cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Pīnups
21. augustil 1991 Läti taasiseseisvus. Kuigi Pīnups oli sellest teadlik, ei tulnud ta endiselt peidust välja, kuna Lätis viibisid endiselt Nõukogude (hiljem Venemaa) väeüksused. Siiski oli ta viimastel aastatel rahulikum, käies mõnikord ka kirikus ja teistes linnades. Viimased Vene väed lahkusid Lätist 31. augustil 1994. Pīnups tuli peidust välja 9. mail 1995 ja läks Pelēči valla politseijaoskonda, rääkides politseinikele oma loo. Pīnupsile anti Läti pass ja ta asus elama oma õe juurde, käies igal pühapäeval kirikus. Algselt oli Pīnupsit pensioniks sobimatu, talle maksti vaid 25 latti kuus abirahasid, kuid hiljem võeti arvesse tema teenistust Läti rahvale. Pīnupsi õde Veronika suri 2004. aastal, ning ta jäi majja üksi elama kuni surmani 15. juunil 2007. Tema kodutalu vana maja, kus ta end varjas, lammutati, ning tema kodutalu kuulub tema venna Edvardsi lapselapse Jānis Sokolovskise perele.
2015. aastal kirjutas Läti päritolu Austraalia näitekirjanik Jānis Balodis Pīnupsist inspireeritud näidendi pealkirjaga "Mežainis" (Metsamees).
Kuksema mõis
Kuksema mõis (saksa keeles Jürgensberg) oli rüütlimõis Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva valda Järva maakonnas.
Ajalugu
Kuksema mõis eraldati 1766. aastal Roosna-Alliku mõisast ning ta kuulus 1867. aastani Stackelbergidele. Hiljem kuulus ta Schillingitele, viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Georg von Schilling.
Mõisakompleks
Mõisas paiknes esinduslik puidust härrastemaja, mis lammutati 1989. aastal.
Tänapäeval on säilinud Schillingite matusekabel, mis on korrastatud.
Kargaja
Kargaja (ka Kargoja ) on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Valdek Alber
Valdek Alber (sündinud 11. aprillil 1976) on eesti kunstnik ja karikaturist.
Valdek Alber lõpetas 1994 Kärdla Keskkooli ja õppis aastatel 1994–1999 Eesti Kunstiakadeemias graafika erialal. Ta on töötanud kunstniku ja kujundajana ajalehes Maaleht ja ajakirjas Pikker.
2XMM J083026+5243133
2XMM J083026+5243133 on galaktikaparv Ilvese tähtkujus.
See asub 7,7 miljardi valgusaasta kaugusel ja selle läbimõõt on umbes 100 miljonit valgusaastat. Ta on nii suur, et sellesarnaseid ei saa palju olla. Seda peetakse üheks neist galaktikaparvedest, mis tekkisid paarsada miljonit aastat pärast Suurt Pauku.
Selle avastasid 2008 Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) teadlased röntgenteleskoobi XMM-Newton abil.
Mandri tuum
Mandri tuumaks nimetatakse mandrilise maakoore väga vana osa, millega on hiljem liitunud nooremad mandriosad.
Mandri tuum on enamasti tektooniliselt stabiilne ning sageli suhteliselt tasase reljeefiga. Sarnase tähendusega on ka termin "kraaton", kuid kraatoniteks nimetatakse ka alasid, mis on tervikuna liiga noored, et neid saaks nimetada mandri tuumaks. Mandri tuumad on kraatonite vanimad osad. Mandri tuumadelt on leitud Maa kõige vanemad kivimid ja mineraalid. Mandrite tuumadeks võib pidada näiteks Austraalia lääneosa, suurt osa Kanadast ja Karjalat. Nende maakooreosade vanus võib ulatuda nelja miljardi aastani.
Mandri tuumaga liitunud värskemad mandrilise maakoore osad on sageli mägisema reljeefiga (liitumine ise tekitabki mägesid). Näiteks Austraalia idaosa ja Ameerika lääneosa on uuemad mandriosad, mis on liidetud vanemate osade külge. Ka mandrite tuumade kohal kõrgusid kunagi mäed, kuid tänaseks on nad maha kulutatud ning sageli paljanduvad maapinnal kõrge astme moondekivimid, mis tekkisid mitmekümne kilomeetri sügavusel maakoores.
Slumm
thumb|[[Mumbai slumm. 60% Mumbai rahvastikku elab slummis. Slumlaste osakaal Mumbai elamike arvus suureneb. ]] thumb|[[Kibera slumm Nairobis, Aafrika suuruselt teine slumm ]] thumb|Slummid [[Johannesburgi agulis Sowetos]] Slumm (iiri S lom é (s'lum ae)) on linna vaene, halva hoonestuse ja puuduva heakorraga üleasustatud osa. Seda iseloomustavad juhuslikust materjalist (tavaliselt kartongist, vineerist, pappkarpidest, tahvelkivist jms) ehitatud elamud, infrastruktuuri (veevärgi ja kanalisatsiooni, sageli ka elektri) puudumine, üldine räpasus ja viletsus. Slummis elavad kõige vaesemad inimesed, tavaliselt immigrandid maalt või teistest riigi piirkondadest. Paljud nendest on töötud või juhutöölised. Slummile on iseloomulik suur kuritegevus.
ÜRO andmetel vähenes aastatel 1990–2005 slummides elavate linnaelanike osakaal linlaste seas arengumaades 47%lt 37%-le, aga absoluutarvudes slummide elanike arv kasvab. Kui praegu elab slummides miljard inimest, siis aastal 2030 hakkab prognoosi järgi elama kaks miljardit.
Slummid on sageli rajatud igasugustele nõuetele tähelepanu pööramata. Seetõttu on nad sageli väga tuleohtlikud ja tulekahju võib palju maju hävitada. Slummides on vahel tänavad nii kitsad, et ei tuletõrje- ega kiirabiautod suuda neid mööda sõita ja seetõttu on slumlastel nende teenuste kättesaadavus raskendatud. Tavaliselt puudub slummis infrastruktuur: haiglad, koolid, politsei, ühistransport jne. Mumbai slummis puudub kolmandikul inimestel puhas joogivesi.
Selleks, et vähendada slummidest lähtuvat kuritegevust, rahastab Maailmapank kampaaniat "Slummideta linnad", mille käigus slummides maju lammutatakse, sealsed elanikud aetakse välja ning slummi asemele ehitatakse korralikke maju ja teisi rajatisi, vahel lihtsalt haljasalasid. Slummide hävitamist võimaldab asjaolu, et sealsed majad on rajatud igasuguste lubadeta või kui isegi maja on püstitatud legaalselt, puudub selle elanikel õigus selles majas elada (nad on skvotterid).
Mumbais tagas valitsus analoogilises programmis 1985. aastal abi korraliku elamispinna ehitamisel kõigile, kes suudavad suure osa uute majade ehitamisest ise tasuda. Selliseid oli 10–12% slumlastest, mis tähendab, et rõhuvale enamikule neist ei tulnud sellest programmist mingit kasu.
