cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšuugi keel
Keele struktuur
Tšuugi keel kasutab erinevaid loendamissüsteeme erinevat tüüpi esemete jaoks. Sõnalõpud muutuvad olenevalt eseme tüübist(pikk, lame, kihiline, või tahke). Näiteks: ◦ tšuugi keeles eu - üks ◦ üks pikk ese: efoch (lõpp -foch) ◦ üks lame ese: echo (ending -cho) ◦ üks kihiline ese: esar (ending -sar) ◦ üks tahke ese: efou (ending -fou)
Keelenäide
Tšuugi keeles: Esap wor och mettoch epwe appeti aramas seni fansoun ar uputiu non ar tufich me rait. Ar ekiek epwe mecheres o esap pet ren och sakkun mettoch pun ir repwe nonnomfengen non kinamwe o pwipwi annim.
Tõlge: Kõik inimesed on sündinud vabadena, võrdse väärikuse ja õigustega. Nad on õnnistatud mõistusega ja südametunnistusega ning peaksid suhtuma üksteise vennaliku vaimuga.
Wormsi piiskopkond
Wormsi piiskopkond ehk Wormsi vürstlik piiskopkond oli Saksa-Rooma riigi kiriklik vürstkond. Paiknedes Reini mõlemal kaldal ümber Wormsi vahetult Neckari suudmest põhjas, oli see suuresti ümbritsetud Pfalzi kuurvürstkonnast. Wormsis on olnud piiskopitool Rooma-aegadest. Kõrgkeskajast alates ei kuulunud Wormsi linn enam vürstlike piiskoppide ilmaliku võimu alla, vaid see oli vaba riigilinn ja muutus reformatsiooniga ametlikult protestantlikuks. Kuid vürstlikud piiskopid säilitasid võimu Wormsi toomkiriku üle linna sees.
Aastal 1795 okupeeriti Worms, samuti kogu vürstliku piiskopkonna territoorium Reini vasakkaldal, ja annekteeriti Prantsusmaa poolt. Territoriaalsete ümberkorralduste koidikul, mis tulid Saksamaa mediatisatsiooniga aastatel 1802-1803, ilmalikustati ülejäänud piiskopkonna territoorium, koos sellega peaaegu kõik teised kiriklikud vürstkonnad. Antud juhul annekteeriti see Hessen-Darmstadti poolt.
Aaro Pärn
Aaro Pärn (ka: Aaro August Osvald Pärn; 26. juuli 1910 Mahu küla, Kunda-Malla vald – 4. veebruar 1990) oli eesti ooperilaulja (bass).
Aastatel 1938–1940 oli ta Estonia ooperikoori laulja. Aastatel 1940–1941 ja 1944 oli ta Vanemuise teatri ooperisolist, aastatel 1945–1968 Estonia ooperisolist. .
Isiklikku
Ta abikaasa oli Enna Maripuu. Tema tütar oli Leelo Talvik.
Luigetiik
Luigetiik on Kadrioru pargi tuntuim tiik. Tiik rajati 1740. aastal. Luigetiik on mitmeid kordi umbe kasvanud. 1930. aastatel rajati tiigi juurde päikesekella väljak ja tiigi keskel olevale saarekesele rotundilaadne paviljon (arhitekt Villem Seidra) ning tiik sai paekaldad ja purskkaevud.
2006. aastal toimusid tiigi renoveerimistööd: paigaldati neli uut millimallikakujulist purskkaevu, puust ülevool asendati uue roostevabast metallist ülevooluga, mis juhib üleliigse vee Ülemiste voolukollektorisse ning sealt merre, korrastati paekaldaid.
Elustik
pisi|left|Mustluiged Luigetiigis Kadrioru pargi direktori Ain Järve sõnul on Luigetiigi vesi puhas, mida tõestab lepamaimude olemasolu tiigis. Vett hoiavad puhtana kuuskvetikad, ilma nendeta oleks tiik ühtlaselt roheline nagu Snelli tiik. pisi|Rotund Luigetiigi saarekesel (2022) Tiigis elavad veel luigepaar, karpkalad ja seal käivad pardid ja kajakad. 2012. aastal suri üks luikedest, kuna pargi külastajad toidavad linde hoolimata keelavatest siltidest ja loomaaiatöötaja sõnul oli luik söönud kommi ja šokolaadi, mis on luigele ebasobiv toit. 2013. aasta suveks toodi Luigetiigile mustluige paar.
Tamme mõis (Kanepi)
Tamme mõis (saksa keeles Tammen) oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis moodustati 1786. aastal Valgjärve mõisast eraldatud osast.
Narva piiramine (1558)
Narva piiramine oli Moskva tsaaririigi vägede poolt 1558. aasta kevadel toimunud Liivimaa ordu piirikindluse Narva linnuse sõjaline piiramis- ja vallutusoperatsioon.
Narva pommitamine Moskva vägede poolt Jaanilinnast algas 1. aprillil 1558.
11. mail puhkes Narvas suur tulekahju, Vene väed kasutasid segaduse ära ja vallutasid linna, kuid linnust vallutada ei suutnud.
Sissepiiratud kindlusest saadeti abipalve koadjuutor Gotthard Kettlerile, kes pidi Harju- ja Virumaa vasallide (Landseten, Landsassen) ning Riia linna sõjasulastega täiendama Narva linnuse garnisoni, kuid need jäid laagrisse 3 miili Narvast eemal.
Piiramine lõppes, kui linnuse kaitsjatega saavutati kokkulepe ja linnuse kaitsjatel lubati vabalt lahkuda.
Aastatel 1558–1581 olid Virumaa ja Narva Vene tsaaririigi võimu all ning järgmisel aastakümnel muutus Narva tähtsaks kaubalinnaks. Narva kujunes Vene riigi ainukeseks väliskaubandussadamaks. Sõja tulemusel jäid Venemaa tsaaririigi valdusse Narva, Tartu ja Alutaguse, mõningad Järvamaa ja Virumaa maakonnad ning Venemaaga piirnevad alad. 1559. aasta suvel andis Vene tsaar oma kaupmeestele korralduse tuua kaubakontor Viiburist üle Narva. Samal aastal alustasid kaubavahetust Narva kaudu Lübecki kaupmehed. Inglise kaupmehed jõudsid Narva 1560 ja transiitkaubandus Venemaaga kandus Tallinnast üle Narva.
Cirencester
Cirencester (IPA /ˈsaɪrənsɛstər/, aeg-ajalt /ˈsɪstər/, kohapeal ajalooliselt /ˈsɪsɪtər/) on kaubalinn Inglismaal Gloucestershire'i idaosas, 80 miili Londonist loodes. Cirencester asub Churni jõe, Thamesi jõe lisajõe ääres ja on suurim linn Cotswoldi distriktis. Linnas asub 1840. aastal asutatud Kuninglik Põllumajandusakadeemia (Royal Agricultural University), vanim põllumajandusülikool ingliskeelses maailmas.
Tallinna Börsikomitee
Tallinna Börsikomitee oli Tallinna Börsiseltsi juhtorgan, mis asutati 1872. aastal.
Algselt oli see börsioperatsioone reguleerinud ja kaupmeeste huve kaitsnud organisatsioon ning ka Eestimaa kubermanguvalitsuse juures toitlustuse ja kaubanduse alal tegutsenud nõuandeorgan.
