cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pargiarhitektuur
Tänapäevaks on need mõisted sisuliselt vananenud ning varem nendega määratletud valdkonnad kuuluvad maastikuarhitektuuri alla. Üldisemas tähenduses on pargiarhitektuuri kasutatud mõnikord kogu maastikukujunduse valdkonda hõlmava mõistena või ekslikult ka maastikuarhitektuuri sünonüümina. Kõnekeeles on nimetatud pargiarhitektuuriks ka pargi ruumilist ülesehitust ning pargis asuvaid arhitektuurseid rajatisi.
Leo Kaagjärv
Alates 1990. aastatest elab ta Tartus.
Tema abikaasa on Kaarin Riives-Kaagjärv.
Pargiarhitektuur
Ajalugu
Inglismaal tunti teistsugust stiili – vabakujulist stiili, mis jäljendas loomulikkust.
Leo Kaagjärv
Ajakirjanduses on ilmunud tema artikleid eesti keele ja keelekasutuse kohta.
Pargiarhitektuur
Stiilid
Pargiarhitektuuris võib leida eri stiile:
Renessanss
Rinascita (itaalia keeles 'taassünd', prantsuse keeles renaissance), nimetatakse keskajale järgenvat, antiigist ja loodusest innustunud vaimuliikumist eelkõige Lääne-Euroopas 14.–16. sajandil. Renessansiaja kohaselt pidi villa/ehitis asuma aiast üleval, et kõrgemast punktist oleks näha seda ilu. Väga paljud aiad olid rajatud kui terrassaiad. Aed pidi olema hoone laiendus ehk villade sees maaliti aia freskod, mis tõid aia sisse Aed oli määratletud villahoone sissepääsuga. Itaalia pargiaiad kujundati pikitelge, mis kulgesid villa sissepääsu juurest aia lõpuni. Aiad jaotati veel põhiteljega risti olevate radadega. Nii tekkisid ruudu ja sageli piiritleti need alad madala hekiga. Vaated kujundati varjatud ruumideks, mis avastati aias ringi jalutades: Grotid, salaaiad ja ootamatud vaated. Domineeriv värv oli roheline. Itaalia aedades kasutati topiaarkunsti, et määratleda aia alad. Kõige suuremaks fookuspunktiks oli Itaalia aias/pargis purskkaevud, mis suurendas pargi ilu. Renessanssarhitektuuris võeti kasutusele antiigis kehtinud proportsiooni reeglid, esmajoones kuldlõike reegel. Väljakutele ja hauakabelitesse paigutatakse monumente, parkidesse skulptuure.
Barokk
Barokk sisaldab suurejoonelisi, jõulisemaid ja monumentaalseid iseloomujooni. Baroki kunst oli ilus, kuna ta üllatas, pani imestama ja jahmatas oma liialduste, lopsakuse ja keerduvate joontega, kuid XVII sajandi ratsionaalsele pilgule tundus see ilu aga absurdne ja kunstlik. Suurejooneline ja kauakestev barokiajastu elas läbi oma hiilguse Versailles', mis hiljem muutus negatiivseks eeskujuks, ning väsinud, valgustatud aadelkond suundus tagasi Pariisi linnapaleedesse, kus moodsaks said luksuslikud "rafineeritud" interjöörikujundused. Parki oli rajatud sirgejoonelised puude alleed. Alleed võisid minna lossi juurest avenüü või bulvarina. Barokiajastu peenrad on rajatud eri parteriteks. Lisaks võib sealt leida avaraid väljakuid ehk murupartereid. Muruparterite vahelt või parterite keskelt võib leida skulptuure või purskkaevusid. Lossi ees on imelisi mustrilisi lilleparterid.
Rokokoo
Viimaseks ja kõige erksamaks baroki hingetõmbeks sai peen, muretu, imeline, intiimne, erootiline, eksootiline ja teatraalne rokokoo, mis omakorda oli sissejuhatuseks taassündinud klassitsismile. Ta seostus prantsuskeelse sõnaga rocaille, mis oli kasutusel grottide dekoreerimisel, ning tähendas väikseid asümmeetrilisi sädelevaid kivikesi ja kolmnurkseid merekarpe. Rokokoo pargi eripäraks võib nimetada hubaseid, intiimseid nurgakesi meeldivaks ajaveetmiseks. Need võisid paikneda teede ääres, alleede lõpus, labürintides ning olid kaunistatud skulptuuridega, urnidega, paviljonidega, lehtlatega jne. Aed peegeldus arvukates peeglites ja ornamendi motiivides. Arvestades seda, et rokokoo oli ainult dekoratiivseks vooluks, ei omanud rokokoopargid erksaid ruumilisi kujundusprintsiipe, mis olid näiteks regulaarsetel barokkparkidel või looduslikel inglise stiilis maastikuparkidel ning pole jätnud pargikunsti ajaloos selgeid omapäraseid jooni. Olenevalt konkreetsest riigist, omas rokokoo iseloomulikke jooni, mis teeb keerulisemaks stiili täpse defineerimise ning kujundus- ja dekoreerimisprintsiipide väljatoomise. Just seetõttu on rokokooajastu parkide näited toodud vastavalt konkreetsetele riikidele. Kõige olulisemad nendest on Prantsusmaa ja Saksamaa, millest viimane mõjutas Baltimaade rokokood kõige rohkem.
Inglise vabakujuline park
18. sajandi Inglismaal tekkis vastukaaluks barokile uus aiakujundusstiil, mis väljendub vabamas vormis ning alguse saab uus jõuline suund aiakujunduses – maastikuaia liikumine. Erinevalt Prantsuse korrapärasest stiilist, kus kunst valitses looduse üle, oli teises – Inglise vabakujulisel stiilil, loodusel juhtiv osa. Neid vastandlikke aiakunsti alaseid teooriaid on sageli peetud teineteist välistavateks. Praktikas aga esineb enamikus aedades nii korrapärase kui vabakujundusliku teooria elemente, mis vajadusel täiendavad teineteist. Kõige korrapärasem aedki võitis palju tänu looklevatele teeradadele ümbritsevatel aladel ja kõige looduslikum maastik muutus paremaks tänu mõningatele arhitektuurilistele elementidele maja läheduses.
Tollased Inglise maastikuaia peamised elemendid olid
19. sajandi alguseks oli välja kujunenud peamiselt kaks puude ja põõsaste istutusviisi: Teadaolevatel andmetel katsetati ka erinevate lilleparteritega. Lilleaed loodi vabakujulisel ebasümmeetrilisel alal. Kujult olid peenrad sõõrjad, ovaalsed või ebakorrapärase kujuga. Lilleparterid olid ääristatud pukspuu, merikanni või nelkidega.
Katariina kirik
Katariina kirik või püha Katariina kirik on mitme kiriku nimi:
Saksamaa
Lübecki Püha Katariina kirik
Lutski FK Volõn
Lutski FK Volõn (ametlikult Ukraina keeles ФК «Волинь» Луцьк) on 1960 asutatud Ukraina jalgpalliklubi, mille kodulinn on Lutsk.
Irene Lill
Haridus
Õppinud Tallinna 7. Keskkoolis 1965–1973, NSV Liidu Saatkonna juures asuvas keskkoolis Varssavis 1973–1975, TPI ehitusteaduskonnas tööstus- ja tsiviilehituse erialal 1975–1981; magistrantuur 1994; doktorantuur 2000–2004. Tehnikateaduste doktor 2004.
