Biosemiootika:_uurimus_elu_märkidest_ja_märkide_elust
Ei ole varjatud vitalism
Tänapäeva bioloogias on vaevalt põlatumat ideed kui vitalism, välja arvatud võib-olla lamarkism. Vitalism ütleb, et elu koosneb füüsikalises looduses mittemõjuvate või tundmatute (või isegi tunnetamatute) elujõudude olemasolust. Biosemiootika neid ei eelda. Vitalism oli vastus probleemidele, mis on senini lahendamata ja toidavad ka biosemiootika otsinguid. Vitalismi seostatakse kõige rohkem Hans Drieschiga, kes töötas välja arengumehaanika, mille järgi loote areng on mehaaniline protsess. Ernst Haeckel esitas biogeneetilise seaduse, mis võetakse sageli kokku kujul "ontogenees rekapituleerib fülogeneesi". Haeckel arvas, et on leidnud loote arengu ja vormi tekkimise mehaanilise seletuse, ja selle põhjal töötas Wilhelm Roux välja arengumehaanika. Roux arvas, et pärilikkusühikute agregaat munades jaotub iga rakujagunemisega tütarrakkude vahel ebavõrdselt, nii et loote rakud diferentseeruvad üha rohkem, ning küpse organismi rakud moodustavad erineva geneetilise sisuga rakkude mosaiigi; ta nimetas oma teooria mosaiigiteooriaks. Ta sai oma teooriale kinnitust, tappes blastomeeris ühe raku ja jälgides loote edasist arengust. Driesch aga sai teistsuguse tulemuse: ta lahutas merisiiliku kaherakulise embrüo rakud ning kummastki arenes normaalne vastne, kuigi väiksem. Seda võib pidada argumendiks mosiigiteooria vastu. (Tulemuste erinevus tuleb sellest, et Roux' katses saatis tapetud rakk teistele rakkudele signaale, mis loote arengut hälvitasid, Drieschi katses aga lakkas kommunikatsioon sootuks ning programm käivitus uuesti.) Driesch aga jätkas katseid ning leidis, et kaherakulise embrüo normaalse arengu korral pärineb kummastki rakust eri tüüpi kude. Ta järeldas, et blastomeeril on võime kohaneda keskkonnaga ning looterakkude diferentseeerumine toimub rakkude võime tõttu koordineerida sisemisi ja väliseid asjaolusid; embrüo on koostööd tegevate rakkude isekorrastuv tervik, "harmooniline ekvipotentsiaalne süsteem", kus igal osal on võrdne potentsiaal anda panus organismi arengusse. Tal ei õnnestunud aga sellise süsteemi tööle mehaanilist seletust leida. Ta postuleeris entelehhia, mille mõjusus seisneb energia suuna muutmises; seda hakati pidama ja nimetama elujõuks. See käsitus ennetab termodünaamikast inspireeritud vormitekke füüsika mudelit; Drieschi ajal ei suutnud termodünaamika veel olla mittevitalistliku lahenduse aluseks. Reduktsionism oli küll ebaõige, kuid oli eluprotsesside eksperimentaalseks uurimiseks päris hea alus. Produktiivse alternatiivi jaoks polnud veel teoreetilisi vahendeid. Nüüd aga on olemas mittetasakaaluline termodünaamika, kaoseteooria, mittelineaarne dünaamika, keerukuse uurimine ja biosemiootika. Nii Roux kui ka Driesch eksisid, kuid Roux' meetod oli viljakas. Drieschi teooria (neovitalism) sai bioloogidele musternäiteks selle kohta, mis juhtub, kui bioloogia probleemide lahendamisel usaldatakse filosoofiat. Nad ülehindasid molekulaarbioloogia võimet selliseid probleeme lahendada. Bioloogid oleksid juba ammu pidanud küsima, kuidas aineentiteet, DNA segment, saab ühtlasi olla vormientiteet, mis saab munarakule anda instruktsiooni tekitada organism. Informatsioon ei ole aine ega energia. Pole selge, mis on geneetiline informatsioon. Kui see tähendab, et geenid sisaldavad informatsiooni, mis on instruktsioonid munarakule teatud fenotüüpiliste tunnuste loomiseks, siis see pole informatsioon Claude Shannoni mõttes (Shannoni informatsioon). See on informatsioon, millel on tähendus (munaraku jaoks?); see eeldab väärtuslikku või eelistatavat suunda, ja sellist informatsiooni seostataksegi märkide ja semioosiga. Tarvis on ontogeneesi semiootikat.