cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uus Ühtsus
Ajalugu
2018. aasta aprillis, enne 2018. aasta Läti parlamendivalimisi, moodustas erakond Ühtsus valimisliidu Uus Ühtsus (erakond ise on endiselt registreeritud Ühtsusena) koos piirkondlike erakondadega Kuldīga Valla Eest, Valmiera ja Vidzeme Eest ning Tukumsi Linna ja Valla Eest [], millega juunis ühines ka Jēkabpilsi Piirkondlik Partei.
Varem selle nimekirjas kandideerinud Ühtsuse eelmine partner Latgale Partei ei olnud esialgu kindel, kas liituda valimisliiduga, kuna üks partei fraktsioon toetas partnerlust Läti Regioonide Ühendusega. Lõpuks allkirjastasid Latgale Partei ja Uus Ühtsus juulis koostöölepingu. Nimekirjaga liitumise pakkumist laiendati ka liberaalsele erakonnale Liikumine Poolt! ja vasaktsentristlikutele Progressiividele, kuid lõpuks mõlemad keeldusid.
Kuigi JV nimekirjal läks 2018. aasta valimistel kehvasti, ületades viieprotsendise künnise vaid 1,7% võrra ja tõustes vastvalitud seimi väikseimaks erakonnaks, siis Uue Konservatiivse Partei ja KPV LV peaministrikandidaatide ebaõnnestumine 2019. aasta jaanuari alguseks kutsus valitsus Läti presidenti Raimonds Vējonist üles pakkuma võimalust Uue Ühtsuse kandidaadile, endisele Euroopa Parlamendi liikmele Krišjānis Kariņšile. 2019. aasta 23. jaanuaril kiitis seim heaks Kariņši valitsuse, kuhu kuulusid Uus Ühtsus, Uued Konservatiivid, KPV LV, Arengule! Poolt! ja Rahvuslik Liit. Lisaks peaministritoolile olid valimisliidu käes ka välisministri ja rahandusministri portfell.
Luturmuiža mõis
Luturmuiža mõis (saksa keeles Adsel-Luttershof) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Zvārtava vallas Stepi külas.
Ajalugu
Algselt oli see mõis Koivaliina kiriku omand. Aastal 1625 kinkis Gustav II Adolf selle valduse kammerjunkur Peter Sparrele. Aastal 1682 omandas mõisa Sigrid Horn (Sparre lesk). Mõisate reduktsiooni käigus liideti see valdus Koivaliinaga. Kuna Koivaliina kirikumõisale ei kuulunud talupoegi ja sel puudus reaalne sissetulek, siis allutati osa selle mõisa sissetulekust Rootsi ajal kirikuõpetajale. Tol perioodil oli mõisa saksakeelne nimi Swentschisken-Kleinhof.
Conductus
pisi|[[Perotinuse conductus "Beata viscera" Wolfenbütteli käsikirjast 1099, 1200 paiku]] pisi|Conductus "Luget Rachel": A ja B on cauda, Б on süllaabiline lõik pisi|Kolmehäälne conductus "Salvatoris hodie", Notre-Dame'i koolkond, 13. sajand Conductus (ladinakeelsest sõnast conducere 'saatma') on keskaja muusikas saatelaul, vaimuliku laulu tüüp, mis võis missal saata lugeja liikumist lugemispuldi juurde või muid tegevusi. Mitmehäälsuse muusika vormidest on ta esimene mitteliturgiline vorm, mille tekst ega viis ei pärine gregooriuse koraalist.
Luturmuiža mõis
Ajalugu
Hiljem läks mõis Delwigite valdusse. Aastal 1799 panditi see George Mengdenile. Too müüs aastal 1800 mõisa 17 800 taalri eest Magnus Johann Scotusele, kes selle sisuliselt Zvārtava mõisa kõrvalmõisaks muutis.
Aino Paal
Ta lõpetas aastal 1946 Türi Aiandustehnikumi ja aastal 1951 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Luturmuiža mõis
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 5/8 adramaad, sellele allus 124 mees- ja 132 naishinge.
Conductus
Ajalugu
Conductus hakkab muusikavormina kujunema 12. sajandil, arvatavasti St. Martiali koolkonna rüpes, olles esialgu ühehäälne värsstekstiga mitteliturgiline laul, mis hiljem kujunes kuni neljahäälseks. 12. sajandi käsikirjades kohtab seda sõna protsessiooni saate kontekstis. Sajandi algupoolel on conductus hümni või sekventsi kahehäälne töötlus, omaette žanrina kujuneb ta välja 12. sajandi lõpuks ja conductuse hiilgeaeg jääb ajavahemikku 1175–1235. Umbes aastal 1300 ja ars nova algusperioodil on conductus veel käibel, kuid uut muusikat ses žanris enam ei looda ja žanr hääbub.
Aino Paal
Ta hakkas sportima 1942, suusatama 1946. Treenis 1948–1952 Feliks Parre ja Erna Abeli juhendamisel, hiljem harjutas omapäi.
Luturmuiža mõis
Mõisa suurus
Aastal 1627 oli mõisa suurus üks adramaa, reaalselt hariti aga 1 ja 1/4 adramaad maad. Aastal 1641 oli adramaid 4 ja 1/2, aastal 1688 aga 3 ja 7/8 ning aastal 1734 vaid 2 ja 1/2. Aastal 1758 oli mõisa suurus 3 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 3 ja 11/20 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 40/80, lisaks allus mõisale 4 ja 24/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Aino Paal
Võitis 1947–1962 Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises individuaalselt 3 kulda, 3 hõbedat ja 4 pronksi ning teatevõistluses 5 kulda, 1 hõbeda ja 2 pronksi, mäesuusatamises 1 kulla, 2 hõbedat ja 1 pronksi ning kombineeritud kahevõistluses (slaalom + 5 km) pronksi.
Töötas 1951–1953 TRÜ suusaspordikateedris laborandina, Tartu 3. Keskkoolis kehalise kasvatuse õpetajana ja Kalevi LNSK-s suusatreenerina, 1953–1957 TRÜ kehalise kasvatuse ja spordi kateedri õppejõuna, 1958–1963 Võru ja 1963–78 Viljandi LNSK-s suusatreenerina ja 1978–1985 Tartu 8. Keskkoolis kehalise kasvatuse õpetajana.
1985–1998 oli Paal TÜ Maarjamõisa haigla neuroloogiaosakonnas ravivõimlemisinstruktor ning 2001–2010 Tartus Ropka-Karlova Päevakeskuses võimlemisringide juhendaja.
Jackie Shroff
Jai Kishan Kakubhai Shroff (hüüdnimega Jackie Shroff, sündinud 1. veebruaril 1957) on India näitleja.
Aino Paal
Õpilasi: Urmas Müür.
Jackie Shroff
Jackie Shroff on mänginud rohkem kui 220 filmis. 2017. aastal andis Invertise ülikooli talle panuse eest India kinosse audoktori kraadi.
