Metafüüsika_7
Olevat öeldakse mitmeti
V 7 algab sattumusliku ja iseenesest oleva eristusega, mis ongi predikatsiooni tüüpide eristus. Seejärel tuleb jutuks sattumuslik olemine, ja see on jutt sattumuslikest predikatsioonidest. Sellepärast võiks arvata, et kui nüüd läheb iseenesest olevale, siis ka olemuslikele predikatsioonidele. Aga öeldakse hoopis: "iseenesest olevaks aga öeldakse kõiki neid, mida tähistavad predikatsioonikujud [või: mis tähistavad predikatsioonikujusid]; sest nii mitmeti kui neid öeldakse, nii mitmeti olemine tähistab. Kuna aga preditseeritavatest mõned tähistavad seda, mis [see] on, mõned mingisugust, mõned mingipaljut, mõned suhtes olevat, mõned tegevust või talumist, mõned kus olevat, mõned millal olevat, siis igaühe puhul neist tähistab olemine sedasama mis igaüks neist." (1017a22–27) Need, mis tähistavad predikatsioonikujusid või mida tähistavad predikatsioonikujud, on eri kategooriatesse kuuluvad asjad, ja need on Aristotelese järgi iseenesest, ja nende kohta ta ütleb lihtsalt "on" ilma öeldistäitega, nii et jutt on olemasolemisest, ja see "on", mis esineb olemuslikus predikatsioonis, ei puutu üldse asjasse. Ent sel juhul ei ole õiget vastandust enne käsitletud sattumusliku olemise ja siin käsitletava iseenesest olemise vahel. Osaline lahendus oleks niisugune. Nagu nähtub VII 6, ei vastanda Aristoteles sattumuslikku ja iseenesest olevat ainult predikatsiooni puhul, vaid ütleb ka ühenduse järgi öeldu, näiteks muusalise inimese kohta, et sellest räägitakse sattumuslikult, ning ühenduseta öeldu kohta, et sellest räägitakse iseenesest. Seega saab sattumuslikust olemisest rääkida nii predikatsiooni "on-i" kui ka olemasolu "on-i" puhul. Need väljendid on omavahel vastavuses, sest muusaline inimene on (sattumuslikult) olemas siis ja ainult siis, kui on olemas inimene, kes on (sattumuslikult) muusaline. Aristotelese näidetes alguses (1017a8–13) on tegu sattumusliku predikatsiooni-"on-iga", aga a18 on kahtlemata tegu olemasolu-"on-iga" ("mittevalge on"). Kokkuvõtte (a19–22) alguses jääb mulje, nagu oleks tegu olemasolu-"on-iga", kuigi jätku ei saa mõista ilma predikatsioone silmas pidamata. Christopher Kirwan oletab oma kommentaaris (lk 145), et Aristoteles ei pannud grammatiliste tarindite erinevust tähele, sest mõned näited on selles suhtes kahemõttelised. Näiteks ho mousikos anthrōpos estin võib tähendada kas 'muusaline inimene on [olemas]' või 'muusaline on inimene'. Aga igatahes ei omistanud Aristoteles sellele erinevusele filosoofilist tähtsust ning selline kahemõttelisus ei mõjuta esimese lõigu sisu. Nüüd saab esimese ja teise lõigu vastandust tõlgendada nii, et esimesel juhul on jutt sattumuslikust olemasolu-"on-ist" (ühenduse järgi öeldu puhul) ja teisel juhul iseenest oleva olemasolu-"on-ist" (ühenduse puhul). Tundub, et Aristoteles näebki V raamatu 7. peatükki nii, kui ta VI 2 alguses nimetab seal käsitletud nelja olemise liiki lihtsalt (haplōs) oleva juhtumitena (1026a33–b2): "Aga kuna lihtsalt öeldavat olevat öeldakse mitmeti, millest üks oli sattumuslik, teine tõene, ja mitteolev väärana, nende kõrval aga on predikatsiooni kujud [kategooriad] (nagu näiteks miski, mingisugune, mingipalju, kuskil, millalgi, ja kui miski muu niimoodi tähistab), edasi nende kõrval kõik võimalikkuses ja tegelikkuses, siis öeldakse olevat mitmeti." Sest "lihtsalt olev" vastandub tavaliselt "üks või teine olemisega", et näidata, et öeldistäidet