cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leedu suurvürstiriik
15. sajand
Leedu suurvürst 1440–1492 Kazimierz IV püüdis Poola kuningriiki ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriiki omavahel lähendada, kuid mitte liita. Kazimierz IV sai ta oma venna Wladyslaw III hukkumise tõttu aastal 1444 sõjas türklastega Poola kuningaks.
1454. aastal alustasid Poola ja Leedu, Vene ja Žemaitija ühine sõjavägi Kolmeteistkümneaastast sõda Saksa orduga, mis lõppes Poola kuningale eduka Thorni teise rahuga, millega Saksa ordu loovutas Poolale Kuningliku Preisimaana poole oma territooriumist (Ida-Pommeri ja Lääne-Preisimaa) ning Saksa ordu kõrgmeister tunnistas end Leedu suurvürsti ja Poola kuninga Kazimierz IV vasalliks.
Kazimierz IV toetas ta Moskva suurvürstiriigi vastast poliitikat, kus Moskva suurvürst Ivan III valitsemisajal (1462–1505) liidendati 1478. aastal Novgorodi Vabariik, 1456 sõlmiti Moskva ja Novgorodi vabariigi vahel leping, millega välispoliitika allutati Moskvale ja Moskva suurvürst sai endale kõrgeima kohtuvõimu. Kazimierz püüdis Leedu mõjuvõimule allutada nii Novgorodi kui ka Pihkva vürstiriike. Kui Novgorod hakkas välismaalt, eriti Leedu suurvürstilt kaitset otsima, pidas Moskva seda lepingu rikkumiseks ja tungis oma sõjaväega Novgorodimaale. 1478. aastal vallutas Ivan III lõpuks Novgorodi ja Novgorodimaa sai osaks Moskva suurvürstiriigist. 1485. aastal liideti Moskooviaga ka Tveri vürstiriik.
1470. aastatel algasid Oka jõe ülemjooksul asuvate Verhovski vürstiriikide vürstide üleminekud koos oma valdustega Moskva ja Vladimiri suurvürsti teenistusse. Moskva suurvürsti alamaks minekut soodustas ka nende riikide vürstide vene (Rjurikovitšid) päritolu, vene õigeusutunnistus). Lisaks sõlmisid riike pidevalt sõjaretkedega rüüstanud Krimmi khaaniriik ja Moskva 1474. aastal liidulepingu, mille tulemusel suutis Moskva riik vältida rüüsteretki nendele maadele. 1480. aastal uues liidulepingus määratlesid osapooled konkreetselt oma sõjalised vastased: Suurhord ja Leedu suurvürstiriik. Osastisvürstiriikide üleminekuprotsessid tugevnesid vastavalt Moskva suurvürstiriigi järjekordsetele välispoliitilistele õnnestumistele (Novgorodi Vabariigi, Pihkva vürstiriigi, Tveri vürstiriigi jm ühendamine, vabanemine Kuldhordi sõltuvusest) ja massilise iseloomu võttis aastal 1487, kui Ivan III saavutas võidu Kaasani khaaniriigi üle.
16. sajand
16. sajandi esimesel poolel jätkusid Moskva suurvürstiriigi ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi vahel toimusid territooriumite valdamise eest sõjad. Aprillis 1500 läksid vürstid, kellele kuulusid maa-alad Tveri linnast loodes ja Belaja, Mtsenski ja Serpeisk, Novgorod-Severski ja Tšernigiv, Starodub, Gomel, Ljubetš, Karatšev ja Hotiml, koos oma valdustega Moskva suurvürst Ivan III teenistusse. Valdused moodustasid märkimisväärse territooriumi Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi idaosas, koos linnadega Belaja, Novgorod-Severski, Rõlsk, Radogoštš, Starodub, Gomel, Tšernigov, Karatšev, Hotiml. Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik nõudis maade tagastamist, Ivan III keeldus ja otsustas esimesena mais 1500 alustada sõjategevust Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi vastu.
1501 sõlmiti Liivi ordu ja Leedu vahel Vendenis liiduleping ning Liivi ordu astus Leedu, Vene ja Žemaitija poolel sõtta Vana-Liivimaaga. 27. augustil lõid Liivimaa väed Wolter von Plettenbergi juhtimisel Vene vägesid Seritsa lahingus ja 8. septembril võtsid Ostrovi. Siiski pidid nad alanud epideemia tõttu taganema. 17. juunil 1501 suri Poola kuningas Jan Olbracht, Jan Olbrachti surma järel võeti vastu ka Melnitski privileeg, millega määratleti, et sellest ajast moodustavad Poola ja Leedu ühise riigi, mida valitses üks kuningas. 12. detsembril 1501 krooniti Aleksandras Poola kuningaks ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürstiks. Seni erinevate vaenlaste vastu Poola-Krimmi khaaniriigi ja Osmani impeeriumi ning Leedu-Moskva suurvürstiriigi vastu võidelnud riigid liitusid ühiseks Poola-Leedu riigiks.
Pärast seda tegid Moskva väed rea rüüsteretki Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi sügavusse (Krimmi khaani Mengli I Girei vägi ründas Leedu, Vene ja Žemaitijat ja Poolat. Sõtta Leeduga liitus ka Moldova vürst Ştefan cel Mare. Sõjaline olukord sundis Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürsti Aleksandrast suunama oma pingutused rahulepingu sõlmimisele. 25. märtsil 1503 sõlmiti kuueks aastaks Blagoveštšenski vaherahu. Selle järgi sai Moskva suurvürstiriik suure territooriumi Dnepri ja Okaa ülemjooksul 19 piirilinnaga, nende hulgas Tšernigov, Gomel, Novgorod-Severski ja Brjansk. Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik jäi ilma 70 vallast, 22 linnast ja 13 külast – ligikaudu 1/3 oma territooriumist. Leedu suurvürsti Žygimantas II Senasise ja Poola kuningas Zygmunt I valitsemisajal (1505–1548) valitsesid Jagelloonid Kesk-Euroopas. Tema vanim vend Vladislav valiti Böömimaa (1471–1516) ja siis ka Ungari kuningaks (1490–1516).
1507.–1508. aasta Moskva-Leedu sõjale eelnes 1507. aasta veebruaris Moskva suurvürst Vassili III keeldumine täita Leedu uue suurvürsti Zygmunt I ultimaatum Blagoveštšenski vaherahuga saadud maade tagastamise kohta, millele järgnes Leedu, Vene ja Žemaitija seimi otsus sõda alustada. Sõjategevus algas 1507 suvel üheaegsete rünnakutega leedulaste poolt Tšernigovi ja Brjanski maadele ning krimmitatarlaste poolt Verhovski vürstiriikidesse. Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi idaosa slaavlastest elanikkond oli moskvameelne. Üheks põhjuseks oli religioosne pinge, slaavlastest õigeusklikud püüdlesid õigeuskliku riigi koosseisu. Moskva toetas õigeuskliku elanikkonna väljaastumisi. Selles olukorras teatasid vürstid Glinskid ja teised šlahta liikmed üleminekust Moskva valitseja teenistusse koos oma valitsetavate maavaldustega. Rahuleping allkirjastati 1508. aastal ning selle järgi tunnistas Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürst kõiki eelnenud Moskva suurvürsti Ivan III vallutusi.
