cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fleckeby
Ajalugu
Kui tekkis viikingite tee Põhjamerelt Läänemerele ning rajati kaubalinn Hedeby, sõitsid uued elanikud paatidel Hüttener Ausse ning asusid elama Fleckebysse ja Göthebysse, kus kindel maa ulatus veeteeni välja.
Anjou dünastia
Plantageneti dünastia
pisi|left|[[Plantagenetide suurriik aastal 1172. Täidetud kollane tähistab Inglise kuningate valdusi. Täppidega kollane näitab, kuhu ulatus nende mõjuvõim. ]] Anjou dünastiast, Edela-Prantsusmaa Anjou krahv Geoffroy V abiellus 1128. aastal, Inglismaa-Mathilde'iga (William Vallutaja lapselapse ja Henry I tütrega), millest sai aluse Inglismaa kuninglik Plantageneti dünastia. 1144. aastast sai Geoffroy V-st ka Normandia hertsog. Plantageneti impeeriumist sai suurim kuningriik, suurem kui Prantsusmaa kuningriik kuni 1189. aastani, mil Prantsuse kuningas Philippe Auguste alustas rünnakut Inglismaa vastu.
Reinhold von Ungern-Sternberg (1656–1713)
Reinhold von Ungern-Sternberg sündis Ungru, Valgevälja, Voore, Erastvere, Kooraste, Ungurmuiža ja Väike-Reola mõisniku, vabahärra Otto von Ungern-Sternbergi (1627–1666) ja Helena Zoege von Manteuffeli (1640–1690) pojana.
Fleckeby
Ajalugu
Need inimesed kõnelesid taani keelt. Kui koos Holsteini aadlikega saabusid alares umbes 1300. aastast lõuna poolt kaupmehed, hakati kõnelema alamsaksa keelt.
Anjou dünastia
Plantageneti dünastia
Aastatel 1154–1485 valitses Inglismaad viisteist Plantagenetide monarhi. Dünastia vanem haru valitses Henry II-st kuni Richard II kukutamiseni 1399. aastal.
thumb|Prantsusmaa aastal 1223.
Fleckeby
Ajalugu
Alles 19. sajandil lisandusid Hüttener Au äärsetele küladele praeguse kaubanduse ja käsitööga seotud hooned praeguses keskuses maantee ääres Brambergi künkal.
Daniel Palgi
pisi|Daniel Palgi kalm [[Elva kalmistul, august 2012]] Daniel Palgi (2. märts 1899 Võõpsu, Võrumaa – 18. jaanuar 1988 Elva) oli eesti kirjandusteadlane.
Reinhold von Ungern-Sternberg (1656–1713)
Ungern-Sternberg teenis Rootsi armees, kus sai oobersti auastme. Samuti oli ta Rootsi kuninglikus õukonnas ülemjäägermeister.
Lähistroopiline kliimavööde
Lähistroopiliste alade läänerannikutel on pehme ja vihmane talv ning soe ja kuiv suvi. Talvel valitsevad seal tsüklonid ja läänetuuled, mis toovad ookeanidelt niisket õhku. Suvel on lähistroopikasse nihkunud passaattuulte vöönd ja kõrgrõhkkond, seega on seal kuumad ja kuivad suved.
Reinhold von Ungern-Sternberg (1656–1713)
Aastail 1696–1697 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees. Hiljem oli ta Maanõunike kolleegiumi president ning kirjutas 1710. aastal Harku mõisas alla Eestimaa rüütelkonna kapitulatsiooniaktile. Samuti allkirjastas ta 1712. aastal dokumendi, millega Peeter I kinnitas Eestimaa rüütelkonna privileegid.
Lähistroopiline kliimavööde
Idarannikutel on talvel vähe sademeid ja temperatuurid on väga madalad kuna läänetuuled toovad mandrilt kuiva ja külma õhku. Suved on soojad ja niisked, kuna passaattuuled toovad ookeanilt niisket õhku.
Fleckeby
Ajalugu
Pärast teist maailmasõda ehitati küladesse uusi maju ja nende pindala kahekordistus.
Daniel Palgi
Ta õppis aastatel 1908–1916 Räpina valla Lokuta algkoolis, Raadama ministeeriumikoolis ja Räpina kõrgemas algkoolis. Aastal 1917 omandas ta algkooliõpetaja kutse. Aastatel 1916–1920 töötas ta õpetajana Saarekülas ja Petseris, aastatel 1920–1922 töötas ta õpetajana Petseri reaalgümnaasiumis. Aastal 1923 sooritas ta Tartus eksternina küpsuseksamid. Aastatel 1923–1928 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti ja üldise kirjanduse alal, kaitses ''mag. phil.'' aastal 1928 (atesteeriti aastal 1949 filoloogiakandidaadiks).
Ta töötas aastast 1924 Tartu kirjastustes ja Eesti Kirjanduse Seltsis. Aastail 1947–1950 oli Eesti TA Keele ja Kirjanduse Instituudi direktori kt. ning 1953–1959 Tartu Riikliku Ülikooli aspirantuuri juhataja.
Isiklikku
Tema tütar oli keemik Maret-Elo Mikkal (1931–2014), väimees Valdek Mikkal oli eesti keemik, Tallinna Tehnikaülikooli emeriitprofessor, poeg Laur Palgi oli füüsikateoreetik. Tema naisevend oli Paul Viiding.
Anjou dünastia
Vanem Anjou dünastialiin
Anjou, Maine ja Touraine ühendati Prantsusmaa kuningriiki, kuningas (1180–1223) Philippe II võidu tulemusena Plantagenetite dünastiasse kuuluva, Inglismaa kuninga, Iirimaa lordi, Normandia ja Akvitaania hertsogi ning Anjou krahvi John Maata üle. Nimetatud provintsid jagati kuningapere nooremate poegade vahel. , Maine'i krahv, Touraine`i krahv
Noorem Anjou dünastialiin
Prantsusmaa kuningas (1226–1270) Louis IX (Püha) andis Anjou ja Maine'i oma nooremale vennale Charlesile (1226/1227–1285), kellest sai Anjou krahv. Anjou krahv Charles abiellus aastal 1246 Provence'i pärijanna Béatrice'iga. Provence'i sai seotud Anjou dünastia ja Napoli kuningriigiga. Charles oli (1266–1282) ka Sitsiilia kuningas.
1266. aastal viis konflikt Hohenstaufenite ja paavsti vahel Sitsiilia vallutamiseni Anjou hertsogi Charles I poolt. Vastuseis Prantsuse ametnikele ja maksustamisele koos mässuõhutamisega Aragoni krooni ja Bütsantsi käsilaste poolt viis Sitsiilia Vespri ülestõusuni ja Aragoni kuninga Pedro III eduka sissetungini aastal 1282. Järgnenud Sitsiilia Vespri sõda kestis kuni Caltabellotta rahuni aastal 1302, jagades vana Sitsiilia kuningriigi kaheks. Sitsiilia saar, "Sitsiilia kuningriik teisel pool majakat" või Trinacria kuningriik, läks Aragoni Federico III-le, kes hakkas seda valitsema. Poolsaare territooriumid (Mezzogiorno), mida kutsuti ka Sitsiilia kuningriigiks, kuid moodsas teaduses kutsutakse Napoli kuningriigiks, läks Charles II-le, kes hakkas seda valitsema.
