cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Föön (tehnika)
Ajalugu
Föönide areng oli piiratud elektrimootorite võimsuse tõttu. Aja jooksul loodi väiksemaid, efektiivsemaid mootoreid ning seetõttu väljuva soojusenergia hulk tõusis. 1990. aastateks föönid suutsid tekitada 1500 W soojust.
Tänapäeva föönid suudavad tekitada 2000 W soojust.
Vaata ka
left|pisi| Kätekuivati Dyson Airblade
Anamosa
Anamosa on linn USA-s Iowa osariigis, Jonesi maakonna halduskeskus. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse järgi 5450. 2010. aastal oli elanikke 5533. Linna piiril lähedalt möödub Mississippi lisajõgi Wapsipinicon, mille kallastel asub 159 hektari suurune Wapsipinicon State Park. Linnast möödub maantee Route 151.
Anamosa asutati 1838. aastal. Algselt kandis asula nime Buffalo Forks, 1856. aastal sai selle nimeks Lexington. Samal aastal, mil linn sai linnaõigused (1877), muudeti linna nimi Anamosaks, kuna Lexingtoni-nimelisi linnu on USA-s palju. Linn sai arvatavasti nime ühe kohaliku samanimelise indiaanitüdruku järgi (anamosa tähendab indiaanikeeles 'valge hirvevasikas' või 'kõnnid minuga').
1993. aastal nimetati Anamosa Iowa ametlikuks kõrvitsapealinnaks, kuna iga aasta oktoobris toimub linnas kõrvitsafestival Pumpkinfest.
Linnas asub Anamosa osariiklik vangla, kus on karistust kandnud sellised kurikuulsad kurjategijad nagu John Wayne Gacy ja Robert Hansen. Vangla uusgooti stiilis hooned kanti 1992. aastal ajalooliste paikade riiklikku registrisse National Register of Historic Places. Anamosas või selle ümbruses asub veel 15 objekti või hoonet, mis on kantud ajalooliste paikade riiklikku registrisse, sh Anamosa ajalooline linnasüda ja Jonesi maakonna kohtumaja.
Anamosas sündis kunstnik Grant Wood (1891–1942), kes maeti linnas asuvasse Riverside'i kalmistule. Linnas asub Grant Woodi kunstigalerii. Lisaks asub linnas 1989. aastal asutatud riiklik mootorrataste muuseum.
pisi|center|700px|Anamosa kesklinna panoraam
Benedikt Rejt
Benedikt Rejt (ka Benedikt Ried, Benedikt Rieth, Benedikt Reyd või Benedict Reijt; sündinud umbes 1450, surnud 1531. ja 1536. aasta vahemikus) oli hiliskeskajal Böömimaa juhtiv arhitekt ja ehitusmeister. Tema projekteeritud ja ehitatud on Vladislavi saal Praha kindluses, Kutna Hora Püha Barbara kirik, Louny Püha Nikolause kirik jt, mille stiilile oli omane hilisgootika ja renessansi iseloomulike joonte ühendamine.
Eluloolist
Benedikt Rejt sündis arvatavasti 1454. aasta paiku Landshutis ja õppis ehitusmeistriks Passau toomkiriku bauhütte juures. 1485. aastal kutsuti ta meistriks Prahasse linnakindlustuste uue suurtükitorni ehitusele ja sestsaadik tegutses ta mõjuka ehitusmeistri ja loojana järgmiste suurejooneliste ehitustööde juures. Talle tehti ülesandeks viia lõpule Kutna Hora Püha Barbara kiriku ehitustööd ning hiljem oli ta tegevuses paljude keiserlike ehitiste juures, nagu Vladislavi saal, sinna viiv ratsaniketrepp ja Ludwigstrakti nimeline paleetiib Praha kindluses. Louny Püha Nikolause kiriku ehitustööd lõpetas ta 1520–1528, seal sai ta linnakodaniku õigused ja seetõttu on vahel nimetatud ka "Benedikt Lounyst". Rejt suri 1534. aastal, tema haud oli Louny Nikolause kirikus, kuid Böömimaa rekatoliseerimise segaduses purustati see arvatavasti 17. sajandil.
Mälestuse jäädvustamine
Benedikt Rejti nimi on antud väiksele tänavakesele Praha kindluse kaguosas.
Cassini-Huygens
Cassini-Huygens oli kaheosaline mehitamata kosmosesond, mis startis 1997. aastal uurima planeeti Saturn ja tema kaaslasi. Missioon kuulus NASA Flagshipi programmi ning sond ja maandur valmisid NASA-ESA-ASI koostööprojektina. Cassini on neljas Saturni külastanud kosmosesond ja esimene, mis jäi Saturni orbiidile tiirlema.
Cassini-Huygensi üleslennutamisele eelnes peaaegu kaks aastakümmet kestev arendustegevus ja missioon koosneb Saturni ümber tiirlema saadetud kosmosesondist (Cassini) ja Saturni kuule, Titanile maandunud maandurist (Huygens). Viimane eraldus Cassinist 2004. aasta detsembris ja maandus 14. jaanuaril 2005 edukalt Titanil.
Cassini-Huygens saadeti Maa pealt teele 15. oktoobril 1997 raketil Titan IVB/Centaur ning pärast planeetidevahelist lendu, mille jooksul ta tegi möödalende Maast, Veenusest ja Jupiterist, sisenes ta 1. juulil 2004 orbiidile ümber Saturni. Titanile saadetud sond Huygens eraldus Cassinist 25. detsembril 2004 umbes kell 02:00 UTC.
Saturni ümber tiirelnud Cassini avastas Saturnil uusi kuid ja pildistas nende pinda, aitamaks välja selgitada nende geoloogilist ajalugu. Lisaks uuris Cassini Saturni rõngaid, nende struktuuri ja dünaamikat, Saturni pilvede dünaamikat, magnetosfääri, kaardistas veel Titani pinda ja uuris ka tema vinejat atmosfääri ning pilvi.
Sondi missioon lõppes 15. septembril 2017, mil see sisenes Saturni atmosfääri, kus see hävis, et vältida sondi kukkumist planeedi kuudele ja niiviisi nende võimalikku bioloogilist saastamist.
Ülevaade
Missiooni meeskonna moodustasid 16 Euroopa riiki ja Ameerika Ühendriigid, mis osalesid projekteerimisel, ehitusel, orbiidile saatmisel ja sondi saadetud andmete kogumisel. Missiooni juhtis Jet Propulsion Laboratory, mis ehitas Cassini. Huygens-i ehitajaks oli ESA allüksus ESTEC ja selle ehituse peamine alltöövõtja oli Thales Alenia Space.
Nimi
Missioon koosnes kahes seadmest: kosmosesondist Cassini, mis nimetati Itaalia-Prantsuse astronoomi Giovanni Domenico Cassini järgi, kes avastas neli Saturni kuud ning maandurist Huygens, mis nimetati Hollandi astronoomi, matemaatiku ja füüsiku Christiaan Huygensi järgi, kes avastas Titani.
