cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2020. aasta Valgevene meeleavaldused
Läänemaailm
Lääneriigid eesotsas Euroopa Liidu ja Suurbritanniaga mõistsid juba augustis hukka Valgevene jõustruktuuride vägivalla meeleavaldajate vastu ja kehtestasid sanktsioonid 130-le Valgevene juhtivale isikule. Septembris määrasid Valgevenele sanktsioonid ka Ameerika Ühendriigid ja Kanada. Euroopa parlament otsustas 17. septembril, et tunnustab Valgevene opositsiooni loodud Koordinatsiooninõukogu Valgevene demokraatliku pöörde ajutise rahvaesindusena ja ei loe Lukašenkat enam Valgevene presidendiks pärast seda, kui tema mandaat 5. novembril 2020 läbi saab. Europarlament mainis eeskujuna Balti riike, kes kutsusid Valgevenet üles korraldama kohe uued valimised ja Euroopat valimisi mitte tunnustama. Samuti toetasid 17 Euroopa riiki ja USA platvormi International Accountability Platform for Belarus (IAPB) loomist, mis koguks ja säilitaks tõendeid Valgevenes toimunud tõsiste inimõiguste rikkumiste kohta. Platvormi loomist toetas Eesti 30 000 euroga. NATO lõpetas praktilise koostöö edendamise Lukašenka valitsusega 2021. aastal.
Leedu lõpetas Lukašenka legaalse riigivõimu esindajana tunnustamise ja andis Svjatlana Tsihhanovskaja kantseleile Leedus diplomaatilise staatuse. Samuti lubas Leedu valgevenelastel humanitaarkaalutlustel üle piiri Leetu põgeneda. Nii Leedus kui ka mujal Baltikumis ja lääneriikides korraldati toetusmeeleavaldusi ja -üritusi. Leedus moodustasid tuhanded inimesed, sealhulgas president Gitanas Nausėda, inimketi pealinnast Vilniusest Valgevene piirini solidaarsuseks Minski meeleavaldajatega. Samuti korraldati inimkette Tallinnas ja Prahas.
Svjatlana Tsihhanovskaja asus Leedus eksiilis olles tihedamalt läbi käima lääneriikide juhtidega. Ta kohtus meeleavalduste ajal mitme juhtiva Euroopa riigi juhiga, sealhulgas Prantsuse presidendi Emmanuel Macroniga ja Saksa kantsleri Angela Merkeliga. Samuti esines Tsihhanovskaja Brüsselis EL-i välisministritele ja käis Euroopa Parlamendis. Valgevenelaste toetuseks käivitati läänes mitmeid rahakogumisprojekte, et toetada viga saanud ja streikides sissetulekuta jäänud valgevenelasi. Valgevene võimud arreteerisid projektide toetajaid, kui nad neid tabasid.
Venemaa, SRÜ ja Hiina
10. augustiks olid Lukašenka valimisvõitu tunnustanud mitmed autoritaarsemad riigid, sealhulgas Hiina, Venemaa, Türgi, Venezuela ja mitmed SRÜ liidrid. Päev pärast valimisi helistas Lukašenka Putinile ja otsis Venemaalt tuge. Venemaa president tunnustas Lukašenka valimisvõitu, kuid nõudis Valgevene ja Venemaa koostöö intensiivistamist Vene-Valgevene liitriigi arendamisel ODKB-s, SRÜ-s ja Euraasia Liidus. Lukašenka võttis tingimused eeldatavasti vastu, sest edaspidi rääkis ka tema soovist Vene-Valgevene koostööd suurendada. Vastutasuks lubas Putin Lukašenkole julgeolekutuge ja 1,5 miljardi dollari suuruse laenu.
Tulemused
Revolutsiooni sümboliks kujunenud valge-puna-valge lipp ja värvid ähvardati kuulutada fašistlikuks sümboolikaks, kuigi seda siiani tehtud ei ole. Valgevene siseministeerium kuulutas valgevenekeelse hüüdlause „Жыве Беларусь!“, mida meeleavaldustel palju kasutati, natsisümboolikaks. Lukašenka süüdistas läänt Valgevene meelerahutuste tekitamises ja Valgevene siseasjadesse sekkumises, mistõttu muutus Valgevene riigimeedias tavaliseks retoorika NATO vägede ähvardavast ohust Valgevene piiridel.
Putinilt saadud tugi aitas Lukašenkal võimul püsida, kuid muutis ta Venemaast sõltuvaks, sest enam ei saa Lukašenka läänelt tuge otsida, kui Venemaa temalt liiga palju nõuab. Lukašenka on andnud Vene valitsusele loa Valgevene territooriumi kasutada raketirünnakute korraldamiseks, Ukrainasse sissetungiks, Vene sõjaväe varustusliinide rajamiseks ja sõjaroimasid toime pannud sõduritele turvalise pelgupaiga pakkumiseks.
Meeleavaldus vähendas Lukašenka usaldust oma rahva vastu. Rahutuste järel likvideeris Lukašenka ka viimsed avalikud opositsiooni liikmed kas arreteerides või riigist minema ajades. Opositsiooniliidreid on karmilt karistatud kuritööde eest, mille hulka kuuluvad punavalgete sokkide kandmine, laulude laulmine või rühma kogunemine. Terroristideks on peetud inimesi, kes on jaganud postitusi sotsiaalmeedias või jälginud mõnda sotsiaalmeediakanalit.
Aleksandar Inđić
pisi |280px| Aleksandar Inđić (2016)
Aleksandar Inđić (sündinud 24. augustil 1995 Belgradis) on serbia maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2013).
Inđić sai suurmeistriks 18-aastaselt 2013. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on kahekordne Serbia malemeister (2014, 2018).
Ta sai veebruaris 2018 Moskvas Aeroflot Openi A-turniiril 92 osavõtja seas 38. koha ja märtsis 2018 Bathumis Euroopa meistrivõistlustel 302 osavõtja seas 133. koha.
Inđić on mänginud Serbia võistkonna koosseisus kahel maleolümpial (2014, 2016).
Laidunina
Laidunina on neem (maanina) Saare maakonnas Saaremaa vallas Kahtla laiul. Neeme juures asub Laidunina päevamärk.
Neeme koordinaadid on.
Renato Steffen
Šveitsi kõrgliigas debüteeris Steffen hooajal 2012–2013 FC Thuni meeskonnas. Aastatel 2013–2016 mängis ta Šveitsi kõrgliigas Young Boysi ja 2016–2018 Baseli ridades. Hooaegadel 2015–16 ja 2016–17 tuli ta Young Boysiga Šveitsi meistriks.
2018. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Wolfsburgiga.
Šveitsi jalgpallikoondises tegi Steffen debüüdi 9. oktoobril 2015 EM-i valikmängus San Marino vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 12. oktoobril 2021 MM-i valikmängus Leedu vastu.
Verbicaro
Verbicaro on vald (comune) Itaalias Calabria maakonnas Cosenza provintsis. 428 meetri kõrgusel merepinnast asuva Verbicaro asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta. Verbicaro piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Grisolia, Orsomarso, San Donato di Ninea, Santa Maria del Cedro.
Verbicaro halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: San Francesco.
Gulagi arhipelaag
"Gulagi arhipelaag" (vene keeles "Архипелаг ГУЛАГ", "Arkhipelag GULAG") on Aleksandr Solženitsõni kolmeosaline suurteos kommunistliku Nõukogude Liidu hävitus- ja karistussüsteemist Gulag. Kirjutamine toimus vahemikus 1958–1968 ning teos avaldati aastal 1973.