Noorema Anjou dünastia Ungari liin
Ungari kuninga (1272–1290) László IV surma järel nõudis Ungari kuningriigi trooni Anjou dünastiast Napoli kuningriigi kuninga Carlo II ja Ungari Maria (kuningas István V tütre) poeg Charles Martel Anjou dünastiast. Kuid András III kindlustas endale võimu ja valitses pärast Charles Marteli surma 1295. aastal ilma ebamugavusteta. Kui András III aastal 1301 suri, nõudis kuninganna Maria Ungarist, kes kasvatas Charles Marteli lapsi, Ungari trooni oma pojapojale Carlo Robertole, kes krooniti kuningaks (1308–1342) Károly I nime all. Károly I poeg Lajos I lisas valdustele ka Poola kuningriigi. Siiski ei jäänud dünastia püsima, sest tal polnud meessoost järeltulijaid. Aastal 1382 Lajos suri, Poola ja Ungari troonid pärisid ta tütred Maria ja Jadwiga.
Baltisakslased
Baltisakslased (saksa keeles: Deutsch-Balten, Baltendeutsche; vahel ka baltlased) olid praeguse Eesti ja Läti alade ehk Liivimaa, Eestimaa ja Kuramaa saksa rahvusest ülemkiht (aadel, linnaelanikud ja vaimulikud).
Päritolu
Baltisakslaste päritolu on mitmekesine ja osaliselt ebaselge, kuid iseenesestmõistetavaks peetakse Saksamaa päritolu. Baltisakslaste rahvusgrupi teket seostatakse Henriku Liivimaa kroonikas kirjeldatud võitlustega praeguse Eesti ja Läti aladel 13. sajandi algul. Võimalik eesti, liivi ja läti päritolu oli tabuteema, see vaikiti maha ja sellise küsimuse asetamist peeti iseenesest solvavaks. "Baltisaksa genealoogiline uurimus on kujundanud traditsiooni, mille järgi on kõik vasallid ja aadlikud (sh. eesti nimedega ja isegi kahtlemata eesti päritoluga) in summa kuulutatud sakslasteks ja Saksamaalt pärinevaks. Selle tõestamiseks on umbropsu ja massiliselt otsitud Saksamaalt sama ajastu genealoogilistest uurimustest juhuslikke umbes sarnaseid nimesid, kes võinuks olla Eestis esinevate vastavate isikute esiisadeks. " Samas peetakse genealoogilise traditsiooni alusel Lieveneid pärinevaks Kaupost, kes oli ülik, mitte talupoeg, ja seega suursugust päritolu. Neid, kes ei suutnud oma saksa päritolu tõestada, nimetati kadakasakslasteks.
Liigendus
Mõjuvõimsaim oli aadel, kelle peamiseks taotluseks olid võimalikult avarad privileegid. Kirikuorganite ja patronaadiõiguse kaudu allutas aadel endale maavaimulikud; ka linnaelanikud, eriti väikelinnades, allusid aadli majanduslikule ülemvõimule. 18. sajandist alates kasutasid baltisakslaste poliitilised juhid oma tihedaid sidemeid tsaariõukonnaga Balti erikorra kindlustamiseks. See tagas õhtumaise ühiskonnakorralduse ja kultuuri jätkumise Baltimaades. Vastavalt baltisaksluse seisuslikule alusele jäi baltisaksa kultuur eesti ja läti talupoegadest paljus isoleerituks, nagu ka enne 1918. aastat eksisteerinud Saksa väikeriikide valitsejate ja aadli kultuur ning üldse kõrgkultuur, ning oli sageli suunatud seisusliku korra ja ajalooliste privileegide konserveerimisele.
Baltisakslased Rootsi Kuningriigi teenistuses
Eesti- ja Liivimaal asunud baltisakslased sattusid Rootsi võimu alla erinevatel aegadel, 1561. aastal Põhja-Eesti (Eestimaa provints) ja 1629. aastal Liivimaa, Kuramaa baltisakslased aga ei kuulunudki Rootsi krooni alla, vaid olid Kuramaa hertsogiriigina Poola vasallriigina eraldatud kuni 1795. aastani.
Rootsi valitsusaeg oli Eesti- ja Liivimaa baltisaksa aadlikele esimene tunnustatud võõrvõim pärast Vana-Liivimaa lagunemist ning seepärast toimus Rootsi kuningavõimu ja baltisaksa seisuslike omavalitsuste (rüütelkondade) vahel võimuvõitlus kuningavõimu esindajate ja rüütelkonna omavalitsuse vahel, mida pingestas ka Rootsi kuninga korraldusel läbi viidud mõisate reduktsioon.
Baltisaksa aadli esindajate eredaim näide sellest ajast on Johann Reinhold von Patkul, kes oma Rootsi-vastase tegevusega osales suures rahvusvahelises poliitikas, tõugates Venemaa ja Poola sõtta Rootsiga.
Baltisakslased 19. sajandi teisel poolel
Aleksander II trooniletuleku järel näis, et senist seisuslikku autonoomiat on võimalik tugevdada, liites Läänemereprovintsid tihedamalt üksteisega; käibele tuli sõna "baltlane" senise "eestimaalase", "liivimaalase" ja "kuramaalase" kõrval.
19. sajandi teisel poolel Baltimaade ühiskond moderniseerus. Senised seisuslikud organisatsioonid (gildid, tsunftid ja rüütelkonnad) kaotasid oma senise tähtsuse ja hakkasid asenduma vabatahtlikul alusel asutatud seisuseüleste seltsidega, mis hakkasid rõhutama (saksa) rahvuslust, kujunes välja saksa- ja sellega paralleelselt eestikeelne ajakirjandus.
Saksa kultuuri mõjutusel tekkis Baltimaades mitmehäälset meeslaulu või ka segakoorilaulu harrastav lauluseltside liikumine. Esimesena asutati 1849. aastal Tallinnas saksa meestelaulu selts. Seltside kaudu kultiveeriti saksa rahvustunnet. Esimene baltisaksa laulupidu toimus Tallinnas 1857. aastal. 1866. aasta laulupeol osales ka samal aastal asutatud Jüri kihelkonna lauluselts. „Saksarahva rõõm selle üle, et ka Eestirahvas ni kaugele saanud, et nendega seltsis laulda oskasid, paistis selgesti välja. Seal tuli ka meie suur ja aulik Ritterschafthauptmanni Herra Baron v. der Pahlen meid tervitama, ja sovis, et piddime ka eddespiddi holega õppima .“
Saksa lauluseltside eeskujul tekkinud, tihti saksakeelsetes eesti muusikaseltsides propageeriti eesti rahvuslust.
1862. aastal loodi Tallinnas vabatahtlik tuletõrjeselts, „oluline saksa kultuuriinstitutsioon“, mis levis kiiresti teistesse linnadesse, ka alevitesse ja maa-asulatesse. Esimene eesti talupoegade tuletõrjeühing asutati mõisaametnike juhtimisel Alatskivil 1876. aastal.