Conductus
Muusika
Erinevalt teistest Notre-Dame'i koolkonna polüfoonia vormidest motetist ja organumist rajaneb conductus rütmilisele ladinakeelsele vaimulikule või ilmalikule luuletekstile, mis tingib hoopis teise muusikalise väljenduse kui eelnimetatutel. Tenori meloodiaks on laen rüütlilaulust või uuslooming, tekst on lüüriline ja stroofilise ehitusega. Mitmehäälset conductust iseloomustab discantus-faktuur ja noot noodi vastu tehnika – tenor on süllaabiline ja kõik hääled liiguvad rangelt rütmiseerituna selle kohal (anakronistlik väljend oleks 'akordiliselt'). Stroofilõppudes on sageli melismaatiline tekstita lõik cauda (ladina keeles 'saba'). Juhul kui tenor on melismaatiline, siis meenutab conductuse faktuur Perotinuse stiilis organumi ülahäälte põimumist.
Conductus eristub teistest Notre-Dame'i koolkonna žanridest veel sellega, et siin puudub cantus prius factus 'enne loodud hääl', see tähendab, et muusikaliselt on võimalik kõigi häälte vaba komponeerimine. Komponeerimise tehnika oli arvatavasti siiski traditsiooniline – esimesena loodi või laenati tenor ja selle peale komponeeriti 1–3 ülahäält. Conductuse homofooniline faktuur on suure tõenäosusega olnud üheks lähtepunktiks Madalmaade vokaalpolüfoonia arengule.
Johannes Perker
Johannes Theodor Gottfried Perker (eesnimed ka Hans Theodor Gottfried; 3. veebruar 1892 Kuressaare – 5. mai 1964) oli Eesti arst.
Ta õppis 1912–1918 ja 1920–1924 (lõpetas) Tartu ülikooli arstiteaduskonnas, Korporatsioon Fraternitas Estica liige.
Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, 1923 teenis 2. Jalaväerügemendis (sanitaarleitnant), oli 1925–1928 arst Haapsalus ja Lääne maahaigla juhataja, 1928–1934 Paide haigla ja ambulatooriumi kirurg, alates 1934 sisehaiguste arst ja neuroloog Pärnus. 1941 asus järelümberasujana Saksamaale.
Poni
thumb thumb|Hobune ja poni Poni (Equus ferus caballus) on hobune, kelle turjakõrgus täiskasvanuna on alla 147 cm. Ponidel on spetsiifiline, hobustest erinev kehaehitus. Tihti on ponidel paksemad lakk, saba ja karvastik, proportsionaalselt lühemad jalad, laiem kere, jämedam kael ja lühem pea. pisi|left|Kaks [[Garrano hobune|Garrano hobust võitlemas. Garrano on Portugalist pärit Ibeeria hobuse tõurühma kuuluv ponitõug]]
Saaremaa VK
Saaremaa VK oli aastatel 2017–2021 Saaremaal tegutsenud Eesti võrkpalliklubi, mis osales Eesti meistri- ja karikavõistlustel, Balti liigas ning samuti tugevuselt kolmandas eurosarjas, CEV Challenge Cupil.
Merike Saks
Merike Saks (sündinud 14. jaanuaril 1976 ) on Eesti riigiametnik.
Saaremaa VK
Ajalugu
Kohe esimesel aastal võideti Võrkpalli Balti liiga, Eesti meistrivõistlused ning Eesti karikavõistlused.
Merike Saks
Perekond
Rainer Saks on tema abikaasa.
Saaremaa VK
Ajalugu
Saaremaa VK on esimene Eesti võrkpalliklubi, mis on teeninud preemia eurosarjas.
4. ja 5. märtsil 2020 Saaremaal peetud kaks võrkpalli eurosarja Challenge Cupi veerandfinaali, kus Saaremaa VK vastaseks oli Powervolley Milano, on seotud ka 2020. aasta koroonaviirushaiguse pandeemiaga Eestis.
Andrea Bocskor
pisi Andrea Bocskor (ungari keeles Bocskor Andrea; ukraina keeles Андрея Гейзівна Бочкор; sündinud 11. augustil 1979 Berehoves Berehove rajoonis Ukrainas) on Ungari poliitik.
Ta on aastast 2014 Euroopa Parlamendi liige. Ta on parlamendi kultuuri- ja hariduskomisjoni aseesimees ja kuulub ELi-Ukraina parlamentaarse assotsieerimiskomitee delegatsiooni.
Bocskor on Fideszi liige.
Bocskor on sünnijärgne Ukraina kodanik. Ta on esimene Ukraina kodanikust Euroopa Parlamendi liige.
Veli Lošinj
pisi|Veli Lošinj Veli Lošinj (itaalia keeles Lussingrande) on küla, mis asub Lošinji nimelisel saarel Horvaatia maakonnas Primorje-Goras.
Toominga-lehetäi
Toominga-lehetäi (Rhopalosiphum padi) on nokaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukat on ka Eestis.
Hommikusöök
pisi|Euroopa hotellides pakutav hommikusöök (continental) pisi|Inglise hommikusöök: praemuna ja -vorstikesed, peekon, seened, oad, küpsetatud tomat, röstsai Hommikusöök ehk hommikueine on päeva esimene söögikord, mida tavaliselt süüakse hommikul pärast ööunest ärkamist ja enne päeva põhitegevuste alustamist.
Traditsioonilised hommikusöögiks söödavad toidud varieeruvad regiooniti, kuid Lääne kultuuris kuuluvad sinna hulka tihti teraviljatooted (hommikusöögihelbed, puder, sai/leib katetega, ka röstitult), pannkoogid, vorstikesed, peekon, praemuna. Juuakse piima, puuviljamahla, teed ja kohvi.
Juri Tšesnokov
Juri Tšesnokov (22. jaanuar 1933 Moskva – 30. mai 2010 Moskva) oli vene võrkpallur ja treener.
Tšesnokov tuli NSV Liidu koondise ründajana olümpiavõitjaks Tōkyōs 1964. aastal, kaks korda maailmameistriks ja kaheksa korda Nõukogude Liidu meistriks.
Aastail 1970–1976 oli ta Nõukogude Liidu meeste võrkpallikoondise treener.
Tema abikaasa Galina Tšesnokova oli samuti võrkpallur.
Viktor Korrovits
Viktor Korrovits (sündinud 16. septembril 1945 Tartus) on Eesti füüsik, terminoloog ja endine poliitik.
Ta lõpetas aastal 1969 Moskva Riikliku Ülikooli. Aastal 1975 kaitses ta füüsika-matemaatika kandidaadi väitekirja.
Viru Kiri
Viru Kiri on Torontos alates 1978. aastast ilmuv eestikeelne ajakiri, mida annab välja Virulaste Koondis Torontos.
Toimetaja on Elna Libe.
Ajakiri ilmub üks kord aastas. Ajakiri ei ilmunud aastatel 1979–1980, 1982–1983, 1985–1987, 1989–1990, 2008.
Huma jõgi
thumb|Varajastel kaartidel (1773) oli Huma jõe nimi Houmar ning selle ümbruse nimi Houmari. Huma jõgi (呼玛河 Hūmǎ Hé) on jõgi Hiinas Heilongjiangi provintsis Da Hinggan Lingi ringkonnas, Amuuri lisajõgi.
Jõgi saab alguse Suur-Hinganist, voolab Linhaist möödudes põhja suunas, pöördub Tahest möödudes itta ning seejärel kagusse. Ta suubub 10 km Humast allavoolu Amuuri. Suudme koordinaadid on 51°37′ N, 126°42′ E.
Huma jõgi on tähtis keta kudemispaik.
Vene-Mandžu piirikonfliktide ajal oli jõe nimi Kamora või Houmar.
Birgit Nilsson
pisi| Märta Birgit Nilsson (17. mai 1918 – 25. detsember 2005) oli rootsi ooperilaulja, sopran.