Eesmärgid
Cassini missioonil oli mitmeid eesmärke, ning mõned olulisemad on järgmised :
Teadusmissiooni maksumus oli umbes 3,27 miljardit dollarit, millest 1,4 miljardit moodustas arendustöö, 710 miljonit missioonijuhtimine, 54 miljonit sondi jälgimine ja 422 miljonit dollarit maksnud kanderakett. Ameerika Ühendriigid panustasid projekti 2,6 miljardit, ESA 500 miljonit ja ASI 160 miljonit dollarit.
Cassini põhimissioon lõppes 30. juulil 2008. Missiooni pikendati juulini 2010 ja missioonipikendus sai nimeks Cassini pööripäeva missioon, sest sond uuris planeeti Saturn pööripäeva ajal, mis toimus augustis 2009.
3. veebruaril 2010 teatas NASA, et Cassini missiooni pikendatakse kuus ja pool aastat ning missioon lõpeb 2017. aastal, mõni kuu pärast Saturni põhjapoolkera suvise pööripäeva algust.
Ajalugu
pisi|Missiooni orbiidile viinud kanderakett stardiplatvormil Cassini-Huygensi missioon sai alguse 1982. aastal, kui Euroopa Teadusfond ja Rahvuslik Teaduste Akadeemia asutasid töögrupi, et uurida võimalikke ühisprojekte. Euroopa teadlased pakkusid välja ühismissiooni Saturnile, mis koosneks Saturni orbiidile suunduvast kosmosesondist ja Titani maandurist. 1983. aastal soovitas NASA Päikesesüsteemi uurimiskomitee, et NASA peaks projektiga tõsiselt tegelema asuma. Esialgu plaaniti, et missioon võiks toimuda aastatel 1984-1985. Projekti jätkasid mõlemad agentuurid eraldi ning Sally Ride'i 1987. aastal avaldatud aruanne soovitas NASA-l projektiga tegeleda üksinda.
1988. aastal naasis NASA asedirektor Len Fisk esialgse ühismissiooni plaani juurde ning kirjutas ESA asedirektorile, et NASA pühendub missioonile, kui ESA peaks otsustama Cassini missiooni kasuks. Fiski kirja põhjuseks oli ka asjaolu, et NASA-s hakati tundma tekkinud pinget Euroopa ning USA kosmoseprogrammide vahel, mis oli põhjustatud eurooplaste seisukohast, et NASA ei olnud varasemates koostööprogrammides kohelnud ESA-t võrdse partnerina. NASA ametnikud ja nõunikud asusid probleemi lahendama, rõhutades ESA-le, et kõiki Cassini missioonil tekkinud tehniline ja teaduslik kasu jagatakse võrdselt. NASA lobitöö oli põhjustatud ka asjaolust, et ESA oli hakanud Nõukogude Liiduga tihedamat koostööd tegema ning seetõttu oli ESA NASA-st kaugenema hakanud.
ESA nõustus Cassini missioonil osalema ning ühismissioon aitas kahe kosmoseagentuuri vahelist koostööd tihendada. Lisaks aitas ESA nõusolek NASA-l üle elada eelarve kärped, sest Ameerika Ühendriikide Kongress ei suhtunud 1992. aastal projekti kuigi soosivalt ning NASA pidi Cassini päästmiseks tühistama Comet Rendezvous Asteroid Flyby missiooni. 1994. aastal, kui Kongress kaalus taas tõsiselt projekti tühistamist, suutis NASA Kongressi ümber veenda põhjendusega, et projekti peatamine oleks kahjulik, kuna ESA oli missiooni jõudnud juba rahastada ja NASA lubaduste murdmine ning missiooni lõpetamine, kanduksid edasi ka teistesse välissuhetesse. Pärast 1994. aastat poliitilisi takistusi ei tekkinud, kuid mitmed keskkonnaaktivistid proovisid protestide ja kohtuhagidega projekti takistada kuni 1997. aastal toimunud Cassini-Huygensi stardini ja ka pärast seda.
Cassini konstruktsioon
pisi|Cassini-Huygensi kokkupanemine. Vasemal küljel on näha kuldset värvi Titanile maandunud Huygens Cassini pidi algselt olema Mariner Mark II klassi kuuluv missioon ning seda arendati samaaegselt kosmosesondiga Comet Rendezvous Asteroid Flyby (CRAF). Projektis toimunud muudatused ja eelarvekärped, põhjustasid CRAF-i ja Mariner Mark II seeria tühistamise, kuid NASA sai Cassini missiooniga jätkata.
Koos maanduriga on Cassini suurim kosmosesond, mille NASA on ehitanud ja tehniliselt keerulisimaid. Sond kaalus 2150 kg ja maandur 350 kg ning koos kütuse ja kanderaketi adapteriga oli missiooni stardimass 5600 kg. Cassini oli 6,8 m kõrge ja 4 meetrit lai ja sel oli 1630 elektroonikakomponenti ja 14 kilomeetrit juhtmeid. Sond sai kogu vajaliku elektri kolmelt radioisotoopgeneraatorilt, mis muutsid radioaktiivse materjali lagunemisel tekkiva soojuse Seebecki efekti abil elektriks.
Kuna sond oli Saturni orbiidil tiireldes Maast pidevalt 8,6 kuni 10,6 aü kaugusel, kulus raadiosignaalidel vahemaa läbimiseks 68 kuni 84 minutit. Seetõttu ei saanud seda juhtida reaalajas ning samuti võttis hädaolukordadele reageerimine väga kaua aega. Näiteks kui sond saatis lennujuhtidele teate tekkinud probleemist ja missioonijuhtimiskeskus saatis vastuse kohe, oli selleks ajaks kui Cassini vastuse kätte sai, möödunud üle kahe tunni.
Seadmed
pisi|VIMS-i pilt Titani pinnast pisi|Rhea Saturni taustal
Nimekiri
Cassini pardal olid järgmised seadmed, mis olid jagatud järgmistesse valdkondadesse :
Kirjeldus
Cassini pardal olid järgmised seadmed: tehisavaradar, CCD-sensoriga kaamera, nähtavas valguses ja infrapunas toimiv spektromeeter, komposiitinfrapunaspektromeeter, kosmilise tolmu analüsaator, raadio- ja plasmalainete katse, plasmaspektromeeter, UV-kiirgust pildistav spektrograaf, magnetosfääri kaamera ja magnetomeeter. Kosmosesondi sideantenne kasutati ka Titani ja Saturni atmosfääride vaatlemisel ning planeedi ja tema kuude magnetväljade mõõtmisel.
Kosmilise tolmu analüsaator (CDA)
CDA oli otseseireseade, mis mõõtis Saturni lähistel oleva kosmilise tolmu suurust, kiirust ja suunda. Osad nendest tolmuosakestest tiirlevad Saturni orbiidil, kuid mõned võivad olla pärit teistest tähesüsteemidest. CDA eesmärgiks oli uurida neid osakesi ja leida vihjeid teiste taevakehade koostise kohta.
Ioon- ja neutraalmassispektromeeter (INMS)
INMS oli otseseireseade, mis analüüsis Titani ja Saturni lähedal asuvaid laetud osakesi (näiteks prootonid ja ioonid) ja neutraalosakesi (näiteks aatomid), et saada rohkem infot nende atmosfääride kohta.