Tallinna Börsikomitee juures tegutsesid kaubandusalaseid tüliküsimusi lahendanud arbitraažikomisjon, tööõigusega tegelenud vabrikuasjade sektsioon ja Tallinna pankade nõukogu.
Pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal kuulusid 1920. aastast Tallinna Börsikomitee pädevusse väliskaubanduse, valuutakursside, kaubahindade, tolli- sadama- ja liiklusolude ning kaubandusliku seadusloome küsimused.
Pärast oli Tallinna Börsikomitee pädevuses fondi- ja kaubabörsi tegevus.
Tallinna Börsikomitee likvideeriti 1940. aastal Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu määrusega, kuid tegelikult lõppes selle tegevus alles 1944. aastal.
Põdra tänav
Põdra tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri ja Pääsküla asumis.
Tänav sai nime 4. septembril 1970.
Glioblastoom
pisi|Glioblastoom 15-aastase poisi ajus. [[Magnetresonantstomograafia]] Multiformne glioblastoom (GBM – Glioblastoma multiforme) või lihtsalt glioblastoom on agressiivseim ja levinuim primaarne ajukasvaja. See on klassifitseeritud kui IV astme astrotsütoom. GBM areneb gliiarakkude perekonnast, astrotsüütidest, mis toetavad närvirakke. Põhiliselt moodustub kasvaja ajupoolkeradel, kuid võib levida ka aju teistesse piirkondadesse, näiteks ajutüvve või seljaajju.
Glioblastoomi esinemissagedus on 2–3 juhtumit 100 000 inimese kohta Euroopas ja Põhja-Ameerikas.
Peamine ravi on operatsioon, millele järgneb kiiritusravi üksi või kombineerituna kemoteraapiaga. Kirurgilise ravivõimaluse puudumisel (opereerimine oleneb eelkõige kasvaja asukohast, nt ajutüves ja kõnekeskuse piirkonnas olevaid kasvajaid ei saa opereerida) võib operatsiooni asendada kas kiirituse või kiirituse/kemoteraapiaga. Samuti kuuluvad ravivõimaluste hulka radiokirurgia, kortikosteroidid, antiangiogeneetiline teraapia ja alles katsetusjärgus olev geeniülekanne. Ravi vajab neurokirurgide, neuroonkoloogide, kiiritusonkoloogide, sotsiaaltöötajate ja psühholoogide efektiivset koostööd. Samuti on omal kohal toetav perekondlik keskkond. Glioblastoomi prognoos on ajukasvajate ja muude kesknärvisüsteemi häirete korral halvim. Patsientide keskmine eluiga pärast diagnoosi saamist on lühem kui 1 aasta ja 99% haigetest sureb ajukoe lokaalse retsidiivi tõttu.
Sümptomid
Põhilisteks sümptomiteks on krambid, iiveldus, oksendamine, peavalu ja ühepoolne halvatus. Samuti võivad esineda progressiivne mälukaotus, rääkimisraskused, koordinatsiooni ja tasakaalu kadumine, ühepoolne nõrkus, meeleolu ja isiksuse muutused, aistingute kadumine ning nägemisprobleemid. Sümptomite olemus sõltub kasvaja asukohast. Sümptomid võivad ilmneda üsna kiiresti, kuid aeg-ajalt esineb ka asümptomaatilist konditsiooni, mis tähendab sümptomite avaldumist kasvaja suurenedes.
Ameerika Ühendriigid
Üldine esinemus on osariigiti üpris sarnane.
Rahvusvaheline
Glioblastoom on kõige sagedamini esinev primaarne aju kasvaja, mis moodustab ligi 12–15% kõigist koljusisestest kasvajatest ja 50–60% kõigist astrotsüütide kasvajatest. Enamikus Euroopa ja Põhja-Ameerika riikides on esinemissagedus 2–3 uut juhtu 100 000 inimese kohta aastas.
Suremus
Viimase 25 aasta jooksul on glioblastoomi ravis toimunud väga tagasihoidlik areng. Praegune ravi on pigem leevendav. Keskmine elumus on vanusega negatiivses korrelatsioonis. Ravita sureb patsient glioblastoomi tagajärjel umbes 3 kuu jooksul. Optimaalset ravi (kirurgiline eemaldamine, kiiritusravi ja kemoteraapia) saanud patsientide keskmine eluiga pärast diagnoosimist on umbes 12 kuud, sealjuures vähem kui 25% patsientidest on elanud kuni 2 aastat ja vähem kui 10% patsientidest kuni 5 aastat.
Rass
On täheldatud, et Ameerika Ühendriikides esineb glioblastoomi rohkem valgel rassil.
Vanus
Glioblastoom võib ilmneda inimestel igas eas, kuid eelisjärjekorras täiskasvanutel vanuse vahemikus 45–70 aastat. Zürichi Ülikooli haigla tehtud uuringute sarjas kuulus 70% patsientidest gruppi, kus keskmine vanus oli 53 aastat. Vaid 8,8% glioblastoomi juhtudest esines lastel.
Patofüsioloogia
Glioblastoomid jagunevad primaarseteks ja sekundaarseteks. Primaarne glioblastoom moodustub valdavalt (60% juhtudest) üle 50-aastastel täiskasvanutel. Ravi puudumisel on elumus alla 3 kuu.
Vähem sagedased kui pahaloomulisemad mutatsioonid:
Täiendavad geneetilised muutused primaarsetes glioblastoomides sisaldavad p16 deletsioone (30–40%), p16INK4A ja retinoblastoomi (RB) geenivalgu muutusi. Sekundaarsete glioblastoomide progressioon sisaldab sageli LOHi 19q kromosoomi õlas (50%), RB valgu muutusi (25%), PTEN mutatsioone (5%), DCC geeni kadu ekspresseerimisel (50%) ja LOH 10q-s.
Glioblastoom esineb kõige sagedamini ajupoolkerade subkortikaalses valgeolluses. Zürichi Ülikooli haiglas läbi viidud uuringus leiti, et kõige sagedasemateks piirkondadeks olid temporaalne (31%), paritaalne (24%), frontaalne (23%) ja oktsipitaalne (16%) ajusagar. Tüüpilisim on fronttemporaalne piirkond. Kasvaja ulatub sageli lähedalasuva korteksini või basaalganglionideni. Kasvaja levik frontaalsest korteksist üle mõhnkeha kontralateraalsesse ajupoolkerasse tekitab bilateraalse sümmeetrilise kahjustuse, n-ö liblikaglioomi. Glioblastoom moodustub harvem ajutüves, väikeajus ja seljaajus.
Diagnoosimine
MRT-d kasutades näivad glioblastoomid ringikujuliste kahjustustena. Välimus ei ole spetsiifiline, see võib sarnaneda ka selliste kahjustustega nagu mädanik, metastaas ja tumefactive multiple sclerosis. Lõpliku diagnoosi määramiseks kompuutertomograafia uuringuga (KT) või magnetresonantstomograafia uuringuga on vajalik stereotaksiline biopsia või kraniotoomia kasvaja resektsiooni ja patoloogilise kinnitusega. Kuna kasvaja aste määratakse kõige pahaloomulisema osa järgi, siis biopsia või eemaldatud kasvaja osa järgi määrates võib juhtuda, et olukorda alahinnatakse. Kasvaja verevoolutuse jälgimine perfusioon-MRT abil ja kasvaja metaboliitide kontsentratsiooni mõõtmine massispektromeetriliselt võib anda lisainformatsiooni glioblastoomi diagnostikale, patoloogia seejuures jääb samaks.