Ta asutas fondi, mille varadest antakse alates 2009. aastast välja miljoni USA dollari suurust Birgit Nilssoni auhinda.
Birgit Nilssoni on kujutatud 2016. aastal käibele lastud Rootsi 500-kroonisel pangatähel.
1966. aastal pälvis ta Léonie Sonningi muusikaauhinna.
Rõngaspüüton (perekond)
Rõngaspüüton (Bothrochilus) on maoperekond.
Klassifikatsioon
Rõngaspüütonite perekonda oli roomajate andmebaasis, seisuga 21.12.2013, liigitatud üksainus maoliik :
Varem (kuni aastani 1993) kuulus rõngaspüüton liigina maoperekonda Liasis.
Käesoleval ajal (seisuga juuni 2014) klassifitseeritakse rõngaspüütonite perekonda roomajate andmebaasis järgmised maoliigid, kes varem olid liigitatud maoperekonda Leiopython:
Levila
Need keskmist kasvu kägistajamaod elavad  Austraalias, Indoneesias ja Paapua Uus-Guineas.
Bothrochilus boa on levinud Bismarcki saarestikus, Uus-Britannia, Uus-Iirimaa, Lavongai ja Saalomoni saartel ning nende väiksematel lähisaartel.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artikleid fr:Bothrochilus boa seisuga 21.12.2013. ja fr:Bothrochilus seisuga 05.06.2014.''
Sügavus
Sügavus on mingi objekti põhja kaugus selle pealispinnast; enamasti mõõdetakse sügavust mingis konkreetses punktis.
Geograafias on oluline veekogude sügavus: veekogu iseloomustavad näiteks selle suurim sügavus ja keskmine sügavus, sama sügavusega punkte veekogu põhjas ühendab aga mõtteline samasügavusjoon. Matemaatikas ja tehnikas käsitletakse sügavust sageli ühe mõõtmena koos pikkuse ja laiusega või neile vastandatult.
Visuaalset võimet tajuda maailma kolmemõõtmelisena nimetatakse sügavustajuks.
Mõnes kontekstis räägitakse sügavusest ka kujundlikult, näiteks kui arvutigraafikas peetakse silmas värvi sügavust või finantsturgude analüüsis turusügavust.
Regionaalpoliitika
Regionaalpoliitika on riigivõimu tegevus eesmärgiga mõjutada eri piirkondade majandusarengut (regionaalarengut) võrdsete majanduslike võimaluste loomise, infrastruktuuri arendamise, töökohtade loomise ja inimeste mobiilsuse kasvatamise abil. Regionaalpoliitika hõlmab nii teadlikku harupoliitikate regionaalse mõju suunamist kui ka täiendavaid regioonide arendamisele suunatud tegevusi.
Regionaalpoliitikale pandi alus 1920. aastate lõpus Suurbritannias ja Saksamaal, kus regionaalpoliitikat kasutati loodusvarade efektiivsema kasutuse planeerimiseks. 1929. aasta ülemaailmne majanduskriis ja hilisem teine maailmasõda sundisid riike edaspidi rohkem majandustegevusse sekkuma, et regionaalseid erinevusi vähendada. 1930. aastatel soodustati näiteks Suurbritannias ettevõtete asumist kõrge tööpuudusega aladele, et muuta piirkondade vahelisi majanduslikke erinevusi ühtlasemaks. Tulemuseks oli arusaam, et regionaalpoliitika on kasulik kogu riigi arengule ja majandusele. Seda arusaama rakendati sõjajärgses Euroopas laialdaselt kuni uue 1970. aasta majanduskriisini.
Regionaalpoliitika vajadus seisneb asjaolus, et majanduslik tegevus on ruumis ebavõrdselt jaotunud ning selle tagajärjel on tekkinud selgesti nähtavad lahknevused jõukuses, rahvastiku ja majanduse tiheduses ning regionaalsete ja rahvuslikes majanduste struktuuris. Regionaalpoliitika ja selle olemuse üle arutletakse viimastel kümnenditel palju, kuna majandusliku kasvu ebaühtlane ruumiline jaotus on pärast viimast 2008. aasta majanduskriisi veelgi suurenenud, eriti riikidesiseseid erinevusi vaadates. Kuigi sissetulekute ebavõrdsus 1990–2000 perioodil riikide vahel on vähenenud, siis riikide sees on see märkimisväärselt suurenenud.
On erinevaid regionaalse arengu teooriaid (neoklassikaline, keinslik, evolutsioonilised, tsüklilised, marksistlikud, üleminekuteooriad jpt), mis seletavad regionaalsete erisuste teket. Sellega seotult on ka erinevaid regionaalpoliitika lähenemisi, mis peaksid aitama regionaalseid erinevusi vähendada.
Regionaalpoliitika muutunud kontekst
Majanduses toimunud muutused 20. sajandi teisel poolel on märkimisväärselt muutnud kohaliku ja regionaalse arengu konteksti. Globaliseerunud ja teadmusmahukam majandussüsteem on suurendanud regioonidevahelist ebavõrdsust, kuna globaliseerumine on avanud ka kõige ääremaalisemad piirkonnad konkurentsile. Konkurents on sundinud ettevõtteid, paikkondi ja regioone kohanema uute majandustingimustega, kuid paljud piirkonnad pole olnud suutelised globaliseerumisest tingitud protsessidega kohanema.
Varem 20. sajandil on regionaalse arengu poliitikad keskendunud infrastruktuuri investeeringutele ja ülevalt alla poliitikatele, mis põhinesid peamiselt piirkonna industrialiseerimisel. Usuti, et ligipääsu parandamine on lahenduseks mahajäänud piirkondadele. See tähendas näiteks kiirteede, veejuhtmete, torujuhtmete, telefoniliinide jms ehitamist. Ülevalt-alla industrialiseerimine tähendas suurte firmade meelitamist piirkondadesse, kus oli nõrk tööstusstruktuur. Selline industrialiseerimine kombineerituna muude arengupoliitikatega on olnud mõnel juhul edukas, nt Kagu-Aasia riikides, aga läbikukkumisi on olnud rohkem kui edulugusid.
Traditsiooniliste kohaliku ja regionaalse arengu poliitikate läbikukkumisel on olnud mitmeid põhjuseid: ebapiisav haridus ja oskused kohapeal, nõrk kohalik majandusstruktuur, sobimatu sotsiaalne ja institutsiooniline kontekst. Lisaks peetakse enamiku traditsiooniliste arengupoliitikate veaks asjaolu, et üritati aru saada, mis oli n-ö piirkonna arengu pudelikael, et see siis eemaldada, mille järel pidi eeldatavasti tulema jätkusuutlik areng. Lisaks on olnud tendents kopeerida standardiseeritud nn "edukaid" poliitikaid, arvestamata majanduslikku, sotsiaalset, poliitilist ja institutsionaalset konteksti. Poliitikad, mis ühes piirkonnas olid edukad, ei osutunud teistsuguses majanduslikus, poliitilises, sotsiaalses ja institutsioonilises keskkonnas toimivaks. Lisaks võõrandasid ülevalt-alla poliitikad kohalikku elanikkonda oma piirkonna arendamisest, kuna neil polnud sõna- ega otsustusõigust oma tuleviku üle.