Moskva tsaaririigi peajõud olid suunatud Leedu vastu, kuhu kevadel 1562 suundusid sõjaretkele (Vene-Poola sõda) Smolenskisse koondatud Moskva väed "leedu aladele". Suvel 1562 tegid Moskva väed rüüsteretke Viciebski piirkonda ning Mstsislau ja Lääne-Dvina aladele. Vana-Liivimaal vallutasid Moskva väed Tarvastu ja Põltsamaa.
Leedu vägede vastusõjakäikudena mindi kevadel 1562 Smolenski, Veliže alla ja Pihkvamaa valdadesse ning augustis rünnati Nevelit Pihkvamaal. Sügisel 1562 vallutas Leedu suurhetman Mikołaj Radziwiłł Must tagasi Tarvastu ordulinnuse ning võttis vangi hulga Moskva vojevoode ja seejärel tegi ka sõjakäigu Pihkvamaale. Moskva väed vallutasid kahenädalase piiramise järel 15. veebruaril 1563 strateegiliselt tähtsa Polotski, pärast seda algasid läbirääkimised Moskva ja Leedu vahel. pisi|Rzeczpospolita (1569), [[Lublini uniooni järel]]
Läbirääkimise ebaõnnestumise järel alustas Moskva tsaaririik sõjavägede kogumist ja sõjakäiku Leedu vastu, kuid Pjotr Šuiski juhitud väed kaotasid 1564. aasta alguses Tšašniki lahingu Orša all, Mikołaj Radziwiłł Musta vägedele. Lahingu kaotuse tulemusena taganesid Moskva väed Smolenski taha, lahingus langes ka väejuht Pjotr Šuiski. Edasine kohaliku tähtsusega sõjategevus: juunis 1564 tegid Leedu väed sõjakäigu Liivimaale, hetman Aleksander Hilary Połubiński väed ründasid Tartumaa valdu, 22. juunil alustasid vojevood Juri Tokmakovi väed Leedu vägede valduses oleva Ozerištše linnuse piiramist, kuid välilahingu järel Viciebski vojevoodi Stanisław Paci vägedega taganesid. Juulis tegi Vassili Buturlini ratsavägi koos tatari, nogai ja mordvalaste salkadega rüüsteretke Smolenskist, Mstsislau, Kritševi ja Mogiljovi piirkonda. Sõjategevus lõppes pärast 1569. aastat, kui ühinesid Poola kuningriik ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik Lublini uniooniga Rzeczpospolitaks. 1570. aastal sõlmiti Moskva tsaaririigi ja Rzeczpospolita vahel kolmeks aastaks vaherahu.
16. sajandil hakati rääkima, justkui oleks Leedu esimene pealinn olnud (tänapäeva Valgevenes Hrodna oblastis asuv (Novogorodok. Varasematest sajanditest pole selle kohta siiski mingeid andmeid. Leedu koosseisu sattus Novogorodok 13. sajandi keskel, kui Mindaugas selle vallutas.
Leedu ja Poola personaalunioon
Võitluseks Saksa ordu vastu sõlmisid paganast suurvürst Jogaila (1377–1392) ja katoliku usku Poola kuninganna Jadwiga 1385 Krevo uniooni. Need riigid moodustasid ühise monarhi kaudu Leedu ja Poola personaaluniooni. 1387. aastal ristiusustas Jogaila leedulastega asustatud Aukštaitija ja Žemaitija.
1392. aastal taastas suurvürst Vytautas Krevo uniooni raames suurvürstiriigi iseseisvuse, sõlmides Poola kuninga Władysław II Jagiełłoga Ostrówi lepingu. 1410. aastal purustasid Poola, Leedu ja ida-slaavlaste väed Grünwaldi lahingus Saksa orduväed ja liitsid riigiga taas Žemaitija, mis kuulus 1398–1410 ordule, ordu ja Leedu suurvürsti vahelise lepingu alusel.
1413. aastal sõlmiti Gorodlo unioon, millega Leedu suurvürst Vytautas ja Poola kuningas Władysław II Jagiełło moodustasid liidulepingu Poola-Leedu riigi liitmiseks. Leedu suurvürst tunnistas Poola kuninga ülemvõimu, osa Jogaila valdustest Leedus läksid Poola kuningriigi valdusse, Leedu suurvürsti tiitel kuulus järgnevalt Poola kuninga tiitlisse. Leedu suurvürsti tiitel muudeti päritavaks. Leedus viidi sisse analoogne haldusjaotus Poolaga, asutati ka Vilno, Trakai vojevoodide ja kastellaanide ametikohad; leedu aadlikele anti samad õigused poola šlahtaga.
Meesjärglasteta 1430. aastal surnud Vytautas Suure surma järel toimunud võimuvõitluse järel, ja tema vendade ja lühiajalise valitsemise (Švitrigaila ja Žygimantas Kęstutaitis)järel, sai Leedu suurvürstiks (1440–1492) Władysław II Jagiello (Jogaila) noorim poeg, Kazimierz IV. Kazimierast peetakse viimaseks Leedu suurvürstiks, kes oskas leedu keelt. 1444. aastal hukkus tema vend, Poola kuningas Wladyslaw III sõjas türklastega ning 1447. aastal ta valiti ka Poola kuningaks. Enne Poola kuningaks valimist andis suurvürst Kazimiers IV välja Leedu suurvürstiriigi autonoomiat kinnitava privileegi, mis oli ka hilisema Leedu iseseisva valitsuskorralduse aluseks, ühise valitseja võima all.
1447–1492 ja 1501–1569 olid Leedu ja Poola personaalunioonis. 1499. aastal võeti Vilno sejmil vastu otsus, mille kohaselt ei võinud valida edaspidi Leedu suurvürsti ilma poola šlahta nõusolekuta ja samuti ka Poola trooni valitsejat ei võidud valida ilma Leedu-poolse nõusolekuta. 1499. aasta mais, enne Moskva-Leedu sõda (1500–1503) uuendati ja kinnitati Leedu suurvürst Aleksandrase ja Poola kuningas Jan Olbracht poolt Gorodlo uniooni põhimõtteid.
Lublini uniooniga (1569) liitusid Leedu ja Poola üheks riigiks Rzeczpospolitaks, kus võim kuulus Poola-Leedu ühisele seimile, kuid Leedu säilitas esialgu omaette haldus- ja kohtuorganid, sõjaväe ning riigikassa. Alates Lublini unioonist 1569 oli Leedu Rzeczpospolita osa. Suurvürstiriigil olid liitriigis oma seadused, omaette seim, sõjavägi ja riigikassa. Liitriigi kuningas valiti Poola ja Leedu ühisel seimil, mille moodustasid Leedu ja Poola aadlikud (šlahta).
Rzeczpospolita Leedu suurvürstiriiki kuulusid:
Poola kolmanda jagamisega 1795 läks Leedu Venemaa keisririigi koosseisu ja Leedu suurvürsti tiitel sai üheks Vene keisri tiitlitest.
Majandus
Käsitöö ja kaubanduse arenedes kasvas suurvürstiriigi linnade majanduslik tähtsus, suuremad neist said Magdeburgi õiguse alusel omavalitsuse (Lviv (1356), Kamenets-Podolski (1374), Vilno (1387), Brest 1390, Hrodna (1391), Lutsk (1432), Słuck (1441), Kiiev (1494–1497), Połack 1498, Minsk 1499), Brasłaŭ (1500), Rēzekne (1511), Slonim (1531), Mahiloŭ (1561), Viciebsk (1597), Druja (1620), Kazimir (1643), Gluhhov (1644), Stanislav (1662), Homiel (1670) jt. Magdeburgi linnaõiguse alusel oli linnad vabastatud feodaalkohuststest, -kohtust ja vojevoodide ning riigiametnike võimu alt, ning omasid õigust moodustada omavalitsusorgani raadi.