Slummide likvideerimine ei kõrvalda nende tekkimise põhjust, sest ei muuda slummielanike olukorda paremaks. Nad seisavad endiselt silmitsi vaesuse ja töötusega ning võivad lihtsalt kolida teise kohta, kuhu kerkib uus slumm. Sellepärast on tekkinud liikumine, mis keelustaks maailmas kõik slummide likvideerimise programmid, soovitades selle asemel tegeleda vaesuse põhjustega.
Tänapäeval Euroopas õigeid slumme ei ole, kuid ajalooliselt on kõigi suurte keskaegsete linnade juurde slummid kuulunud. Neid oli ka Tallinnas väljaspool Tallinna linnamüüriga ümbritsetud ala (20. sajandi agulid).
1996. aasta Euroopa meistrivõistlused jalgpallis
Kümnendad Euroopa meistrivõistlused jalgpallis peeti 8.–30. juunini 1996 Inglismaal.
Valikturniir
Euroopa meistrivõistluste valikturniir (1994–1996) sai alguse 20. aprillil 1994, kui Belfastis kohtusid 6. alagrupi mängus põhja Põhja-Iirimaa ja Liechtensteini jalgpallikoondis. Põhistart anti aga septembri alguses, kui kolme päeva jooksul peeti 20 mängu, esimene neist 4. septembril Tallinnas, kui Eesti kohtus Horvaatiaga ja kaotas 0:2.
Valikturniirist võttis osa 47 meeskonda. UEFA liikmetest ei lubatud osaleda Jugoslaavial ÜRO sanktsioonide tõttu ja Inglismaa kui finaalturniiri korraldaja oli kvalifikatsioonimängudest vabastatud. 22. jaanuaril Manchesteris toimunud loosimisel jagati osalevad koondised kaheksasse alagrupi.
47 riiki olid eelnenud saavutuste põhjal jagatud kuude tugevusgruppi, Eesti kuulus viiendasse. Edetabelist olid meist tagapool Slovakkia, Luksemburg, San Marino, Liechtenstein, Sloveenia, Moldova, Armeenia ja Aserbaidžaan.
Vaata ka: Alagruppide koosseisud
Esmakordselt pääses EM-finaalturniirile 16 meeskonda. Edasi pääsesid kõik alagruppide võitja, kuus parimat teisele kohale tulnud meeskonda ning korraldajamaana Inglismaa. Viimane finaalikoht selgitati 1995. aasta detsembris neutraalsel väljakul peetud matšis, kus kohtusid kahe ülejäänud alagrupi teise koha omanikud.
Finaalturniir
Finaalturniir peeti 8. juunist – 30. juunini 1996 Inglismaa kaheksa linnas: London, Birmingham, Leeds, Newcastle upon Tyne, Manchester, Liverpool, Sheffield ja Nottingham. 16 meeskonda loositi nelja alagruppi, millest igast kaks paremat jätkasid karikasüsteemis (veerand- ja poolfinaalid) kuni 30. juunil Londonis Wembley staadionil peetud finaalini.
Qinā kubernerkond
Qinā kubernerkond on 1. järgu haldusüksus Egiptuses. Hõlmab lõigu Niiluse orust.
1996. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistluste valikturniiri alagrupid
1996. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistluste valikturniiri alagrupid
Kauda
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Keressaare
Keressaare on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Sidi Ould Cheikh Abdallahi
19. aprillist 2007 kuni 6. augustini 2008 oli ta Mauritaania president.
Abdallahi kukutati veretu sõjaväelise riigipöördega, mille panid toime sama päeva hommikul presidendi poolt ametist vabastatud presidendi kaardiväe ohvitserid.
Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria
Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria on tänapäeval üldist tunnustust leidnud teooria, mille kohaselt iooniliste sidemetega ühendite lahustumise mehhanismiks polaarsetes lahustites on elektrolüütiline dissotsiatsioon.
Elektrolüütilise dissotsiatsiooni teooria alusepanijaks oli Rootsi keemik Svante August Arrhenius, kes sai selle eest 1903. aastal Nobeli keemiaauhinna.
Yellowknife
thumb|Vaade kesklinnale Yellowknife ehk Somba K'e on linn Kanadas, Loodealade halduskeskus.
Arne Mikk
Elulugu
Aastal 1952 lõpetas ta Viljandi II Keskkooli ning alustas lauluõpinguid Tallinna Muusikakoolis professor Aleksander Arderi klassis. Aastatel 1956–1961 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis.
Yellowknife
Yellowknife asub Suure Orjajärve põhjakaldal Yellowknife'i jõe suudmes 206 meetri kõrgusel merepinnast.
Arne Mikk
Elulugu
Arne Mikk stažeeris lavastajana 1972. aastal Berliini Komische Operis Walter Felsensteini ja 1974–1975 Moskvas Suures Teatris Boriss Pokrovski käe all.
Yellowknife
Linnas puudub raudtee. Raudtee ulatub Suure Orjajärve lõunakaldale Hay Riverisse, kust Yellowknife'i pääseb suvel laevaga ja talvel üle jää. Maanteed mööda saab Yellowknife'i siiski sõita: suur maantee läheb Suurest Orjajärvest lääne poolt ringi.
Arne Mikk
Elulugu
Aastal 1970 sai Mikust Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteatri «Estonia» ooperilavastaja, 1977. aastal peanäitejuhi kohusetäitja ning aastatel 1978–1995 tegutses ta Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteatri «Estonia» peanäitejuhina.
2002. aasta sügishooajast sai temast Estonia loominguline juht. Alates 2008. aastast on ta olnud Saaremaa Ooperipäevade kunstiline juht.
Idols
"Idols" on telesaate "Pop Idol" (Eestis "Eesti otsib superstaari") mitme variandi nimi.
Arne Mikk
Elulugu
2016–2020 oli ta Rahvusooper Estonia nõukogu esimees.
Õppejõuna asus 1976. aastal lavastajana tööle Eesti Muusikaakadeemia ooperistuudiosse.
Yellowknife
Yellowknife'is on lennuettevõtte Canadian North peakorter.
Arne Mikk
Elulugu
Külalisena on ta lavastanud Moskvas Suures Teatris ja Kammerooperis, Buenos Airese Teatro Colónis, Schwerinis, Krasnojarskis, Tamperes, Lahtis, Helsingis ning Turus.
Yellowknife
1996. aastast toimub Yellowknife'is iga aasta märtsis suur lumefestival "Snowking Winter Festival", kus ehitatakse lumest ja jääst lumelinna.
Kliima
Yellowknife'is on kuiv lähisarktiline kliima.
Siiski on igas kuus täheldatud plusskraade. Aprillist oktoobrini on täheldatud sooja vähemalt 19 °C. Kõige palavamad kuud on juuli (kuumarekord on +32,3 °C) ja august (+30,9 °C).
Ainult juulis pole seal kunagi öökülma täheldatud. Oktoobrist maini on täheldatud külma alla –20 °C. Kõige külmematel kuudel, jaanuaris ja veebruaris, on kummaski mõõdetud –51,2 °C. Asukoht suure järve kaldal pehmendab kliimat, nii et suviti kestab külmavaba periood keskmiselt pisut üle 100 päeva.
