cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti Roheline Liikumine
Ajalugu
ERL-i sündi võib pidada 1986.–1988. aasta fosforiidisõjast osa võtnud keskkonnaaktivistide tegevuse jätkuks. Idee luua loodussõprade poliitiline ühendus käidi avalikult välja ligi 800 rohelise mõttelaadiga inimese kogunemisel 28. aprillil 1988 Tallinna vanas Poliitharidusmajas. Moodustatud initsiatiivgrupp (Juhan Aare, Rein Einasto, Peeter Liiv, Tiit Made, Ants Paju, Vello Pohla, Eino Väärtnõu) töötas välja põhikirja ja programmi projektid. ERL-i asutamiskoosolek toimus Tallinna uue Poliitharidusmaja (hilisem Sakala keskus) suures saalis 23. mail 1988 kõigile avatud rahvakoosolekul. Kohal oli rohkem kui 2000 inimest. ERL-i esimeheks valiti Juhan Aare ja aseesimeheks Tiit Made. Juhatuse koosseisu delegeeriti Rein Einasto, Mario Kivistik, Ott Kool, Peeter Liiv, Endel Lippmaa, Lennart Meri, Ants Paju, Vello Pohla ja Eino Väärtnõu. Koosolek andis signaali Eesti üldsuse vastuseisust NSV Liidu Plaanikomitee ekspertkomisjonile, kes pidi neli päeva hiljem otsustama Virumaale planeeritava fosforiidikaevanduse küsimuse.
6. juunil 1988 toimus Tallinna Linnahallis ERL-i korraldatud rahvakogunemine rohkem kui 5000 inimesele, kus vastu võetud otsuses mõisteti hukka EKP Keskkomitee ebademokraatlik tegevus, avaldati usaldamatust parteijuhtidele Karl Vainole ja Bruno Saulile, nõuti põlevkivi röövkasutamise lõpetamist, Viru soojuselektrijaama rajamise plaanidest loobumist, vööndiaja taastamist, migratsiooniga seotud küsimuste avalikustamist jm. Teine ERL-i rahvakoosolek toimus 25. augustil 1988 Tallinna Linnahallis, kus sama suure osavõtjate foorumi juuresolekul võeti vastu ERL-i resolutsioon nr 1, milles nõuti kategooriliselt Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe Bruno Sauli kui fosforiidikaevanduse eestvedaja ametist vabastamist 60 päeva jooksul. Saul vabastati ametist 16. novembril Eesti NSV Ülemnõukogu istungjärgul. Samal päeval avaldas ERL-i juhatus resolutsiooni nr 2, milles nõuti kokku tulnud Ülemnõukogult paranduste sisseviimist Eesti NSV konstitutsiooni, et oleks tagatud Eesti NSV seaduste ülimuslikkus. Toetati ka ideed vastu võtta Eesti taasiseseisvumisele väga oluline suveräänsusdeklaratsioon, mis ka teoks sai.
ERL-i väljatöötatud otsused, pöördumised ja ühiskonna ümberkorraldamise ettepanekud kandusid kiiresti loomisel olnud erakondade ja liikumiste programmidesse. Sedavõrd, kuivõrd tugevnes ja laienes Rahvarinde poliitiline haare, taandus ERL peamise rahva meelsuse kujundaja rollist. Suurem osa tema liikmetest ühines Rahvarindega. 1990. aasta Ülemnõukogu valimistel osutusid valituks ERL-i egiidi all Vello Pohla ja Villu Jürjo. Tiit Made sai isikumandaadi Eesti Ettevõtjate Erakonna nimekirjast. Arnold Rüütli saadikukandidaatiks esitamise taga oli ka Tartumaa Roheliste Liit.
1991. aastal eraldus ERL-ist poliitikale keskendunud erakond Eesti Roheline Partei ja liikumist jätkas poliitikasse mittesekkuv ühendus, mille tegevuseks sai peaasjalikult keskkonnaprojektidega tegelemine.
ERL-is on läbi oma ajaloo tegelenud paljude erinevate keskkonnateemadega, mh läbi järgmiste töörühmade: energeetika ja atmosfääri, säästva tarbimise, noorte, transpordi, planeeringute jälgimise ja veekaitse töörühm ning metsatoimkond. Hetkel keskendub ERL poliitikate mõjutamisele ja projektidele kolmes valdkonnas:
Kuulumine katusorganisatsioonidesse
ERL on mitme rahvusvahelise võrgustiku liige, näiteks
Samuti on Eesti Roheline liikumine mitme Eesti koostööplatvormi liikmeks:
Publikatsioonid
ERL-i tegevuse käigus on avaldatud mitmeid trükiseid ja digitaalseid väljaandeid. Mõned näited:
Eduard-Richard Villmann
Eduard-Richard Villmann (1882 Elistvere Tartumaa – 4. aprill 1942 Irkutski oblast) oli Venemaa Keisririigi ja Eesti sõjaväelane. Pärast Moskva Aleksei junkrukooli lõpetamist 1902. aastal teenis ta Irkutskis 25. Ida-Siberi kütipolgus. Villmann võttis alamleitnandina osa Vene-Jaapani sõjas Port Arturi kaitsmisest ning lahingus 12. juulil 1904 kindluse 3. fordis jaapanlaste rünnaku tõrjumisel ilmutatud vahvuse eest autasustati teda Püha Georgi ordeni 4. järguga.
Enne Esimest maailmasõda teenis Villmann Tartus 95. Krasnojarski polgus. Ta oli tuntud tegelane ka Tartu eesti seltskonnas, sest Postimees jälgis aastatel 1914–1915 oma veergudel mitme kuu vältel tema sõjateed. Ta oli üks esimesi eestlasi, kes õppis Peterburis Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (seda siiski lõpetamata). Maailmasõjast võttis Villmann osa 271. Krasnoje Selo polgu roodu- ja pataljonikomandörina. Saanud kevadel 1915 lahingus raskesti haavata, langes ta austerlaste kätte vangi.
Pärast Eesti iseseisvumist ja Eestisse naasmist oli Villmann tegev Peastaabi juures inglise ja prantsuse keele tõlgina. Aprillis 1919 pöördus ta sõjaministri poole järgmise kirjaga: "Sellega kannan ette, et ma aprilli kuus 1915. a, nagu teenistuse lehest näha on, kapteniks olen tõstetud vanusega 13.08.1913. Kui St. Georgi Ordeni kavaleril on mul õigus selle ordeni statuudi põhjal järgmist aukraadi kohe aasta pärast saada. Sellepärast palun mind alampolkovnikuks tõsta vanusega 13.08.1915."
Sõjaminister rahuldaski Villmanni taotluse ning ülendas ta vastavalt Georgi statuudi § 48 alampolkovnikuks. Riiki, mille ordeni statuudist käis jutt, ei olnud tegelikult enam olemas, kuid ordeni kuulsus ja privileegid elasid edasi.
1941. aastal ta arreteeriti ning mõisteti kontrrevolutsioonilise tegevuse eest 10 aastaks vangi. Villmann suri 4. aprillil 1942 Irkutski oblastis.
Tõrvajõgi
Tõrvajõgi on jõgi Kirde-Eestis Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas. Jõe pikkus on 16 km, valgla pindala on 44,4 km2. Saab alguse Laagnast lõunasse jääva soise ala kraavistikust ja suubub vasakult Narva jõkke.
