cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Satsu
Satsu on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas. 2009. aasta 1. jaanuari seisuga oli Satsu külas 10 elanikku.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Sonda valda.
14. aprill
14. aprill on Gregoriuse kalendri 104. (liigaastal 105.) päev. Juliuse kalendri järgi 1. aprill (1901–2099).
AE Lárisa 1964
AE Lárisa 1964 (ametlikult Αθλητική Ένωση Λάρισας 1964 ehk Athlitiki Enosi Lárisas 1964) on 1964 asutatud Kreeka jalgpalliklubi, mille kodulinn on Lárisa ja -väljak AEL FC Arena.
Tulnud korra Kreeka meistriks (1988) ja kahel korral karikavõitjaks (1985, 2007).
Ly Lasner
Ly Lasner (sünninimi Elise Lasner; alates 1925. aastast Ly Moor; 10. november 1901 Tallinn – 14. veebruar 1967 Tallinn) oli eesti näitleja.
Ly Lasner lõpetas Tallinna 1. tütarlastegümnaasiumi ja 1924 Draamastuudio teatrikooli I lennu. Ta oli Draamastuudio silmapaistvamaid näitlejaid.
Töötas pärast lõpetamist Draamastuudio teatris ja hiljem kuni 1948. aastani Draamateatris.
Ilmaste
Ilmaste on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas. 2009. aasta 1. jaanuari seisuga oli Ilmaste külas 4 elanikku.
Henry Kissinger
Henry Alfred Kissinger (õieti Heinz Alfred Kissinger; sündinud 27. mail 1923 Fürthis Saksamaal) on Saksamaa juudi päritolu endine Ameerika Ühendriikide diplomaat ja poliitik, Nobeli rahuauhinna laureaat (1973). Aastatel 1973–1977 oli ta Ameerika Ühendriikide riigisekretär. Pooldas pingelõdvendust (détente) Nõukogude Liiduga, samas mängis ka juhtrolli suhete taastamisel Hiina RV-ga ja arengut USA-Hiina strateegilise partnerluse suunas (mis tugines kummagi poole ühisele huvile: piirata NSV Liidu mõju maailmas).
1994. aastal ilmus tema raamat "Diplomaatia", ulatuslik ülevaade diplomaatia ajaloost. Kissinger lähtub rahvusvaheliste suhete realistlikust koolkonnast, keskendudes mõistete 'riiklik huvi' ja 'reaalpoliitika' arengule. Raamat on muutunud valdkonna standardteoseks.
H. Kissinger oli pool sajandit USA kõige mõjukam välispoliitik. Suurte riikide regionaalpoliitika vaate esindajana jagab ta maailma tugevamate mõjusfäärideks.
Uljaste (Lüganuse)
Uljaste (18. sajandi kaartidel Uljast) on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas.
Ilmaste
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Sonda valda.
Uljaste (Lüganuse)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Sonda valda.
Küla juures on Uljaste järv ja Uljaste oos.
Ajalugu
Küla on esmamainitud 1468. aastal Taani hindamisraamatus.
18. sajandi kaartide järgi on külas olnud kõrts.
Küla on kuulunud Viru-Nigula kihelkonda.
Tänapäev
Maakonna piir eraldab Ida-Viru maakonna Uljaste küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas paiknevast Uljaste külast.
Uljastes ja selle ümbruses on mitmeid huvitavaid vaatamisväärsusi.
Almost Here
"Almost Here" on The Academy Is'i... esimene täispikk stuudioalbum, mis anti välja 8. veebruaril 2005.
Lood
(Kõik meloodiad peale "Down and Outi", mille kirjutas William Beckett üksinda, on Mike Cardeni ja William Becketti kirjutatud. Kõik laulusõnad on kirjutanud William Beckett.)
Luke Pritchard
Ta on briti popansambli The Kooks laulja ja kitarrist.
The Kooks
The Kooks on Inglismaalt Brightonist pärit indie rock ' i bänd. Bändis on Luke Pritchard (kitarr ja laul), Hugh Harris (soolokitarr), Alexis Nunez (trummid) ja Peter Denton (basskitarr ja taustalaul).
Neilt on ilmunud neli albumit: "Inside In/Inside Out" (aastal 2006), "Konk" (2008), "Junk of the Heart" (2011) ja "Listen" (2014).
Teleoloogia
Teleoloogia on filosoofiline õpetus eesmärgipärasusest.
Teleoloogia kasutab olulise mõistena Aristotelese lõpp-põhjuse (causa finalis) mõistet.
Diana, Walesi printsess
pisi|Diana ja Charles koos USA presidendi [[Ronald Reagani ja esimese leedi Nancy Reaganiga]] Leedi Diana Frances Spencer (Diana Frances Mountbatten-Windsor; 1. juuli 1961 – 31. august 1997) oli Walesi printsi Charlesi esimene abikaasa. Alates abiellumisest 1981. aastal kuni lahutuseni aastal 1996 oli tema tiitel koos kõnetlusvormeliga Tema Kuninglik Kõrgus Walesi printsess. Pärast lahutust sai ta kuninganna Elizabeth II korraldusel nime "Diana, Walesi printsess", mis antakse tavaliselt peeride eksabikaasadele.
Dianat kutsuti tihti printsess Dianaks, ehkki ta ei olnud printsess sünni poolest, vaid sai selle tiitli abielu kaudu.
Abielu prints Charlesiga oli skandaalimaiguline. 1990. aastatel kajastati meedias palju nende eraelu: printsessi kibedaid süüdistusi abielurikkumistest, emotsionaalsest stressist ja vaimsest vägivallast.
Lapsepõlv ja kooliiga
Dianal olid vanemad õed Sarah (1955) ja Jane (1964) ning noorem vend Charles (1964). Poolteist aastat enne Dianat sündinud vend John suri vastsündinuna.
Tippecanoe needus
pisi|President William Henry Harrison Tippecanoe' needus on väidetav needus, mille kohaselt iga kahekümne aasta järel valitud Ameerika Ühendriikide president sureb ametis olles.
Väidetavasti needis Tecumseh' vend Tenskwatawa pärast Tippecanoe lahingut 1811. aastal ära tulevase presidendi, tolleaegse Indiana territooriumi kuberneri, William Henry Harrisoni ja tema ametijärglased. Needus sai laiemalt teatavaks 1931. aastal, olles selleks ajaks toiminud viis korda.
Diana, Walesi printsess
Lapsepõlv ja kooliiga
Oma vanemate kurikuulsa lahutuse ajal 1969. aastal nõudis Diana ema abielurikkumise tõttu laste hooldusõigust endale, kuid naise ema tunnistuse järel sai selle siiski mees. Diana oli siis 8-aastane.
Tippecanoe needus
Surnud presidentidest oli William Henry Harrison kõige lühemat (31 päeva) ja Franklin Delano Roosevelt kõige pikemat (4422 päeva; kolm täit ja üks osaline ametiaeg, kokku 12 aastat) aega üldse ametis olnud president.
Needusega on seostatud järgmiste presidentide surma:
Diana, Walesi printsess
Lapsepõlv ja kooliiga
1975. aastal, kui suri Diana vanaisa, sai tema isast 8. krahv Spencer ja Dianast leedi Diana Spencer. 1977. aastal abiellus tema isa Dartmouthi krahvinna Rainega, kes oli Barbara Cartlandi tütar ja kellel oli endal juba neli last.