Ravi
Multiformset glioblastoomi on äärmiselt keeruline ravida mitmel põhjusel:
Mabalstad
Mabalstad on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Loodeprovintsis Bojanala Platinumi ringkonnas Moses Kotane vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mabalstadi elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,86% ja värvilisi 0,14%. Tsvana keelt pidas emakeeleks 94,17% ja koosa keelt 3,89%.
Rodriguesophis
Rodriguesophis on maoperekond.
Glioblastoom
Sümptomaatiline ravi
Toetav ravi keskendub sümptomite ravimisele ja patsiendi neuroloogilise funktsiooni taastamisele. Esmased toetavad ained on antikonvulsandid ja kortikosteroidid.
Rodriguesophis
Klassifikatsioon
Perekonda Rodriguesophis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Glioblastoom
Palliatiivne ravi
Palliatiivne ravi viiakse läbi elukvaliteedi parandamise ja pikema eluea saavutamise nimel. See hõlmab operatsiooni, kiiritusravi ja kemoteraapiat. Maksimaalne resektsioon saavutatakse harilikult kiiritusravi ja kemoteraapia ühendamisel. Kasvaja täielikku resektsiooni seostatakse parema diagnoosiga.
Keemiaravi on teostatav vähiravi eri etappidel:
Rodriguesophis
Levila
Need maod elavad Brasiilias.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Rodriguesophis seisuga 31.05.2014.
Šilalė (Mosėdise vald)
Šilalė (žemaidi Šėlale) on küla Leedus Skuodase rajoonis Mosėdise vallas. Küla jääb Šilalė paisjärve kaldale.
Küla jääb Salantai regionaalparki, osaliselt ka Erla geomorfoloogilisele kaitsealale. Osaliselt ulatub külla ka Natura 2000 ala Erla ja Salantase jõgede ürgorud. Kaks muinsuskaitse all olevat Šilalė lohukivi ja Šilalė rahn asuvad administratiivselt Igariai külas.
Külla ulatuvad II aastatuhande alguses rajatud muinaspõllud, mida aastal 2001 uuris Valter Lang.
Elanikkond
pisi|tühi|Šilalė rahn
Tallinna Mustamäe Üldhariduskool
Tallinna Mustamäe Üldhariduskool (endise nimega Tallinna 50. Keskkool) oli üldhariduskool Tallinnas Mustamäel aadressil Akadeemia tee 30, mis tegutses alates 1963. aastast.
Mustamäe esimene vene õppekeelega kool suleti õpilaste vähesuse tõttu 2004. aastal.
Samas hoones tegutses hiljem Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi Algkool.
Õppetöö lõpetati majas 2010. aastal.
Rahaallikas
Rahaallika nime kannab mitu Eesti allikat:
Põlde põik
Põlde põik on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis.
Põlde põik sai nime 26. novembril 2003. Tänav on saanud nime Põlde tänava järgi.
Örnsköldsviki vald
Örnsköldsviki vald on vald Rootsis Västernorrlandi läänis. Valla pindala on 6421 km² ja seal elab 55 000 (2011) inimest, kellest 29 000 elab Örnsköldsviki linnas.
Ajalugu
Vald loodi 1971. aastal Örnsköldsviki linna ja ümberkaudsete valdade liitmise teel.
Asuka Silmaallikas
Asuka Silmaallikas (ka Asuka Rahaallikas) on allikas Saare maakonnas Saaremaa vallas Asuka (endise nimega Pöitse) külas.
Jean Baptiste Holzmayeri andmetel leiti allikast 1866 Sigismund III aegne Riia solidus ja 18. sajandist pärit vene vaskmünt.
Harri Vasar
Harri Vasar (kuni 22. jaanuar 1940 Vatmann; 14. detsember 1926 – 22. detsember 1994) oli eesti ooperilaulja (tenor).
Kuusalu Laurentsiuse kogudus
EELK Kuusalu Laurentsiuse kogudus on luterlik kogudus Kuusalus. pisi|300px|Kuusalu Püha Laurentsiuse kirik Kogudus kuulub Ida-Harju praostkonda.
Harri Vasar
Aastatel 1948–1957 ja 1958–1959 laulis ta Riiklikus Akadeemilise Meeskooris.
Kuusalu Laurentsiuse kogudus
Koguduse õpetaja on Jaanus Jalakas, organist Anne Jalakas. Juhatuse esimees on Martin Urva.
Jumalateenistused toimuvad pühapäeviti kell 11 Kuusalu Laurentsiuse kirikus.
Zaļāmuiža
Zaļāmuiža on küla (mazciems) Lätis Kuldīga piirkonnas Kurmāle vallas.
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 90 meetri kõrgusel samanimelise oja kaldal. Zaļāmuiža jääb valla keskusest Vilgālest 3,8, piirkonna keskusest Kuldīgast 14 ja Riiast 160 kilomeetri kaugusele.
Küla on tekkinud endise Zaļāsmuiža mõisa (Grünhof) keskuse juurde.
Külas asub Vārdupe bussipeatus.
Auchy-au-Bois
pisi|Auchy-au-Bois' kirik
Auchy-au-Bois on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Põllumajandusküla asub 18 km Béthune'ist läänes ja 53 km Lille'ist läänes, teede D94 ja D341 ristumiskoha ümbruses.
Maksim Reva
Maksim Reva (sündinud 1975 Tallinn) on vene päritolu endine Eesti-vaenulik ühiskonnategelane. Ta oli üks 2007. aasta pronksiööde korraldajaid.
Auchy-au-Bois
pisi|tühi|
Maksim Reva
Ta kuulus organisatsiooni Öine Vahtkond, mis tekkis Venemaa agressiivse mõjutustegevuse ja lõhestuspoliitika tulemusena. Pronksiöö massirahutustest võtsid Öise Vahtkonna liikmed, sealhulgas Reva, osa agitaatoritena. Kapo sõnul on ta osalenud Kremli kontrolli all olevate meediakanalite töös, mis levitavad väärinfot, vaenulikku propagandat ning õhutavad viha. Aktiivse rolli eest Venemaa 2014. aasta hübriidoperatsioonis Ukrainas on Reva saanud ka medali "Krimmi eest".
Reva on ise öelnud, et kuigi ta on Eestis sündinud, siis peab ta ennast Venemaa patrioodiks. Praegu elab ta Peterburis, kus tal on oma ettevõte, mis investeerib ehitusse ja tehnoloogiaarendusse.
Julgeoleku kaalutlusel tühistati 2022. aasta mais tema elamisluba, kuna tema tegevuses nähakse ohtu põhiseaduslikule korrale, terroristliku kuritegevuse või muu raske kuritegevuse toimepanemiseks.
Arseni (Heikkinen)
thumb|Piiskop Arseni detsembris 2009 Arseni (ilmaliku nimega Jorma Heikkinen; sündinud 14. juunil 1957 Lapinlahtis) on soome õigeusu vaimulik, Soome Õigeusu Kiriku Joensuu piiskop ja ikoonimaalija.