16. sajandi keskpaigaks said 13 Žemaitija ja Aukštaitija asulat linnaks (Klaipėda 1253, Vilnius 1387, Kaunas 1408).
16. sajandil arenesid feodaalsuhted: II Leedu statuut 1566 võrdsustas benefiitsid ja alloodid. pisi|[[Leedu statuudid|Leedu statuut]]
Rahvastik
1260. aastal hõlmas suurvürstiriik enam-vähem tänapäeva Leedu maa-ala. Seal elas 0,4 miljonit inimest, kellest kaks kolmandikku olid leedulased. Sedamööda, kuidas vallutati järjest uusi slaavlastega asustatud alasid, leedulaste osakaal vähenes järjest. 1340. aastal oli neid umbes 30%. Suurima ulatuse ajal oli Leedu pindala 800–930 tuhat km², elanikkonnast oli leedulasi 10–14%.
17. sajandil Leedu vähenes. Hinnanguliselt elas Leedus 1770. aasta paiku 4,84 miljonit inimest, kellest 1,39 miljonit ehk 29% olid leedulased. Leedu pindala oli sel ajal 320 tuhat km².
Keeled
Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi idaslaavlastega asustatud aladel kasutasid nii ülem- kui alamkiht vanavalgevene keelt, mis veel polnud lahknenud ukraina ja valgevene keeleks. Leedulased, kes asusid elama riigi slaavlastega asustatud ossa, võtsid paari põlvkonna jooksul üle nende keele ja kultuuri. 16. sajandini ei olnud leedu keel kirjakeel.
Vanavalgevene keel oli kirjakeel juba enne Leedu võimu alla sattumist. Kirjakeelt nimetatakse kirikuslaavi keeleks. See, kui palju seda kasutati, sõltus ajast ja kohast. Esialgu pandi seadusi kirja peamiselt ladina ja saksa keeles, aga hiljem tõrjus kirikuslaavi keel nad sellelt positsioonilt välja. 1588. aastal koostatud Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi statuut ja karistusseadustik – tribunal – oli koostatud vanavalgevene keeles.
16. sajandil algas, pärast Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi ja Poola kuningriigi ühinemist Lublini uniooniga, Leedu poloniseerimine ehk poolapärastamine, leedu ja kirikuslaavi keele asemel hakati keskvalitsuse survel leedu ja kirikuslaavi keele asemel kasutama poola keelt, mis sai 1697 Rzeczpospolita ametlikuks asjaajamise keeleks. Poloniseerumise tulemusel suurenes poola keele kasutus majandussuhetes ja ususasjades, aadel (šlahta) kasutas suhtluskeelena poola keelt, samal ajal kui talupojad aga leedu keelt, vm. Leedu aadel identifitseeris ennast läbi Poola kultuuri.
Kolm põhiliselt leedulastega asustatud vojevoodkonda, nimelt Vilniuse, Trakai ja Žemaitija vojevoodkond, jäid peaaegu täielikult leedukeelseteks nii alam- kui ülemkihi seas. Trakai vojevoodkonna lõunaosas ja Vilniuse vojevoodkonna kaguosas elas ka idaslaavlaste kogukondi.
Vilnius hakkas kujunema paljurahvuseliseks linnaks. Riigi lõpuperioodil räägiti seal lisaks leedu, poola ja valgevene keelele veel jidišit ning saksa, tatari ja karaiimi keelt.
Vene-Ameerika Kompanii
Ülemad
Kompanii ülemad olid ka Vene-Ameerika kubernerid.
Vene-Ameerika kompanii loomise eellugu
18. sajandi keskpaigas alustas Venemaa maadeavastusreiside suunamist seni veel suhtelistelt tundmatusse Kaug-Itta. Esimene keiser Peeter I poolt saadetud maadeavastaja oli Vitus Bering, kellel keiser käskis uurida Kaug-Ida alasid ning leida tee Indiasse. 1728. aastal tegi Bering esimese avastusreisi, mille käigus läbis väina, mis nüüd kannab Beringi väina nime, ja jõudis Vaiksest ookeanist Põhja Jäämerre. Aastal 1741 tegi Vitus Bering veel ühe avastusretke Alaska rannikule, tagasiteel ta aga suri Komandorisaartel. Beringi nime kannavad tänapäeval selles piirkonnas mitu geograafilist objekti: Beringi väin, Beringi meri, Beringi saar ja Beringi liustik.
Pärast meretee avastamist Põhja-Ameerika mandri looderannikule ning Aleuutide saarestiku loodusrikkuste kohta teabe levitamist, laiendasid sinna – selle ajani mitte kellegi maale – oma karusnahakaubandust Siberi ettevõtlikud kaupmehed. pisi|[[Vene-Ameerika kaart 1860. aastast]] 1778. aastal avastas meretee Põhja-Ameerika mandri looderannikule ka inglise päritolu kapten James Cook, kelle järel suundusid nendele aladele karusnaha ja loodusvarade järele ingliskeelsed kaupmehed, kelle vastu võitlemiseks ning tugeva majandusühistu loomiseks moodustas Grigori Ivanovitš Šelehhov seni tegutsenud umbes 70 üksikust kaubandusettevõttest ühe ühise juhtimisega Venemaa-Ameerika kompanii (Российско-американская компания). Kompanii arengustrateegiaks pakkus Šelehhov laienemise seni veel mitte kellelegi kuuluvatel Põhja-Ameerika mandri looderanniku aladel – alates Beringi väinast kuni Hispaania Californiani – ning kaubandussuhete loomise Manila, Kantoni, Bostoni ja New Yorgiga. Sellele oleks järgnenud kogu kompanii Venemaa keisririigi kaitse alla võtmine ning edasine laienemine Hawaii saartele ning Venemaa laevastiku tugibaasi loomine sinna Venemaa huvide kaitsmiseks Vaiksel ookeanil.
1799. aastal asutatud kompanii osanikud asusid Peterburis, kohapeal Alaskal asutatud Uus-Arhangelski linnas aga juhtis kompanii tegevust kompanii ülem, kes oli ühtlasi ka Vene-Ameerika kuberner.
Simferopol
Simferopol (eesti van. Simferoopol) on linn Ukrainas Krimmi poolsaarel, Krimmi Autonoomse Vabariigi pealinn. Pärast Krimmi annekteerimist märtsis 2014 kuulub de facto Krimmi Vabariigi koosseisus Venemaale.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Simferopoli elanikest venelasi 66,8%, ukrainlasi 21,2%, krimmitatarlasi 7%, valgevenelasi 1,1%, juute 0,7% ja armeenlasi 0,6%.
Simferopolil on trollibussiühendus Jaltaga.
Olümpiamängud
Olümpiamängud on kas
Olümpiamängude elustamine
Olümpiamängude elustamise idee pärineb Prantsusmaalt. Suur huvi seda teoks teha tekkis 19. sajandi keskpaiku Inglismaal ja Kreekas.