Aastane sademete keskmine hulk on 281 mm. Kõige märjemad kuud on august (41 mm) ning juuli ja oktoober (35 mm). Kõige kuivemad kuud on aprill (11 mm) ning veebruar ja märts (13 mm).
Ajalugu
Yellowknife'i kandist avastati kulda juba 19. sajandi lõpus, aga siis ei hakatud seda kaevandama, sest Suur Orjajärv oli liiga kõrvaline koht. Sellele hakati tähelepanu pöörama alles pärast seda, kui Klondike'i kullapalavik oli otsa saanud ja sealsed varud ammendumas. 1920. aastate lõpul uuriti Yellowknife'i piirkond geoloogiliselt läbi ning leiti peale kulla teistegi metallide varusid.
Kohalike indiaanlaste räägitavas dogribi keeles nimetatakse Yellowknife'i Somba K'e, mis tähendab 'kus raha on'.
Linn rajati 1935 kaevanduslinnana. Läbi aegade on ümbruskonnas paiknenud 12 kaevandust, mis tänapäevaks on kõik suletud. Mõni neist tegutses ühe aasta, mõni märksa kauem. Kõige pikemalt tegutses Con Mine (1938–2003), viimasena suleti Giant Mine (1948–2004). Põhiliselt kaevandati kulda, mõnest kaevandusest on saadud ka tantaali, uraani, vaske ja volframit. Pääs kõigisse kaevandustesse, samuti sealt saadu äravedu toimus Yellowknife'i kaudu.
1991. aastal avastati linna lähedalt teemandileiukoht. Esimene teemadikaevandus avati 1998. Hiljem on avatud teisigi teemandikaevandusi.
Majandus
thumb|Virmalised Yellowknife'is Pärast kaevanduste sulgemist on linna tähtsaimaks majandusharuks saanud turism. Jaapani turistid tulevad Yellowknife'i tutvuma põhja kliima ja traditsioonilise elustiiliga ning vaatama virmalisi. 2004–2005 kulutasid turistid 100,5 miljonit Kanada dollarit.
Põhjaterritooriumil ja Nunavutil on viimasel ajal elanike arv kasvanud. Yellowknife on aga erand, sest kaevanduste sulgemine on töökohtade arvu vähendanud. Alates 1996. aastast on elanike arv püsinud 18 tuhande elaniku ringis.
Svalbard ja Jan Mayen
Svalbard ja Jan Mayen on mõlemad Norra valdused Põhja-Jäämeres. Neil on ühine ISO maakood ja kuni 1994. aastani hallati Jan Mayenit Teravmägedelt (haldusüksusena Svalbard), kuid ühtset haldusüksust nad ei moodustanud.
Voldemar Post
Voldemar Post (18. veebruar 1897 Kuressaare – 14. mai 1970 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant) ja lennukikonstruktor, Eesti lennukite PTO-4, PON-1, PON-2, PN-3 konstruktor ja ehitaja, samuti lendur.
Päästjärv
Päästjärv (ka: Perajärv) on järv Valga maakonnas Otepää vallas.
Asub Otepäält 10 km kaugusel Otepää-Puka tee ääres. Suurus 8,5 ha, kõrgus merepinnast 170,7 meetrit. Suurim sügavus umbes 5,5 meetrit, millest paar meetrit on lendmuda.
Kunstialaseid mõisteid
''Siin on loetletud kunstialaseid mõisteid. Täpsemalt sealhulgas maali-, tarbekunsti, graafika mõisteid. Eraldi on arhitektuuri mõisteid, ehituse mõisteid, keraamika mõisteid, fotograafia mõisteid, filmi mõisteid, muusika mõisteid, teatri mõisteid, tantsu mõisteid.''
A
Abbozzo - abstraktsionism - aerograaf - anarhofuturism - arhitektuur - akvarell - akvarellvärvid - akvatinta - akrüülvärv - autoportree - avangardism
D
Dadaism - disain
E
Ekspressionism
F
Filmikunst - fresko - fotokunst - fovism - futurism
G
Giclée - graafik - graafika - grafiti
H
Häppening
I
Illustratsioon - impressionism - informalism
J
Juugend
K
Kehakunst - keraamika - kirjandus - klassitsism - kollaaž - koloriit - kompositsioon - kontseptuaalkunst - koopiatrükk - krunt - kuivnõel - kujutav kunst - kõrgtrükk - küberpunk - külmnõel
L
Lametrükk - linoollõige - litograafia - litokivi - loomamaal - lõuend
M
Maagiline realism - maal - maalikunst - maaližanr - maastikumaal - meremaal - metafüüsiline maal - metsotinto - modernism - moekunst - moodne kunst - monumentaalskulptuur - mosaiik - motiiv - muralismo - muusika
N
Natüürmort - neoimpressionism
O
Ofort - orfism
P
Pastell - pea - pehmelakk - performans - perspektiiv - plastika - pintsel - plenäär - plastiliin - pliiats - popkunst - portree - postimpressionism - proportsioon - punk - purism - puulõige
R
Raidkunst - realism - reljeef - reservaaž - romantism
Ž
Žanr
T
Tahvelkunst - tantsukunst - tarbekunst - teater - teema - tempera - temperavärv - triptühhon - tätoveering
U
Uusasjalikkus - uusromantism
V
Vabad kunstid - Vabaplastika - vabaõhumaal - vasegravüür - värvikompositsioon
Õ
Õlimaal - õlivärv
Koosalaane
Koosalaane on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Koosa
Koosa on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Tarastamine
Tarastamine (inglise keeles: enclosure) on Inglismaal hiliskeskajal ja varauusajal tööstusrevolutsiooni ajal toimunud protsess, mille käigus suur hulk külakogukondade ühiskasutuses olnud põllumaad muudeti suurmaaomanike eraomandisse kuuluvaks ning taradega piiratud lambakarjamaadeks, mistõttu seni põllumajandusega elatist teeninud maapiirkondade elanikud olid sunnitud vahetama elukutset ja kolima linnadesse, kus asusid palgatöölistena tööle manufaktuurides ja tehastes. Paljud endised ühismaa kasutajad seevastu kaotasid mitte ainult maa, vaid ka elamu ja said hulkuriteks ja pauperiteks.
Johann Pulk
Johann Pulk (ka Johan Pulck või Pulgk, ka Johannes Vulleck; surnud umbes 1535) oli eesti päritolu Saare-Lääne piiskopkonna toomhärra ja ametnik.
Pulga lapsepõlve ja nooruse kohta pole midagi teada, tema ülikooli astumise aega arvestades võis ta olla sündinud kas 1480. aastate lõpus või 1490. aastate alguses. Ta oli pärit Tartu piiskopkonna (stifti) aladelt. Tõenäoliselt sai ta ka oma esmase hariduse Tartu linna- või toomkoolis. Pulga eesti päritolu on teada temaaegsetest dokumentidest, kus teda on nimetatud mittesakslaseks (her Johann undudescke Pulck). Leonid Arbusow vanem on teda pidanud ka Tartu raehärra Bollicke (Bolckeni) perekonda kuuluvaks, kuid ta ei olnud teadlik Pulga mittesaksa päritolule viitavast teatest. Tema eesti päritolu avastas parun Friedrich von Stackelberg 1920. aastatel.
