cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pius IX
Suhted Austriaga
Püha Tool sõlmis 18. augustil 1855 Austriaga konkordaadi, mida paavst tunnustas ametlikult 3. novembril 1855, kuid 1870 tühistas Austria konkordaadi. Muretsedes olukorra pärast Austrias, avaldas Pius IX 7. märtsil 1874 entsüklika 'Vix dum'.
Suhted Venemaaga ja poolakatega
Pius IX teatas 1861 Varssavi peapiiskopile Antoni Melchior Fiałkowskile saadetud kirjas oma soovist tagada katoliiklastele õigusi ja vabadusi Venemaal. Poola piiskopid esitasid seepeale Venemaa keisrile memorandumi, kohustades venelasi lõpetama katoliiklaste tagakiusamist, kuid memorandumite tõttu süüdistasid Vene võimud katoliiklasi revolutsiooni õhutamises. Paavst nõudis 12. märtsil 1863 ja 22. aprillil 1863 keiser Aleksander II-le saadetud kirjades katoliiklastele õiguste tagamist, kuid keiser süüdistas Poola vaimulikkonda avaliku rahu rikkumises ja võimudele ebalojaalsete isikute toetamises. Pärast Poola ülestõusu mahasurumist avaldas Pius IX 30. juulil 1864 dekreedi 'Ubi urbaniano', milles ta taunis Vene võimude tegevust katoliiklaste vastu. 8. novembril 1864 tühistasid Vene võimud ordude tegevuse Poola aladel.
Suhted Saksamaaga
Pius IX tunnustas katoliiklikku uniooni. 1848 rajati Adam Franz Lennigi ja Caspar Riffeli poolt Saksamaal Pius IX järgi nimetatud katoliiklik organisatsioon Piusverein. Pius IX tunnustas 1852 Preisimaa Keskparteid. Prantsuse-Preisi sõja ajal kirjutas Pius IX 22. juulil 1870 Preisimaa kuningale Wilhelm I-le, pakkudes ennast sõja lõpetamiseks vahendajaks, kuid tulemusteta.
5. veebruaril 1875 avaldatud entsüklikas 'Quod nunquam' mõistis Pius IX hukka Otto von Bismarcki Kulturkampfi.
Suhted Hispaaniaga
Püha Tool sõlmis Hispaaniaga 16. märtsil 1851 ja 25. novembril 1859 konkordaadid.
Suhted Portugaliga
Püha Tool sõlmis Portugaliga 21. veebruaril 1857 konkordaadi.
Suhted Šveitsiga
Pius IX mõistis 21. novembril 1873 avaldatud entsüklikas 'Etsi multa' hukka valitsuse tegevuse Šveitsis.
Suhted Ladina-Ameerikaga
pisi|Ecuadori president Moreno Pius IX mõistis 27. septembril 1852 hukka valitsuse tegevuse Colombias ja 30. septembril 1861 Mehhikos. 18. jaanuaril 1871 avaldas ainsa riigipeana Kirikuriigi okupeerimise vastu protesti Ecuadori president Gabriel García Moreno. 20. septembril 1875 peeti Vatikanis Moreno mälestuseks reekviemimissa.
Suhted Türgiga
Pius IX taunis 2. veebruaril 1854 avaldatud entsüklikas 'Neminem vestrum' armeenlaste tagakiusamist Türgis.
Ameerika kodusõda
Pius IX saatis 3. detsembril 1863 Lõunaosariikide Konföderatsiooni presidendile Jefferson Davisele kirja, milles lootis sõja kiiret lõpetamist.
Näljahäda Iirimaal
Roomas asuva Iiri kolleegiumi direktor Paul Cullen teavitas paavsti iirlaste olukorrast. Pius IX toetas rahaliselt 1845–1849 tabanud näljahädas kannatanuid ja viis läbi kolmepäevase palvetsükli. 25. märtsil 1847 avaldatud entsüklikas 'Praedecessores nostros' tundis ta muret Iirimaal toimuva pärast.
Vatikani I kirikukogu
29. juunil 1869 avaldatud bullas Aeterni patris kutsus Pius IX kokku Vatikani I kirikukogu, mis avati 8. detsembril 1869. Kirikukogu tegevus katkes seoses Rooma ühendamisega Itaalia kuningriigiga.
18. juulil 1870 kuulutati kirikukogul konstiutsiooniga "Pastor aeternus" dogmaks paavsti ilmeksimatus ex cathedra (st ametlikes seisukohtades).
Dogmade defineerimine
18. juulil 1870 Vatikani I kirikukogu poolt avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Pastor aeternus" kuulutati dogmaks paavsti ilmeksimatus ex cathedra.
Neitsi Maarja imede tunnustamised
La Salette
19. septembril 1846 ilmunud Neitsi Maarja kahele karjusele Prantsusmaal La Salettes. 1848 teavitas Grenoble'i piiskop Philibert de Bruillard juhtunust paavsti ja 18. juulil 1851 jõudsid paavstini karjuste saadetud kirjas Neitsi Maarja poolt ilmutatud saladused. Järgmisel päeval Grenoble'i piiskopi esindajatele antud audientsil rõhutas paavst vajadusest võidelda kurjusega.
11. veebruaril 1858 ilmus Neitsi Maarja Lourdesis Bernadette Soubirous'le ja paavst tunnustas selle ilmumise 18. jaanuaril 1862 autentseks.
Suhted kiriku institutsioonidega
pisi|vasakul|Pius IX koos prelaatidega
Kuuria
Pius IX rajas 17. juunil 1847 regulaarvaimulike kongregatsiooni, kuid see likvideeriti Pius X otsusega.
Assumptsionistid
Pius IX tunnustas 26. novembril 1864 Emmanuel d'Alzoni rajatud assumptsioniste (A.A.).
Basiliaanid
Benediktlased
Pius IX rajas Suurbritannias Herefordis St. Michaeli prioraadi. Ta ühendas Monte Cassino kongregatsiooni kloostrid ja taastas 1858 Baieri kongregatsiooni.
Bosco salesiaanid
1858 kohtus Giovanni Bosco paavstiga. 1874 tunnustas Pius IX Bosco salesiaanide kongregatsiooni (S.D.B.) konstitutsiooni ja andis neile 1876 indulgentse.
Frantsisklased
1856 toimus Roomas frantsisklaste üldkapiitel, kus paavst oli eesistujaks. 1862 tunnustas Pius IX üldkapiitli korraldamist iga 12 aasta järel. 12. novembril 1847 tunnustas ta esimese frantsiskaanide kolmanda ordu kongregatsiooni rajamist USAs ja 15. detsembril 1859 tunnustas ta kolmanda ordu kongregatsiooni rajamist Brooklynis.
Inglise oratoorium
Ta tunnustas 1847 Inglise oratooriumi rajamist John Henry Newmani poolt.
Maristid
Pius IX tunnustas 11. augustil 1865 mariste (Societas Mariae, S.M.).
Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise kongregatsioon
Pius IX tunnustas 10. mail 1865 Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise kongregatsiooni (C.F.I.C.).
Pius IX tunnustas 11. veebruaril 1870 Neitsi Maarja Pärispatuta Südame kongregatsiooni misjonäre (C.M.F.).
Püha Risti kongregatsioon
Pius IX tunnustas 18. juunil 1855 Püha Risti kongregatsiooni (C.S.C.).