Diana õppis Riddlesworth Hallis Norfolkis ja hiljem Kentis West Heath Girls' Schoolis, kus teda peeti akadeemiliselt alla arvestuse õpilaseks, kuna ta kukkus läbi kõigil oma 0-taseme eksamitel. 1977. aastal lahkus ta koolist ja jätkas õpinguid Šveitsis internaatkoolis, kus kõrgseltskonna neidudele õpetati käsitööd ja kodumajandust. Diana oli andekas laulja ja sportlane ning kuuldavasti tahtis saada baleriiniks.
Perekond ja abielu
Spencerid, Diana perekond, olid kuningakojale aastakümneid lähedal seisnud. Diana emapoolne vanaema Ruth, leedi Fermoy, oli Charlesi vanaema kauaaegne sõber.
Väidetavalt aitas printsi endine pruut Camilla Parker Bowles (1947), kes oli 1973. aastal abiellunud Andrew Parker Bowlesiga, tal Diana tulevaseks mõrsjaks välja valida, kui viimane 19-aastase neiuna lasteaiakasvatajana töötas. Printsi vanaonu oli Camilla ebasobivaks kuulutanud, kuna ta oli printsist vanem (16 kuud), tal puudus aristokraatlik taust ja tal oli varasemaid seksuaalkogemusi.
Diana ja Charles kohtusid esimest korda 1977. aastal, kui Spencerite pool toimus printsi auks pidu. Tol ajal suhtles prints Diana vanema õe Sarah'ga. 1978. aastal kutsuti Charlesi 30. sünnipäevale nii Sarah kui ka Diana.
Printsil ja printsessil sündisid pojad William (1982) ja Harry (1984).
1980. aastate keskel nende abielu lagunes. Nende sõbrad vahendasid meediale infot nii printsi kui ka printsessi kohta, kes süüdistasid lahutuses teineteist. Charlesil oli suhe Camilla Parker Bowlesiga, Dianal James Hewittiga. Hiljem ühes teleintervjuus printsess ka kinnitas suhet Hewittiga. Pärast lahkuminekut oli ta väidetavalt seotud abielumehest kunstiärimehe Oliver Hoare'i ja ragbimängija Will Carlingiga. Avalikkuse ees käis ta kohtamas südamekirurg Hasnat Khaniga, enne kui astus suhtesse Dodi Fayediga.
Prints ja printsess läksid lahku 1992. aastal, nende lahutus lõppes 28. augustil 1996. Diana kaotas Walesi printsessi tiitli ja kõnetlusvormeli Teie Kuninglik Kõrgus, edaspidi nimetati teda tiitliga Diana, Walesi printsess. Siiski jäi ta kuningakoja liikmeks, kuna oli troonipärilusjärjestuses teise ja kolmanda isiku ema.
Heategevus
1980. aastate keskpaigast kuni elu lõpuni tegeles printsess heategevusega, juhtides avalikkuse tähelepanu maamiinide kasutamisele ja AIDS-i levikule.
AIDS
1987. aasta aprillis sai Walesi printsessist esimene kuninglikust soost isik, kes puudutas HI-viirusega nakatunud inimest ja jäi seda tehes avalikkuse ette. Naise osakaalu AIDS-i probleemi teadvustamises võttis kokku Ameerika Ühendriikide president Bill Clinton oma 2001. aasta kõnes, kui pidas loengut Diana töö kohta AIDS-i alal. Ta ütles:
Tippecanoe needus
Zachary Taylor, kes valiti 1848. aastal ja suri ametis olles 1850. aastal, ei kuulu nende hulka, kuna jääb 20-aastasest tsüklist välja.
Lisaks on kaks Ameerika Ühendriikide presidendi valimistel kaotanud kandidaati (Stephen A. Douglas 1860. aasta valimistel ja Wendell Willkie 1940. aasta valimistel) surnud nelja aasta jooksul pärast valimisi (vastavalt 1861 ja 1944), mis tähendab, et valituks osutudes oleksid ka nemad surnud ametis olles.
Abraham Lincoln ja Franklin Delano Roosevelt olid pärast kriitilisel aastal valimist ametis terve ametiaja ja surid tagasi valituna alles järgmise ametiaja alguses. Ronald Reagan (valitud 1980) ja George W. Bush (valitud 2000) ei surnud oma ametiajal, neist Bush on tänaseni elus.
William Henry Harrison oli kuni 1981. aastani vanim (68 aastat) ametisse astunud Ameerika Ühendriikide president; kuna sel aastal ametisse astunud Ronald Reagan oli temast vanem (69), arvatakse, et Reagan murdis selle rekordi ületamisega ka needuse. Pärast seda pole needus enam toiminud.
Diana, Walesi printsess
AIDS
Printsess tegi ka ootamatuid külaskäike, et näidata lahkust parandamatult haigete vastu. Õdede jutu kohaselt ilmus ta ette teatamata, näiteks Mildmay haiglasse Londonis, rangete juhistega, et sellest visiidist ei tohi meediale midagi teada anda.
Maamiinid
Tõenäoliselt oli tema enim kajastatud heategevuslik ettevõtmine visiit Angolasse 1997. aasta jaanuaris, kui ta Punase Risti vabatahtlikuna külastas maamiinide ohvreid haiglates, tutvustas maamiinidest vabanemise projekte ja külastas loenguid, kus räägiti miiniohust.
Fotosid Dianast, kes kuulivestis ja jakis mööda miinivälja liigub, avaldati üle kogu maailma. Sama aasta augustis külastas printsess samal eesmärgil ka Bosniat. Tema huvi maamiinide vastu oli suunatud nende kahjutegurile ja tekitatud vigastustele veel kaua aega pärast konfliktide lõppemist.
1997. aasta detsembris, pärast tema surma sõlmiti Ottawa leping, millele kirjutasid alla Suurbritannia ja teised riigid. Printsess Dianal oli selle lepingu sõlmimise juures suur roll. 1998. aasta maamiinide seaduse teisel lugemisel Ühendkuningriigis avaldas Robin Cook Diana tööle kiitust: "Kõik liikmed teavad Walesi printsessi Diana panusest teadlikkuse suurendamisse maamiinide ja nende põhjustatud kannatuste osas. Parim viis tema tööd mälestada ja selle vastu tänulikkust näidata on see seadus vastu võtta ja pürgida ülemaailmse maamiinide keelustamise poole."
Surm
left|thumb|Printsess Diana mälestusteekond right|thumb|Flame of Liberty, mis asub Diana surmapaigas Pariisi tunneli sissesõidul 31. augustil 1997 sattus 36-aastane Diana koos sõbra ja armastatu Dodi Fayediga autoõnnetusse Pont de l'Alma tunnelis Pariisis. Õnnetuses hukkusid printsess, Dodi Fayed, nende autojuht Henry Paul; ainus ellujääja oli Dodi ihukaitsja Trevor Rees-Jones. Ehkki surm on kuulutatud õnnetusjuhtumiks, on selle kohta siiani käibel palju vandenõuteooriaid. Õnnetuse korraldamises kahtlustatakse ka kuningakoda.
14. detsembril 2006 teatas Briti politsei, et Diana ei olnud atentaadi ohver, vaid hukkus autoõnnetuses.
