kirjanikest koosnev žürii, kellest keegi ei kuulu Prantsuse Akadeemiasse (Académie Française).
Täpsus
Vaata ka
Accuracy
Kirovsk
Kirovsk on mitme linna nimi:
Vend (film 1997)
Film esilinastus 17. mail 1997 Cannes'i filmifestivalil. Filmi toodeti väikese eelarvega, umbes 10 000-20 000 USA dollarit.
Film sai 1990. aastatel turumajandusele üle mineval Venemaal populaarseks, kuna kirjeldas hästi toonaseid Venemaa probleeme peale Nõukogude Liidu lagunemist - kasvav kuritegevus, vaesus, noorte rahulolematus, lagunevad perekonnad. Kuid filmi peategelasest väljendus, et isegi rasketel aegadel on veel lootust.
Filmi edu ja vaatajate tungival soovil otsustati toota filmile ka järg, mis valmis 2000. aastal.
Sisu
Äsja demobiliseeritud esimese Tšetšeenia sõja veteran Danila Bagrov saabub oma kodulinna Priozerski, kus ta satub rock-bänd Nautilus Pompiliuse muusikavideo filmimisel kaklusesse turvamehega ja vahistatakse. Miilitsaülem Kolja, kes oli Danila isa klassivend, laseb ta vabaks tingimusel, et Danila leiab endale nädalaga töö. Kodus otsustab Danila ema ta saata Peterburi, kus Danila vanem vend Viktor on väidetavalt edukas.
Danila sõidabki Peterburi, kuid vennaga kokku saada tal ei õnnestu. Selle asemel kohtub ta noore narkomaani Kati ja kodutu tänavakaubitseja Hoffmaniga (hüüdnimega "Sakslane"), kelle ta päästab katusepakkuja käest, kellelt ta revolvri varastab.
Viktor on aga palgamõrvar tänavanimega "Tatarlane" (Татарин), kes on aga muutumas liiga iseseisvaks, mis on vastumeelt tema ülemusele Kruglõile. Kruglõi annab Viktorile töö tappa maffiaboss "Tšetšeen", kuid kui Viktor küsib liiga palju raha, käsib Kruglõi oma käsilastel teda jälgida. Lõpuks jõuab Danila ka Viktori juurde. Viktor ütleb, et Peterburi on liiga provintsilik, ning ta plaanib natuke raha koguda ja siis Moskvasse kolida, kuna kogu võim on seal.
Et vältida avastamist, otsustab Viktor saata Tšetšeeni tapma enda asemel Danila. Ta annab Danilale raha, et ta saaks Peterburis korteri ja uued riided hankida, ning valetab, et Tšetšeen on temalt raha välja pressinud. Danila rendibki Sakslase abiga kesklinnas kommunaalkorteri, kus ta valmistab relvale plastpudelist ja õlifiltrist summuti ning tikutoosi peturaketi. Märganud turul Tšetšeeni koos ihukaitsjatega, õnnestub Danilal tal ta tappa, kuid teda märkavad kaks Kruglõi käsilast. Danilal õnnestub nende eest aga põgeneda, hüpates tänaval kaubatrammi, lastes ühe neist maha.
Ühe oma mehe kaotuse pärast vihane ja et Viktor kasutas mõrva täideviimiseks välist abi, annab Kruglõi Viktorile uue töö - korterireid tema käsilastega. Aimates lõksu, annab Viktor uuesti töö üle Danilale. Danila läheb koos Kruglõi meestega korterisse kohale, kuid nende sihtmärki ei ole seal. Samal ajal toimub neist korter ülevalpool pidu, kus kohal on mitmed tuntud vene rokkmuusikud. Noor raadiodirektor Stepan, ajanud korteri sassi, tuleb kogemata valesse korterisse, ning jääb nende juurde vangi. Ka Nautilus Pompiliuse laulja Vjatšeslav Butuzov tuleb peaaegu samasse korterisse, kuid Danila läheb temaga koos õigesse korterisse. Danila tuleb alla korterisse tagasi, kus ta avastab, et Kruglõi mehed on juba nende sihtmärgi maha lasknud ja valmistuvad ka Stepani tapma, kuid Danila seepeale tapab nad mõlemad, ning Stepani abiga veab ta laibad Smolenka luteri kalmistule, kus Sakslane nad maha matab.
Üks Kruglõi käsilastest Danilat kodu juures tappa, kuid laseb mööda ning Danila tapab ta. Ta läheb Sveta juurde, kus avastab, et vahepeal külastas Svetat Kruglõi oma meestega, kes ta läbi peksid ja vägistasid. Seepeale helistab Danila taksofonist Viktorile. Samal ajal on Kruglõi oma meestega Viktori juures, kui Viktor võtab vastu, kutsudes Danila enda juurde raha järele. Aimates olukorra tõsidust, ostab Danila kommunaalkorteri purjus naabrilt jahipüssi koos kõigi padrunitega. Danila saeb püssi lühemaks, tehes sellest kärbiku ja läheb Viktori juurde.
Luurerühm (film)
"Luurerühm" (soome "Rukajärven tie") on Soome 1998. aasta draama- ja sõjafilm, mis räägib jalaväerühmast Soome Jätkusõjas.
Filmi aluseks on Antti Tuuri romaan "Rukajärven tiellä".
Peategelasteks on leitnant Eero Perkola, tema kaasa Kaarina ja luurerühma sõdurid, kelle ülesandeks on tungida läbi vaenlase tagala ning saada nende asukoha kohta vajalikku infot.
Film võitis 2000. aastal Soome filmiauhindade jagamisel seitse Jussit.
Elektrienergia
Elektrienergia on elektromagnetvälja energia. Elektrienergiat saadakse mõnda teist liiki energiat muundades peamiselt elektrijaamades. Elektrienergiat on lihtne üle kanda ja suure kasuteguriga muundada. Elektrienergia muundub kasulikuks energiaks elektritarvitites ‒ elektrimootorites, küttekehades, valgustites jm.
Elektrienergiat E väljendab integraal elektripinge u(t) ja voolutugevuse i(t) korrutisest ajas t: Elektrienergia SI ühik on džaul (tähis J) ehk vattsekund (Ws). Praktikas mõõdetakse ja arvestatakse elektrienergiat kilovatt-tundides: 1 kWh = 3,6 × 106 J.
Elektrienergia alalisvooluahelas
Elektrienergia kus U on pinge, I ‒ vool, P ‒ võimsus ja t ‒ aeg.
Kui näiteks pingel 12 volti läbib elektritarvitit ühtlaselt vool 4 amprit 20 minuti kestel, on tarbitud elektrienergiat ehk
Aktiivenergia ja reaktiivenergia vahelduvvooluahelas
Vahelduvvoolu-elektriahelas on energia samuti võimsuse ja aja korrutis. Kui koormusvool on püsiv ja tarviti aktiivtakistusega (nagu näiteks hõõglamp), saab tarbitud energiat arvutada samamoodi kui alalisvoolu korral. Seda energiat nimetatakse aktiivenergiaks, s.o energiaks, mis on täielikult muundatav mõnda teist liiki energiaks (näitejuhul soojuse ja valguskiirguse energiaks).
Vahelduvvooluahelas leidub üldjuhul ka reaktiivtakistuslikke komponente. Seetõttu võib aktiivvõimsuse kõrval olla tegemist ka reaktiivvõimsusega ning vastavalt ka reaktiivenergiaga.