19. sajandi lõpul soodustas riikide majandus- ja kultuurisidemete areng rahvusvaheliste spordiföderatsioonide asutamist. Hakati pidama spordivõistlusi, milles osales eri riikide sportlasi. 1889. aastal tegi Prantsusmaa haridusministeerium prantsuse pedagoogile parun Pierre de Coubertinile ülesandeks korraldada aktuaalsete kehalise kasvatuse probleemide arutamiseks rahvusvaheline kongress. Kongress toimus Pariisis 16.–24. juunil 1894. Seda nimetatakse tagantjärele I olümpiakongressiks. Riikidest olid ametlikult kohal Prantsusmaa, Kreeka, Itaalia, Venemaa, Rootsi, USA, Suurbritannia, Hispaania ja Belgia.
Põhiettekandega esines Pierre de Coubertin. Ta tegi ettepaneku hakata rahvusvahelise spordielu edendamiseks uuesti korraldama olümpiamänge ja esitas nende elustamise kava. Kongressist osavõtjad kiitsid tema ettepaneku heaks ja otsustasid pidada esimesed nüüdisaja olümpiamängud 1896. aastal Kreekas.
Olümpialiikumise organiseerimiseks ja kooskõlastamiseks moodustati Rahvusvaheline Olümpiakomitee. Selle esimeseks presidendiks valiti kreeka kirjanik Dimítrios Vikélas ja peasekretäriks Pierre de Coubertin.
Virita
Virita on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Külas asub hilisneoliitiline asulakoht (Pajumõisa asulakoht), mille kohal on muistsed Paju kivikalmed.
Võšhorod
Võšhorod (ukraina keeles Вишгород) on linn Ukrainas Kiievi oblastis, Võšhorodi rajooni keskus. Asub Kiievi kesklinnast 20 kilomeetrit põhja pool, Kiievi veehoidla lõunakaldal.
Bernhard II (Lippe)
pisi|Bernhard II kuju Lippstadtis
Võšhorod
Võšhorodis asub Kiievi hüdroelektrijaam.
Bernhard II (Lippe)
Bernhard II Lippest (Bernhard zur Lippe; umbes 1140 – aprill 1224) oli Lippe isand aastatel 1168–1196 ja Semgallia piiskop 1218–1224.
Võšhorod
Sõpruslinnad
Võšhorodil on seitse sõpruslinna:
Bernhard II (Lippe)
Bernhard sündis Lipperode linnuses Saksi aadliku Hermann I teise pojana. Esialgu taheti temast ilmselt koolitada vaimulikku ning Bernhard saadeti noorena Hildesheimi toomkooli, kuid oma vanema venna surma järel sai tast Lippe vürstkonna pärija.
1163. aasta paiku lõi Saksi hertsog ja tema senjöör Heinrich Lõvi ta rüütliks. Bernhardist sai Heinrichi silmapaistavamaid väejuhte Saksi sõjas. Bernhardi võimekust väejuhina dokumenteeris ka kaasaegne kroonik Lübecki Arnold, kes oma "Chronica Slavorum"-is kirjeldas viimast kui "vaprat ja sõjakat meest" ning head strateegi. Kui too 1180. aastal riigivande alla pandi, läks Bernhard temaga arvatavasti koos Inglismaale eksiili. 1184. aastal naasis ta koju ning asutas tsistertslastele Marienfeldi kloostri (1185). Järgnevatel aastatel rajas ta ka kaks linna, Lippstadti ja Lemgo. On võimalik, et Bernhard võis juba 1198. aastal ristisõdijana Liivimaal viibida. Vanemas eas tabas Bernhardi haigus, mis halvas tema jalad ning pärsis liikumisvõimet. Ometi ei takistanud see tal sõjapidamist - Bernhard olevat lihtsalt lasknud end oma meestel lahingusse kanda. Pole täpselt kindel, millal Bernhard ilmalikust elust taandus (arvatavasti 1200. aasta lähiümbruses), kuid kindlasti 1207. aastaks oli ta loobunud ilmalikust võimust oma poja Hermann II kasuks ning läinud Marienfeldi kloostrisse mungaks.
1211. aasta paiku tuli ta Liivimaale, kus Henriku Liivimaa kroonika andmeil sai talle osaks imeline paranemine ja kõndimisvõime taastumine. Samal aastal seadis Riia piiskop Albert ta Dünamünde kloostri abtiks. Temast sai ka üks Alberti lähemaid kaastöötajaid, seda nii vaimuliku ja ilmaliku võimu kui ka sõjanduse alal. 1218. aastal nimetas Bernhardi enda poeg Utrechti piiskop Otto II ta Semgallia (Zemgale) piiskopiks. Bernhard suri 1224. aasta aprilli lõpus - arvatavasti oma residentsis Mežotnes -, veidi enne seda, kui sakslased asusid Tartu vallutanud venelaste vastasele sõjaretkele.
Kaur Kender
Kaur Kender (sündinud 27. mail 1971 Tartus) on eesti kirjanik, tõlkija, videomänguprodutsent ja ettevõtja.
Elulugu
Suurema osa lapsepõlvest elas ta Rakveres ja õppis Rakvere 3. Keskkoolis. Kõrgharidust Kenderil ei ole, kuid ta õppis alates 1994. aastast lühiajaliselt Eesti Humanitaarinstituudis.
Laialdase tuntuse pälvis Kaur Kender juba oma 1998. aastal ilmunud esikromaaniga "Iseseisvuspäev", mis tekitas kriitikutes vastuolulisi reaktsioone. Eelkõige hinnati seda uut tüüpi lähenemise tõttu kirjandusele ja see pälvis Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia. Raamatut saatis ka suur müügiedu.
Kender on ka ise pidanud ennast eesti kirjanduses murranguliseks autoriks: "Kui mina hakkasin kirjutama, siis enne mind olid kirjanikel ainult aated, mul tulid mõtted. See oli läbimurre, mille ma tegin eesti kirjanduses."
Tegevus Sirbi toimetuses
18. novembril 2013 alustas Kaur Kender tööd Eesti kultuurilehe Sirp peatoimetaja kohusetäitjana.
Kenderi nimetamine peatoimetaja kohusetäitjaks ja sellega veel enne tema ametisse asumist kaasnenud pikaajaliste toimetajate koondamine ajalehe toimetusest tõi kaasa üleriikliku skandaali, mis päädis loomeliitude umbusaldusavaldusega kultuuriminister Rein Langile.
Kender kaasas Sirbi toimetamisse kultuurirühmituse ZA/UM liikmed, lubas teha konstruktiivset koostööd poliitikutega Eesti poliitika kajastamiseks ning käsitleda lehes arvutimänge.
25. novembril 2013 teatas Kender oma tagasiastumisest peatoimetaja kohusetäitja ametikohalt, tuues põhjuseks ajalehes ilmnenud autoriõiguste rikkumise: ZA/UMi liikmeskonda kuulunud toimetaja Robert Kurvitz oli avaldanud lehes ilma autori loata luuletaja Andres Aule tekste.