Prantsuse ajaleht Le Monde valis selle 20. sajandi 100 parima raamatu hulka.
Romaani saamislugu
Üldistavat teost NSV Liidu vangilaagrite süsteemist hakkas Solženitsõn kirjutama 1958. aastal. Materjali kogumine oli raske ja töö seiskus. Pärast seda, kui teos "Üks päev Ivan Denissovitši elus" 1962. aastal avaldati, sai Solženitsõn hulgaliselt kirju endistelt NKVD laagrites kinnipeetuilt, mis lubasid katkenud tööd jätkata. Teose üldine kava valmis 1964. aasta sügisel. 1965. aasta septembris sai KGB aga osa Solženitsõni arhiivist kätte.
Töö teose kallal jätkus äärmise konspiratsiooni tingimustes. 1965/66. ja 1966/67. aasta talvel elas Solženitsõn Eestis Jaan Pordi talus Vasula külas, kus valmis oluline osa romaani käsikirjast. 1967. aasta märtsis valmisid teose kuus esimest osa teises redaktsioonis. 1967/68. aasta talvel jätkus käsikirja viimistlemine. 1968. aasta mais valmis sõprade abiga kõigi kolme köite masinakirjas redaktsioon, mis toimetati filmilindil kohe välismaale. Konspiratsiooni tõttu ei näinud Solženitsõn oma teose käsikirja kordagi tervikuna. Enne seda, kui romaan 1973. aastal välismaal ilmus, tegi Solženitsõn käsikirjas veel ainult pisiparandusi.
Solženitsõn soovis, et "Gulagi arhipelaag" ilmuks kõigepealt vene keeles, aga mõistis, et see on võimatu. Inglise keelde tõlkis teose Thomas Whitney. 1973. aastal sai KGB kätte romaani teise, lõpetamata versiooni. See ajendas teost viivitamata välismaal avaldama. Romaani esimene osa ilmus 1973. aasta detsembris prantsuse keeles YMCA-Pressi kirjastuse väljaandel Pariisis. Esimese osa ingliskeelne variant avaldati 1974. aasta kevadel. Nõukogude Liidus levisid teose osad samizdat'i paljudatud fotokoopiatena. Romaani lõplik redaktsioon ilmus samuti YMCA-Pressi väljaandena 1987. aastal. "Gulagi arhipelaag" on ilmunud rohkem kui 30 keeles, tõlke eesti keeles avaldas 1990. aastal kirjastus Eesti Raamat.
Nõukogude Liidus ilmus "Gulagi arhipelaag" tervikuna 1990. aastal. 9. jaanuaril 2009 kanti "Gulagi arhipelaag" Venemaal koolide kohustusliku kirjanduse loetellu.
Romaani honorar ja müügitulu kanti Solženitsõni fondi, millega toetati repressioonide ohvreid Nõukogude Liidus.
NLKP poliitbüroo reaktsioon
Kui "Gulagi arhipelaag" Prantsusmaal ja USA-s ilmunud oli, arutas NLKP juhtkond 7. jaanuaril 1974 Solženitsõni "personaalküsimust". Juri Andropovile oli selge, millist ohtu Solženitsõn riigikorrale kujutas – kogu maailm kuuleb 60 miljonist nõukogude terrori ohvrist. Andropov mõistis, et "Gulagi arhipelaag" võib Nõukogude võimu õõnestada rohkem kui Lääne tuumaarsenal. Willy Brandtilt saadi nõusolek, et Saksamaa Solženitsõni vastu võtaks. Solženitsõn arreteeriti 13. veebruaril 1974 ja viidi järgmisel päeval lennukiga Saksamaale.
Anna Verschik
Anna Verschik (sündinud 31. mail 1968 Leningradis ) on Venemaalt pärit juudi rahvusest Eesti keeleteadlane, Tallinna Ülikooli professor.
Haridus
Ta lõpetas 1990. aastal Tartu Ülikooli eesti filoloogia erialal, läbis 1995–1996 üheaastase õppe Oxfordi Ülikooli juurde kuuluvas Oxfordi Heebrea ja Juudi Uuringute Keskuses, kaitses 1996. aastal Tartu Ülikoolis magistrikraadi tööga "Multilingualism of Estonian Jews" ning astus 1997. aastal Tartu Ülikooli doktorantuuri üldkeeleteaduse alal. 2000. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktorikraadi väitekirjaga "Estonian Yiddish and its contacts with co-territorial languages".
Töökäik
Anna Verschik töötas 1990–1996 Eesti Keele Instituudi murdesektoris vanemlaborandina ning 1993–1997 Eesti Humanitaarinstituudis juudi kultuuri ja keeleteaduse lektorina. 1998. aasta kevadel oli ta Oxfordi Heebrea ja Juudi Uuringute Keskuse külalisuurija, 1998–2002 Tartu Ülikooli Narva Kolledži eesti keele ja kirjanduse lektoraadi juhataja. Alates 2002. aastast on ta olnud Helsingi Ülikooli jidiši keele dotsent. Samast aastast on ta töötanud Tallinna Ülikoolis, 2002–2003 dotsendina, 2003–2006 vanemteadurina, alates 2006. aastast professorina.
Tema põhilised uurimisteemad on Eesti sotsiolingvistika (keelekontaktid, keeledünaamika), eesti-vene keelekontaktid (koodivahetus, konvergents, mitmekeelne vestlus), jidiš Balti riikides (dialektoloogia, sotsiolingvistika, kultuurikontaktid) ning etnolektid.
Isiklikku
Tema isa, füüsika-matemaatikadoktor Anatoli Verschik tegutseb matemaatikuna Peterburis.
Tema abikaasa on Jürnas Kokla, neil on tütar Noemi.
Nurgakett
Nurgakett on kantkividest vertikaalnurk krohvimata murdkivihoonel. Üksik kvaader nurgaketis on nurgakvaader.
Alissa
Alissa on naisenimi.
Karl Puhvel
Elulugu
Karl Puhvel oli talupidaja poeg, Jaan ja Martin Puhveli isa.
Kalevipoeg (laev)
Kalevipoeg oli 1892 Rootsis Gävles ehitatud kauba-reisiaurik.
Karl Puhvel
Elulugu
Lõpetas 1910 Valga linnakooli, 1916 Pihkva maamõõdukooli, õppis 1916–1917 Peterburi sõjaväetopograafide koolis, 1918–1919 Omski Polütehnilise Instituudis, 1921–1923 Tartu Ülikooli metsaosakonnas, mille lõpetas 1925.
Kalevipoeg (laev)
Laev on kandnud järgmisi nimesid : Nordkusten, Aleksei, Traaler nr 22, Kalevipoeg, Koralle, Kama, PKZ-140.
Chmielnik
Chmielnik on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas, Chmielniki valla halduskeskus. Chmielnik asub Kielcest ligikaudu 29 km lõunas.
Kalevipoeg (laev)
Ajalugu
Laev ehitati 1892. aastal Rootsis Gävles ja selle esimene nimi oli Nordkusten. 1908. aastal ostis laeva Pärnu firma H. D. Schmidt ja laeva nimeks sai Aleksei.
Chmielnik
Chmielnikut on ürikutes esimest korda mainitud 1241. aastal, linnaõigused sai 1551. aastal.