Aktiivenergia (vatt-tundides, Wh) Reaktiivenergia varrtundides, var•h) Nendes valemites
Elektrienergia salvestamine
Elektrienergiat saab salvestada püsivas elektriväljas, näiteks kaksikkihtkondensaatoris, samuti induktiivpooli magnetväljas, kuid enamasti salvestatakse elektrienergiat teiste energialiikidena, näiteks keemilise energiana akumulaatoris.
Elektrienergia mõõtmine
Tarbitud elektrienergia kogust saab mõõta kaudselt ja otseselt. Kaudse meetodi korral mõõdetakse võimsus vattmeetriga ja korrutatakse see tarbimise ajavahemikuga: E = P • t; kui aega mõõdetakse sekundites, saadakse tulemus vattsekundites ehk džaulides. Kaudsel mõõtmisel saadakse õige mõõtetulemus ainult siis, kui pinge ja vool on mõõtevahemikus püsivad.
Üldiselt mõõdetakse elektrikulu otseselt selleks ettenähtud mõõteriistaga ‒ elektriarvestiga ehk (argikeeles) voolumõõtjaga.
Tarbitud ja toodetud elektrielektrienergiat väljendatakse vatt-tundides (Wh), kilovatt-tundides (kWh), megavatt-tundides (MWh), gigavatt-tundides (GWh) ja teravatt-tundides (TWh).
Graysoni maakond
Graysoni maakond on mitme USA maakonna nimi:
Hapukapsas
pisi|Potis keev hapukapsas lihaga Hapukapsas on hapendatud kapsas.
Hapukapsas on ühel või teisel kujul levinud peaaegu kõigis Euroopa rahvusköökides. See on ka üks Eesti köögi traditsioonilisi toiduaineid. Vanasti oli sel eestlaste toidulaual tähtis koht, kuna talvisel ajal oli talurahva toidusedelis puudus vitamiinidest, hapukapsas aitas näiteks vältida skorbuuti. Sakslased on hapukapsalembuse järgi saanud mitmes keeles pilkenimetuse, näiteks inglise Kraut (<Sauerkraut 'hapukapsas'). Vene köögis on tähtsal kohal hapukapsatoidud, näiteks traditsiooniline hapukapsasupp štši (щи). Korea köögi üks esindusroogi on hapendatud kapsal põhinev salat kimchi.
Valmistamine ja serveerimine
Hapendamiseks kapsas peenestatakse (kas kapsariivi või kapsaraua abil) ja segatakse paraja koguse soolaga. Maitse ja ilu pärast lisatakse mõnikord ka tükeldatud porgandit või jõhvikaid. Ligikaudu toatemperatuuril algab bakterite toimel käärimine, mille käigus tekib konserveeriv piimhape.
Ehkki hapukapsast võidakse süüa "toorelt" (st vaid hapendatult), näiteks salatis, siis enamasti seda tänapäeval siiski hautatakse, harvemini praetakse. Hautamisel võidakse hapukapsale lisada sealiha (tavaliselt rasvast), samuti maitseaineid (eelkõige köömneid, harvem loorberit, kuid mõnel pool isegi ketšupit). Hapukapsast võib hautada ka õlles. Hapukaps on ka hapukapsasupi põhikomponent.
Tüüpiliselt serveeritakse hapukapsast praelisandina: pidulaudade klassikaline kooslus nii sünnipäeval, pulmas kui ka matusel on keedetud kartul, hautatud hapukapsas ja seapraad, selle kõrvale pakutakse tihti valget viina. Jõuluajal antakse hapukapsast verivorsti kõrvale, kõige sagedamini koos keedukartuli ja marineeritud kõrvitsaga (kõrvitsasalatiga).
Säilitamine
Vanasti oli kombeks hapendada kapsast suures tünnis, milles kapsa peale asetatud kaanele pandi raskuseks peale kivi, et kapsast vedelik välja tuleks ja kapsas ise oleks veega kaetud. Nõukogude ajal tehti kapsast kodus sageli kolmeliitristesse purkidesse. Tänapäeval ostetakse Eestis hapukapsast tavaliselt poest, kus seda müüakse nii konservina (purgis) kui ka lahtiselt.
Halõtš
Halõtš (ukraina Галич, poola Halicz) on linn Ukrainas Ivano-Frankivski oblastis Ivano-Frankivski rajoonis. Kuni 2020. aastani Halõtši rajooni halduskeskus. Halõtš asub Dnestri jõe ääres, Ivano-Frankivskist umbes 23 km põhjas.
Halõtšit on esmamainitud 898. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Halõtši elanikest ukrainlasi 98,52%, venelasi 1,75% ja poolakaid 0,31%.
Pilguse Psühhiaatriahaigla
Pilguse Psühhiaatriahaigla oli kohalik psühhiaatriahaigla (vahepeal psühhoneuroloogiahaigla) Saaremaal Pilgusel.
Haigla avati 1913.
Haigla töötas Pilguse mõisa peahoones, mis oli haigla jaoks 1909. aastal ostetud ning siis remonditud.
Aastatel 1913–1917 oli haigla ametlik nimi venekeelne (eesti keeles Öseli mõistusekaotanud talurahva varjupaik). Aastatel 1917–1928 oli haiglal eestikeelne nimi Pilguse Vaimuhaigete Asutus. Pärast seda sai nimeks Pilguse Vaimuhaigete Haigla.
Aastaks 1986 oli haiglas 60 voodikohta, millest olid täidetud umbes pooled.
Haigla likvideeriti 1994. aasta lõpus. Haiged viidi üle Kuressaare Haiglasse.
Selles haiglas on töötanud teiste seas Anti Liiv (peaarst 1975–1979) ja Gea Petersell.
Uus-Siberi saar
thumb|Uus-Siberi saare asukoht Uus-Siberi saarestikus Uus-Siberi saar (vene Новая Сибирь, jakuudi Саҥа Сибиир арыы) on saar Põhja-Jäämere Ida-Siberi meres, Anjou saarte idapoolseim saar. Blagoveštšenski väin eraldab seda Faddejevi saarest.
Saare pindala on umbes 6200 km². Pinnamood on tasane, üldkõrgus kuni 76 m. Saar on kaetud tundrataimestikuga.
Uus-Siberi saare avastasid aastal 1806 vene kaupmehed Semjon ja Lev Sõrovatski.
Saare nimetas Uus-Siberi saareks aastal 1809 polaarekspeditsiooni juht Matthias von Hedenström. Nimi kinnitati aastal 1810.
Aastal 1886 uuris saart Eduard Gustav von Tolli ekspeditsioon.
Kuulub Sahha Vabariigi koosseisu.
Vana-Egiptuse ajalugu
pisi|Egiptuse alad 21. sajandil Vana-Egiptuse ajalugu arvestatakse alates esimeste asukate saabumisest Niiluse jõe orgu kuni Vana-Egiptuse vallutamiseni Vana-Rooma riigi poolt või teise käsitluse järgi kuni Rooma perioodi lõpuni.
Vana-Egiptuse ajalugu (u 5300 eKr – 395 pKr) jaotatakse vanade egiptlaste järgi (nagu kõik vanad idamaa ühiskonnad) kuningate valitsemise aja järgi.