Süüdistus lapsporno valmistamises
Jaanuaris 2015 teatas politsei uurimise alustamisest Kenderi suhtes lapsporno levitamise asjus seoses portaalis nihilist.fm ilmunud kirjutisega UNTITLED-12. Kenderi loomevabaduse kaitseks astusid välja teiste seas Rein Raud, Ahto Lobjakas, Hardo Pajula, Raoul Kurvitz, Lauri Isotamm, Henry Kõrvits, Olev Remsu ja Taavi Eelmaa. 7. jaanuaril 2016 esitas Põhja ringkonnaprokuratuur Kenderile süüdistuse lapsporno valmistamises. Kenderit kaitses kohtus Paul Keres. 16. mail 2017 mõisteti ta Harju Maakohtus õigeks. 11. oktoobril 2017 jättis õigeksmõistva otsuse jõusse ka Ringkonnakohus. Prokuratuur otsustas jätta riigikohtule kassatsioonikaebuse esitamata ning Kender jäi lõplikult õigeks.
Disco Elysium
Kaur Kender on arvutimängu Disco Elysium produktsioonijuht. Arvutimäng on võitnud mitmeid auhindu üle maailma.
Isiklikku
Tema vend on ettevõtja ja seltskonnategelane Heiti Kender.
Roomassaare alumine tulepaak
pisi|püsti|Roomassaare alumine tulepaak
Roomassaare sihi alumine tulepaak on tulepaak Saare maakonnas Kuressaare linnas Roomassaare sadamas.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on.
Terasest metallsõrestiktorni kõrgus jalamist on 12 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 14 meetrit.
Tulepaak moodustab sihi Roomassaare ülemise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 721 meetrit ja sihi asimuut on 321,5°.
Tulepaak ehitati 1984. aastal.
Viki küla
Viki on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Viki külas Mihkli talus asub Saaremaa Muuseumi filiaalina tegutsev Mihkli Talumuuseum.
Viki küla läbivad Kuressaare–Viidu–Lümanda ning Kuressaare–Kihelkonna–Veere bussiliinid.
Viki külas on sündinud eesti helilooja ja organist Peeter Süda (1883–1920).
Ajalugu
Viki küla kasvas välja pundenikutalust, mille rajas 1592 Virita Ficke Clement. 17. sajandi teisest poolest on teada Vicke Simoni talu, mille maad paiknesid isoleeritud lappidena soode, metsade ja kiviste seljandike vahel.
Pajumõisa mõis lõi arvatavalt pärast Põhjasõda ümbruskonda uusi talusid; kõigile anti Wicki nimi. Kihelkonna koguduse meetrikaraamatutes Põhjasõja järgsest ajast on mainitud nimed Wicki Peter, Wicki Thomas ja Wicki Iak, keda ajaloolased on pidanud uuteks elanikeks. Aastast 1745 on lisaks neile teada ka Jüri pere ja Reinu pere.
Aastal 1778 mainiti esimest korda Viki küla (Dorf Wicki).
Aastaks 1823 olid kõik küla talud läinud üle Kihelkonna kirikumõisale.
2009. aastal anti välja küla ajalugu käsitlev raamat.
Agnetha Fältskog
Agnetha Åse Fältskog [agn'eeta 'oose f'eltskuug] (sündinud 5. aprillil 1950 Jönköpingis Rootsis) on rootsi poplaulja, kes on tuntud eelkõige popansambli ABBA liikmena.
Elukäik
pisi|vasakul|Agnetha Fältskog, 28. jaanuar 1977 [[Oslos ]] Agnetha sündis kaubamajajuhataja Ingvar Fältskogi ja Birgiti (neiupõlvenimi Johansson) peres. Agnetha noorem õde Mona sündis 1955. aastal.
Enne ABBA-karjääri oli Agnetha Rootsis edukas soololaulja, kellel oli ilmunud mitu singlit ja albumit.
15-aastaselt sai temast kohaliku tantsuansambli laulja. Paar aastat hiljem kirjutas ta laulu "Jag var så kär", mis sai 1967. aastal Rootsis hitiks. Eestis sai lugu tuntuks pealkirjaga "Sulle kõik nüüd ütlen".
Agnethalt on ilmunud mitu singlit ka saksakeelsete lauludega. 1968. aastal töötas ta mõne kuu Lääne-Berliinis ning oli mõnda aega sisse võetud saksa laulukirjutajast Dieter Zimmermannist.
1975. aastal, olles juba ABBA liige, andis ta välja rootsikeelse albumi "Elva kvinnor i ett hus", millest sai tema senise soolokarjääri edukaim album.
Pärast ABBA laialiminekut jätkas ta kuni 2013. aastani arvestatavat soololauljakarjääri nii salvestiste kui ka kontsertesinemistega.
Elulooraamatud
Tema edukat karjääri käsitlevad kaks elulooraamatut: 1996. aastal ilmunud autobiograafia "Som jag är" (inglise keeles "As I Am" 1997), mis täiendatud kujul ilmus inglise keeles 1998. aastal, ning 2016. aastal Suurbritannias välja antud Daniel Wardi raamat "Agnetha Fältskog – The Girl With The Golden Hair".
Muḩammad Najīb
Kindral Muḩammad Najīb [mu'hammad nadž'iib] (kohalik hääldus [nag'iib]) (محمد نجيب; levinud nimekuju Muhammad Naguib; 20. veebruar 1901 Hartum, Sudaan – 28. august 1984 Kairo, Egiptus) oli Egiptuse esimene president.
Najīb kuulus alates 1949. aastast vabade ohvitseride liikumisse, mis viis läbi 1952. aasta Egiptuse revolutsiooni. Pärast kuningas Fārūq I kukutamist 23. juulil 1952 sai temast Juhtiva Revolutsiooninõukogu esimees. 17. septembril 1952 nimetati ta ka peaministriks. pisi|püsti|vasakul|Muḩammad Najīb
Erik Reinert
Erik Steenfeldt Reinert (sündinud 15. veebruaril 1949 Oslos) on norra majandusteadlane.
Haridus
Ta on lõpetanud Sankt Galleni Ülikooli (Šveits) 1973; Harvardi Ülikooli (USA), magistrantuur 1976; Cornelli Ülikooli (USA) doktorantuur ja PhD 1980.
Töökäik
Ta on töötanud Oslo Ülikoolis 1992–2001, Prantsusmaal, Itaalias ja USAs. TTÜs 2004–…: humanitaar- ja sotsiaalteaduste instituudi tehnoloogia arengu juhtimise erakorraline professor 2004–2010; sotsiaalteaduskonna Ragnar Nurkse innovatsiooni ja valitsemise instituudi innovatsioonipoliitika ja tehnoloogia valitsemise õppetooli külalisprofessor 2010–2016; majandusteaduskonna Ragnar Nurkse innovatsiooni ja valitsemise instituudi külalisprofessor 2017–...
Teadustöö
Arenguökonoomika; riigi roll majandusarengus; majandusmõtte ja -poliitika ajalugu.
Teadustöö mujal
? Eurpean Commission, Directorate General XIII&XVI, Luxembourg.Permanent Consultant. Member of several panels evaluating projects for the Regional Innovation and Technology Transfer Strategies and Infra-structures (RITTS) 1996-1999; Europaprogrammet, Oslo, Noriss (Norwegian Institute of Strategic Studies. Senior Research Associate 2004–2008; The other canon foundation, Norway. Chairman. A small foundation dedicated to the diffusion of evolutionary and history-based economic theory, www.othercanon.org. Grants and funds received from Norsk Investorforum, Norwegian Shipowners’ Association, 1995–2001 Head of Research, Norwegian Investor Forum; 1996–1999 Senior Research Associate, Center for Development and the Environment, University of Oslo; 1993–1997 Instructor in Economics, University of Oslo; 1992–1995 Senior Research Associate, STEP-Group – Studies in Technologyx, Innovation, and Economic Policy, Oslo; 1980–1981 Economist, evaluation of the Irish industrial policy, Telesis Inc., Paris – Dublin; 1972–1991 Founder, Managing Director (1972–1974), and Chairman (1974–1981), Matheson-Selig SPA, Bergamo, Italy; 1978 Lecturer in Economics, Hobart and William Smith Colleges, USA; Saami University College, Kautokeino, Norway. International Centre for Reindeer Husbandry. Professor. Economics of Reindeer Herding 2007–...; Res Publica, Oslo. Senior Research Associate 2009–...