Tõrvajõe alamjooksul laskub ta alla Puhkova-Olgino pangast olles nendevaheliseks piiriks, kus moodustab Tõrvajõe joa. Peale joast laskumist voolab jõgi mööda Tõrvajõe kanjonit kuni väljumiseni madalikule.
22. jaanuar
22. jaanuar on Gregoriuse kalendri 22. päev. Juliuse kalendri järgi 9. jaanuar (1901–2099).
Flokulatsioon
Flokulatsioon (ka helvestamine, helvestumine, helvestus) on sadestuvate osakeste koondumine flokulantide ehk helvestusainete toimel nõrgalt seotud struktuuri.
Flokulatsiooni kasutatakse näiteks veepuhastuses.
Vaata ka
凝析
Kivijugapuulised
Kivijugapuulised (Podocarpaceae) on okaspuude klassi okaspuulaadsete seltsi kuuluv sugukond.
Kõrgemäe
Kõrgemäe on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Kivijugapuulised
Sugukonda kuulub 18 või 19 perekonda ning 170–200 liiki igihaljaid puid ja põõsaid. Kõige liigirohkemas perekonnas kivijugapuu on 107 liiki. Ka vaigupuu perekonnas on palju liike.
Kivijugapuulised on levinud lõunapoolkera niisketes metsades. Enamik puid kasvab Austraalias, Tasmaanias, Uus-Meremaal ja Uus-Kaledoonias. Mõned liigid kasvavad Lõuna-Ameerikas (peamiselt Andides) ning see toetab hüpoteesi, et kivijugapuulised tekkisid Gondvana mandril enne selle lagunemist Lõuna-Ameerikaks, Antarktikaks ja Austraaliaks. Vaigupuid kasvab Indoneesias. Mitme perekonna levila ulatub Indohiinasse ja Filipiinidele. Kivijugapuid kasvab Lõuna-Hiinas, Lõuna-Jaapanis ja Mehhikos. Saharast lõuna poole jäävas Aafrikas kohtab kaht perekonda: kivijugapuid ja jalgjugapuid. Nagipuud kasvavad Lõuna-Hiinas ja Lõuna-Indias.
Uus-Kaledoonias kasvab ainus parasiitne kivijugapuu nugijugapuu, mis parasiteerib kivijugapuudel ja perekonnal Falcatifolium.
Kivijugapuuliste lehed on väga erinevad. Need võivad olla väga suured elliptilised paljude paralleelsete leheroodudega, aga võivad olla ka tillukesed, 1–2 mm pikkused ja soomusjad, mis üksteist katusekivide kombel katavad. On okkalaadseidki lehti. Lehed paiknevad tavaliselt vahelduvalt, aga mõnikord ka vastanduvalt.
Stroobilid on tavaliselt ühesoolised. Tavaliselt paiknevad isased stroobilid ehk käbid lehe- või oksakaenlas või oksa või tüve pinnal, aga harva on nad koondunud viljapea- või vihmavarjusarnaselt pika jala või varre otsa. Mõnel liigil kasvavad käbi katvad soomused alusel omavahel kokku ning kui seemned valmivad, siis hakkavad soomused paisuma ning moodustavad mahlaka ja lihaka eredalt punaseks või siniseks värvunud vilja. Emased stroobilid on väga mitmekesised.
Click OK
Click OK oli Eesti popmuusikaansambel, mille liikmeteks olid Monika Sjomgina, Kariny Joala, Grete Rämmalit ja Kairi Sihiga. Joala on olnud ka Bad Angels tantsugrupi liige. Click OK andis 1998. aastal välja albumi "Lase lõdvaks". Paljud lood on ka ilmunud kogumikel: näiteks "Casanova", "Narkopolitsei" ja "Taas kord saabub jõulumees".
Metasomatoos
Metasomatoos on protsess, mille käigus muutub moonduva kivimi keemiline koostis.
Metasomatoosi põhjustavad peamiselt kivimeis ringlevad kuumad ning keemiliselt agressiivsed hüdrotermaalsed lahused ehk fluidid. Kui lihtne moone hõlmab vaid olemasoleva lähtekivimi ümberkristalliseerumist ilma selle koostist muutmata (näiteks liivakivi moondumine kvartsiidiks), siis metasomatoosi puhul asendatakse osa lähtekivimi materjalist uuega.
Näiteks basaldi moondumine amfiboliidiks on metasomaatiline moone.
Kullaaru
Kullaaru on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas. Küla asub Rakvere linnast 3 km loodes.
Kullaaru küla keskmeks on kunagise Kullaaru mõisa süda. Kullaaru mõisas sündis kirjanik Eduard Bornhöhe.
Andrei Krasnoglazov
Andrei Krasnoglazov (sündinud 13. aprillil 1964 Moskvas) on Tallinnas asuva Puškini Instituudi juhataja.
Askold
Askold [ask'old] (vene Аскольд, Асколд, Осколд, ukraina Аскольд, idavanapõhja Haskuldr, läänevanapõhja Höskuldr 'odaomanik'; suri umbes 882 või 884 Kiievis) oli kroonika "Jutustus möödunud aegadest" järgi Rjuriku kaaskondlane, varjaagi väepealik ja Kiievi vürst. Kroonika järgi ei olnud ta Rjuriku sugulane, kuid oli bojaar.
Koos Diriga küsis Askold Novgorodis Rjurikult luba minna koos oma sugukonnaga (malevaga) retkele Konstantinoopolisse. Mööda Dneprit sõites nägid nad mäe peal väikest linna (Kiievit) ja küsisid elanike käest: "Kelle oma see linnake on?". Sealsed elanikud vastasid: "Oli kolm venda Kii, Štšek ja Horiv, kes rajasid selle linna ja on surnud. Meie, nende järeltulijad, elame siin, ja maksame andamit kasaaridele." Askold ja Dir asusid Kiievisse elama, kogusid kokku suure hulga teisi varjaage ning hakkasid Kiievit ja poljaanide maad valitsema (864).
Voskressenski kroonika ja teised kroonikad teatavad, et Askold ja Dir sõdisid drevljaanide ja uglitšitega. Joakimi kroonikas öeldakse, et Askold võitles edukalt kasaaridega.
Aastal 866 (või 860; keiser Michaeli 14. valitsemisaastal) ründasid Askold ja Dir Konstantinoopolit. See rünnak oli kreeklastele ootamatu. Konstantinoopoli patriarh Photios I ütleb sel puhul, et see oli nagu välk taevast. Ta räägib sellest jutlustes ning 867 kirjutatud ringkirjas piiskoppidele. Bütsantsi keiser Michael III Joodik oli sel ajal sõjaretkel araablaste vastu ning oli juba jõudnud Musta jõeni, kui eparh (kohalik haldur) saatis talle sõnumi, et russide sõjaretk on tulemas Konstantinoopoli peale. Keiser pöördus tagasi. Russid sõitsid kahesaja laevaga Kuldsarve lahte, tapsid palju kristlasi ning piirasid linna ümber. Nad rüüstasid eeslinnad, põletasid maha hooned ja põllud ning tapsid palju lapsi, naisi ja rauku. Vesi jõgedes muutus vereks, allikaid ja veekogusid oli võimatu ära tunda, sest kõik nad olid täis surnukehi. Kuid äkitselt tõusis tormituul ning suured lained pühkisid laiali kõik russide laevad, need purunesid vastu kallast, nii et vähestel õnnestus koju naasta.