Eeldünastiline periood (u 5300–3000 eKr)
Neoliitikum ja eneoliitikum Egiptuses möödusid üleloomuliku "väe" ajastuna, kui vaadata ajalugu usundiloolisest seisukohast. Surmajärgset elu nähti siinpoolse elu jätkuna. Eeldünastilise perioodi allikatena võib vaadelda kalmeid ja asulakohti. Egiptuse tsivilisatsiooni tekkes oli esmatähtis roll Niiluse jõel. Kõrbetest ümbritsetud Niiluse orus toimusid iga-aastased üleujutused (tavaliselt juulist kuni detsembrini), niisutades ja väetades mudaga egiptlaste põlde. Kohalikud kutsusid viljakat muda Niiluse kingituseks. Põldude niisutamist alustati Niiluse orus arvatavalt juba 6. aastatuhandel eKr. Ebaühtlase ulatusega üleujutuste reguleerimiseks ja haritava maa suurendamiseks alustati esimest laiaulatuslikku tammide ja niisutuskanalite ehitust umbes aastal 3100 eKr. Üleujutuse kõrgajal oli peaaegu kogu Niiluse org vee all, ainult kõrgemale ehitatud ja tammidega ühendatud külad ja linnad jäid veepinnast kõrgemale. Vana-Egiptuse aladelt 5000 aastat eKr pärinevad Niiluse orus varasemad põlluharijate asulad ja karjakasvatuse jäljed, mis asusid Niiluse jõe ääres.
Varadünastiline ajastu (3000–2778 eKr)
(3000–2778 eKr) Varadünastilise ajastu perioodil valitsesid Egiptust 1.–2. dünastia valitsejad. U 3000 aastal eKr ühendas Ülem-Egiptuse valitseja Menes Ülem-Egiptuse (Niiluse kärestikel) ja Alam-Egiptuse (Niiluse deltas) ühiseks riigiks. Pärimuse kohaselt tegi seda kuningas Menes, kes oli rajanud ka uue pealinna Memphise. pisi|vasakul|[[Alam-Egiptuse ja Niiluse delta alad]]
Kirja leiutamisega algas ajaloosündmuste ülestähendamise traditsioon. Ilmus jumala mõiste, mis omandas kõige erinevamaid kujusid ja nimesid. Püsistusid riitused ja müüditsüklid. Jumala ja inimese vaheline seos on loetav isikunimedest, sest jumalad olid kontseptseerunud isikulistena. Allikatena võib vaadelda steele, annaalide tahvlikesi, pitsereid napi teate või pealkirjaga.
Vana riik (2778 eKr– umbes 2263 eKr)
(2778– umbes 2263 eKr) pisi|vasakul|Muistne Egiptus pisi|Vaade [[Cheopsi püramiidile kirdest, ehitatud aastatel 2551–2471 eKr]] Egiptust valitsesid 3.–4. dünastia valitsejad: kuningad Džoser, Sehemhet, Snofru, Hufu, Džedefra, Hafra, Cheops, Hefren, Menkaura, Userkaf, Sahura, Unas, Teti, Pepi II ja teised.
pisi|240px|[[Giza püramiidid ja Chephreni sfinks]]
pisi|Egiptuse, [[Elami ja Akadi riik, u 2300 eKr]]
Riigi eesotsas oli vaarao, kes valitses arvuka ametnikkonna abil, sundkorras aeti templeid, püramiide ja kanaleid ehitama ka talupoegi, kuid orjatööd kasutati vähe. Džoser pani aluse püramiidehituse traditsioonile, klassikalise kuju sai Egiptuse hieroglüüfkiri. Egiptuse vaarao (u 2613–2589 eKr) Snofru oli esimene vaarao, kes tahtis endale rajada mitte väiksema astmelise, vaid tõelise püramiidi. Vana riigi perioodil rajati palju püramiide, millest märkimisväärseimad on 3. dünastia ajal rajatud Džoseri püramiid ja 4. dünastia ajal rajatud Giza püramiidid. Vana riigi pealinnaks oli Memphis.
Heliopolises ja Memphises süstematiseerus teoloogia (vastavalt 3.–4. dünastia ja 6. dünastia ajal). Levis õpetus vaarao kahesugusest loomusest; ühelt poolt kui isik ja inimene; teiselt poolt kui jumala delegeeritud ametikandja. 4. dünastia ajal ilmus tiitel "Ra poeg". Ra kultus sai riigiusuks. Ra oli Vana-Egiptuse päikesejumal, ta on keskpäevase päikese kehastus, päikeseketas tähistab Ra silma. Ra kultuse keskus oli Heliopolis. Valdavaks sai idee üleüldisest surnutekohtust. Hiljemalt 5. dünastia ajal algas personaalne eshatoloogia. 5. dünastia (u 2490–2340) valitsejad loobusid hiigelpüramiidide rajamisest tagasihoidlikumate kasuks. Hiljemalt 3.–4. dünastia ajal hakkasid ülikute hauakambrites ilmuma enesekohased biograafiad. Sel perioodil said alguse ka esimesed kirjapanekud korra ja tõe printsiibi Maati kohta.
Esimene vaheperiood (u 2250 – u 2040 eKr)
7. ja 8. dünastiate valitsejad (u 2180–2160 eKr) vahetusid peaaegu iga aasta tagant, mis annab tunnistust võimu ebastabiilsusest ning seejärel jagunes riik vähemalt kaheks. Alam-Egiptuses valitsesid Herakleopolise kuningad (9. – 10. dünastia), Ülem-Egiptuses aga Teeba kuningad (11. dünastia).
Perioodi on nimetatud ka Herakleopolise ajastuks; kestis 9.– 10. dünastia ajal umbes 2250–2040 eKr. Egiptust valitsesid Ahtoes I, II ja III, Merikara; Intef I, II ja III; Mentuhotep I, II ja III. Esimese vaheperioodi ligi 150-aastast perioodi riigis iseloomustab poliitiline ebakindlus ja võimu detsentraliseerumine.
Religioonis said suurema tähenduse teaduslikud ja eetilised arutlused. Sel perioodil tekkis mõte, et iga egiptlane saab peale surma Osiriseks. Levis õpetus Bah'st, kui iga inimese tähtsaimast olemusest. Hermopolise kosmoteogoonia saavutas ülemaalise tähenduse, demiurgi kriitika maailmas valitseva kaose pärast ja levis surnutekohtu idee. Jumalaid nähti inimeste karjastena. Allikatena võib vaadelda vanemaid sargatekste.
Umbes 2040 eKr võitis Teeba valitseja Mentuhotep II (u 2060–2010 eKr) Herakleopolise valitsejat ja ühendas kogu Egiptuse oma võimu alla.
