cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metsatüüp
Eesti metsatüübid
Lammimetsad on vooluveekogu lammil (harvem järve kaldal) olevad metsad, mis perioodiliselt jäävad tulvavee mõju alla. J. Paali taimkattetüüpide klassifikatsioon eristab uhtsetetest tekkinud kaldavallidel esinevat humala kasvukohatüüpi ja veekogust kaugemal lammi madalamas osas paiknevat pika tarna kasvukohatüüpi. E. Lõhmuse metsakasvukohatüüpide klassifikatsioon lammimetsi ei erista. J. Paali humala kasvukohatüüp liigitatakse E. Lõhmuse järgi harilikult salumetsa tüübirühma kuuluvaks sõnajala kasvukohatüübiks ning pika tarna kasvukohatüüp soometsade klassi kuuluvaks lodu kasvukohatüübiks.
Puistangumetsade klass (seda klassi eristavad metsakorraldajad ja metsamehed)
Puistangumetsad on rekultiveeritud karjäärides ja aheraineväljadel kasvavad metsad, kus mullaks on tehislik pinnas, mis on moodustunud aherainest ja sageli ka sellele laotatud õhukesest mullakihist. Reljeef varieerub küngastest tasandikuni. Muld on sageli kivine ja kannatab suveperioodil sageli veepuuduse all. Mõnedes puistangutes võib pinnas üleni kivistuda. Diktüoneemaargilliidi või põlevkivi poolkoksi sisalduse korral võib esineda pinnase isesüttimist. Puistangud jagatakse lõimise järgi: liivane puistang, saviliivane puistang, kivine puistang ja turbane puistang. Puistangute metsi on Eestis umbes 13 300 ha, peamiselt männikud, vähem kaasikuid jt.
Ciliata
Ladinakeelne sõna "Ciliata" võib biosüstemaatikas tähendada:
Vasallriik
Vasallriik on suurriigi sõltlasriik, mis on säilitanud vormilise iseseisvuse.
Vazallus állam
Rootsi suurvõimu ajastu
pisi|Rootsi tänapäeval (punane) ja 1658. aastal (kollane ja punane) Rootsi suurvõimu ajastu (rootsi keeles stormaktstiden) oli Rootsi ajaloos periood, mis hõlmas aastaid 1611–1718. Sel perioodil saavutas Rootsi Euroopas suurriigi positsiooni ning säilitas selle kuni ajastu lõpuni. Suurvõimuajastule eelnes Vanem Vaasa aeg (1521–1611) ja järgnes Vabadusaeg (1719–1772). Suurvõimuajastu jaguneb Uuemaks Vaasa ajaks (1611–1654) ja Karoliini ajaks (1654–1718).
Vanem Vaasa aeg
Vanemaks Vaasa ajaks nimetatakse perioodi 1521–1611, mil Rootsit valitsesid Gustav Vasa ja tema pojad Erik XIV, Johan III ja Karl IX ning Johan III poeg Sigismund. Sellele eelnes Kalmari uniooni aeg (mida nimetatakse ka Uuemaks keskajaks) (1389–1521) ning järgnes Suurvõimu ajastu (1611–1718) esimene etapp, Uuem Vaasa aeg (1611–1654).
Ajastu sai alguse 1521 Gustav Vasa valimisega Rootsi riigihoidjaks. Periood lõppes 1611 Gustav Vasa poja Karl IX surma ja tema poja Gustav II Adolfi trooniletulekuga ning Rootsi sõjaga Taani, Poola ja Venemaa vastu.
Kaasaegse Rootsi riigi rajamine
pisi|left|Gustav Vasa 1542, Jacob Bincki portree Gustav Vasa (riigihoidja 1521–1523, kuningas 1523–1560) viis lõpule sajandi kestnud rahvusliku vabadusvõitluse. Ta likvideeris Kalmari uniooni ning viis läbi reformatsiooni, avaldades sellega tugevat mõju rahva mõtteviisi arengule ja Rootsi riigivõimu kindlustamisele. Kiriku maade tagasivõtmine lõi riigivõimule tugeva majandusliku aluse. Gustav Vasat võib õigusega nimetada Rootsi riigi rajajaks.
Gustav Vasa oli seaduslikkuse ja õigluse kaitsja, tema ajal vabanes kaubandus Hansa Liidu ülemvõimust, loodi sõjalaevastik ja pandi alus Rootsi sõjalisele võimsusele. Rootsi jõudsid ka renessansi mõjud ning tänu reformatsioonile hakati huvi tundma hariduse vastu.
Gustav Vasa ajal õnnestus Rootsil sõdu vältida. 1595. aastal Venemaa tsaaririigiga sõlmitud rahulepinguga allutas Erik XIV Eesti Rootsi võimule.
Suurvõimu ajastu
pisi|[[Gustav II Adolf (1594–1632) järgnes 1611 troonil oma isale Karl IX-le ning pani aluse Rootsi suurvõimule]] Enamasti peetakse suurvõimuajastu alguseks 1611. aastat, mil Rootsi troonile astus Gustav II Adolf, samas on ajastu alguseks peetud ka aastat 1561, kui Erik XIV alustas Rootsi ekspansiooni Läänemerel, saates oma väed Eestisse. Rootsi suurvõimuperiood lõppes Põhjasõja ja Uusikaupunki rahuga 1721. aastal.