Redemptoristid
Pius IX soosis Alfonso Liguori rajatud redemptoristide tegevust. Ta jagas 6. septembril 1853 redemptoristide kongregatsiooni Napoli ja Alpide-taguseks kongregatsiooniks, mis ühendati 1869. Ta kohustas redemptoristide ülemkindralit resideerima Roomas ja kohtus temaga 11. detsembril 1865.
Salesiaani misjonärid
Pius IX tunnustas 19. mail 1860 salesiaani misjonäre (M.S.F.S.).
Vennaskonnad
Pius IX andis indulgentse Joosepi Südame vennaskonnale. Ta andis indulgentse Brüsselis asutatud Franciscus Xavieri assotsiatsioonile. 1858 tunnustas ta Charles de Forbin-Jansoni rajatud Püha Lapsepõlve assotsiatsiooni. 1865 kinnitas ta sakristaanide assotsiatsiooni. Ta rajas Neitsi Maarja Lakkamatu Abi (Our Lady of Perpetual Succour) ja Püha Alfonso vennaskonnad. 1872 tunnustas ta Sainte Anne d'Auray vennaskonda. Ta saatis 2. septembril 1862 laiali viimase Schottenklösteri tüüpi kloostri.
10. mail 1869 tunnustas Pius IX Vincent de Pauli kongregatsiooni.
Liturgilised otsused
pisi|Pius IX. [[Vitraaž Boulazaci kirikus]] Pius IX lubas 25. juulil 1847 kasutada laatsaristidel punast skapulaari.
25. jaanuaril 1848 avaldatud apostellikus dekreedis 'Romani pontifices' reguleeris ta noviitside vastuvõtmise korda.
13. mail 1850 laiendas ta Neitsi Maarja külaskäigu kirikupüha (heinamaarjapäev) tähistamist kogu kirikus.
1875. aastat tähistati juubeliaastana, kuid Pius IX kuulutas erakorralisteks juubeliaastateks veel 1869, mil tähistati 50 aasta möödumist tema ordineerimisest; 1877, mil tähistati 50 aasta möödumist tema saamisest piiskopiks; 1871 ja 1876, mil tähistati vastavalt 25 ja 30 aasta möödumist tema valimisest paavstiks.
1856 määras ta ametisse komisjoni, mis pidi uurima breviaariumi redigeerimise vajadust.
1862 andis ta indulgentse neile, kes palvetavad Jeesuse Püha Nime litaaniat.
1863 sätestas ta Kyrillose ja Methodiose pühade tähistamise 5. juulil.
1864 tegi ta palverännaku Genazzanosse.
4. veebruaril 1864 ja 17. märtsil 1864 kinnitas paavst, et ei tunnusta Lyonis kasutatavaid liturgilisi uuendusi.
11. detsembril 1865 käskis ta taasleitud Neitsi Maarja pühapildi paigutada San Alfonso kirikusse Roomas.
1868 andis ta perpetuaaladoratsiooni privileegi dominikaanide nunnadele Quellinsi kloostris.
Pius IX sätestas 12. oktoobril 1869 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Apostolicae sedis' ekskommunitseerimise korra.
Ta kuulutas 8. detsembril 1870 Püha Joosepi katoliku kiriku patrooniks.
1870 tunnustas ta Arcachoni palverännupaigana.
Ta kuulutas 13. mail 1851 Hilariuse, 23. märtsil 1871 Alfonso Liguori ja 16. novembril 1877 Salesi Franciscuse Kiriku doktoriks.
Ideoloogilised vaidlused
9. novembril 1846 avaldatud entsüklikas 'Qui pluribus' taunis Pius IX kiriku vastu suunatud tegevust ja mõistis hukka kommunismi. 8. detsembril 1864 avaldatud entsüklikas 'Quanta cura' ja kogumikus 'Syllabus' mõistis ta hukka mitmed filosoofilised vaated, nagu panteismi, kommunismi, sotsialismi, naturalismi, absoluutse ja mõõduka ratsionalismi, ususallivuse, piibliseltsid ning salaühingud.
Teoloogilised vaidlused
J. N. D. Kelly järgi pidas Pius IX ennast ultramontanistiks.
8. jaanuaril 1857, 15. jaanuaril 1857 ja 15. juunil 1857 mõistis ta hukka teoloog Anton Güntheri väited.
Ta mõistis 22. augustil 1851 hukka Nepomuk Nuytzi väited.
Ta mõistis kogumikus 'Syllabus' hukka vaate, mille järgi tunnistati skolastikute väidete sobimatust kaasaegses ühiskonnas ja teaduse arengus.
9. novembril 1873 ekskommunitseeris ta vanakatoliku kiriku piiskopi Joseph Hubert Reinkensi.
Pius IX mõistis hukka John Stuart Milli vaated.
Misjon
Pius IX kutsus 1872 kokku sinodi Albaanias.
Ta õhutas misjonitegevust Bulgaarias, kus alates 1860 kasvas katoliiklaste osakaal.
Suhted teiste religioonidega
Pius IX rõhutas 1848 avaldatud entsüklikas 'In suprema', et katoliku kirikuga ühinevatel skismaatikutest vaimulikel peab säilima vaimulikuna sama staatus, mis tal oli enne katoliku kirikuga liitumist.
Ta rajas 6. jaanuaril 1862 Usupropaganda kongregatsiooni alluvusse orientaalriituste osakonna.
Ta tunnustas 12. juulil 1867 avaldatud dekreedis 'Reversurus' Armeenia vaimulikke. 31. augustil 1869 avaldatud bullas 'Cum ecclesiastica' laiendas ta liturgiliste raamatute kasutamise õiguse kaldealastele. 16. novembril 1872 avaldatud entsüklikas 'Quae in patriarchatu' selgitas ta kiriku olukorda Kaldeas. 1876 ähvardas ta ekskommunitseerida Kaldea patriarhi Joseph Audo, kes tunnustas vahetult enne surma taas paavsti jurisdiktsiooni.
Moraaliteoloogia
Pius IX taunis 1866 orjandust.
Kardinalide pühitsemised
Pius IX pühitses 123 kardinali 23 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Leo XIII. Seni polnud ükski paavst pühitsenud nii arvukalt kardinale. Hiljem on veel rohkem kardinale pühitsenud Leo XIII, Paulus VI ja Johannes Paulus II.
Pius IX taastas 25. juulil 1877 Gregorius XVI poolt tühistatud San Eusebio titulaarkiriku staatuse. Ta reguleeris kardinalide tegevust 1. juunil 1847 avaldatud apostellikus kirjas 'Quum illud', 17. juunil 1867 avaldatud apostellikus kirjas 'Ecclesiarum omnium', 29. septembril 1867 avaldatud apostellikus kirjas 'Quamquam illius', 27. novembril 1869 avaldatud apostellikus kirjas 'Multiplices inter', 4. detsembril 1869 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Cum romanis', 10. septembril 1871 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'In hac', 3. septembril 1874 avaldatud bullas 'Licet per apostolicas' ja 10. oktoobril 1877 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Consulturi ne post'. 10. jaanuaril 1878 reguleeris ta kardinalide tegevust vakantsiperioodil.
15. märtsil 1875 teatas Pius IX, et paavst võib in pectore pühitsetud kardinale avaldada oma testamendis, kuid seda võimalust pole ükski hilisem paavst rakendatud.