1509. aastal immatrikuleeriti Rostocki ülikooli Johannes Vulleck Tartust, kes tõenäoliselt oli Johann Pulk; toona olid sellised nimemoonutused küllaltki tavalised. Pulk õppis seal vabu kunste ja võib-olla ka teoloogiat, kuid tema akadeemiliste kraadide kohta teavet pole. 1514. aastaks oli ta Liivimaal tagasi ning asus Läänemaal tööle avaliku notarina. Kuigi mitmed tolleaegsed Tartust pärinevad vaimulikud said ameteid Saare-Lääne piiskopkonnas, oli vähe neid, kes sinna ka reaalselt elama asusid. Pulk oli aga üks viimastest ning hakkas tänu oma usinale tööle seal peagi karjääri tegema. Hiljemalt 1518. aastaks sai temast piiskopkonna maakirjutaja, kelle pidada oli Lihula maaraamat, mis oli sisuliselt kogu Läänemaa vakuraamat. See raamat on siiani Kopenhaageni Riigiarhiivis säilinud.
1519. aastal lahkus Pulk maakirjutaja ametist ning peagi sai temast kõrgvaimulik: 1522. aastal sai Johann Pulgast Saare-Lääne toomhärra. Pulga-sugustel lihtsat päritolu inimestel oli toona raske kapiitlisse pääseda, sest seal tegutsesid kohalikud mõjukad aadlisuguvõsad (Ungernid, Üxküllid, Fahrensbachid ja teised), kes 1524. aastal saavutasid ka piiskopi nõusoleku sellele, et Saare-Lääne toomkapiitlisse võetakse edaspidi ainult aadlisoost isikuid. Tänu tööle ja edasipüüdlikkusele osutus Pulgal ja ka teistel lihtsamatel toomhärradel pääs toomkapiitlisse vähemalt enne seda daatumit võimalikuks. Eesti päritolu toomhärrasid siiski tema kõrval ei teata.
1527. aastal sai Pulgast toomskolastik, kelle ülesannete hulka kuulus koolielu eest hoolitsemine, aga ka toomkapiitli istungite juhtimine toompraosti äraolekul. Lisaks skolastiku kohale pidas Pulk veel kapiitli majandusülema, fabrikaatori ametikohta ning oli 1532. aastal ka kogu piiskopkonna üks majandusjuhte, ökonoom.
1532. aastal, kui puhkes Saare-Lääne vaenus, liitus Pulk piiskop Reinhold von Buxhoevedeni vastastega ja toetas vastupiiskopina markkrahv Wilhelm von Hohenzollernit. Pole selge, kas ta tegi seda selle pärast, et talle oli südamelähedane viimase luterlik usutunnistus, või oli ta piiskopiga teistel põhjustel tülli läinud. Kuid 1534. aastal, kui Buxhoeveden Läänemaa taas enda kätte haaras, õnnestus Pulgal temaga ära leppida ja oma ametid säilitada. Ilmselt juba aasta pärast seda ta suri, sest pärast 1535. aastat teda enam elusana ei mainita. 1539. aastal on teda surnuna mainitud.
Johannes Paulus I
pisi|Johannes Paulus I aastal 1968 Johannes Paulus I (ladinapäraselt Ioannes Paulus I, Albino Luciani [alb'iino lutš'aani] 17. oktoober 1912 – 28. september 1978) oli paavst 1978. Ta oli 263. paavst. Teda on kutsutud naeratavaks paavstiks.
Albino Luciani sündis Itaalias Forno de Canale's (praegune Canale d'Agordo) sotsialistliku taustaga töölise Giovanni Luciani ja Bortola Tanconi 4-lapselises peres. Ta ristiti oma sündimise päeval kodus, kuid ametlikult kinnitati tema ristimine 19. oktoobril 1912 kuraator Achille Ronzoni poolt. Luciani konfirmeeriti 26. septembril 1919 piiskop Giosue Cattarossi poolt.
Luciani õppis alates 1918 Forno de Canale algkoolis, jätkas õpinguid Feltre seminaris, kust siirdus edasi Belluno Gregoriuse seminari. Läbinud ajateenistuse, õppis ta Roomas Paavstlikus Gregoriuse ülikoolis teoloogiat ja kaitses 27. veebruaril 1947 doktorikraadi. Tema doktoritöö käsitles inimhinge temaatikat Antonio Rosmini vaadetes.
Luciani tundis 10-aastaselt kutsumust saada vaimulikuks. 7. juulil 1935 ordineeriti ta katoliku kiriku preestriks. 1937–1947 oli ta kuraator ja oma piiskopkonna seminari prorektor, õpetades ühtlasi dogmaatilist ja moraaliteoloogiat, kanoonilist õigust ja sakraalkunsti.
1948 oli ta Feltre ja Belluno sinodi sekretär ning nimetati oma piiskopkonna progeneraalvikaariks ja 1954 generaalvikaariks. 15. detsembril 1958 nimetas paavst Johannes XXIII Luciani Vittorio Veneto piiskopiks ja ta pühitseti paavsti poolt piiskopiks 27. detsembril 1958. Piiskopina osales ta Vatikani II kirikukogu (1962–1965) kõikidel istungitel ja Itaalia Piiskoppide Konverentsi doktriinikomisjonis.
15. detsembril 1969 määras paavst Paulus VI ta Veneetsia patriarhiks. 5. märtsil 1973 sai ta San Marco kardinalpreestriks. Luciani pidas Veneetsias 5 oikumeenilist konverentsi ning anglikaani kiriku ja katoliku kiriku rahvusvahelise ühiskomisjoni kohtumise. 1972–1975 oli ta Itaalia Piiskoppide Konverentsi asepresident. Ta osales 30. septembrist 6. novembrini 1971, 27. septembrist 26. oktoobrini 1974 ja 30. septembrist 29. oktoobrini 1977 maailma piiskoppide sinodil.
Kardinalina kirjutas Luciani raamatu "Illustrissimi", mis sisaldas kirju mitmesugustele ajaloolistele ja väljamõeldud isikutele, kasutades nende kogemust mõistulugudena oma jutlustes. Adressaatide hulgas olid Jeesus Kristus, kuningas Taavet, habemeajaja Figaro, Austria-Ungari keisrinna Maria Theresa, Pinocchio, Mark Twain, Charles Dickens ja Christopher Marlowe. Juunis 1975 kinnitas ta, et kommunism on kristlusele sobimatu.
Sooja huumorimeelega inimesena, kes ise nimetas end vaikseks, vähenõudlikuks ja tagasihoidlikuks, oli ta jõudnud Rooma veneetslaste sooja kiindumuse saatel. Pärast valimisi suutis ta 27. augusti angelusel (ta valiti laupäeval, nii et see oli tema esimene päev paavstina) maailmale oma loomuliku sõbralikkusega muljet avaldada. Tema stiil oli rabavalt erinev tema eelkäija Paulus VI omast: viimane oli küll austatud, kuid jättis jaheda intellektuaali mulje. Johannes Paulus I sarnanes rohkem Johannes XXIII-ga; oma kiindumuse tõttu mõlemasse mehesse võttis ta endale nimeks Johannes Paulus, mis oli esimene kaksiknimi paavstide ajaloos.