Sellest sündmusest hakkab kroonikakirjutaja Nestor arvama Vana-Vene ajalugu. See märgistab ka Vene (Russi) ilmumist maailmaajaloo areenile.
16. sajandist pärinevas Nikoni kroonikas (Askoldi hakati seal nimetama Oskoldiks) teatatakse 864. aasta all Askoldi poja hukkumisest bulgaaride käe läbi, 865. aastal Askoldi ja Diri sõjaretkest polotšaanide vastu, "kellele nad tegid palju halba", 867. aasta all nende naasmisest Konstantinoopoli alt maleva jäänustega ning sellest, kuidas nad lõid hulka petšeneege. Sealsamas räägitakse Kiievi russide ja nende vürstide ristimisest. See sündmus leidis aset 874. aasta paiku ja seda kinnitavad Bütsantsi kroonikad.
Aastal 879 suri põhjas Rjurik ning tema järglaseks sai vürst Oleg, kes oli tema sugulane ning kellest sai tema väga väikese poja Igori eestkostja. Umbes 882 läks Oleg retkele, võttes kaasa palju sõjamehi, ning jõudis Kiievi mägedeni ja sai teada, et seal on vürstideks Askold ja Dir. Ta peitis oma sõjamehed laevadesse ning läkitas Askoldi ja Diri juurde saadiku järgmiste sõnadega: "Me oleme kaupmehed ning läheme Olegi ja vürstipoeg Igori juurest kreeklaste juurde. Tulge meie, oma suguvendade, juurde." Ja Oleg ütles Ugorskoje eeslinna (предместье Угорское) tulnud Askoldile ja Dirile: "Te ei ole vürstid ega vürstisoost, aga mina olen vürstisoost," ja kui toodi Igor, siis ta lisas: "Vaat tema on Rjuriku poeg." Askold ja Dir tapeti, viidi Ugorskaja mäe otsa ja maeti maha. Oleg aga asus Kiievis valitsema.
Askoldi haua kohale ehitati Nikolai kirik. Praegu on kiriku asemel pargipaviljon.
Skandinaavia allikad
Saagade järgi oli Askoldi isa üks Ragnarr Loðbróki poegadest Hvitserk (Hvitsärk). Hvitserk oli Rjuriku kaasaegne, kes olevat Ida-Euroopas vallutussõdu pidanud. Kui Hvitserk kohtas sõjaväge, mis oli isegi tema jaoks liiga suur, siis vaenlased, küsisid, kuidas ta tahab surra. Ta tahtis, et teda elusalt põletataks maharaiutud peadest kuhjatud künkal.
Historiograafia
Arvatakse, et kroonikates on ümber töötatud pärimus selle kohta, et Askold ja Dir olid enne Olegi ja Igori tulekut Kiievi vürstid. Aastal 1095 Petšerski kloostris koostatud "Algkroonika" ("Jutustus möödunud aegadest") täiendas vürstisoo ühtsuse idee rõhutamiseks seda pärimust detailiga, et Askold ja Dir ei olnud vürstisoost, ning pani Olegi suhu vastavad sõnad. Teate 866. aasta retkest Konstantinoopoli alla seostasid Askoldi ja Diri nimega samuti kroonikakirjutajad. See on võetud Bütsantsi allikatest, kus Askoldi ja Diri ei mainita.
Enamik ajaloolasi kahtleb selles, et Askold ja Dir olid tõesti vennad ja üldse kaasaegsed. Oletatakse, et nad ei valitsenud üheaegselt ning neid ei tapetud üheaegselt. 10. sajandi araabia ajaloolane Masudi räägib ühest slaavi kuningast Dirist.
On ka kaheldud Diri olemasolus. On peetud tõenäoliseks, et tema nimi on kroonikatesse sisse toodud palju hiljem, sest Askoldi ja Diri mainides kasutatakse öeldise ainsusevormi. On alust arvata, et sõjaretke Bütsantsi korraldas Askold üksinda.
Ajaloolased (esimesena Aleksei Šahmatov) on arvanud, et Askold ja Dir ei olnud tegelikult mitte Rjuriku bojaarid, vaid vürst Kii järeltulijad. Nõnda ongi öeldud hilisemates kroonikates. Mõhhailo Gruševski arvas, et Dir valitses pärast Askoldi ning võib-olla isegi pärast Olegi.
Keeristorm (film 1996)
"Keeristorm" (inglise keeles "Twister") on 1996. aasta USA põnevusfilm, mille lavastas Jan de Bont ja mis räägib ilmaennustaja Bill Hardingu (Bill Paxton) ja tema keeristormide jahtijast naise Jo (Helen Hunt) võitlusest tornaadoga.
Perseiidid
pisi|Lõuna-Eestis [[Luhasoos perseiide vaatlemas. Pildil on lisaks ühele perseiidile nähtav ka Linnutee ja Andromeeda galaktika ning horisondil valgusreostus]] pisi|Perseiid jäädvustatuna 2016. aasta augustis Karksi järve ääres
Perseiidid on meteoorivool ehk tähesadu, mis tipneb igal aastal 12. augustil ning on jälgitav kuni kaks nädalat enne ja pärast seda (isegi juuli keskpaigast). Kõige paremini on neid näha siiski 11. augusti ja 14. augusti vahel.
Perseiide põhjustab Perseiidide pilv, mis paikneb piki Swifti-Tuttle'i komeedi orbiiti ja koosneb osakestest, mis on sellest komeedist eraldunud ajal, mil komeet möödus lähedalt Päikesest. Tähesadu on nähtav ajal, kui Maa läbib komeedi orbiidi.
Suurem osa sellesse pilve kuuluvast tolmust on umbes tuhat aastat vana. On ka noorem tolmuformatsioon, mis eraldus komeedist 1862. Alates umbes keskööst vastu 12. augustit 2004 (Eesti aja järgi) võis näha sellesse kuuluvaid meteoore isegi tavalisest suurema langemissagedusega. Meteooride sagedus võis ulatuda 200 meteoorini tunnis.
Perseiidide radiant on Perseuse tähtkujus. Swift-Tuttle'i komeedi orbiidi asendi tõttu on perseiidid jälgitavad peamiselt põhjapoolkeral.
Tähesadu on paremini jälgitav suurtest linnadest eemal, kus puudub linna valguskuma.
Taimkate
pisi|Maailma taimkattekaart Taimkate ehk vegetatsioon on mingi maa-ala taimekoosluste kogum.
Taimkate on üks kõige üldisemaid termineid taime-elu kohta. See hõlmab kogu taimedest moodustunud maapinnakatte, olenemata selle eluvormidest, liigilisest koostisest, ruumilisest ulatusest või muudest botaanilistest või geograafilistest tunnustest. Maailmas on kõige levinumad taimkatted mets, rohumaa, soo, ja tundra. Taimkatte järgi on saanud nime mitu loodusvööndit.
Taimkatted erinevad väga suures ulatuses liigirikkuse poolest. Kõige liigirikkamad taimkatted on maailmas selva ja Eestis puisniit, aga kõige liigivaesemad taimkatted on maailmas kõrbetes, sealhulgas külmakõrbetes ja Eestis liivikutel. Taimkate võib olla inimtegevusest puutumatu, näiteks ürgmets, mangroovisoo või raba, kuid ka suuresti inimtekkeline, näiteks teeservad, viljapõllud ning aiad ja muru. Üldreeglina on taimkate seda liigirikkam, mida väiksem on temale inimmõju.