Karl Puhvel
Elulugu
Oli 1911–1912 Koorküla algkooli õpetaja, 1916 Pihkvas maamõõtja-taksaator, 1918–1920 Siberis Koltšaki armees ja Punaarmee staabi topograafiaohvitser, 1921–1923 EV Põllutööministeeriumi Metsade Peavalitsuse metsakorralduse maamõõtja, 1923 Iisaku metsaülem, 1923–1925 Harju maakonna metsaülema abi ja ühtlasi Saku metsaülem, 1925–1927 Lääne-Harju metsarevident, 1927–1929 Rahandusministeeriumi kinnisvarade hindamise ameti (hilisem katastriamet) kontrolör ja maamõõduosakonna juhataja, 1929–1931 inspektor, 1931–1940 ja 1941–1942 katastriameti juhataja, 1942–1944 riigimetsavalitsuse metsainspektor. Ühtlasi oli 1923–1932 Nõmme linna maamõõtja ning 1927–1933 Tallinna Tehnikumi geodeesia ja metsanduse õpetaja. Omas (aastast 1931) Aegviidus üht Eesti suurimat karusloomafarmi. Läks 1944 Rootsi, kus oli metsakorraldaja ja maamõõtja. Siirdus 1949 Kanadasse, kus töötas peamiselt joonestaja ja maamõõtjana, aastast 1955 farmer.
Kalevipoeg (laev)
Ajalugu
Laev oli Vabadussõja ajal Eesti mereväe käsutuses, kus Kalevipoega kasutati dessantväelaste või isikkoosseisu transpordiks, sh Heinaste dessandis.
Karl Puhvel
Teadustöö
Töid peamiselt geodeesiast, dendroloogiast ja karusloomakasvatusest. Tema juhtimisel valmis (1934–1940) Eesti skemaatiline katastrikaart mõõtkavas 1:10000.
Chmielnik
18. märtsil 1241 toimus Chmielniku lähedal Chmielniku lahing, milles Poola vägi Mongoli-Tatari väelt lüüa sai.
Kalevipoeg (laev)
Ajalugu
Pärast 2. maailmasõda oli veel kasutuses ujuvkasarmuna.
Narva merekool
Narva merekool oli merekool Narvas. Kool tegutses 1873–1918.
Kalevipoeg (laev)
Kirjeldus
Laeva pikkus oli 48,84 m, laius 7,98 m ja süvis 3,45 m. Kogumahutavus oli 540 brutoregistertonni.
Vändra katsesovhoos
Vändra katsesovhoos oli katsesovhoos Pärnu rajoonis Tori külanõukogus. Sovhoosi keskus oli Selja asulas. Sovhoosi pindala oli 7600 ha. Vändra katsesovhoos spetsiifika oli eesti mustakirjute veiste kasvandus, veiste kõrgaretus.
Leeltse nina
Leeltse nina (ka Leeltsenina) on maanina Saare maakonnas Saaremaa vallas Sõrve-Hindu külas.
Maanina koordinaadid on.
Silmači
Silmači on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Gulbene piirkonnas Druviena vallas.
Küla asub valla edelaosas Tirza jõe ja Ābramsi järve kaldal. Seal asuv Silmači keskaegne kalmistu on muinsusmälestisena kohaliku kaitse all.
Aastal 2008 oli külas ligikaudu 22 elanikku.
Balti turniir 1938
Balti turniir 1938 toimus 3.–5. septembrini 1938 Eestis. Turniiri võitis Eesti jalgpallikoondis.
Jablunovõtsja
Jablunovõtsja (ukraina keeles Яблуновиця) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Orativi rajoonis. Elanike arv on 404. Pindala on 1,27 km².
Tõnnivakk
Tõnnivakk oli ohvrinõu, kuhu viljakushaldjas Tõnnile ande viidi.
Söögiriist
Söögiriist on söömisel kasutatav abivahend, millega üldjuhul tõstetakse toitu suhu (lusikas, kahvel, söögipulgad) või valmistatakse seda söömise käigus ette suhutõstmiseks (nuga).
Tõnnivakk
Valmistamine
Tõnnivakaks oli peergudest, puukoorest, vitstest või tohust tehtud nõu (vahel lihtsalt puust karbike või kast), mida hoiti ahjukõrval nurgas, toalakas, aidas, mõnel pool koguni väljas, kuid enamasti võõra silma eest varjul.
Eesti rahvausund
Vakale omistati teatud maagilist jõudu, mis võis aidata kaasa majapidamise edendamisele ja pereõnnele. Tõnnivakas võidi hoida riide- või lõngakera, mis sümboliseeris koduhaldjat. Sinna pandi tõnisepäeval, tööde alustamisel ja lõpetamisel, perekondlike sündmuste tähistamisel ja muul sellisel puhul ohvriande, põhiliselt toitu (eriti uudset ja värsket), aga ka muud, näiteks pisikesi meesterõivaid. Arvati, et mida parem kingitus panna, seda suurem on Tõnni õnnistus. Tavaliselt ohverdati vakale neljapäeviti. Tõnniohvritest loobujaid, veel enam Tõnni hävitajaid tabas pärimuse järgi raske õnnetus või haigus nagu ohvripaikade rüüstajaidki.
Söögiriist
Euroopas tarvitatavast kolmest klassikalisest söögiriistast on nuga ja lusikas äärmiselt vanad, kahvel seevastu oli algselt tarvitusel vaid praekahvlina ning muutus söögiriistaks alles keskaja lõpul.
Tõnnivakk
Eesti rahvausund
Tõnnivakku on tehtud ja kasutatud Mulgimaal, Pärnumaal, Läänemaal ja Harjumaal. Eriti Vändra ja Tori ümbruses püsis Tõnni kultus kuni 19. sajandi keskpaigani.
Väljavõte arhiivist
''"Tõnnivakk. Kasetohust tehtud veikene vakk, sinna sise pannakse karvu nagu hobuste, lehmade, lammaste, sigade, kanade, ka igat seltsi vilja ning üks veikene tita, mis puust on tehtud ja riided selga seutud – see on siis jumal, kes seda õnnistust jagab. Seda vakka ei pia aga keigi täädma muud kui peremees, kes seda isi valmistab ning aidas oma kirstu põhjas hoiab. Tõnisepäeva hommikul enne koitu võtab peremees salaja selle vaka ja laternaga tule, kelle sees tükk rasvaküinalt põleb ning lähab elajatelauta, võtab vakast tüki lehmakarvu, süitab seda küinlatule pääl põlema ning suitsetab sellega lehma ümberringi läbi. Pärast võtab see selle tite, paneb seda lehma selja pääle istuma ja viimaks keerab veel lehma kõhu alt läbi mõned ringid ümber ja paneb seda vaka tagasi. Pääle selle lõikab veel tüki karvu tulevaks aastaks vaka sisse valmis. Nõndaviisi tehakse iga looma juures, olgu mis tahtsugune. Ka vili suitsutasse ja sorgitasse titaga läbi. On tema majandus keik sedaviisi läbi käidud, siis viib vaka jälle kirstupõhja tagasi. Tulevaks aastaks, nagu üteldud, salaja, et keigi ei tää ega näe."'' (E 8010, Viljandi 1893.)
Lusikas
pisi|Supilusikas pisi|Õunapuulaastust voolitud lusikas. 2006. aasta. Lusikas on söögiriist, mille käepideme otsas on laiem, üldjuhul ümmargune nõgus osa. Eelkõige tõstetakse lusika abil toitu suhu, see sobib eriti hästi vedelate toitude söömiseks. Kuna ilma söögiriistadeta on kuuma leent süües oht suud kõrvetada, on lusikas üks vanemaid ja levinumaid söögiriistu. Seda kasutatakse laialt ka kultuurides, kus tahket toitu tõstetakse suhu pigem käega.