Saksa ja eesti seltside liikmeskond kattus osaliselt, kuuludes ühisesse kultuurikonteksti. Nii kuulusid Tartu Käsitööliste Seltsi Gustav Blumberg ja Jakob Hurt. Tallinna Estonia seltsi esimene president oli Roman von Antropoff. Eesti Üliõpilaste Selts ja teised eesti üliõpilasorganisatsioonid järgisid saksa üliõpilasreegleid, neis kasutati saksa keelt. Esimese maailmasõjani oli enesestmõistetav, et eesti haritlased rääkisid kodus saksa keelt ja liikusid saksa seltskonnas.
Veel 1871. aastal kirjutas tundmatu autor ajakirjas Baltische Monatsschrift: "Kui tänapäeval vene või eesti kultuur oleks saksa omast kõrgem, oleksime me niisama valmis venestuma või eestistuma, kui vaene on valmis rikkaks saama."
Lähistroopiline kliimavööde
Mandrite keskosas valitseb aasta läbi kuiv õhk, talvel on seal temperatuurid madalad ning suvel kõrged.
Suurim lähistroopiline ala paikneb Vahemere ääres: Kreeka, Portugal, Hispaania, Itaalia. Veel võib lähistroopilist kliimat leida Lõuna-Aafrikast, Lõuna-Austraaliast, Lõuna- ja Põhja-Ameerikast, Aasiast.
Fleckeby
Vaatamisväärsused
Fleckebys koolimaja kõrval asub Schleswig-Holsteini üks väheseid säilinud herred 'i foogti residentse Lõuna-Schleswigis. See täitis umbes maakonnavalitsuse ja -kohtu ülesandeid. Seal on liidumaa toetusel restaureeritud ja seal asub väike koduloomuuseum, mis näitab herred 'eid Schleswigi hertsogiriigis.
Haldusüksus oli Hütteni herred, mis oli 12.–19. sajandini Schleswigi hertsogiriigi koosseisus.
Hoone rajati 1856 ning see oli 1868. aastani Hütteni herred 'i residents ja ametikorter.
Turism
Fleckeby on puhkepiirkond, kus saab harrastada matkamist, ratsutamist, golfi, tennist, purjetamist ja õngitsemist. Kaks purjepaatide sadamat on Große Breite lõunakaldal.
Lähema ümbrusega tutvumiseks on neli matkarada pikkusega 3,2–8,6 km.
Keset Götheby-Holmi rapsipõlde on vaateonn.
Vallas on surfi- ja ujumisrand (Holmi rand).
Sõprusvallad
Fleckeby valla sõprusvallad on Hall bei Admont Austrias Steiermargis (1982. aastast) ja Satow Saksamaal (1990. aastast).
Reinhold von Ungern-Sternberg (1656–1713)
Talle kuulusid Ungru, Erastvere ja Kooraste mõis.
Perekond
Reinhold von Ungern-Sternberg oli kaks korda abielus:
Baltisakslased
Baltisakslased 19. sajandi teisel poolel
Harry Jannsen propageeris enda välja antud saksakeelses ajalehes Heimat balti rahva kujundamist, kuhu kuuluksid nii eestlased, lätlased kui sakslased, kuid ei leidnud positiivset vastukaja kummaltki poolelt.
Baltisakslased Venemaa Keisririigi teenistuses
thumb|[[Johann Reinhold von Patkul]] pisi|[[Burchard Christoph von Münnich]] Esimesed baltisakslased astusid Vene riigi teenistusse juba 16. sajandil, kuid murranguks sai Põhjasõda, kui Venemaa vallutas senised Rootsi Idaprovintsid. Kõige tuntum sellel perioodil Vene riigi teenistuses olnud baltisakslane on Johann Reinhold Patkul. Kuna Peeter I oli väga huvitatud Eestimaa ja Liivimaa rahumeelsest keisririigi koosseisu integreerimisest ning baltisakslaste teenistusse kaasamisest (nii sõjavägi kui diplomaatiline teenistus), siis säilisid 1710. aasta kapitulatsioonidega Eesti- ja Liivimaa aadlikele kõik senised privileegid.
Baltisakslaste Venemaa keisririigi teenistusse astumist ja soosingu saavutamist soodustasid keiser Peeter I algatatud Venemaa riigivalitsuse ümberkorraldused Rootsi riigivalitsuse eeskujul (vt Heinrich von Fick). 18. sajandil soodustas baltisakslaste osakaalu ja tähtsuse tõusu Vene keisririigi õukonnas Peeter I tütre Anna Petrovnaga abiellunud ja sellega keisriperekonna liikmena mõjuvõimu omanud Schleswig-Holsteini hertsog Karl Friedrichi tegevus ja Peterburis asunud õukonna moodustamine saksakeelsetest ja -meelsetest Läänemere-äärsete rüütelkondade esindajatest. 19. sajandil soodustas baltisakslaste edu Vene õukonnas saksa päritolu Venemaa keisrinna Katariina II soositud onupoja Oldenburgi dünastia Peter Friedrich Ludwigi ja tema järglaste Paul Friedrich Augusti ja Peter Friedrich Georg von Holstein-Oldenburgi osalus riigi ja Läänemere-äärsete kubermangude valitsemises. thumb|right|[[Michael Andreas Barclay de Tolly. George Dawe' maal]] Baltisakslaste aktiivseks riigi teenistusse kaasamiseks lõi Peeter I neile eriti soodsad tingimused. Eesti- ja Liivimaa baltisaksa aadlikud töötasid Venemaa keisririigi diplomaatilises teenistuses, baltisakslased moodustasid Peeter I valitsusajal umbes 12% Venemaa diplomaatilisest korpusest. Tuntuimatest baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelased olid: keisririigi 1. minister krahv Burchard Christoph von Münnich, Sandarmikorpuse looja ja 1. juht Alexander von Benckendorff, riigikantsler Aleksandr Gortšakov (ema – Helena Dorothea poolt, von Fersen). Eesti- ja Liivimaa aadlikud töötasid Venemaa keisririigi Keiserlikus Peterburi Teaduste Akadeemias ning teaduse edendajatena: Fabian Gottlieb von Bellingshausen, Alexander von Bunge, Johann Friedrich von Eschscholtz, Gregor von Helmersen, Alexander von Keyserling, Otto von Kotzebue, Adam Johann von Krusenstern, Alexander Theodor von Middendorff, Eduard von Toll, Ferdinand von Wrangel. 1723. aastal andis Peeter I välja ukaasi “Liivi- ja Eestimaa aadli määratlemisest Venemaa sõjaväeteenistusse”, mis tegi baltlastele sõjaväeteenistusse astumise eriti lihtsaks (kohalikule kubernerile tuli teha avaldus ja esitada tunnistus oma varasema auastme kohta) ning lubas säilitada Rootsi sõjaväe auastmed (sellest peeti ka kinni). 1729. aastal anti välja ukaas, millega baltlaste staatus Vene armees võrdsustati välismaalaste staatusega (senine põhimõte, millega välismaalastele maksti topelt palka, hakkas nüüd kehtima ka baltisakslaste puhul). Selle ukaasi eesmärgiks oli vähendada seni armees palju kasutatud välismaalaste sissetoomist. Baltisakslaste tähtsus Vene ohvitserkonnas tuleb selgelt esile juba 1730. aastatel. Baltisakslaste kätte läks ka keisrinna Anna I loodud uute kaardiväepolkude juhtimine (Anna umbusaldas vanu). Seda perioodi nimetatakse ka sakslaste või välismaalaste ülemvõimu perioodiks.