Magnetomeeter (MAG)
MAG oli otseseireseade, mis mõõtis Saturni magnetvälja suunda ja tugevust. Saturni magnetvälja on osaliselt tekitanud Saturni vedel tuum ja magnetvälja mõõtmine on üks meetodeid, kuidas uurida planeedi tuuma. MAG eesmärgiks oli koostada Saturni kolmemõõtmeline magnetvälja kaart ja teha kindlaks Saturni kaaslaste magnetväljade olemasolu ja nende roll Saturni magnetväljas.
Magnetosfääri pildistamise instrument (MIMI)
MIMI oli otse- ja kaugseireseade, mis koostas pilte ja kogus andmeid Saturni magnetvälja jäänud osakestest. Kogutud info abil selgitati välja magnetvälja dünaamika ja konstruktsioon ning mõju Saturni atmosfäärile, rõngastele, kuudele ja päikesetuulele
Radar
Cassini radar oli otse- ja kaugseireseade, mis koostas kaardid Titani pinnast. Aktiivne radar võis saata Titanile raadiolaineid, mis suutsid läbida selle paksu atmosfääri ning signaali saatmise ja vastuvõtmise ajavahemiku mõõtmisel, sai teha kindlaks suuri pinnavorme nagu järved ja mäed. Passiivne radar kuulas võimalikke Saturnilt või tema kuudelt pärinevaid raadiolaineid.
Raadioteaduse alamsüsteem (RSS)
RSS oli kaugseireseade, mis kasutas Maal paiknevaid antenne, et jälgida muutusi raadiosignaalides ajal kui need läbisid objekte, näiteks Titani atmosfääri või Saturni rõngaid. Veel mõõtis seade atmosfääride ja ionosfääride koostist, õhurõhku ja temperatuuri, planeedi rõngaid ja gravitatsioonivälja. RSS kasutab X-riba, S-riba ja Ka-riba.
UV-kiirguse pildistamise spektrograaf (UVIS)
UVIS oli kaugseireseade, mis pildistas UV-kiirgust, mis peegeldus näiteks Saturni pilvedelt ja/või tema rõngastelt, et saada infot nende ehituse ja koostise kohta. Seadme pildistamised toimusid sellises lainealas, et selle abil sai uurida atmosfääride koostist ja temperatuuri.
Nähtavas valguses ja infrapunas kaardistav spektromeeter (VIMS)
VIMS oli kaugseireseade, mis tegi pilte nähtavas valguses ja infrapunas, et saada infot Saturni rõngaste, Saturni ja kuude pealispinna ning planeedi ja Titani atmosfääride kohta. Seade koosnes kahest kaamerast, millest üks pildistas nähtavas valguses ja teine infrapunas. VIMS mõõtis atmosfääridest peegeldunud ja eralduvat radiatsiooni, et määrata kindlaks nende koostis, temperatuur ja ehitus. Lisaks jälgis seade Päikeselt ja teistelt tähtedelt saabuvat valgust, et saada rohkem andmeid Saturni rõngaste konstruktsioonist.
Energiaallikas
pisi|160px|Cassini RTG enne paigaldamist Kuna Saturn on Päikesest väga kaugel, siis ei saanud elektri tootmiseks kasutada päikesepaneele, sest piisava energiakoguse tootmiseks oleksid need olnud liiga suured ja rasked. Päikesepaneelide asemel otsustas NASA kasutada kolme radioisotoopgeneraatorit (RTG), milles oli kokku umbes 33 kg plutooniumi. Cassini RTG-d olid sarnased New Horizonsi, Galileo ja Ulyssesi missioonidel kasutatud RTG-dega ning need projekteeriti väga pikkade missioonide tarbeks. Cassini 11 aastat kestnud missiooni lõpul oli nende koguvõimsus umbes 600–700 W.
Saturni orbiidile jõudmiseks vajaliku kiiruse saavutamiseks, pidi Cassini sooritama mitu möödalendu erinevatest planeetidest, sest kuigi NASA kasutas missiooni kosmosesse viimiseks oma võimsaimat kanderaketti, polnud see piisavalt võimas, et saata Cassini otse Saturnile. Missiooni planeerijad otsustasid, et sond sooritab kaks möödalendu Veenusest, ühe Maast ja viimasena möödub Jupiterist. Maast möödumise vastu olid keskkonnakaitsjad, kelle arvates oli manööver pardal oleva tuumakütuse tõttu liiga ohtlik. NASA arvestas, et halvima stsenaariumi korral kui Cassini siseneb järsu nurga all atmosfääri ning tuumakütus satub atmosfääri, saavad kiiritada kuni viis miljardit inimest, aga vähki suremus suureneks ainult 0,0005%. Siiski hindas NASA halvima stsenaariumi tõenäosuseks vähem kui üks miljonile.
Huygens
pisi|150px|Huygensi foto Titani pinnast
Huygens, mille ehitasid ESA ja ASI, eraldus emalaevast 25. detsembril 2004 ja jõudis Titanini 14. jaanuaril 2005. Maandur oli projekteeritud maanduma Titanil iseseisvalt, sest suure vahemaa tõttu oli selle kaugjuhtimine võimatu. Huygens edastas Titani pinnale laskumise ajal andmeid Titani atmosfääri ja pinnase kohta ning tegi ka Titani maastikust pilte. Maandur laskus Titanile 2 tundi ja 27 minutit ja jätkas andmete edastamist veel 72 minutit, kuni ta akud tühjaks said. See oli esmakordseks kunagi ajaloos toimunud maandumiseks Päikesesüsteemi välisosas.
Valitud sündmused ja avastused
pisi|Cassini foto Kuust
Möödalennud Veenusest ja Maast ning teekond Jupiterile
Cassini sooritas Veenusest kaks möödalendu, mis toimusid 26. aprillil 1998 ja 24. juunil 1999. Need möödalennud võimaldasid koguda piisavalt kiirust, et läbida Asteroidide vöö, kuid siiski oli Päikese gravitatsioon veel piisavalt tugev, et välistada suundumine Saturnile. Lisakiiruse saamiseks möödus sond 18. augustil 1999 Maast. Maale lähenemisel, möödus sond üks tund ja 20 minutit enne lennutrajektoori Maale lähimasse punkti jõudmist, 377 000 kilomeetri kauguselt Kuust ning pildistas seda, et kalibreerida kaameraid.
23. jaanuaril 2000 möödus Cassini teel Jupiterile, asteroidist 2685 Masursky 1,6 miljoni kilomeetri kauguselt ning pildistas seda viie kuni seitsme tunni jooksul. Asteroidi ligikaudseks läbimõõduks määrati 15 kuni 20 kilomeetrit.
Möödalend Jupiterist
pisi|Jupiteri portree Cassini möödalend Jupiterist kestis kuus kuud ja sond oli planeedile kõige lähemal 30. detsembril 2000. Sond teostas möödumise ajal mõõtmisi ning pildistas umbes 26 000 fotot Jupiterist, tema rõngastest ja kuudest. Möödalennul tehtud piltidest koostati Jupiteri tolle aja kõige detailseim globaalne portree, millel on eristatavad kuni 60 km laiused pinnavormid.