Taimkate on laiem termin kui taimestik ehk floora, mis märgib mingile maa-alale iseloomulikku taimeliikide kogumit.
Eesti peamine taimkatte kaardistamine tehti välitööde käigus 1934–1956. Selle tulemused on kokku võtnud Liivia Laasimer.
Vegetatsiooniperiood ehk taimekasvuperiood ehk -aeg on see periood, mille jooksul toimuvad taime füsioloogilised protsessid, eeskätt kasv ja paljunemine.
Levala (Rakvere)
Levala on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
1977. aastal liideti Levala külaga Tamna.
Lasila
pisi|[[Lasila mõisa peahoone.]] Lasila on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Külas asub Lasila Põhikool.
1977. aastal liideti Lasila külaga Järtu.
Kääne (astronoomia)
Kääne ehk deklinatsioon (tähis Dec või δ) on astronoomias taevasfääril paikneva punkti koordinaat ekvatoriaalses koordinaatide süsteemis, mis mõõdab kaugust taevaekvaatorist. Teist koordinaati nimetatakse otsetõusuks.
Selgitus
Kääne defineeritakse kui taevakeha ja taevaekvaatori vaheline kaar mööda käänderingi.
Karl VII (Saksa-Rooma keiser)
thumb|Karl VII Wittelsbach Karl VII Wittelsbach (6. august 1697 Brüssel – 20. jaanuar 1745 München) oli Baieri kuurvürst (Karl Albrecht) alates 1726 ning Saksa-Rooma keiser alates 1742 kuni surmani.
Ta oli üks Habsburgide oponente ning kui keiser Karl VI suri, keeldus ta pragmaatilist sanktsiooni tunnustamast ning põhjustas koos Friedrich Suurega Austria pärilussõja. Et Habsburgide dünastia meesliin oli lõppenud, siis puudus Saksa-Rooma troonile ka seaduslik pretendent ning kuurvürstid keeldusid Maria Theresia meest Franz Stephanit keisriks valimast. Selle asemel valisid nad keisriks Baieri valitseja, kes oli end juba kuulutanud ka Böömi kuningaks, kuna oli vallutanud koos Friedrich II-ga Praha. Karlile andis täiendava põhjuse trooni küsida see, et tema naine Marie Amalie oli Leopold I lapselaps. 24. jaanuaril 1742 kroonis Karli vend Klemens August, kes oli Kölni peapiiskop ja kuurvürst, Karli isiklikult Saksa-Rooma keisriks. Samas hoidsid aga Austria väed enda käes enamikku Baierit, nii et tegelikult oli Karl VII keiser ilma riigita. Tema kohta käis ka toonane anekdoot, et varem oli Karl käitunud deviisi järgi: "Caesar aut nihil" ("Keiser või mitte midagi!"), kuid keisriks saades oli ta nii keiser kui ka mitte midagi. Pärast tema surma läks keisritroon ikkagi Franz Stephanile ning hiljem Habsburgidele-Lotringitele.
Friedrich Georg Jünger
Friedrich Georg Jünger (1. september 1898 Hannover – 20. juuli 1977 Überlingen) oli saksa luuletaja ja prosaist. Tema vend Ernst Jünger (1895–1998) oli saksa kirjanik.
Looming
F. G. Jünger on tuntud eelkõige luuletaja, esseisti ja aforistina. Samas ilmus tema sulest eriti 1920. aastatel ka arvukalt publitsistikat, mis on eelkõige seotud konservatiivse revolutsiooniga, mille üks keskseid ideolooge ta koos oma venna Ernst Jüngeri, Carl Schmitti ja Ernst von Salomoniga oli. Tolle perioodi teostest kõige olulisem ja suurimat vastukaja leidnud on "Aufmarsch des Nationalismus" ('Rahvusluse esileastumine'), 1926), milles Jünger propageerib konservatiivse revolutsiooni rahvusrevolutsioonilist suunda, kirjeldades rahvust eelkõige võitleva liikumisena, millel on oma tahe ning soov valitseda.
Juba samal ajal, kuid eriti teise maailmasõja järel paelusid Jüngerit ökoloogia ja loodushoiu teemad. Heideggeri kõrval loetaksegi saksakeelses kultuuriruumis just F. G. Jüngeri kirjutatud esseed "Die Perfektion der Technik" ('Tehnika täiuslikkus'), kirjutatud 1939, ilmunud 1949) kõige põhimõttelisemat laadi käsitluseks tehnika ja vaimu vahekorrast. Maailma ja inimliigi tuleviku suhtes väljendas ta suurt pessimismi.
Maakasutus
Maakasutus on mingi maa-ala kasutamine mingil kindlal otstarbel.
Mõnes käsitluses peetakse maakasutust looduskasutuse alaliigiks, eristades maa-alade ehk territooriumi kasutust ja mullakasutust. pisi|[[Karula maastik]] Paljudes riikides on oma riigi maakasutus reguleeritud maaseadustega.
Peamised maakasutuse viisid ja nende osatähtsus maailmas:
Lamba
Lamba ('riie', kangas') on malagassi rahvarõivaste põhielement, malagasside tavaline rõivas. See on suur nelinurkne, tavaliselt puuvillast või siidist (traditsiooniliselt kalingurist) kangas. Seda peetakse sarongi kohalikuks variandiks.
Sõna lamba võib malagassi keeles tähistada mis tahes rõivast.
Lamba 't kannavad nii mehed kui ka naised hällist hauani. Kihluse puhul vahetatakse lamba 'sid.
Mehed kannavad enamasti tumedat vertikaalsete triipudega lamba 't. Naised kannavad valget või väga värvilist lamba 't sõlmega kinnitatuna kaenalde läbi, ümber pea või ümber vöökoha.
Kui lamba 't kantakse õlgadel, langeb üks hõlm üle vasaku õla selja taha. Leina puhul langeb hõlm üle parema õla.
Lamba 'de tüübid
Lamba 'sid on mitut liiki:
Levik
Lamba on levinud Maskareenidele, eriti Réunionile, kus teda kantakse rannarõivana nagu pareo 'd.
Tammelinn
pisi|Droonivideo Tammelinnast 2021. aasta septembris Tammelinna linnaosa asub Tartu edelaosas. Linnaosa piirid on Lääneringtee – Riia tänav – Ludvig Puusepa tänav – Tervishoiu tänav – Tartu–Valga raudtee.
Tammelinna pindala on 311 ha ja elanike arv 1. jaanuaril 2012 oli rahvastikuregistri andmeil 8195.
Ajalugu
Tammelinnas asub endine Tamme mõis, mille järgi asum on nime saanud. 1923. aastal liideti Tartu linnaga 144 hektarit Tamme mõisa maad uue Tammelinna linnaosa tarbeks. Esimese planeeringu tegi arhitekt Arved Eichhorn aastatel 1921–1922. Pärast tema surma jätkas edasi arhitekt Edgar Kuusik. Tammelinn on kujundatud kui aedlinn – peamiselt ühepere- ja korterelamute ning suurte aedade, puudega palistatud tänavatega.
Haljasalad ja veekogud
Mitmeid Tammelinna tänavaid ääristavad tammealleed (Väike kaar, Riia tänav). Tamme puiesteel on (Kungla tänavast kuni Kesk kaareni) suur tammeallee tänava keskel, kahe sõidurea vahel, ning Suur Kaare risti juures on Tamme gümnaasiumi tiik.