Siiski jäid baltisakslased Vene tavateadvuses kuni keisririigi lõpuni välismaalasteks. Ohvitserkonna komplekteerimine oli baltisakslaste keskne kuni 18. sajandi keskpaigani. Domineerivat rolli hakkasid baltisakslased etendama ka 1731. aastal asutatud kadetikorpustes, mis oli esimene kõrgem sõjaline õppeasutus Venemaal. Kadetikorpuse komplekteerimisel oli kindel norm (25%), kui palju iga-aastastest uutest õpilastest pidid olema baltisakslased. Seda põhimõtet järgiti ning võeti 18. sajandi keskel aluseks ka üldse sõjaväe komplekteerimisel. Baltisakslaste silmapaistev positsioon Vene ohvitserkonnas püsis kuni keisririigi lõpuni. Vene-Prantsuse sõja ajal oli baltisakslaste silmapaistvaimaks esindajaks šoti juurtega kindral Barclay de Tolly (oli vahetult enne sõda sõjaminister; teda mittesallinud venelastest kindralkond lõi temast kuvandi, kui rahvavaenlasest nr 1, mistõttu peetakse Vene-Prantsuse sõja kõige olulisemaks figuuriks Mihhail Kutuzovit, kes siiski ei olnud eriti geniaalne väejuht).
Keisririigi kokkuvarisemise eel hakkasid baltisakslased teenistusest lahkuma (seotud suhtumisega neisse). Probleem ei olnud mitte keisri poolt vaadatuna, vaid ühiskonnas laiemalt. Vene ühiskonna negatiivne suhtumine baltisakslastesse oli tuntav juba 18. sajandil ning eriti jõuliselt tuleb esile 19. sajandil. Selle põhjuseks oli baltisakslastele loodud eelistatud positsioon. Kuigi palgavahe likvideeriti 18. sajandi lõpuks, püsis seisukoht baltisakslastest, kui paremini tasustatud ning kiiremini karjääri tegevatest inimestest tavaarusaamas edasi. Baltisakslased edenesidki ametiredelil kiiremini, kuid põhjuseks oli siin oma kohustuste parem täitmine. Laiema avalikkuse negatiivne suhtumine baltisakslastesse tuleb 19. sajandi keskpaigas esile seoses tollase avalikustamisega (Aleksander II reformide ajastu), kui hakati rääkima nende eelistatud positsiooni põhjustest. Alates venestamisest 1860. aastail hakkasid baltisakslased tuge otsima Saksamaalt. Seoses Saksamaa ühinemisega nähti baltisakslasi aga Saksamaa käsilastena. Negatiivse suhtumise kujunemine mõjutas ka baltisakslaste käitumist, kes alates 19. sajandi keskpaigast jätkavad küll teenistust Venemaa keisririigi võimustruktuurides, kuid mitte enam vaimustusega. Kõigele vaatamata jäid baltisakslased keisrile (aga mitte Venemaale) selle võimu lõpuni truuks.
Baltisaksa seltsingud
1906. aastal, kui Venemaa keisririigis võeti vastu „Seltside ja liitude ajutised eeskirjad“, mis reguleerisid ja sätestasid kuni keisririigi lõpuni kõikide ühiskondlike organisatsioonide loomise ja tegevuse aluseid, asutati Eestimaa Saksa Selts ja Liivimaa Saksa Selts, mille eesmärk oli tugevdada baltisakslaste ühtekuuluvust ja kindlustada nende püsimajäämine. Liivimaa Saksa Seltsil oli 19 kohalikku gruppi, suurim neist tegutses Riias. Liivimaa kubermangu Eesti alal töötas kuus gruppi: Tartus, Kuressaares, Viljandis, Põltsamaal, Pärnus, Valgas ja Võrus. Liivimaa selts andis välja aastaraamatut „Kalender des Deutschen Vereins in Livland“, alates 1908. aastast „Kalender der Deutschen Vereine in Liv-Est-Kurland“. Eestimaa selts andis välja "Adreßbuch des Deutschen Vereins in Estland". Pärast esimest maailmasõja puhkemist pidid kõik saksa organisatsioonid 15. augusti 1914 määruse alusel oma tegevuse lõpetama.
Saatuslikuks sai baltisakslastele esimene maailmasõda, mis tõi kaasa venestamismeeleolu tugevnemise ja saksavastased repressioonid. 1917. aastal kaotati Venemaal isevalitsus, mis oli ainus baltisakslaste seos Venemaaga.
Aastast 1916 taotlesid nende organisatsioonid Eduard Julius Alexander von Dellingshauseni, Heinrich von Stryki, Adolf Pilar von Pilchau jt juhtimisel poliitilist liitumist Saksamaaga (Balti Hertsogiriik).
Baltisakslased Eesti Vabariigis 1918–1940
1918. aastal otsustasid rüütelkonnad eralduda Venemaast ja taastada Baltimaade iseseisvuse Balti hertsogiriigi kujul. See plaan nurjus Saksamaa kaotuse tõttu Esimeses maailmasõjas ja liitlasriikidele orienteeritud Eesti ja Läti riigi tekkimisega. Rüütelkonnapoliitikute silmis ei olnud Eesti riigi väljakuulutamine 1918. aasta veebruaris riigiõiguslik sündmus, nagu see tänapäeva seisukohalt iseenesestmõistetav on, pigem peeti seda tähtsusetuks kurioosumiks, kuna rüütelkonnad pidasid end maa seaduslikeks esindajateks. Siiski täiendati Balti hertsogiriigi esinduskogu ka mitteaadlike esindajatega, kelle hulka kuulusid ka eestlased ja lätlased. Vabadussõjas osales Eesti poolel Balti pataljon, kuid sümboolseks peeti hoopis võitu Landeswehri üle Võnnu lahingus, mida 1930. aastaist tähistati riigipühana. 1919. aastal välja kuulutatud maareformiga likvideeriti rüütlimõisad, mis kaotas maal elavate baltisakslaste senise majandusliku eksistentsi alused. Formaalselt ei olnud reform seotud mõisnike rahvusega (konfiskeeriti ka eestlastele kuulunud mõisad), kuid avalik propaganda kujutas seda "ajaloolise ülekohtu" heastamisena. 1920. aastal kaotati Eestis seisused ja säilinud seisuslikud institutsioonid.
20. septembril 1919 asutati taas tekkivate saksa erakoolide korraldamiseks ja koordineerimiseks uus ühendus – Saksa Erakoolide ja Puudusesolevate Koolilaste Toetamise Selts (Gesellschaft zur Unterstützung deutscher Privatschulen und Mittelloser Schulkinder). 1919. aasta 28. oktoobril reorganiseeriti see Saksa Kooliabi Seltsiks (Gesellschaft Deutsche Schulhilfe) ja esimeheks valiti Axel von Maydell (1869–1945). Saksa Kooliabi Selts suunas haridusministeeriumi üldjuhtimisel koos saksa rahvussekretäri Johannes Beermanniga (1878–1958) kõikide saksa eraõppeasutuste tegevust ja andis neile olulist materiaalset toetust.