Tord Gustavsen
pisi|Sheldon Levy foto Tord Gustavsen (sündinud 5. oktoober 1970 Oslos) on norra džässpianist.
Hugh Harris
thumb|right|Hugh Harris Hugh Harris (sündinud 19. juulil 1987) on Briti popansambli The Kooks kitarrist.
Tord Gustavsen
Ta on väga huvitatud psühholoogiast ning on kirjutanud pikka aega uurimistööd Helm Stierlini ja Anne-Lise Løvlie Schibbye psühholoogilise dialektilise teooria kohta.
Tiina Peil
Tiina Peil (kuni 1987 Tiina Tarand; sündinud 17. aprillil 1967 Tallinnas) on eesti geograaf.
Ta kaitses 1999. aastal Stockholmi Ülikooli inimgeograafia õppetoolis oma väitekirja "Islescapes. Estonian small islands and islanders through three centuries" ("Saarte maastikud. Eesti väikesaared ja saarlased kolme sajandi vältel") ja sai doktorikraadi. Ta töötab Tallinna Ülikoolis vanemteadurina.
Teadustöö
Ta eriala on ajalooline geograafia. Ta on uurinud ja kirjeldanud pärandkultuuri Eesti väikesaartel.
Råde vald
Valla keskus on Karlshus. Neli suuremat asulat vallas on Karlshus, Saltnes, Missingmyr ja Slangsvold.
2019. aastani kuulus vald Østfoldi maakonda.
Paul Garred
Paul James Garred (sündinud 23. mail 1985) on Suurbritannia popansambli The Kooks endine trummar.
Paul Garred
Vardø
Vardø  (saami Várggát) on linn Norras Troms og Finnmargi maakonnas, Vardø valla keskus. Asub Vardøya saarel. Vardø on Norra idapoolseim linn.
Vardø sai linnaõigused 1789. aastal.
Madis Leivits
Madis Leivits (sündinud 16. augustil 1985) on Eesti Maaülikooli loomaarst.
Vardø
Vardøs peatuvad Hurtigruteni laevad.
Vardø Svartnesi lennujaam asub mandril.
Madis Leivits
Ta tegeleb vigastatud metsloomade abistamisega ning metsloomade tervist ohustavate haiguste ja keskkonnamürkide uurimise ja problemaatika tõstatamisega ühiskonnas.
Ta on lõpetanud 2004. aastal Kilingi-Nõmme Gümnaasiumi ja 2012. aastal Eesti Maaülikooli veterinaarina.
Ta on Eesti Loomaarstide Ühingu liige ja 2021. aastast ka selle president. Lisaks on ta Wildlife Disease Association ja Eesti Toksikoloogia Seltsi liige.
Johann Muischneek
Johann Muischneek (harvem kasutatud lätikeelset nimekuju Jānis Muižnieks, 21. oktoober 1883 Rauna kihelkond – 25. veebruar 1918 Tallinn) oli läti päritolu tallinlane, kes sai postuumselt tuntuks kui esimene Eesti Vabariigi eest langenu. Muischneek suri Tallinnas Suure Rannavärava ümbruses Eesti omakaitsesalga ja Vene sõjaväe madruste vahel toimunud tulevahetuse (nn Elektrijaama lahing) käigus saadud vigastustesse.
Hiljem on täpsustatud, et esimeseks Eesti eest langenuks oli siiski Võrus hukkunud kohalik omakaitselane Hans Kulli.
Elulugu
Johann Muischneek sündis Läti alal Rauna kihelkonnas Liivimaal. Ta oli talusulase Peter Muischneeki (ka Pēteris Muižnieks) ja tolle naise Liene (sünninimega Bebris või Bebrs) esimene laps. Sünnimeetrikasse kanti ta Jahn Muischneeki nime all. Muischneeki vanemad said hiljem taluomanikeks, mille järel sündisid ka tema kaks venda ja viis õde. Muischneeki lapsepõlve ja varase nooruse kohta andmed puuduvad.
Muischneeki ristiisa oli tema isa vend, kes kandis samuti Johann Muischneeki (ka Jānis Muižnieks) nime. Viimane saabus 1885. aastal Tallinnasse, kus sai aja jooksul tuntud veinikaupmeheks. 1883. aastal sündinud Johann Muischneek kolis samuti Tallinnasse arvatavasti millalgi 20. sajandi alguses ja asus tööle oma ristiisa äris. Ehkki Muischneeki on kohati peetud sõjaväelaseks, ei ole selle kohta mingeid andmeid ning ka surmatunnistusel on tema ametina kirjas äriteenija.
Eellugu
Pärast Eesti Maanõukogu 15. novembril 1917 tehtud otsust kuulutada ennast kõrgema võimu kandjaks Eestis hakkas iseseisvusidee eesti poliitilise eliidi seas üha rohkem kõlapinda leidma. 1918. aasta alguses tehti juba tõsisemaid ettevalmistusi iseseisvuse väljakuulutamiseks. Otsuse iseseisvus välja kuulutada tegi Maanõukogu vanematekogu arvatavasti 18. veebruaril. Edasine sündmuste käik sõltus Vene vägede taganemisest ja sakslaste pealetungist, mida iseseisvuse väljakuulutamiseks ära kasutati. 19. veebruaril moodustati selleks Eestimaa Päästekomitee. 23. veebruaril 1918 alustas Päästekomitee Tallinnas tegevust ning samuti loodi omakaitse, mis sama päeva õhtuks suuremas osas linnas võimu üle võttis.
Lahing Suure Rannavärava juures
Ehkki 24. veebruariks oli suur osa enamlasi ja Vene sõjaväelasi Tallinna kesklinna piirkonnast lahkunud, toimus mõnel pool siiski tulevahetusi. Nimelt suutsid enamlased Mere puiestee ja sadama ümbrust veel oma kontrolli all hoida. Loodud omakaitsesalgad püüdsid takistada rüüstamisi sadama piirkonnas, samal ajal kui Vene madrused üritasid rüüstetegevuse kesklinnale ligemale viia. Seetõttu saatsid linna komandant Konrad Rotschild ja omakaitse juhataja Johan Pitka kõik relvastatud üksused sadama piirkonda. Koos omakaitse salkadega patrullisid sadama piirkonnas Tallinna Peetri Reaalkoolis 1917. aasta kevadel moodustatud Õppiva Noorsoo Roodu rühmad.
24. veebruari õhtul üritasid enamlastest madrused vallutada Tallinna elektrijaama ja seejärel kesklinna tungida. See viis kokkupõrgeteni Suure Rannavärava ümbruses, kus toimus ulatuslikum tulevahetus. Lahingutegevuses osalesid valdavalt reaalkooli õpilased, aga ka omakaitselased, kelle hulka kuulus ka reaalkooli õpilasterühma «juht ja korraldaja» Muischneek. Vene madruste rünnak suudeti tagasi lükata, ent tulevahetuse käigus sai haavata kokku kolm omakaitsesalklast. Kui kaks neist (E. Seemen ja Felix Kallis) said kergemaid vigastusi, siis Muischneeki haavad osutusid surmavaks.
Lisaks Muischneekile haavata saanud E. Seemen on kriitilisi hetki hiljem meenutanud sõnadega:
Muischneek suri 25. veebruari hommikul kell 9.30.