Keskmine riik (u 2040–1730 eKr)
pisi|Egiptuse riik Keskmise riigi ajal umbes 2137–1781 eKr Keskmise riigi ajaks loetakse 11.–13. dünastia valitsemisaega. Teeba valitseja Amenemhet I (1991–1962 eKr) tõusis võimule sisesegaduste tagajärjel ning tagas lõplikult riigi ühtsuse, Amenemhet I pani aluse 12. dünastiale ja viis riigi administratiivkeskuse tagasi delta lähedusse (pealinn Ittaui paiknes Memfisest lõuna pool). 12. dünastia (1991–1783 eKr) silmapaistvaim valitseja oli Senusert III(1878–1841 eKr), kes tagas Egiptusele pikaajalise stabiilsuse ning Teebast kujunes riigi tähtsaim kultuskeskus. Keskmine riik saavutas oma kõrgaja vaarao Amenemhet III võimuperioodil (1860–1814 eKr). Vaaraode ainuvõim oli nüüd väiksem, tähtsad võimukandjad olid ka preesterkuningad, kes juhtisid riigi erinevaid piirkondi. Keskmise riigi ajal kuulutati riigi tähtsaimaks jumalaks Teeba kohalik jumal Amon. Teda hakati samastama päikesejumal Ra-ga ja nimetati Amon-Ra'ks. Alates 11. dünastiast oli Amon Teeba kohalik kaitsejumalus, alates 18. dünastiast, kui Teebast sai (kuning)riigi pealinn, sai Amonist riigijumal.
Keskmise riigi ajal vallutati juurde uusi alasid (Nuubia, Niiluse 1. ja 6. kärestiku vahel) ja riik laienes kuni Niiluse teise kärestikuni. Tehti sõjaretki Süüriasse. Laienesid kaubanduslikud sidemed. Levisid vask- ja pronksesemed, osati valmistada ka klaasnõusid.
Umbes 1650 aastal eKr tungisid Aasiast Niiluse deltasse hüksoslased, tähistas ka Keskmise riigi lõppu. Hüksoslased panid aluse ka teisele vaheperioodile, nende pealinn oli Avaris.
Teine vaheperiood (u 1730 – 1562 eKr)
pisi|Egiptus ja Lähis-Ida [[14. sajand eKr|14. sajandil eKr]] 1730.–1562. aastal eKr, mil valitses 15.–16. dünastia Alam-Egiptuses. Teisel vaheperioodil valitsesid Egiptuse põhjaosa Aasiast pärit hüksoslased (semiidid-asiaadid), kes rändasid Niiluse deltasse 18. sajandil eKr ning haarasid võimu umbes aastal 1630 eKr. Hüksoslased rajasid deltasse uue pealinna Avarise, Niiluse delta idaosas ning valitsesid suuremat osa Egiptusest 15. dünastiana (1630–1521 eKr). Ülem-Egiptuses valitsesid jätkuvalt Teeba kuningate 17. dünastia. Perioodi lõpul alustasid Teeba valitsejad rünnakuid Hyksose vastu.
Uus riik (1562–1085 eKr)
Tuntumad valitsejad olid Thutmosis I ja Thutmosis II Thutmosis III ja Thutmosis IV; Amenhotep I, Amenhotep II, Amenhotep III ja Amenhotep IV; Ramses I, Ramses II, Ramses III, Ramses IV, Ramses V, Ramses VI.
Murdjoon
pisi|Lahtine murdjoon A1A2A3A4A5A6. Sellel on 6 tippu ja 5 lüli
Vana-Egiptuse ajalugu
Uus riik (1562–1085 eKr)
Vaarao Thutmosis III valitsusajal (1479–1425 eKr), laiendas ta Egiptuse riiki sõdade abil. Ta korraldas 20 aasta jooksul 15 sõjakäiku ja vallutas suurema osa Lähis-Idast. Ta oli ühtlasi esimene vaarao pärast Thutmosis I-t, kes ületas Eufrati. Tema riik ulatus Lõuna-Süüriast üle Kaanani Nuubiasse, kuhu ta tegi oma viimase, ajaliselt eraldiseisva vallutusretke. Vaaraode Thutmosis I, kuninganna Hatšepsuti ja Thutmosis III ajal laienesid Egiptuse alad Eufrati ja Nuubiani. Assüüria, Babüloonia ja Hetiidi valitsejad tunnustasid Thutmosis III vallutusi.
Murdjoon
Murdjoon on elementaargeomeetrias kujund, mis koosneb otspunkte pidi järjestikku ühendatud lõikudest.
Murdjoon on lõikudest koosnev kujund, milles iga lõik on iga otspunkti kaudu ühendatud ülimalt ühe lõiguga ning kõik lõigud on omavahel otseselt või teiste lõikude kaudu ühenduses. Kui viimane tingimus ei ole täidetud, siis on tegu mitme murdjoonega.
Murdjoone mõiste on üldistatud reaalarvuliste kordajatega vektorruumidele.
Murdjoone mõistet rakendatakse muu hulgas geomeetrias, arvutusmatemaatikas, topoloogias, matemaatilises analüüsis, kompleksmuutuja funktsioonide teoorias, arvutigraafikas ja geodeesias.
Definitsioon
Murdjooneks nimetatakse kujundit, mis koosneb lõikudest [A_1A_2], [A_2A_3], …,.
Punkte A_1, …A_{n} nimetatakse murdjoone tippudeks ja lõike [A_1A_2], [A_2A_3], …,  murdjoone lülideks.
Mittekõdunud ja kõdunud murdjooned
vastasel korral nimetatakse seda kõdunuks.
Tasandilised murdjooned
Murdjoon on tasandiline, kui see asetseb tervikuna ühel tasandil.
Ennast lõikavad ja lihtsad murdjooned
Murdjoon on ennast lõikav, kui sellel lеidub kaks lüli, millel on ühine punkt, mis ei ole nende ühine tipp: pisi|Ennast lõikav murdjoon
Murdjoont, mis ei ole ennast lõikav, nimetatakse lihtsaks.
Kinnised ja lahtised murdjooned
Murdjoont nimetatakse kinniseks, kui selle esimene ja viimane punkt langevad kokku ning lõigud A_1A_2 ja A_{n-1}A_n ei asetse ühel sirgel: pisi|Kinnine murdjoon. Sellel on 5 tippu ja 5 lüli Kinnisel murdjoonel on iga lüli kummastki otsast seotud teise lüliga. N lülist koosneval kinnisel murdjoonel on N tippu.
Kinnist tasandilist murdjoont (või kujundit, mille äär on kinnine tasandiline murdjoon) nimetatakse hulknurgaks. : sel juhul nimetatakse kujutatud murdjoont A1A2A3A4A5A1 hulknurgaks A1A2A3A4A5 ning selle lülisid hulknurga külgedeks. Mõnikord, näiteks hulktahukate käsitlemisel, nimetatakse hulknurga külgi servadeks.
Murdjoont, mille esimene ja viimane punkt on erinevad, nimetatakse lahtiseks. Lahtisel murdjoonel on kaks vaba otspunkti. N lülist koosneval lahtisel murdjoonel on N+1 tippu.
Rakendused
Murdjooni rakendatakse näiteks andmepunktide interpoleerimisel, harilike diferentsiaalvõrrandite numbrilisel lahendamisel Euleri meetodil ning modelleerimisel arvutigraafikas ja raalprojekteerimises.