1920. aasta põhiseadusega anti igale kodanikule õigus vabalt oma rahvust määrata. 1922. aastal levitati Tallinna koolides lendlehti, kus oli muuhulgas öeldud: "Kui niisiis ka Sinu isa või ema või mõlemad vanemad polegi sakslased, aga kui Sina end sakslasena tunned, siis võid Sina vaatamata sellele end sakslasena üles anda, ja keegi ei saa Sulle seda keelata ." See praktika lõppes alles 12. oktoobril 1934 jõustunud Rahvusse kuuluvuse aluste määramise seadusega. 25. märtsil protesteeris saksa kultuuromavalitsus seaduseelnõu vastu, millega oleks keelatud segaabielude lastel astuda vähemusrahvuste koolidesse, nimetades seda põhiseaduse vastaseks.
Alates 1925. aastast tegutses Eestis saksa vähemusrahvuse kultuuromavalitsus, baltisakslastel oli esindus Riigikogus.
1930. aastate lõpul suunati NSDAP poollegaalse Eesti osakonna Volksnationale Vereinigung poolt Saksa Riigi toetusel enam kui 150 baltisakslaste organisatsiooni tegevust. 1933. aastal likvideeriti Eestis rahvussotsialistlik Saksa Klubi.
Ehkki saksa vähemusrahvus integreerus vabariigi ajal tekkinud eestikeelsesse ühiskonda, hoidis ta kõrgel omandatud saksa kultuuri, keelt ja haridust. Nii töötas kuni 1939. aastani Kuressaares Saksa Eraühisgümnaasium, mis 1934. aastal muudeti reaalkooliks.
Umsiedlung
pisi|300px|[[Umsiedlungi teekonda kujutav plakat]]
1939–1940 lahkus valdav osa Eesti ja Läti saksa vähemusrahvusest vastavate lepingute alusel Baltikumist (nn Umsiedlung). Ümberasumise ajendiks oli hirm Eesti vallutamise ees Nõukogude Liidu poolt seoses Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimisega. Eesti ajakirjanduses avaldati selle üle varjamatut kahjurõõmu. Siiski ei lastud neil asuda Saksamaa Teise maailmasõja eelsetele aladele, vaid endisele Poola territooriumile, kus nad asustati Warthelandi (Kindralkubermangust (Generalgouvernement) loodes). Esimene laev lahkujatega väljus 18. oktoobril 1939 ja viimane 18. mail 1940, kokku lahkus 13 000 baltisakslast, erilubadega jäi Eestisse 3000. Samas ei läinud sugugi mitte kõik baltisakslased Warthelandi, vaid asusid tegelikult elama laiali üle kogu maailma. 1944–1945 põgenesid Warthelandis elanud baltisakslased Nõukogude armee pealetungi eest enamikus Lääne-Saksamaale.
Teises maailmasõjas
1940. ja 1941. aastal Saksamaale ümber asunud baltisakslased olid oma keeleoskuste tõttu hinnatud spetsialistid saksa Idarindel ning okupeeritud alade valitsusasutustes. 1941. aasta juulis moodustati Saksamaal Berliini lähedal Saksamaale kogunenud ümberasujatest ja järelümberasujatest Henn Sarmiste juhtimisel politseipataljon Ostland. Politseipataljoni koosseisus oli 3 kompaniid: 1. lätlastest ja Läti baltisakslastest 2. ja 3. kompanii Eestist lahkunutest ja Eesti baltisakslastest. Ehkki üksuse moodustamisel oli eesmärk asuda võitlusse Nõukogude vägedega, kasutati Saksa Korrapolitseile alluvat pataljoni Saksa vägede tagalajulgestuseks ning partisanidevastaseks võitluseks Ukrainas. 1941. aasta augustist oktoobrini oli pataljoni ametlik nimetus Politsei-reservpataljon “Ostland” (Polizei-Reserve-Bataillon “Ostland”), alates oktoobrist 33. reservpolitseipataljon (Reserve-Polizei-Bataillon 33). Mõnikord on pataljoni asukoha järgi nimetatud ka politseipataljoniks Kiiev.
Tänapäev
Tänapäeval elab enamik baltisakslaste järeltulijaid Saksamaal, kus nad on koondunud mitmesugustesse organisatsioonidesse. Nende hulgas jätkavad tegevust ka ajaloolised rüütelkonnad. Nüüdseks on baltisakslased Saksamaal assimileerunud. Samas on mitmed baltisakslased asunud viimase 60 aasta jooksul elama ka muudesse riikidesse: USA-sse, Kanadasse, Rootsi, Soome. Mõned üksikud baltisakslased on jäänud Eestisse või Eestisse tagasi tulnud.
Kodavere kihelkond
Kodavere kihelkond (lühend Kod; kohalikus murdes Kõdavere, saksa keeles Kirchspiel Koddafer) on ajalooline kihelkond Tartumaa põhjaosas ja Tartu kreisis Liivimaa kubermangus.
Mittediskrimineerimise põhimõte. Diskrimineerimise keeld usutunnistuse alusel.
Mittediskrimineerimine (ka diskrimineerimiskeeld; ingl k non discrimination) ehk võrdse kohtlemise põhimõte (ka võrdsuse põhimõte; ingl k equal opportunity) on üks olulisemaid Euroopa Liidu (EL) põhiväärtustest ning tähendab, et isikute ebavõrdne kohtlemine on keelatud objektiivsete põhjusteta. Võrdsuse põhimõte on aluseks EL-i ühtsusele, sidudes liikmesriike ning edendades Euroopa majandust ja sotsiaalset õiglust. Liikmesriikide jaoks tähendab võrdsusprintsiip, et riikidel ei ole eeliseid ning riigi suuruse ja rahvaarvu erinevusi tuleb arvestada võrdsusprintsiibist lähtuvalt. Õigus mitte olla diskrimineeritud on inimese põhiõigus, mida tunnustatakse rahvusvahelisel, Euroopa Liidu kui ka riiklikul tasandil. Tegemist on inimväärikuse alusprintsiibiga, millest peavad lähtuma nii Euroopa Liidu kui ka liikmesriikide õigusnormid. Euroopa Kohtu (EK) pikaajalise praktika käigus kujunes välja EL-i ühine põhiõiguslik kord ning põhiväärtused ja -õigused (sh võrdse kohtlemise põhimõte ja diskrimineerimise keeld), mis on ülimuslikud. Esmakordselt tunnistas EK ühenduse põhiõiguste raamistiku olemasolu kaasuse "Stauder vs City of Ulm" kohtuotsuses, milles käsitleti inimväärikust ja võrdõiguslikkuse põhimõtet. Pärast nimetatud kohtuasja võttis EK enda ülesandeks ka põhiõiguste järgimise ning kaitsmise.
Mittediskrimineerimise põhimõte
Diskrimineerimise mõiste on välja toodud Nõukogu direktiivis 2000/78/EÜ. Nimetatud õigusakti kohaselt tähendab „võrdse kohtlemise põhimõte“ mittediskrimineerimist. Võrdsuse eesmärk on tagada isikutele võrdsed ja õiglased võimalused. Võrdse kohtlemise õigusega on keelatud ühesuguses olukorras olevate isikute erinev kohtlemine ning erinevates olukordades olevate isikute ühesugune kohtlemine. Seega ebavõrdset kohtlemist nimetatakse diskrimineerimiseks ning see võib olla otsene või kaudne. Võrdsusprintsiibi eiramine tähendab diskrimineerimist nendel juhtudel, kui puuduvad objektiivsed, mõistlikud ning õiguslikult eesmärgipärased põhjused ebavõrdseks kohtlemiseks.