Haud
pisi|Johann Muischneeki haud Rahumäe kalmistu lätlaste osas Muischneek maeti 3. märtsil 1918 tsiviilisikuna Tallinna Rahumäe kalmistule.
Tema haud säilis läbi terve Nõukogude perioodi. Haua asukohta teadsid sel ajal ainult veinikaupmehe Muischneeki tütar Helene Eylandt, viimase mees Arnold ning tolle õde Linda Soomre. Kuni 1960. aastate lõpuni hoolitses platsi eest Helene Eylandt, edaspidi võttis selle üle ja ühtlasi kindlustas hauakoha püsimise Linda Soomre. Soomre rajas oma hauaplatsi Muischneeki haua kõrvale, et tagada selle puutumatus. Ka elu lõpuaastatel avaldas ta tungivalt soovi, et ta maetaks samale platsile. See soov 1996. aastal, pärast Soomre surma ka täideti.
Segadused Muischneeki isiku ümber
Tallinna reaalkooli õpilaseks peeti Muischneeki kuni 2006. aastani, seda hoolimata asjaolust, et ta oli 1918. aastal 34-aastane. Seejärel on peamiselt ajaloolane Küllo Arjakas Muischneeki seostesse reaalkooliga selgust toonud. Arjakase väitel oli Muischneeki veel aastal 1936 nimetatud lihtsalt omakaitselaseks. Erinevates ajakirjandusväljaannetes nimetati teda reaalkooli õpilasrühma juhiks ja korraldajaks, kodanik Muischneekiks või Tallinna Omakaitse liikmeks. Alles hiljem oli temast saanud Tallinna reaalkooli õpilane, mis järgnevatel aastakümnetel kinnistus. Esimest korda kasutati Arjakase sõnul Muischneekist rääkides sõna "õppur" 1938. aastal ajakirjas Vabadussõja Tähistel. Pärast Teist maailmasõda juba väliseestlaste poolt hakati Muischneeki just reaalkooli õpilaseks pidama. 1980. aastate lõpus võeti väliseestlaste seas levinud müüt üle ka Eestis. Ajaloolane Ago Pajur on aga leidnud, et vale versioon läks käibele juba 1921. aastal ilmunud Johan Pitka mälestustes, milles on Muischneeki tõesti reaalkooli õpilaseks nimetatud.
Samuti on Muischneeki elulugu uurinud lätlane Marina Levina, kes on ühtlasi tema hõimlane. Ta on leidnud, et Johann Muischneeki on peetud ka tolle ristiisa ja Tallinna veinikaupmehe pojaks, kes kandis nime Johann Berend Gottlieb Muischneek ja kes tõepoolest õppis Tallinna reaalkoolis. Levina arvates hakati alates 1930. aastatest erinevates tekstides Muischneeki reaalkooliga seostama just seetõttu. Johann Berend Gottlieb suri samuti 1918. aastal, küll aga oluliselt hiljem, nimelt 6. novembril ja Hispaania gripi tüsistustesse. Kuna ta oli kapteni auastmes, on ühtlasi ka Johann Muischneeki ekslikult sõjaväelaseks peetud. Segadust suurendavad Tallinna Linnaarhiivis leiduvad andmed veel teisegi kapten Muischneeki kohta. Küllo Arjakas, kes oma esimestes kirjutistes on Muischneeki sõjaväelaseks nimetanud, on hiljem Levina uurimistöö valguses oma algseid väiteid korrigeerinud.
Nii Arjakas kui ka reaalkooli ajalugu uurinud Märt Karmo on leidnud, et segadustele tekkimisele Muischneeki isiku ümber võis kaasa aidata ka asjaolu, et 1918. aastal ja varemgi õppis reaalkoolis mitu Muischneeki-nimelist õpilast, mis võis muuhulgas paljudes reaalkooli õppursõduriteski tekitada eelduse, et ka langenu pidi olema realist.
Mälestuse jäädvustamine
pisi|Mälestustahvel Paksus Margareetas 24. mail 1936 avati Paksu Margareeta välisseinal Muischneekile pühendatud esimene mälestustahvel. Tahvlile oli kantud tekst "24. veebruaril 1918 langes Johann Muischneek võitluses Eesti vabariigi eest selle väljakuulutamisel". Mälestustahvel kadus pärast Nõukogude võimu kehtestamist. Uus mälestustahvel avati seekord juba Paksu Margareeta siseruumides, Eesti Meremuuseumis 28. septembril 1991 tekstiga "24. veebruaril 1918 langes Paksu Margareta juures esimeses lahingus Eesti Vabariigi eest Tallinna Peetri Reaalkoolis õppinud omakaitselane Johann Muischneek". Mälestustahvli paigutamise üks algatajatest oli Märt Karmo, kes andmeid arhiividest üle kontrollimata lasi ennast tol hetkel eksitada levinud eksiarvamusest Muischneeki isiku kohta, mistõttu sai tahvli tekst ka ebatäpne.
2015. aastal avati Tallinnas Niine 6 hoone küljes mälestustahvel Muischneekile saatuslikuks saanud lahingus osalenud omakaitselastele. Teiste seas on sellel kirjas ka tema nimi. Samas kohas oli mälestustahvel ka enne sõda.
Mitmesugust
Muischneeki mainis 2006. aasta oktoobris Lätis suursaadiku ametisse astunud Jaak Jõerüüt volikirja üleandmise tseremoonial, mida kajastati ka Läti meedias. Küllo Arjakase sõnul oli ta Jõerüüti mõni aeg varem Muischneekist informeerinud.
Eesti Televisiooni eetris olnud telesarja "Tuulepealne maa" esimeses osas tegutseb vihjena Muischneekile episoodiline tegelane nimega Kalnieks, kes hukkub seriaalis Muischneekiga sarnastel asjaoludel.
Jana Kask
Jana Kask (sündinud 11. novembril 1991) on eesti laulja, saatesarja "Eesti otsib superstaari" teise hooaja võitja ja Mai Skizo solist.
"Eesti otsib superstaari"
Jana laulis Tartu eelvoorus Marija Šerifovići Eurovisiooni võidulaulu "Molitva". Ainukesena kolmest kohtunikust ütles jah-sõna Mihkel Raud ning seetõttu Jana lahkus ilma "kollase kaardita". Raud otsustas Kase tagasi kutsuda ning teisel korral andsid oma jah-sõna ka Heidy Purga ja Rein Rannap.
Teatrivooru läbinud, jõudis Jana kolmekümne parima seas stuudiovooru. Kask osales kolmandas stuudiovoorus, kus ta sai telefonihääletusel teise koha ning pääses sellega esimesse finaalsaatessse.
Esimestes finaalsaadetes ei paistnud Jana väga silma, kuid kindlustas endale alati koha järgnevas finaalis, välja arvatud kolmandas finaalsaates, kus Jana oli hääletustulemustes viimase kahe seas. Edaspidi Jana viimaste sekka ei sattunud.
Väljapaistvamad esitused olid seitsmendas finaalsaates Ivo Linna hitt "Laula mu laulu helisev hääl"; Christina Aguilera, Mya, Pinki ja Lil Kimi lugu "Lady Marmalade"; kaheksandas finaalsaates Cramiga esitatud Lacuna Coili "Swamped" ja superfinaalis esitatud Jaan Tätte ja Olav Ehala lugu "Ma tahan olla öö".