Vana-Egiptuse ajalugu
Uus riik (1562–1085 eKr)
Vaarao Amenhotep IV (Ehnaton) ajal (1353–1336 eKr või 1351–1334 eKr) valitses Egiptuse riigis päikesejumal Atoni kultus, riigi pealinn oli Ahet-Aton (AI-'Amārinah). Aastal 1346 eKr alustas Amenhotep IV usurevolutsiooni: ainujumala Atoni kultust. Sellega asendati varasem monoteism henoteismiga: tunnistati küll paljude jumalate olemasolu, kuid kummardada tohtis neist ainult ühte, päikeseketast Atonit. Päikesejumal Re samastati Atoniga. Amenhotep IV hakkas ehitama uut pealinna Ahet-Atonit, mille tänapäevane nimi on Amarna. Järgmisel aastal, 1345 eKr, muutis ta oma nime ametlikult Ehnatoniks (Ahenatoniks), et rõhutada omarajatud kultust. 1343 eKr viidigi riigi pealinn Teebast Ahetatonisse üle. Amenhotep IVa abikaasa Nofretete omandas enneolematu võimu ja võib-olla sai oma mehe kaasvalitsejaks. Teda kujutati templite seintel sageli sama suurena kui Amenhotepit, mis väljendas nende võrdset tähtsust, ja teda kujutati Atonit üksinda kummardamas, ilma abikaasa juuresolekuta. Vahest kõige mõjuvam on ühes Amarna templis olev reljeef, milles Nofretetet kujutati Atoni ees piigiga välisvaenlast tagasi tõrjumas. Traditsiooniliselt tohtis niimoodi kujutada üksnes vaaraod. pisi|vasakul|Egiptus ja Lähis-Ida [[13. sajand eKr|13. sajandil eKr]] pisi|Egiptuse ja hetiitide alad [[Süüria ajalugu|Süürias u 1200 eKr]] Amenhotep IV-a järglane (u 1332–1323 eKr) Tutanhamon taastas Amoni kultuse ja tõid pealinna tagasi Teebasse. Tutanhamoni tuntus põhineb tänapäeval kahel asjaolul. Esiteks läks ta ajalukku oma isa radikaalse usureformi hülgajana. Teiseks avastati tema haud peaaegu täiesti puutumatuna, see on kõige paremini säilinud Vana-Egiptuse kuninglik haud ja sellepärast on ajaloolased saanud Tutanhamonit paremini tundma õppida kui teisi Egiptuse kuningaid.
Ramses I rajas uue 19. dünastia ja tema järglane Seti I (1305–1290 eKr) alustas võitlust Aasias, taastamaks ülemvõimu Palestiinas ja Süürias. Egiptlased võitlesid rohkem kui kaks sajandit Süürias hetiitidega. 1274. aastal eKr toimus Kadeši lahing, pärast mida sõlmiti 1269 eKr omavaheline rahu- ja liiduleping, seda rahulepingut peetakse üheks kõige vanemaks säilinud rahulepinguks. Süürias peetud hetiidiide sõjas Egiptuse vaarao (1290–1224 eKr) Ramses II-ga ei saavutanud kumbki pool otsustavat võitu, kuid Ramses II taastas kontrolli Palestiina üle. Rahulepinguga jäi põhjapoolne Süüria hetiitidele, Palestiinas ja Süüria lõunaosas aga kindlustus taas Egiptuse võim. Ramses II rajas riigile uue pealinna Per-Ramsese Niiluse delta idaosas. pisi|[[Mererahvaste sissetungi ajastu invasioonid]]
pisi|Vana-Egiptuse alad [[10. sajand eKr|10. sajandil eKr]]
Ramses III saavutas võidu riiki ohustanud mererahvaste üle, kelle invasioon oli Egeuse tsivilisatsiooni languse põhjuseks Vana-Kreekas ja seejärel ka ohuks Anatoolia sisealadel Vahemere idarannikul ja tuues kaasa Hetiidi impeeriumi languse ning purustusi Hetiidide ja Kaanani rannikulinnades. Ramses III (1185–1152 ekr) oli ka viimane võimas Uue Riigi valitseja, järgnenud kuningate ajal (Ramses IV – Ramses XI) valitsejate võim nõrgenes, piirdudes peagi vaid Alam-Egiptusega. Ülem-Egiptust valitsesid sisuliselt Amoni ülempreestrid, mis Ramses XI valitsusajal (1098–1069 ekr) tõi see kaasa avaliku konflikti kuninga ja ülempreestri vahel, mille tagajärjel ülempreester Herihor hakkas end ise kuningaks nimetama ja Ramses XI surma järel jäi Ülem-Egiptuses võim Amoni ülempreestritele, Alam-Egiptuses võimule tulnud 21. dünastiale allus ainult Niiluse delta. Paljude sõdade ja sisemiste vastuolude tõttu lagunes Uus riik umbes 1000. aastal eKr.
Kolmas vaheperiood (1085–664 eKr)
Kolmandat vaheperioodi iseloomustavad liibüalaste, nuubialaste ja assüürlaste vallutusretked Egiptusse, kuid egiptlased suutsid need sissetungijad riigist lõpuks välja lüüa. Esialgu oli riik jagunenud Alam-Egiptuseks 21. dünastia ja Ülem-Egiptuseks Amoni ülempreestrite võimu all.
Liibüast väepealik Šešonk (945–924 eKr) pani Niiluse deltas aluse 22. dünastiale ja ühendas ka Ülem-Egiptuse, taastades Egiptuse poliitilise ühtsuse. Šešonk sekkus Lähis-Idas Palestiina asjadesse ja rüüstas Jeruusalemma.
9. sajandi lõpul eKr ja 8. sajandil eKr oli Egiptus killunenud Niiluse deltas valitsevate 22., 23. ja 24. dünastiate vahel. Nuubias (Sudaanis) tugevnes, 785. aastal eKr rajatud ja Egiptuse tsivilisatsioonist tugevalt mõjutatud Kuši riik, mille võimu alla langes ka Ülem-Egiptus. U 730. aastal eKr vallutas Kuši kuningas Pianhi (747–716 eKr) ka Memphise ja ühendas Egiptuse Kuši valitsejate (25. dünastia) võimu alla. pisi|Egiptuse ja [[Uus-Assüüria|Uus-Assüüria alad, 750-625 eKr]] pisi|vasakul|Uus-Assüüria suurriigi laienemine, [[8. sajand eKr|8. – 7. sajand eKr]] pisi|vasakul|Assüüria alad ja sõltlased Assurnasirpal II valitsusajal pisi|Assüüria alad, 654 eKr
Hilis-Egiptuse ajastu (umbes 664–332 eKr)
(umbes 664 – 332 eKr), mil valitsesid 26.–31. dünastiad.
Assüüria periood
650datel aastatel lõi assürlaste nimetatud asevalitseja Psamtik I (664–610 eKr) Assüüriast lahku ja pani aluse Egiptuse viimasele hiilgeajale (26. dünastiaga).
Pärast Assurbanipali surma 627 eKr võtsid Assüürias võimust pikaajalised ja verised kodusõjad. Assur-uballit II ja tema Egiptuse valitsejast (610–595 eKr) liitlane Necho II tegid 609 eKr veel viimase ebaõnnestunud jõupingutuse, et pealinn Harran tagasi võtta ning impeerium päästa. Assüüria kui iseseisev poliitiline üksus kadus maailmakaardilt sootuks, järgmised kolm aastat nägid vaid egiptlaste ja assüürlaste väe jäänuste nurjunud katseid sissetungijad Assüüriast välja tõrjuda. Ka need lõppesid, kui aastal 605 eKr alistasid babüloonlased Karkemiši all Egiptuse väe koos selle viimaste järelejäänud assüürlastest toetajatega.