Jüri Traurig
Jüri Traurig (26. detsember 1880 – 23. november 1933) oli Koonga ja Veltsa vallasekretär aastail 1904–1914 ja Tallinna Linnavalitsuse linnasekretär aastail 1924–1932.
Lipa linnus
Lipa linnus asus nüüdisaegses Rapla maakonnas Rapla vallas Lipa külas Jürasoo talu maal.
Linnuse koht eraldub 3300 m2 suuruse kandilis-ovaalse alana suhteliselt tasasel kohal. Linnuseõue pikkus on 80 m, laius ulatub kuni 55 meetrini. Ümber kogu õue kulgeb kividest ja mullast vall, mille laius on üldiselt 6–8 m, kõrgus 0,5–1 m. Algset väravakohta võib oletada linnuse läänevalli keskosas, kus on selge 2,5-meetrine vallikatkestus.
Nii vallikraavist kui ka õuealalt leitud keraamika järgi võib arvata, et linnus oli kasutuses eelrooma rauaaja lõpust kuni rooma rauaaja lõpuni.
Aino Kallas
pisi|Aino Kallas, 1922 Aino Julia Maria Kallas (aastani 1900 Krohn, pseudonüüm aastani 1902 A. Suonio; 2. august 1878 Kiiskilä küla, Viiburi maavald, Viiburi lään – 9. november 1956 Helsingi) oli soome kirjanik, esseist ja kriitik.
Ta on kirjutanud luuletusi, novelle, romaane ja näidendeid. Aastast 1900 oli ta abielus Oskar Kallasega. Ta viibis palju Eestis ning kasutas loomingus sageli Eesti ainest.
Aastal 1932 võeti ta vastu Eesti Kirjanike Liitu.
Perekondlik taust
Aino Kallas sündis Soome intelligentsi kuuluvas Krohnide perekonnas. Tema isa oli saksa päritolu luuletaja ja teadlane Julius Leopold Fredrik Krohn, kes kasutas ka pseudonüümi Suonio. Kallase ema oli soomerootslane, Soome Tütarlastekooli esimene juhataja Maria Wilhelmina Lindroos. Vend Kaarle Krohn ning õed Helmi Krohn ja Aune Krohn harrastasid kirjutamist. Ühena oma kirjanduslikest õpetajatest on Aino Kallas hiljem maininud ema õemeest, ülikooli saksa keele lektorit Bernhard Fredrik Godenhjelmi. Aino meenutab juuli- ja augustiõhtuid Lõuna-Häme suvekodus Lopen Syrjäs, mil Godenhjelm luges lastele ette maailmakirjandust ja kodumaiseid teoseid.
Lapsepõlv ja noorpõlv
Juba noorena kirjutas Aino luuletusi ja novelle, mis kujutasid romantilist armastust. Ta avaldas kolm kogu: luulekogu "Lauluja ja balladeja" (1897), novellikogu "Kuloa ja kevättä" (1899) ja "Kirsti". Kuigi tema varajased teosed jäävad hilisemate kõrval algaja katsetusteks, võib neilt leida ühisjooni tulevaste teostega, nagu proosa lühivormilisus ja naise valimine peategelaseks.
Abielu ja kirjanikukarjäär
Alguses tundis Aino Kallas end võõral maal sügavalt juurtetuna ega tahtnud kirjutada Eesti ainesest. Kuid 1903 käis ta Saaremaal Karja kihelkonnas oma abikaasa onu köster Carl Allase juures. Too jutustas talle mälestusi teoorjuse aegadest ja rõhumisest eestlaste ajaloos. Varsti hakkas Kallas käsitlema Eesti ainest novellides, mis olid suunatud rõhumise vastu. Allas on prototüübiks novellis "Lukkari ja kirkkoherra". Kallase esimene kunstiliselt õnnestunud novellikogu oli "Meren takaa" (1. ja 2. osa, 1904–1905). Selles kogus, nagu ka novellis "Ants Raudjalg" kujutab Kallas realistlikult täpselt ja tõepäraselt tolleaegseid Eesti ühiskondlikke olusid.
Novellikogus "Lähtevien laivojen kaupunki" (1913) on mõjutusi sümbolismist. See tähistas murdepunkti Kallase loomingus ning üleminekut ühiskondlikelt teemadelt müütilisele ainesele. See kirjanduslik murranguaeg peegeldab ka torme kirjaniku enda elus, millest ehk kõige tagajärjekam oli armusuhe Eino Leinoga 1916–1919. Armastus Leino vastu oli Aino Kallase kunsti suur liikumapanev taustaelamus. Suhte ajal ja selle järel sündinud sümbolistlike ja impressionistlike teoste hulka kuuluvad teiste seas "Seitsemän: Titanic-novelleja" ja "Katinka Rabe", kus Kallas kujutab oma suguvõsa minevikku. Kokku avaldas Kallas kümme novellikogu, milles on soome novellistika kauneimaid saavutusi.
Oskar Kallas nimetati 1918 Eesti saadikuks Helsingis. Aino Kallas on üks kirjanikest, kes on püüdnud luua silda eesti ja soome rahva vahele. Noor-Eesti võitles uusromantiliste suundade eest. Tema Lydia Koidula biograafia "Tähdenlento"' ja esseekogu "Nuori Viro" ning tõlgete kogumik "Merentakaisia lauluja" pärinevad tollest murranguajast. Ka novellikogu "Vieras veri" (1921) käsitleb Eesti ainest.
Aastad 1919–1922 veetis ta Helsingis, 1922–1934 Londonis, 1934–1944 Tallinnas.
Aastal 1944 emigreerus ta Rootsi. 1953 naasis Soome, kus elas surmani. Ta maeti Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Oskar ja Aino Kallase elust valmis 1997. aastal režissöör Kirsti Petäjäniemi Soome-Eesti koostööfilm "Põletav armastus" ehk "Palava rakkaus". Film esilinastus Eesti Televisioonis 26. detsembril 1997.
Looming
pisi|„Aino Kalda portree“, [[Konrad Mägi, 1918, tušš paberil]]
Isiklikku
Aino ja Oskar Kallasel sündis viis last: Virve (1901–1953), Laine (1902–1941), Sulev (1904–1941), Lembit (1906, suri imikuna) ja Hillar (1910–1978).
Ukraina merevägi
Ukraina merevägi (ukraina keeles Військово-морські сили Збройних сил України) on Ukraina relvajõudude väeliik, mis täidab mereväe ülesandeid.
Ajalugu
Kuni Krimmi annekteerimiseni 2014. aastal asus laevastiku peamine baas Krimmi poolsaarel Sevastopolis. Pärast Krimmi täiendavate vägede viimist 2014. aastal hõivasid Vene väed Ukraina mereväele kuulunud laevad. 2014. aasta märtsi lõpus hõivati viimasena miinitraaler Tšerkassõ.
Enne 2022. aasta Venemaa sissetungi oli plaanis rajada mereväebaas Vostok asukohaga Berdjanskis.
Sõjategevus 2022. aastal
Vene vägede kätte langes Berdjanskis paiknenud kaater Krementšuk. Samuti Berdjanskis paiknenud laev Donbass hävis.
Kesköö
Kesköö on kellaaeg, mil algab uus kalendriööpäev (muutub kuupäev): kell 12 öösel, kell 24.00 ehk kell 00.00.
Vanarooma ajaarvamissüsteemi järgi oli kesköö täpselt päikeseloojangu ja päikesetõusu vahel.