Pius IX kultuuriloos
Pius IX on seotud mitmete haridusasutuste avamisega. 4. detsembril 1873 tunnustas ta Gregoriuse ülikooli paavstliku ülikoolina (Pontificia Università Gregoriana).
Tema ajal renoveeriti Roomas San Lorenzo fuori le Mura kirik, Santa Maria in Trastevere kirik ja Santa Agnese fuori le Mura kirik. Vatikanis rajati Scala Pia. Pius IX lasi Sala Rotondas püstitada Heraklese kuju. 1880 püstitas Ignazio Jacometti Santa Maria Maggiore basiilikas Pius IX büsti.
Pius IX lasi renoveerida Colosseumi.
Pius IX oli astronoom Angelo Secchi patroon. Ajaloolane Luigi Tosti pühendas paavstile oma 1848 ilmunud teose 'Storia della Lega Lombarda'.
Pius IX ajal olid keelatud raamatute indeksis Victor Hugo "Hüljatud" ja "Jumalaema kirik Pariisis", Stendhali "Punane ja must", Honoré de Balzaci teosed ja Gustave Flauberti "Madame Bovary". Aastal 1852 lisandusid indeksisse Eugene Sue ja 1863 Alexandre Dumas vanema armastusromaanid.
11. aprillil 1869 esitleti paavstile praegust Vatikani riigihümni.
Halže vald
Halže on vald Tšehhi Plzeňi maakonna Tachovi ringkonnas (tšehhi keeles: okres Tachov).
Pius IX
Pius IX kultuuriloos
Kunstnik George Peter Alexander Healy on paavstist maalinud portree. Marseilles Notre-Dame de la Garde'i kirikus ja Guimarãesis on paavsti kujutavad skulptuurid. Paavsti on kujutatud Allgäu, Boulazaci, Gourgé, Saint-Oueni ja Ulmeni kiriku vitraažakendel.
Halže vald
Vallas on neli küla: Branka, Svobodka, Horní Výšina ja Halže.
Pius IX
Pius IX orden
Pius IX asutas oma esimese valitsemisaasta tähistamiseks 17. juunil 1847 Pius IX ordeni. 17. juunil 1849 jagas ta ordeni nelja klassi.
Surm
pisi|Pius IX matused. [[Currier and Ivesi postkaart]] Pius IX suri 7. veebruaril 1878 kella 18 paiku õhtul Vatikani paavstipalees ja maeti 13. veebruaril Rooma Peetri kirikusse. Tema säilmed viidi 13. juulil 1881 üle San Lorenzo fuori le Mura kirikusse, kuid rahvas soovis tekkinud rahutuste käigus heita tema säilmed Tiberisse.
Riistvõimlemine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Riistvõimlemine 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis Messuhallis
Individuaalne mitmevõistlus
185 võistlejat
Võistkondlik mitmevõistlus
23 meeskonda
Individuaalne mitmevõistlus
134 võistlejat
Võistkondlik mitmevõistlus
18 naiskonda
Aiandi tänav
Aiandi tänav on tänavanimi mitmes Eesti asulas:
Tachov
Tachov  (saksa Tachau) on linn Tšehhis Plzeňi maakonnas, Tachovi ringkonna halduskeskus.
Tachovi vanalinn on alates 10. septembrist 1992 ajalooline linnakaitseala.
Prangli kirik
Kirikut ümbritseb Prangli kirikuaed.
Tachov
Välislingid
left|thumb|200px|Tachov
Prangli kirik
Ajalugu
Prangli Laurentsiuse kirikut ehitati vahemikus 8. juuni 1848 kuni 10. august 1848. 10. augustil 1848 peeti Rooma märtrile Laurentsiusele pühitsetud vastvalminud kabelis ka esimene jumalateenistus.
Kabelit renoveeriti põhjalikult 1860. aastal, mil paigaldati ka orel.
BMP-1
BMP-1 (vene keeles Боевая Mашина Пехоты-1  Bojevaja Mašina Pehhotõ 'jalaväe lahingumasin') on Nõukogude Liidus projekteeritud jalaväe lahingumasin, üks levinumaid seda tüüpi soomukeid maailma relvajõududes.
Kirjeldus
BMP oli oma aja kohta silmapaistev tehniline saavutus. Masin on mobiilne, maastikul kiire ja hea läbivusega, madala siluetiga, lihtne juhtida ja hooldada ning originaalis ka amfiibne (ujuvusega). BMP on oma kasutuslihtsuse ja robustsuse tõttu paljude riikide sõjavägedes laialt levinud.
Veepinnal liigub BMP edasi tagurpidikäigul roomikukatte all liikuvate roomikulülide sõudetakistuse abil. Lisaks on roomikute porikatte tagaosal veevoolu tahapoole suunavad ribad. BMP ujuvus ja juhitavus vees on piisavad väiksemate veekogude käigult ületamiseks. Suur kütusepaak paikneb dessandiruumi keskel. Lisaks sellele on väiksemad kütusepaagid ka tagaustes, mida on kritiseeritud kui ohtlikuvõitu lahendust. Lahinguväljale sõites peaksid tagauste paagid tühjad olema.
BMP-1 soomus pakub kaitset 7,62 mm kuulide ja mürsukildude eest, tugevam ja suure nurga all paigutatud soomusplaatidega esiosa ning torn ka suurekaliibrilise kuulipilduja kuulide eest. Maamiinide ja granaadiheitjate vastu on BMP aga üsna kaitsetu. See avaldus ilmekalt Afganistanis. Kui BMP sai granaadiheitjast tabamuse, tähendas see sageli kogu meeskonna hukku. Sellega seoses sai BMP hüüdnime "БМП – Братская Могила Пехоты" (jalaväelaste ühishaud). Dessantmeeskond eelistas sageli istuda sõidu ajal soomuki kitsa dessandiruumi asemel hoopis selle väliskorpusel.
Kritiseeritud on sileraudset, reaktiivmürsule vähest algkiirus andvat kahurit Grom (2А28 «Гром») ja selle raua väikest tõstenurka. Kahuriga on võimalik siiski anda rahuldavat tuletoetust, hävitades vaenlase tulepunkte kuni 1 km kaugusel. Tegutsedes tavapärases lahingurivistuses koos tankide ja jalastunud motolaskuritega on soomuk võrreldes ratassoomukitega siiski tõsisema võitlusvõimega.
Ajalugu
BMP-de eelkäijaks oli pärast sõda Nõukogude Liidus valmistatud BTR-50, mis aga ei vastanud uuenenud külma sõja vajadustele. Tuumasõja kontseptsioonist lähtuvalt oli eesmärgiks luua transpordivahend jalaväe kiireks toimetamiseks üle Lääne-Euroopa lahinguväljade jõgede ja läbi tuumaplahvatuste kollete (BMP dessantruumi siserõhk hoiti läbi filtersüsteemi välisõhurõhust veidi suurem) koos tankidega. Väljatöötamine toimus 1960. aastate algul erinevates tehastes. Esimena valmis õnnestunud seeriamasin – Objekt 765 (Объект 765) – Tšeljabinski Traktoritehases (ŠTZ) 1965. aastal ja sai nimeks BMP. Tootmine algas 1966 hoopis Kurgani Masinaehitustehases (KMZ), sest teine tehas oli hõivatud tankide valmistamisega. Esialgu piirduti väikeste partiidega ja viidi läbi katsetusi. Esimesed 30 BMP-d sai endale katsetamiseks 120. kaardiväe Rogatševi motolaskurdiviisi 399. punalipulise Belostoki kaardiväepolgu 1. motolaskurpataljon. 1967. aastal näidati neid esmakordselt paraadil Moskvas.