Eri toitude söömiseks tarvitatakse eri suuruse ja kujuga lusikaid: supilusikas supi söömiseks, dessertlusikas magustoidu tarbeks, tee- või koogilusikas kuumade jookide segamiseks või koogi söömiseks. Leidub ka lusikaid, mis pole mõeldud otseselt söömiseks, näiteks suhkrulusikas suhkru ja sinepilusikas sinepi tõstmiseks. Kuna enamasti pruugitakse lusikaid vedelike tõstmiseks, on lusika põhi tavaliselt aukudeta, aga suhkru sulatamiseks põleva absindi kohal võidakse tarvitada spetsiaalset absindilusikat, mille auk või augud moodustavad tihtipeale keeruka mustri.
Et eri liiki lusikad on tänapäeval levinud ja nende valmistajad järgivad standardseid mõõte, on lusikatäied kokaraamatutes tarvitusel mõõtühikutena. Nii võidakse retseptis kirjutada "1 spl", pidades silmas üht supilusikatäit, või "3 tl", mõeldes kolme teelusikatäit.
Madli Puhvel
Sirje Madli Puhvel (sündinud Sirje Madli Hansen, sündinud 26. juulil 1939 Tallinnas) on eesti arstiteadlane ja mikrobioloog.
Elulugu
Põgenes 1944 koos vanematega Rootsi, siirdus sealt 1950 Kanadasse. Lõpetas 1956 Londonis (Ontario, Kanada) keskkooli, 1961 California Ülikooli (Los Angeles), Ph.D. (mikrobioloogia ja immunoloogia, 1963, samas), väitekiri "Studies in Staphylococcal L-Forms". Oli 1963–64 California Ülikooli Meditsiinikooli järeldoktorant, 1965–72 California Ülikooli (UCLA) uurimisassistent-immunoloog, 1972–73 uurimisassistent-immunoloog, 1973–78, aastast 1978 adjunktprofessor.
Teadustöö
Avaldanud töid naha bioloogiast ja mikrobioloogiast, immunoloogia ja akne kohta. Koostanud ka Lydia Koidula elu käsitleva raamatu. Society for Investigative Dermatology, American Society for Microbiology, American Federation for Clinical Research'i, Sigma Xi liige. Üle 40 teadustrükise.
Riley Nash
pisi|Riley Nash 2017. aastal [[Boston Bruinsi särgis]] Riley Nash (sündinud 9. mail 1989 Consortis Alberta provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Tampa Bay Lightning.
Kodumaa (laev)
Kodumaa oli 1897 Inglismaal Sunderlandis ehitatud kaubaaurik.
Riley Nash
Ta alustas jäähoki mängimist British Columbia Hockey League'i klubis Salmon Arm Silverbacks. Aastatel 2007–2010 mängis ta kolm hooaega Cornelli Ülikooli jäähokimeeskonnas. 2008. aastal valiti ta konverentsi ECAC Hockey hooaja parimaks uustulnukaks.
Kodumaa (laev)
1914 ostis laeva Tallinna Laevaühisus ja pani talle nime Kodumaa (tollal kirillitsas Koduma).
Riley Nash
2007. aastal valis Edmonton Oilersi ta NHL-i draft'is 27. valikuna. 2010. aasta juunis sõlmis ta lepingu Carolina Hurricanesiga, asudes mängima American Hockey League'i klubis Charlotte Checkers. NHL-is debüteeris ta Hurricanesi meeskonnas hooajal 2011–12. Esimese värava lõi ta liigas 2. märtsil 2013 mängus Florida Panthersi vastu.
2016. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu Boston Bruinsiga. 2018. aasta juulis liitus ta Columbus Blue Jacketsiga, kellega sõlmis kolmeaastase lepingu. Hooaja 2020–21 lõpus mängis ta Toronto Maple Leafsis. 2021. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Winnipeg Jetsiga. Põhihooaja 15 esimese mänguga ei suutnud Nash koguda ühtegi resultatiivsuspunkti ning Jets loobus temast. 2021. aasta detsembris asus ta mängima Tampa Bay Lightningis.
Kodumaa (laev)
I maailmasõja ajal arvati laev Balti laevastiku koosseisu.
Pärast Vabadussõda läks laev tagasi Tallinna Laevaühisuse kätte ja hakkas vedama kaupa eeskätt Tallinna ja Inglismaa sadamate vahel.
Laev hävis II maailmasõjas Inglismaa idarannikul sakslaste pommirünnakus.
Laspre
Laspre on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Laspre uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Laasberg (Tapal, 1938. aastal). Tamara Laspre palvel kanti Laspre perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 370 all (Siseministeeriumi teadaanne 20. augustist 1938).
1. jaanuaril 2017 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Uusna vald
Uusna vald (ka Uue-Tänassilma vald; saksa keeles Neu-Tennasilm) oli vald Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Saareküla aladel.
Vald eksisteeris 1866 –1939.
Valla alal asus Uusna mõis.
Praekahvel
Praekahvel on suur, pika varrega kahvel, mida tarvitatakse praeliha tõstmisel, keeramisel ja tükeldamisel. Samuti võib seda kasutada prae küpsuse kontrollimiseks, torgates kahvliga prae sisse auke. Pikk vars on oluline, et palavas ahjus või pliidil olev kuum praad ei kõrvetaks toiduvalmistaja käsi.
Biaudos
pisi|tühi|Biaudos
Pammana nina
Pammana nina on maanina Saare maakonnas Saaremaa vallas Pammana külas Pammana poolsaare tipus.
Maanina koordinaadid on.
Balti turniir 1937
Kuna Läti koondis ja Eesti koondis lõpetasid turniiri võrdsete punktidega, mängiti esimest korda Balti turniiri ajaloos lisamäng, mille võitis Läti. Leedu koondis jäi kolmandaks.
Studium
OÜ Studium on Eesti kirjastus, mis kirjastab õppekirjandust. Kirjastus tegutseb Tartus. Kirjastuse direktor on Aavo Kennik.
Kirjastus kanti Äriregistrisse 1997.
Kenneth Branagh
Kenneth Charles Branagh (sündinud 10. detsembril 1960 Belfastis) on Briti näitleja ja filmirežissöör.
Branagh on olnud viie Oscari ja Kuldgloobuse kandidaat. Ta on võitnud ühe Emmy ja kolm BAFTA auhinda.
Isiklik elu
2003. aastal abiellus ta Lindsay Brunnockiga, kellega tutvus Bonham Carteri kaudu 1997. aastal.
Lua (täpsustus)
LUA või Lua võib tähendada järgmist:
Melodraama
Melodraama teemaks on sageli pere- ja suhteprobleemid, identiteedi otsimine, klassierinevused ning soorollid. Melodraamades keskendutakse rohkem dialoogile, mis on sageli ülepaisutatult tundeline, kui tegevusele. Tegelaskujud põhinevad stereotüüpidel või on tajutavalt stereotüüpilised. Melodraamade tegevuspaik on tavaliselt koduses keskkonnas, kus keskendutakse moraalidele ja perekondlikele probleemidele - armastus ja abielu - mis on tihti välise vaenlase rünnaku all (näiteks võrgutaja, kelm või aristokraatlik pahalane). Nii filmis, teatris kui ka televisioonis saadab melodraamat tavaliselt dramaatiline muusika, mis annab publikule aimu esitletavast draamast.