Pärsia periood
Pärsia kuningate kuningas Kambyses II tungis 525 eKr Egiptusesse, toetatuna Sámose türanni Polykratese laevastikust. Pärast paarikuust kampaaniat oli kogu riik Kambysese kätte langenud, samaaegselt alistusid talle ka Vahemere ääres elavad liibüa hõimud ja sealsed Kürenaika kreeka kolooniad.
Põhja-Kaukaasia
Põhja-Kaukaasia ehk Ees-Kaukaasia (vene Северный Кавказ) on Kaukaasia osa, mis jääb Kaukasuse peaahelikust põhja poole, ulatudes kuni Aasia ja Euroopa loodusgeograafilise piirini Kuma-Manõtši nõos.
Vana-Egiptuse ajalugu
Pärsia periood
pisi|vasakul|300px|[[Ahhemeniidide riik|Ahhemeniidide Pärsia suurriik 500 eKr]] pisi|[[Ahhemeniidide territooriumite laienemine 559–330 eKr]] Et oma võimu Egiptuses legitimeerida, kuulutas Kambyses end vaaraoks (525–522 eKr) ja väitis, et on viimase vaarao tütrepoeg, samuti Egiptuse jumalate Ra, Horose ja Osirise kehastus. Formaalselt rajas ta Egiptuse 27. dünastia, mis kestis kuni aastani 404 eKr. Egiptuses veetis Kambyses kolm aastat, otsustades vallutada ka Nuubia. Kuid tema sõjaretk sinna kukkus täielikult läbi, enamik sõjaväest hukkus ning Egiptuses ja Pärsias puhkesid mässud. Egiptuse ülestõusu surus Kambyses kohe maha, kuid seejärel, olles teel suruma maha Pärsias puhkenut, ta hukkus. Pärsia suurriik Pärsia kuningate kuninga ja Egiptuse vaarao (522–486 eKr) Dareios I ajal jagas Dareios, Kreeka pärimuse kohaselt riigi kahekümneks administratiivüksuseks – satraapiaks. Egiptus oli Ahhemeniidide Pärsia satraapkond. Egiptuses viidi lõpule Niilust Punase merega ühendava kanali ehitus.
Kirovsk (Leningradi oblast)
thumb|Kirovi mälestussammas
Vana-Egiptuse ajalugu
Pärsia periood
Korduvalt ebaõnnestunud ülestõusude järel suutsid egiptlased kreeklaste sõjalise abiga aastal 404 eKr iseseisvuse taastada, kuid kaotasid selle taas aastal 343 eKr, kui langes viimane põliselanikust vaarao.
Kirovsk (Leningradi oblast)
Kirovsk on linn Venemaal Leningradi oblastis. Asub Neeva vasakul kaldal, Laadoga järve lähedal.
Vana-Egiptuse ajalugu
Aleksander Suure impeerium
Sõjas Ahhemeniidide Pärsiaga okupeeris Aleksander kogu Vahemere idaranniku ja suundus Egiptusse, mis talle vastupanuta alistus. Pärsia satraap võttis Aleksandrit pidulikult vastu ja andis talle üle aastal 332 eKr võimu ja riigikassa. Egiptuse preestrid kuulutasid Aleksandri vaaraoks. Egiptuses rajas Aleksander Niiluse deltasse Aleksandria linna, mis sai hiljem hellenismimaailma suurimaks metropoliks. Ta rajas Aleksandria-nimelisi linnu mujalegi, kuid ükski teistest ei saanud nii suureks ja edukaks kui Egiptuse oma. pisi|300px|Aleksander Suure impeeriumi piirid [[334 eKr|334–323 eKr]] Pärast Egiptuse vallutamist makedoonlaste poolt osutus kogu Vahemeri Pärsiast äralõigatuks, pärslaste sõjalaevastik, mis oli pärast Issose lahingut küll tunduvalt nõrgenenud, aga siiski takistas Aleksandri armeed Kreeka ja Makedooniaga regulaarselt sidet pidamast, kapituleerus nüüd täies koosseisus. Egiptuse alistamise järel algas sõja teine järk, mil Aleksander liikus Assüüriasse. Aastal 332 eKr vallutas Aleksander Suur Egiptuse ning oli pärast seda oli Egiptus kuni aastani 30 eKr kreeka-makedoonia päritolu valitsejate Ptolemaioste dünastia võimu all. Nende viimane esindaja oli Kleopatra VII.
Kirovsk (Leningradi oblast)
Ajalugu
Kirovsk rajati 1929. aastal Nevdubstroi alevina hüdroelektrijaama ehituse juurde. Linnaõigused sai ning nimetati Kirovskiks Sergei Kirovi järgi 1953. aastal.
Vana-Egiptuse ajalugu
Aleksander Suure impeerium
Aleksander Suure surma ajal oli Ptolemaios Egiptuse asevalitseja ning erinevalt regendiks määratud väepealik Perdikkasest pooldas tema Aleksandri riigi jagamist väepealike ehk diadohhide vahel. Aleksander Suure (356 eKr–323 eKr) loodud maailmariik lagunes Diadohhide sõdades ja Makedoonia jäi laostuva riigiosa tuumikuks. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos, 'järglane'; tähtsamad: Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos) võitlesid pärast Aleksandri surma (323 eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid. Ptolemaios I kindlustas oma võimu Egiptuses, liites sellega ka Kürenaika, ning alistas oma võimule ka Küprose, teisi väiksemaid Vahemere saari ning ka Väike-Aasia lõunaranniku. Samuti alistas ta ajutiselt teisi alasid, näiteks Süüria ja Palestiina.
Ptolemaioste periood (332–30 eKr)
pisi|Ptolemaioste kuningriigi ajal rajati [[Aleksandria sadamasse üks maailmaimedest – Pharose tuletorn]] 305 eKr kuulutas Ptolemaios end Egiptuse kuningaks, pannes aluse Ptolemaioste dünastiale ja rajades hellenistliku Egiptuse riigi, mis kestsid kuni aastani 30 eKr, mil Egiptus Rooma riigiga liideti. Ettevaatliku ja kavala poliitikuna silma paistnud Ptolemaios ei ajanud Seleukos I ega Demetrios Poliorketese stiilis poliitikat, millega nood soovisid saada iga hinna eest tugevaimaks hellenistlikuks monarhiks, vaid ta rahuldus Egiptusega ning pühendus kunsti, kirjanduse ja filosoofia soosimisele. Ptolemaios I kuningriik oli tugev hellenistlik riik, mis ulatus idas Lõuna-Süüria nn Koile-Süüria, Palestiina ja Liibüani, läänes Kürenaikani ja lõunas Nuubiani ning hõlmas ka Küprose ja mitmed Egeuse saared. Aleksandriast sai riigi pealinn, hellenistliku kaubanduse ja kultuuri keskus. Et kohalike egiptlaste poolehoidu võita, nimetasid valitsejad endid vaaraode järeltulijateks. Hiljem võtsid Ptolemaiosed omaks Egiptuse tavad, riietuse ning osalesid religioonielus. Peale Ptolemaios I troonist loobumist sai Egiptuse kuningaks tema noorem poeg Ptolemaios II Philadelphos.