Põhilised kohaliku ja regionaalse arengu ning traditsiooniliste ülevalt-alla poliitikate erinevused on toodud järgmises tabelis (Pike 2006 järgi):
Regionaalpoliitika Eestis
Nõukogude perioodil oli regionaalpoliitika sisuliselt olematu. Pärast taasiseseisvumist tuli Eesti riigil toime tulla suurenenud regionaalsete erinevustega. Kuigi kohalikud omavalitsused ei suutnud 1990. aastate alguses oma arenguprobleeme ise lahendada, polnud regionaalpoliitika ja mahajäänud piirkondade aitamine uue valitsuse prioriteet. Peamine eesmärk oli ettevõtluse arendamine, teised prioriteetsed valdkonnad nagu puudulik infrastruktuur ja teenuste vähene kättesaadavus maapiirkondades jäeti kõrvale, peamiselt rahaliste vahendite puudumise tõttu.
1994–1998 toimus Eesti regionaalpoliitika euroopastumine. Lisaks riigieelarvele finantseeriti regionaalpoliitika elluviimist mitmetest Euroopa Liidu fondidest. Loodi uusi regionaalse programme, mis olid kindlatele regioonidele suunatud, et arenguerinevusi ja regionaalprobleeme vähendada. Rahajagamise vastutus anti maakondadele, kes vahendasid seda kohalikele omavalitsustele. Maavalitsused vastutasid ka valdkonnapoliitikate koordineerimise eest, näiteks avalikud teenused, strateegiline planeerimine, turismi ja ettevõtluse arendamine. Seega regionaalpoliitikaga seotud otsused ja finantseerimine detsentraliseeriti.
1999–2004 muutusid riigi finantseeritavad regionaalpoliitika meetmed olematuks, kasutati enamasti Euroopa Liidu ühtekuuluvuspoliitika vahendeid. Regionaalpoliitikaga seotud otsustusvõim viidi maakonnatasandilt ära tagasi valitsuse tasemele ministeeriumidesse, vastupidi perioodile aastatel 1994–1998. Otsustamine viidi kohalikult tasandilt ära ja investeeringuotsused hakkasid sõltuma erakondlikust kuuluvusest. 2000–2001 kasutati enamus Euroopa Liidu fondide raha enam arenenud regioonides, sest enamikus kohalikes omavalitsustes polnud pädevaid töötajaid ja raha regionaalarengu projektide ettevalmistamiseks. See põhjustas ressursside kontsentreerumise rikkamatesse omavalitsustesse ning vaesemate omavalitsuste sõltuvuse välisest abist ja konsultatsioonist. Rahaliste vahendite tsentraliseerimine ja politiseerimine juba enne Euroopa Liiduga liitumist muutis kohalikud omavalitsused sõltuvaks keskvalitsuste otsustest.
Nausėdai
pisi Nausėdai (žemaidi Naudiedā) on küla Leedus Skuodase rajoonis Ylakiai vallas.
Külas on aastal 1954 asutatud raamatukogu ja Erkšva postkontor.
Aastal 1915 sündis külas Leedu esperantist ja mikrobioloog Adomas Vaitilavičius.
Czchów
Czchów (saksa keeles Weißenkirchen) on linn Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Brzesko maakonnas, Czchówi valla halduskeskus.
Ürikutes on Czchówi mainitud juba 13. sajandi algupoolel, Magdeburgi linnaõigused sai 1355. aastal. Czchów kaotas linnaõigused 1928. aastal ja sai need tagasi 2000. aastal.
Murujärv
Murujärv (ka Laanemetsa Murujärv) on järv Valgamaal Valga vallas, Aheru järvest edelas.
Ernst Gombrich
pisi| Ernst Gombrich (1975)
Murujärv
Järve pindala on 0,8 ha. Ümbritsetud õõtsikuga. Kuulub pehmeveeliste, segatoiteliste järvede hulka.
Järv on taimestikurikas ja sealt on kunagi leiud muu hulgas ka haruldast lamedalehist jõgitakjat.
Ernst Gombrich
Ernst Hans Josef Gombrich (30. märts 1909 Viin – 3. november 2001 London) oli Austria juudi päritolu Briti kunstiajaloolane, Briti Akadeemia liige, Londoni Ülikooli Warburgi Instituudi direktor (1959–1976).
Ta on paljude kultuuri- ja kunstiajalooliste tööde autor, neist tuntuim on 1950. aastal kirjastuses Phaidon ilmunud "The Story of Art" ("Kunsti lugu"), millest 16. väljaanne ilmus 1995. aastal ning mis on tõlgitud enam kui 30 keelde. Tuntud on ka kunstiteaduslik teos "Art and Illusion". Aastatel 1967–1986 ilmus neljaköiteline "Studies in the Art of the Renaissance" ('Renessansikunsti uuringud').
Päritolu, haridustee ja töökäik
Ernst Gombrich sündis Viinis Austria juudi peres, tema isa oli jurist, ema pianist. Gombrich lõpetas 1933. aastal Viini Ülikooli kunstiajaloo erialal. Tema õppejõudude seas olid tuntud kunstiajaloolased Hans Tietze, Karl Maria Swoboda, Josef Strzygowski ja Julius von Schlosser. Viimase juhendamisel kaitses ta doktoritöö Giulio Romano maneristliku arhitektuuri teemal. Töid avaldama hakkas ta 1930. aastal. 1935. aastal ilmus Austrias tema ajalooteemaline "Eine kurze Weltgeschichte für junge Leser" ("Väike maailma ajalugu noorele lugejale").
1936. aastal emigreerus Gombrich Suurbritanniasse, kus ta sai töökoha Aby Warburgi rajatud raamatukogus, mis 1933. aastal Inglismaale viidi (1944. aastal asutati selle baasil Londoni Ülikooli Warburgi Instituut). Aastatel 1959–1976 oli ta Warburgi Instituudi direktor. Põhitööd instituudis ühitas ta õppejõu tööga Londoni Ülikoolis: aastatel 1956–1959 oli Londoni Ülikooli kunstiajaloo ja 1959–1976 klassikalise traditsiooni ajaloo professor.
Raamatud
pisi|150px|Raamatu "[[The Story of Art" kaas]]
Isiklikku
Ta sai 1947. aastal Suurbritannia kodakondsuse. Tema poeg Richard Gombrich (sündinud 1937) on indoloog ja budoloog, kes on töötanud Oxfordi Ülikoolis professorina.
Biokiip
Molekulaarbioloogias on biokiibid sisuliselt miniatuursed laborid, mis suudavad läbi viia sadu või tuhandeid üheaegselt toimuvaid biokeemilisi reaktsioone. Biokiibid võimaldavad teadlastel kiiresti läbi sõeluda suurt hulka analüüsitavaid aineid erinevatel eesmärkidel alates haiguse diagnoosimisest kuni bioterrorismi agentide avastamiseni. Digitaalsetest mikrofluidilistest biokiipidest on saanud üks paljutõotavamaid tehnoloogiaid paljudes biomeditsiinilistes valdkondades. Digitaalses mikrofluidilises biokiibis on võimalik rühm (kõrvuti asetsevaid) mikrofluidilises reastuses rakke seadistada töötamaks andmekandjana, funktsionaalseteks operatsioonideks, aga ka vedelike dünaamiliseks transportimiseks. [[Pilt:Sarfus.DNABiochip.jpg|pisi|DNA biokiip (pildi autor: Nanolane)]]
Ajalugu
Biokiibi arengule pani aluse sensortehnoloogia. Üks esimesi kaasaskantavaid keemial põhinevaid sensoreid oli glass pH electrode, mille leiutas Hughes 1922. aastal. Järgnevatel aastatel viidi K+ sensor valinomütsiini kaasates õhukesse kilesse.