6. märtsil 2003 avalikustas NASA Cassini Jupiterist möödalennu ajal, atmosfääri ringluse kohta kogutud andmetel põhineva olulise avastuse. Jupiteri heledamad vööd vahelduvad tumedamate vöödega ning teadlased olid varem arvanud, et heledamates vöödes on tõusvad õhuvoolud ja tumedamates laskuvad, kuid Cassini fotod tõestasid, et Maalt nähtamatud heledat värvi tormid tekivad ka tumedamates vöödes. Teadlased järeldasid, et Jupiteri vööd on tõusvate õhuvooludega piirkonnad ning planeedil on alad, kus õhuvoolud on laskuvad.
Muude atmosfääri vaatluste raames jälgis sond planeedi põhjapoolusel asunud tumedat ovaalse kujuga atmosfäärivinet ja pildistas poolusi infrapunas, et koguda andmeid pooluste tuultest.
Üldrelatiivsuse katsed
10. oktoobril 2003 avaldas missiooni meeskond, üldrelatiivsusteooria katsete tulemused. Katsed sooritati, kasutades Cassinilt saabunud raadiolaineid ning teadlased mõõtsid nende sageduse nihet kui need möödusid Päikese lähedalt. Üldrelatiivsusteooria kohaselt mõjutavad suured kehad, nagu Päike, aegruumi ja raadiolained (või valgus ja ükskõik milline elektromagnetiline kiirgus) peaksid Shapiro viivituse tõttu liikuma kaugemale ning see põhjustaks viivituse signaali vastuvõtmisel.
Varasemad üldrelatiivsusteooria katsete tegemisel oli kasutatud Vikingi ja Voyageri sonde, mis kinnitasid samuti teooriat paikapidavust. Cassiniga tehtud katsed olid varasematest täpsemad ning tulemused olid üldrelatiivsusteooriaga kooskõlas.
Saturni uued kuud
pisi|Võimaliku uue kuu tekkimise algust 15. aprillil 2013 pisi|vasakul|Daphise avastamise foto Cassini on missiooni jooksul avastanud seitse uut kuud. 2004. aastal avastati sondi tehtud fotode abil Methone, Pallene ja Polydeuces. Hilisem analüüs tuvastas, et tegelikult oli Pallenet märganud juba Voyager 2, mis möödus Saturnist 1981. aastal.
2005. aastal avastas Cassini Keeleri pilust uue kuu, mis sai nimeks Daphnis ning 2007. aastal avastati viies uus kuu, mis sai nimeks Anthe. 2008. aastal teatas NASA, et Cassini leidis G-ringist kuuenda uue kuu, millele anti hiljem nimi Aegaeon. Seitsmes kuu avastati novembris 2009 ning selle nimi on esialgu S/2009 S 1.
14. aprillil 2014 teatas NASA, et Cassini võis A-ringis märgata uue kuu tekkimise algust.
Möödalend Phoebest
pisi|Phoebe Cassini saabumisel (vasakul) ja sondi lahkumisel 11. juunil 2004 möödus Cassini Saturni kuust Phoebest ja möödalennu raames said teadlased kuud esimest korda lähedalt uurida, sest Voyager 2 oli 1981. aastal Phoebest küll möödunud, aga ei teinud sellest detailseid fotosid. See jäi Cassini ainsaks möödalennuks sellest kuust, sest sondi orbiit ei võimalda teist möödalendu.
Esimesed lähifotod saabusid Maale 12. juunil ning missiooni teadlased märkasid kohe, et Phoebe pealispind on erinev asteroididest, mida on külastanud kosmosesond. Kraatrilise pealispinna fotodel olid mõned alad väga heledad ning seetõttu arvatakse, et pinna all on suur kogus jääd.
Saturni pöörlemine
28. juunil 2004 avaldasid missiooni teadlased Saturni pöörlemisperioodi mõõtmiste tulemused. Kuna planeedi pinnal pole kindlaid pinnavorme, siis kasutati pöörlemisperioodi mõõtmisel raadiolaineid. Mõõtmiste tulemused olid teadlastele mõistatus, sest need kinnitasid Maalt tehtud mõõtmiste tulemusi ja selgus, et Saturni pöörlemisperiood on Voyageride mõõtmistulemustega võrreldes 6 minutit pikem. 2007. aastal teatas NASA, et tõenäoliselt mõjutab Saturnilt lähtuvaid raadiolaineid päikesetuul ning see oli ilmselt mõõtmistulemuste erinevuse põhjus.
Saturni orbiidile sisenemine
1. juulil 2004 lendas Cassini läbi F- ja G-rõnga vahelise pilu ja jäi Saturni orbiidile tiirlema. See on esimene kosmosesond, mis on jäänud Saturni orbiidile.
Möödalennud Titanist
pisi|2004. aastal õnnestus Titani pealispinda pildistada, kuid mõned pilved on fotol siiski nähtavad 2. juulil 2004, päev pärast Saturni orbiidile jäämist, sooritas Cassini esimese möödalennu Titanist, lähenedes kuni 339 000 kilomeetri kaugusele. Eriliste filtrite abil tehtud fotod näitasid, et lõunapooluse pilved koosnevad metaanist ja pinnavormidel on varieeruv eredus. 27. oktoobril 2004 sooritas Cassini esimese möödalennu lähidistantsilt, lähenedes Titanile kuni 1200 km kaugusele. Möödalennul kogus sond 4 GB andmeid ja tegi esimesed radarifotod Titani pinnast, mis näitasid, et Titani pealispind on üsna tasane ja pinnavormide kõrgus ei ületanud 50 meetrit. Möödalennul tehtud fotod olid seni parima kvaliteediga fotod Titanist ja sond tegi neid ka edaspidi.
Huygens maandub Titanil
Huygens eraldus Cassinist 25. detsembril 2004, kasutades vedrude ja rööbaste süsteemi, mis panid selle suurema stabiilsuse tarbeks pöörlema. Maandur sisenes Titani atmosfääri 14. jaanuaril 2005 ning maandus pärast kaks ja pool tundi kestnud laskumist Titani pinnal. Side vahejaamana toiminud Cassini edastas Maale 350 Huygensi fotot, mis olid pildistatud maandumise ajal ja selle järel, kuid Cassini tarkvaravea tõttu kaotati veel 350 Huygensi tehtud fotot.
Möödalennud Enceladusest
pisi|Enceladuse pealispind 17. veebruaril 2005 pisi|Enceladuse geisrid Cassini sooritas 2005. aastal esimesed möödalennud Enceladusest ning tuvastas kohalikus magnetväljas kõrvalekalde, mille olemasolu on nõrga atmosfääri korral tavapärane. Cassini vaatles ka lõunapoolusel asuvaid geisreid, mis purskavad vett ning muutsid usutavaks idee, et Enceladus toodab osakesi E-ringi juurde. Lisaks hakkasid teadlased kahtlustama, et Enceladuse pealispinna all peab olema veetaskuid, mis toidavad geisreid.
21. novembril 2009 möödus Cassini Enceladusest kaheksandat korda ja lähenes sellele kuni 1600 kilomeetri kaugusele. Möödumise ajal koostas CIRS, Enceladuselt eralduva soojuse kaardi ning saadud andmed võimaldasid teadlastel koostada osalise kaardi kuu Saturni-poolsest küljest.