Vabapind
Vabapind on veepind, mis on kokkupuutes atmosfääriga ja seetõttu selle rõhust mõjutatud.
Tavaline veekogu pind on vabapind.
Sakala (ajaleht)
Sakala on Eesti kohalik ajaleht, mis ilmub Viljandimaal. See on suuruselt kolmas kohalik leht Eestis ja Viljandimaa loetavaim päevaleht.
Ajalehe Sakala asutas 1878. aastal Carl Robert Jakobson.
Eellugu
1865. aastal hakkas Carl Robert Jakobson saatma kaastööd Eesti Postimehele ning hiljem ka liberaalsetele vene- ja saksakeelsetele ajalehtedele.
1868. aastal jäi rahuldamata tema taotlus asutada Peterburis eestikeelne ajaleht.
1871. aastal sulges Johann Voldemar Jannsen Postimehe veerud oma kaastöölistele Jakobsonile ja Jakob Hurdale, sest nad avaldasid artikleid, milles kritiseerisid avalikult baltisakslasi ja nõudsid eestlastele võrdseid õigusi. Venestamise mõju kasvu kartev ja sakslastega hästi läbi saav Jannsen võttis seejärel alahoidliku suuna ning baltisakslaste nõudmisel nad kaastööliste seast ka eemaldati. Samal aastal Tallinna kolides esitas Jakobson taotluse ajalehe Edasi väljaandmiseks, kuid jäi vastuseta. Samuti lükati tagasi palju teisi tema esitatud taotlusi.
1877. aastaks oli omakeelsete ajalehtede olukord muutunud soodsamaks ja taotlus ajalehe Sakala väljaandmiseks Viljandis rahuldati. Arvatakse, et selle õnnestumise taga olid Jakobsoni head suhted Johann Köleriga.
11. märtsil 1878 ilmus Viljandis Sakala esimene number.
Sakala väljaandmine
Lehe väljaandmisega algas pingeline ajajärk. Ajalehel oli rahva seas suur menu, sest see kajastas talurahva elu ja tegemisi ning teavitas eri probleemidest. Ühtlasi oli see radikaalne ja kritiseeris aadlivõimu ning võitles selle kaotamise vastu. Ajalehes nõuti eestlastele ka rohkem õigusi, kritiseeriti kehtivat agraarkorraldust ja seisuslikke asutusi ning taotleti ajakohaseid reforme. See ei meeldinud aga baltisaksa aadlikele, kelle pealekaebuste tõttu suleti ajaleht kaheksaks kuuks. Kohtuprotsesside tulemusena suleti leht mitu korda ka hiljem. Seda tehti peamiselt artiklite tõttu, milles kritiseeriti võime.
Paljud avaldatud artiklid käisid otseselt kiriku pihta, sest Jakobson nägi vajadust kirik riigist lahutada. Näiteks nõudis ta rahvakooli vabastamist kiriku hooldusest. Selle tulemusena tekkis vaenulik õhkkond ka usutegelastega.
pisi|Sakala toimetuse hoone, [[Carl Robert Jakobsoni tänav (Viljandi)|Carl Robert Jakobsoni tänav 22 aastatel 1880–1882]]
Sakalal ei olnud puudust kaastöölistest ja kirjasaatjatest (umbes 900). Toimetuses töötasid näiteks Mihkel Veske, Ado Reinvald, Jaan Lipp, Jaak Järv, Jakob Kõrv ja Juhan Kunder.
7. märtsil 1882 (uue kalendri järgi 19. märtsil) suri Jakobson kõigi jaoks ootamatult. Pärast tema surma kaotas leht peagi oma juhtpositsiooni ning muutus kohaliku tähtsusega ajaleheks.
Aastail 1914—1919 ja 1928—1933 oli Sakala väljaandja Kaarel Baars, viimasel perioodil tegutses ta selle peatoimetaja ehk vastutava toimetajana ning Sakala kirjastuse juhatuse esimehena.
1934. aastal kuulutasid vapsid ajalehele boikoti, mille eest Viljandi-Pärnu Rahukogu mõistis Eesti Vabadussõjalaste Liidult, Uute Aegade vastutavalt toimetajalt ja väljaandjalt 1500 krooni kahjutasu Sakala kirjastusühingu kasuks. Sakala ilmus Eesti NSV ajal selliste nimede all nagu Punane Täht (1940–1941), Uus Sakala (1944) ja Tee Kommunismile (1950–1988). Kogu ülejäänud aja on ajaleht ilmunud siiski Sakala nime all.
Samuti on olnud erinev ajalehe ilmumissagedus. 1878–1904 ilmus ajaleht vaid kord nädalas, alates 1904. aastast kaks, ajavahemikus 1913–1931 kolm ja 1931–1941 kolm või neli korda nädalas. Lisaks on teada, et aastatel 1988–1994 oli sagedus kolm, 1995. aastal neli ja alates 1996. aastast viis korda nädalas.
Sakala lisad
Sakala andis 1878.–1940. aastani välja lisasid:
Tänapäev
Tänapäeval on Sakala suuruselt kolmas kohalik leht Eestis ja loetavaim päevaleht Viljandimaal. Ilmumissagedus on viis korda nädalas (teisipäevast laupäevani).
Ajalehe toimetus asub Viljandis Tartu tänaval. Väljaandja on AS Eesti Meedia. Peatoimetaja oli 1. septembrist 2005 kuni 1. detsembrini 2011 Eve Rohtla, 2011. aasta detsembrist on peatoimetaja Hans Väre.
Eesti Ajalehtede Liidu andmetel on viimase kümne aasta jooksul Sakala ühe kuu tiraaž peamiselt vähenenud. Viimase paari aasta jooksul on see olnud umbes 9000 – 10 000 lehte. Tellijate osakaal on ligikaudu 91%. Ühe numbri maht on 12–16 lehekülge, lisaks ilmub laupäevase lehe vahel telekava. Ajalehe kaanehind on 0,50 eurot.
Lehes kajastatakse peamiselt kodumaakonna uudiseid, kuid see sisaldab piisavas koguses ka Eestis ja Euroopas toimuvat. Lugejateni tuuakse uudiseid, reportaaže, olemuslugusid, intervjuusid ja portreesid kodukandi otsustajatest. Regulaarselt ilmuvad kultuuri-, maaelu-, majandus-, loodus-, tervise-, haridus-, tarbija-, aiandus-, noorte-, laste- ja huumorikülg ning ei puudu ka teravad arvamuslood ja diskussioonid. Lisaks on ajalehes kultuuriürituste kalender Viljandis toimuvate sündmuste kohta. Nuputamishuviliste jaoks on ajalehes ristsõna.
Alates 2007. aastast annab Sakala kaks korda kuus välja tasuta lehte 1LEHT.
Lisaks paberkujule on Sakala kättesaadav tasulise (Sakala Pluss) ja tasuta veebi kaudu. Sakala Plussis ilmuvad kõik lood, mis sama päeva paberleheski, ja kõiki neid saab lugeda juba varahommikul.
Kujundus ja päismik
Ajalehe esilehe ülaosas paikneb vanamoodne ja kunstiline tiitlipea ehk päismik, millel on eriline tähendus eesti kultuuriloos. Päismiku kujundas Carl Robert Jakobsoni vend Eduard Magnus Jakobson pärast seda, kui Sakala oli saanud kauaoodatud loa viimaks ilmuda. Eduard Magnus kujundas peale päismiku lisalehtede ehistähtedega tiitlipead ning illustreeris ajalehte 1881. aastani nii maastike, linnavaadete kui ka portreid kujutavate puulõigetega.