Ta sündis Lapinlahtis (praeguse haldusjaotuse järgi Põhja-Savo maakonnas) kuuelapselises luterlikus perekonnas; tema isa Antti oli puusepp, ema Sirkka koduperenaine. Lapinlahtis lõpetas ta gümnaasiumi ja sooritas kõrgkooli astumiseks eksamid. Aastal 1978 läks ta (kunstnik Ina Collianderi mõjul) luterlusest üle õigeusku. Aastatel 1979–1983 õppis ta Kuopios Joensuu Õigeusu Seminaris (Ortodoksinen seminaari Joensuussa), kus ta sai usuteaduse magistriks.
Aastal 1985 pühitseti ta mungaks Arseni nime all.
Renault 4
Renault 4 (hüüdnimega 4L (Quatrelle)) on väikeauto, mida toodeti aastatel 1961–1994. See on üks suurima läbimüügiga Prantsuse automudel.
Pikka aega oli Prantsusmaa populaarseim odavauto Citroen 2CV, mis tuli esmakordselt välja 1948. aastal. Renault oli 12 aasta jooksul uurinud 2CV eeliseid ja puudusi. 2CV oli teinud auto kättesaadavaks madalama sissetulekuga prantslastele, eriti maaelanikele, kelle jaoks oli see ka töövahend, see oli disainitud enne teist maailmasõda, kui Prantsusmaal oli suur maarahvastik ning riigi maanteed olid kehvas seisukorras – kiirus ei olnud oluline, tähtsamad olid sõidumugavus, raske maastiku läbimine, lihtsus ja ökonoomsus (üheks auto disaininõudeks oli, et sellega pidi saama sõita üle värskelt küntud põllu ilma, et ükski muna katki läheks).
1950. aastate lõpuks hakkas 2CV aga vananema, kuna Prantsusmaa linnastus kiirelt ja maadepartemangude rahvaarv hakkas langema; lisaks maanteede seisukord paranes ja hakati ehitama ka kiirteid (Autoroute); põllumajandus muutus rohkem mehhaaniseerituks ning vähenes väiketalude arv, mille jaoks 2CV oli mõeldud. Odavuse ja ökonoomsuse tõttu oli 2CV populaarne ka linnades ja alevites, kuid kuna auto oli disainitud rohkem maaelanikele, ei olnud see linnaautona hea ja 1950. aastate lõpuks oli auto tippkiirus vaid 70 km/h, selle õhkjahutusega kahesilindrine mootor oli vastupidav ja ökonoomne, kuid väga mürarikas ja kehva suutlikkusega. Kuigi 2CV vedrustus tagas mugava sõidu, oli see mehaaniliselt keeruline ja paljude liikuvate osadega, mida tuli tihti hooldada ja määrida juba iga 1500 km tagant. Ka auto disain oli vananenud, kere oli suhteliselt kitsas. Kui 2CV oli disainitud suure majanduskriisi ajal, siis 1960. aastateks oli Prantsusmaal suur majanduskasv ja inimesed soovisid juba modernsemaid autosid.
1956. aastal algatas Renault' president Pierre Dreyfus projekti disainimiseks tagamootoriga 4CV järglane, mis konkureeriks Citroen 2CVga ja rahuldaks enamuse ostjate nõudeid, olles pereauto, naise auto, taluniku auto või linnaauto. Renault 4 jagas palju disainijooni 2CVga – esirattavedu, sõltumatu vedrustus, lihtne kere vähima varustusega, palju ruumi, eemaldatavad istmed. Renault aga uuendas seda, lisades vesijahutusega neljasilindrise mootori, mis oli rafineeritum ja parema suutlikkusega, tippkiirusega üle 100 km/h; vedrustus koosnes väändvedrudest, mida polnud vaja hooldada nii tihti; kere, mida turustati kui lühikest universaali, kuid oli üks esimesi luukpärasid, oli praktilisem ja seal oli varasemast rohkem ruumi reisijatele ja pagasile.
Juulis 1961 läksid tootmisse samaaegselt Renault mudelid 3, 4 ja 4L. Autodel oli sama kere ja mehaanilised osad, kuid R3-l oli 603 cm3 22,5-hobujõuline mootor ja R4-l 747 cm3 mootor (26,5 või 32 hj, sõltuvalt hinnaklassist ja karburaatori tüübist). Mudelinumbrid vastasid Prantsuse maksuhobujõududele (CV, chevaux vapeur) – R3 oli 3- ja R4(L) 4-maksuhobujõu klassis. R3 maksis 1961. aastal 40 franki vähem kui odavaim 2CV, sellel olid neli külgakent, värvitud kaitserauad ja esivõre, lihtsustatud armatuurlaud, üks päikesesirm, puudus isegi klaasipuhasti. Sama oli ka R4-l, samas R4L, millel oli kuus külgakent, kroomist kaitserauad ja esivõre, vähem spartalik interjöör, maksis 400 franki rohkem kui R4. Autod ise maksid ligikaudu 5000–5500 uut franki. R3 ja R4 baasmudeleid suuresti ei ostetud ja nende tootmine lõpetati juba oktoobris 1962. R4L-ile pakuti ka "super" (mõnel turul "de luxe") varianti, millel oli 845 cm3 Renault Dauphine'i mootor. Uueks baasmudeliks oli nüüd R4, kuid R4L oli populaarsem. 1965. aastaks oli "R" mudelinimest eemaldatud, R4L oli nüüd lihtsalt 4L. Esimestel autodel kasutati vana Renault 4CV mootoreid. Käigukastiks oli algselt spetsiaalselt auto jaoks loodud kolmekäiguline manuaalkäigukast, mida kritiseeriti kui vananenut, kuna juba 13 aastat varem turule toodud 2CV-l oli neljakäiguline käigukast. 1968. aastal sai auto lõpuks neli käiku.
Esimene suurem mudeliuuendus tuli 1967. aastal, kui autod said uue modernsema alumiiniumist esivõre. 1974. aastal said autod uue, plastikust esivõre. 1978. aastal tuli uus variant 4 GTL, mis kasutas Renault 6 TL'i 1108 cm3 mootorit, kuid parema kütusekulu tarbeks oli võimsust vähendatud.
1. veebruariks 1966, kui auto oli tootmises olnud ligi neli ja pool aastat, oli müüdud juba miljon autot. Kokku müüdi 33 aasta jooksul 8 135 424 autot, mis on Volkswagen Põrnika ja Ford Model T järel maailma kolmas enimmüüdud auto. Enamus autosid toodeti Pariisi läänepoolses eeslinnas Boulogne-Billancourtis Renault' vanimas tehases, kus asub ka firma peakorter. Lisaks toodeti autosid ka Jugoslaavias (täna Sloveenias) Ljubljanas ja Novo Mestos (1973–1994).