Linnahallis toimunud superfinaalis esitas Jana kolm lugu. Sellele järgnenud telefonihääletusel laekus ligi 70 000 häält, millest 52,9% kuulusid Janale. Võiduga kaasnes 100 000 Eesti krooni ja poole miljoni kroonine plaadileping.
2008–2009. "Face in the Mirror"
Kohe pärast saatesarja "Eesti otsib superstaari" lõppu alustas Jana koostööd Alar Kotkase tiimiga, et valmis saada võiduga kaasnenud debüütalbum. 30. oktoobril 2008 tuli välja Eesti Ekspressi singlisarjas albumilt esimene singel "Leaving You for Me". Esialgu teatati, et tegemist on Rootsi heliloojate Tony Malmi, Per Eklundi, Fredrik Björki ja Martin Kesici poolt Janale spetsiaalselt kirjutatud rokklooga, kuid hiljem tuli meedia vahendusel välja, et poolteist aastat varem esitas sama laulu Martin Kesići koos Tarja Turuneniga.
2009. aasta kevadeks ei olnud Alar Kotkase tiim Eesti teise "superstaari" debüütalbumit välja andnud. Kase sõnul oli tema poolt tehtud albumi ilmumiseks kõik. Miks album ilmunud ei olnud, tema öelda ei osanud ning palus seda küsida Alar Kotkase käest. Kotkas põhjendas, et debüütalbum ei olnud ilmunud seoses väga riskantse turu olukorraga, kuid lootis, et album ilmub enne 2009. aasta suve.
Augustis 2009, mil "Eesti otsib superstaari" kolmanda hooaja eelvoorud olid juba alanud, polnud Jana debüütalbum ilmunud. Olles pettunud koostöös Alar Kotkase tiimiga, alustas Jana koostööd Ivar Mustaga.
Jana esitles oma debüütalbumit "Face in the Mirror" 11. detsembril 2009 Solarise keskuses.
Mõni nädal enne debüütalbumi esmaesitlust laekus raadiotesse Jana ja Gash Mo (Rivo Kingi) house-muusika singel "Dirty On The Dancefloor". "See ei ole pai tüdruku lugu, ikka "paha" tüdruk laulab ning mis ajab vere keema, heas mõttes," kommenteeris Jana oma teist singlit.
2011
2011. aasta Eesti Laulu konkursil esitas ta enda ja Jakko Maltise laulu "Don't Want Anything" ("Ei taha midagi"). Poolfinaalis 12. veebruaril 2011 astus ta lavale Aldo Järvsoo disainitud kleidis. Singel sai auväärse neljanda koha ja seda mängiti raadiotes väga palju
Aprillis ilmus Janal teine singel "Hoia mind veel". Selle autoriteks olid Jakko Maltis, kes tegi viisi ja Aapo Ilves, kes kirjutas sõnad. Singel lauldi sisse koos kooriga.
Aasta lõpus hakkas Jana tegema koostööd Läti muusikutega ja ilmus singel "Feel the Vibe", mis oli Lätis populaarsem kui Eestis ning millega esineti isegi Läti telekanali LNT talendisaates. Laulu autorid olid Jana Kask, Tõnu Lindret ja Kollum. Laul konkureeris 2012. aasta Läti Muusikaauhindadel parima tantsuloo tiitlile.
2012
Märtsikuus ilmus Janal koos Heini Vaikmaaga laul, millel nimeks "Hurricane". Aprillikuus aga Jana enda kirjutatud singel "See pole armastuslaul".
Maikuus sai Jana uueks mänedžeriks Katrin Siska, esinejanimeks võeti Miss Jillion ning juulikuus ilmus singel "Miljon", mille autoriteks on Katrin Siska, Jana Kask ja Vahur Valgmaa.
Diskograafia
Albumid
Singlid
Vormsi Raamatukogu
Vormsi raamatukogu on raamatukogu Lääne maakonnas Vormsi vallas Hullo külas.
Ajalugu
Esimesed raamatud ilmusid Vormsile 19. sajandi kolmandal veerandil ning kirjavara koosnes tollal peamiselt piiblitest ja lauluraamatutest. Koolide asutamisega paranes rahva lugemisoskus ning huvi kirjanduse vastu. Siis hakkasid saarele jõudma ka õpikud ja populaarteaduslikud teosed, samuti ajakirjandusväljaanded.
Raamatukogu tekkeloost on teada kaks olulist aastaarvu. Aastal 1919 asutati Hullo külas kooli juurde rootsikeelne raamatukogu ning 1924. aastal eestikeelne raamatukogu.
Alates 1991. aastast on raamatukogu Vormsi valla alluvuses. Kui esialgu asus see vallamajaga ühise katuse all, siis 1998. aastal kolis raamatukogu koolimajja, kus tegutseb siiani nii rahvaraamatukogu kui ka kooliraamatukoguna.
Tegevus
Laenutustähtaeg on 30 kalendripäeva. Laenutatakse nii raamatuid kui ka ajakirjandusväljaandeid ning see toimub elektroonilises raamatukogusüsteemis URRAM. Raamatukogus asub ka avalik internetipunkt.
Peter Denton
thumb Peter Denton on inglise popbändi The Kooks basskitarrist. The Kooksiga liitus ta oktoobris 2008.
Peter Denton
Jean-François Millet
thumb|Jean-François Millet. [[Félix Nadari foto]]
Jean François Millet (4. oktoober 1814 Glucy, Normandia – 20. jaanuar 1875 Barbizon, Seine-et-Marne'i departemang) oli prantsuse maalikunstnik. Prantsuse realismi esindajaid.
Jean-François Millet sündis talupoja peres ja pidas end surmani talupojaks. Ta õppis maalikunsti Cherbourg is ja alates 1837 Pariisis. Aastal 1840 loobus ta õpingutest ja hakkas tööle kunstnikuna, sattudes Honoré Daumier' mõju alla. 1841 ta abiellus, 1844 jäi leseks.
Aastal 1849 kolis ta Barbizoni, kus elas surmani, maalides eeskätt talupoegi, elu lõpupoole ka maastikke. Stiililt oli ta realist, kuid mõjutas tugevasti impressioniste.
Millet ei maalinud kunagi natuurist. Jalutuskäikudel tegi ta ainult visandeid, koju jõudes maalis seda, mis talle meelde oli jäänud. Ta korjas vaid lilli, et neid paremini joonistada.
Jean François Millet töötas ka koos Vincent van Goghiga, ent nende sõprus katkes lahkhelide tõttu.
Millet' majamuuseum on Normandias La Hague'is.
Looming
thumb|Viljapeade korjajad
Ananassiekspress
"Ananassiekspress" (originaalpealkirjaga Pineapple Express) on 2008. aastal valminud USA märulikomöödia, mille lavastas David Gordon Green ja mille peaosades on Seth Rogen ja James Franco. Franco nomineeriti oma osatäitmise eest ka parima meesnäitleja Kuldgloobusele.