Isiklikku
Tema abikaasa on Fernanda Reinert, lapsed Sophus ja Hugo.
HELCOM
pisi| HELCOM-i liikmesmaad HELCOM ehk Helsingi komisjon ehk Läänemere merekeskkonna kaitse komisjon korraldab rahvusvahelist koostööd Läänemere keskkonnakaitse konventsiooni alusel Läänemere merekeskkonna kaitseks. Konventsiooni eesmärk on kaitsta Läänemere piirkonna merekeskkonda kõikide reostusallikate eest. Koostöö toimub Taani, Rootsi, Soome, Saksamaa, Eesti, Läti, Leedu, Poola, Venemaa ja Euroopa Liidu vahel.
HELCOM-i tulevikunägemuses on tasakaalus töötav Läänemere keskkond mitmekülgsete bioloogiliste komponentidega, mille tulemus on hea ökoloogiline keskkond ning jätkusuutlik majanduslik ja sotsiaalne tegevus. Selle eesmärgi ja visiooni nimel töötavad Läänemere-äärsed riigid ühise eesmärgi nimel ja koondavad oma jõud HELCOM-i.
Helsingi Komisjoni esimees vahetub riigiti rotatsiooni korras iga kahe aasta järel, organisatsiooni peakorter paikneb Helsingis.
HELCOMi moodustamise üks algatajaid oli eesti tehnikateadlane Harald-Adam Velner. Aastatel 1984–1988 oli H.-A. Velner Läänemere merekeskkonna kaitse komisjoni (HELCOM) tegevdirektor ning 1990-1992 ja 1994–1996 esimees.
1974. aasta konventsioon
Kõiki merekeskkonna reostusallikaid hõlmav konventsioon võeti vastu 1974. aastal. Konventsioonile kirjutasid alla 7 Läänemere-äärset riiki ning see jõustus 3. mail 1980.
1992. aasta konventsioon
Poliitiliste muutuste ja rahvusvaheliste keskkonnaalaste õigusaktide arengu tulemusena koostati 1992. aastal konventsiooni uus versioon. Konventsiooni allkirjastasid kõik Läänemere-äärsed riigid (Taani, Eesti, Soome, Saksamaa, Läti, Leedu, Poola, Venemaa ja Rootsi) ning Euroopa Majandusühendus. Konventsioon jõustus pärast ratifitseerimist 17. jaanuaril 2000. Konventsioon hõlmab Läänemere piirkonda, muuhulgas ka siseveekogude vett, veekogusid tervikuna ja merepõhja. Maalt pärineva reostuse tõrjumiseks tuleb selleks meetmeid rakendada tervel Läänemere valglal.
Vastutus
Taastada ökosüsteem Läänemere piirkonnas ja säilitada selle ökoloogiline tasakaal. Konventsiooniosalised rakendavad individuaalselt või ühiselt kõik vajalikud õiguslikud, halduslikud või muud meetmed reostuse vältimiseks ja kõrvaldamiseks.
Ettevaatuspõhimõte
Kasutusele tuleb võtta ennetavad meetmed, kui on alust arvata, et ained või energia otseselt või kaudselt merekeskkonnas võiks kahjustada inimeste tervist, elusressursse või mere ökosüsteeme, võiks vähendada mere kvaliteedi taset või takistada teisi mere kasutusviise.
Parimad keskkonnatavad ja parimad olemasolevad tehnoloogiad
Nende kasutuselevõtmine edendab lepinguosalised reostuse vältimist Läänemeres. Kasutusele võetakse täiendavad meetmed, kui eelnevad vahendid ei vii vastavate tulemusteni.
Seire
Reostusallikate heitaineid ning hajareostusallikatest vette ja õhku sattunud aineid tuleb mõõta ja arvutada teaduslikult kohasel viisil lepinguosaliste poolt.
Riskide vältimine
Helsingi konventsiooni rakendamise järgi ei tohiks reostus mõjutada piirkondi Läänemere piirkonnast väljaspool ega suurendada ohte, mis võib kujutada ohtu tervisele. Kõik kasutusele võetud meetmed ei tohi põhjustada keskkonna seisukohalt lubamatut mõju atmosfäärile, pinnasele, veekogude või põhjavee.
Organisatsiooni töökord ja toimimine
Helsingi Komisjon peab nõupidamisi igal aastal. Aeg-ajalt toimuvad nõupidamised ministrite tasemel. Komisjon võtab ühehäälselt vastu soovitusi Läänemere piirkonna merekeskkonna kaitseks, millega konventsiooni osapoolte riiklikud õigusaktid viiakse kooskõlla. Helsingi Komisjoni tööd juhatab üks konventsiooni osapooltest ning juhatus vahetub iga kahe aasta järel konventsiooni osapoolte vahel tähestiku järjekorra alusel (arvestades ingliskeelseid riiginimesid). Komisjoni tööd teostatakse viies alamorganis ja programmi rakendamise üksuses, millele lisanduvad töörühmad ja projektid.
Saavutused
Helsingi Komisjon on töötanud 1980. aastate algusest selle nimel, et parandada Läänemere merekeskkonda, ning on välja andnud umbes 200 HELCOM-i soovitust. Kordaminekuid sellel perioodil:
Feodalism
Feodalismi mõistest
Feodalism on suhteliselt vastuoluline mõiste, millega tavaliselt iseloomustatakse keskaegse Euroopa ühiskondlikku ja majanduslikku korraldust. Sellel on palju definitsioone.
Üldiselt on feodalismile omaseks peetud siiski teatud kindlaid tunnuseid nagu: isiklike suhete suur tähtsus isandate (senjööride) ja nende sõltlaste (vasallide) vahel, maa kui peamine sotsiaalmajandusliku kindluse alus ning sõjameestest aadelkonna juhtiv roll ühiskonnaelus.
Feodalismi mõiste tekkis ja kujunes Euroopas ning oli algusest peale mõeldud selgitama vaid Euroopa kultuuri, ühiskonda ja majandust puudutavaid tegureid ning muutujaid. Tänapäeval konstateeritakse üldiselt, et väljaspool Euroopat feodalismi kui sellist ei eksisteerinud, see oli Euroopale spetsiifiline nähtus ning ehkki kohati võivad mingid sama perioodi mitte-Euroopa maade ühiskondlik-majanduslikud struktuurid evida teatud analoogiat feodalismiga, on selle mõiste kasutamine väljaspool Vana Maailma suhteliselt problemaatiline. Teine lugu on feodalismi mõistega siis, kui kasutada selle defineerimiseks kindlat ideoloogiat, mis on välja töötanud konkreetsed teesid kogu ajaloo kohta ning usub selle järgnevusse sama kindlasti kui keskaja inimene jumalikkesse ajatsüklitesse, mis pidid lõppema Viimse Kohtupäevaga. Sellise konkreetse ja universaalse, kuid paraku ka jäigalt ideoloogilise feodalismi käsitluse annab näiteks marksism.