1980. aastateks hakkasid Renault 4 müüginumbrid kukkuma. Lisaks uutele heitgaasi- ja turvanõuetele oli auto juba suhteliselt vananenud, Renault'l endal oli juba alates 1972. aastast müügil ka palju modernsem, edukas supermini Renault 5, mis ei olnud palju kallim. Samamoodi olid paljud teised vana disainiga Euroopa väikeautod tootmisest maha läinud või taandunud uute superminide ees: British Leylandi Mini toodanguarvud kukkusid pärast Austin Metro esitlust 1980. aastal (kuid auto jäi tootmisesse kuni 2000. aastani); Volkswageni Põrnika (Käfer) tootmine kolis 1978. aastal Saksamaalt Mehhikosse (kus seda toodeti 2003. aastani), Euroopas said populaarseks uued Golf ja Polo; Citroen 2CV püsis tootmises 1990. aastani, kuid jäi lõpuks alla AX-ile. Renault 4 tootmist plaaniti lõpetada juba 1970. aastatel, kuid auto jätkuv edu ja vajadus ka edukam Renault 5 1980. aastatel välja vahetada tähendasid seda, et Renault 4 jäi tootmisse kuni 1992. aastani, kui tuli välja Renault uus linnaauto Twingo. 3. detsembril 1992 teatas Renault tootmise lõpetamisest Prantsusmaal, tootmine jätkus veel 1994. aastani Marokos ja Sloveenias.
Prooküon
pisi|Prooküoni asukoht Väikese Peni tähtkujus pisi|Prooküon Prooküon (ka Procyon, Alfa Canis Minoris, α Canis Minoris, α CMi, Väikese Peni alfa) on hele täht (magnituud 0,34) Väikese Peni tähtkujus.
Prooküon on kaksiktäht. Procyon A on kollakasvalge allhiid spektriklassiga F5 IV-V/DA, mille magnituud on 0,4. Procyon B on valge kääbus magnituudiga 10,75 ja spektriklassiga wdF8
Prooküon on meile üks lähemaid tähti asudes 11,4 valgusaasta kaugusel.
Prasinofüüdid
Prasinofüüdid (Prasinophyceae) on klass vabalt elavaid viburitega rohevetikaid rohevetiktaimede hõimkonnas.
Sellesse klassi kuuluvate liikide rakustruktuur, viburiaparaadi ehitus, mitoos ja tsütokinees on väga varieeruvad, mis viitab rühma parafüleetilisusele.
Prasinofüüdid on kaetud ühes kuni mitmes kihis paiknevate keeruka kujuga orgaaniliste soomustega, mis moodustatakse Golgi kompleksis. Vibureid on 1–8 ja need paiknevad apikaalselt või lateraalselt.
Kõige paremini uuritud perekonnaks on Ostreococcus, mis koondab kõige väiksemaid teadaolevaid eukarüoote.
Pikalt ei teatud selles klassis sugulise paljunemise esinemist. Nüüd on see leitud perekonnas Nephroselmis.
Leuveni ülikool
Leuveni ülikool on/oli mitme ülikooli nimi või nime osa:
Rhadinophanes
Rhadinophanes on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Rhadinophanes klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik :
Levila
Need maod elavad Guerrero osariigis Mehhikos.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Rhadinophanes monticola seisuga 31.05.2014.
Auchy-les-Mines
Auchy-les-Mines on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus. 1926. aastani kandis see nime Auchy-lez-La-Bassée.
Väike endine söekaevanduslinn, nüüd peamiselt kergemasinaehituse- ja põllumajandusvald, asub 9,7 km Béthune'ist idas ja 19 km Lille'ist edelas, teede N41 ja D163 ristumiskoha ümbruses.
Põlde tänav
Põlde tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe ja Vismeistri asumis.
Põlde tänav sai nime 23. veebruaril 2000. Tänav on saanud nime Põlde talu järgi.
Eugenie Feldhuhn
Eugenie Feldhuhn (sünninimi Eugenie Marie Viertel; Ameerika Ühendriikides Eugenia Marie Felton; 3. november 1907 Omsk, Venemaa – 26. märts 2005 Lawrence, Kansas, Ameerika Ühendriigid) oli baltisaksa päritoluga Eesti tennisist.
1939. aasta sügisel lahkus ta Eestist koos abikaasa ja tütrega baltisakslaste ümberasumise raames. Pärast sõda elas Inglismaal, sealt siirdus 1959. aastal elama Ameerika Ühendriikidesse. Ta töötas Kansase Ülikooli slaavi keelte ja kirjanduse osakonnas vene keele tõlgina.
Sevski rajoon
Sevski rajoon (vene keeles Севский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Brjanski oblasti kaguosas. Rajooni keskus on Sevski linn.
Rajoon piirneb põhjas Komaritši rajooniga, idas Kurski oblastiga, lõunas Ukrainaga ja loodes Suzemka rajooniga.
Rajooni pindala on 1220 km². Elanike arv oli 2012. aastal 16 535, 2009. aastal 17 559 ja 2002. aastal 18 759.
Sevski rajooni asulad kuuluvad ühe linnaasunduse (Sevski linn) ja seitsme külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsaim jõgi on Sev.
Raudmees
Raudmees (inglise keeles Iron Man) on superkangelane Ameerika popkultuuris.
Raudmehe alter ego on suurtööstur ja leiutaja Tony Stark (täisnimega Anthony Edward Stark), kes erinevalt enamikust superkangelastest tänapäeva popkultuuri mütoloogias ei püüa oma identiteeti peita. Teise silmapaistva eripärana põhineb tema staatus superkangelasena mitte pärilikel või välismõjude tõttu omandatud ülivõimetel, vaid tema enda leiutistel, eelkõigel lennuvõimelisel ja ülitugeval eksoskeletil.
Raudmees sai alguse koomiksikangelasena, kelle lõi koomiksiautor Stan Lee, arendas Larry Lieber ning kujundasid kunstnikud Don Heck ja Jack Kirby. Tegelane ilmus esmakordselt koomiksis "Tales of Suspense" nr 39 (kaanedaatumiga märts 1963) ning ilmus omaette koomiksis "Iron Man" esmakordselt mais 1968. Tegelane kuulub USA ettevõttele Marvel Comics.
Raudmehe teemal on loodud ohtralt koomikseid, filme, arvutimänge ja raamatuid, mitmed neist eponüümsed. Paljudes teostes esineb Raudmees ka kõrvaltegelasena. Enamik teoseid, milles Raudmees figureerib, kuulub samasse fiktiivsesse mütoloogilisse universumisse, mida kutsutakse intellektuaalomandi omanikfirma järgi Marveli universumiks.
Aegade jooksul on filmides kehastanud Raudmeest mitu näitlejat, kuid praegusajal seostatakse tegelaskujuga USA näitlejat Robert Downey juuniori, kes mängis Raudmeest 2008–2013 linastunud filmitriloogias ja veel mitmes sellega seotud filmis.
Raudmehe järgi on saanud hüüdnime ka paljud reaalselt eksisteerivad inimesed, valdavalt sportlased.
Morgenzon
Morgenzon on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Gert Sibande ringkonnas Lekwa vallas.
Morgenzon on asutatud 1912. aastal. Morgenzon tähendab hollandi keeles 'hommikupäike'.