Otsene diskrimineerimine
Otseseks diskrimineerimiseks nimetatakse olukorda, kus isikut koheldakse ebasoodsamalt võrreldes samalaadses olukorras olevate samasuguste isikutega. Otsese diskrimineerimise kindlakstegemiseks tuleb määratleda võrdlussubjekt, kaitstavad tunnused ning nende vaheline seos. Euroopa Kohus leidis, et tegemist on otsese diskrimineerimisega, kui ebasoodne kohtlemine leiab aset raseduse ning sünnitamise tõttu.
Kaudne diskrimineerimine
Kaudseks diskrimineerimiseks nimetatakse erinevas olukorras olevate isikute ühesugust kohtlemist. Kaudse diskrimineerimise puhul on vaja kindlaks määrata võrdlussubjekt ja neutraalne eeskiri, kriteerium või tava, mis mõjutab kaitstud rühma halvemuse suunas. Otsese diskrimineerimise juhul pööratakse tähelepanu isikute erinevale kohtlemisele, kuid kaudse diskrimineerimise puhul on tegemist isikutele erineva mõju hindamisega. Hilli ja Stapletoni kohtuasja vaidluse aluseks oli jagatud tööjaotussüsteem. Kui täiskohaga töötajale oli antud võimalus iga aasta palgaastmel ühe astme võrra kõrgemale tõusta, siis töötajal, kes töötas 50% tööajaga, oli antud võimalus palgaastmel tõusta 50% võrra. Euroopa Kohus leidis, et antud juhul on tegemist soolise kaudse diskrimineerimisega, kuna jagatud tööjaotussüsteemi kasutavad peamiselt naised.
Peamised allikad
Võrdsuspõhiõigust ja mittediskrimineerimise printsiipi tuleb tõlgendada vastavalt rahvusvahelistele lepingutele, EL-i õigusele, riiklikele õigusnormidele ning kohtupraktikale. Diskrimineerimise keeld on sätestatud nii erinormides kui ka võrdse kohtlemise sätetes ja artiklites.
Rahvusvaheline õigus
Rahvusvahelisel tasandil on võrdsuse põhimõte välja toodud 1945. aastal vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) harta preambulis ja 1948. aastal vastu võetud ÜRO inimõiguste ülddeklaratsioonis (artiklites 2 ja 7). Samuti sätestab diskrimineerimisekeelu 1950. aastal sõlmitud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon (artikkel 14). Lisaks võib tuua näiteid rahvusvahelistest lepingutest, milles käsitletakse inimõigusi, sh diskrimineerimiskeeldu ning millega on ühinenud EL liikmesriigid:
Euroopa Liidu õigus
EL lepingu kohaselt on liidu institutsioonid juriidiliselt kohustatud järgima Euroopa Liidu põhiõiguste hartat, sealhulgas selle sätteid mittediskrimineerimise kohta. Liidu institutsioonid, organid ja asutused kohustatud kohtlema liidu kodanikke võrdselt.
Amsterdami lepinguga (1997) anti nõukogule diskrimineerimise keelu pädevus – võtta kasutusele meetmed diskrimineerimisega (soolise, rassilise, etnilise päritolu, usutunnistuse, maailmavaate, puude, vanuse või seksuaalse) võitlemiseks (EÜ asutamislepingu uus art 13).
Eesti õigus
Eesti õigusruumis on võrdsuse põhimõte sätestatud Eesti Vabariigi põhiseaduses §-is 12. Nimetatud paragrahvi lõikes 1 on öeldud, et kõik on seaduse ees võrdsed. Kedagi ei tohi diskrimineerida rahvuse, rassi, nahavärvuse, soo, keele, päritolu, usutunnistuse, poliitiliste või muude veendumuste, samuti varalise ja sotsiaalse seisundi või muude asjaolude tõttu. Diskrimineerimiskeelu loetelu on lahtine, seega diskrimineerimiseks võib piisata, kui kitsendatakse isiku mis tahes huvi. Võrdsuspõhimõtte käsitlust võib leida veel PS §-s 9 lõikes 1, milles sätestatakse, et kõigi ja igaühe õigused, vabadused ja kohustused on võrdsed nii Eesti kodanikele kui ka Eestis viibivatel välisriikide kodanikel ja kodakondsuseta isikutel. Abikaasade võrdõiguslikkus on sätestatud PS §-s 27 lõikes 2 ning valimisõiguse võrdsus PS §-s 60 lõike 1 lauses 3 ja §-s 156 lõikes 1 lauses 2.
Põhiseaduslikku diskrimineerimiskeeldu täpsustavad eriseadused: võrdse kohtlemise seadus (VõrdKS) ja soolise võrdõiguslikkuse seadus (SoVS). Seadustega kehtestatud võrdsuse põhimõte tuleneb ideest, et ühiskonnas on iga isik vajalik ja väärtuslik. VõrdKS sätestab võrdse kohtlemise põhimõtted. Nimetatud seaduse eesmärk on tagada isikute katse diskrimineerimise eest rahvuse, rassi, nahavärvuse, usutunnistuse või veendumuste, vanuse, puude või seksuaalse sättumuse alusel. Loetletud tunnuste alusel ei ole lubatud isikuid diskrimineerida mh ka töösuhetes. Diskrimineeritud isikul on õigus nõuda VõrdKS § 24 lg-te 1 ja 2 alusel diskrimineerimise lõpetamist ja talle rikkumisega tekitatud varalise ja mittevaralise kahju hüvitamist. Kahju hüvitamise nõude saab maksma panna, kui võrdse kohtlemise põhimõte rikkumine kujutab töölepingu rikkumist ning hageja on esitanud diskrimineerimisega tekitatud kahju faktilised asjaolud töövaidlusorganile. Võrdsuse põhimõte on sätestatud ka SoVS-is, milles määratakse soolise võrdõiguslikkuse põhimõtte rakendamise üldised raamid. Riigikohtu Tsiviilkolleegiumi kohtulahendis 3-2-1-135-11 oli tegemist soolise diskrimineerimise juhtumiga, kus samasuguse teo eest karistati naistöötajat ja meestöötajad erinevalt. Kolleegium leidis, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgi ei pea diskrimineerimise tuvastamiseks tõendama diskrimineerija eesmärki kedagi diskrimineerida. Diskrimineerimiseks saab lugeda olukorda, kus diskrimineerija tegevuse tagajärjeks on isikute ebavõrdne kohtlemine. Ebavõrdses olukorras olevad isikud peavad olema võrreldavad ning isikute ebavõrdne kohtlemine peab olema õiguslikult põhjendatud.
Kohtuasi C-193/17 "Achatzi vs. Cresco Investigation Gmb"
Kuigi Poola valitsuse esitatud seisukohas seati kahtluse alla EK pädevus usuküsimuste lahendamisel, võeti eelotsustustaotlus menetlusse. Taotluses käsitleti küsimust, kuidas tõlgendada ELi põhiõiguste harta artiklit 21 ning nõukogu direktiivi 2000/78/EÜ.