1953. aastal avaldasid James Watson ja Francis Crick oma avastuse nüüdseks tuntud kaksikheeliksi struktuuri kohta DNA molekulides ja panid sellega aluse geneetikauuringutele, mis jätkuvad tänase päevani. Sekveneerimise tehnika arendamine 1977. aastal Walter Gilberti ja Frederick Sangeri poolt (töötasid eraldi) võimaldas teadlastel lugeda otse geneetilist koodi, mis annab juhiseid valgusünteesiks. See uuring näitas, kuidas komplementaarse ühekordse oligonukleotiidi suundade hübridisatsiooni saaks kasutada kui alust DNA kaugseirele. Kaks täiendavat arengut võimaldasid tehnoloogiat, mida kasutatakse tänapäevastes DNA baasil tehtavates uuringutes. Esiteks, 1983. aastal Kary Mullise leiutatud polümeraasi ahelreaktsiooni tehnika, meetod võimendamaks DNA kontsentratsioone. See avastus tegi võimalikuks äärmiselt väikeste DNA koguste avastamise proovides. Teiseks, 1986. aastal Hoodi ja kaastööliste poolt kavandatud meetod, mis nägi ette DNA molekulide märgistamist radiomärgiste asemel fluorestseeruvate siltidega võimaldades nii hübridisatsioonikatsete optiliselt jälgimist.
1990ndate alguses arendati Stanfordi ülikoolis välja esimesed mikrokiibid. Esimesed biokiibid valmistati koostöös Affimetix'iga.
Mikrokiibi valmistamine
Mikrokiip – tihe kahemõõtmeline biosensorite võre – on määrava tähtsusega osa biokiibi platvormist. Tavaliselt on sensorid asetatud siledale substraadile, mis on kas passiivne (näiteks räni või klaas) või aktiivne ehk koosneb integreeritud elektroonikast või mikromehaanilistest seadmetest, mis aitavad signaalülekannetel toimuda. Sensormolekulide kovalentselt sidumiseks substraadi meediumile kasutatakse pinnakeemiat. Mikrorivide valmistamine on mittetriviaalne ning ka suur majanduslik ja tehnoloogiline künnis, mis võib lõpuks otsustada tulevaste biokiibiplatvormide edu. Esmane tootmisalane väljakutse on iga sensori asetamine kindlale positsioonile substraadil (tavaliselt ristkoordinaatides). Paigutuse saavutamiseks on olemas erinevad vahendid, kuid tavaliselt kasutatakse väikeste sensormaterjalist täpikeste ehk spottide asetamiseks kiibi pinnale robotiseeritud mikropipettimise või mikroprintimise süsteeme. Kuna iga sensor on unikaalne, saab samal ajal asetada vaid mõned spotid. Selle protsessi madal tootlikkus väljendub suurtes tootmiskuludes.
Fodor ja tema kolleegid töötasid välja unikaalse tootmisprotsessi, milles kasutatakse mikrolitograafia sammude seeriaid, et ühe nukleotiidi kaupa kombinatoorselt sünteesida sadu tuhandeid unikaalseid üheahelalise DNA sensoreid substraadil. Iga baastüübi kohta on vaja ühte litograafilist sammu, seega on kokku vaja nelja sammu iga nukleotiidide taseme kohta. Kuigi see meetod on väga võimas, kuna võimaldab luua palju sensoreid korraga, on see praegu teostatav vaid loomaks lühikesi DNA ahelaid (15–20 nukleotiidi). Usaldusväärsus ja kulufaktorid piiravad tehtavate litograafiliste sammude arvu. Lisaks sellele, valgussuunatud kombinatoorse sünteesi meetodid ei ole praegu võimalikud valkude või muude tundlike molekulide puhul. Nagu ülal mainitud, enamus mikrorivisid koosnevad ristkoordinaatides asetatud sensoritest. Sellist lähenemist kasutatakse peamiselt selleks, et kaardistada või "kodeerida" iga sensori koordinaadistik selle sensori funktsioonile. Sellistes massiivides olevad sensorid kasutavad tavaliselt universaalset signalisatsioonitehnikat (näiteks fluorestsentsi) tehes seeläbi koordinaadid nende ainsaks tunnusjooneks. Need massiivid tuleb teha rakendades seriaalset meetodit (st mitme järjestikuse etapi kaupa), et olla kindel, et iga sensor paigutatakse õigele positsioonile.
Alternatiiv seriaalsele meetodile on "Juhuslik" valmistamine, mille puhul sensorid pannakse kiibile suvalises positsioonis. "Juhuslik" valmistamine ei eelda tüütu ja kalli positsioneerimise meetodi kasutamist ning võimaldab kasutada isekoostatud metoodikaid. Sellise lähenemisviisiga saab toota suuri identsete sensorite partiisid ning seejärel ühendada ja koondada igast partiist võetud sensorid massiivi. Iga sensori identifitseerimiseks kasutatakse koordinaatidel mittepõhinevat kodeerimisskeemi. Sellist disaini demonstreeriti esmakordselt asetades suvaliselt söövitatud kiudoptilise kaabli aukudesse funktsionaliseeritud helmeid. Iga helmes oli unikaalselt kodeeritud fluorestsentsi signatuuriga. Sellisele kodeerimisviisile seab piirangu piisavalt paljude eristatavate värvikombinatsioonide puudumine.
Immunohistokeemia
pisi|Immunohistokeemia märgistab autonoomse [[sümpaatiline närvisüsteem|sümpaatilise närvisüsteemi neuronite aksonites üksikuid valke – türosiini hüdroksülaase (roheline)]] Immunohistokeemia (lühendina IHK) on antigeenide (nt valgud) tuvastamise protsess koelõikude rakkudes, kasutades antikehade spetsiifilist seondumist antigeenidele bioloogilises koes.
Immunohistokeemia on nimetuse saanud tüvest "immuno", mis viitab protseduuris kasutatud antikehadele ja tüvest " histo", mis tähendab kude (võrreldes immunotsütokeemiaga).
Õunapuu-lehekirp
Õunapuu-lehekirp (Cacopsylla mali, sünonüüm Psylla mali) on nokaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Immunohistokeemia
Immunohistokeemilist värvimist on laialdaselt kasutatud vähkkasvajates leiduvate ebanormaalsete rakkude diagnoosiks. Spetsiifilised molekulaarsed markerid on iseloomulikud kindlatele rakus toimuvatele sündmustele nagu näiteks vohamine või raku tahtlik surm (apoptoos). IHK on laialdaselt kasutusel ka teadusuuringutes, aidates aru saada biomarkerite levikust ja lokalisatsioonist ning erinevalt ekspresseerunud valkudest bioloogiliste kudede eri osades. Antikeha – antigeeni vastastikku seondumise visualiseerimist võib saavutada mitmel viisil. Enamikul juhtudel on antikeha konjugeeritud ehk seondunud ensüümi nagu peroksüdaas külge, mis võib katalüüsida värvi tootvat reaktsiooni. Antikeha võib samuti seonduda fluorofooride (näiteks fluorestseiin, rodamiin) külge.