BMP-d võeti aktiivselt kasutusse 1969. aastal, kuid 1966–1970 tehti konstruktsioonis veel mõningaid täiustusi. BMP-dega ja samal ajal kasutusse tulnud BTR-60P -dega vahetati välja BTR-50P ja vanemad BTR-152 tüüpi soomukid. Nõukogude Liidus toimus seeriatootmine 1966–1983, Poolas 1973–1988. Toodeti ka Tšehhoslovakkias, Rumeenias ning muudeski sotsialismimaades. BMP-1 on kasutatud paljudes relvakonfliktides, sealhulgas laialdaselt Afganistani sõjas. Konventsionaalses rindesõjas (algselt ikkagi tuumasõjaks loodud) BMP osutus granaadiheitjatega relvastatud sisside ja maamiinide vastu sageli nõrgaks. Ilmnes, et kahuriraua tõstenurk ei ole piisav kõrgematele mäekülgedele tulistamiseks. Kildmürsud olid küll efektiivsed, kuid ei tunginud sageli punkrite seintest läbi, kumulatiivmürsud aga ei andnud samas piisavat killuefekti. Afganistani sõja ajal saabus Nõukogude vägede relvastusse modifikatsioon BMP-1D, millele oli lisatud automaatgranaadiheitja AGS-17 ja 82 mm miinipilduja.
Kuni tänapäevani on valmistatud BMP-1 eri modifikatsioone kogu maailmas rohkem kui 20 000.
Uuem järgmine versioon masinast on BMP-2.
Kasutajad
Tänapäeval on BMP-1 ja selle analoogid säilinud hoolimata oma vananemisest veel mitme riigi relvastuses. Suuremaid kasutajaid on:
BMP-1 Eestis
Taasiseseisvunud Eestis võeti lahkuvalt Vene armeelt Jägala sõjaväelinnakus üle õppeotstarbeline BMP-1, mille kere oli õppe-eesmärgil osaliselt lahti lõigatud. Masin on tänaseks leidnud koha Eesti Vabadusvõitluse Muuseumis Lagedil. 2008. aasta suvel kinkis Soome Laidoneri muuseumile eksponaadiks ühe sõidukorras BMP-1.
Ludwig III (Hessen-Darmstadti suurhertsog)
Ludwig III (9. juuni 1806 Darmstadt – 13. juuni 1877 Seeheim) oli Hesseni suurhertsog 16. juunist 1848 kuni surmani.
Pärast Hessen-Homburgi liini väljasuremist ja Hesseni kuurvürstiriigi (Hessen-Kasseli) annekteerimist Preisimaa poolt muutus Hesseni Suurhertsogiriik (Hessen-Darmstadt) ainsaks säilinud Hesseni riigiks.
Kejsi Tola
pisi|Kejsi Tola Kejsi Tola (sündinud 5. veebruaril 1992 Tiranas) on Albaania laulja ja saate "Albanian Idol 2007" võitja.
Ta esindas Albaaniat 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Moskvas looga "Carry Me in Your Dreams" (albaaniakeelne versioon "Më merr në ëndërr"), mis tuli finaalis 48 punktiga 17. kohale.
Pühapaik
Sõna "püha" kasutatakse mitmes tähenduses, nagu "puutumatu", "õige" või "tõene" (aluslike tõdede puhul).
Pühapaik on puutumatu koht.
Pühapaik võib tähendada kohta, kus inimesed ei tohi viibida, välja arvatud üksikutel juhtudel (näiteks, kui on tegu pühameestega).
Pühapaik võib tähendada kohta, kus toimuvad eriti olulised üritused.
Pühapaik võib tähendada kohta, kus sõja ajal sõjategevust ei toimu (kus on võimalik näiteks varjuda). Klassikaline aadlike aukoodeks muutis selles tähenduses pühapaikadeks ka nende kodud (sõja ajal oli aadlikel võimalik üksteisele puutumatult külla minna—see tuleneb aadlike aukoodeksist, mis lahutab poliitika eraelust ja jätab võimaluse, et omavahel sõjas olevad aadlikud käivad koos jahil, pidutsevad, mängivad malet ja teevad muid asju, mis ei ole seotud nende poliitiliste eesmärkidega).
Pühapaigad laiema kategooriana võib määratleda rahvastele ja kogukondadele erilise vaimse tähendusega paikadena ning need hõlmavad nii peamiselt looduslikke alasid (näiteks metsi) kui ka inimeste rajatud ehitisi ja komplekse (näiteks templeid). Paljud inimeste rajatud pühapaigad asuvad aladel, mille suurt loodusväärtust tunnustavad ka asjaomase usundi järgijad.
Aukoodeks
Aukoodeks on reeglistik, mille abil hinnatakse kellegi ausust tema tegevusalal.
Aadlike aukoodeks oli aadlike üldine käitumisreeglistik, mis määratles piirangud, mida aadlik pidi täitma. Aukoodeksi järgija oli auväärne, samuti perekond, mis oli seda kaua aega täitnud. Aadlik pidi aukoodeksit täitma ka eraelus.
Aadlike aukoodeks käsitles järgmisi valdkondi:
Kuna autunnet peeti paljuski kaasasündinud omaduseks, võis reaalne aus tegutsemine erineda suvalise kirjutatud aukoodeksi sisust, olla sellega vastuolus.
Aukoodeksi eesmärgid:
Aleksander Kunileid
Aleksander Kunileid (kodanikunimega Aleksander Saebelmann; 22. november 1845 Audru vald – 27. juuli 1875 Poltava) oli eesti helilooja. Teda peetakse üheks eesti rahvusliku muusika rajajaks.
Kunileid sündis köstriõpetaja perekonnas. Tema vend oli helilooja Friedrich August Saebelmann.
Muusikahariduse omandas ta Valgas Cimze seminaris, lõpetades kooli 1868. aastal.
Aleksander Kunileid ja tema vend Friedrich August Saebelmann elasid ja töötasid Paistus sealses kihelkonnakoolis eri aegadel õpetajatena. Aleksander Kunileid aastatel 1865- 1868 ning Friedrich August Saebelmann aastatel 1880 -1911 kuni surmani. Paistuselamise aeg oli tema elu kõrgaeg. Tal oli tolle aja kohta erakordselt kõrge palk, millest sai lahedalt ära elada. Koolimaja juures kirikus oli hea orel, ümberringi ärgas ärkamisaegne seltskond. Paistu perioodil uuenesid Kunileiu ja Jakobsoni sõprussuhted, ta tutvus ka Jannseni ja Koidulaga. Kunileid oli andekas koolmeister, kel tärkasid ka hariduse uuendamisega seotud ideed. Ta tegeles Eesti koolielu teoreetiliste küsimustega ja oli üldse erksa suhtumisega ühiskonnaelu probleemidesse. 1867.a. suvel Paistus kirjutas ta oma esimese koorilaulu "Veel pole kadunud kõik" (sõnad Jakobson).
Ta oli üks I üldlaulupeo juhte. Tema "Mu isamaa on minu arm" ja "Sind surmani" olid ainsad Eesti helilooja kirjutatud laulud I üldlaulupeo kavas.