Egiptuses oli ülekaalukalt tähtsaim linn Aleksandria, ehitatud hellenistlikule linnale tüüpiliselt sirgete ristuvate tänavatega nn Hippodamose plaani järgi. Linna ilmet kujundasid suur kaheosaline sadam ja seda avamerest eraldav Pharose saar monumentaalse tuletorniga. Ptolemaios I Soter asutas Aleksandria Museioni (Muusade pühamu) ja Aleksandria raamatukogu, millest peagi kujunes hellenistliku maailma tähtsaim teadus- ja kirjanduskeskus. pisi|300px|vasakul|[[Ptolemaioste kuningriik ja Seleukiidide riik u 200. aastal eKr]] pisi|300px|Lähis-ida ja [[Väike-Aasia, 188 eKr]] pisi|300px|Lähis-ida ja [[Väike-Aasia, 90 eKr]] 3. sajandi alguses eKr tuli Ptolemaiostel pidada Süüria lõunaosa ehk nn Koile-Süüria pärast Seleukiidide Antiochos III Suure vastu mitu nn Süüria sõda. Neljandas Süüria sõjas (219–211 eKr) Antiochos III Suure katse vallutada Ptolemaiostelt Koile-Süüriat lõppes esialgu küll lüüasaamisega Raphia lahingus (217. aastal eKr), kuid järgnenud kuulsusrikas sõjaretk itta taastas lühemaks ajaks hegemoonia Iraani aladel ja pärast naasmist vallutati lõpuks peaaegu kogu Süüria.
Antiochos III Suur võitis 204. aastal eKr Ptolemaios V-ndat ning Egiptuse Ptolemaioste dünastia kaotas enamiku oma ülemerevaldustest (Väike-Aasia rannikualad ja selle läheduses asetsevaid saared) ning Lõuna-Süüria. Rahuleppe kohaselt pidi Ptolemaios V abielluma Seleukiidide dünastiasse kuuluva Antiochos III tütre Kleopatra I-ga.
200. aastal eKr sai Ptolemaios V Epiphanes Panioni lahingus Golani kõrgendikel Antiochos III käest taas lüüa ja kaotas suure osa Süüriast.
Rooma riigi periood (30 eKr–395)
Rooma keiser Augustus vallutas Egiptuse 30 eKr ning kuni 7. sajandini oli Egiptus Rooma riigi ning hilisema Bütsantsi riigi koosseisus. Egiptuse kuningas (80–58 eKr ja 55–51 eKr) Ptolemaios XII ajas Rooma-meelset poliitikat, 59 eKr sai ta Rooma ametlikuks liitlaseks, kuid 58 eKr aastal kukutati ta tänu ebapopulaarsele ja saamatule katsele anda Küpros roomlastele. Ta põgenes riigist, 55 eKr taastas ta tänu roomlaste toetusele oma võimu, kuid 51 eKr jäi ta raskelt haigeks ning suri. Ta määras oma pärijaks tütre Kleopatra VII, kelle trooniletõusu tagajateks määras ta testamendis roomlased. 48. aastal eKr tõugati Kleopatra VII õukonna poolt troonilt ja asendati alaealise Ptolemaios XIV-ga. Rooma keisririigis Julius Caesari ja alaealiste Ptolemaioste kaitsjaks Rooma senati poolt määratud Pompeiuse vahelises kodusõjas taandus Pompeius Farsala lahingu kaotuse järel Egiptusse, kus ta aga 48 eKr tapeti. pisi|vasakul|Egiptuse kuninganna ([[51 eKr|51–30 eKr) Kleopatra VII]] pisi|300px|[[Ptolemaioste kuningriik|Ptolemaioste kuningriigi ja Rooma riigi alad 43. aastal eKr]] Sõjavägedega Egiptusse saabunud Julius Caesar taastas võimule ka Kleopatra, kaitstes võimu Aleksandrias pool aastat kestnud piiramise kestel Ptolemaios XIII eest. Egiptus oli autonoomne, Rooma klientriik. pisi|300px|Rooma riigi alad 43. aastal eKr. [[Teine triumviraat|Teise triumviraadi liikmete valitsetud alad: Marcus Aemilius Lepidus (pruun), Octavius (punane) ja Marcus Antonius (roheline)]] Julius Caesari surma järel naasis Kleopatra Roomast Egiptusse. Julius Caesari mõrvamise järel 44 eKr kontrollisid Roomat Caesari vabariiklastest mõrtsukad Marcus Junius Brutus ja Gaius Cassius. Octavianus sõlmis liidu Marcus Antoniuse ja Marcus Lepidusega nad ning moodustasid valitsemiseks teise triumviraadi. Antonius ja Octavianus läksid võitlusse Brutuse ja Cassiusega, kes olid põgenenud itta. Brutuse ja Cassiuse enesetapu sooritamise järel (42 eKr) läks Octavianus Rooma tagasi, Marcus Antonius aga siirdus Egiptusesse. Seal liitus Marcus Antonius Egiptuse kuninganna Kleopatraga, kes oli Julius Caesari endine abikaasa ja Caesari väikese poja Caesarioni ema.
270. aastal tungis Egiptusse Palmyra kuningriigi valitsejanna Zenobia, kuid 272. aastal Rooma keiser Aurelianus võitis ta ja viis ta vangina Rooma. pisi|300px|Bütsantsi Egiptuse alad, u 400. aastal Kristlaste vastane vägivald lõppes Constantinus Suure võimuloleku ajal (306–337), kes tunnustas kristlust impeeriumi ametliku religioonina. Aleksandria patriarh oli pikka aega kiriku hierarhias tähtsuselt teisel kohal Rooma paavsti ja patriarhi järel.
Constantinus Suure surma järel jagunes Rooma riik kaheks riigiks ning Egiptus jäi Bütsantsi ehk Ida-Rooma keisririigi võimu alla.
Bütsantsi periood (395 – 630. aastad)
Bütsantsi pidevad sõjad oma naabritega nõrgestasid riiki sedavõrd, et nad ei suutnud enam Egiptust kaitsta. Aastatel 618–621 vallutas Egiptuse ligi 10 aastaks Sassaniidide riik. pisi|vasakul|Bütsants, keiser [[Justinianus I|Justinianus I valitsemisajal, 555]] pisi|[[Sassaniidide riik|Sassaniidide riigi valduste laienemine]] Sassaniidide kuningas Husrav II- väed tungisid sügavale Väike-Aasiasse ja vallutasid Bütsantsilt nii Damaskuse (613) kui ka Jeruusalemma (614) ning seejärel (618–621) Egiptuse, mis kujunes eriti valusaks lüüasaamiseks Bütsantsile, kuna Egiptuse provints oli sisuliselt keisririigi viljaaidaks. Keiser Herakleios I valmistus vastupealetungiks, mis algas 622. aastal, äärmise põhjalikkusega ning otsustas vägede juhtimise isiklikult enda peale võtta. Husravile tuli Bütsantsi pealetung täieliku üllatusena ning Bütsants võitis ühe lahingu teise järel. Sõja otsustav lahing peeti 627. aastal Ninive lähedal ning see lõppes Sassaniididele täieliku lüüasaamisega.
Pärast lühikeseajalist võimu taastamist kaotas Bütsants aastatel 639–642 provintsi uuele suurvõimule – araablaste kalifaadile
Põhja-Kaukaasia
Põhja-Kaukaasia kuulub alates 19. sajandist Venemaale, kes kulutas piirkonna allutamiseks kaks esimest kolmandikku nimetatud sajandist (nn Kaukaasia sõjad).