Proovi ettevalmistamine
Visualiseerimisel on oluline sobivate antikehade kasutamine õigete antigeenide tuvastamiseks ja signaali võimendamiseks. Kriitilise tähtsusega on ka täielik proovi ettevalmistus koe morfoloogia säilitamiseks, koe ehituse ja sihtmärk epitoopide antigeensuse jaoks. See nõuab korralikke koekogumikke, fikseerimist ja sektsioneerimist. Tavaliselt kasutatakse fikseerimiseks paraformaldehüüdi. Sõltuvalt katse eesmärgist ja eksperimendiks vajaliku proovi paksusest lõigatakse huvipakkuvast koest viilud (4–40 µm). Võimalik on kasutada ka tervet kude, kuid vaid siis, kui kude ise pole väga paks ja on piisavalt aineid läbilaskev. Lõikamiseks kasutatakse tavaliselt mikrotoomi ja lõigud on kinnitatud alusklaasidele. Ujuvlõikude IHK kasutab lõike, mis ei ole kinnitatud. Need lõigud on tavaliselt vibreeriva mikrotoomiga valmistatud.
Õunapuu-lehekirp
Putukat on ka Eestis.
Immunohistokeemia
Proovi ettevalmistamine
Fikseerimise ja koesäilitusmeetodi tõttu tuleks läbi viia täiendavaid etappe, mis teevad epitoobid antikeha sidumiseks kättesaadavaks. Nendeks on näiteks deparafiineerimine ja antigeeni tuvastamine (mikrolaine meetod, ensüümi meetod, inkubeerimise meetod). Need etapid on tihti erinevuseks värvumise (spetsiifilise seondumise) ja mittevärvumise (kõikjale seondumise) vahel. Sõltuvalt koe tüübist ja antigeeni tuvastamise meetodist, tuleb endogeensed biotiinid või ensüümid mõnikord enne antikeha värvimist vastavalt kas blokeerida või kustutada. Erinevalt immunotsütokeemiast ei ole vaja kude enam läbistada, sest see on saavutatud viilutamisel mikrotoomiga proovi ettevalmistamisel. Proovi ühtlasemaks katmiseks kasutatakse pindpinevuse vähendamist puhastusainete (nagu Triton X-100) abil. Antikehad näitavad enamasti soodustatud sidumist spetsiifilise epitoobiga. Ometi võiva nad osaliselt või nõrgalt seonduda mittespetsiifiliste valkudega alale (nimetatakse ka reaktiivisaitideks), mis sarnanevad spetsiifilise seostumispaiga märklaud-antigeeniga. Mittespetsiifilised seondumised põhjustavad kõrget taustvärvimist, mis võivad maskeerida sihtmärk-antigeeni tuvastamist. Taustvärvimise vähendamiseks IHK, ITK ja muude immunospetsiifiliste värvimiste puhul inkubeeritakse proovid puhvris. Puhver blokeerib reageerivad alad, kuhu primaarne või sekundaarne antikeha võib muidu seonduda. Blokeerimispuhvrid sisaldavad enamasti normaalset seerumit, BSA-d (veise (vere)seerumi albumiin) või želatiini. Suurema tõhususe saavutamiseks on saadaval patenteeritud koostisega kaubanduslikud blokeerimispuhvrid.
Antikeha tüüp
Spetsiifiliseks tuvastamiseks kasutatavad antikehad võivad olla kas polüklonaalsed või monoklonaalsed. Polüklonaalsed antikehad saadakse, kui süstitakse looma peptiidi antigeeniga ning seejärel, kui sekundaarne immuunvastus on stimuleeritud, isoleeritakse antikehad tervest seerumist. Seega on polüklonaalsed antikehad heterogeenne segu antikehadest, mis tunnevad ära mitmeid epitoope. Monoklonaalsed antikehad on spetsiifilised üksiku epitoobi suhtes, mistõttu peetakse neid märklaud-antigeeni suhtes enam spetsiifilisemaks kui polüklonaalseid antikehi. IHK tuvastamise strateegiate jaoks on antikehad klassifitseeritud primaarsete ja sekundaarsete reagentidena. Primaarsed antikehad on disainitud huvipakkuva antigeeni jaoks ning on tavaliselt mittemärgistatud, samas kui sekundaarsed antikehad on modelleeritud primaarse antikeha immunoglobuliinide vastu. Sekundaarne antikeha on tavaliselt konjugeeritud ühendusmolekuliga (näiteks biotiin) või on seotud otseselt reportermolekuli külge.
IHK reporterid
Reportermolekulid liigitatakse nende tuvastamismeetodi põhjal. Kõige populaarsemad tuvastamismeetodid on ensüüm- ja fluorofoorvahendusega kromogeenne ja fluorestsentstuvastamine. Kromogeensete reporterite korral reageerib ensüümmärgis substraadiga, mis annab intensiivse värvusega produkti, mida on võimalik analüüsida valgusmikroskoobiga. Kuigi ensüümsubstraatide nimekiri on ulatuslik, on kaks ensüümi, alkaalne fosfataas (AP) ja mädarõika peroksüdaas (HRP), mida kasutatakse enim valkude tuvastamiseks. Saadaval on palju kromogeenseid, flouorogeenseid ja kemoluminestsents-substraate mõlema ensüümiga kasutamiseks, sisaldades näiteks DAB-d või BCIP/NBT-d, mis tekitavad vastavalt kas pruuni või lilla värvuse, olenemata sellest, kuhu ensüümid on parasjagu seotud. Reaktsiooni DAB-ga saab võimandada, kasutades niklit, mis annab tumepunase või musta värvuse. Fluorestseeruvad reporterid on väikesed orgaanilised molekulid, mida kasutatakse IHK tuvastamiseks ning mis sisaldavad üldjuhul FITC-d, TRITC-d ja AMCA-d. Kaubanduslikud derivaadid, nagu Alexa Fluor ja Dylight Fluor, annavad sarnaseid tulemusi, kuid varieeruvad hinnas. Densitomeetriline signaali analüüs võimaldab kromogeensete ja fluorestseerivate meetodite jaoks saada vastavalt poolikuid või täielikke kvantitatiivseid andmeid, et korreleerida reportersignaali taset valgu ekspressiooni või lokalisatsiooni tasemele.
Sihtmärk-antigeeni tuvastamise meetodid
Otsene meetod on üheetapiline värvimismeetod, mis hõlmab märgistatud antikeha (nt FITC-ga konjugeeritud antiseerumi) otsest reageerimist koeproovis oleva antigeeniga. See meetod kasutab ainult ühte antikeha, olles seetõttu lihtne ja kiire, kuid tema tundlikkus on vähese signaali võimenduse tõttu madalam. Seetõttu on otsene meetod vähem levinud kui kaudsed meetodid.
Kaudne meetod hõlmab märgistamata primaarse antikeha seondumist koes sihtmärk-antigeeniga ning sekundaarse antikeha reaktsiooni primaarse antikehaga. Nagu eelnevalt mainitud, peab sekundaarne antikeha olema valmistatud vastava loomaliigi IgG vastu, kus primaarne antikeha on toodetud. See meetod on tundlikum kui otsesed tuvastamise moodused. Põhjuseks on signaali võimendumine, sest ühe primaarse antikeha külge seostub mitmeid sekundaarseid antikehasid, mis võivad olla konjugeeritud fluorestsents- või ensüümreporterile.