Aastatel 1871–1873 oli Kunileid köster ja kooliõpetaja Peterburis, Gattšinas ja Kolppanas.
1873. aastal sõitis tervise halvenemisel Ukrainasse. Seal töötas köster-organistina Poltava saksa koguduse koolis elu lõpuni.
Suri 1875. aastal enne 30-aastaseks saamist tiisikuse tagajärjel.
Kunileid kirjutas suure osa oma koorilauludest Lydia Koidula ja Carl Robert Jakobsoni tekstidele.
Koorilaulud
Muusikaajaloolase Elmar Arro sõnul sai Kunileid laulude "Sind surmani" ja "Mu isamaa on minu arm" viisi loomiseks innustust Karl Collani 1854. aastal laulukogumikus avaldatud soome rahvalauludest "Kreivin sylissä istunut" ('krahvi süles istunud') ja "Paremp' olla tyttönä" ('parem olla tüdruk').
1952. aasta taliolümpiamängud
1952. aasta taliolümpiamängud olid VI taliolümpiamängud, mis toimusid 14.–25. veebruarini 1952 Norra pealinnas Oslos.
Oslo sai esimese põhjamaa ja esimese pealinnana taliolümpiamängude korraldamise õigused ROK-i 40. istungil Stockholmis 1947. aastal. Teised kandideerinud linnad olid Cortina d'Ampezzo (Itaalia) ja Lake Placid (USA).
Willem Blaeu
Ta õppis taani astronoomi Tycho Brahe (1546–1601) juures astronoomiat ja kartograafiat. Tema esimesed tööd ilmusid Guilielmo (Willem) Janszooni nime all. Et vältida enda seostamist samal perioodil Amsterdamis tegutsenud kartograafi Johannes Janssoniusega (1588–1664), lisas ta 1619. a. lisanime Blaeu ning tema järgnevad tööd kandsid nime '''Willem Jansz. Blaeu'''.
Galerii
pisi|vasakul|Willem Blaeu ja [[Joan Blaeu "Theatrvm Orbis Terrarum", Amsterdam 1645.]]
Warren Beatty
thumb|right|Warren Beatty aastal 2001 Henry Warren Beatty (sündinud 30. märtsil 1937 Richmondis Virginias) on USA filminäitleja, stsenarist, režissöör ja filmiprodutsent. Tema õde on näitleja Shirley MacLaine.
Ta on eelkõige tuntud osatäitmistega filmides "Bonnie ja Clyde" (1967), "Shampoo" (1975), "Heaven Can Wait" (1978), "Reds" (1981) ja "Bugsy" (1991).
Autasud
Nooruses esines Beatty paljudes mitte-Broadway teatrilavastustes ning oli 22-aastaselt kaasa teinud juba umbes 40 lavastuses. Oma ainsa teatrietteaste eest Broadwayl (William Inge'i näidendis "A Loss of Roses") nimetati ta 1960. aastal New Yorgi parima teatrinäitleja auhinna Tony kandidaadiks.
Ludwig II (Hessen-Darmstadt)
Ludwig II (26. detsember 1777 Darmstadt – 16. juuni 1848 Darmstadt) oli Hesseni suurhertsog 6. aprillist 1830 kuni surmani.
Warren Beatty
Autasud
1961. aasta filmiga "Splendor in the Grass" nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks meesdraamanäitleja kategoorias (ei võitnud) ja uustulnuka kategoorias (võitis).
Ludwig II (Hessen-Darmstadt)
Tema tütar Maximiliane Wilhelmine Auguste Sophie Marie (1824 – 1880), õigeusku ristituna Maria Aleksandrovna, oli Venemaa keisri Aleksander II abikaasa ning Aleksander III ema.
Warren Beatty
Autasud
1967. aasta filmiga "Bonnie ja Clyde" nimetati ta Oscari, Kulgloobuse ja BAFTA auhinna kandidaadiks meespeaosatäitja kategoorias ja Oscari kandidaadiks parima filmi kategoorias. Ta ei võitnud neist ühtki.
1975. aasta filmiga "Shampoo" nimetati ta Oscari kandidaadiks parima originaalstsenaariumi kategoorias ja Kuldgloobuse kandidaadiks parima komöödianäitleja kategoorias. Ta ei võitnud kumbagi.
1978. aasta filmiga "Heaven Can Wait" nimetati ta Oscari kandidaadiks parima näitleja, režissööri, filmi ja mugandatud stsenaariumi kategoorias (ei võitnud ühtki), Kuldgloobuse kandidaadiks meesnäitleja kategoorias komöödias (võitis) ning parima ulmefilmi auhinna kategooria Saturn kandidaadiks näitleja, stsenaariumi ja režissööri kategoorias (võitis neist kaks esimest).
1981. aasta filmiga "Reds" nimetati ta Oscari kandidaadiks filmi, režissööri, originaalstsenaariumi ja näitleja kategoorias (võitis režissöörina). Kuldgloobuse kandidaadiks nimetati ta režissööri, stsenaariumi ja draamanäitleja kategoorias (võitis režissöörina). Näitlejana kandideeris ta ka BAFTA auhinnale (ei võitnud).
1991. aasta filmiga "Bugsy" nimetati ta Oscari kandidaadiks näitleja ja filmi kategoorias ning Kuldgloobuse kandidaadiks draamanäitleja kategoorias. Ta ei võitnud neist ühtki.
1998. aasta filmiga "Bulworth" nimetati ta Oscari kandidaadiks originaalstsenaariumi kategoorias ning Kuldgloobuse kandidaadiks stsenaariumi ja näitleja kategoorias. Ta ei võitnud neist ühtki.
Kokku on ta nimetatud Oscari kandidaadiks 14 korda (võitis neist ühe), Kuldgloobuse kandidaadiks 11 korda (võitis neist 3), Saturni kandidaadiks 3 korda (võitis neist 2) ja BAFTA auhinna kandidaadiks 2 korda (ei võitnud neid).
2007. aastal pälvis ta Cecil B. DeMille'i nimelise elutööauhinna.
Lõve jõgi
Lõve jõgi (ka Pahna jõgi) on jõgi Saaremaa lõunaosas. See algab Tõrise külast 2,5 km lõunakagu pool ning suubub Oessaare lahte.
Jõe pikkus on 32 km ja valgala pindala on 160 ruutkilomeetrit.
Jõe kalastik on väga liigivaene: seal elutseb ainult kolm kalaliiki: haug, särg ja luts, kuid jões on palju jõevähki.
Lõve jõel on Uus-Lõve hüdromeetriajaam.
Allirahu
Allirahu nimelisi rahusid on Eestis kaks ja mõlemad asuvad Saare maakonnas Saaremaa vallas:
Gundega Repše
pisi|Gundega Repše Gundega Repše (sündinud 13. jaanuaril 1960 Riias) on läti kirjanik ja kunstiajaloolane.
Ta lõpetas 1985. aastal Läti Kunstiakadeemia kunstiajaloo ja -teooria osakonna.
Tema proosalooming ilmus esmakordselt trükis 1979. aastal.