Sisu
Dale Denton (Seth Rogen) on 25-aastane kohtutäitur, kelle päevad mööduvad kanepit suitsetades. Ühel päeval näeb ta kohtukutse viimisel narkoparunile Ted Jonesile (Gary Cole) pealt, kuidas viimane koos oma tüdruksõbra korrupeerunud naispolitseiniku Carol Brazieriga (Rosie Perez) mõrva sooritavad. Dale satub paanikasse ja põgeneb, jättes seejuures sündmuskohale maha "Ananassiekspressi" koni, mis on uus haruldane kanepisort ja mida kasvatab ainult Jones ise. Jones teab, et on seda müünud ainult ühele levitajale Red'ile (Danny McBride), kes omakorda seda ainult Dentoni narkodiilerile Saul Silverile(James Franco) edasi müünud. Seega jõuab Jones peagi Dentoni jälgedele ja viimane ei oska muud teha kui koos Silveriga elu eest põgeneda.
Megan Quartet
Megan Quartet oli 1997. aasta kevadel Meggani mantlipärijana Tallinnas Tarvo Kaspar Toome moodustatud Eesti džässroki instrumentaalansambel. Koosluse muusikas olid ühendatud nii roki, klassikalise, minimalistliku, psühhedeelse, alternatiivse kui ka džässmuusika elemendid. Festivalidest on ansambel mänginud Tudengijazzil, Tartu ja Pärnu džässifestivalidel, Kuri Progel ja Pilvepillerkaarel.
1996. aasta sügisel läks Tarvo Kaspar Toome juhitud vokaalinstrumentaalansambel Meggan muusikaliste erimeelsuste tõttu laiali.
1997. aasta kevadel pani Toome kokku Megan Quarteti koosseisus Mihkel Mälgand (bass ja kontrabass), Rauno Rebane (löökriistad), Aulis Nemvalts (saksofonid) ja Tarvo Kaspar Toome (klahvpillid, kitarr). Külalisesinejatena on kontsertidel üles astunud Tõnis Tüür (kontrabass), Meelis Ainsalu (bass), Jaan Pehk (vokaal) ja vanamuusikaansambel Kampsun (flöödid).
2000. aastal ilmus kontsertplaat festivali Pilvepillerkaar'00 salvestisega "Megan Projekt. KATUS".
2001. aasta kunsti- ja muusikafestivalil Mantika esines Megan Quartet erinevatel asjaoludel juba nimega Lippajad koosseisus Mihkel Mälgand, Rauno Rebane, Aulis Nemvalts, Tarvo Kaspar Toome ja Raun Juurikas (klahvpillid) ja Arno Kalbus (löökriistad).
2002. aastal esines Megan Quartet Hiiumaal progefestivalil Kuri Proge.
2003 – Megan Quarteti "mantlipärijana" hakkas tegutsema kvartett MESI koosseisus: Mihkel Mälgand (bass), Ahto Abner (löökriistad), Iljo Toming (kitarr) ja Tarvo Kaspar Toome (klahvpillid)).
2003. aastal ilmus Megan Quarteti teine kontsertplaat "Are You Insured?".
Ansambel lõpetas aktiivse tegutsemise umbes aastal 2000, kuid Megan Quartet-i alustatud liini jätkab 2001. aastal tegutsema hakanud ansambel Lippajad.
Ujumise olümpiarekordid
Ujumise olümpiarekordid
Rahvusvaheline Olümpiakomitee kinnitab olümpiamängudel basseinipõhistel ujumisvõistlustel kiireimaid aegu olümpiarekorditena. Meeste ujumine on kuulunud suveolümpiamängude ametlikku programmi alates kaasaegsete olümpiamängude loomisest 1896. aastal Ateenas; alates 1912. aastast lubati naisi osalema olümpiamängudel. 1896. aasta olümpiamängude ujumisvõistlused toimusid Egeuse mere lahes, kus ujujatelt oodati kaldale ujumist - Ungari ujuja Alfréd Hajós võitis sel aastal kaks kuldmedalit, öeldes: „Minu tahe elada ületas täielikult minu soovi võita ." 1900. aasta suveolümpiamängudel Pariisis ujumisvõistlused toimusid Seine'i jões ja 1908. aasta suveolümpiamängude ujumisvõistlused peeti 100-meetrises basseinis, mida ümbritses kergejõustikurada Valge linna staadionil Londonis.
Võistlused toimuvad neljas ujumiskategoorias: vabaujumises, seliliujumises, rinnuliujumises ja libliujumises, erinevatel vahemaadel ja kas individuaalsel või teatevõistlusel. Samuti peetakse nii kompleksujumise ujumisvõistlusi, nii individuaalselt kui ka teatevõistluses, kus kasutatakse kõiki nelja ujumise kategooriat. Rio de Janeiros toimunud 2016. aasta suveolümpiamängudel ujumises võistlesid nii mehed kui naised kuueteistkümnel võistlusel, mõlemast soost samadel võistlustel, välja arvatud 800 m vabaujumises (ainult naistele) ja 1500 m vabaujumises (ainult meestele). 32-st basseinipõhisest võistlusest on USA ujujatel kaheksateist olümpiarekordit, sealhulgas üks on kahasse Kanadaga. Austraalia ja Hiina ujujatel on igaühel kolm rekordit, Ungarile kuulub kaks rekordit ja ühe rekordiga on tabelis Hollandi, Brasiilia, Jaapani, Suurbritannia, Singapuri ja Rootsi. 2016. aasta suveolümpiamängudel püstitati kolmteist praegust olümpiarekordit.
Johann von Bevessen
Johann von Bevessen oli Liivi ordu liige ja Vindavi komtuur aastal 1451.
Bevesseni vanemad olid tõenäoliselt Lambert von Bevessen ja Adelheid Boese. Ta pärines Saksimaalt Ravensbergi krahvkonnast Bielefeldi lähedalt. Tema suguvõsa kuulus 15. sajandil piirkonna ühtede mõjukamate hulk, kuid tõus oli alanud alles Johanni arvatava isaga. Johanni oletatavad vennad olid nii Ravensbergis kui ka ümbruskonnas tähtsatel kohtadel, kuid juba sajandi lõpuks suri suguvõsa meesliin välja.
1442. aastal oli Johann majandusülem (Schäffer) Riias, üheksa aastat hiljem on teda märgitud aga Vindavi komtuurina. Rohkem tema kohta andmeid pole.
Dan Logan
Dan Logan (sündinud 19. detsembril 1985 Granthamis) on briti muusik.
Ta mängib basskitarri ansamblis The Kooks.
Meggan
Meggan oli 90ndate Eesti uue proge- ja džässroki laine vanim vokaalinstrumentaalansambel, mis tegutses aastatel 1994–1996. Bändi muusika oli segu rokist, funkist, popist ja džässist.
1994. sügisel tekkis Tarvo Kaspar Toome (kitarr, klahvpillid) ja Madis Arvisto (kitarr) eestvedamisel vokaal-instrumentaalansambel Meggan, mille koosseisu moodustasid peale juba nimetatute Marje Laurend (vokaal), Jaanus Tüli (löökriistad) ja Andrus Uuspõld (bass). 1995. sügiseks lahkusid Madis Arvisto ja Marje Laurend muusikaliste erimeelsuste tõttu ning ansambliga liitusid Kalle Klein (saksofon) ja Iljo Toming (kitarr). Meggan jõudis Eesti Raadio stuudios ja kunagise Muti klubi stuudios salvestada kümmekond lugu, kuid plaati siiski ei tehtud.
1996. sügisel läks bänd muusikaliste erimeelsuste tõttu laiali ning Meggani alustatud liini džässilikumas võtmes jätkas 1997. aastal Tarvo Kaspar Toome moodustatud džässrokki viljelev instrumentaalansambel Megan Quartet.