Eelotsuses leiti, et olukorras, kus ARG erikord hõlmab lisaks vaba päeva võimaldamisele ka puhkepäevatasu töötamise korral, on tegemist usulise diskrimineerimisega mittesoodustatud isikute suhtes. Diskrimineerimise välistaks seega ainult vaba päeva võimaldamine usukommete täitmiseks, mis tagaks neile nende õiguste ja vabaduste kaitse direktiivi 2000/78/EÜ tähenduses.
Samale otsusele jõudis ka kohtujurist. Tema ettepanekus oli põhjendatud, et demokraatlikus ühiskonnas ei ole puhkepäevatasu usuliste õiguste tagamiseks vajalik meede.
Kohtuasi C-130/75 "Prais vs. Euroopa Ühenduste Nõukogu"
Kohtuasjas "Prais vs. Euroopa Ühenduste Nõukogu" ei saanud hageja osaleda töökonkursil kirjaliku testi sooritamisel usulistel põhjustel. Testi päev langes kokku juudi püha Šhavuot (nelipüha) esimese päevaga, mil ei tohi reisida ega kirjutada. Hageja soovis teha kirjaliku testi mõnel muul ajal, kuid sellest keelduti. Hageja leidis, et tal ei võimaldatud konkursil osaleda usuliste veendumuste tõttu, mis on vastuolus personalieeskirjade artikli 27 teise lõiguga. Nimetatud sätte kohaselt ei või ametniku valikul lähtuda rassist, usulistest veendumustest ega soost. Usuline diskrimineerimine on vastuolus inimeste põhiõigustega. Euroopa Kohus leidis, et tegemist ei olnud usulise diskrimineerimisega. Hageja oleks pidanud piisava varuga ette teatama talle ebasobilikust kuupäevast. Personalieeskirjades ei olnud nimetatud konkreetsed usutunnistused ning kõike eri usutunnistustega seotut ei ole võimalik järgida. Kohus leidis, et põhiõigust ei saa tõlgendada selliselt, et konkursi korraldajal oleks kohustus vältida konflikti usuliste nõuetega, millest teda ei ole teavitatud. Kohtujuristi seisukoht langes kokku kohtuotsusega. Ta märkis, et kui oleks muudetud kirjaliku testi aega, siis oleks see olnud ebavõrdne teiste osalejate suhtes, kes arvestasid etteantud kuupäevaga. Tööandja sõnul oli oluline, et kandidaadid sooritavad testi ühel päeval ja ühesugustes tingimustes, mistõttu keelduti Praisile välja pakkumast ka uut testiaega. Kohtujurist jäi seisukohale, et tegemist ei olnud usulistel alustel diskrimineerimisega.
Rakendus Eesti kohtupraktikas
Eesti kohtupraktikas on aegade jooksul olnud mitmeid diskrimineerimisega seotud kohtulahendeid, mis valdavalt on seotud keele, rahvusvähemuste ja rahvuste, hariduse, soo, töö  ning vangide elamistingimuste küsimustega. Probleeme on tulnud lahendada ka soolise sättumusega seotud küsimustes.
Eesti riik on läbi ajaloo olnud maailma kõige uskmatum riik, mistõttu usulise diskrimineerimise teema ei ole meie riigis aktuaalne. Kõnealust teemat oli 2020 aasta märtsi alguse seisuga kajastatud ühes Riigikohtu lahendis, kus Usbekistani Vabariigi kodanik (kaebaja) taotles seadusliku aluseta Eestisse saabudes Politsei- ja Piirivalveametilt (PPA) rahvusvahelist kaitset. Kaebaja oli islami usuga seotud valesüüdistuse tõttu Usbekistani julgeolekujõudude poolt tagaotsitav. Kodanik oli väidatavalt Usbekistanis tema usulise ja poliitilise meelsuse tõttu kinni peetud, väärkoheldud ja talle oli esitatud süüdistus. Välismaalast tunnistatakse Eesti seaduse (välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seadus ) kohaselt pagulasena, kui tal on põhjendatud alust karta, et teda võidakse päritoluriigis taga kiusata. Tagakiusamiseks peetakse ka kohtuvõimu diskrimineeritavate meetmete kasutamist ja diskrimineerivat süüdimõistmist. Usbekistanis vangistusse mõistes ootaks kaebajat tõenäoliselt piinamine, ebainimlike või alandavate kohtlemis- või karistamisviiside kasutamine.
PPA leidis, et kaebaja huvi rahvusvahelise islamistliku terroriorganisatsiooni Hizb ut-Tahrir (HT) vastu ei ole tavapärane ning pidas tõenäoliseks tema sidemeid kõnealuse organisatsiooniga. PPA keeldus kaebajale pagulasseisundi andmisest, kuna kaebaja karistamist terroriorganisatsiooniga seotuse eest ei saanud ameti hinnangul pidada usuliseks ega poliitiliseks tagakiusamiseks. Tuvastamaks kaebaja ohtu riigi julgeolekule, küsis PPA Kaitsepolitsei hinnangut. Kuigi oli põhjust oletada, et kaebajat ootab Usbekistanis tema usuliste veendumuste tõttu kohtupoolne diskrimineerimine, tuvastas Kapo kaebaja ohu Eesti riigile. Eeltoodust tulenevalt jättis Riigikohtu halduskolleegium oma otsuses kaebaja kassatsioonikaebuse rahuldamata.
Kuveidi šeikide ja emiiride loend
Kuveidi šeikide ja emiiride loend esitab Kuveidi monarhide nimestiku sõltumata nende tiitlist alates esimese aş-Şabāḩi dünastia esindaja võimuletulekust 1756. aastal.
Kuni 1961. aastani kandsid valitsejad šeigi tiitlit. Aastatel 1871–1899 valitsesid šeigid Osmanite riigi vasallidena; 1899–1961 oli Kuveit Suurbritannia protektoraat ja šeigid valitsesid Briti poliitiliste agentide eestkoste all.
Kuveit kuulutati iseseisvaks 19. juunil 1961 ja alates sellest ajast on riigipea tiitliks emiir.
2. augustist 1990 kuni 26. veebruarini 1991 okupeerisid riiki Iraagi väed. Sel ajal viibis emiir eksiilis Saudi Araabias, kohapeal teostasid võimu esmalt Iraagi valitsuse määratud riigipea ja seejärel juba Iraagi kubernerid, kelle loend on esitatud artiklis Iraagi okupatsioon Kuveidis.
P-aminobensoehape
pisi|4-Amino[[bensoehape ehk p-aminobensoehape]] P-aminobensoehape ehk PABA on orgaaniline bioaktiivne ühend, aminohape ja mikrotoitaine ning ravimpreparaat. PABAt liigitatakse erinevalt nii asendamatu vitamiinilaadse biomolekuli kui ka vesilahustuva vitamiini ja antioksüdandi ning koensüümina. P-aminobensoehape on mikrokogustes igapäevaselt vajalik osade organismide paljude bioloogiliste protsesside normaalseks toimimiseks.
PABA täielik puudumine (ka bioaktiivsuse minetanuna) toidus või kestev vaegus võib organismile kahjulik ning koguni ohtlik olla, põhjustades haiguslikke seisundeid.