Akadeemilises ja ajaloolise muusika kontekstis on melodraama lavateos, mida esitatakse muusika saatel. Näidendina oli melodraama populaarne 19. sajandil kuninganna Victoria aegsel Inglismaal, Eestis August Wiera amatöörteatris. Tänapäeval kasutatakse seda mõistet ka ilma saatemuusikata lavateostest, kirjandusteostest, filmidest ning tele- ja raadiosaadetest rääkides. Nüüdisaja kontekstis kasutatakse sõna "melodraama" pigem halvustavalt, viidates kõnealuse töö puudustele peensuses, tegelaskuju arenemises või mõlemas vallas. Lisaks nimetatakse melodraamat meenutavat keelekasutust või käitumist tihti "melodramaatiliseks", enamasti negatiivse tähenduses.
Etümoloogia
Termin pärineb Prantsusmaal 18. sajandil kreekakeelsest sõnast μέλος melos "laul" tuletatud sõnaosa mélo- ja prantsuskeelsest sõnast drame "draama" loodud uudissõnast mélodrame "laulumäng". Eesti keelde saabus termin saksa keele Melodram "melodraama" kaudu.
Valge Leegion
Valge Leegion (gruusia keeles თეთრი ლეგიონი) on Gruusia mitteregulaarne relvastatud organisatsioon Abhaasias.
Valge Leegioni põhiline tegevus on diversioon ja partisanivõitlus.
1995. aastal, kui Gruusia regulaarüksused Abhaasiast lahkusid, jätkas Valge Leegion partisanisõda Suhhumi keskvalitsuse vastu. Rühmitust juhivad Zurab Samušia ja Ramin Gogojia.
Organisatsiooni tegevust on peetud ka banditismiks ja Gruusia võimud on organisatsiooni liikmeid süüdistanud salakaubaveos.
Gruusia valitsust on süüdistatud partisanigruppide organiseerimises, ettevalmistamises ja finantseerimises, kuid Gruusia valitsus on kõike eitanud. Seda ei ole uuritud, vaatamata tunnistajate väidetele, et partisanigrupid on vabalt liikunud Zugdidi linna lähistel ilma Abhaasia võimude loata ja et organisatsiooni liidrid on andnud vabalt intervjuu BBC-le Tbilisis.
Pärast Abhaasia tunnustamist Venemaa poolt, Venemaa lisavägede paigutamist Abhaasia territooriumile ning patrullreidide tihendamist piiritsoonides on Valge Leegioni liikmed vähem aktiivsed. Ühe versiooni kohaselt kindlustas formeeringu etniline koosseis (Abhaasiast põgenenud grusiinid, megrelid, endised Abhaasia siseministeeriumi töötajad) liikmetele võimaluse viibida Abhaasia territooriumil legaalselt kohalike elanikena, samas aga võimaldas Gruusia eriteenistustel kinnitada ebastabiilsust Gali rajoonis, mille tulemuseks on väidetavalt olnud terrori- ja diversiooniaktid ning kallaletungid kohalikele elanikele, sh etnilisel ja rahvuslikul pinnal. Järelikult on selline formeering põrandaalune, mis omakorda pikendab selle toimimist ja raskendab Gruusia-poolset kontrolli selle tegevuse üle piiriäärsetel aladel.
Arvatakse, et organisatsiooni olemasolu ja tegutsemist Abhaasias soodustab Gruusias puuduv ühtne register ja andmed Gruusia piiriäärsetes rajoonides viibivate isikute kohta. 2008.–2009. aasta andmeist on teada, et Abhaasia võimud rakendavad Gruusia piiriäärsetes rajoonides nn "pasportiseerimist". Tehakse kindlaks, kellel juba on Gruusia/Venemaa kodakondsust, kuid ei ole Abhaasia kodakondsust (passi). Gruusia pool nimetab sellist "pasportiseerimist" sunniviisiliseks. Ametlikult korraldatakse selliseid kampaaniaid eesmärgiga pidada arvestust elanikkonna ja riigi kodanike üle, aga ka isikute liikumise kohta (sh välismaale). On arvatud, et Abhaasia kasutab sellist meedet vaatamata Gruusia-poolsetele protestidele, et muuta piirikontroll Gruusia ja Abhaasia vahel efektiivsemaks.
Balti turniir 1936
Balti turniir 1936 oli 8. Balti turniir jalgpallis, mis toimus 29.–31. augustini 1936 Lätis Riias.
Laurand
Nimede eestistamisel määrati Laurand uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Laurberk, Laurent, Laurson ja Laurus. Johannes Lauranna palvel kanti Laurand perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 270 all.
Balti turniir 1936
Turniiri võitis Läti jalgpallikoondis. Eesti koondis tuli teiseks ja Leedu koondis kolmandaks.
Vecāmuiža
Vecāmuiža on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Gulbene piirkonnas Ranka vallas.
Küla asub Riiast 160 km kaugusel valla keskosas.
Uluneem
Uluneem on neem Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Letipea külas Mahu poolsaare tipuosas.
Neeme koordinaadid on.
Darija Astafjeva
Darija Astafjeva (ukraina keeles Дарія Вікторівна Аста́ф'єва; sündinud 4. augustil 1985 Pokrovis Dnipropetrovski oblastis) on ukraina laulja ja modell.
Johannes Sild
Johannes Sild (25. november 1906 Krootuse vald, Võrumaa – 19. jaanuar 1974 Põlva) oli eesti vaimulik.
Darija Astafjeva
Elulugu
Oli üks bändi NikitA solist.
Johannes Sild
Ta lõpetas aastal 1926 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1928–1936 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Helme Maarja koguduses Johannes Uustali juures ja Tartu Peetri koguduses Jaak Tauli juures. Ordineeriti 20. oktoobril 1937 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1937–1940 Räpina Miikaeli koguduse adjunktõpetaja (Anton Saarmani alluvuses), 2. juunil 1940 valiti ta Räpina koguduse õpetajaks, aastatel 1940–1974 oli ta sama koguduse (kuna Anton Saarman lahkus sakslannast abikaasa tõttu Saksamaale) õpetaja; lisaks oli ta veel aastatel 1944–1949 Võru praostkonna praost.
Pińczów
Pińczów on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas, Pińczówi maakonna ja Pińczówi valla halduskeskus. Pińczów asub Kielcest umbes 38 km lõunas.
Asula oli olemas alates 13. sajandist. Linnaõigused sai Pińczów 1428. aastal.
Esmasneerutoruke
Esmasneerutoruke ehk eelneerujuha ehk Wolffi juha  (ductys mesonephricus; ductus Wolffi) on selgroogse isaslooma sisesuguelund. Wolffi juha on looteeas esinev, eelneeru (pronephros) ja jämesoole lõpposa (cloaca) vaheline paariline juha. Isasel kasvavad Wolffi juhad piki Mülleri juha allapoole ja lõpevad kuse-suguurkega.
Emastel esineb rudimendina.
Ajaloolist
Eelneerujuha nimetati Saksa arsti Caspar Friedrich Wolffi (18. jaanuar 1735 – 22. veebruar 1794) järgi, keda peetakse ka embrüoloogia üheks rajajaks.
Valentinas Mazuronis
pisi Valentinas Mazuronis (sündinud 18. novembril 1953 Molėtais) on Leedu arhitekt ja poliitik.
Ta oli aastatel 2012–2014 Leedu keskkonnaminister (Algirdas Butkevičiuse valitsuses). Aastatel 2014–2019 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Kreutzwaldi sajand
Kreutzwaldi sajand (ka Kreutzwaldi sajand. Eesti kultuurilooline veeb ) on veebisait, mis käsitleb Eesti kultuuriajalugu 19. sajandi algusest kuni Eesti Vabariigi loomiseni 1918. aastal. Veebi haldab Eesti Kirjandusmuuseum.