3. aprillil 2014 teatas NASA Cassinilt saadud andmete põhjal, et Saturni kuul Enceladusel asub külmunud pinnakihi all suur veest koosnev ookean. Mõnede teadlaste arvates on Enceladus Päikesesüsteemis üks kõige tõenäolisematest kohtadest peale Maad, millelt võiks leida elu vähemalt mikroorganismide tasemel.
Saturni rõngaste raadiolainete mõõtmised
Mais 2005 alustas Cassini raadiolainete mõõtmiste seeriat, et määrata kindlaks Saturni rõngaste massi jaotus, ja järgmised neli kuud tiirles sond orbiidil, mis oli planeeritud ainult nende katsete tegemiseks. Katsete ajal lendas Cassini Maalt vaadatuna rõngaste tasapinna taha ning saatis läbi rõngaste raadiolaineid, mida Maal analüüsiti, et teha kindlaks nende sagedus ja nihe ning määrata selle abil rõngaste struktuur.
pisi|keskel|900px|Saturni rõngad. Ülemine foto on tehtud nähtavas valguses ja alumine on koostatud raadiolainete mõõtmiste abil. Alumisel fotol tähistavad rõngaste värvid nende osakeste suurust
Titani järved
pisi|Titani [[Ligeia Mare (vasakul) ja Ülemjärv]] 21. juulil 2006 tehtud radaripildid näitasid, et Titani põhjaosas on vedelatest süsivesinikest (näiteks metaan ja etaan) koosnevad järved. Need on esimesed järved, mis on leitud mujalt kui Maalt ning nende suurus jääb vahemikku üks kuni sada kilomeetrit.
13. märtsil 2007 teatas JPL, et on leidnud kindlaid tõendeid meredest Titani põhjapoolkeral ning vähemalt üks neist on suurem kui ükskõik milline Suure järvistu järv.
Iapetuse möödalend
10. septembril 2007 möödus Cassini Iapetusest ja lähenes sellele kuni 1600 kilomeetri kaugusele. Iapetusest tehtud piltide Maale saatmise ajal tabas Cassinit kosmiline kiirgus ning sond lülitus turvarežiimile. Turvarežiimile lülitumise tõttu tuli fotod Iapetusest uuesti saata, aga andmeid kaotsi ei läinud.
Suur Valge Laik ja selle järelm
pisi|Cassini tehtud pilt Saturni läheduses umbes 1,4 miljardi km kaugusel Maast (Maa asukoht on näidatud noolega) 25. oktoobril 2012 uuris Cassini iga umbes 30 aasta tagant toimuva tormi Suure Valge Laigu järelmit. CIRS-i kogutud andmed näitasid, et torm tõstis Saturni stratosfääri temperatuuri 83 kelvinit üle normaalse temperatuuri ning samal ajal tuvastati Saturni atmosfääris, etüleeni sisalduse tõusmine. Etüleen on värvitu gaas, mis Maal tekib looduslikult ja inimtegevuse tagajärjel ning mille olemasolu Saturni atmosfääris on ebatavaline. Suur Valge Laik oli esimene torm, mida jälgiti Saturni orbiidilt ning uuriti muuhulgas ka infrapunas. Teadlased on määranud kindlaks, et Cassini uuritud torm oli suurim ja kõige soojem torm, mida Päikesesüsteemis on vaadeldud, ning see oli suurem kui Jupiteri Suur Punane Laik.
"Päev, mil Maa naeratas"
19. juulil 2013 pööras sond end Maa suunas, et pildistada ühele fotole Saturn, tema kuud ja rõngad ning ka Maa. See oli ainulaadne sündmus, sest NASA teavitas avalikkust juba varem, et Maad pildistatakse väga suure vahemaa tagant. Cassini kaamerasüsteemi eest vastutav meeskond ütles, et fotoga sooviti panna inimesi naeratama ning taevasse lehvitama ning Cassini missiooni teadlane Carolyn Porco kirjeldas hetke kui võimalust tähistada elu Maal.
Missiooni lõpp
pisi|350px|Kunstniku kujutis Saturni atmosfääri sisenevast Cassinist NASA otsustas Cassini missiooni lõpetada "suure finaaliga", mille raames lendas Cassini korduvalt Saturni ja selle rõngaste vahelt läbi ja sisenes 15. septembril 2017 Saturni atmosfääri. See meetod valiti, sest teadlased peavad võimalikuks, et Enceladus on elu eksisteerimiseks sobilik paik, ning seetõttu sooviti välistada võimalus, et sond kukub selle pinnale.
Suure finaali eesmärgid olid järgmised :
Sond alustas 26. aprillil 2017 lende läbi Saturni ja rõngaste vahelise ala ning sooritas viie kuuga 21 samasugust tiiru. Pärast viimast tiiru Saturni atmosfääri sisenedes kasutas Cassini allesolevat kütust, et hoida oma sideantenn Maa suunas ning koguda andmeid Saturni atmosfääri koostise kohta. Atmosfääri sisenemisel sooritatud mõõtmised kestsid, kuni sondile mõjuvad jõud muutusid piisavalt suureks, et sond purunes ja ühendus Maaga katkes.
Tiirurahu
Tiirurahu on Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Esivere küla alal asuv 0,1 hektari suurune saar (rahu) Matsalu rahvuspargi alal. Saare rannajoone pikkus on 234 meetrit.
UTC−7:00
pisi|500px|UTC-7:00 (tumesinine-talvel, oranž-suvel, tumekollane-aasta läbi, helesinine-merealad UTC−7:00 on ajavöönd, milles aeg on 7 tundi taga maailmaajast UTC. Selle keskmeridiaan on 105° W.
Aasta läbi on selles vööndis:
Alusepanek kommete metafüüsikale
"Alusepanek kommete metafüüsikale" (Grundlegung zur Metaphysik der Sitten) on Immanuel Kanti esimene raamat eetikast. See ilmus 1785. aastal Riias.
O Adro (Abegondo)
O Adro on asula Hispaanias Galicias A Coruña provintsis A Coruña maakonnas Abegondo vallas Abegondo kihelkonnas.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Teose suunitlus
Kuigi Kanti eetika taotles mõju inimeste igapäevaelule, ei ole "Alusepanekus" (ega ka hilisemates tähtsamates teostes) juhiseid konkreetsetes olukordades käitumiseks. Näiteid on vähe, ja nende puhulgi on käsitlus abstraktne. See, mida igal konkreetsel juhul teha tuleb, tuleneb Kanti järgi kategoorilisest imperatiivist, millele ta palju tähelepanu pöörab. See on kõige fundamentaalsem printsiip, mille järgi me moraalset väärtust hindame.
O Adro (Abegondo)
2010. aastal oli O Adros 57 elanikku, neist 28 meessoost ja 29 naissoost.
O Adros on Abegondo Santa Eulalia kirik.