Lippajad
Lippajad on 2001. aastal ansambli kunstilise juhi Tarvo Kaspar Toome kokku kutsutud Eesti avangard- / free jazz 'i / jazz fusion ' i ansambel. Lippajate eelkäija Megan Quartet (Meggan) oli 1990. aastate alguse uue proge- ja džässroki "uue laine" loojaid Eestis. Ansambel on üles astunud sellistel festivalidel nagu ImproTest, Pilvepillerkaar ja Jazzycolors.
Tartu Jaani kirik
pisi|Tartu Jaani kirik ja selle naabruses asuv kortermaja (enne renoveerimist). Tartu Jaani kirik on keskaegne tellisgootika stiilis kirik Tartus, mis on tuntud oma terrakotafiguuride poolest. Samal kohal on kirik asunud hiljemalt 13. sajandi esimesest poolest, praeguse hoone vanimad osad pärinevad 14. sajandist. Kirik on ajaloo jooksul olnud korduvalt varemetes, viimati aastatel 1944–2005.
Lippajad
Lippajad loovad ja esitavad nüüdisaegset pilli- ja helipõhist omaloomingut ning töötlusi, mida iseloomustab Tarvo Kaspar Toome antud stiilimääratlus post-fusion. Lippajad sulatavad oma loomingus rokkmuusikat, džässi, avangardi, eksperimentalismi, klassikalist ja elektroonilist muusikat, psühhedeelset rokki, müra ja improvisatsiooni.
Tartu Jaani kirik
Jaani kiriku terrakotaskulptuurid on kuulsad selle poolest, et need pole mitte ühe või mõne vormi abil stantsitud, vaid kõik kujud – algselt ligi 2000 – on ükshaaval savist valmistatud, nii et igaüks neist on isenäoline. Praeguseks on neist säilinud ligikaudu kolmandik. Ühe hüpoteesi järgi kujutavad need kunagisi Tartu linna kodanikke.
Lippajad
Ansambli nimi pärineb Clifford D. Simaki ulmenovellikogust "Linn".
Tartu Jaani kirik
Kirik on pühitsetud Ristija Johannesele ja seda kasutab Tartu Ülikooli-Jaani kogudus.
Ajalugu
pisi|vasakul|Kirik 1794. aastal
Tartu Jaani kirikut (Der S. Johannis Kirche zu Dorpat) puudutav ürikuline teave on napp ja seega ebapiisav kiriku ehitusajaloo rekonstrueerimiseks. Kirikut on esmamainitud juba 14. sajandil. Ürikutest on teada, et 1323. aastal määras paavst Johannes XXII Tartu Jaani kiriku plebaaniks Tartu toomkiriku kanooniku Berardus Suerwerdina. 1345. aastal on Johannes Russenberg oma testamendis annetanud kaks marka Tartu Jaani kiriku ehitamiseks. Samas ei võimalda kumbki teade määratleda kiriku enda seisukorda või ehitusjärku vastaval ajahetkel.
Arheoloogilised andmed on kiriku algajaloo osas kõnekamad ning nendest võib järeldada, et ilmselt on kirik rajatud varem hoonestatud alale. Esialgu on ehitis olnud puidust – praeguse kiriku kesklöövi alalt on leitud arheoloogiliste väljakaevamiste käigus ida-läänesihilise puitehitise fragmente. Radiosüsiniku meetodil dateerimise järgi pärinevad leitud puitdetailid 12. sajandi teisest poolest või 13. sajandi algusest. Samas viitavad hilisemad kalibreeritud dateeringud asjaolule, et leitud jäänused pärinevad pigem saksa vallutusele järgnenud perioodist, s.t puitkirik on rajatud pärast 1224. aastat. Tartu Jaani kirik oli maakoguduse kirikuks, seistes linna ja ümbruskonna eestlaste teenistuses.
16. sajandil sai Jaani kirik kannatada Liivi sõjas. Kui Poola kuningas Stefan Bathory 1582. aastal saksa Maarja kiriku jesuiitidele oli loovutanud, anti 30. märtsil 1583. aastal Jaani kirik linna kasutada. Kirikut kasutasid saksa ja eesti kogudused.
Raehärra Friedrich Konrad Gadebuschi järgi oli 1593. aastal Jaani kiriku väljaminekute loetelus tasu kellalööjatele selle eest, et nad tõrjusid jumalateenistuse ajal sigu ja koeri kiriku ukse eest kaugemale. Gadebuschilt pärineb seegi fakt, et enne Põhjasõda tehtud mõõtmiste järgi oli Jaani kiriku kõrgus tornitipust maapinnani 41 sülda, tipust müüritipuni 21,5 sülda.
Kiriku tornikiiver kaeti plekiga 1671. aastal, sest laastukatus oli tuleohtlik. Plekksepp saanud oma töö eest 160 riigitaalrit ja kuus vaati õlut.
1683. aastast on teada Tartu Jaani kiriku kalmistu vanim plaan.
Põhjasõjas, Tartu piiramisel venelaste poolt 1704. aastal sai kirik raskesti kannatada. Selle järel peeti mõnda aega saksakeelseid jumalateenistusi Jaama mõisale kuuluvas küünis seni, kui jõuti lõpule Jaani kiriku restaureerimisega.
pisi|Tartu Jaani kirik [[1860. Louis Höflingeri värviline litograafia]] 1724. aastal küsis vabahärra von Taube kroonult kiriku kordategemiseks raha ning nõudis tagasi ka altarit ja kantslit. Veel samal aastal kinkis kindralkuberner kirikule oreli. 1737. aastal saadi kirikule katusekivid ja järgmisel aastal hakati ehitama hävinud torniosa. 1. mail 1739 paigaldati Jaani kirikule tornikuul koos kukega. 1741. aastal hakati torni plekiga katma.
1744. aastal telliti kirikule kaks ajanäitajat. 1760. aastal tegi kellassepp Christian Minnepot uued kellamehhanismid, sest kellad ei käinud täpselt. Vasksepp Brackmann meisterdanud kahele uuele kellale osutid. 1. jaanuaril 1761 näitasid Jaani kiriku uued kellad linlastele jälle õiget aega.
1775. aastal oli Tartus suur tulekahju. Tuli algas Jaani kiriku lähedalt, kuid kirik suudeti päästa, kuigi aknad jõudsid süttida.
1785 – teada on, et sel aastal oli Jaani kalmistu alles (varem, juba 1773. aastal keelati linnadesse matmine ja kaotati ära ka linnasisesed surnuaiad). Siiski ei olnud kalmistut kauaks, see tasandati siledaks 18. sajandi viimasel aastakümnel.
pisi|vasakul|Jaani kiriku interjöör 1901. aastal Aastatel 1820–1830 rekonstrueeriti kiriku interjöörid arhitekt Georg Friedrich Geisti kavade kohaselt, eeskujuks antiiktempel. Hävitati enamik interjööris leidunud skulptuure, ülejäänud müüriti kinni või krohviti üle.