Sakala kujundus üldiselt on ajaga tunduvalt muutunud. Kuna alul oli ajaleht mustvalge, on seda paratamatult olnud vaja tänapäevastada. Artikleid tehtud muudatuste kohta on kajastatud ka Sakala veergudel. Näiteks tehti kujunduses muudatusi nii 2003. kui ka 2007. aasta lõpus, uue kujunduse autor oli mõlemal korral Postimehe kujundustoimetaja Vahur Kalmre. Aastate jooksul on kujundus muudetud täisvärvis ajalehele kohasemaks, ülesehitus loogilisemaks ning üldilme õhulisemaks, lihtsamaks ja selgemaks. Samuti on ajaleht senisest jõulisem ja värvilisem. Lugejate kütkestamiseks on sisse toodud järjest enam visuaalseid elemente.
Loomulikult on tekkinud diskussioone teemal, kuidas sobivad omavahel kokku ajalooline päismik ja tänapäevane lehekujundus. Arutelu selle üle tekib igal aastal Eesti ajalehtede kujunduskonkursi raames. Žüriis esineb eriarvamusi. On neid, kes näevad päismikus heas mõttes ajaloolist elementi. Mõne sõnul säilitavad ajalehed päisimikut, et end lugejale näidata kui pikaajalist ja usaldusväärset partnerit. Samuti on tähtis jätkata vana päismikuga juba seetõttu, et Sakala nime taga on võimas traditsioon, suured nimed ja ajalugu. Teisalt võetakse seda aga iganenud märgina. Leitakse, et ajalooline peenejooneline lehepea ja tänapäevane robustne kujundus on täielikus esteetilises vastuolus. Samas on neid, kes näevad lahendust päismiku osalises ümberkujundamises.
Sellegipoolest on Sakala pälvinud näiteks auhinna parima esikülje eest 2001. aasta Euroopa ajalehtede kujundusvõistlusel, mida korraldavad Medium Magazin Saksamaalt, De Journalist Hollandist ja Der Österreichische Journalist Austriast. Aasta varem leidis Sakala esikülg äramärkimist ajalehekujundajate organisatsiooni ajakirja Design korraldatud ülemaailmsel võistlusel nende ajalehtede seas, mille tiraaž on kuni 15 000 eksemplari.
Abergele
Abergele on linn Walesis Conwy tervikomavalitsuses. Asub Iiri mere ranniku lähedal Colwyn Bay ja Rhyli kuurordi vahel.
Linna ümbritsevad metsased mäed, mille koobastes elab haruldane nahkhiir väike-sagarnina. Kõrgeim mägi on Moelfre Isaf (317 m).
Variku (Tartu)
Variku on linnaosa Tartu edelaosas. Linnaosa piirideks on Tartu–Valga raudtee, Tartu–Petseri raudtee ja linna piir.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Varikul 1869 inimest, neist 1010 naist ja 859 meest. Variku elanikest 197 olid vanuses 0–6 aastat, 221 vanuses 7–18 aastat, 1109 vanuses 19–64 aastat ja 342 vähemalt 65-aastased. Linnaosa asustustihedus oli Tartu keskmisele kõige lähem: 2427 in/km2. Varikul elas 1,91% tartlastest.
Wardi kast
thumb|Wardi kast Wardi kast on 1830. aastatel Suurbritannias Nathaniel Bagshaw Wardi leiutatud õhukindel klaaskast, kuhu saab paigutada taimed koos mulla ja veega, et neid kaitsta õhusaaste eest või transportida suurte vahemaade taha.
Wardi kasti võib lugeda tänapäeva terraariumi ja akvaariumi eelkäijaks.
Doktor Ward oli botaanikahuviline mees, kes kogus rohkem kui 25 tuhandest eksemplarist koosneva herbaariumi. Sõnajalgadele tema Londonis paiknev koduaed siiski ei sobinud, sest neid kahjustas Londoni sudu, mis koosnes kivisöesuitsust ja väävelhappe aurudest. Vastupidi oma sõnajalgade senisele kiratsemisele avastas ta 1829 oma klaaspudelitest, kus ta hoidis liblikakookoneid ja muud sellist, et sinna sattunud sõnajalaeosed idanevad ja kasvavad isegi viletsal pinnasel. Ta laskis puusepal ehitada tihedalt klaasitud puukasti, kattis selle põhja mullaga ja nägi, et sõnajalad selles vohavad. Doktor Ward avaldas oma katse ja kirjutas sellest raamatu "Taimede kasvust tihedalt klaasitud kastis".
Alates 16. sajandi lõpust olid maadeuurijad ja rändurid haruldasi taimi püüdnud Euroopasse tuua, kuid seda tuli teha seemnete, mugulate, risoomide või juurikatena. Kuid Wardi kastides sai õrnad taimed panna laeva tekile, et nad saaksid koguda päikesevalgust ja kondenseerunud niiskust, kuid oleksid kaitstud mereõhus oleva soola eest.
Esimese katse klaasitud kastidega tegi Ward 1833, kui ta toimetas meritsi 2 suurt klaasitud kasti, mis olid täis Inglismaa rohttaimi ja sõnajalgu, Sydneysse. Reis kestis mitu kuud ja saabudes olid taimed endiselt heas seisukorras. Austraaliast toimetas ta Inglismaale hulga kohalikke taimi, mis polnud kunagi varem sellist teekonda üle elanud, aga nüüd saabusid nad Inglismaale hea tervise juures, elades üle isegi Kap Hoorni juures kogetud tormi.
Tromb
Teadlased kasutavad tavaliselt terminit "tornaado". Vastupidi laialt levinud arvamusele ei ole tromb tornaadost väiksem: eksitus tuleneb ilmselt sellest, et USAs kasutatakse sõna "tornado", Euroopas aga tavaliselt sõna "tromb" (tuleneb itaalia keele sõnast tromba; paralleeliks saksa keeles die Trombe). Kuna Euroopa trombid on reeglina oma Ameerika "ametivendadest" väiksemad, siis on tekkinud arusaamine trombist kui väikesest tornaadost või tornaadost kui suurest trombist. Tegelikult on need sõnad sünonüümid. Eesti keeles on trombi nimetatud mitmeti, levinumad nimetused on näiteks keeristorm, tuulispask ja vesipüks (vee kohal tekkinud ja liikuv pööris).
Tornaadode tugevust määratakse Fujita-Pearsoni skaalal. Ameerika Ühendriikides võeti 1. veebruarist 2007 kasutusele täiustatud Fujita skaala (EF-0 kuni EF-5), mis võimaldab tornaado tugevust täpsemini määrata kui vana skaala. Kõige nõrgem on F0, kõige tugevam F5. Viimane võib isegi asfaldi tee pealt minema viia.
Tornaado korral on kõige ohutum varjuda keldrisse. pisi|Video tornaado tekkimisest ja kadumisest
USA hoiatussüsteem
USAs väljastab tornaadohoiatusi USA rahvuslik ilmateenistus. Tornaadovalveid väljastab USA tormiennustuskeskus.
Enesetapp
pisi|300px|Enesetappude statistika Euroopas. Toodud on riigid, kus enesetappude suhtarv on kõige suurem Enesetapp ehk suitsiid ehk vabasurm on surmajuhtum, mille on tahtlikult otseselt või kaudselt põhjustanud ohver ise. Enesetapu põhjuseks on inimese soov lõpetada enda eksistents või soovimatus edasi elada.