Kultuuriajalooliste ja isikuülevaadete, ajatelgede ja fotoarhiivi kõrval sisaldab interaktiivne teabekeskkond ka 19. sajandi Eesti kirjanduse ja luule täistekste.
Veebileht sai nime kirjanik Friedrich Reinhold Kreutzwaldi järgi.
Angola vabadussõda
Angola vabadussõda (portugali keeles Guerra de Independência de Angola, Angolas Luta Armada de Libertação Nacional (rahvusliku vabaduse relvastatud võitlus)) oli aastatel 1961–1974 toimunud sõda, mis algas puuvilla sundkasvatamise vastastest meeleavaldustest. Meeleavaldus arenes võitluseks Portugali meretaguse Angola provintsi üle. Sõda lõppes aprillis 1974, kui Lissabonis toimus vasakpoolne riigipööre ning Estado Novo diktatuur lõppes. Uus võim lõpetas Aafrika kolooniates sõjategevuse ning asus kolooniate iseseisvumist toetama.
Angola kodusõda peetakse osaks suuremast Portugali koloniaalsõjast, mille käigus võitlesid endale iseseisvuse ka Guinea-Bissau ja Mosambiik. Tegu oli sissisõjaga, Portugali armee ja julgeolekujõud sõdisid peamiselt hõredaltasustatud maapiirkondades tegutsenud mässuliste vastu. Kõik konflikti osapooled saatsid korda sõjakuritegusid, sõjalises mõttes olid konflikti lõpuks võidukad Portugali jõud.
Pärast Portugali vägede lahkumist puhkes erinevate mässuliste grupeeringute vahel Angola kodusõda. Kodusõda lõppes de jure jaanuaris 1975, kui Portugali valitsus, UNITA, MPLA ja FNLA allkirjastasid Alvori lepingu. De facto jätkus kodusõda juba mais 1975, kokkupõrked toimusid nii Luanda tänavatel kui pealinna ümbritsevates külades.
Balti turniir 1935
Balti turniir 1935 oli 7. Balti turniir jalgpallis, mis toimus 20.–22. augustini 1935 Eestis Tallinnas Kadrioru staadionil.
Turniiri võitis Leedu jalgpallikoondis. Läti koondis jäi teiseks ja Eesti koondis kolmandaks.
Max August Zorn
pisi|Max August Zorn (Jena, 1930) Max August Zorn (6. juuni 1906 Krefeld, Saksamaa – 9. märts 1993 Bloomington, Indiana) oli saksa päritolu USA matemaatik.
Tema peamised uurimisvaldkonnad olid üldalgebra, hulgateooria ning kompleksmuutuja funktsioonide teooria. Ta on tuntud eelkõige Zorni lemma sõnastajana (1935). Sarnaseid väiteid olid varem sõnastanud Kazimierz Kuratowski (1922) jt.
Kukulinna mõis
Kukulinna mõis (saksa keeles Kuckulin) oli rüütlimõis Tartumaa Äksi kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Tartu maakonnas Tartu vallas Kukulinna külas. 2013. aasta seisuga on mõisa härrastemaja (peahoone) eravalduses ja seda ei hooldata; laguneb.
Ajalugu
Mõisat on esmamainitud 1553. aastal. Viimane omanik oli Helene von Löwenstern (sündinud Richter)
Mõisaansambel
Praegune mõisa härrastemaja pärineb 19. sajandist. Hoone on puidust ja uusgooti stiilis.
Tartu vanalinn
Sõdade ja tulekahjude tõttu on enamik Tartu vanalinnast suhteliselt uus. Kõige vanemad rajatised on ainsana keskajast säilinud Tartu toomkirik ja Jaani kirik. Vanalinnas domineerib 19. sajandi alguse klassitsism, leidub ka stalinistliku uusklassitsismi näiteid. Rohelust pakuvad Teises maailmasõjas linnapilti tekkinud tühemikesse rajatud pargid.
Tinglikult jääb Tartu vanalinn Emajõe, Laia tänava ja Vallikraavi tänava vahele.
Alli (eesnimi)
Alli on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 498. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Alli 211 naisel.
Jaapani kalligraafia
pisi|Jaapani kirjamärkides 書道 shodō Jaapani kalligraafia (書道 shodō, teise nimetusega 習字 shūji) on jaapani keele kirjakunsti vorm. Kõige hinnatum kalligraaf Jaapanis oli 4. sajandi Hiina kalligraaf Wang Xizhi. Kuid pärast jaapani keelele ainuomaste kirjamärkide süsteemide hiragana ja katakana loomist arenes Jaapani oma kirjamärgisüsteem ning isepärane Jaapani kalligraafia.
Termin shodō (書道 'kirjutamisviis') pärineb hiina keelest ning seda kasutati Hiina kalligraafia kirjeldamiseks Tangi dünastia ajal.
Stiilid
Jaapani varajane kalligraafia pärineb Hiina kalligraafiast. Paljud Hiina kalligraafia põhimõtted ja tehnikad on väga sarnased. Tunnustatakse samu põhilisi kirjutamisstiile:
Vahendid
pisi|Traditsiooniline tušikivi [[Tušš|tuši valmistamiseks]] pisi|Tüüpiline kalligraafiapintsel Tänapäeval kasutatakse kalligraafiateose loomiseks mitmeid vahendeid.
Tuši valmistamiseks valatakse vett tušikivile ja hõõrutakse tušipulka vastu kivi, et tahkest pulgast vedel tušš teha. Kuna see on aeganõudev protsess, siis kasutavad tänapäeval algajad sageli valmis vedelat tušši, mida kutsutakse 墨汁 bokujū. Edasijõudnutel soovitatakse tušši valmistada tušikivil. Paber asetatakse kirjutamiseks tavaliselt lauale, kuid suurt paberit võib asetada ka põrandale või isegi maapinnale (performance'i eesmärgil).
Pintslid on erineva kuju ja suurusega ning neid valmistatakse tavaliselt loomakarvadest. Tüüpiliselt kasutatakse kitsede, lammaste või hobuste karvu. Pintsli vars võib olla valmistatud puidust, bambusest, plastikust või muust materjalist.
Hiina juured
paremal|pisi|Kirjutis ravibuddha kuju oreoolil Hōryū-ji templis. Kirjutatud 7. sajandil Jaapani kalligraafia Hiina juured ulatuvad 13. sajandisse eKr, hilisesse Shangi dünastia aega, mil religioossetel eesmärkidel graveeriti luusse piktogramme. Kui seda kirjutamisviisi hakati kasutama riigiasjade haldamiseks, hakati tundma vajadust ühtse kirjasüsteemi järele ning Qini dünastia peaminister Li Si ühtsustas kirjasüsteemi. Ta määras standardiks kirjavormi, mis koosneb sama suurusega ruutudest, kus iga kirjamärgi saab kirjutada kaheksa standardjoonega. Ta lõi ka kompositsioonireeglid, mille kohaselt horisontaalsed jooned tõmmatakse esimesena ning kirjamärgi kirjutamisel alustatakse ülevalt vasakult ning lõpetatakse all paremal. Kuna kirjamärke graveeriti teravate tööriistadega, siis olid jooned alguses pigem nurgelised ning ajaks, kui hakati kasutama pintslit ja tušši, olid Li Si loodud standardid juba aegunud. Pintsli ja tušiga kirjutatud jooned on küllaltki erinevad teravate tööriistadega graveeritud joontest. Pintsliga kirjutades saab joone paksusega manipuleerida ja paremini kõveraid jooni tõmmata. Kalligraafias säilis Li Si ühesuurustel ruutudel põhinev vorm ning kaheksa pintslitõmbe reegel, kuid kalligraafil oli vabadus kirjamärkide kirjutamisel erinevaid osi esteetilisel eesmärgil rõhutada, et luua tasakaalu vormi ja stiili vahel.