Töökäik
Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi laborant 1975–1977. TTÜs 1977–…: ehitustehnoloogia kateedri laborant 1977–1980, insener 1980–1981, laboratooriumi juhataja 1981–1982, assistent 1982–1989, vanemõpetaja 1989–1991; ehitustootluse instituudi ehitustehnoloogia õppetooli lektor 1991–2004, dotsent 2004, professor 2005–…; õppetooli hoidja 2004–2005, juhataja 2005–…; instituudi direktor 2006–…
Teadustöö
Loodusteadused ja tehnika, ehitus- ja kommunaaltehnika (ehitusökonoomika ja juhtimine). Avaldanud ca 30 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 6 magistritööd.
Teadusorganisatoorne tegevus
TTÜ ehitusteaduskonna nõukogu liige; ehitustootluse instituudi nõukogu liige; CIBi (International Council for Research and Innovation in Bulding and Construction) komisjonide liige: W 055 – Building Economics, W 065 – Organisation and Management in Construction, W 099 – Quality and Safety on Construction Sites, TG 59 – People in Construction; ajakirja Ehitaja (Stroitel) konsultant.
Harrastused
Aiandus, rahvusvahelise klaasikunsti ühingu Glass Art Society liige.
Isiklikku
Ta oli abielus klaasikunstnik Ivo Lillega. Neil on kaks tütart, laulja Juuli Lill ja rõivadisainer Liisi Lill.
Akanikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Akanikeelne Vikipeedia (akani keeles Wikipedia) on Vikipeedia akanikeelne versioon.
Akanikeelsele Vikipeediale pandi alus 2004. aastal.
Mändiku taropettäi
Mändiku taropettäi (kirjakeeles Mändiku tarumänd) on kaitsealune mänd Võru maakonnas Antsla vallas Kaika külas Mäe-Mändiku talu alal. Puu on nimetatud selle järgi, et selles on kasvatatud mesilasi (metsmesindus). See on ühtlasi viimane Kagu-Eestis olev tarumänd.
Puu rinnasümbermõõt on 306 cm ja kõrgus 22 m.
Katarina Baer
Katarina Baer (sündinud aastal 1969) on baltisaksa-soome päritolu soome ajakirjanik.
Ta on olnud ajalehe Helsingin Sanomat ajakirjanik.
Bantouzelle
Bantouzelle on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Le Cateau-Cambrésis' kantonis.
pisi|püsti|tühi|Bantouzelle'i kirik
Valdur Himbek
Valdur Himbek (31. juuli 1925 Tallinn – 4. aprill 1991 Tallinn) oli eesti näitleja ja filmirežissöör.
Ta on õppinud Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledžis, ta lõpetas aastal 1943 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1949 Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi.
EMK Tartu II kogudus
EMK Tartu II kogudus oli Tartus tegutsenud Eesti Metodisti Kiriku (EMK) kogudus. Kogudus asutati 1. märtsil 1931 Tartu karskusseltsi Sinine Rist juurde. Mõni aeg hiljem liideti Tartu II kogudus I kogudusega (EMK Tartu kogudusega).
Valdur Himbek
Ta oli aastatel 1949–1950 Lõuna-Eesti Teatri näitleja. Aastatel 1950–1955 oli ta represseerituna Venemaal Magadani oblastis vangilaagris. Aastatel 1955–1991 oli ta (vaheajaga) Eesti Televisioonis ja aastatel 1971–1973 Tallinnfilmis režissöör. Lisaks on ta mänginud filmides kõrvalosi.
Isiklikku
Ta oli abielus pianist Aino Himbekiga; tema isa oli näitleja Aado Hõimre.
Andres Öpik
Andres Öpik (4. mail 1947 Tallinnas – 28. jaanuar 2023) oli eesti keemik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (2013).
Elulugu
Aastatel 1970–1992 töötas Andres Öpik Tallinna Polütehnilise Instituudi / Tallinna Tehnikaülikooli keemiateaduskonnas füüsikalise keemia kateedris inseneri, assistendi, vanemõpetaja ja dotsendi ametikohtadel.
Aastatel 1991–2002 oli ta keemiateaduskonna dekaan ja 2002–2014 keemia- ja materjalitehnoloogia teaduskonna dekaan. Aastatel 1992–2019 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli füüsikalise keemia professor ja 2019. aastast Tallinna Tehnikaülikooli materjali- ja keskkonnatehnoloogia instituudi vanemteadur ning emeriitprofessor.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks tehnikateaduste alal valiti Andres Öpik 2013. aastal. Ta kuulus informaatika ja tehnikateaduste osakonda, oli akadeemia energeetikakomisjoni liige. Aastatel 2014–2020 oli ta Eesti Teaduste Akadeemia juhatuse liige.
Ta oli ka Tallinna Linnavolikogu 7. koosseisu Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni aseesimees.
Andres Öpik oli Üliõpilasselts Liivika vilistlane.
Teadustöö
Andres Öpiku teadushuvid olid seotud molekulaarselt jäljendatud polümeermaterjalide omaduste uurimise, valmistamise ja rakendustega.
Tema juhendamisel kaitsti 13 doktoritööd. Temalt ilmus ligi 250 teaduslikku publikatsiooni, sh mitu kõrgkooliõpikut. Ta oli kolme patentse leiutise autor .
Teadusorganisatsiooniline ja -administratiivne tegevus
Ta oli Eesti kõrghariduse hindamise nõukogu liige (2003–2011), doktorikoolide „Uued tootmistehnoloogiad ja protsessid“ ja „Funktsionaalsed materjalid ja tehnoloogiad“ juht (2005–2009, 2010–2014), Tallinna tehnikaülikooli nõukogu liige (2005–2014), Eesti teadusfondi ekspert (2005–2011), Eesti teaduskompetentsi nõukogu ekspert (2006–2011). Alates 2015. aastast oli ta Tallinna tehnikaülikooli nõukogu liige .
Isiklikku
Andres Öpik oli teaduste akadeemia ajaloos esimene akadeemikute kolmanda põlve esindaja: tema isa, energeetikateadlane, tehnikadoktor ja professor Ilmar Öpik (1917–2001) oli akadeemik 1967. aastast ja tema vanaonu astronoom Ernst Öpik (1893–1985) TA asutamisest 1938. kuni selle likvideerimiseni 1940. aastal. Vanaisa Paul Öpik oli pankur, aastatel 1925–1928 Eesti Panga direktor.
Romeo ja Julia (ooper)
"Romeo ja Julia" (originaalpealkiri Roméo et Juliette) on Charles Gounod’ romantiline ooper viies vaatuses Jules Barbier’ ja Michel Carré libretole William Shakespeare’i sama­nimelise tragöödia (1594–1595) järgi. "Fausti" järel helilooja populaarsuselt teine oopus. Sisaldab palju ilusat muusikat. On tähelepanuväärne peategelaste nelja dueti ja soprani valsslaulu "Je veux vivre" poolest.