Feodalismi vahekord kristlusega
Feodalismiperioodil oli kahtlemata suur roll ka kristlikul religioonil, kuid seda otseselt feodalismiga seostada ei saa. Kiriklikud vürstid kuulusid küll sageli ilmalike valitsejate vasallide hulka või/ja olid ise läänihärradeks, kuid kristluse ja feodalismi üheaegse dominatsiooni liiga ühekülgne seostamine katoliikluse sõltuvusena toonasest ühiskonnakorrast pole ilmselt õigustatud, ehkki mõistagi peegeldas ka toonane religioosne mentaliteet feodalismi, näiteks nimetades Jumalat kõrgeimaks senjööriks. Kuid klassikalise feodalismi lõppajaks (13. sajandiks) olid kiriku sees väärtushinnangud juba muutunud, näiteks Kristust ei kujutatud enam mitte kuningliku valitseja ja kohtumõistjana, vaid lihtsa inimliku kannatajana. Samuti hakati üha enam hindama lihtsat tööd ja vaesust, mis ei sobinud kokku ei feodalismi ega ka tuleva uue ühiskonnakorraldusega, millest pikapeale arenes välja kapitalism.
Feodalismi kujunemine
Feodalism hakkas kujunema Frangi riigis juba Merovingide ajal, kui valitsejad hakkasid oma sõjaväelastele selleks, et nad üha kallinevat varustust jõuaks muretseda ja säilitada, maavaldusi, millelt saadav tulu läks sõjamehe relvastuse soetamiseks ning äraelamiseks. Seda valdust hakati nimetama benefiitsiks. See anti kuninga sõjamehele eluaegseks kasutamiseks, pärandamist poldud esialgu ette nähtud. Karl Suure ajal ning osaliselt varemgi muutus olukord tunduvalt, kui armeesse oli vaja põhiliselt ratsaväelasi. Sõjaratsude pidamine ja nendega kaasas käiv relvastus, eriti soomussärgid, olid aga väga kallid. Nii oli vaja hakata veelgi laiemalt sõdalastele välja jagama valduseid. Kujunes feodaalsüsteem, kus sõdur andis ennast valitseja alluvusse, olles kohustatud saadud maa eest isandat truult teenima. Pikapeale muutusid saadud maad pärandatavaks ning nendest kujunesid läänid ehk feoodid. Kuid kas lääniisanda või vasalli surma korral tuli üksteisevahelist truudusvannet alati uuendada. Vasall võis kuningalt saadud maad ka omakorda edasi läänistada, tema vasallid olid truudusevandega seotud aga ainult temaga ja mitte kuningaga, kuid kui kuningas oma vasalli väeteenistusse kutsus, siis pidid sinna minema (kuninga vasalli juhtimisel ja kutsumisel) ka vasalli vasallid.
Feodaalne killustumine
Aegamööda delegeeris kuningas üha enam võimu vasallide kätte ning need muutusid temast üha sõltumatumaks. Lisaks sellele leidus palju ka alloodi omanikke, kes polnud maaga vasallivandega seotud ning need, vaid tõotusega kuningaga seotud vasallid, hakkasid üha enam omatahtsi tegutsema. Tekkis feodaalne killustatus, esmalt Prantsusmaal, seejärel üha sügavamalt ka Saksamaal. Inglismaal suudeti seda vältida, kuna üheaegselt nii Inglise kuningas kui ka Normandia hertsogina Prantsuse vasallina olev valitseja teadis, kuidas seda vältida, nimelt pidid kõik Inglise vasallid, sõltumata, kas nad olid otseselt kuninga alluvuses või mitte, andma truudusvande kuningale. Peale selle hakkas Inglismaal juba 11. sajandil kujunema tsentraliseeritud riigiaparaat, milleni jõudmine oli küll vaevarikas, ent kahtlemata oli Inglismaa kõrgkeskaja algul kõige tugevama kuningavõimuga riik (eriti Henry II ajal).
Marksistlik käsitlus
Feodalism on ühiskonnakord, mis rajaneb suurmaaomandusel ja maaomanikest (mõisnikest, kirikust, riigist) sõltuvate talupoegade ekspluateerimisel. Termin feodalism tuleb sõnast feood (ka lään, millest tuleneb mõiste läänisüsteem), mis tähendabki maavaldust. Feodalism hakkas tekkima Hiinas umbes 3. sajandil, Lääne-Euroopas 5. sajandil, Venemaal 9. sajandil, Eestis 10. sajandil; see arenes kas orjanduslikust või ürgkogukondlikust korrast. Üldiselt seostatakse feodalismi keskajaga.
Feodalism soodustas tootlike jõudude arengut võrreldes orjandusliku korraga, sest talupoegade ja käsitööliste isiklikud väikemajapidamised ning õigus mõningaid tootmisvahendeid omada tekitasid neis kui tegelikes tootjais huvi oma töö tulemuste vastu. Talupoegade isiklik sõltuvus mõisnikest oli eri maadel ja ajastutel erinev (teoorjus, pärisorjus). Talupojad pidid maksma renti (teo-, loonus- ja raharenti). Kõige raskem oli talupoegade olukord Poolas ja Hispaanias (esimese öö õigus, surnud käe õigus). Sellega võrreldes oli Põhja-Euroopas talupoegade olukord parem.
Maaomandussuhteis kujunes feodaalne hierarhia: senjöörid läänistasid maad vasallidele, need omakorda allvasallidele. Eesõigustatud seisused olid vaimulikud ja aadel. Lääne-Euroopa keskaja suurim maaomanik ja feodaalkorra tugi oli kirik.
Feodalismi varasem järk lõppes käsitöö eraldumisega põllumajandusest ning linnade kui käsitöö- ja kaubanduskeskuste tekkimisega. Majanduslikult tugevnevais linnades sugenes vastuolu suurkaupmeeste ning liigkasuvõtjate ja tsunftidesse (gildidesse) koondunud käsitööliste vahel. Hiljem teravnesid tsunftides endis meistrite ja sellide ning õpipoiste suhted. Peeti suuri talurahvasõdu: Prantsusmaal ja Inglismaal 14. sajandil (Jacquerie, Wat Tyleri ülestõus), Saksamaal 16. sajandil, Venemaal 17.–18. sajandil.
Feodalismiaja suurim väljaastumine Eestis oli aastatel 1343–1345 toimunud Jüriöö ülestõus. Siin sunnismaistati talurahvas 14.–15. sajandil, pärisorjus oli raskeim 18. sajandil ja 19. sajandi alguses (Roseni deklaratsioon).
Juba 14. sajandil hakkasid feodaalkorra rüpes tekkima kapitalistlikud tootmissuhted. Asutati manufaktuure, 16. sajandi oli neid juba kogu Lääne-Euroopas. Kaubandusse kogunenud kapital liikus tööstusse, liigkasuvõtjaist said pankurid, hakkas tekkima maakodanlus. Koos majanduse arenguga hoogustus klassivõitlus. Feodaalkord kaotati kodanlike revolutsioonide tulemusena Inglismaal 17. sajandil, Prantsusmaal 18. sajandil, Saksamaal ja Venemaal 19. sajandil, Hiinas 20. sajandil, kuid feodalismi sugemeid säilis paljudel maadel kauem, mitmel mahajäänud maal on neid tänapäevalgi.