Tema lühiproosateostele "Septiņi stāsti par mīlu" ("Seitse pala armastusest", 1992), "Šolaiku bestiārijs" ("Nüüdisaegne bestiaarium", 1994), romaanidele "Ēnu apokrifs" ("Varju apokrüüf", 1996), "Sarkans" ("Punane", 1998), "Īkstīte" ("Pöial-Liisi", 2000) ja hiljem ka romaanile "Bāreņu nams" ("Orbude varjupaik", 2008) on "iseloomulik nii eksperimenteerimine mitmesuguste proosavormide ja -žanritega, sügavad teksti peidetud eksistentsiaalsed refleksioonid, kauged rännakud aegruumi avarustesse, tabavalt sotsiaalkriitilised tähelepanekud kui ka äärmiselt lakooniline ja emotsionaalselt pingne jutustamisviis."
Autobiograafilist materjali sisaldavat romaanitsüklit "Smagais Metāls" ("Raskmetall", ühes köites 2012) on peetud moodsa läti kirjanduse üheks olulisemaks teoseks. See koosneb romaanidest "Alvas kliedziens" ("Tinakarjatus", 2002), "Vara rati" ("Vaskvanker", 2006) ja "Dzelzs apvārdošana" ("Raua needmine", 2011).
Repše jutustus "Kui tähtis on olla Ernests" võeti antoloogiasse "Dalkey Arhive Best European Fiction 2013"; see on ilmunud ka eesti keeles kogumikus "Läti jutud: valik 2000. aastate läti lühiproosat" (koostanud ja tõlkinud Livia Viitol; Tallinn: Libri Livoniae, 2018).
Gundega Repše on Läti Kirjanike Liidu ja Läti PEN-klubi liige.
Ta oli ka kirjastuse Dienas Grāmata ajalooromaanide sarja "Meie. Läti, XX sajand" ("Mēs. Latvija, XX gadsimts") mõtte autor.
Andres Raska
Andres Raska (10. aprill 1916 Ruhja – 16. juuni 1942 Kirovi oblast) oli Eesti sportlane ja üliõpilastegelane, jurist.
Õppis 1934–1941 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi esimees.
Kandis 22. juunil 1940 Tartus toimunud rahvusliku meeleavalduse ajal sinimustvalget rinnalinti ja jagas neid teistele. Vahistati 26. juunil Narva-Jõesuus. Hukkus nõukogude vangilaagris.
Ta oli kolmikhüppes kahekordne (1937, 1938) Eesti meister ja Eesti rekordi omanik (1938), 1935–1937 teatejooksu Eesti meister.
Jaan Krossi romaan
Andres Raska on Jaan Krossi romaani "Mesmeri ring" peategelase Indrek Tarma prototüüp. Romaan, mis kannab alapealkirja "romaniseeritud memuaarid nagu kõik memuaarid ja peaaegu iga romaan", ilmus aastal 1995, sai 1996 Virumaa kirjandusauhinna, on taasavaldatud Jaan Krossi "Kogutud teoste" 12. köites (2003) ning on tõlgitud soome (1997) ja hollandi keelde (2000).
Friedrich Adolph von Ditmar
Friedrich Adolph von Ditmar sündis Rootsi kapteni ja Tatruse mõisniku Otto Wilhelm von Ditmari ja Ursula von Dückeri pojana. Ta sündis Tallinnas ning ristiti Tallinna toomkirikus. Tema vaderite seas olid asekuberner Friedrich von Löwen (1654–1744) ja maanõunik Bengt Heinrich von Bistram (1667–1724).
Oli Saarde koguduse vanemeestseisja (ältester Kirchenvorsteher).
Talle kuulusid Kuru ja Põriki mõis. Ta oli ka Jäärja mõisa rentnik.
Perekond
Friedrich Adolph von Ditmar abiellus 3. jaanuaril 1766 Keilas Anna Martha von Haffsteiniga (1748–1802), kes oli Keila mõisniku major Otto Ernst von Haffstein tütar. Abielust sündisid:
Saimaa
pisi|Laine murdub [[Joutsenos randa]]
Saimaa järv on väga liigestatud kaldajoonega, saarterohke ja koosneb erinevatest, omavahel kitsaste väinadega ühendatud osadest. Seetõttu tajutakse neid osi eraldi järvedena ja kogu järve kutsutakse Saimaa järvistuks. Ka elustik, vee omadused ja jääolud on järve eri osades erinevad. Ühesugune veetase kogu järve lõikes näitab siiski, et tegemist on ühe järvega. Nimetust "Saimaa" kasutatakse vaheldumisi kogu järvistu kohta (soome keeles Iso-Saimaa või Suur-Saimaa), järvistu lõunapoolse osa kohta (Etelä-Saimaa) või ka kogu piirkonna kohta üldiselt.
Kogu Saimaa järve pindala on umbes 4300 km². See on Soome suurim ja Euroopa suuruselt neljas järv. Selle keskmine osa moodustab kitsamas mõttes Saimaa või Lõuna-Saimaa järve, mille pindala on 1147 km². Kogu järvistus on 13710 saart.
Saimaa keskmine sügavus on 17 m ja suurim 86 m. Seetõttu on järve maht 36 km³, mis on mõnevõrra väiksem kui Päijänne järvistus. Saimaa keskmine veetase on 75,7 m üle merepinna. Saimaa ja selles olevate saarte kaldajoone summaarseks pikkuseks hinnatakse vähemalt 14 850 km.
Järve kaldad on paljudes kohtades kaljused. Saimaa piirkonna aluskivimid on 1,6 – 1,9 miljardit aastat vanad gneissid, graniidid ja rabakivi. Kõige pealmise korra moodustavad kuni 20 000 aastat vanad kvaternaari setted. Piirkonnas on rändrahne, kaljusse uuristunud neeluauke ja eri ajastutest pärit paljandeid. Keerulise, huvitava ja hästi jälgitava geoloogia tõttu sai Saimaa 2021. aastal UNESCO geopargi staatuse.
Saimaa ääres asuvad Imatra, Lappeenranta, Puumala, Savonlinna, Mikkeli, Varkaus, Joensuu ja Kitee. Järvistu on aktiivses kasutuses puhkusepiirkonnana, kalapüügiks ja matkamiseks.
Äravool
Saimaa järvest voolab välja Vuoksi jõgi, mis suubub Laadoga järve.
1850 avati Saimaa kanal, mis ühendab Saimaad Läänemerega. Kanal on 42,9 km pikk ja see jõuab merre Venemaal Viiburi juures. Ligi pool, täpsemalt merepoolsed 19,6 km kanalist kuulub tänapäeval Venemaale. Kanal on laevatatav ja tal on 8 lüüsi. 1991 avati Saimaa kanal ka turistidele.
Jääkate
Jääkate püsib detsembrist maini.
Veeliiklus
Kanaleid kasutati varem põhiliselt puidu ja muude kaupade veoks, sealhulgas palgiparvetuseks. Tänapäevalgi käib Saimaa kanalil elav kaubavedu, aga suurema osa kanalitel sõitjatest moodustavad paadituristid ja -matkajad ning kruiisituristid.
Allirahu (Kõiguste)
Allirahu (ka Kõiguste-Allirahu, Aliserahu, Väike-Allirahu) on rahu Saare maakonnas Saaremaa vallas Siiksaare poolsaarest 4,3 kilomeetrit idas. Saare pindala on 0,3 hektarit ja rannajoone pikkus 458 meetrit.
Saimaa
Veeliiklus
Järvistut põhjast lõunasse läbiv veetee Joensuust Imatrani on 240 km pikk.
Allirahu (Kõiguste)
Saar on kaarja kujuga, liivane ja kivine.