pole tarvis. Aga vaevalt oleks Aristoteles saanud V 7 "on-i" tähendustest rääkides saanud unustada koopulat, ja sattumuslikku olevat käsitledes räägibki Aristoteles ka sattumuslikust koopulast. Faktiliselt võtab ta seda "on-i" ekvivalentsena sattumusliku olemasolu-"on-iga". Puudu on jutt olemusliku predikatsiooni koopulast. Siin on ahvatlev kasutada G. E. L. Oweni ("Aristotle on the Snares of Ontology") spekulatsiooni: Aristoteles võrdsustab ka iseenesest oleva predikatsiooni-"on-i" iseenesest oleva olemasolu-"on-iga". Aga kuidas saab neid "on-e" samastada? Et selgitada, milles üht või teist liiki mittesattumusliku oleva olemine (olemasolemine) seisneb, tuleb selgitada, mis liiki asi see on. See on faktiliselt asja osaline või täielik defineerimine. Näiteks selleks, et lävi oleks (olemas), peab ta olema selles-ja-selles asendis, ja see ongi läve definitsioon (VIII 2, 1042b25–28): "niisiis on selge, et "on" öeldakse samamitmeti: sest [miski] on lävi sellepärast, et ta niimoodi asetseb. ja selle olemine tähistab selle niimoodi asetsemist." Selle spekulatsiooni kasuks räägib kolm kaalutlust. Üks on see, et Aristoteles seob kogu aeg selle, mis on mingi asja puhul olemine ehk mis on see asi olemine, sellega, mis asi see on. Tundub, et see sulatab olemasolu-"on-i" kokku koopulaga iseenesest oleva predikatsioonis. Teine kaalutlus on see, et see seletaks V 7 ülesehitust. Kolmas kaalutlus on see, et see selgitaks, miks Aristotelesele nähtavasti tundus ilmne, et olemine (olemasolu) on eri kategooriate puhul erinev: kui öeldakse, mis eri kategooriatesse kuuluvad asjad on, siis öeldakse igal juhtumil midagi erinevat. Ilmne raskus on see, et siis peaks olemise liike olema palju rohkem kui kategooriaid. Aga võib-olla annab vastata, et Aristotelest huvitavad ainult kõige üldisemad olemise liigid, ja kõik olemise viisid langevad mõnda neist. Aristoteles väidab, et on viga arvata, et olemine ise on sugu, mille alla kõik kategooriad langevad (nt III 3, 998b22: "Aga ei üks ega olev ei saa olla olevate üks sugu: sest iga soo erisused peavad igaüks nii olema kui ka olema üks, aga võimatu on preditseerida soo liike omaste [οἰκείων] erisuste kohta või sugu ilma tema liigita, nii et kui üks või olev on sugu, siis ükski erisus ei ole üks ega olev."; Teine analüütika II 7, 92b14; Michael Loux (Aristotle on the Transcendentals. – Phronesis, 18, 1971, lk 225–239) selgitab seda argumenti.) Võib vaielda, kas see vastus lahendab raskuse. Aristotelese õpetus, et oleva liike on sama palju kui kategooriaid, leidub töödes, mis on palju varasemad kui "Metafüüsika" 7. ja 8. raamat, aga alles VIII 2 on mingi seletus, mis need oleva liigid on ja kuidas nad tekivad. Seal küll öeldakse, et need tekivad sellepärast, et asjadel on erinevad definitsioonid, kuid definitsioonis ei rõhutata mitte sugu, vaid liigierisust. Kui tahta näidata, et olemise liike on sama palju kui kategooriaid, tuleb rõhutada sugu ning viidata sellele, et kategooriad on kõrgeimad sood. Aga VIII 2 järgi definitsioon ei sisaldagi sugu, mittesubstantsidest pole juttu ning lihtsalt tehakse järeldus, et olemisel on väga palju sugusid. Nii et sellest peatükist meie spekulatsioon kuigi palju tuge ei saa. Seal küll seotakse definitsiooni-"on" ja olemasolu-"on", kuid see seos põhineb suuresti VII raamatus esimest korda esitatud kaalutlustel. Võib-olla nägi Aristoteles sarnast seost algusest peale, aga igatahes pole sellest jälgi.