Kaudse meetodi eelis lisaks suurele tundlikkusele on veel see, et standardselt konjugeeritud sekundaarseid antikehasid on vaja suhteliselt vähe luua. Näiteks märgistatud sekundaarne antikeha, mis on tehtud jänese IgG vastu ning mida saab osta kommertsiaalselt, on kasutatav mistahes primaarse antikehaga, mis on loodud jäneses. Otsese meetodiga oleks aga vajalik sildistada iga primaarne antikeha iga huvipakkuva antigeeni jaoks.
Kontrastvärvilahused
Pärast sihtmärk-antigeeni immunohistokeemilist värvimist kasutatakse sageli veel teist värvi, et tõsta kontrasti, mis aitaks primaarsel värvil paremini välja paista. Paljud neist värvidest näitavad spetsiifilisust antigeenidele või diskreetsetele rakulistele komponentidele. Mõned neist värvivad aga terve raku. Nii kromogeensed kui ka fluorestsentsed värvid on IHK-s saadaval. See tagab laia reaktiivide valiku ning aitab sobituda iga eksperimentaalse katsega. Sageli kasutatakse näiteks hematoksüliini, Hoechsti värvi ja DAPI-t.
IHK veaotsing
Immunohistokeemilistes tehnikates on enne koe antigeeni viimast värvimist mitmeid problemaatilisi etappe, mis võivad mõjutada kogu katse õnnestumist. Põhilised probleemid IHK värvimises on tugev tausta värvumine, nõrk antigeeni värvimine ja autofluorestsents. Endogeensete biotiinide, reporterensüümide või primaarsete/sekundaarsete antikehade ristreageerimine on tugeva taustavärvumise üks levinumaid põhjused. Nõrk värvumine võib olla põhjustatud ka kehvast ensüümaktiivusest või primaarse antikeha võimsusest. Autofluorestsents võib aga olla tingitud koe fikseerimise meetodist või iseloomust. Probleemide väljaselgitamiseks ja kõrvaldamiseks tuleb neile IHK koe ettevalmistamise aspektidele ning antikehaga värvimisele süstemaatiliselt tähelepanu pöörata.
Suunav teraapia
Vähi tõttu muutub suur osa molekulaarsetest radadest. Vähiteraapias saab mõningaid muutusi jälgida. Immunohistokeemiat kasutatakse selleks, et hinnata, millised kasvajad kõige suurema tõenäosusega alluvad ravile. Selleks tuvastatakse molekulaarse sihtmärgi olemasolu või selle kõrgendatud taset.
Keemilised inhibeerijad
Imatinib, mis on intertsellulaarne türosiinkinaasi inhibiitor, töötati välja ravimaks kroonilist müeloidset leukeemiat. Leukeemia on haigus, mida iseloomustab konkreetse ebanormaalse türosiinkinaasi moodustumine. Imitanib on osutunud efektiivseks kasvajate puhul, mis ekspresseerivad teisi türosiinkinaase.
Tirtsulised
Tirtsulised ehk lühitundlalised (Caelifera ehk Brachycera) on sihktiivaliste seltsi kuuluvate putukate alamselts. See on rühm, mida rahvapäraselt kutsutakse rohutirtsudeks.
Sellesse alamseltsi kuulub kaks sugukonda:
Bjurakan
pisi|Vaade Bjurakanile [[Tegheri külast]] pisi|[[Püha Hovhannese kirik]] Bjurakan (armeenia keeles Բյուրական) on asula Armeenias Aragatsotni maakonnas Armeenia kõrgeima mäe Aragatsi nõlval.
Bjurakan asub 1460 meetri kõrgusel.
Aastal 2008 elas Bjurakanis 4238 inimest.
Bjurakanis tegutseb Bjurakani observatoorium.
Asula vaatamisväärsuste hulka kuuluvad muu hulgas 10. sajandist pärinev Püha Hovhannese kirik ning 7. sajandist pärinev Artavaziku kirik selle juures kõrguva 13. sajandist pärit hatškariga.
Jaunāmuiža mõis
Jaunāmuiža mõis (saksa keeles Adsel-Neuhof ka Frauenthal, läti keeles Jaunāmuiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Zvārtava vallas Jaunāmuiža külas.
Ajalugu
Mõis oli algselt osa Koivaliina mõisa valdustest, kuuludes Delwigitele. Selle esimeseks omanikuks sai Peter Delwig. Too müüs mõisa 25 600 taalri eest õuenõunik von Bergile, kes pidi selle aga Peteri vennale Axel Delwigile loovutama. Too pantis valduse aastal 1808 Magnus Johann von Scotusele, saades 33 250 taalrit. Too loovutas järgmisel aastal pandiõigused oma tütrele Johannale Biersonile, kes need omakorda aastal 1918 Alexander von Radinghile loovutas. Too sai aastal 1820 ka mõisa pärisomanikuks, pantides selle siis 40 000 rubla eest tollelesamale Johannale, kes enne Biersoni nime kandis, ent nüüdseks oli Keller. Aastal 1845 ostis tollelt 44 500 rubla eest mõisa August von Zoeckell ja see kujunes Zvārtava mõisa kõrvalmõisaks.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 1/2 adramaad, sellele allus 195 mees- ja 201 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 aga 4 ja 3/4. Aastal 1758 oli mõisa suurus 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 5 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal viis adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 45/80, lisaks allus mõisale 6 ja 8/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Julian Weigl
Ta alustas klubikarjääri Saksamaa klubis TSV 1860 München. 2014. aastal debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Saksamaa esiliigas. Pärast hooaega 2014–15 siirdus ta Saksamaa kõrgliigaklubisse Dortmundi Borussia. Ta mängis Borussias kokku viiel hooajal ning võitis sel ajal klubiga Saksamaa karika ja superkarika.
2020. aasta alguses siirdus ta 20 miljoni euro eest Portugali kõrgliigaklubisse Lissaboni Benfica. 2020. aastal valiti Weigl Benfica aasta mängijaks. 2022. aasta septembris läks ta Benficast laenule Mönchengladbachi Borussiasse.
Debüüdi Saksamaa jalgpallikoondises tegi Weigl 2016. aastal enne 2016. aasta Euroopa meistrivõistlusi. Ta kuulus 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel ka Saksamaa koondisse, kuid üheski mängus väljakule ei pääsenud.
Colm Burke
pisi|Colm Burke (2015) Colm Burke (sündinud 17. jaanuaril 1957 Corkis) on Iirimaa poliitik, ta kuulub erakonda Fine Gael. Ta oli aastatel 2007–2009 Euroopa Parlamendi liige. Aastast 2011 on ta Seanad Éireanni (Iirimaa parlamendi ülemkoja) liige.
Ta sündis aastal 1957 Corkis. Ta on õppinud University College Cork'is, lõpetades kooli juristina ja spetsialiseerudes eraõigusele.
Ta oli aastatel 1999–2007 Corki linnavolikogu liige, seejuures oli ta aastatel 2003–2007 Corki linnapea. Aastatel 2007–2009 oli ta Euroopa Parlamendi liige (sisuliselt Simon Coveney asendusliige); europarlamendis olles kuulus ta Euroopa Rahvapartei/Euroopa Demokraatide fraktsiooni. Aastast 2011 on ta Seanad Éireanni (Iirimaa parlamendi ülemkoja) liige.