Saimaa
Loomastik
Saimaa järves elavad endeemsed saimaa lõhed ja mageveega kohastunud saimaa hülged (Phoca hispida saimensis), kes on ohustatud.
Vaatamisväärsused
Haukivesi järve saartel paikneb Linnansaari rahvuspark.
Allirahu (Kõiguste)
Saarel asub Kõiguste-Allirahu tulepaak.
See kadunud tee
"See kadunud tee" on 1990. aastal valminud Eesti mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb August Mälgu teostel, kuid tegevus on toodud kaasaega.
101 dalmaatslast
"101 dalmaatslast" on 1961. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb Dodie Smithi lasteraamatul "Sada dalmaatsia koera ja veel üks".
Film sai Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia parima joonisfilmi auhinna.
Frank Tate
Frank Tate (sündinud 27. augustil 1964 Detroitis Michiganis) on USA endine poksija.
Elukutselisena
Ta poksis detsembrist 1984 kuni oktoobrini 1998 elukutselisena ning pidas kokku 46 kohtumist, millest võitis 41 (neist 24 nokaudiga) ja kaotas 5 (neist 2 nokaudiga) kohtumist.
Luiz Henrique Mandetta
pisi|Luiz Henrique Mandetta (2019) Luiz Henrique Mandetta (sündinud 30. novembril 1964 Campo Grandes) on Brasiilia arst-ortopeed ja poliitik. Ta oli 1. jaanuarist 2019 kuni 16. aprillini 2020 Brasiilia tervishoiuminister.
Ta lõpetas Rio de Janeiros oleva Gama Filho Ülikooli arstina, seejärel spetsialiseerus ta ortopeediale Mato Grosso do Suli Föderaalülikoolis.
Aastal 2010 valiti ta Brasiilia parlamendi alamkotta.
Mandetta on 2020. aastal saanud laialdast tähelepanu seoses sellega, et ta käsitles Brasiilias koroonapandeemiat 2019–2020. Terviseminister on president Bolsonaroga mitmel korral vaielnud; Kui Mandetta on COVID-19 leviku tõkestamiseks kaitsnud sotsiaalseid distantseerimismeetmeid, siis Bolsonaro on selliste meetmete vastane ja kritiseerinud osariikide kubernere, kes rakendasid oma osariikides distantseerimismeetmeid
Mandetta teatas 16. aprillil 2020, et Jair Bolsonaro vallandas ta töölt. Mandetta järeltulijaks tervishoiuministrina sai onkoloog Nelson Teich.
Isiklikku
Mandetta on vabamüürlane.
Aenga laht
Aenga laht (ka Aeng) on rannikujärv Saare maakonnas Saaremaa vallas Siiksaare külas.
Järve pindala on 16,7 ha, suurim sügavus 0,5 m (2010).
Järves on kaks saart kogupindalaga 0,25 ha.
Aenga lahe ökosüsteemi iseloomustab ühendus merega, väike veemaht ja väga väike sügavus. Elustiku koosseis, isendite arvukused, kogused ja ökoloogiline seisund on üsna ebastabiilsed ja tundlikud mõjutustele.
2010. aasta suvel läbi viidud uuringute alusel oli Aenga lahe mikrovetikate biomass ülisuur ja klorofüll-a tase ülikõrge, mille järgi hinnati lahe seisund halvaks või väga halvaks.
Setete hulka kuuluvad rohekashall muda, savikas muda ja savi. Mudakihi all võib olla lubjakivine põhi, kruus, liiv või aleuriit.
Taimestik
Aenga lahe kaldaveetaimestikus kasvab valdavalt harilik pilliroog koos meri-mugulkõrkja ja hariliku kukesabaga. Üksikute kogumikena on levinud ka liht-randpung (II kategooria kaitsealune taimeliik) ja rannikas.
Vees levinud taimestiku hulgas on ülekaalus mändvetikad (Chara spp.) koos kamm-penikeele ja vahelmise näkirohuga (II kaitsekategooria), kattes praktiliselt kogu järve põhja. Vahelmine näkirohi esineb hajusalt kogu järves, kuid üldjuhul siiski kaldaveetaimede vööndi servas, kus muu veesisene taimestik puudub.
Kalad
Aenga lahes on (2010. aasta seisuga) levinud hõbekoger, koger, ogalik, roosärg ja viidikas. Neist arvukaim on ogalik.
Chargiertenconvent
Chargiertenconvent (Ch!C!) oli Tartu korporatsioonide eestseisuste esinduskogu, mille kätte oli 19. sajandil koondunud võim üliõpilaskonna üle.
Ch!C! kehtestas ja täiendas üliõpilaskonna põhiseadust, üldkommaani ja üliõpilaskonna asutused (buršikohus, aukohus ja mitmesugused komisjonid).
Chargiertenconventi ajalugu ulatub 1827. aastasse, mil Landsmannschaft ' id Fraternitas Rigensis, Estonia ja Livonia sõlmisid kartell-lepingu, millega 1832 ühines ka Curonia. Salajane üldkommaan pärinebki 1832. aastast. 1841. aastal loodi aukohus (Ehrengericht), kuhu iga liige sai valida kolm aukohtunikku.
1847 loodi metsikute üliõpilaste ettepanekul Chargiertenconventi asemele Repräsentantenconvent, kus olid esindatud kõikide üliõpilaste huvid. Siiski olid Landsmannschaft ' id hääletamisel ühtsemad ja kui Repräsentantenconventist olid välja astunud kõik metsikutest liikmed ja Ruthenia sektsioon, taastasid allesjäänud Landsmannschaft ' id Chargiertenconventi. Pärast taasasutamist tuli Landsmannschaft ' i asemel kasutusele termin "korporatsioon". Ühtlasi muudeti lihtsamaks korporatsioonide asutamise korda kui edaspidi piisas 2/3 liikmeskorporatsioonide nõusolekust. 1850. aastal võetigi korporatsioonid Baltica ja Ruthenia Chargiertenconventi liikmeteks. Neist esimese tegevus sundlõpetati 1856 ja teine läks protestiks üldkommaani sätete vastu 1857. aastal ise laiali. 1857 võeti liikmeks korporatsioon Fraternitas Academica Dorpatensis, mis saadeti samuti juba 1861. aastal laiali. 1862. aastal oli Chargiertenconvent sunnitud vastu võtma metsikute üliõpilaste ühenduse Sektsioonid, mis taotles Chargiertenconventi laialiminekut ja Repräsentantenconventi taastamist. Selle taotluse peale saadeti Sektsioonid 23. oktoobril 1864 laiali. Pärast mitmeaastast venitamist võeti 1865 liikmeks korporatsioon Arminia, mis saadeti samuti järgmisel aastal laiali. 5. novembril 1873 võeti olude sunnil liikmeks Metsikute Ühendus (Wildenverband). 6. novembril 1874 saadeti ka see ühendus pärast uute taotluste esitamist laiali. Venestusperioodil eemaldati üldkommaanist sakslust rõhutav osa ning lubati ka mittesakslastel korporatsioone asutada. 1879 võeti kohe pärast asutamist vastu viies pikaajaline liige korporatsioon Neobaltia. 1881 kuni laialisaatmiseni 1891 ning taas 1918. aastast alates oli Chargiertenconventi liige korporatsioon Fraternitas Academica. 1882 võeti teise mittesaksa korporatsioonina liikmeks korporatsioon Lettonia, kes astus 1905. aastal Chargiertenconventist välja. 1884. aastal võeti liikmeks korporatsioon Tarbatonia, kes küll 1887. aastal laiali saadeti. 1890. aastal andis Chargiertenconvent nõusoleku eesti korporatsiooni Fraternitas Viliensise asutamiseks, kuid Riia õpperingkonna kuraator lükkas otsuse tagasi põhjusel, et korporatsioone oli juba piisavalt ja eestlastel oli võimalus liituda teiste korporatsioonidega. 1932. aastal võeti liikmeks korporatsioon Baltonia.