Maailma Terviseorganisatsioon defineerib enesetappu kui surmava tulemusega akti, mille on ohver tahtlikult algatanud ja teostatud niisuguse teadmise või eeldusega, et selle tulemus on surmav, ning mille kaudu ohver lootis realiseerida enda ihaldatud muutusi.
Teadusharu, mis uurib enesetappe ja sellega seotut, on suitsidoloogia.
Émile Durkheim uuris enesetappu kui nähtust ning leidis, et seda põhjustav sotsiaalne tegur oli sotsiaalne integratsioon. Ta leidis kaks enesetapu tegurit:
Enesetapu vormid
Normatiivne:
Integratiivne:
Wassermani käsitluse järgi võib suitsiid olla võimalus psüühiliste konfliktide lahendamiseks, millest inimene ei ole osaliselt või täielikult teadlik. Konfliktid inimeses eneses reflekteerivad kättemaksutahet, tahet karistada ennast või teisi või tahet põgeneda süütunde eest. Alateadlikult tajuvad sellises olukorras inimesed suitsiidi kui taasühinemise viisi kaotatud lähedasega ja ümbritseva maailma hävitamist.
Enesetappu on käsitletud ka kommunikatsiooni viisina. Farberow ja Shneidman kirjeldasid enesetapjalik isiku püüet väljendada talumatut psühholoogilist valu ümbritsevale maailmale. Enamik enesetapu sooritajatest annavad mingil moel oma lähedastele oma mõtetest märku.
Enamikus lääne ühiskondades on enesetapp rangelt hukka mõistetud, kuid see hukkamõist ei ole olnud kõikehõlmav. Mõnedes ühiskondades ja mõnedes olukordades võetakse enesetappu kui austusväärset ja nõutavat käitumisviisi. Samas paljud meie hulgast ei ela täisväärtuslikult, oma võimete kohaselt, norutavad just psühholoogilise kriisi või depressiooni tõttu. Enesetappu lõppfaasi võib käsitleda õnnetusjuhtumina, mil kokku langevad eriolukorrad, kus inimese sisemised reservid on ammendunud (haigus, üle jõu käiv töö, psühhotrauma, elujõu nappus).
Enesetappude tüübid: altruistlik enesetapp, egoistlik enesetapp, anoomiline enesetapp.
Enesetapu põhjuseid
Inimesed, kes teevad enesetapu, pole alati depressioonis või halvas olukorras – mõnikord panevad filosoofilised arusaamad elust inimese enesetappu teostama, et kogeda seda, mis tuleb pärast elu. Paljud inimesed usuvad, et elu Maal ei ole lõpp ja surm on ainult hirmus teistele, kuna ühiskond on öelnud neile, et surma tuleb karta.
Psühholoogilised tegurid
Enesetapu näol on tegemist kompleksse fenomeniga. Omadused, mis võivad suurendada suitsiidiriski:
Ajalugu
Põhjarahvastel oli enesetapp loomulikuks vanade inimeste lahkumise viisiks. Rändrahvaste puhul jäädi lihtsalt maha. Paiksete puhul mindi suguvõsa juurest eemale. Vahel palus ka näiteks isa, et lemmikpoeg tema surmaks.
Antiikajal vaadeldi enesetappu kui väärikat ja loomulikku viisi elust lahkumiseks. Inimene tegi enesetapu otsuse, kutsus kokku sõbrad ja korraldati pidu. Seejärel võttis ta mürki.
Idamaades oli enesetapp vapruse märk. Seda nimetatakse harakiriks, mis tähendab kõhuõõne avamist. Kuigi mitte väga levinult, kasutatakse seda meetodit ka praegu veel. Ristiusk ja islam on enesetappu alati tauninud. Seda tehti salaja, varjates seda piinlikkusega ja teadmisega, et teed suurt pattu. Enesetapp oli kuritegu. Inimene sai kohtu poolt karistada ka enesetapukatse eest. Karistati ka juba enesetapu sooritanud ja surnud inimest. 18. sajandi Euroopas veeti enesetapuohvrit avalikult mööda tänavaid, osadel võeti pead maha, visati metsikute loomade kätte või riputati pea alaspidi üles. Tavaliselt visati enese tapnu keha kanalisatsiooni või löödi oda läbi südame ja heideti teepervele ning kaeti seejärel kividega. Lisaks sellele sunniti leinajaid oma kodust lahkuma ilma ühegi asja ja varata.
Kriminaalse karistamise lõpetas esimesena Prantsuse revolutsioon, viimasena Inglismaa 1861 ja Portugal 1864. 19. sajandil tekkis uskumus, et enesetapp on põhjustatud geneetilistest mõjudest. Leinajate nimed olid kirjas ja nende vara väärtus langes. Kuigi 20. sajandil heideti geneetilise soodumuse teooria kõrvale, säilis stigma sellegipoolest. Tänapäeval on enesetapu olemust selgitada püüdvad geneetilised uuringud taas päevakorral, kuid tulemuste rakendamine kannab teist eesmärki.
Osana psühholoogilisest sõjast on läbi viidud ka enesetapurünnakuid. Selle tuntumate näidete seas on kamikaze ' d ehk surmalendurid, kes teenisid teise maailmasõja ajal Jaapani lennuväes ja rammisid lõhkeainelastis lennukiga vastase sihtmärke, hukkudes ise koos lennukiga. 20. sajandi lõpul on esile kerkinud ka terroristlikud ensesetapurünnakud, mille seast tuntuimad on 11. septembri terrorirünnakud.
Enesetapud Eestis
Endises Nõukogude Liidus kuulus enesetapp keelatud teemade hulka. Esmakordselt avalikustati teadlaste jaoks andmed enesetappude kohta Gorbatšovi perestroika ajal. Enne seda käsitleti enesetappu raske vaimuhaigusena. Definitsiooni kohaselt oli enesetapp enesekaitse instinkti väärastuse kõige raskem vorm, kus elu säilitamise tung asendub elu hävitamise tungiga. Peamised diagnoosid, mis suitsiidse käitumisega inimesele pandi, olid skisofreenia ja maniakaal-depressiivne psühhoos.
Eestis tehtud uurimus aastate 1979–1999 kohta näitas, et rohkem kui kolm neljandikku enesetapjatest kasutas poomist. Poomine on kõige sagedamalt kasutatud nii meestel kui naistel, kuid sagedamini meeste hulgas. Vähem kui 10 protsenti enesetapjatest kasutab vahendina tulirelvi, kuigi tulirelvade kasutamine on võrreldes varasema ajaga suurenenud. Tulirelva kasutavad sagedamini noored ja mehed, eelkõige eesti rahvusest mehed. Enesemürgitamine on sageduselt kolmas meetod. Seda eelistavad enam naised kui mehed. Naiste hulgas ongi enesemürgitamine sageduselt teine.
Enesetapu mõiste
Enesetapu tarvilikke ja piisavaid tingimusi on raske välja tuua, muu hulgas sellepärast, et sõna tavatarvitust mõjutavad moraalsed hinnangud. Õilsatel eesmärkidel sooritatud enesetapmist hea meelega enesetapuks ei nimetata. Kui aga õigustatavaks peetavat enesetapmist ei taheta enesetapuks nimetada, siis ei ole küsimust enesetapu moraalsest õigustatusest võimalik sõnastada.