1978. aasta esimene konklaav
thumb|Johannes Paulus I vapp Johannes Paulus I valiti paavstiks 26. augustil 1978 konklaavi 4 voorus. 25.–26. augustil 1978 toimunud konklaavil osales 111 kardinali. See oli kõige suurema osavõtjate arvuga konklaav ajaloos, hiljem on veel rohkem kardinale osalenud 2005. aastal Benedictus XVI valimisel ja 2013. aastal Franciscuse valimisel.
Johannes Paulus I oli esimene uuema aja paavst, kes oma pöördumistes ütles enda kohta "mina", mitte "meie", kuigi traditsioonitruud abilised, keda paavsti tagasihoidlik soojus ja mitteformaalsus pani kohmetuma, kirjutasid tema tegelikud kõned pressiteadete ja L'Osservatore Romano jaoks sageli formaalsemasse stiili ümber. Ta oli esimene paavst üldse, kes tegi end "inimnäoliseks" (ta tunnistas avalikult, et Veneetsia patriarhiks määramine oli pannud ta punastama). Ta oli esimene paavst, kes keeldus sedia gestatoria 'st, kuni kardinalide surve veenis teda selle vajalikkuses, sest muidu usklikud ei näeks teda (Vatikani ametiisikud ei öelnud talle, et nad häbenesid tema kohmakat lampjalgset kõnnakut, mis ei olnud nende meelest "kuninglik"). Ta oli esimene paavst, kes tunnistas, et paavstiks saamise väljavaade tundus talle nii kohutav, et teised kardinalid pidid teda julgustama seda vastu võtma "Tempestas magna est super me"). (Ta olevat konklaavile talle omase naeratusega öelnud: "Andku Jumal teile andeks, mis te minu nimel olete teinud.") Ta oli ka esimene paavst, kes keeldus tuhande aasta vanusest pompoossest paavsti kroonimise tseremooniast ja paavstitiaarast, vaid ta pühitseti 3. septembril ametisse. (Igatahes vihjas ta oma abilistele ja meeskonnale, et ei pea end paavstiks sobivaks.) Johannes Paulus I andis katoliku kirikule üllatava alandlikkuse märgi; ka tema moto oli "Humilitas" ('alandlikkus').
Ta valiti konklaavil neljandas hääletusvoorus, mis annab tunnistust sellest, et konsensusele jõuti kiiresti. Üldiselt arvatakse, et valiku põhjuseks olid rivaalitsevad leerid kardinalide kolleegiumis. Traditsionalistid pooldasid kardinal Giuseppe Sirit, ent progressivistid ja Vatikani II kirikukogu toetajad olid kindlalt tema vastu. Mõned Vatikani kirikukogu pooldajad ja mõned Itaalia kardinalid pooldasid kardinal Giovanni Benellit, teised aga olid tema vastu tema "autokraatlike" tendentside tõttu. Kahanev pooldajaskond oli kardinal Sergio Pignedolil, kes oli ise nii kindel selles, et paavstiks valitakse just nimelt teda, et ta läks kiirdieedile, et valge sutaan talle selga läheks, kui ta valitakse. Mitteitaallaste seas (nüüd on itaallased üha rahvusvahelisemas kardinalide kolleegiumis aina suuremas vähemuses) olid sellised tegelased nagu kardinal Karol Wojtyła, "välismaalane", kelle saamist oma järglaseks Johannes Paulus I ennustas. (Luciani ei nimetanud selle "välismaalase" nime, vaid kordas ainult, et too oli konklaavil istunud tema vastas. Sixtuse kabeli istumise plaanid augustiks 1978 näitasid, et Luciani vastas oli Wojtyła.)
Paljud, sealhulgas ka kardinalid, ootasid pikka konklaavi, mis jääb leeridevahelise rivaalitsemise tõttu ummikusse. Luciani oli kerge kompromiss: pigem Vatikani II kirikukogu vaimus karjane kui range intellektuaal, väheste autokraatlike pretensioonidega mees, kes sellisena oli mõningatele kardinalidele vastuvõetavam kui Benelli (kes oleks äärepealt saanud riigisekretäriks, kuid määramine jäi ära Johannes Paulus I surma tõttu, ja kellel jäi oktoobrikuu konklaavil paavstiks saamisest puudu käputäis hääli). Ja Itaalia kardinalidele, kes ei tahtnud hääletada teiste, vaieldavate itaallastest kardinalide poolt, oli Luciani ilma "pagasita" itaallane: tal ei olnud seljataga karjääri kuurias, mis oleks tekitanud talle vaenlasi, ega vaieldavaid ega radikaalseid avaldusi ega jutlusi, vaid tegemist oli lihtsalt karjasega, naeratava leebe mehega.
Öeldi, et see, kes Albino Luciani ei ole, on sama tähtis kui see, kes ta on. Juba enne konklaavi algust panid Vatikani raadio ajakirjanikud tähele, et tema nime mainiti üha sagedamini eriti kardinalide poolt, kes teda vaevalt tundsid, kuid tahtsid temast rohkem teada saada, sealhulgas tema tervisliku seisundi kohta. Kui nad oleksid teadnud, kui vilets tervis tal on (tema pöiad olid nii paistes, et ta ei saanud talle konklaavi jaoks ostetud kingi kanda), oleksid nad ehk otsinud Paulus VI-le mõnd teist järeltulijat. Ent nad ei teadnud seda, mistõttu mees valiti tema enda kohkumuseks ja talle täiesti ootamatult paavstiks.
Järgnevatel päevadel andsid kardinalid (hoolimata keelust teistele midagi konklaavi kohta rääkida) mõista, et olid üldise suure rõõmuga valinud "Jumala kandidaadi". Kardinal Pironio teatas: "Olime tunnistajaks moraalsele imele." Ja hiljem kommenteeris ema Teresa: "Ta oli suurim Jumala and. Jumala päikesekiir paistmas maailma pimeduses."
Nagu ta ise tol kuulsal angelusel teatas, oli ta valinud kaksiknime "Johannes Paulus" (esimese paavstluse ajaloos) tänuavaldusena nii Johannes XXIII-le, kes oli nimetanud ta piiskopiks (ja kelle järglane ta oli Veneetsias), ja Paulus VI-le, kes nimetas ta patriarhiks ja kardinaliks ning kelle järglane ta oli paavstina.
Ametitegevus
Johannes Paulus I ametissepühitsemise tseremoonial osalesid Argentina president Jorge Rafael Videla, Hispaania kuningas Juan Carlos I, Belglaste kuningas Baudouin I, Monaco vürst Rainier III, Saksamaa FV liidukantsler Helmut Schmidt, Liechtensteini vürst Franz Josef II ja Luksemburgi suurhertsog Jean.
Ühe oma esimese paavstliku aktina kavatses ta ette valmistada entsüklika, mis kinnitaks Vatikani kirikukogu joont (ta nimetas seda erakordselt mastaapseks ajalooliseks ja katoliku kiriku kasvamise seisukohast oluliseks sündmuseks) ja paneks kiriku distsipliini preestrite ja usklike seas maksma. Distsipliini asjus oli ta reformaator ja tal oli idee kanda 1% iga kiriku sissetulekutest üle kolmanda maailma vaeste kirikute heaks.