6. mail 1836 andis Dörptsche Zeitung teada, et Tartu kunstnik Ludwig von Maydell kinkis Jaani kirikule altarimaali. 1842. aastast peale, mil valmis uus Maarja kirik, oli Jaani kirik jäänud ainult saksa koguduse kasutada. Ka Peetri kogudus kasutas aastatel 1870–1884 Jaani kiriku ruume. Piiskop dr. Carl Ferdinand Maximilian Anton Walteri õhutusel asutati 1856. aastal Tartu Jaani koguduse juurde läti kogudus, selle koguduse õpetajaks olid kuni 1890. aastani Jaani koguduse õpetajad-diakonid. Hiljem teenisid kogudust mitmed õpetajad, samuti lätlasist usuteaduskonna üliõpilased, kuni 1903. aastal õnnistati Kuramaal Grenz Hofis Tartu linna teiseks vikaarõpetajaks lätlaste kogudusele professor dr. Otto Emil Seesemann.
Aastatel 1899–1904 restaureeriti kiriku fassaadid Riia arhitekti Wilhelm Bockslaffi juhtimisel. Välisskulptuuridelt eemaldati krohvikihid, osa hävinud skulptuure asendati koopiatega. Kesklööv sai talalae.
1939. aastal baltisakslaste ümberasumisega Eestist jäi Tartus sakslastele kuuluv Jaani kirik koguduseta ning võeti Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku valdusse.
1952. aastal varises kokku kesklöövi põhjasein. Ajaloolane Olev Prints avastas varem krohvi all varjul olnud terrakotaskulptuuride rikkuse.
Aastatel 1954–1965 teostati vundamentide kaevamised ning müüristiku ja ehisdekoori uurimine, mida juhtis Olev Prints.
1989. aastal oli suuremate restaureerimistööde algus, arhitekt Udo Tiirmaa. Ehitusfirmana alustas kiriku taastamist Poola firma PKZ, pärast poolakate lahkumist 1991. aastal jätkas tööd OÜ Wunibald Ehitus.
EELK Tartu Jaani kogudus taasasutati 1997. aastal. Esimene jumalateenistus toimus 1997. aasta jõulude ajal. 1999. aastal sai kirik uue tornikiivri ning paigaldati kaks uut pronksist kirikukella. Kellade nimed on Peetrus ja Paulus, nende valamist rahastati suure annetuste kampaaniaga.
2002. aastal hakkas ehitustöid peatöövõtjana juhtima AS Ehitusfirma Rand ja Tuulberg, eesmärgiks lõpetada kiriku taastamistööd 2004. aasta detsembris.
2003. aastal paigaldati Saksa ettevõttes Mahr projekteeritud kiriku õhkküttesüsteem.
2003. aastal võitis disainibüroo Laika, Belka & Strelka (sisearhitektid Malle Jürgenson ja Tea Tammelaan ning kunstnik Krista Lepland) Tartu Jaani kiriku sisekujunduse võistluse.
2004. aasta jaanuaris paigaldati esimesed kirikuaknad. Alustati kiriku põranda katmist punaste põrandatellistega.
29. juunil 2005 toimus Tartu Jaani kiriku taaspühitsemine.
Aastatel 2005–2006 valmistas tekstiilikunstnik Anu Raud kiriku altarilauale ja lugemispuldile gobelääntehnikas katted (neljas liturgilises värvis, kokku kaheksa eset).
Tartu Jaani kiriku taasavamine nimetati Tartu aasta kultuurisündmuseks ja sellele anti 2005. aastal Tartu Kultuurikandja aunimetus.
Fassaad
Jaani kirik on üks Eesti keskaegse gooti arhitektuuri tähtteoseid ning ka Põhja-Euroopas ainulaadne oma terrakotaskulptuuride kogu poolest. Oma pika ajaloo jooksul on kiriku ilme teinud läbi suuri muutusi. Pärast Tartu õhkimist ja põletamist 1708. aastal, mille käigus kiriku kesklööv ja võlvid purustati, muudeti 1830. aastatel järgnenud rekonstrueerimistööde käigus nii interjööri kui ka kiriku üldkuju. Lähtudes ehitusmeister Georg Friedrich Wilhelm Geisti kavadest, kaeti keskaegsed detailid suures osas kinni või hävitati. Oma lõplikus keskaegses vormis kujutas Jaani kirik endast kolmelöövilist läänetorniga basiilikat. Kooriruum oli ühelööviline ning selle põhjapoolsel küljel asus Lüübeki kabel. Uusaja jooksul läbis kirik aga mitmeid juurde- ja ümberehitusi. pisi|Terrakotakuju Jaani kiriku seinal|vasakulJaani kirik on hea näide Kesk ja Põhja-Euroopas levinud ning Lõuna-Eestissegi jõudnud tellisgootikast. Kiriku seinad on laotud suureformaadilistest tellistest nn vendi seoses (kaks pikikivi vahelduvad ühe sidekiviga), nende keskaegne viimistlus on nähtaval vaid vähestes kohtades. Eriti tähelepanuväärsed on hoone seinu mööda kulgevad niššidesse paigutatud terrakotapeadest ja poolfiguuridest moodustuvad friisid. Arvukad simsid seintel on laotud pruuni, musta ja rohelist värvi glasuuritud tellistest.
Sokkel, mille kujundus pärineb Wilhelm Bockslaffi aegsetest restaureerimistöödest 20. sajandi alguses, on vooderdatud maakiviplaatidega. Kohati on kiriku välisseinal näha ka selle algset vormistust, kus maakivi kõrval on kasutatud tellist. pisi|Jaani kirik vaatega idast|362x362px
Nii pikihoone kui ka kooriruumi seinad on varustatud tugipiilaritega, mis on ilmselt säilitanud oma keskaegse kuju, v.a nende glasuurkividest veelauad, mis pärinevad täielikult restaureerimistöödest. Akende vahel paiknevad ka valgmikseinu liigendavad väikesed kontraforsilaadsed müürieendid.
Kiriku läänepoolsel fassaadil asuv peaportaal on rikkalikult profileeritud ning neljaastmeline, kuigi algselt oli ilmselt astmeid kuus. Portaali sokkel pärineb hiljutistest restaureerimistöödest ning moodustub graniitplaatidest. Peaportaali kroonib ehisviil ehk vimperg, mille dekoratsiooniks on 15 ristikukujulise ülaosaga nišši terrakotaskulptuuridele. Keskmine neist kujutab Kristust. Keskajast pärinevad figuurid on asendatud koopiatega. Kiriku külgportaalid asuvad põhja- ja lõunaküljel.
Akende palestiku kujunduses on kasutatud nii mandelvööti kui süvarihva. Aknad on olnud liigendatud profiiltellistest vahepostidega. Aknad olid enamjaolt jaotatud kolmeks, külglöövi otstes ja kooriosas kaheks osaks.
Kiriku lõunaküljel asuvad Lübecki kabel ja 18. sajandil ehitatud, Christian Wilhelm von Münnichi perekonnale kuulunud hauakabelid.
Kirik on 63 meetrit kõrge.
Interjöör
Pikihoone on kolmelööviline ja viietraveeline, kuid põhiplaanilt ebasümmeetriline – kesklööv laieneb trapetsikujuliselt, olles idas 1,15 m laiem kui läänes.
Pikihoone idaseinal asub võidukaar, mille kohal kulgeb terrakotasavist poolfiguuride friis ning avar teravkaarne nišš. Seal paiknes varem suurejooneline krutsifiksigrupp, mis nüüd on konserveerimiseks alla võetud.