Saamislugu
Prantsuse lavastaja ja impressaario Léon Carvalho oli vaimustuses Gounod' "Fausti" edust, mida oli tema teatris esitatud alates 1859. aastast ligi 300 korda. Ta tellis 1865. aasta alguses heliloojalt uue ooperi, pakkudes ka libretisti ning Romeo ja Julia armastusloo käsitlemise idee. Ooperi libreto valmis kiiresti ning Gounod alustas aprillis 1865 komponeerimist. Mõne kuuga oli suurem osa ooperi muusikalugudest paberil. Kuid partituur sai täielikult orkestreeritud alles juuliks 1866 kuna proovide käigus otsustati vahetada räägitud kõnedialoogid retsitatiividega. Sealt edasi oli ka raskusi peaosaliste valimisega. Iga kord kui uus Julia või Roméo oli valitud, kohendas Gounod muusikalugusid nende häälele. Teater eriti ka ei kiirustanud, sest kavas oli tulla uue ooperiga välja 1867 Pariisi maailmanäituse ajal.
Esmaettekanne
Esietendus oli väga edukas. Mitmel õhtul kanti ette täismajale. Publiku hulgas oli mitmeid maailmanäitust külastanud kõrgeid külalisi nagu vene tsaar Aleksandr II, Jaapani imperaator Matsuhito, Preisimaa kuningas William I, Preisimaa peaminister Otto von Bismarck, Austria imperaator Franz Josef I, Ottomani impeeriumi sultan Abdülaziz ja Egiptuse khediiv Ismail.
Mainekas Pariisi teater Opéra-Comique võttis teose oma repertuaari 20. jaanuaril 1873, kus see püsis mängukavas 14 aastat ning esitati 391 korda. Pariisi Opéra võttis “Roméo et Juliette’i" repertuaari 28. novembril 1888. Peaosades särasid Adelina Patti ja Jean de Reszke. Sellest ajast alates kuulus see teos terve sajandi Opéra püsirepertuaari. Ooper levis otsekohe ka teiste riikide lavadele. Londoni Covent Gardenis oli esietendus juba 2,5 kuud pärast selle väljatulekut Pariisis. New Yorgi muusikaakadeemia saalis toimus esietendus 15. novembril 1867. 1912. aastal salvestati ooper esmakordselt tervikuna heliplaadile. Peaosi esitasid Agustarello Affre (Roméo) ja Yvonne Gall (Juliette). 20. sajandil on teost sageli esitatud, kuid see ei kuulu mainekate ooperiteatrite püsirepertuaari.
Eestis on seda ooperit esitanud Estonia 1928., 1938. ja 2013. aastal kontsertettekandena ja 2019. aastal lavastusena.
Ooperi sisu
Ooperi faabula järgib täpselt kuulsa inglase tragöödia sisu. Tegevus toimub 15. sajandil Veronas Capulettide aias, Capulettide lossis, tänaval lossi lähedal, isa Laurenti mungakongis, Julia eluruumis ja Capulettide hauakambris.
I vaatus. Capulettide lossis toimub Julia sünnipäeva tähistamiseks ball. Capulettid ja Montecchid on viha­vaenlased. Tybalt räägib Pârisega Julia ilust. Neiu saabub koos isaga ballile. Roméo ja Mercutio tulevad maskeerituna Capu­lettide lossi seiklema. Julia laulab oma valsilaulu. Toimub Roméo ja Julia esimene kohtumine ja nad armuvad. Tybalt kahtlustab, et maskeeritud Roméo on tema vihavaenlane. Kuigi Tybalt soovib kohest verist kättemaksu, ei soovi krahv Capullet sünnipäevapeo katkestamist.
III vaatus. Noorte abiellumise registreerimise lubab korraldada frantsiskaani munk Laurent. Roméo ja Julia lähevad koos amm Gertrudega munga kongi kus noored pannakse paari. Laurent loodab, et nüüd on võimalik Capulette ja Montecchisid lepitada. Kuid Roméo paaž Stéphano õhutab oma lauluga Tybalti ja Mercutio vihasele kahe­võitlusele. Mõlemast perest ilmuvad mehed tänavale. Tybalti ja Mercutio vahel toimub vihane kahe­võitlus, mida Roméo tahab lahutada. Tüli paisub ja lõpeb Mercutio surmaga. Roméo soovib maksta kätte oma kaaslase surmajale ning tapab Tybalti. Hertsog karistab Roméod ja saadab ta maapakku.
IV vaatus. Roméo läheb enne pagulusse siirdumist öösel Juliaga kohtuma. Julia isa tuletab tütrele meelde, et Tybalt oli enne suremist avaldanud soovi, et Julia abielluks krahv Pârisega. Valmistutakse kihluseks. Julia on meele­heitel. Julia amm Gertrude annab neiule nõu, et ta võiks võtta rohtu, mis paneb ta magama, kuid see uni näeb välja nagu ta oleks surnud. Isa Laurent annab pudeli mürki, mis peab viima neiu ööpäevaks varjusurma. Munk lubab asjast ka Roméole.
V vaatus. Julia paigutatakse Capulettide haua­kamb­risse. Teade Julia surmast on jõudnud maa­paos oleva Roméoni. Ta tuleb salaja hauakamb­risse, et surmas oma kauni naisega ühineda. Roméo võtab mürki, kuid Julia ärkab enne, kui mürk mõjub. Noored tahavad põgeneda, aga mürk mõjub ja Roméo sureb. Ahastav Julia haarab Roméo pistoda ja tapab enda. Vihased Capulettid ja Montecchid asuvad võitlusse, kuid isa Laurent lahutab nad.
Floridsdorf
Floridsdorf on Austria pealinna Viini omavalitsuslikult XXI ringkond (Bezirk).
BHC
AS BHC (BHC on lühend sõnadest Baltic Hydraulic Cylinders) on Viljandis asuv masinaehitusettevõte.
Ettevõte oli Eesti NSV ajal tootmiskoondise Talleks allettevõte (Viljandi Masinatehas). Tollal toodeti ettevõttes tranšee- ja drenaažiekskavaatorite hüdrosilindreid ja teisi komplekteeritavaid osasid. Pärast ettevõtte privatiseerimist 1992. aastal muutus nii omanike ring kui ka ettevõtte nimi. Pärast mitmeid nimesid kannab praegu (2015) ettevõtte nime BHC (BHC on lühend sõnadest Baltic Hydraulic Cylinders). Ettevõtte põhitoodeteks on ühe- ja kahepoolsed hüdrosilindrid töörõhuga kuni 350 bar.
Põhja-Iirimaa politseiteenistus
Põhja-Iirimaa politseiteenistus (inglise: Police Service of Northern Ireland (PSNI), Iiri: Seirbhís Póilíneachta Thuaisceart Éireann) on Põhja-Iirimaa politseiorganisatsioon.
Põhja-Iirimaa politseiteenistuse eelkäijaks oli peamiselt protestantidest koosnev Kuninglik Ulsteri Politseijõud (RUC), mis valvas korda ka Põhja-Iirimaa konflikti ajal. Konflikti lõpetanud Belfasti lepingu kohaselt pidi toimuma ka politseireform ja RUCi asemel alustas 4. novembril 2001 tööd Põhja-Iirimaa politseiteenistus.
Mägikõdrik (perekond)
Mägikõdrik (Pachyphragma) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
1947. aasta Moskva maleturniir
pisi|180px|Turniiri võitja [[Mihhail Botvinnik]]
1947. aasta Tšigorini mälestusturniir (vene keeles Мемориал Чигорина 1947) oli Moskvas 1947. aastal Mihhail Tšigorini mälestuseks korraldatud slaavi rahvaste rahvusvaheline maleturniir.
Nõukogude Liitu esindas seitse NSV Liidu suurmeistrit (Mihhail Botvinnik, Aleksandr Kotov, Igor Bondarevski, Paul Keres, Vassili Smõslov, Issaak Boleslavski, Vjatšeslav Ragozin) ning kolm meistrit (Nikolai Novotelnov, Aleksei Sokolski, Ratmir Holmov).