Johannes Paulus avaldas oma soojusega küll rahvale muljet, kuid Vatikani sees peeti teda "intellektuaalseks kergekaallaseks", kes ei ole paavsti kohustuste kõrgusel. John Cornwelli sõnul koheldi teda üleoleva armulikkusega. Üks vanem vaimulik võrdles teda näitleja Peter Sellersiga. Kriitikud võrdlesid tema jutlusi, mis mainisid Pinocchiot, Pius XII ja Paulus VI õpetatud arutlustega. Külastajad rääkisid tema isolatsioonist ja üksildusest ning sellest, et ta oli aastakümnete jooksul ainus paavst, kellel ei olnud seljataga ei diplomaatilist (Pius XI ja Johannes XXIII) ega kuuriakarjääri (Pius XII ja Paulus VI). Paavst Johannes Paulust süüdistati selles, et ta ei tule toime lõputute dokumentidega, mida riigisekretär Jean Villot talle saadab. Paavst läks kord paanikasse, kui tuul viis pealtnägijate õuduseks tema käest lendu ülisalajase dokumendi, mille Villot talle oli saatnud, ning see sattus üle katuseaia Vatikani katustele. (Vatikani tuletõrje tõi need sajad leheküljed ära.)
Lucianil endal olid rängad kahtlused selles, kas ta sobib paavstiks. Ta ennustas, et tema paavstiaeg tuleb lühike ning tema järglaseks saab "too välismaalane". Ta küsis inimestelt korduvalt: "Miks nad minu välja valisid?"
Ta esitas avaliku pöördumise 30. augustil kardinalide kolleegiumile ja 7. septembril Rooma vaimulikkonnale.
31. augustil kohtus ta Vatikani akrediteeritud diplomaatilise korpusega.
1. septembril korraldas ta pressikonverentsi. Samal päeval saatis ta kirja kardinal Joseph Ratzingerile.
10. septembril tunnustas ta Camp Davidis peetud tippkohtumist USA presidendi Jimmy Carteri, Egiptuse presidendi Anwar Sadati ja Iisraeli peaministri Menaẖem Begini vahel.
17. septembril saatis ta kirja Saksamaal toimunud Katholikentagil osalejatele.
21. septembril külastasid paavsti ad limina visiidil USA piiskopid ja 28. septembril Filipiinide piiskopid.
23. septembril kohtus ta Rooma linnapeaga.
28. septembril saatis ta kirja Hugo Aufderbeckile.
Johannes Paulus I kultuuriloos
Skulptor Riccardo Cenedese on loonud Johannes Paulus I-st skulptuuri.
Kirjanik David Yallop on Johannes Paulus I surma uurimist kirjeldanud 1985 ilmunud teoses "In God's name: an investigation into the murder of Pope John Paul I".
Surm
Johannes Paulus I sai 28. septembril 1978 kella 23 paiku kohaliku aja järgi Vatikanis oma voodis südamerabanduse. Ta leiti järgmisel hommikul kella 5:30 ajal kohaliku aja järgi, kui tema toalamp oli veel sisselülitatud ja paberid isiklike märkmetega voodis. Johannes Paulus I maeti 4. oktoobril Rooma Peetri kirikusse.
Johannes Paulus I valitses 33 päeva. See oli lühim valitsemisaeg pärast Leo XI-st.
Johannes Paulus I surm tekitas kogu maailmas suure šoki. Vatikan tekitas suuri probleeme seoses tema surmaga seotud sündmuste käsitlemisega. Valetati selle kohta, kes leidis tema surnukeha: Vatikan väitis, et see oli paavsti sekretär John Magee, tegelikult aga selgus hiljem, et selle leidis õde Vincenza, üks nunn paavsti majapidamisest, kes oli talle kohvi toonud. Valetati surma aja kohta. Valetati, et tema isiklikud asjad (prillid, testament, dokumendid, mille kallal ta parajasti töötas, kui ta suri) olid tema magamistoast kadunud ja neid ei leitudki. Tegelikult olid tema asjad tema õe perekonna valduses. Väideti, et ta luges parajasti Thomas a Kempise raamatut "De Imitatione Christi". Tema surma kohta räägiti omavahel vastuolus olevaid lugusid. Vihjati sellele, et tema halb tervis tulenes rohkest suitsetamisest. Tegelikult ta ei ole kunagi suitsetanud. Selle väärteabe mõju näitab ajalehe Irish Independent pealkiri "Kolmkümmend kolm vaprat päeva": artiklis maalitakse pilt nõrgast ja haigest mehest, kes on füüsiliselt võimetu taluma paavstiks oleku raskust ja kelle see tappis.
Kõige dramaatilisem on see, et paavsti keha palsameeriti ühe päeva jooksul pärast tema surma, mis on vastuolus Itaalia seadustega (ent Vatikan ei ole Itaalia jurisdiktsiooni all). Tema surma ümber levisid mitmed kuulujutud: üks paavsti külastanud prelaat olevat audientsi ajal mõni päev varem surnud, sest ta olevat joonud paavstile määratud "mürgitatud kohvi"; see surm leidis küll aset, ent mürgi kohta polnud tõendeid. Teise jutu järgi olevat paavst kavatsenud Vatikani kõrgemaid ametnikke korruptsioonisüüdistuste tõttu vabastada; sellisest kavast ei ole tõendeid, kuigi paavst oli teadlik probleemidest Vatikani panga asjaajamises: tal oli olnud konflikt Vatikani pangaga, kui see mõni aasta varem oli Veneetsias müünud ühe kirikupanga. Kiire palsameerimine äratas kahtlusi, et seda tehti lahkamise vältimiseks. Ent Vatikan rõhutas, et paavsti lahkamine on Vatikani seadustega keelatud. Hiljem selgus, et ka see pole tõsi: 1830 lahati paavst Pius VIII surnukeha. Lahkamisel ilmnes tõendeid selle kasuks, et Pius VIII võidi mürgitada.
Vatikani vastuolulised teated seoses Johannes Paulus I surmaga ja "ebatäpsed" avaldused selle kohta, kes leidis surnukeha, mida ta parajasti luges, millal ta leiti ning kas lahkamine on võimalik, kutsusid esile rea vandenõuteooriaid, millest mitmed olid seotud Vatikani pangaga. David Yallopi raamat "In God's Name" ('Jumala nimel') esitas teooria, mille kohaselt paavst oli "potentsiaalseks ohuks" väidetava korruptsiooni tõttu Vatikani pangas, mille õige nimi on "Istituto per le Opere Religiose" (IOR), millesse olid segatud vabamüürlus ja maffia ning milles oli kaassüü Rooma kuurial. Kuigi Yallopi raamat paljastas mitmed Vatikani "ebatäpsed" avaldused mõne päeva jooksul pärast Johannes Pauluse surma ning äratas rahvusvahelist tähelepanu (isegi mõned kõrged kirikutegelased nõudsid surma enda uurimist), ei ole selles esitatud teooriat leidnud laia aktsepteerimist ning järgnev John Cornwelli raamat on neid õõnestanud. Ka filmis "Ristiisa III" kujutati Vatikani panga osalust organiseeritud kuritegevuses ning paavst Johannes Paulus I mõrvamiseni viinud intriige. Hiljuti teatati, et Johannes Paulus I surma uurimist on uuesti alustatud.