Hiina traditsioonilises vormis kalligraafia jõudis Jaapanisse umbes 600 pKr. Karayō traditsiooni järgides tegeletakse sellega tänapäevani ning kuna hiina kultuuriga on Jaapanil olnud tihe kontakt, siis läbi sajandite on uuendused Hiina kalligraafias jõudnud ka Jaapani kalligraafiasse.
Vanim säilinud kalligraafiline tekst Jaapanis on Hōryū-ji templis asuva ravibuddha kuju oreoolil. See Hiina päritolu tekst on kirjutatud Shakyōtai stiilis, mis oli laialdaselt kasutusel Hiina Kuue Dünastia perioodil.
Enne Nara perioodi
vasakul|pisi|Gakki-ron, mille kirjutas keisrinna Kōmyō 744. aastal. Ta kopeeris selle teksti Hiina kalligraafilt Wang Xizhilt. Tänapäeval peetakse seda Wang Xizhi kalligraafia üheks kõige olulisemaks koopiaks Hōryū-ji templis hoitakse ka tolle ajastu "Lootossuutra" bibliograafiat. "Hokke Gisho" (法華義疏) on kirjutatud 7. sajandi alguses ja seda peetakse vanimaks jaapanikeelseks tekstiks. See on kirjutatud kursiivkirjas ja on kinnituseks sellele, et Asuka perioodil oli kalligraafia juba kõrgelt arenenud.
Jaapani vanim käsitsi kopeeritud suutra on "Kongō Jōdaranikyō". Buda preester Hōrini poolt 686. aastal kopeeritud kalligraafia stiilis võib näha mõjutusi Ouyang Xuni loomingust.
"Uji silla katkine kivi" (宇治橋断碑 ujibashi danpi; 7. sajandi keskpaik) ja "Kivi Nasu maal" (那須国造碑 nasu kokuzō hi) on selle ajastu silmapaistvaimad näited. Mõlemas graveeringus on näha mõjutusi Põhja-Wei dünastia robustsest stiilist.
7. sajandil kehtestas Tangi dünastia Hiinas oma ülemõimu. Tangi dünastia teine keiser Taizong hindas väga Wang Xizhi kalligraafilisi teoseid, tema populaarsus Hiinas mõjutas ka Jaapani kalligraafe. Kõik Wang Xizhi kirjutatud originaaltekstid on kaduma läinud, seepärast on koopiad nagu keisrinna Kōmyō kirjutatud "Gakki-ron" Wang Xizhi stiili oluliseks allikaks.
Wang Xizhi stiil mõjutas Jaapani kalligraafiat oluliselt, eriti Jaapanile omase wayō stiili väljakujunemist: "Isegi tänapeäval on Jaapani kalligraafias midagi, mis on säilitanud Wang Xizhi muutumatu maitse."
Heiani periood
paremal|pisi|"Järelehüüe õilsale [[Saichōle" (哭最澄上人), mille kirjutas keiser Saga peale Saicho surma. Saga oli hiina klassika õpetlane. Ta oli tuntud ka kui osav kalligraaf]] Keiser Kanmu viis pealinna Nagaoka-kyōsse aastal 784 ja siis 10 aasta pärast Heian-kyōsse. See tähistab Heiani perioodi, Jaapani "kuldajastu" algust. Hiina mõjutused kalligraafias varasel Heiani perioodil ei muutunud. Näiteks õppisid keiser Saga ajal kuningapere, aristokraadid ja isegi õukonnadaamid kalligraafiat, kopeerides kunstilises stiilis hiina luuletekste.
Kamakura ja Muromachi periood
paremal|pisi| Leht teosest "Sarashina nikki" (Sugawara no Takasue no musume reisipäevik, mille [[Fujiwara no Teika hilisematel aastatel kopeeris)]]
Kamakura periood (1185–1333) algas, kui Minamoto no Yoritomo sai šoguniks peale Minamoto klanni võitu Taira klanni üle, kuid see ei tähendanud veel rahu taastamist. Seda ajastut nimetatakse mõnikord "sõdalaste ajastuks": võim liikus keisrikojast sõdalaste kätte. See on aga ka aeg, mil jätkus suhtlus ja kaubavahetus Songi dünastia Hiinaga ja budism õitses. Nii mõnedki zen-mungad, nagu näiteks Shunjo, õppisid Hiinas, tuues endaga kaasa raamatuid, mis olid kirjutatud selges kaisho stiilis ja mõjutasid tugevasti tollast karayō traditsiooni. See pole ainus näide Hiina mõjust. Asevalitseja Hōjō Tokiyori innustusel tulid Jaapanisse paljud Hiina mungad, kes naturaliseeriti.
Hilise Heiani ja varase Kamakura perioodi parimateks wayō stiili näideteks peetakse Fujiwara no Shunzei ja Fujiwara no Teika teoseid.
Kogu Muromachi perioodil (1336–1537) jätkusid poliitilised ja sõjalised rahutused – pinged keisri- ja tsiviilvõimu vahel ning kodusõjaperioodid.
Muromachi perioodil kunst õitses, kuid seda ei peetud nii väljapeetuks kui varasematel aegadel. Sellel perioodil muutus kalligraafia lahutamatuks osaks teetseremooniast, millele aitas kaasa Daitoku-ji templi munk Ikkyū.
Edo periood
paremal|pisi|Fragment "100 luuletaja antoloogiast". Autor Hon'ami Kōetsu Edo periood algas Tokugawa Ieyasu võimu tsentraliseerimisega ning see tõi Jaapanisse 250 aastat suhtelist stabiilsust, mis kestis 19. sajandi teise pooleni. Perioodi iseloomustas Sakoku (鎖国) ehk lukustatud riigi poliitika, mis tähendas väga piiratud suhtlust välismaailmaga.
Ainus mõju Jaapani kalligraafiale oli karayō uurimine läbi Mingi dünastia Hiina. Jaapanisiseselt mõjutasid kalligraafiat enim zen-budismi Ingeni ja Obaku sekt ning Daishi kalligraafiakoolkond. Daishi kalligraafiakoolkond keskendus kaheksa põhilise pintslitõmbe uurimisele, mille juured ulatuvad Wang Xizhi aega. Kalligraafid nagu Hosoi Kotaku, kes kirjutas 1735. aastal viieköitelise "Kanga Hyakudani", edendasid karayō stiili veelgi. Varajasel Edo perioodil muutus populaarseks Hon'ami Kōetsu (1558–1637) meetod: ta maalis paberile enne kalligraafias kirjutamist dekoratiivse tausta mustrite, liblikate või lilledega, mis aitas teksti poeetilisemaks muuta. Kon'ami Koetsu oli koos Konoe Nobutada (1565–1614) ja Shōkadō Shōjōga (1584–1639) üks kolmest suurimast wayō stiili kalligraafist, kes olid parimaks näiteks Jaapanile eripärasest kalligraafiast.