Turniiril osales kolm tippmaletajat, kes olid juba arvatud eelseiva MM-turniiri (toimus märtsis-mais 1948) koosseisu (Botvinnik, Smõslov ja Keres).
Keres alustas Tšigorini turniiri hästi, saades 3,5 punkti neljast. Edasi läks aga vahelduva eduga. Kohtumised Ragozini, Botvinniku ja Novotelnoviga tõid Kerese turniiritabelisse kolm nulli. Kokkuvõttes jäi Keres 9 punktiga jagama 6.–7. kohta. Turniiri võitnud Botvinnikule oli see pärast aastatagust Groningeni turniiri võitu järgmine oluline saavutus rahvusvahelisel maleareenil, turniiril teiseks tulnud Ragozini jaoks aga malekarjääri parim saavutus.
Maarjamäe ohvripärn
Maarjamäe ohvripärn (kohalikus keelepruugis Maarjamäe pähn) on pärn Põlva maakonnas Räpina vallas Linte külas Läsa talu alal Linte Maarjamäel.
Puu rinnasümbermõõt on 385 cm ja kõrgus 19 m.
Rätla mõis
Rätla mõis (ka Retla mõis; saksa keeles Rettel) oli Perila mõisa kõrvalmõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Raasiku valda.
Mõis asutati mitte varem kui 1645 Perila mõisast eraldatud alast.
Rewe-Zentral AG v Bundesmonopolverwaltung für Branntwein
Rewe-Zentral v Bundesmonopolverwaltung für Branntwein (C-120/78; lühidalt Cassis de Dijon) on 1979. aasta Euroopa Kohtu lahend. Kohus jõudis asjas järeldusele, et nii imporditavatele kui kodumaistele toodetele seatud piirangud, mis omavad koguseliste impordipiirangutega samaväärset toimet, on kaupade vaba liikumise põhimõttega vastuolus ning seetõttu õigusvastased. Kaasusega on tõlgendatud hilisema Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 34. Lahendist tulenev Cassis de Dijoni põhimõte tähendab, et iga toode, mis on liikmesriigis õiglaste ja traditsiooniliste eeskirjade ning selle riigi tootmisprotsesside kohaselt seaduslikult valmistatud ja turustatud, tuleb lubada kõikide teiste liikmesriikide turule.
Donaustadt
Donaustadt on Austria pealinna Viini omavalitsuslikult XXII ringkond (Bezirk), kus asub linna põhiline ärikeskus Donau City.
Perila mõis
Perila mõis (saksa keeles Pergel) oli rüütlimõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal. Praeguse haldusjaotuse järgi jääb mõis Harju maakonda Raasiku valda.
Ajalugu
Keskajal oli hilisema Perila mõisa lähedal Tallinna Mihkli nunnakloostri majandusmõis. Majandusmõisa mainiti esimest korda 1298. Mõisasüda asus arvatavasti Perila Veskimäel. Majandusmõis hävis Liivi sõjas. Rootsi ajal asutati mõis uuesti ja seda mõisa mainiti teadaolevalt esimest korda 1643. , kui 1643. aastal võeti Viimsi mõis Rootsi riigile ja anti hüvitisena Drenthali pärijaile vastu Perila mõis.
Brett Young
Brett Charles Young (23. märtsil 1981) on Ameerika (Orange'i maakond (California)) popkantrilaulja ja laulukirjutaja.
12. veebruaril 2016 ilmus temalt debüüt-EP "Brett Young".
"Brett Young (album)"
2017. aastal ilmus Yong'ilt omanimeline album "Brett Young".
Lembit Lump
Lembit Lump on juhtinud ASi Kodumaja ja sellega seotud ettevõtteid (varem kaubamärkide all Tartu Maja ja Kodumajatehas ) alates 1994. aastast, laiendades kontserni tegevuse Eestist Põhjamaadesse: Soome, Taani, Rootsi ja Norrasse. 1. maist 2017 on ta Kodumaja ASi nõukogu esimees.
2008. aastal oli ta Eesti Ekspressi koostatud Eesti miljonäride edetabelis 157. kohal 5,2 miljoni krooni suuruse aastatuluga. Ajaleht Äripäev hindas 2013. aastal tema vara väärtuseks 17 miljonit eurot ja paigutas ta sellega Eesti rikaste edetabelis 141. kohale.
Lump on Rotary klubi liige ja Eesti Maaülikooli kuratooriumi liige.
Duke Ellington Circle
pisi|Duke Ellington Circle 2008. aastal (tagaplaanil) Duke Ellington Circle on Upper East Side'il asuv ringristmik, kus ristuvad Fifth Avenue ning 110th Street. Ringtee keskel asub Duke Ellingtonile pühendatud monument.
Anilios
Anilios on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Anilios klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
2017. aastal on perekonda liigitatud uued maoliigid:
Levila
Need maod elavad Austraalias ja Uus-Guineas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Anilios seisuga 13.06.2014.
EMK Keila kogudus
pisi|Eesti Metodisti Kiriku Keila kogudus Eesti Metodisti Kiriku Keila kogudus on Keilas tegutsev Eesti Metodisti Kiriku (EMK) kogudus. Kogudus kasutab ruume aadressil Põllu tänav 5.
Kogudusele panid aluse EMK Tallinna koguduse venekeelse tööga tegelevad liikmed. Koguduse esimene avalik jumalateenistus toimus 24. aprillil 1993.
Kivikevadik
Kivikevadik (Petrocallis) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Gregorius X
Gregorius X (Tedaldo Visconti, ka Tebaldo Visconti või Teobaldo Visconti; 1210 – 10. jaanuar 1276) oli paavst 1271–1276. Ta oli 184. paavst.
Tedaldo Visconti sündis Piacenzas aadliku Umberto Visconti peres. Tema sugulane Ottone Visconti sai 1262 Milano peapiiskopiks.
Visconti asus 1236 teenima kardinal Giacomo da Pecorara teenistuses. Kui Pecorara saadeti 1239 legaadina Prantsusmaale, oli Visconti tema kaaskonnas. Ta sai Lyoni kanoonikuks ja siis Liège ülemdiakoniks. Ta siirdus 1244 Lyoni, kus aitas 1245 läbi viia Lyoni oikumeenilist kirikukogu. Ta läks 1245 tagasi Liège'i. Sel perioodil toimus vahejuhtum, mille käigus päästis ta Liège'i piiskopi Henri de Gueldre elu, keda ründas relvastatud mees.
Visconti õppis 1248–1252 Pariisi Ülikoolis ning tutvus õpingute ajal Bonaventura ja Aquino Thomasega. Ta määrati 1265 kardinal Ottaviano Fieschi kaaskonda, kes saadeti legaadina Inglismaale, kust ta naasis 1268. 1270 siirdus ta legaadina koos Inglise printsi Edwardiga Üheksandasse ristisõtta Lähis-Itta.
Paavsti valimised 1268–1271
pisi|Gregorius X vapp Greorius X valiti paavstiks 1. septembril 1271 Viterbo paavstipalees, ordineeriti 19. märtsil 1272 Roomas preestriks ning pühitseti ametisse 27. märtsil 1272 Rooma Peetri kirikus kardinal Giovanni Gaetano Orsini (hilisem paavst Nicolaus III) poolt.