1984. aasta taliolümpiamängud
Sarajevo kinnitati olümpialinnaks ROK-i 80. istungjärgul Ateenas 18. mail 1978. Ülejäänud kandideerijad olid Göteborg (Rootsi) ja Sapporo (Jaapan). Esimeses hääletusvoorus sai Sapporo 33, Sarajevo 31 ja Göteborg 10 häält, teises voorus Sarajevo 39 ja Sapporo 35 häält.
Olümpiamängudel osales 49 riiki ja 1274 sportlast, nende seas 274 naist. Esimest korda osalesid taliolümpial Costa Rica, Egiptus, Monaco, Briti Neitsisaared, Puerto Rico ja Senegal. Suurim esindus oli USA-l (126 sportlast). Ühe sportlasega osalesid Mehhiko, Briti Neitsisaared, Puerto Rico ja Senegal.
Kavas oli 8 spordiala. Välja jagati 39 komplekti medaleid. Uue alana oli kavas naiste 20 km distants murdmaasuusatamises.
Võistluspaigad
Sportlaste olümpiakülad asusid Mojmilos (Sarajevo) ja Igmanis (Veliko Polje) ning ajakirjanike olümpiaküla Dobrinjas (Sarajevo).
Olümpiamängude avatseremoonia
Olümpiamängude organiseerimiskomitee esimees oli Branko Mikulić. Olümpiamängud avas Jugoslaavia president Mika Špiljak. Olümpiatule tõi staadionile suusataja Ivo Čermak. Olümpiatule süütas iluuisutaja Sandra Dubravčić. Olümpiavande andis mäesuusataja Bojan Križaj. Kohtunikuvande andis suusatamiskohtunik Dragan Petrović.
Mitteametlik paremusjärjestus
*Meeste kiirlaskumises läksid 5.–6. koht jagamisele. **Naiste kiirlaskumises läksid 6.–7. koht jagamisele.
Harald Haberman
Harald Haberman (19. detsember 1904 – 16. detsember 1986) oli eesti zooloog, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1946).
Elukäik
Harald Haberman lõpetas 1932. aastal bioloogina Tartu ülikooli, oli 1932–1939 Tartu Ülikooli zooloogiainstituudi assistent, 1939. aastast vanemassistent. 1944–1948 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli õppeprorektor ning üldbioloogia ja darvinismi kateedri juhataja. 1951 kaitses bioloogiadoktori väitekirja, 1955 sai professori kutse.
1946. aastal kinnitati Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrestopdentliikmeks, 1954 akadeemikuks. 1957–1964 oli Bioloogia- ja Meditsiiniteaduste Osakonna akadeemik-sekretär. 1960–1984 „Eesti NSV Teaduste Akadeemia Toimetised. Bioloogia” toimetuskolleegiumi liige.
Teadustegevus
Habermani põhiuurimisvaldkond oli aastatel 1929–1939 seotud hüdrobioloogiaga. mageveeselgrootute liigiline koosseis, levik ja ökoloogia. Hilisematel aastatel lisandusid mardikaliste liigiline koosseis ning loodusteaduste filosoofilised küsimused. Haberman on Eesti entomoloogiakoolkonna rajaja, putukate sünökoloogilisfaunistilise uurimise algataja ja zoogeograafilise analüüsi käsitluse looja. Ta oli viljakas loodusteaduste populariseerija
Poliitiline tegevus
Haberman oli Eestimaa Kommunistliku Partei (EKP) liige alates 1939. aastast. 1940. aasta juunist augustini oli ta Johannes Varese valitsuse siseministri abi ja sisekaitseülem.
Ludwig Hermann Alexander Chlodwig
Ludwig abiellus 17. novembril 1937 Londonis Margaret Campbell Geddesiga. Eelmisel päeval oli teel pulma lennuõnnetusel hukkunud Ludwigi vanem vend Georg Donatus koos oma perekonnaga.
Ludwigi surmaga lõppes Hessen-Darmstadti liin ja Hesseni perekonna esindamine läks varasema kokkuleppe järgi perekonna Kasseli liinile.
Syrianska FC
Syrianska FC on Rootsi jalgpalliklubi, mis tegutseb Södertäljes ja mängib riigi tugevuselt teises liigas Superettan. 2011–2013 mängis riigi kõrgliigas Allsvenskan.
Klubi asutasid 1977. aastal süürlastest immigrandid.
Rääguoja
Rääguoja on 2,5 km pikkune oja, mis voolab Saare maakonnas Saaremaa vallas. Oja suubub Lõve jõkke 5,1 km kaugusel selle suudmest.
Pavia
Pavia on linn Itaalias Lombardia maakonnas, Pavia provintsi halduskeskus. Pavia asub 35 km Milanost lõunas, Ticino jõe ääres. Paviast kagus ühineb Ticino jõgi Po jõega. Milanoga ühendab Paviat Naviglio kanal.
Ajalugu
Vana-Rooma ajal oli Pavia nimi Ticinum (Ticino jõe järgi).
Pavia oli aastast 572 langobardide pealinn. Aastal 774 vallutas linna Karl Suur.
Pavia San Michele kirikus said kuulsa Lombardia raudse krooni pähe 9.–12. sajandi Itaalia kuningad. Seal krooniti ka Karl Suur (langobardide kuningaks; 774) ja Friedrich Barbarossa (1155). Oma tähtsuse säilitas Pavia ka siis, kui 1359 sai pealinnaks Milano.
Aastal 1359 läks ta Viscontide võimu alla.
Pavia lahingus (1525) lõi Saksa-Rooma keisri Karl V armee Prantsusmaa kuninga François I väge. François I langes vangi ja pidi Madridi rahu põhjal (1526) oma Itaalia-valdustest loobuma.
Aastast 1540 kuulus Pavia Hispaaniale, aastast 1714 Austriale ja aastast 1859 Piemontele.
Arhitektuurimälestised
pisi|Ponte Coperto pisi|Pavia tornid
Pavia tornid
Keskaegset Paviat tunti kui "saja torni linna". Mõned neist tornidest on siiani vanas linnasüdames säilinud; üks uhkeimaid neist, Torre Civica, kukkus 1989. aastal ootamatult kokku.
Kultuur
Pavias on sündinud esimene Canterbury peapiiskop Lanfranc (1005).
Köök
Pavia köögi tuntuimad road on zuppa pavese ja Certosa di Pavia munkade looming risotto alla certosina. Pavias nagu kogu Lombardias eelistatakse riisitoite pastale.
Marko Pomerants
Marko Pomerants (sündinud 24. septembril 1964 Tamsalus) on Eesti poliitik ja riigitegelane.
2003–2005 oli Pomerants Eesti sotsiaalminister, 2009–2011 siseminister ja 2015–2017 keskkonnaminister.