Meeste kuulitõuge 1997. aasta maailmameistrivõistlustel kergejõustikus
Meeste kuulitõuge 1997. aasta maailmameistrivõistlustel Ateenas toimus laupäeval, 2. augustil.
Lõppvõistlus
Lõppvõistlus, 2. august 19.10.
Bagatš diskvalifitseeriti dopingu, nimelt efedriini kasutamise tõttu.
Lühendid:
Isadora Duncan
Angela Isadora Duncan (26. mai 1877 või 27. mai 1878 – 14. september 1927) oli Ameerika Ühendriikide tantsija, kes pani aluse moderntantsule.
Lapsepõlv
Isadora Duncan sündis Ameerikas San Franciscos. Ta isa Joseph Charles Duncan (1819–1898) oli kunstihuviline pankur ja mäeinsener ning ema Mary Isadora Gray (1849–1922). Tal olid vennad Augustin Duncan ja Raymond Duncan ning õde Elizabeth Duncan, kes oli samuti tantsija. Isadora oli pere lastest noorim. Peagi pärast Isadora sündi avastati, et isa oli hangeldanud börsil rahaga, mille oli omastanud kahest pangast, mida aitas asutada. Isa ei mõistetud küll vangi, kuid Duncani ema lahutas isast truudusetuse ja börsiskandaali tõttu ning pere elas edaspidi vaesuse piiril.
Vanemate lahutuse järel kolis Isadora ema koos perega USA California osariigi Oaklandi linna, kus ta töötas õmbleja ja klaveriõpetajana. Kuueaastaselt läks Isadora kooli, kuid katkestas õpingud kümneaastaselt, kuna pidas kooli piiravaks. Californias olid lapsed sel ajal koolikohustuslikud kuni 14-aastaseni. Teismeeas teenis Isadora koos vendade ja õega perele raha ümbruskonna lastele tantsimist õpetades.
1896. aastal liitus Duncan New Yorgis tegutseva Augustin Daly teatritrupiga, kuid tüdis peagi näitekunstist ja teatri hierarhilisest keskkonnast.
Duncani isa hukkus koos oma kolmanda naise ja nende ühise tütrega 1898. aastal, kui Suurbritannia aurik SS Mohegan Cornwalli ranniku lähedal karile jooksis.
Karjäär
vasakul|pisi| Arnold Genthe tehtud foto Duncanist, kui ta esines 1915–1918 Ameerika turneel paljajalu vasakul|pisi| Abraham Walkowitzi teos "Isadora Duncan nr 29", üks paljudest Duncanist inspireeritud kunstiteostest Duncani lähenes tantsukunstile uudselt juba teismeeas, kui andis tantsutunde, kus "järgis fantaasiat ja improviseeris, õpetades mistahes ilusaid asju, mis pähe tulid". Huvi reisimise vastu viis ta Chicagosse, kus ta kandideeris mitmesse teatritruppi ja pääses lõpuks Augustin Daly New Yorgis tegutsevasse truppi. Duncani ainulaadne nägemus tantsust ei sobinud aga kokku teatrikompaniide esitatud pantomiimidega, mis oli sellel ajal menukad. New Yorgis õppis Duncan Marie Bonfanti juhendamisel põgusalt balleti, kuid pettus selles peagi.
Duncan tundis Ameerikas, et on õnnetu ja teda ei hinnata piisavalt, mistõttu kolis ta 1898. aastal Londonisse, kus hakkas esinema jõukate inimeste salongides. Tantsides ammutades ta inspiratsiooni Briti muuseumis eksponeeritud Kreeka vaasidest ja bareljeefidest. Esinemistest saadud tulu eest rentis Duncan stuudio, kus ta sai oma kunsti arendada ja luua suure lava jaoks sobilikke etendusi. Londonist reisis ta edasi Pariisi, kus teda inspireerisid Louvre'i muuseum ja 1900. aasta Pariisi maailmanäitus.
1902. aastal kutsus Loie Fuller Duncani endaga turneele. Duncan lõi oma uudse tehnika abil uusi tantsuetendusi, mis rõhutasid vastupidi traditsioonilise balleti jäikusele loomulikku liikumist. Suurema osa ülejäänud elust veetis Duncan sel viisil mööda Euroopat ja Ameerikat reisides ja esinedes. Hoolimata kriitikute kõhklevast vastuvõtust, sai Duncan oma eristuva stiili poolest üsna menukaks ja inspireeris ennast kujutama paljusid kunstnikke, kelle hulka kuulusid näiteks Antoine Bourdelle, Dame Laura Knight, Auguste Rodin, Arnold Rönnebeck, André Dunoyer de Segonzac ja Abraham Walkowitz.
Cosmopolitan
pisi|Logo Cosmopolitan on rahvusvaheline naisteajakiri. Selle esimene number ilmus 1886 Ameerika Ühendriikides. Algul oli see pereajakiri, seejärel kirjandusajakiri ning 1960. aastatest muutus naisteajakirjaks.
Isadora Duncan
Karjäär
Duncanile ei meeldinud avaliku esinemise juurde käiv äriline pool, näiteks turneed ja lepingud, sest tundis, et need takistasid tema tegelikku eesmärki, milleks oli ilu loomine ja noorte harimine. Et oma eesmärki täita, avas ta koole, et õpetada noortele naistele oma tantsufilosoofiat. Esimene asutati 1904. aastal Saksamaal Grunewaldis. Sellest asutusest sai ka alguse Duncani protežeedest koosnev Isadorablesi trupp (Anna, Maria-Theresa, Irma, Liesel, Gretel ja Erika ) 1919. aastal lapsendas Duncan kõik kuus tüdrukut ja nad võtsid tema perekonnanime. Kui Duncan oli Saksamaal olnud umbes 10 aastat, asutas ta Pariisis tantsukooli, mis küll suleti peagi I maailmasõja puhkemise tõttu.
Cosmopolitan
Ajakiri sisaldab artikleid suhetest ja seksist, tervisest, karjäärist, enesetäiendamisest, kuulsustest, samuti moest ja ilust. Ajakiri ilmub üks kord kuus.
Ajakiri ilmub 35 keeles ja rohkem kui 110 riigis. Eestikeelne versioon ilmus 2004–2016 ja seda andis välja AS Ühinenud Ajakirjad.
Isadora Duncan
Karjäär
1914. aastal kolis Duncan Ameerika Ühendriikidesse New Yorki ja viis oma kooli sinna üle. Koolil oli kasutada Manhattanil asuv elamu ja selle lähedal asuv stuudio. Investeerimispanga Kuhn, Loeb & Co. juht Otto Kahn andis Duncanile etenduste ja lavastuste jaoks kasutada moodsa Century Theatre'i. Duncan lavastas muu hulgas "Kuningas Oidipuse" etenduse, kus esinesid pea kõik Duncani kaaskondlased ja sõbrad. New Yorgis veedetud aja jooksul poseeris Duncan korduvalt fotograaf Arnold Genthele.
1921. aastal kolis Duncan Moskvasse, kus avas Nõukogude Liidu poliitiku Leonid Krassini ettepanekul tantsukooli. Kui Nõukogude Liidu valitsus ei pidanud kinni lubadusest Duncanit toetada, naasis ta Läände ja jättis kooli oma protežee Irma juhtida.
Ah sa RAKS!
Ah sa RAKS! on Eesti tantsumuusikaansambel, mis alustas tegevust. aastal. Repertuaar on lai, maailmas tuntud hittidest omaloominguni.