On võimalik, et paavst Johannes Paulus I suri kas loomulikku surma või madala vererõhu vastase ravimi üledoosi tagajärjel. Isegi näiliselt kahtlasel kiirel palsameerimisel võib olla loomulik seletus. Tema kahe eelkäija Pius XII ja Paulus VI surnukehad lagunesid kiiresti. Piuse puhul ebaõnnestunud palsameerimine koguni kiirendas protsessi. (Pius XII kiiresti laguneva keha lehk pani mõned auvahtkonnas olnud Šveitsi kaardiväelased oksendama ja minestama; keha läks lillaks ja nina tuli ära). Et Johannes Paulus I suri septembris, mil Roomas on palav, siis on ehk mõistetav, miks Vatikani ametnikud tahtsid ära hoida säärase õnnetuse kordumist. Väitel, et paavsti lahkamist keelab mingi reegel, võis olla süütu seletus: kui paavsti surnukeha oli kiire lagunemise vältimiseks palsameeritud, võidi see "reegel" palsameerimise tagantjärele õigustamist välja mõelda. (On väidetud, et paavsti sõpradel kästi mõneks ajaks mingi "ülevaatuse" pärast surnukeha juurest lahkuda; võib-olla toimus isegi lahkamine. Igatahes ei ole mingeid leide avaldatud; see viitab võimalusele, et leiti mingeid tõendeid selle kohta, et paavst ei surnud loomulikku surma, vaid kas mõrva või üledoosi tõttu, millest Vatikan ei tahtnud avalikult teatada.)
John Cornwalli teooria
Briti ajaloolane ja ajakirjanik John Cornwell esitas raamatus "A Thief in The Night" teistsuguse teooria. Ta väidab, et Lucianil oli tõesti halb tervis, nagu kinnitavad paavsti venna- või õetütar, kes on arst, ja mitmed Vatikani kõrgemad ametnikud. Lucianil olevat pöiad ja pahkluus paistes olnud (mis annab tunnistust halvast vereringest ja vere liigsest hüübimisest), nii et ta ei saanud kanda kingi, mis talle valimiste ajal osteti. Ta ei olnud käinud Vatikani arsti juures ega võtnud talle kirjutatud ravimeid.
Cornwell jõudis järeldusele, et Johannes Paulus I suri kopsuembooliasse (1976 oli Lucianil olnud võrkkesta emboolia). Cornwell arvas,
Cornwelli arvates suri paavst umbes kell 21:30 või ehk 20:00 oma laua taga ning tema surnukeha leidsid põrandalt preestritest sekretärid, kes viisid selle voodisse ning asetasid ta äkksurma surnud inimese kohta ebatavalisse asendisse (istukil, prillid ninal ja paberid käes). Põhjus oli selles, et kaks sekretäri tahtsid varjata, et paavstil oli kaks korda olnud tugev rinnavalu läheneva kopsuemboolia sümptomitega ning raske köhahoog. Nad tahtsid mõlemal korral arsti kutsuda, ent paavst ei lasknud. Cornwelli järgi tahtsid nad süütunde tõttu jätta mulje äkksurmast, et neid ei saaks süüdistada. (Peale selle oli Luciani mälestusele ja paavstlusele austavam jätta mulje, et Luciani suri väärikat surma oma voodis lugedes, mitte looteasendis põrandal.)
Johannes Paulus I beatifikatsiooniprotsess
17. juunil 2003 tunnustas Johannes Paulus II tema õndsaks kuulutamise protsessi alustamist ja 23. novembril 2003 alustati ametlikult protsessi. Franciscus kuulutas ta 4. septembril 2022 õndsaks, tema mälestuspäev on 26. august.
Kolossova
Kolossova (ka Kolosova, Golosovo, Kolosovka, Kolu, Kaja, Kalda) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Küla kuulub Tsätski nulka.
Kolossovas asus 6-klassiline algkool.
Küla idapiiril voolab Piusa jõgi. Külast läände jääb Mustoja maastikukaitseala. Küla läbib Matsuri–Sesniki tee.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Värska valda ja Põlva maakonda.
Taldõkorgan
1999. aastal elas linnas 97 996 elanikku, 2003. aastal 118 400 elanikku, 2009. aastal 123 038 elanikku, 2017. aastal 135 217 elanikku, 2018. aastal juba 173 000 elanikku, 2019. aastal 145 403 elanikku ja 2020. aastal 145 691 elanikku.
Taldõkorgan oli algul tuntud nomaadide talilaagrina, mis sai 1868. aastal Gavrilovka asunduseks. Gavrilovka asundusse kolisid Venemaa aladelt ümberasujad. 1920. aastal muudeti Gavrilovka asunduse nimi jälle Taldõkorganiks. Teise maailmasõja ajal toodi Taldõkorgani asundusse ettevõtteid Venemaa Lääne-Uraali piirkonnast ja see elavdas suuresti asula elu. 1944. aastal sai asula linna õigused ja muutus samanimelise rajooni keskuseks ning hiljem, aastatel 1944–1959 ja 1967–1991, oblasti keskuseks.
Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu lagunemise järel toimus selles piirkonnas majanduslik kollaps, mistõttu lõpetasid paljud ettevõtted pankroti tagajärjel tegevuse ja osa elanikest lahkus linnast. 1998–2001 kaotati Taldõkorgani oblast ja linn allutati Almatõ oblasti haldusüksuseks.
Aastal 2001 sai Taldõkorgan uue staatuse, sest president Nazarbajev andis linnale Almatõ oblasti keskuse staatuse ja Almatõ muutus vabariikliku alluvusega linnaks väljaspool Almatõ oblastit, kus elab 1,8 miljonit elanikku. Almatõ oblasti pealinnana saab Taldõkorgan olla ühtlasi Almatõ piirkonna halduskeskus, mille lähistel elab üle kahe miljoni elaniku. Pärast seda, kui Taldõkorgan oli saanud Almatõ oblasti halduskeskuseks, kasvas linna elanikkond kiiresti: pooleteise aasta jooksul oli linna tulnud elama üle 20 000 uue elaniku. Linn on paljurahvuseline, aga kõige suurema osa elanikest moodustavad kasahhid, keda oli 2010. aastal 64,96%.
Taldõkorganis on lennujaam, kus asub Kasahstani relvajõudude lennuväebaas ja Turkestani–Siberi raudtee lisaharul paiknev raudteejaam. Lisaharu suundub endisesse tuntud tööstuslinna Tekelisse. Linna läbib automagistraal, mis on Euroopas maantee 40.
Taldõkorganis tegutseb 1972. aastal asutatud ülikool (І. Жансүгіров атындағы Жетісу мемлекеттік университеті, vene keeles Жетысуский государственный университет имени И. Жансугурова, lühend ЖГУ), kus on seitse teaduskonda ja õpib üle 7000 üliõpilase.