Plantagenetide suurriik
pisi|Plantagenetide suurriik aastal 1172. Täidetud kollane tähistab Inglise kuningate valdusi. Täppidega kollane näitab, kuhu ulatus nende mõjuvõim Plantagenetide suurriik (inglise keeles Angevin Empire, prantsuse keeles L'Empire Plantagenêt) oli aastatel 1154–1214 eksisteerinud poliitiline kooslus, mis koosnes Inglise kuningate valdustest. Suurriik koosnes kogu Inglismaast, poolest Prantsusmaast ning osadest Walesi ja Iirimaa piirkondadest, kuid selle mõjuvõim ulatus kogu Briti saartele. Prantsusmaa valduste omanikena olid Inglise kuningad Prantsusmaa kuningate vasallid, mitte iseseisvad valitsejad. Plantagenetide suurriigi kõrgperioodil kontrollis see Prantsusmaal Anjoud, Maine'i, Tourraine'i ja Akvitaaniat.
Suurriik sai alguse Henry II kroonimisega Inglismaa kuningaks. Plantagenetide suurriigi valitsejate ja Prantsusmaad valitsevate Kapetingide vahel toimusid pidevad konfliktid, mille järel kaotas 1214. aastal Inglise kuningas John Maata kõik oma kontinentaalvaldused, välja arvatud Akvitaania. See oli ka suurriigi faktiline lõpp. Formaalselt lõppes suurriik 1259. aastal, kui Johni järglane Henry III loobus oma nõuetest kaotatud aladele.
Anarhia
Henry I oli nimetanud oma järglaseks oma tütre Matilda, kuid inglise aadlikud keeldusid pärast Henry surma naise võimu tunnustamast. 1135. aasta detsembris maabus Inglismaale Henry I õepoeg Stephen, kes lasi ennast kuningaks kroonida. Ta sai samuti Normandia hertsogiks. Stephen oli Henry I ajal vandunud truudust tema tütrele, kuid väitis, et see vanne on seaduslikult kehtetu, kuna kuningas oli seda jõuga nõudnud ning kuna Matilda oli sohilaps. Paavst Innocentius II tunnustas Stepheni võimu, kuna uus valitseja oli kiriku suhtes tolerantsem kui eelmine.
Matilda abikaasa, Anjou krahv Geoffrey Plantagenet, hakkas pärast Stepheni võimuleasumist tegema rüüsteretki Normandiasse. 1137. aasta mais tunnustas Prantsuse kuningas Louis VI Stephenit Normandia valitsejana, kuna nägi Normandia ja Anjou personaaluniooni suurema ohuna kui Normandia ja Inglismaa oma.
1138. aastal hakkas Stephen aadlike ja vaimulike seas populaarsust kaotama, kuna oli nende mitmeid õigusi riivanud. Näiteks oli ta 1136. aastal pärast Canterbury peapiiskopi surma tolle vara hõivanud. 1138. aasta juunis tungis Geoffrey Normandiasse. Ka Inglismaal algas Stepheni vastu mäss, mida juhtis Matilda poolvend Gloucesteri krahv Robert. Peamiseks mässupiirkondadeks olid Wales ja Loode-Inglismaa. Põhjas tegutsesid šotlased Stepheni vastu.
1139. aasta septembris maabusid Matilda ja Robert Arundelis. Robert pääses Stepheni vägedest mööda ja läks läände, kuid Matilda jäi lõksu. Stephen, lähtudes eeldatavasti rüütellikkust eetikast, laskis aga naisel minna. Seda sammu kritiseeriti kui poliitiliselt naiivset tegu. Kui Matilda Roberti juurde jõudis, ühinesid mitmed kohalikud aadlikud tema liikumisega.
1141. aastal võeti Stephen Lincolni lahingus vangi. 7. aprillil 1141 kuulutati Matilda Winchesteris Inglismaa ja Normandia valitsejannaks. Matilda lootis end Londonis kroonida, kuid Stepheni toetajad jäid kuningale truuks ning Matilda pidi Oxfordi põgenema. 14. septembril langes Robert Winchesteri lahingus vangi. Lõpliku rahu ei suudetud saavutada, kuid lepiti kokku vangide (Stepheni ja Roberti) vahetamises, mis toimus 1. novembril.
Stepheni vangilangemine takistas tal Normandia kaitsmist. 1141. aastal alistus Normandia keskosa ning 1145. aastaks oli terve Normandia Geoffrey kontrolli all.
31. oktoobril 1147 suri Robert ning Matilda lahkus järgmisel aastal Inglismaalt, kuna talle tundus, et ilma Robertita ei suuda ta oma toetajaid koos hoida. 1149. aastal üritas Matilda poeg Henry Stephenit rünnata, kuid mässajad arvasid, et Stephen on liiga tugev ning keeldusid lahingusse minemast. Henry pidi mandrile taganema. 1149. aastal andis Geoffrey Plantagenet Normandia oma pojale Henryle. Kaks aastat hiljem Geoffrey suri ning Henry päris kõik tema valdused. 1152. aasta märtsis lahutas Prantsusmaa kuningas Louis VII end oma naisest Eleanorist, kellest sai Henry abikaasa. Jaanuaris 1153 tungis Henry Inglismaale. Kuningas Stephenil polnud huvi sõdimise vastu, kuna eelmise aasta mais ning 1153. aasta augustis olid surnud tema naine ja vanem poeg. 6. novembril sõlmis Stephen Henryga Winchesteris rahu. Stephen jäi elu lõpuni kuningaks, kuid ta pidi Henry adopteerima ja nimetama tema troonipärijaks. Stepheni pojale Williamile lubati kõik valdused, mida tema isa oli omanud enne kuningaks saamist.
Henry II valitsusaeg
Henry II sündis 1133. aastal Anjou krahvi Geoffrey ja keisrinna Matilda peres. 18-aastaselt päris ta oma isa hertsogkonna ja sai Normandia hertsogiks. 1154. aastal krooniti 21. aastane Henry II Inglise kuningaks. Ta oli kuningatiitli kodusõja (vt Anarhia) käigus võitnud kuningas Stephenilt.
Võimuletuleku järel seisis Henry vastamisi mitmete probleemidega – Stepheni võimuloleku ajal olid mässulised ehitanud palju illegaalseid kindlusi, samuti valitses rahulolematus parunite hulgas. Ta tegi hulgaliselt reforme riigivalitsemises, kuulutades mittekehtivateks kõik muudatused, mis olid tehtud pärast Henry I surma 1135. Õigusruumis pani ta aluse tänasenikehtivale angloameetika õigussüsteemile. Samuti soovis ta muuta kiriku ja monarhia vahekorda, nimetades ametisse endale lojaalsed kohtunikud ja magistraadid – ametikohad, mis sinnamaani olid kuulunud kiriku pädevusse.
Tüli kirikuga viis vastuseisuni Canterbury peapiiskopi Thomas Becketiga, mis päädis lõpuks 1170.aastal Becketi mõrvaga.
Henry II valdused saavutasid oma suurima ulatuse ca 1173. 1152. aasta märtsis sõlmitud abielust Akvitaania Eleanoriga sai temast Akvitaania valitseja. 1150. aastate lõpust omas ta kontrolli Bretagne’i üle, 1173–1174. aastal Alnwicki lahingus võttis ta kinni Šoti kuninga William I ja allutas Šotimaa oma krooni alla.
Abielust Eleanoriga oli Henryl viis poega: William (suri lapsena), Henry jr, Richard, Geoffrey ja John. 1170. aastal kuulutas haige Henry, et plaanib jagada valdused poegade vahel. Richard pidi saama Akvitaania, Geoffrey Bretagne’i, Henry jr Normandia, Anjou ja Maine’i ning John Mortaine’i.