Alusepanek kommete metafüüsikale
Teose suunitlus
"Alusepanek" paneb aluse praktilisele filosoofiale, õigustades kategoorilist imperatiivi kui praktilise filosoofia aluseks olevat kõrgeimat reeglit ja moraali kõrgeimat printsiipi. Alles pärast seda on võimalik kindlaks teha konkreetsed praktilised reeglid ja neid rakendada. Kanti järgi meie kui mõistusega olendid ei tohi moraalireegleid ebakriitiliselt järgida, vaid peame veenduma, et need on õigustatud. "Alusepaneku" eesmärk ongi see õigustus anda, tõestades, et kategooriline imperatiiv on ainuvõimalik kõrgeim moraaliseadus.
Seos kommete metafüüsikaga
Kant ütleb eessõnas, et "Alusepanek" on eeltöö hilisemale "kommete metafüüsikale" (see ilmuski kaheköitelisena 1797 ja 1798). "Kommete metafüüsika" eessõnas ütleb Kant, et tolle teose eesmärk on anda "õigusõpetuse" ja "voorusõpetuse" "metafüüsilised esmaprintsiibid". Vastavalt jagunebki "Kommete metafüüsika" kaheks osaks. Mõlemad ütlevad, mis on meie kohus, st annavad käitumisreeglid, mida me peame järgima; kumbki räägib kohuste eri klassist. Need erinevad ajendite poolest, selle poolest, kuidas nad meie tegutsemist nõuavad. Voorusõpetus räägib kohustest, mille puhul motivatsioon tuleb ainult kohuse ideest. Need nõuavad, et me arendaksime endas teatud dispositsioone, näiteks olla ligimese vastu hea ja täiustada oma andeid. Need kohused on meile siduvad, kuigi meid ei saa väliselt sundida neid täitma. Meid ei saa väliselt sundida neid täitma, sest esiteks ei tulene nendest vastavat õigust, ja kuna me kellegi õigust ei riku, siis ei ole riigil õigust meid karistada, ja teiseks, isegi kui riigil oleks õigus meid sundida, siis ta ei saaks seda teha, sest need kohused nõuavad meilt dispositsioone, aga neid ei saa väliselt sundida, nagu ka mitte arvamusi ja uskumusi. Õigusõpetus räägib "juriidilistest" kohustest, mis on ka "välised". Need võimaldavad välist sundimist, sest need ei puuduta mitte dispositsioone ja kavatsusi, vaid tegusid. Kui ma tungin teise inimese valdustesse, siis on riigil õigus mind karistada, sest minu tegu ei ole ühitatav teise inimese õigusega väljendada oma välist vabadust.
"Alusepanek" annab aluse, millel põhinevad mõlemat laadi kohused. Kommete metafüüsika täpsustab inimese üldised kohused iseenda ees (voorusõpetus) ja teiste ees (õigusõpetus). "Alusepanek" annab printsiibi, mis õigustab neid kohuseid kui kohuseid, otsib üles ja teeb kindlaks kõrgeima praktilise printsiibi, nimelt kategoorilise imperatiivi, mis on aluseks mõlemat laadi kohustele. Aga "Alusepanek" ei maini peaaegu üldse kõrgeima printsiibi rolli määramises, kas üks või teine tegu on kooskõlas õigusega, vaid keskendub selle rollile määramises, kas meie kavatsused või motiivid on kooskõlas voorusega. Hea tahe ei ole defineeritud (väliselt sunnitavate) tegude, vaid seesmise dispositsiooni või motiivide kaudu.
Tõlge
Vana kreeka filosoofia jagunes kolmeks teaduseks: füüsikaks, eetikaks ja loogikaks. See jaotus on asja loomusele täiesti kohane, ja selles pole midagi parandada, kui ehk ainult lisada selle printsiip, et niiviisi esiteks tagada selle täielikkus, teiseks osata õigesti määratleda selle tarvilikud alajaotused.
Igasugune mõistustunnetus on kas materiaalne, ja vaatleb mingit objekti; või formaalne, ja tegeleb ainult aru ja mõistuse enese vormiga, ja mõtlemise üldiste reeglitega üldse, ilma objektide erinevuseta. Formaalset filosoofiat nimetatakse loogikaks, materiaalne aga, millel on tegu teatud kindlate esemete ja seadustega, on omakorda kahetine. Sest need seadused on kas looduse või vabaduse seadused. Teadust esimestest nimetatakse füüsikaks, teiste teadus on eetika; esimest nimetatakse ka loodusõpetuseks, teist kommeteõpetuseks.
Kogu filosoofiat, niivõrd kui see rajaneb kogemuse põhjenditel, võib nimetada empiiriliseks, filosoofiat aga, mis esitab oma õpetused aprioorsete printsiipide alusel, puhtaks filosoofiaks. Kui viimane on pelgalt formaalne, nimetatakse seda loogikaks; kui see aga on kitsendatud aru määratletud esemetele, nimetatakse seda metafüüsikaks. Niiviisi sugeneb idee kahetisest metafüüsikast, looduse metafüüsikast ja kommete metafüüsikast. Füüsikal on niisiis empiiriline osa, aga ka ratsionaalne osa; eetikal samuti, kuivõrd siin võiks empiirilist osa eraldi nimetada praktiliseks antropoloogiaks, ratsionaalset osa aga päris moraaliks.
Kõik tööndused, käsitööd ja kunstid on tööjaotusest võitnud, sest nimelt üks ei tee kõike, vaid igaüks piirdub teatud tööga, mis oma käsitlusviisi poolest teistest märgatavalt erineb, et suuta seda suurima täiusega ja suurema kergusega ära teha. Seal, kus töid niimoodi ei eristata ega jaotata, kus igaüks on meister iga asja peale, viibivad tööndused alles suurimas barbaarsuses. Aga kuigi oleks omaette vaagimist vääriv objekt küsida, kas puhas filosoofia kõikides oma osades mitte ei vaja oma erilist meest, kas mitte õpetatud töönduse tervikuga ei oleks lood paremad, kui neid, kes on harjunud empiirilist koos ratsionaalsega publiku maitse kohaselt igasuguste neile tundmatute proportsioonide järgi segatuna müüma, kes nimetavad end isemõtlejateks, teisi aga, kes valmistavad pelgalt ratsionaalset osa, peavaevajateks, hoiatataks, et nad ei teeks korraga kahte tööd, mis on viisi poolest, kuidas neid käsitleda, vägagi erinevad, millest kummagi jaoks on võib-olla tarvis eraldi annet ning mille ühendamine ühes isikus tekitab ainult sossseppi, küsin ma siin siiski ainult, kas mitte teaduse loomus ei nõua, et empiiriline osa ratsionaalsest alati hoolikalt eraldataks ning päris (empiirilise) füüsika ette asetataks alati looduse metafüüsika, praktilise antropoloogia ette aga kommete metafüüsika, mis peaksid olema kõigest empiirilisest hoolikalt puhastatud, et teada, kui palju puhas mõistus kummalgi juhtumil suudab ära teha ja millistest allikatest ta ise ammutab selle oma aprioorse õpetuse, tehku seda viimast tööd siis muide kas kõik kombeõpetlased (kelle nimi on leegion), või ainult mõned, kellel on selleks kutsumus.