Novembrist 1268 1. septembrini 1271 toimunud paavsti valimisi on varasemas ajalookirjanduses peetud sageli esimeseks konklaaviks, kuigi konklaavi reeglid sätestati alles Gregorius X valitsemisajal. Need olid teadaolevalt pikimad paavsti valimised ajaloos, kuna enne Marcellus I-t olnud vakantsiperioodi pikkus pole täpselt teada.
Neil valimistel olid soosikuteks kardinalid Eudes de Châteauroux, John Toledost, Giovanni Gaetano Orsini, Ottaviano Ubaldini, Riccardo Annibaldi ja Ottobono Fieschi. Ajalookirjanduse põhiversiooni alusel tekkis valimistel kaks fraktsiooni: prantsuse ja itaalia kardinalid, kuid ajaloolase Richard Sternfeldi järgi oli fraktsioone neli: prantsuse, gibelliinid, Orsinid ja Annibaldid, kuid ükski neist ei saanud vajalikku 2/3 enamust.
Esmalt alustasid kardinalid novembris 1268 kogunemist Viterbo katedraalis, kus nad korraldasid korra päevas valimisvooru. Viterbot külastanud Prantsusmaa kuningas Philippe III, Sitsiilia kuningas Charles ning kohalikud ametnikud Alberto da Montebuono ja Raniero Gatto otsustasid valimiste käiku kiirendada. Väidetavalt Bonaventura õhutusel lukustas Gatto 1270 kevadel kardinalid Viterbo paavstipaleesse, kuid kardinalidel jäi õigus pidada kirjavahetust ja võtta vastu külalisi. Kardinal Enrico Bartolomei di Susa lahkus viletsa tervise tõttu 8. juunil 1270 valimistelt ja suri hiljem. Samuti surid valimiste ajal kardinalid István Báncsa ja Giordano Pironti.
Kroonik Bartolomeo da Pisa väitel nõudis Viterbot külastanud frantsisklaste ordu kindral Bonaventura kardinalidelt, et nad valiksid kiiremini paavsti. Kroonik Filippo Ferrari järgi soovisid kardinalid paavstiks valida ka serviitide ordukindralit Filippo Benizit, kellele kardinal Fieschi pakkus paavstikrooni, kuid Benizi keeldus sellest.
Ajaloolase Onofrio Panvinio järgi tegi kardinal John Toledost ettepaneku eemaldada paleelt katuse, et Püha Vaim saaks valijaid inspireerida. Teise versiooni järgi soovitas katuse eemaldada Sitsiilia kuningas Charles, kes jättis kardinalid vee ja leiva peale, et nad langetaksid kiiremini otsuse. Kardinalid määrasid Philippe III survel 1. septembril 1271 ametisse 6-liikmelise komitee, kes valis kompromisskandidaadina paavstiks Lähis-Idas viibinud mittekardinalist vaimuliku.
Valimiskomitees osalenud kardinalid
Lyoni II kirikukogu
Gregorius X kutsus 13. aprillil 1272 kokku oikumeenilise kirikukogu, mis avati mais 1274 Lyonis. Kirikukogu pidi arutama uue ristisõja korraldamist, 1054 puhkenud skisma likvideerimist ja vaimulikkonna reformi.
Kirikukogu otsustas 16. juulil vastu võetud konstitutsiooniga "Ubi periculum" sätestada paavsti valimise reeglid ehk konklaavi korra, mille järgi peavad kardinalid valimisteks kogunema 10 päeva pärast paavsti surma linna, kus paavst suri, ja valimised tuleb läbi viia suletud ruumis, et vältida väliskontaktide mõju.
Kirikukogul lõpetati 6. juulil juriidiliselt 1054 puhkenud skisma õigeusu kirikuga.
Kirikukogul anti korraldus saata laiali kõik ordud, mis polnud saanud paavstlikku tunnustust.
Gregorius X kuulutas välja uue ristisõja koostöös mongolitega. See pidi algama 1278. aastal.
Suhted Bütsantsiga
Gregorius X saatis Palestiinas viibides sõnumi Bütsantsi keisrile Michael VIII-le, milles kutsus teda üles lõpetama 1054 puhkenud skismat. Paavst saatis oktoobris 1272 Konstantinoopolisse saadikud ja keisri esindajad osalesid 1274 toimunud Lyoni II oikumeenilisel kirikukogul, millel lõpetati juriidiliselt skisma.
Paavst sõlmis 1. mail 1275 vaherahu Michael VIII ja Sitsiilia kuninga Charlesi vahel.
Suhted Inglismaaga
Gregorius X määras 1272 Canterbury peapiiskopiks Robert Kilwardby.
Ta kohtus 1272 Orvietos prints Edwardiga.
Suhted Kastiiliaga
Gregorius X ei toetanud Saksa kuningana Kastiilia kuningat Alfonso X-t. Paavst kohtus temaga 1275 Beaucaire'is.
Suhted Norraga
Gregorius X kinnitas 1274 Norra kuninga Magnus Lagabøte ja Norra prelaatide vahelise kokkuleppe.
Suhted Portugaliga
Gregorius X andis 1273 frantsisklastele ja dominiiklastele korralduse disputeerida Portugali kuninga Afonso III-ga avalikult. Paavst manitses 4. septembril 1275 kuningat.
Suhted Prantsusmaaga
Gregorius X külastas 1273–1275 Prantsusmaad ja pidas 1274 Lyonis oikumeenilise kirikukogu.
Ta kohtus 1273 Prantsusmaa kuninga Philippe III-ga.
Ta püüdis 2. aprillil 1273 ja 11. novembril 1274 vahendada Lyoni peapiiskopi ja kodanike vahelist konflikti.
Ta tagandas 1274 ametist Liège'i piiskopi Henri de Gueldre.
Ta ühendas 25. septembril 1275 Valence'i ja Die' piiskopkonnad.
Ta saatis legaadina Prantsusmaale kardinal Simon de Brioni (hilisem paavst Martinus IV).
Gregorius X ja Liivimaa
Gregorius X saatis 1272 bulla Dünamünde tsistertslaste kloostri abtile.
Ta kinnitas 31. augustil 1272 Saare-Lääne piiskopkonna toomhärrade prebendide jagamise.
Ta nõudis 21. mail 1273 Riia peapiiskopilt Johann I von Lunenilt minemist Rooma ja kinnitas 9. oktoobril 1274 Riia toomkapiitli privileegid. Ta määras 5. novembril 1274 ametisse toomkapiitli valitud Riia peapiiskopi Johann I.
Gregorius X ja Soome
Gregorius X kuulutas 9. jaanuaril 1275 välja ristisõja Soome paganate vastu.
Tahhüon
Tahhüon on hüpoteetiline elementaarosake, mis liigub valgusest kiiremini.
Gregorius X
Sisepoliitika
Ta alustas 19. novembril 1271 tagasiteed Itaaliasse, jõudis 1. jaanuaril 1272 Brindisisse, kust lahkus 11. jaanuaril, oli 12. veebruaril 1272 Viterbos ja 13. märtsil 1272 Roomas. Ta oli esimene paavst pärast Aleksander IV-t, kes asus Roomas.
Tahhüon
Erinevalt tavalistest osakestest suureneb tahhüoni kiirus, kui selle energia väheneb. Seetõttu ei ole ühelgi tahhüonil võimalik liikuda valgusest aeglasemalt, sest see vajaks lõpmatul hulgal energiat.