Taldõkorganis on alates 1981. aastast jalgpalliklubi Shetissu (inglise keeles Jetisu Taldykorgan, kasahhi keeles Жетісу футбол клубы, Jetisu futbol klubı), mis mängib Kasahstani meistrivõistluste esiliigas. 2009. aastal toimusid Taldõkorganis Aasia meistrivõistlused tõstmises, kus oli osavõtjaid 22 Aasia riigist.
Taldõkorganist on pärit 1972. aastal sündinud Kasahstani kosmonaut kindralmajor Aidyn Ajyumbetov, kes on lõpetanud kohaliku ülikooli.
Mihhail Aleksandrovitš
pisi|Mihhail II Mihhail II (suurvürst Mihhail Aleksandrovitš, 22. november/5. detsember 1878 Tsarskoje Selo – 12. juuni 1918 Perm) oli Venemaa keiser 2./15. märtsist kuni 3./16. märtsini 1917.
Ta oli Aleksander III poeg ja Nikolai II noorem vend.
Suurvürst Mihhail Venemaa keisri Mihhail II-na
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni üritasid monarhistlikult meelestatud Riigiduuma saadikud Pavel Miljukov, Aleksandr Gutškov ning Vassili Šulgin päästa isevalitsust ning suundusid Pihkvasse, kus asus keiser Nikolai II, et veenda teda loobuma troonist oma poja Aleksei kasuks. Nikolai II vormistas troonist loobumise akti Pihkvas 2. märtsil kell kolm. Võim pidi minema 12-aastasele Alekseile. Ent seejärel vestles endine keiser oma ihuarsti Sergei Fjodoroviga, kelle hinnangul verehaigust põdev Aleksei Nikolajevitš ei olnud suuteline sellist võimuraskust tervislikel põhjustel kandma. Nikolai muutis seepeale oma otsust ning koostas uue võimust loobumise akti, mille kohaselt pidi valitsema hakkama tema vend Mihhail Aleksandrovitš Romanov keiser Mihhail II-na.
Keiser Mihhail II sõitis oma residentsist Gattšinast pealinna Petrogradi ning kohtus seal vürst Putjatini korteris Gutškovi, Miljukovi, Aleksandr Kerenski ja Mihhail Rodzjankoga. Olukorda analüüsides selgus, et Mihhaili troonile asumise poolt olid Miljukov ning Gutškov, vastu aga endine Riigiduuma esimees Rodzjanko ja Ajutuse Valitsuse kohtuminister Kerenski. Nähes, et tal puudub laiaulatuslik ning ühene poolehoid reaalselt võimu omavate poliitikute poolt, loobus suurvürst Mihhail 3. märtsil 1917. aastal troonist.
Manifest.
''Raske koorem on Minu peale pandud Minu venna poolt, kes mulle kõige Venemaa Keisri aujärje ettenägemata sõja ja rahva rahutuste aastal kätte andis. Kõige rahva mõttega ühiselt vaimustatud, et kõige ülem meie kodumaa hea käekäik on, olen ma kindlasti otsustanud, ainult siis Kõigekõrgemat võimu oma kätte võtta, kui see on meie suure rahva tahtmine, kes üleüldise healetamisega oma asutavasse kogusse valitud esitajatega valitsuseviisi ja uued Vene riigi põhjusseadused kindlaks määrab. Sellepärast palun ma, Jumala õnnistust abiks kutsudes, et kõik Vene riigi kodanikud riigivolikogu algatusel asutatud ajutise valitsuse sõna kuulaks, kellel täieline võim käes on, seni kui kõige lähemal ajal üleüldise, otsekohese, ühetasase ja salajase healetamisega valitud asutav kogu otsusega rahva tahtmist riigi valitsuseviisi kohta avaldab.''
Alguskirjale on alla kirjutanud.
Mihail.
''Antud Petrogradis, 3. märtsil 1917. a.''
12. juunil 1918 lasti ta Permis maha.
Isiklikku
Suurvürst Mihhail oli seiklusi armastav ja pisut keigarlik.
1912. aastal oli ta välismaal salaja abiellunud Natalia Vulfertiga (27. juuni 1880 Moskva – 26. veebruar 1952 Pariis) - neiupõlvenimega Šeremetjevskaja, esimeses abielus Mamontova. Suurvürst Mihhaili abielu oli skandaalne, kuna keisri perekonna liige ei oleks tohtinud abielluda seisuselt madalama Vene riigi alamaga. Suurvürst oleks pidanud valima mõnesse Euroopa valitsejaperekonda kuuluva printsessi, mitte mingil juhul aga kaks korda abielus olnud naisterahva.
Pärast Esimese maailmasõja algust need meetmed tema suhtes tühistati ning Mihhail sai loa kodumaale tulla. Tema naisele mõeldi välja perekonnanimi Brassova, mis tuletati Orjoli kubermangus asuva suurvürsti Brassovo mõisa nimest.
Neil oli üks poeg, krahv Georgi Brassov (24. juuli 1910 – 22. juuli 1931 Auxerre).
Suurvürst Mihhail ja Eestimaa
.
Senjöör
Senjöör (prantsuse seigneur < ladina senior – vanem) oli keskajal suurfeodaal, kellest olid sõltuvuses feodaalses hierarhias madalamal seisvad feodaalid ehk vasallid. Senjööril kui maaomanikul oli oma valdustes nii poliitiline, kohtu- kui ka haldusvõim.
Territooriumi kõrgemat senjööri (kuningat, vürsti, hertsogit) nimetati ka süserääniks. Kõrgeim feodaal ehk süserään omas nominaalselt kogu maad riigis. Feodaalses hierarhias allpool seisid hertsogid (kunagiste hõimupealike järglased) ja krahvid (kuninga piirkondlikud asevalitsejad) ning neist omakorda allpool väikefeodaalidena parunid ja rüütlid.
Eesti Õpilasmalev
Eesti Õpilasmalev (ka Eesti Õpilaste Malev) oli ELKNÜ hooajaline noorsoo-organisatsioon Eesti NSV-s. 15−18-aastastest Eesti koolinoortest moodustatud rühmad tegid suviti Eesti majandites ja vahetusrühmadena ka välismaal tasu eest tööd.
Algus
1966. aastal töötas Hiiumaal Hiiu Kaluri ja Sõpruse kolhoosis, Putkaste sovhoosis ning Hiiumaa Metsamajandis 68 vanemate klasside õpilast mitmest Eesti keskkoolist. Nad nimetasid endid "kortšaginlasteks" Nikolai Ostrovski jutustuse "Kuidas karastus teras" peategelase Pavel Kortšagini järgi. Töölaagri organiseeris komsomolitöö instruktor Rein Talmet. Õpilaste töörühmade loomise mõtet toetati Eesti NSV Põllumajanduse Ministeeriumis, Metsamajanduse- ja Looduskaitse Ministeeriumis, Haridusministeeriumis, Ametiühingute Nõukogus ja Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu (ELKNÜ) Keskkomitees. 17. veebruaril 1967 võttis ELKNÜ KK büroo vastu otsuse luua Eesti Õpilaste Töömalev (EÕT), mille nimeks sai 1970. aastal Eesti Õpilasmalev (EÕM).