Boydi maakond
Boydi maakond on kahe USA ja ühe Austraalia maakonna nimi:
Põhja-Kaukaasia
Suurimad linnad: Jekaterinodar, Vladikavkaz, Rostov Doni ääres, Stavropol, Groznõi, Pjatigorsk.
Etniline koosseis
Etniliselt ja religioosselt on Põhja-Kaukaasia kirev piirkond.
Piirkonna riigid 1918. aastal
Pärast Venemaa keisririigi lagunemist 1917. aastal moodustati Põhja-Kaukaasias 1918. aasta kevadel 3 nõukogude vabariiki: Kubani-Mustamere Nõukogude Vabariik (Кубано-Черноморская), keskus Jekaterinodar; Terski Nõukogude Vabariik (Терская), keskus Vladikavkaz ja Doni Nõukogude Vabariik (Донская) ning bolševike juhitav Stavropoli kubermangus. 1918. aasta juulis moodustati nende nõukogude vabariikide poolt Põhja-Kaukaasia NSV
Vitantonio Liuzzi
Vitantonio Liuzzi (sündinud 6. augustil 1981 Apuulias Locorotondos) on Itaalia Vormel 1 sõitja.
Enne Vormel 1
Liuzzi alustas 9-aastaselt kardisõitjana. 1993 tuli ta sel alal Itaalia meistriks, 1995 maailmameistrivõistlustel 2. ja Euroopa meistrivõistlustel 5. kohale.
2001. aasta kardispordi MM-il osales ka Michael Schumacher, kes saavutas teise koha. Liuzzi tuli maailmameistriks, edestades Schumacherit 56 sekundiga.
Samal aastal osales Liuzzi Vormel Renault' 2000 Saksamaa meistrivõistlustel. 8 etapist võitis ta 1, sõitis 3 korda välja kiireima ringi, võitis 1 kvalifikatsiooni ja oli kokkuvõttes 2.
2002 sõitis Liuzzi Itaalia Vormel 3 meistrivõistlustel ainult ühe etapi ning võitis sellel nii kvalifikatsiooni kui etapi. Saadud punktid andsid talle hooaja kokkuvõttes 8. koha.
Samal aastal sõitis ta Saksamaa Vormel 3 meistrivõistlustel 18 etappi, 2 korda õnnestus tal võita kvalifikatsioon, aga ühtki etapivõitu ega kiireimat ringi ei tulnud, poodiumikohti ka üksnes 3 ning sarja kokkuvõttes oli Liuzzi 9.
Samal aastal Nissani maailmasarjas sõitis Liuzzi kaasa 2 etappi, aga kokkuvõttes jäi 25. kohale. Võitis Franck Montagny Heikki Kovalaise ees, Narain Karthikeyan oli 4.
2004 sõitis Liuzzi Vormel 3000 sarjas tiitlit kaitsvas Ardenis ja tema kaaslane oli Richard Doombos. Liuzzi võitis sarja ülekaalukalt, võites 10 etapist 9 kvalifikatsiooni ja 7 etappi ning sõites välja 3 kiireimat ringi. Doombos sai samuti 1 etapivõidu ja 1 kiireima ringi ning oli 3. Friesacher oli 5. (võitis 1 etapi) ja José María López 6. (2 kiireimat ringi).
2005: Red Bull
thumb|[[2005. aasta Briti Grand Prix'l oli Liuzzi testsõitja.]] Nii vägeva esituse peale Vormel 3000 sarjas sai Liuzzi 2005. aastaks lepingu vormelimeeskonnaga Red Bull. See oli uus meeskond, mis oli rajatud Jaguari nii-öelda varemetele. Tiimi põhisõitja oli David Coulthard, teisi sõitjaid seevastu kaks: Christian Klien ja Liuzzi. Vastavalt lepingule võis kumbki osaleda vähemalt 3 etapil. Klien alustas ning sõitis välja 7. ja 8. koha. Neljandast seitsmenda etapini sõitis Liuzzi ning saavutas 8. ja 9. koha. Klieni esitusi peeti paremaks ja hooaja lõpuni sõitis Klien. Hooaja kokkuvõttes oli Liuzzi 24. ja eelviimane nendest, kes vähemalt ühe sõidu lõpetasid, oma läinudaastase meeskonnakaaslase Doombosi ees. Klien oli 9 punktiga 15., Coulthard 24 punktiga 12. Kumbki ei jõudnud esikolmikusse ja Red Bull oli meeskondlikult 7.
2006–2007: Toro Rosso
thumb|[[2006. aastal tõi Liuzzi USA-st Toro Rosso ainsa punkti.]] 2006. aastaks sai Liuzzi lepingu Toro Rosso meeskonnaga, mis oli Red Bulli duubelmeeskond. Seegi oli uus meeskond, mis oli rajatud Minardi asemele. Liuzzi meeskonnakaaslane oli Scott Speed. Testsõitja oli Neel Jani. Mõlemad sõitjad lõpetasid 18 sõidust 14, aga kokku saadi üksainuke punkt USA Grand Prix'lt. Sellega oligi Toro Rosso 11 meeskonna hulgas 9. Kõigi kolme sõitjaga pikendati lepingut.
2007. aasta hooaeg algas eelmisest veelgi hullemini. 10 etapi järel olid mõlemad sõitjad katkestanud enam kui pooled etapid, Speed oli saanud parimatena 9. ja 13. koha, Liuzzi 14. ja 16. koha. Sellegipoolest lasti lahti just Speed ja tema asemele tuli Sebastian Vettel. Järelejäänud 7 etapist 5 etapil sai Liuzzi parema tulemuse kui Vettel, ent eelviimasel etapil Hiinas saavutas Vettel 4. ja Liuzzi 6. koha. Need jäidki Toro Rosso ainsaiks punktideks hooajal ning 11 meeskonna hulgas andsid need koguni 7. koha.
2008: väljaspool Vormel 1
2008. aastaks ei soovinud Toro Rosso Liuzzit oma meeskonnas näha. Lepingu said Vettel ja Sébastien Bourdais. Liuzzi ei suutnud ühtegi vormelitiimi isegi testsõitjaks saada. Ta pidi leppima Araabias sõidetava sarjaga Speedcar Series, kus lõid kaasa paljud endised vormeliässad. 9 etapist võitis Liuzzi 2 kvalifikatsiooni ja 3 etappi ning sõitis 4 korda kiireima ringi. Siiski andis see kõigest kolmanda koha Gianni Morbidelli ja Johnny Herberti järel. Järgnesid Heintz-Harald Frentzen ja Jean Alesi, eksmaailmameister Jacques Villeneuve oli 11. Tänu meeskonnakaaslase 7. kohale oli Liuzzi meeskond 2.
Sel aastal osales Liuzzi veel A1 Grand Prix' sarjas, kus iga riiki esindab igal etapil 1 sportlane. Liuzzi sõitis Itaalia eest 4 viimast etappi ning neist esimesel võitis kohe kvalifikatsiooni ja lõpetas 4. kohaga – eelmistel etappidel polnud Itaalia esikuuikussegi saanud. Järgnesid katkestamine, 10. ja 9. koht, kokkuvõttes oli Itaalia 21 riigi hulgas 16. kohal. Võitis Iirimaa (kõik etapid sõitis Adam Carroll) Šveitsi (kõik etapid sõitis Neel Jani) ja Portugali ees, Saksamaa jäi viimaseks.