Kuna tahhüon liigub alati kiiremini kui valgus, pole seda võimalik näha saabumas. Seda on võimalik näha alles siis, kui see on vaatlejast möödunud. Seejuures ei näe me ühte objekti, vaid kahte, edasiliikuvat ja justkui tagasipõrkuvat. Musta joonega on animatsioonis kujutatud lainefronti, mis lähtub superluminaarsest osakesest sel ajahetkel, kui objekt ja vaatleja on kohakuti. Samasugust kasutatakse ka Tšerenkovi kiirguse matemaatilises kirjelduses. Halli kerana on kujutatud tegelikku objekti, mida vaatleja tegelikult kunagi ei näe. Punane, tegelikust objektist aeglasem kera eemaldub vaatlejast samas suunas kui tegelik objekt, sinine, justkui tagasipõrkuv on Doppleri efekti poolt tagurpidi keeratud laine poolt tekitatud kujutis.
Gregorius X
Suhted kiriku institutsioonidega
Gregorius X sekretär oli Guillaume Durand.
Ta saatis 1272 bulla Dünamünde tsistertslaste kloostri abtile.
Inkvisitsioon
Gregorius X keelas 1273 ketseri eluaegse vangistamise või saatmise tuleriidale ilma piiskopi loata.
Kristlik eetika
Gregorius X vabastas bigaamias süüdi mõistetud isikud kiriku protektsiooni alt. Ta nõudis, et nad loobuksid vaimulikest privileegidest ning keelas neil ekskommunikatsiooni ähvardusel kanda tonsuuri ja liturgilisi rõivaid.
Suhted juutidega
Gregorius X avaldas 7. juulil või 7. oktoobril 1272 bulla "Sicut Judæis", milles ta kinnitas, et juute ei tohi süüdistada Jeesus Kristuse surmas. 1271. ja 1276. aasta vahel kirjutas paavst kirja juutide "vere teotamise" süüdistuse (süüdistus laste vere kasutamises rituaalsetel eesmärkidel) ja tagakiusamise vastu.
Onupojapoliitika
Gregorius X määras kardinaliks oma sugulased Giovanni Visconti ja Vicedomino de Vicedominise.
Uued kardinalid
Gregorius X määras 7 kardinali 2 konsistooriumil. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Innocentius V ja Johannes XXI.
Gregorius X kultuuriloos
pisi|vasakul|Gregorius X ja [[Aragóni kuningas Jaime I Bonaventura surnukeha juures. Francisco de Zurbarán, 1629]] Tollal veel paavsti legaadi ametis olnud Visconti teavitas 1269 Pekingist naasnud Marco Polo isa Niccolòd ja onu Matteod Akkos, et paavst Clemens IV oli surnud.
Polod pöördusid Visconti soovitusel Veneetsiasse, et oodata ära uue paavsti valimised. Kui paavsti valimised venisid, otsustasid Polod asuda rännakule Hiinasse ja võtsid kaasa Marco Polo. Nad kohtusid Akkos taas Viscontiga ja palusid temalt kirja mongolite suurkhaani jaoks. Saanud teada oma valimisest paavstiks, andis Gregorius X neile kaasa kirja suurkhaani jaoks ja veel kaks dominiiklast, kes aitaksid misjoneerida.
Aastal 1982 eetrisse läinud USA teleseriaalis "Marco Polo" kehastas paavsti näitleja Burt Lancaster. Paavsti on mainitud enamikus Marco Polo rännakuid kajastavates ilukirjandusteostes ja uurimistöödes.
Ta pühitses 19. oktoobril 1275 sisse Lausanne'i katedraali.
Paavsti ihuarst oli Pedro Julião (hilisem paavst Johannes XXI).
Kunstnik Francisco de Zurbarán on paavsti kujutanud 1629 maalil Bonaventura surnukeha juures.
Surm
150 px|pisi| Gregorius X hauamonument [[Arezzo katedraalis]] Gregorius X suri 10. jaanuaril 1276 Arezzo piiskopipalees ja maeti Arezzo katedraali.
Paavst Clemens XI kuulutas ta 8. juulil 1713 õndsaks. Tema mälestuspäeva peeti enne 1963. aastat 10. jaanuaril, tänapäeval aga 9. jaanuaril.
Rudnja
Rudnja on linn Venemaal Smolenski oblastis, Rudnja rajooni keskus. Asub Valgevene piiri lähedal, 68 km Smolenskist loodes.
Rudnjat on esmamainitud 1363. aastal.
1926 sai linnaõigused.
Linna läbib Smolenski ja Vitsebski vaheline raudtee.
1989. aasta rahvaloenduse andmetel oli linnas 11 032 elanikku. 2018. aasta alguses oli Rudnjas 9484 elanikku.
Linnas on peamiselt toiduainetetööstuse ettevõtted.
Suvorov
Suvorov võib tähendada järgmist:
Jeruusalemma kuningriik
Jeruusalemma kuningriik oli 1099. aastal, pärast esimest ristisõda Lõuna-Levanti asutatud ristisõdijate riik. Kuningriik kestis peaaegu kakssada aastat, 1291. aastal vallutasid mamelukid kuningriigi viimase tugipunkti, Akko. Kuningriigi ajalugu jaotatakse kahte perioodi – niinimetatud Esimene Jeruusalemma kuningriik eksisteeris 1099. aastast kuni 1187. aastani, kui Saladin riigi vallutas; Teine Jeruusalemma kuningriik (või Akko kuningriik) asutati pärast kolmandat ristisõda 1192. aastal Akkosse, kus see kestis 1291. aastani.
Geograafilised piirid
Algul oli kuningriik võrdlemisi nõrgalt seotud linnade ja külade, mis ristisõjas vallutatud olid, liit. Oma kõrgajastul 12. sajandi keskpaigas, olid kuningriigi kontrolli all tänapäeva Iisraeli, Palestiina ja Liibanoni lõunaosa alad. Vahemerest alates ulatusid kuningriigi alad Beirutist Siinai kõrbeni ning tänapäeva Jordaaniast ja Süüriast Fatimiidide kalifaadini. Esimese ristisõjaga asutati veel kolm taolist riiki: Edessa krahvkond (1098–1268), Antakya vürstiriik (1098–1268) ja Tripoli krahvkond (1109–1289), need kõik asusid Jeruusalemmast põhjas. Kõik olid küll iseseisvad, kuid sidusid end siiski tihedalt Jeruusalemmaga. Nendest kaugemal põhjas ja idas asusid Kiliikia Armeenia kuningriik ja Ida-Rooma keisririik, millega Jeruusalemmal olid tihedamad suhted 12. sajandil. Veelgi kaugemal idas valitsesid mitmed moslemi emiirid, kellel olid liitlassuhted Bagdadi Abbassiidide kalifaadiga. Kaheteistkümnenda sajandi jooksul hakkasid Nur ad-Din ja Saladin neid väikeriike jõuliselt kokku liitma. Jeruusalemm langes Saladini kätte 1187. aastal, 13. sajandiks oli Jeruusalemma kuningriigi kontrolli all vaid mõni üksik linn Vahemere ääres. Nendel aegadel valitses Jeruusalemma kuningriiki Lusignani dünastia Küprose kuningriigist. Dünastia aitas tugevdada suhteid Tripoli, Antakya ja Armeeniaga. Kuningriigi üle omasid Veneetsia ja Genova vabariigid ning Saksa-Rooma keiser aina suuremat mõjuvõimu. Keiser Friedrich II (1220–1250) sai kuningriigis võimule abiellumise teel, tema võimu all puhkes riigi aadelkonna seas kodusõda (1228–1243). Kuningriigist oli saanud ettur piirkonna poliitikas ja sõjanduses, mida domineerisid Aijubiidid ja Mamelukid Egiptuses ning horezmi ja mongoli vallutajad. Oma tähtsusetuse tõttu ei saanud Jeruusalemma kuningriik enam eriti majanduslikku ja sõjalist tuge Euroopast. Mameluki sultanid Baibars (1260–1277) ja Al-Ashraf Khalil (1290–1293) vallutasid tagasi ka viimased ristisõdijate tugipunktid, 1291. aastal langes lõpuks ka Akko.