Jaan Soots
Jaan Soots VR I/1 (29. veebruar / 12. märts 1880 Küti talu, Helme vald, Valgamaa – 6. veebruar 1942 Ussollag, Solikamsk, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor) ja poliitik. Korp! Sakala vilistlane.
Lapsepõlv
Isa Henrik oli taluperemees, kellel oli peres peale Jaani veel neli poega ja kolm tütart.
Läbis aastatel 1888–1891 Helme vallakooli ja 1891–1894 Helme kihelkonnakooli. Väidetavalt osales Jakob Hurda algatatud rahvaluulekogumiskampaanias, saades Hurdalt tänuks raamatu "Wana kandle" 1898–1899 Riia Õpetajate Seminar – 2 klassi.
Sõjaväekarjäär
1. septembrist 1900 kuni augustini 1904 õppis Vilniuse (Vilno) Sõjakoolis, mille lõpetas nooremleitnandina (podporutšik).
9. augustist 1904 arvati Soots 7. Samogitia (Žemaitija) grenaderipolku, kust komandeeriti 17. jaanuaril 1905 Mukdeni ohvitseride reservi.
14. aprillil 1905 arvati ta 98. Jurjevi jalaväepolku [25. aprillil kustutati 7. Samogitia (Žemaitija) grenaderipolgu nimekirjast]. Viibis Vene-Jaapani sõja käigus lahingutegevuses Mandžuurias ja 23. novembril 1905 anti talle Püha Stanislavi III järgu orden.
26. märtsil 1906 lõpetas teenistuse Mandžuurias ja arvati 9. mail 1906 tagasi 7. Samogitia (Žemaitija) grenaderipolgu nimekirja. Ülendati leitnandiks (porutšik) 1. novembril 1907.
1910. aasta augustis-septembris sooritas kindralstaabi akadeemiasse sisseastumiseksamid ja arvati 2. oktoobril Keiserlikku Nikolai Sõjaväeakadeemiasse. 11. detsembril samal aastal ülendati staabikapteniks. Teenis eduka õppimisega Püha Anna III järgu ordeni ning sai õigused teenida kindralstaabis. Lõpetas kooli 1913. aasta kevadel (8. mail) esimese järguga.
1913. aasta kevadest teenis Kaasani sõjaväeringkonnas ringkonna staabis, sealhulgas 16. jalaväekorpuse staabis, 186. Aslandusi jalaväepolgu 4. roodu ülemana, ning uuesti 16. jalaväekorpuse staabis, kus sai 28. juulil 1914. nooremadjutandiks.
Esimeses maailmasõjas
19. jaanuaril 1915 "Ülesnäidatud vapruse eest sakslaste ja austerlaste vastu" anti talle "Mõõgad ja Lint" Püha Anna III järgu juurde. Sama aasta 2. veebruaril ülendati kapteniks ja arvati kindralstaabi nimekirja.
20. juulil 1915 komandeeriti vanemadjutandiks (küll kohusetäitjana) 41. jalaväediviisi staapi. Sama aasta 15. novembrist kuni 22. novembrini komandeeriti ta 7. armee (Vene keisririik) kindral-kortermeistri korraldusel salaülesande täitmiseks Sevastopolisse Musta mere laevastiku lipukapteni käsutusse. Toimetas allveelaevaga vaatlusi Bulgaaria rannikul dessandiks sobiva koha leidmiseks.
21. detsembril 1915 komandeeriti 12. ratsaväediviisi staapi vanemadjutandiks, komandeering lõppes 1. märtsil 1916.
8. veebruaril 1916 anti talle "Vahvuse eest" Püha Vladimiri IV järgu orden "Mõõkade ja Lindiga" (kavaleriks kinnitatud 27. novembril 1916). Sama aasta 17. aprillil määrati Saraatovi jalaväebrigaadi staapi vanemadjutandiks, sama aasta 22. mail arvati brigaadi staabiülema kohusetäitjaks.
30. mail 1916 määrati 3. Amuuri-äärse jalaväediviisi staabi vanemadjutandiks. Pärast Brussilovi pealetungi 15. augustil 1916 ülendati kindralstaabi alampolkovnikuks (kinnitus 1. detsembril samal aastal).
19. novembril 1916 komandeeriti XI armee staapi staabiohvitseri kohusetäitjaks kindral-kortermeistri alluvuses.
17. veebruaril 1917 nimetatud XI armee õhulaevanduse osakonna staabi adjutandiks. 26. veebruaril 1917 märge: "Andis maakuulamise osakonna varanduse ära" ja samal kuupäeval komandeeriti Kiievisse lendur-vaatlejate kooli kursustele. 10. aprillil lõpetas kursused lendur-vaatleja tunnistusega ning komandeeriti tagasi XI armee staapi.
4. mail 1917 komandeeriti Mogiljovis toimunud "Maa- ja mereväeohvitseride kongressile", kus viibis kuni 27. maini. 12. juunil (25.06) 1917 komandeeriti Soots ülemjuhataja (sel ajal kindral Brussilov) peastaapi (Stavka), nn ohvitseride ühisuse peakomiteesse, mis asus Mogiljovis. 19. septembril (2.10) 1917 viidi Soots nimeliselt üle Edelarinde staabi nimekirja, kuid sisuliselt jäi ta Peastaabi käsutusse.
Vabadussõjas
1917. aasta sügisest osales 1. Eesti jalaväediviisi loomisel, oli alates 2. detsembrist 1917 (15.12) selle staabiülem ja kuni Johan Laidoneri saabumiseni ka diviisiülema kohusetäitja. anti talle põrandaaluse Eesti valitsuse poolt polkovniku auaste.
11. novembrist 1918 nimetati ta sõjaministri ajutiseks asetäitjaks (ei jõudnud sellesse ametisse arvatavasti seoses haigusega).
24. detsembrist 1918 nimetati ta operatiivstaabi ülemaks. Seoses sõjavägede kõrgema juhtimise reorganiseerimisega nimetatud 24. jaanuaril 1919 uue struktuuri – ülemjuhataja staabi – ülemaks. 17. septembril 1919 sai kindralstaabi kindralmajori auastme.
15. oktoobril 1919 määratud sõjaministri päevakäsuga (nr 65 §1-1919) Sõjanõukogu liikmeks. 6. novembril 1919 määratud Vabadussõja mälestusmärkide kavade läbivaatamise ja auhinna määramise komisjoni liikmeks. 6. detsembrist 1919 kuni 3. veebruarini 1920 osales Nõukogude Venemaaga Tartus peetud rahuläbirääkimiste Eesti poolse delegatsiooni töös.
23. veebruaril 1920 anti talle Vabadussõjas üles näidatud teenete eest Vabaduse Risti I liigi 1. järk. 20. märtsil 1920 vabastati seoses Ülemjuhataja institutsiooni kaotamisega Ülemjuhataja Staabi ülema kohalt. 27. märtsil 1920 arvatud sõjaväe tegevkooseisust välja ning 4. jaanuaril 1921, seoses I Riigikogu liikmeks valimisega, loetud reservis olevaks. Osutus valituks viide esimesse Riigikogu koosseisu Põllumeestekogu nimekirjades.