Otsus ei meeldinud neist kellelegi ning algas uus kodusõdade periood, kus pojad püüdsid kogu võimu enda kätte saada. 1173–1174. aasta suure mässu (The Great Revolt) suutis Henry II maha suruda. 1182. aastal kasvasid pinged üle konfliktiks ning kuni oma elu lõpuni tuli Henry II-l sõdida oma poegadega, kes olid liidus Prantsuse kuningaga. Seoses raske haigusega ja sellest tuleneva tüdimusega sõjapidamisest, läks Henry II vägedel üha kehvemini. 4. juulil 1189 oli Henry II sunnitud tulema läbirääkimistele Azaysse, kus ta andis truudusevande Prantsuse kuningale ja nimetas Richardi oma troonipärijaks. Lepingu lisatingimuste täideviimist ta ei näinud, sest ta suri juba 6. juulil.
Prantsusmaal
Aastatel 1141–1145 vallutas Geoffrey Plantagenet mitmeid kindlusi Normandias. Nende seas olid näiteks Exmes, Falaise ja Bayeux. Paljud kohalikud parunid loovutasid ise oma kindlused, kuna Geoffrey lubas, et sellisel juhul ei konfiskeerita nende maavaldusi. Geoffrey surma järel päris need valdused tema poeg Henry Plantagenet, tulevane Inglise kuningas Henry II. 1173–1174 puhkes Normandias Henry II vastu mäss, mis aga maha suruti.
Henry II soovis panna oma järeltulija Prantsuse kuninga Louis VII tütrele Margaretile meheks. Kuningas saatis 1158. aastal lordkantsler Thomas Becketi Pariisi, et pidada Prantsuse kuningaga sellel teemal läbirääkimisi, mille tagajärjel Louis oma nõusoleku ka andis. Suhted mõlema kuninga vahel olid mõnda aega nii soojad, et plaaniti isegi ühist sõjaretke mauride vastu Hispaanias. Hilisemate tülide tõttu jäi aga see ettevõtmine ära.
Kui Henry II abiellus Eleanoriga, siis päris ta ka Akvitaania. 1159. aastal otsustas Henry endale vallutada Toulouse'i. See aga ei õnnestunud, kuna Louis VII oli tema plaanitava rünnaku päeval linnas ning Henry ei tahtnud oma feodaali rünnata. Ta ei loovutanud aga linna ümbritsevat maapiirkonda, mille ta oli vallutanud, ning 1160. aastal sõlmitud rahulepingus tunnustas Louis Henryt vallutatud alade omanikuna.
Bretagne'is
Bretagne’i hertsog Conan III surmaga lõppes poole sajandi pikkune sisemise ühtsuse aeg Bretagne’is. Võimuvõitluste tagajärjel sai tema pojast Höelist Nantes’i krahv ja tütar Bertha abikaasa Eudo de Porhöet’ga said Bretagne’i hertsogipaariks.
1156. aastal astusid rahulolematud alamad Höeli vastu välja ja kutsusid appi Henry II. Kuni oma surmani 1158. aastal valitses uue krahvina Henry noorem vend Geoffrey. Pärast Geoffrey surma võttis Henry II Nantes’ endale ja oli sellega saanud oma esimese territooriumi Bretagne’is.
Kui Henry II püüdis Bretagne’i siduda ülejäänud impeeriumiga, siis Geoffrey lähtus oma valitsemises kohalikust olukorrast ning vahetas pea kõik mujalt tulnud õukonnaliikmed ja ametnikud bretoonide vastu. Samuti astus Geoffrey Henry II ja Richard I vastu liitu Prantsuse kuninga Philippe IIga.
1186. aastal pärast Geoffrey surma algas Plantagenetide viimane võimuperiood Bretagne’is. Kuigi Geoffrey lesk Constance abiellus Henry II nõudel Chesteri krahvi Ranulf de Blondeville’ga, siis sisuline valitseja oli kuni 1201. aastani ikkagi Constance.
1201. aastal sai hertsogiks Constance’i ja Geoffrey poeg Arthur, kes sai valitseda kuni 1202. aasta aprillini, mil John Maata ta vangi võttis.
Arthuri kinnipidamise ajal ei üritanud teised maaomanikud tema hertsogikohta endale saada. Peagi hakkasid aga ringlema kuulujutud, et ta on tapetud ning selles segaduses otsustasid 1202. aasta augusti ja 1203. aasta augusti vahel olulisemad Bretagne’i maaomanikud anda truudusvande Prantsuse kuningale Philippe II-le. Arthuri pärjiannana tunnustati Bretagne’i hertsoginna Constance’i ja Guy de Thouarsi vanimat tütart Alice’i. Selle otsusega lõppes Bretagne’is Plantagenetide ülemvõim.
Šotimaal
Henry II asus võitlusse Inglise krooni eest 1149. aastal. Et saada enda poolele Šoti kuningas David I, lubas ta võidu korral tunnustada šotlaste võimu Põhja-Inglismaal. 1153. aastaks, mil David I suri, kuulusid Šoti krooni alla Inglise krahvkonnad Northtumberland, Cumberland ja Westmoreland.
David I trooni päris tema lapselaps Malcolm IV. Noor kuningas ei suutnud vastupanu osutada vahepeal Inglise troonile tõusnud Herny II-le ning oli sunnitud 1157. aastal Chesteris alla kirjutama lepingule, millega ta loovutas ülalnimetatud krahvkonnad tagasi Inglise krooni alla.
Šotimaa ja Inglismaa uus piir jäi püsima kuni 1174. aastani. Vahepeal oli Malcolmi surma järel võimule tulnud tema vend William I, kes tahtis tagasi saada Henry II-le loovutatud Northumberlandi krahvkonda, mille David I talle pärandanud oli. Ta juhtis 1173–1174 Henry II vastast mässu, kuid langes Alnwicki lahingus vangi ning oli sunnitud allkirjastama alandava Falaise’i rahu, millega asusid Inglise garnisonid strateegilise tähtsusega Edinburghi, Stirlingi, Roxburghi, Jedburghi ja Berwicki lossidesse, kusjuures ülalpidamise eest pidid tasuma šotlased.
Henry II troonipärija Richard I tähelepanu keskpunktis oli kolmas ristisõda, mille jaoks ta vajas finantse. Sellest ajendatult allkirjastati 5. detsembril 1189 Canterburys õiguste loovutamise pakt (The Quitclaim of Canterbury), millega Richard I tunnustas Šotimaad iseseisva kuningriigina ning andis tagasi Roxburghi ja Berwicki lossid. William I maksis tehingu eest 10 000 hõbemarka.
Iirimaal
1171. aastal otsustas Henry II vallutada Iirimaa, mille ta pidid pärandusena jätma oma pojale Johnile. 17. oktoobril 1171 maabus Henry Waterfordis oma sõjaväega. Enamik iiri aadlikke ei osutanud vastupanu ning tunnustas Inglise kuninga ülemvõimu.