Ärgu siiski arvatagu, et see, mida siin nõutakse, on juba olemas kuulsa Wolffi propedeutika näol tema moraalifilosoofia, nimelt üldise praktilise mõtteteaduse ees, nagu ta seda nimetas, nii et siin ei astutagi täiesti uuele alale. Just sellepärast, et see pidi olema üldine praktiline mõtteteadus, ei võtnud ta vaatluse alla mitte mingit erilist liiki tahet, näiteks sellist tahet, mis oleks määratletud ilma igasuguste empiiriliste motiivideta, täielikult lähtuvalt aprioorsetest printsiipidest, ja mida võiks nimetada puhtaks tahteks, vaid tahtmise üldse kõigi tegude ja tingimustega, mis selle juurde selles üldises tähenduses kuuluvad, ja selle poolest erineb ta kommete metafüüsikast, samamoodi nagu üldine loogika transtsendentaalfilosoofiast, millest esimene esitab mõtlemise aktid ja reeglid üldse, teine aga ainult puhta mõtlemise erilised aktid ja reeglid, s.o need, mille abil esemeid tunnetatakse täiesti aprioorselt. Sest kommete metafüüsika peab uurima võimaliku puhta tahte ideed ja printsiipi, mitte inimese tahtmise akte ja tingimusi üldse, mis ammutatakse suuremalt jaolt psühholoogiast. See, et üldises praktilises mõtteteaduses (kuigi ilma igasuguse loata) räägitakse ka moraalsetest seadustest ja kohusest, ei ole vastuväiteks minu väitele. Sest selle teaduse autorid jäävad selle ideele ka selles truuks; nad ei erista motiive, mida kujutatakse ette täiesti aprioorselt ainult mõistuse abil ning mis on päriselt moraalsed, empiirilistest motiividest, mida aru tõstab üldisteks mõisteteks pelgalt kogemuste võrdlemise abil, vaid vaatlevad neid, pööramata tähelepanu nende allikate erinevusele, ainult nende suurema või väiksema summa järgi (sest kõiki peetakse samalaadseteks) ja moodustavad endale sellega kohustuslikkuse mõiste, mis on küll kõike muud kui moraalne, kuid on ometi just niisugune, ainult milleni saabki jõuda filosoofias, mis ei tee mitte sugugi otsustusi kõigi võimalike praktiliste mõistete algupära üle, olgu need siis aprioorsed või kõigest aposterioorsed. Kavatsedes kunagi avaldada kommete metafüüsika, lasen ma nüüd eelneda sellel alusepanekul. Õieti ei olegi sel muud alust kui puhta praktilise mõistuse kriitika, nii nagu metafüüsikal juba ilmunud puhta spekulatiivse mõistuse kriitika. Aga esiteks ei ole esimene nii äärmiselt vajalik kui teine, sest inimmõistuse saab moraaliasjades isegi kõige tavalisema aru juures kergesti tuua suure õigsuse ja põhjalikkuseni, seevastu teoreetilises, aga puhtas tarvituses on mõistus täiesti dialektiline; teiseks nõuan ma puhta praktilise mõistuse kriitikalt, et selleks, et see oleks lõpetatud, peaks olema võimalik kirjeldada praktilise mõistuse ühtsust spekulatiivse mõistusega ühes ühises printsiibis, sest lõpuks saab ju olla ainult üks ja seesama mõistus, mis peab olema eristatud ainult rakenduses. Niisuguse täielikkuseni ei saanud ma aga siin veel jõuda, kaasamata hoopis teist laadi kaalutlusi ning lugejal pead segi ajamata. Sellepärast võtsin ma nimetuseks puhta praktilise mõistuse kriitika asemel alusepaneku kommete metafüüsikale.
Et aga kolmandaks ka kommete metafüüsika hoolimata peletavast pealkirjast on siiski võimeline suureks üldarusaadavuse astmeks ja kohasuseks tavaarule, siis ma pean kasulikuks see aluse eeltöö sealt eraldada, et peensused, mis selles on vältimatud, võiks tulevikus kergemini mõistetavate õpetuste juurest ära jätta. Praegune alusepanek ei ole aga midagi enamat kui selle moraalsuse kõrgeima printsiibi ülesotsimine ja kindlakstegemine, mis aga moodustab oma sihi poolest tervikliku ülesande, mis tuleb igasugusest muust kõlbelisest uurimisest eraldada. Minu väited selle tähtsa ja seni kaugeltki veel mitte piisavalt arutatud peaküsimuse kohta saaksid selle printsiibi rakendamisel kogu süsteemile palju valgust heita ja leiaksid piisavuselt, mida igal pool on näha, palju kinnitust; aga ma pidin loobuma sellest eelisest, mis ka õigupoolest oleks rohkem enesearmastust teeniv kui üldkasulik, sest printsiibi kerge tarvitatavus ja näiline piisavus ei anna selle õigsuse täiesti kindlat tõestust, vaid pigem äratab teatud erapoolikuse, mille tõttu see jääb uurimata ja kaalumata, omaette, järelmeid üldse arvestamata, kogu ranguses. Ma võtsin oma meetodi selles kirjutises nii, nagu see minu usu järgi on kõige sobivam, kui tahta liikuda tavatunnetuse juurest tema kõrgeima printsiibi määratlemise juurde analüütiliselt ja jälle tagasi selle printsiibi kontrollimise ja selle allikate juurest tavatunnetuse juurde, kus leidub selle tarvitus, sünteetiliselt. Jaotus osutus seetõttu selliseks: 1. Esimene peatükk: Üleminek tavaliselt kõlbeliselt mõistustunnetuselt filosoofilisele.
2. Teine peatükk: Üleminek üldarusaadavalt moraalifilosoofialt kommete metafüüsikale. 3. Kolmas peatükk: Viimane samm kommete metafüüsikalt puhta praktilise mõistuse kriitikale.
Eessõna otstarve
Eessõnas püüab Kant selgitada teose põhilisi eesmärke, meetodit ja ülesehitust.
Teose pealkiri ja eesmärgid
Kant nimetab pealkirja peletavaks. Tegu on erilist laadi eetikatraktaadiga: see on "alusepanek" "kommete metafüüsikale".
Kant nimetab teose eesmärgiks kõrgeima moraaliprintsiibi ülesotsimist ja kindlakstegemist. Tuleb leida printsiip, mis on sobiv ja adekvaatne viimse, fundamentaalse moraalistandardina. Selle kindlakstegemine on selle õigustamine. Nii et teoses peab olema argument selle kasuks, et leitud printsiip on kõrgeim. See ülesanne on oluliselt erinev printsiibi tegelikust rakendamisest. Selle rakendamine konkreetsetele juhtumitele oleks printsiibi adekvaatsuse näitamiseks küll kasulik, aga mitte piisav; seda ta siin ei tee. Seda printsiipi väljendab ta esialgselt juba esimeses peatükis; teises peatükis annab ta selle kui kategoorilise imperatiivi "ametliku" sõnastuse. Ta teeb selle printsiibi kindlaks, näidates, et nii selle alus kui ka selle allikas on puhtas mõistuses. Järelikult on Kanti järgi see printsiip aprioorne. Kanti eetikas on siiski ka empiiriline koostisosa.