Üldandmed
Molekulvalem: C7H7NO2; Valem: H2NC6H4CO2H (vees raskesti lahustuv kristalliline aine);
Bakterid
PABA on paljude bakterite jaoks hädavajalik kasvufaktor: Acetobacter suboxydans, Clostridium acetobutylicum, Clostridium sporogenes, Clostridium thermosaccharolyticum, Escherichia coli mutandid, Lactobacillus arabinosus, Leuconostoc meseteroides P-60, Neurospora crassa mutant jpt.
Saamine
Olulised eksogeensed toiduained PABA allikatena on : õllepärm, nisu, täistera riis, seened, spinat, söödavad munad, looma maks ja neerud, piim. Imendumist häirivad alkohol ja kohv.
Biofunktsioonid
On vajalik:
PABA omab teatud kaitsefaktorit UV-B kiirguse suhtes (seetõttu kasutatakse mitmete salvide koostises).
Suurupi tuletorn
pisi|püsti|Suurupi tuletorn (2007)
Suurupi tuletorn (ka Suurupi ülemine tuletorn) on tuletorn Harju maakonnas Harku vallas Suurupi külas.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Valge 4-korruselise kivitorni kõrgus jalamist on 22 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 68 meetrit.
P-aminobensoehape
Defitsiit
Defitsiidi tunnused:
Suurupi tuletorn
Tuletorn moodustab sihi Suurupi alumise tuletorniga. Märkide vahekaugus on 2245 meetrit ja sihi asimuut on 246.5°.
Tuletorn renoveeriti 2004. aastal.
P-aminobensoehape
Manustamine preparaatidena
Suuremaid annuseid kui 25–30 mg/päevas pole soovitatav sisse võtta, sest võivad ilmneda toksilised nähud: iiveldus, oksendamine. Lisaks eeltoodule võib PABA põhjustada ka, manustatud kogusest mitte oluliselt sõltuvaid, allergilisi reaktsioone nagu kooma, allergiline lööve, kõhulahtisus, peapööritus, silmade ärritus (aine kokkupuutel silmaga), palavik, maksakahjustus, õhupuudus, hingamise auglustumine.
Suurupi tuletorn
Ajalugu
1760. aastal valmis Suurupi poolsaare põhjaosas 15,5 meetri kõrgune kivist tuletorn.
Tuletornilinnakut uuendati aastatel 1788, 1858 ja 1898. Mitmed korrad parandati ka laternaruumi ja valgusteid.
Pärast Teist maailmasõda jäi püsti ainult tühi tornikest. Suurupi tuletorn taastati 1951. aastal.
Must Kaardivägi
Must Kaardivägi (vene keeles Черная гвардия) oli anarhistide peamine relvajõud 1917–1918; koosnes tööliste vabatahtlikest võitlussalkadest, tegutses anarhistide (Nestor Mahno, Maria Nikiforova, Lev Tšornõi) juhtimisel.
Oktoobripöörde eel oli Vasakkalda-Ukrainas umbes 1000, Petrogradis umbes 6000 mustkaartlast. Must Kaardivägi oli III Vene revolutsiooni põhijõude, ta algatas revolutsioonilisi mässe ning osales võitluses Saksa interventide ja valgekaartlastega.
Carl Rathlef
Carl Albert Rathlef (15/27. juuli 1810 Viljandi – 8. detsember 1895 Tartu) oli baltisaksa geograaf ja ajaloolane.
Elulugu
Carl Rathlef oli Viljandi fiskaali poeg. Ta õppis Tartu ülikoolis aastatel 1828–1832 filosoofiat, algul ka mõnda aega teoloogiat ja filoloogiat. Seejärel õppis Rathlef professor Karl Morgensterni toetusel aasta Berliini ülikoolis. Võimalik, et ajendatuna Carl Ritteri loengutest, hakkas ta seal suurt huvi tundma geograafia vastu. Saanud Königsbergi ülikoolist filosoofiadoktori kraadi, naasis ta Tartusse ja jätkas geograafiaga tegelemist.
1835. aastal oli Rathlef lühikest aega botaanikaaia direktori abi. Aastatel 1836–1838 töötas ta Peterburis algul eraõpetajana ja hiljem õpetajana saksa koolides. Seejärel oli ta õpetajaametis Tartus ja aastatel 1841–1853 Tallinnas. Pärast tema ajalooalase teose ilmumist 1853. aastal valiti ta Tartu ülikooli ajalooprofessoriks. Esialgu pidi Rathlef olema küll erakorraline professori kohusetäitja, kuna magistri- ja doktorikraadi sai ta alles aastatel 1858 ja 1860. 1866. aastal teda professoriks tagasi ei valitud ja ta läks 56-aastaselt pensionile.
Carl Rathlef suri 1895. aastal ja on maetud Vana-Jaani kalmistule.
Teadustöö
Rathlefi olulisim teos on 1852. aastal ilmunud "Liivi-, Eesti- ja Kuramaa orograafiline ja hüdrograafiline skeem. Orograafilise ja hüdrograafilise kaardiga ja üheksa kõrgusprofiiliga". Säärast orograafilist ja hüdrograafilist skeemi Eesti-, Liivi- ja Kuramaa alade kohta polnud varem tehtud. Teoses on toodud 317 punkti kõrgused. Autor märkis, et Liivimaa kõrgussuhted on kaardil tänu Wilhelm Struve töödele rahuldavama täpsusega ja mujal ligikaudsemad. Kõrgussuhete järgi jagas Rathlef Eesti ala Põhja-Eesti lavamaaks, Otepää kõrgustikuks, Pärnu jõe madalikuks ning veel mitmeks nõoks ja veelahkmeks. Hüdrograafiline ülevaade on enam-vähem tänapäevane. Selle töö eest pälvis Rathlef Demidovi auhinna.
Isiklikku
Carl Rathlefi poeg Georg oli samuti ajaloolane ja pojapoeg Carlos Woldemar Harald sordiaretaja. Tema tütar oli abielus Karl Ernst von Baeri tütrepojaga.
Koit (perekonnanimi)
Koit on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Koit on pandud 11 mõisavallas Harju-, Järva-, Lääne-, Pärnu-, Viljandi- ja Saaremaal. Nimede eestistamisel määrati Koit uueks perekonnanimeks isikuile, kelle perekonnanimi oli Korona, Kuulmann, Ratnik ja Soop.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Koit 416 inimesel: 183 mehel ja 233 naisel. Perekonnanimede levikult oli Koit meeste puhul 346. ja naiste puhul 267. kohal. Levinuim oli see Hiiu maakonnas, kus sellenimelisi oli maakonna 10 000 elaniku kohta 19,03.
Lembit Juhari
Lembit Juhari (15. oktoober 1918 Anija vald – 5. august 1944) oli Eesti ja Saksa sõjaväelane, leitnant (Obersturmführer).
Juhari lõpetas 1938. aastal Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumi reaalharu ning peale seda Eesti Sõjakooli.
1963. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1963. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 5. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 3. veebruaril Seefeldis Austrias. Meeste 20 km individuaalne ja võistkondlik võistlus olid ainsad võistlused.
20 km
Finaal: 3. veebruar Osavõtjaid: 47 Maailmameister 1962: Vladimir Melanin, NSVL <br style="clear:both;" />