Henryt võtsid hästi vastu ka iiri vaimulikud, kes soovisid arhailist iiri kirikut moderniseerida. 1171–1172 talvel toimus sinod, kus otsustati, et missa toimub Iirimaal inglispäraselt. Paavst Aleksander III oli Henry tööga rahul ning tunnustas tema ülemvõimu Iirimaal.
Richard I valitsusaeg
Richard I Lõvisüda sündis 1157. aastal Henry II ja Akvitaania Eleanori kolmanda pojana. 1189. aastast oma surmani 1199 oli ta Inglismaa kuningas.
1189. aastal astusid Eleanor, Richard ja John liitu Prantsuse kuninga Philippe IIga, et saada Normandia ja Anjou isa käest omale. Nende ettevõtmine oli edukas, kuni Henry surm tegi Richardist Inglise kuninga ja Normandia hertsogi ning koostöö Prantsuse kuningaga lõppes.
Richard krooniti 1189. aastal Londonis Westminster Abbeys ning seejärel suundus ta kolmandasse ristisõtta. Ristisõja finantseerimiseks müüs ta paljud riigiametid. Kolmas ristisõda oli ajendatud Saladini 1187. aasta Jeruusalemma vallutusest. Teel Jeruusalemma vallutas Richard ka Küprose, kus ta abiellus Navarra kuningatütre Berengariaga.
Samal ajal, kui Richard ära oli, tegid rahulolematud aadlikud, sealhulgas ka Richardi vend John, ettevalmistusi võimu ülevõtmiseks. Johnil õnnestus vallutada Windsori loss, kuid Eleanor koondas tema vastu väed ja alistas ta.
Pärast Richardi vabaks laskmist saavutas ta kiiresti uuesti kontrolli kuningriigi üle. Ta suutis ka Philippe II Normandia piiridest välja saada. Kogu ülejäänud elu veetiski Richard Prantsusmaal oma impeeriumi piire kaitstes.
Aprillis 1199 sai ta võitluses Chalus’i kindluse pärast surmavalt haavata ning suri 6. aprillil.
Kolmas ristisõda
Kolmas ristisõda toimus 1189–1192. Ristisõja eesmärk oli Püha maa Saladini juhitud saratseenidelt tagasi võtta.
1187. aasta oktoobris pärast kaotust Hattini lahingus ja Jeruusalemma langemist, andis paast Gregorius VIII välja bulla "Audita tremendi", milles teatas, et juhtunu põhjuseks olid kristlaste patud Euroopas ning kutsus valitsejaid üles uut ristisõda alustama. Selle tulemusena lõpetasid Henry II ja Philippe II omavahelise sõja ning asusid ette valmistama sõjakäiku. Finantseerimiseks kogusid nad maksuks kümnendiku nii ilmikute kui vaimulike vabavarast.
Esimene Euroopa valitseja, kes paavsti palvel teele asus oli aga hoopis keiser Friedrich I Barbarossa, kes viis oma väed läbi Anatoolia saratseenide maade poole, kuid uppus Salephi jõkke enne, kui ta pühale maale jõudis. Suurem osa tema vägedest pöördus tagasi koju, teised deserteerusid, sooritasid enesetapu või tapeti türklaste poolt.
Enne, kui ta jõudis teele asuda, suri ka Inglise kuningas Henry II, kelle asemel läks ristisõtta tema poeg ja troonipärija Richard I Lõvisüda. Richardi juhtimisel piirati ümber Akko linn ja vallutati see 21. juulil 1191. Richardi edu põhjustas Prantsuse kuninga Philippe II tagasipöördumise Euroopasse, kus ta asus Richardi kukutamist planeerima. Samuti solvas Richard Austria Leopoldi, kui keeldus teda inglaste ja prantslaste kõrval saksa ristisõdijate täieõigusliku esindajana aktsepteerimast. Ka Leopold pöördus tagasi, kuid just tema oli see, kelle kätte Richard tagasi tulles vangi langes.
Akko vallutamise järel jätkas Richard oma armeega pealetungi ning võttis tagasi mitmeid Saladini vallutatud alasid. Kuigi teda saatis edu, ei suutnud ta tagasi vallutada Jeruusalemma. Tasavägine vastuseis Saladiniga lõppes lõpuks läbirääkimiste tulemusena 1192. aasta sügisel, Jeruusalemm jäi moslemite võimu alla, kuid relvastamata kristlastele võimaldati linna palverännakute tegemine.
John Maata valitsusaeg
Kui Canterbury peapiiskop Hubert Walter suri, tekkis Johnil konflikt paavst Innocentius III-ga. Canterbury katedraali toomkapiitel valis uueks peapiiskopiks oma alampriori Reginaldi. Kuningas ei olnud sellega rahul, kuna tahtis ametikohta anda oma ustavale toetajale John de Grayle. Paavst pakkus kompromissina välja Stephen Langtoni ning pühitses ta peapiiskopiks. John ei olnud Rooma otsusega nõus ning nägi seda oma õiguste rikkumisena. Kohalikud aadlikud toetasid Johni, kuna ei soovinud Kriku liigset tugevnemist. Kuna John ei tunnustanud uut peapiiskoppi, pani Innocentius Inglismaa ja Walesi interdikti alla. John lubas vastumeetmena ära võtta nende maa nendelt vaimulikelt, kes interdikti järgisid. Paavst vabastas piirkonnad interdikti alt 1214. aasta 2. juulil. John pidi tunnistama Langtoni peapiiskopina, pidi lubama eksiili läinud vaimulikel tagasi tulla ning maksma kompensatsiooni äravõetud kirikuvalduste eest. Samuti kuulutas John ennast Inglismaa kuningana paavsti vasalliks.
John oli esimene Inglise kuningas pärast normannide sissetungi, kes paiknes alaliselt Inglismaal ning pidas sealt ka sõda. 1209. aastal avastas John põhja parunite seas tema vastase vandenõu. Ta kasutas olukorda ära, et lahendada probleemid Šotimaa kuninga William I-ga. John viis oma sõjaväe Šoti piiri äärde ning süüdistas Šoti kuningat vandenõu toetamises. Šoti kuningas oli juba vana ega suutnud vastupanu osutada, mistõttu tunnustas ta Johni oma feodaalina ning maksis talle 15 000 marka. Samuti andis ta Inglise kuningale pantvangiks oma kaks tütart.
1210. aastal tegi John ekspeditsiooni Iirimaale, et suruda maha kohalikud aadlikud, kes olid tema vastu üles tõusnud. Sõjakäik oli edukas ning John ühtlustas iiri aadlike tavad Inglismaa seadustikuga. Samas puudutas see sõjakäik vaid Iirimaa põhjaosa. Lääs ja lõuna jäid Inglise kuningatest ikka iseseisvaks.
Inglise-Prantsuse sõda
1199. aastal, kui Richard I suri, üritas John saada suurriigi valitsejaks. Paljud prantsuse aadlikud toetasid aga normannide tavade tõttu tema vennapoega Arthurit ning John pidi oma autoriteedi relvaga kehtestama. Järgmisel aastal sõlmiti Prantsusmaa kuningaga Le Goulet' leping, millega Philippe II tunnustas Johni valduste omanikuna. Samas kinnitati aga lepinguga ka seda, et Inglise kuningas valitses neid valdusi vaid Prantsuse kuninga vasallina. Samuti pidi John Philippe'ile maksma 20 000 marka.