Kant ütleb, et praktiline filosoofia vajab kõrgeimat printsiipi, sest ilma selleta jäävad kombed rikutuks. Ta implitseerib, et ainult see printsiip, mille tema pakub, on tõeline ja puhas kõrgeim moraaliseadus. Kategoorilise imperatiivi õigustamine on Kanti järgi vajalik sellepärast, et me ei tohiks rahulduda pelga väitega, et kategooriline imperatiiv on ülim moraaliprintsiip. "Alusepanek" annab argumendi selle kasuks. Kant püüab filosoofiliselt näidata, et see printsiip ja tema lähenemine praktilisele filosoofiale on ainsana adekvaatsed. Ta usub, et tema esitatud põhjendid on kõigile veenvad.
Et Kanti järgi on kõrgeima moraaliprintsiibi allikas ja õigustus mõistuses, siis võib arvata, et ta ei õigusta kategoorilist imperatiivi empiiriliste tõenditega. Kuigi Kant märgib, et inimesed tegelikult juba vähemalt implitsiitselt tunnistavad kõrgeima moraaliprintsiibi kehtivust, rõhutab ta ka, et selle printsiibi kehtivust ei saa kindlaks teha selle järgi, kuidas inimesed tegelikult käituvad ja mida nad usuvad. Kanti argumendis analüüsitakse head tahet, kohuse ja praktilise mõistuse mõistet ja teisi olulisi mõisteid ning eeldatakse inimtunnetuse aprioorseid tingimusi ja piire.
Eetika, füüsika ja loogika
Et selgitada teose ainet, vaatleb Kant kõigepealt eetika, füüsika ja loogika kui filosoofia harude eristamise printsiipi. Ta võrdleb eetikat loogika ja füüsikaga teaduse uurimisaine ning teaduse alusseaduste allika poolest.
Kõigepealt jaotab ta mõistustunnetuse "materiaalseks" ja "formaalseks". Ainult loogika on rangelt võttes formaalne, sest selle aine on aru ja mõistuse vorm, mõtlemise üldised ja paratamatud seadused, mõtlemine ise. Seevastu materiaalne teadus tegeleb teatud kindlate objektidega ja seadustega, millele need alluvad. Füüsika puhul on selleks objektiks loodus või looduse objektid, eetika puhul inimese tahe. "Puhta mõistuse kriitikas" (B 78j/A 54j) ütleb Kant, et "puhas üldine loogika" tegeleb ainult iseenda ja oma vormiga, abstraheerudes kõigist tunnetuse esemetest ja nendevahelistest erinevustest (B ix). Loogika kehtestab mõtlemistoimingud olenematult mõtlemise objektidest või sisust. Loogika ka võrdleb ja klassifitseerib otsustusi "loogilise vormi" järgi. Need loogilised vormid kehtivad igasuguses mõtlemises olenemata objektidest ja sisust. Füüsika ja eetika seevastu piirduvad teatud kindlate objektidega ning seadustega, millele need alluvad. Füüsika objektid on looduse objektid, st ruumis ja ajas antud esemed, "nähtumused". Need empiirilised objektid, kogemuse objektid alluvad loodusseadustele, looduslikele jõududele. Neid uurib füüsika, "loodusõpetus". Eetika (kombeõpetuse) objekt on inimese tahe, mis allub "vabaduse seadustele". Loodusseadused kirjeldavad loodusobjektide tegelikku käitumist, vabadusseadused kirjutavad ette, kuidas käituda. Kant rõhutab, et eetika määrab seadused inimtahtele, niivõrd kui loodus seda tahet afitseerib. Kuigi inimesed on võimelised vabaduseks, on nad määratud ka loodusseadustega. Mõnikord aga ei räägi Kant selles seoses mitte inimesest, vaid mõistusega loomusest üldse.
Kommete metafüüsika
Eetika ja füüsika metafüüsiline osa on nende puhas ehk ratsionaalne osa, mis on aprioorne. Eetika metafüüsiline osa on selle aprioorsed seadused ehk printsiibid. Praktilise filosoofia kõrgeim aprioorne printsiip on kategooriline imperatiiv, mis käsib austada iga mõistusega loomuse väärikust. Kant usub, et sellest üldisest seadusest on võimalik järeldada konkreetsemaid käske, moraaliimperatiive. Need nõuavad näiteks tõearmastust, heatahtlikkust ja teiste omandi austamist. Need imperatiivid on ka metafüüsilised printsiibid ning nendegi allikas ja alus on mõistuses, needki on aprioorsed. "Alusepanek" paneb aluse eetika metafüüsilisele osale, näidates, et kategooriline imperatiiv on praktilise filosoofia aluseks olev aprioorne seadus.
Praktilise filosoofia puhta ja empiirilise osa lahushoidmine
Üks eessõna põhisõnumeid on see, et praktilise filosoofia puhas ja empiiriline osa tuleb lahus hoida.
Kant ütleb, et kõik käsitööd, tööndused ja kunstid on tööjaotusest võitnud ning filosoofia peaks neist eeskuju võtma. Tegelgu empiirilise ja puhta osaga eri inimesed. Hoitagu empiiriline osa alati hoolikalt ratsionaalsest osast eraldi ning asetatagu looduse metafüüsika empiirilisest füüsikast ettepoole ja kommete metafüüsika praktilisest antropoloogiast ettepoole, ning olgu metafüüsika kõigest empiirilisest hoolikalt puhastatud, nii et me teaksime, kui palju puhas mõistus võib kummalgi juhul korda saata ning millistest allikatest ta oma aprioorse õpetuse võtab. Uurimine, mis segab puhtaid printsiipe empiirilistega, ei vääri isegi filosoofia nime. Kant hoiatab, et me ei unustaks eetika metafüüsilist ehk puhast alust. Kui me rajame eetika empiirilisele alusele, siis midagi olulist läheb kaduma. Esiteks, kohuse aluseks oleva moraaliseadusega kaasneb universaalne kehtivus ja absoluutne paratamatus, nii et kohuse alus peab olema aprioorselt puhta mõistuse mõistetes, sest empiiriline alus niisugust paratamatust ei võimalda. Teiseks, meil peab olema õigustus endale vabadusevõime omistamiseks, ja seda ei saa empiiriliselt õigustada. Sellele vihjab Kant lauses: "Sest kommete metafüüsika peab uurima võimaliku puhta tahte ideed ja printsiipi, mitte inimese tahtmise akte ja tingimusi üldse, mis ammutatakse suuremalt jaolt psühholoogiast."
Uuele alale astumine: puhas tahe
Puhta tahte tähtsusest räägib Kant eessõnas öeldes, et puhta tahte ideega astub ta täiesti uuele alale. Uus on mõiste tahtest, mida täielikult määravad aprioorsed printsiibid ilma empiiriliste motiivideta. Puhast tahet ei saa uurida ega seletada "psühholoogia" seisukohast, sest see on seda laadi objekt, mida ei saa empiiriliselt uurida. Ta saab meid tegutsema panna, kuid ruumist ja ajast väljaspool olevast vaatekohast. Kanti vabadusemõiste ei taandu kompatibilistlikule arusaamale, et vabadus on välise sunni puudumine. See ei ole ka lihtsalt enesemääramise võime, kaalutletud teo võime ega iseendale antud põhjenditele tugineva teo võime. Need kirjeldused jätavad välja selle, et tahe on puhas.