Esimene ristisõda ja kuningriigi tekkimine
pisi|Euroopa ja Vahemere maad, Rumi Seldžukkide sultanaadiga u 1097
Paavst Urbanus II kuulutas esimese ristisõja välja 1095. aasta Clermonti kirikukogul, sõja algne eesmärk oli aidata Ida-Rooma keisririigi vägesid Seldžukkide vastu. Sõja peamiseks eesmärgiks kerkis peagi püha maa vallutamine. Idaroomlased olid tihti Anatoolia ja Süüria pärast sõjas Seldžukkide ja teiste türgi dünastiatega. Sunniitlikud Seldžukid olid varem valitsenud Seldžuki impeeriumit, kuid pärast Malik-šahh I surma aastal 1095 jagunes impeerium mitmeks väiksemaks riigiks. Pärast Malik-šahhi tulid võimule Kilij Arslan I Rumi Seldžukkide sultanaadis ja Tutush I Süürias. Tutush suri aastal 1095, tema pojad Fakhr al-Mulk Radwan ja Duqaq hakkasid vastavalt valitsema Aleppos ja Damaskuses. See killustas Süüriat veelgi, Mosulis oli võimul atabek Kerbogha. Selline lõhestumus Lähis-Idas tegi eurooplaste vallutustee Jeruusalemmani lihtsaks. pisi|[[Fatimiidide kalifaat, 909–1171]] Egiptus ja suur osa Palestiinast olid šiiitliku Fatimiidide kalifaadi kontrolli all, kalifaat ulatus enne Seldžukkide tulekut sügavale Süüria sisealadele. Sõda Fatimiidide ja Seldžukkide vahel tegi kohalike kristlaste ja lääne palverändurite elu väga raskeks. Fatimiidid, keda valitses de jure kaliif Al-Musta'li, de facto vesiir Al-Afdal Shahanshah, kaotasid Jeruusalemma Seldžukidele aastal 1073; enne ristisõdijate jõudmist, aastal 1098, vallutasid nad Jeruusalemma Artukiidide käest tagasi. pisi| pisi|vasakul|[[Ristisõdijate riigid, u 1100]] Ristisõdijad jõudsid Jeruusalemma alla juunis 1099, varem olid nad vallutanud ümbruses asuvad väiksemad linnad (Ramla, Lod ja Petlemm), Jeruusalemm vallutati 15. juulil. Nädal aega hiljem kutsuti Püha Haua kirikus kokku kirkunõukogu, et määrata uuele Jeruusalemma kuningriigile kuningas. Ristisõja ja Jeruusalemma vallutamise eestvedajateks peeti Raymond IV-t ja Godefroy de Bouilloni. Toulouse'i krahv, Provence'i markii Raymond oli Godefroyst rikkam ja mõjukam, kuid keeldus algul kuningaks hakkamisest, tahtes tõenäoliselt näidata oma vagadust ja lootes, et aadlid valivad teda ikkagi. Boulogne'i krahvi Eustace II poeg Godfrey ei kõhelnud nagu Raymond ja võttis pakkumise saada Jeruusalemma ilmalikuks juhiks kohe vastu. Levinud on laialdane arvamus, et ta võttis endale tiitli Advocatus Sancti Sepulchri (püha haua kaitsja), tegelikkuses võttis ta tiitliks palju ebamäärasema princeps 'i. Kuu aega hiljem võitis Godefroy Fatimiide uuesti, Ashkeloni lahingus. Sellega oli tema võim kindel, pettunud hilisemast Tripoli krahv Raymondist sai tema peamine vaenlane.
Uue kuningriigi tulevik oli endiselt ebakindel. Legaat Pisa Dagobert proovis Godefroyd veenda, et ta annaks kuningriigi ära Jeruusalemma Ladina patriarhaadile, sellega oleks Jeruusalemma kuningriigist saanud teokraatlik riik, mida oleks tegelikkuses kontrollinud paavst. Godefroy oli nõus ja ütles, et annab Jeruusalemma Dagobertile, kui on vallutanud enda kontrolli alla veel mõne linna. Godefroy laiendaski kuningriiki, vallutades Yafo, Haifa ja Tiberiase. Mitmele linnale andis ta tribuutlinna staatuse. Ta kogus vasalle veelgi, kui asutas Galilea vürstiriigi ning Yafo ja Ashkeloni krahvkonna. Tema valitsusaeg jäi siiski üsna lühikeseks, kuna ta suri 1100. aastal haiguse tagajärjel. Tema vend Balduin de Boulogne ei tahtnud Dagobertist midagi kuulda ning lasi end kroonida Jeruusalemma kuningaks Baudouin I-na (1100–1118). pisi|[[1101. aasta ristisõda]] Balduin I võimu all laienes kuningriik edasi. 1101. aasta ristisõda tõi maale veelgi rohkem romaane. Balduin suurendas frankide ja kristlaste osatähtsust Jeruusalemmas. Itaalia linnriikide ja näiteks Norra kuninga Sigurd Magnussoni abiga vallutas ta tähtsaid sadamalinnu nagu Akko (1104), Beirut (1110) ja Aydā (1111), samas tugevdas ta kontrolli teiste ristisõdijate riikide üle põhjas: Edessa vürstkond (mille ta asutas 1097. aastal), Antakya ja Tripoli (mida ta aitas 1109. aastal vallutada). Ta kaitses riiki edukalt moslemi vallutajate eest, Fatimiide võitis ta Ramla lahingutes, Damaskuse ja Mosuli emiiri vägesi võitis ta 1113. aastal Al-Sannabra lahingus.
Et saada Edessa armeenia kogukonna poolehoidu abiellus Balduin armeenlannaga, keda tuntakse Arda nime all (tegelikult teda Ardaks ei kutsutud). Ta eemaldus Ardast niipea, kui tal armeenlasi enam vaja polnud. Aastal 1113 abiellus ta Sitsiilia regendi Adelaide del Vastoga, kuid lahutas temast neli aastat hiljem; Adelaide poeg esimesest abielust, Roger II, ei andnud Jeruusalemmale selle eest andeks ja Jeruusalemmal jäi aastakümneteks saamata Sitsiilia kuningriigi mereline abi.