1736. aasta paiku hakkas Yoshimune lõdvestama Jaapani isolatsioonipoliitikat, peale mida Hiina kalligraafia koopiate import kasvas, eriti Nagasaki sadama kaudu. Imporditud Hiina kalligraafiate kataloogidest võib näha, et jaapanlased, kes karayō stiilis kirjutasid, hindasid väga Hiina kalligraafide teoseid: traditsioonilisemad kalligraafid uurisid Wang Xizhi ja Wen Zhengmingi teoseid, samas kui uuendusmeelsemad võtsid eeskuju sōsho stiili harrastavatest kalligraafidest nagu Zhang Xu, Huaisu ja Mi Fu. Üldiselt ei harrastatud wayō stiili nii palju kui karayō stiili.
Tänapäeval on shodō populaarne õppeaine alg- ja põhikoolis. Paljud vanemad usuvad, et see on kasulik, kui nende lapsed õpivad kalligraafiat harjutades keskenduma ja paigal püsima.
Keskkoolis kuulub shodō valikainete hulka kunstis. Samuti on see populaarne keskkooli klubitegevus, eriti performance-kalligraafia. Mõnes ülikoolis, nagu Tsukuba ülikool, Tokyo Gakugei ülikool ja Fukuoka haridusülikool, on spetsiaalsed kalligraafiauuringute osakonnad, mis on keskendunud kalligraafiaõpetajate koolitamisele.
Seosed zen-budismiga
paremal|pisi|311x311px|Musō Soseki teos (1275–1351, Jaapani zen-meister, luuletaja ja kalligraaf). Märgid "別無工夫" ('pole vaimset tähendust') on kirjutatud voolavas sōsho stiilis Jaapani kalligraafiat on mõjutanud palju zen-mõtteviis, kalligraafil on vaid üks võimalus oma tööd teostada: pintslitõmbeid parandada ei saa ning iga kõhklus on töös näha. Ta peab olema väga keskendunud ja kirjutama sujuvalt, sest kirjutisest on kohe näha, millises vaimses seisundis kalligraaf kirjutamise ajal oli. Jaapani zen-kalligraafia meetodi hitsuzendō (筆禅道) kohaselt on kalligraafia viis, kuidas saavutada ühinemist kõrgeima reaalsusega. Zen andis Jaapani kalligraafiale eripärase esteetika, mida sümboliseerib tihti ensō ehk valgustatuse ring.
Tarbijakaitse
Tarbijakaitse on kaupade tarbijaid kaitsev riiklike ja ühiskondlike meetmete süsteem.
Jaapani kalligraafia
Seosed zen-budismiga
Zen-kalligraafiaga tegelevad budistlikud mungad, kuid enamik shodō'ga tegelejaid, ka tavainimesed, tunnustavad selle meditatiivset mõju. Zen-kalligraafia meisterlikuks teostamiseks tuleb puhastada oma meel ja lasta pintslil ise paberil liikuda, mitte ülemäära palju pingutada. Sellisele vaimsele seisundile on Jaapani filosoof Nishida Kitaro andnud nime mushin (無心) ehk 'meele tühjus'. See põhineb zen-budismi põhimõtetel, mis rõhutab kalligraafia seost pigem vaimse kui füüsilisega.
Mort
"Mort" on Terry Pratchetti koomiline fantaasiaromaan ja neljas raamat "Kettamaailma" sarjast. See avaldati 1987. aastal. "Mort" on esimene raamat, mis keskendub Kettamaailma Surma karakterile. Pealkiri viitab raamatu peategelasele Mordile ning tegu on sõnamänguga: prantsuse ja katalaani keeles tähendab mort surma. Prantsuskeelses versioonis on raamatu pealkiri "Mortimer" ja katalaanikeelses versioonis "Morth". Eesti keelde tõlkis selle Allan Eichenbaum 1999. aastal.
Tarbijakaitse
Maailma esimene tarbijakaitseorganisatsioon (Tarbijate Liiga) moodustati 1891 New Yorgis.
Jaapani kalligraafia
Seosed zen-budismiga
Shodō on seotud ka Jaapani teetseremooniaga – enne tseremooniat vaadatakse meele puhastamiseks shodō teoseid. Seda peetakse teetseremooniaks ettevalmistamise oluliseks sammuks.
Mort
2003. aastal läbi viidud BBC Big Read küsitlusel, mille eesmärk oli välja selgitada Suurbritannia elanike seas kõige armastatumad raamatud, valiti "Mort" 100 esimese hulka ning see oli Pratchetti romaanide seast populaarseim.
2004. aastal ütles Pratchett, et "Mort" on esimene Kettamaailma romaan, millega ta on rahul. Ta lisas, et eelmistes raamatutes oli süžee vaid naljade toetamiseks, siis "Mordis" oli süžee keskne.
Sisukokkuvõte
Teismelise Mordi isiksus ja temperament ei sobinud perekonna farmiärisse. Mordi isa Lezek viib ta kohalikule töölaadale lootuses leida Mordile praktikakoht, mis pakuks ta pojale tööd ja teeks temast kellegi teise probleemi. Hetk enne keskööd saabub Surm ja võtab Mordi oma õpipoisiks (kuigi ta isa arvab, et surnumatjaks). Surm viib Mordi oma valdustesse, kus ta kohtub Surma vana teenri Albertiga ja Surma adopteeritud tütre Ysabelliga. Mort saadab Surma tema tööl ning näeb Sto Heliti hertsogi poolt tellitud kuninga atentaati. Mort püüab edutult seda salamõrva takistada ja Surm hoiatab teda, et kõik surmad on kindlaks määratud ja tema ei tohi saatusele vahele segada.
Hiljem saadab Surm Mordi üksinda tööle, andes talle ülesandeks koguda printsess Keli hing, kes on mõrvatud kuninga tütar. Mort tapab hoopis hertsogi tellitud palgamõrvari ja Keli jääb ellu. Pärast seda hakkavad inimesed käituma imelikult – justkui oleks midagi juhtunud, teadmata miks. Keli avastab ruttu, et ülejäänud maailm ei tunnista tema elus olemist, kui ta just otse nendega ei räägi ning ka siis on inimesed segaduses ja unustavad ta kohe pärast vestlust. Ta palkab võlur Igneous Cutwelli, kes on võlurina treenitud nägema tavainimestele nähtamatuid asju (näiteks Surma), Kuninglikuks Märkajaks, kelle ülesanne on inimestele meelde tuletada, et printsess Keli on elus. Mort avastab, et tema tegu lõi alternatiivse reaalsuse, kus Keli elab, ning päris reaalsus kirjutab seda alternatiivset reaalsust üle, tappes lõpuks Keli. Cutwelliga probleeme arutades näeb Mort Nähtamatu Ülikooli asutaja Alberto Malichi pilti ja mõistab, et tegu on Surma teenri Alberitiga.
Mort ja Ysabell reisivad Surma raamatukogu, kus on kõikide kunagi või praegu elavate biograafiad, Lattu, et uurida Alberti biograafiat ja avastavad, et ta on tõepoolest Malich. Nad saavad teada, et Malich kardab koletisi, kes ootavad teda hauataguses elus, ning sooritas AshkEnte riituse tagurpidi, lootes Surma endast eemal hoida. Loits andis tagasilöögi ja saatis ta Surma valdustesse, kuhu ta jäi, et edasi lükata oma hinguseleminekut. Samal ajal soovib Surm teada saada, mis tunne on olla inimene, ja reisib Ankh-Morporki. Ta proovib purju jäämist, tantsimist, hasartmänge ja leiab endale töö. Mort muutub järjest enam Surma sarnaseks ja osa Surmast läheb tema sisse.