Balduin suri olles 1118. aastal sõjaretkel Egiptuses. Kuna tal polnud järglasi, pakuti trooni tema vennale Eustacele, kes oli Balduini ja Godefroyga ristisõjas osalenud. Eustace polnud huvitatud ning kuningaks sai hoopis Balduini sugulane (tõenäoliselt nõbu) Balduin II. Balduin II oli samuti võimekas valitseja, ta kaitses riiki Fatimiidide ja Seldžukkide rünnakute eest edukalt. Kuigi Ager Sanguinisi lahingus sai Antakya kannatada ning Balduin ise langes Aleppo emiiri kätte aastateks 1122–1124 vangi, õnnestus tal aastal 1125 Azazi lahingus seldžukke uuesti lüüa. Tema valitsusajal asutati esimesed ordud, Hospitaliitide ordu ja Templiordu; Nabluse nõukogu pani aastal 1120 kirja esimesed riigi seadused; aastal 1124 sõlmiti Veneetsiaga esimene kaubanduslepe, "Pactum Warmundi". Veneetsia abiga vallutati samal aastal Şūri linn. Jeruusalemma mõjuvõimu Edessa ja Antakya üle praktiseeris ta, olles regendiks, kui nende de jure riigipead lahingutes surma said. Balduin II abiellus Armeenia aadliku Morfiaga, neil sündis neli tütart: Hodierna ja Halis, kes abiellusid Tripoli krahvi ja Antakya vürsti perekondadesse; Ioveta, kellest sai mõjukas abtiss; ja vanim tütardest, Melisende, kes tõusis pärast Balduini surma aastal 1131 koos oma mehe, Fulkiga, Jeruusalemma troonile. Balduin II nimetas nende poja, tulevase Balduin III kaaspärijaks.
Edessa, Damaskus ja teine ristisõda
Fulk oli kogenud ristisõdija, kes tõi kuningriiki abivägesid juba 1120. aasta palverännaku ajal. Olles Anjou krahvi ja Normandia hertsogi Geoffroy V isa ja tulevase Inglismaa kuninga Henry II vanaisa, soojenesid tema valitsusajal suhted Plantagenetide impeeriumiga märgatavalt. Kuid mitte kõikidele ei meeldinud välismaise päritoluga kuningas. Aastal 1132 proovisid Antakya, Tripoli ja Edessa kõik oma iseseisvust maksma panna ja hakkasid Jeruusalemma kuningavõimule vastu. Tripolit võitis kuningas lahingus, Antakya üle taastas ta kontrolli, kui pani Melisende vennatütre, Antakya krahvinna Constance abielluma oma sugulase Raymond de Poitiers'ga. Samal ajal hakkasid Fulkile vastu ka kohalikud ristisõdijatest aadlikud, kellele ei meeldinud tema Anjou saatjaskond. Aastal 1134 hakkas Yafo krahv Hugo II koos moslemitega Ashkelonist kuninga vastu mässama, ta mõisteti in absentia riigireetmise eest süüdi. Romaani patriarhaat sekkus, et tüli lahendada, kuid õli valas tulle Hugole tehtud atentaat, milles ta Fulki süüdistas. Selles segaduses sai kuninganna Melisende lõpuks oma võimu kuningriigi üle suurendada.
Fulkil tekkis pärast Hugot hoopis ohtlikum vaenlane: Mosuli atabeg Imad ad-Din Zengi oli sõlminud liitlassuhted Aleppoga ning proovis järgmisena saada kontrolli ka Damaskuse üle. Nende kolme riigi liit oleks olnud Jeruusalemmale ajaloo suurimaks ohuks. Aastatel 1137–1138 proovis Ida-Rooma keiser Johannes II Komnenos oma võimu piirkonna üle suurendada, kuid tulutult, Zengi mõjuvõim aina kasvas. Aastal 1139 kohtusid Jeruusalemma ja Damaskuse juhid ning otsustasid ühise vaenlase vastu liidu sõlmida. Võidetud ajaga otsustas Fulk rajada uusi kaitserajatisi, nt Ibelini ja Al-Karaki kindlused. Aastal 1143 hukkusid nii Johannes II kui ka Fulk, mõlemad hukkusid jahil olles. Zengi kasutas vaakumit ära ning aastaks 1144 vallutas Edessa. Melisande, kellest oli nüüd saanud oma vanema poja, Balduin III, regent, määras sõjaväe ülemjuhatajaks Manassese, kuid hoolimata Zengi surmast aastal 1146, ei suudetud Edessat tagasi vallutada. Edessa langemine moslemite kätte vapustas Euroopat ning teine ristisõda algas aastal 1148.
Akko nõukogul juunis 1148 leppisid ristisõdijate kuningad Louis VII ja Konrad III ning Melisende ja Balduin III kokku Damaskuse ründamises. Zengi valdused olid jaotatud tema poegade vahel ning Damaskus oli sõlminud liidu Zengi poja, Aleppo emiir Nur ad-Diniga. Damaskus valiti näiteks Aleppo asemel ristisõja sihtmärgiks, kuna ununenud polnud lõputud Damaskusest saadetud rünnakud Jeruusalemma suunal ning geograafiliselt oleks Damaskuse vallutamine andnud head eeldused Edessa piiramiseks. Järgnenud Damaskuse piiramine kukkus täielikult läbi. Ristisõdijad said viie päevaga lüüa ja olid sunnitud taanduma. Levisid jutud reetmistest ja korruptsioonist, Konrad III oli Jeruusalemma aadlikes pettunud. Prantslased ja sakslased naasid Euroopasse ning paar aastat hiljem oli Damaskus Nur ad-Dini tugeva kontrolli all.
Kodusõda
Teise ristisõja ebaedul oli kuningriigile pikaajalisi tagajärgi. Läänest kardeti saata suuremaid abivägesid, vahel harva tuli palverännaku käigus väiksemaid salku. Süüria moslemiriigid ühendati järk-järgult Nūr ad-Dīni poolt, kes võitis Antakya vürstiriiki Inabi lahingus 1149. aastal ning võttis Damaskuse üle 1154. aastal kontrolli. Nūr ad-Dīn oli äärmiselt usklik ning tema valitsusajal tõusis džihaadi idee väga tähtsale kohale. Tema peamiseks vastaseks tõusiski Jeruusalemma kuningriik, kuna see oli peamine takistus teel piirkonna moslemite vaimsele ja poliitilisele ühendatusele.
Jeuusalemmas tõusis päevakorda tüli Melisende ja Balduin III vahel. Melisende jätkas riigi valitsemist, kuigi Balduin oli juba ammu valitsusealine. Melisendet toetasid teiste seas ka sõjaväe ülemjuhataja Manasses; tema poeg Yafo krahv Almaric; Templirüütlite juht Filipp; Ibelini kindluse dünastia. Balduin kogus mõjuvõimu, kui lepitas tüli Antakya ja Tripoli vahel ning sai sellega ka Ibelini poolehoiu. Aastal 1153 lasi Balduin end ainuvalitsejaks kroonida, riik jagati kaheks, Balduin valitses Akkot ja Şūri, Melisende Jeruusalemma ja alasid Jeruusalemmast lõunas. Balduinil õnnestus lõpuks Manassese asemele saada oma liitlane Humfried II. Balduin ja Melisende said aru, et selline riigivalitsemise viis pole võimalik. Balduin tungis Melisende aladele sisse, alistas Manassese ja piiras oma ema Taaveti torni sisse. Melisende andis alla ja läks pensionile, kuid Balduin määras ta oma ülemnõustajaks, Melisendel õnnestus alles vätta väike osa oma endisest mõjuvõimust, peamiselt sai tema ülesandeks kirikutegelaste ametisse määramine. Aastal 1153 piiras Balduin Ashkeloni, linna kust Egiptuse Fatimiidid olid Jeruusalemma rünnanud kogu riigi ajaloo vältel, Ashkelon vallutati ning liideti Yafo krahvkonnaga, mida valitses endiselt Balduini vend Amalric.