Suurvõimuajastu oli suhteliselt lühike ja habras. Rootsi rahvaarv oli väike ja majandus nõrk. Gustav II ­Adolf hakkas 1629. aastal valmistama ette kaubavahetust Rootsi ja Ameerika vahel. Esimene laev suundus Ameerikasse Göteborgist 1637. aasta sügisel. Seda korraldas admiral Klas Eriksson Fleming ja toetas riigikantsler Axel ­Oxenstierna. Kaubalaev jõudis 1638. aasta märtsi lõpus Põhja-Ameerika idarannikule Delaware’i jõe äärde. 1638. aastal rajas Rootsi sinna Uus-Rootsi asunduse. Lisaks hankis Rootsi oma vallutustega endale palju vaenlasi. Pärast Karl XII langemist 1718. aastal jagati sõjakassa laiali ja likvideeriti armee. Sellele järgnes lühike, kuid äge võimuvõitlus kildkondade vahel. Seejärel aga sõlmiti kiire rahu vaenulike riikidega.
Rootsi suurriigi sünd
Rootsi suurriigile pani aluse Gustav II Adolf (1594–1632), kes asus troonile 1611. aastal pärast oma isa Karl IX. Rootsi sõdis parajasti Taani kuningriigi, Poola kuningriigi ja Venemaa tsaaririigiga. 1613. aastal õnnestus tal Taaniga rahu sõlmida. Seejärel viis ta lõpule sõja Venemaa tsaaririigiga, mille tulemusel Rootsi omandas 1617. aastal varem Venemaa tsaaririigile kuulunud Käkisalmi lääni ja Ingerimaa. 1629. aastal sunniti Poola loobuma Liivimaast ja hulgast Preisi sadamatest. Rootsi oli teinud suure sammu selle suunas, et Läänemerest saaks tema sisemeri. 1630. aastal tõmmati Rootsi protestantluse kaitsmise nimel Kolmekümneaastasse sõtta. Vestfaali rahulepingu tulemusel omandas Rootsi 1648. aastal suure osa Pommerist, Wismarist ja Bremen-Verdenist. Rootsi valitsejaks oli saanud kuninganna Kristiina (1632–1654). Sõjaga saavutas Rootsi juhtpositsiooni Euroopas, mille ta suutis säilitada kuni impeeriumi langemiseni 1721. aastal.
Kaasaegse riigivõimu loomine
pisi|left|[[Riigikantsler Axel Oxenstierna (1583–1654) rajas Rootsis kaasaegse riigiametite struktuuri, mis oli suurvõimu säilitamiseks hädavajalik]] 17. sajand ei olnud Rootsi jaoks üksnes välise hiilguse periood, vaid tõi kaasa ka riigisisese arengu. Seati sisse kaasaegne riigiametite struktuur. Gustav II Adolf lisas aadlikele privileege ning tegi neile ülesandeks pühenduda riigitööle.
Suurvõimu aeg andis oma panuse ka nii vaimse kui ka materiaalse kultuuri arengusse. Asutati gümnaasiume ning täiustati Uppsala Ülikooli. 1632. aastal asutati Tartu Ülikool, 1640. aastal Åbo Akademi (praegune Helsingi Ülikool) ja 1666. aastal Lundi Ülikool.
Rootsi avanes Euroopa kultuurimõjudele. Alles nüüd sai võimalikuks nii tõeline poeesia kui ka teadustöö. Rootsi kutsuti välismaa kaupmehi, täiustati infrastruktuuri ja arendati rauamaagi kaevandamist.
Suurvõimu langemine
pisi|[[Karl XII (1682–1718)]] Kui Karl XII 17. sajandi lõpus troonile astus, otsustasid maid loovutanud riigid oma kaotatud valdusi tagasi nõudma asuda ning alustasid Põhjasõda. Sõda algas Rootsile võidukalt, aastal 1700 saavutati Narva all Venemaa üle suur võit. Seejärel otsustas Karl XII tungida Poolasse ja rünnata Venemaad Poltaava all. Pärast hävitavat lüüasaamist õnnestus Karl XII-l Türgi kaudu Rootsi tagasi pääseda. Rootsi oli kaotanud ligi poole oma armeeüksustest, kuid Karl otsustas tungida Norrasse. Norras võideldes kuningas langes ning sellega sai läbi ka Rootsi suurvõimu ajastu. Sõja tulemusel kaotas Rootsi Eestimaa ja Liivimaa ning Ingerimaa ja Käkisalmi Venemaale, Bremen-Verdeni Hannoverile ja osa Pommerist Preisimaale. Piirkondlikuks suurvõimuks tõusis Venemaa.
Monoodiline lüürika
Monoodiline lüürika on eoollastest poeetide poolt Lesbose saarel loodud soololaululine lüürika.
Monoodiline lüürika jaguneb:
Toetudes kohalikele rahvalauludele, võtsid sealsed luuletajad kasutusele rea uusi värsimõõte. Kultuslikud ja rituaalsed, peo-, pulma- ning armastuslaulud, mis on seotud isiklike elamustega ning päevasündmustega. Luuletused olid mõeldud ettekandmiseks teatavas kindlas keskkonnas.
1993. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1993. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 38. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 15. mail 1993 Dublinis Iirimaal. Selle võitis Iirimaa.
Biograafiad (Ä)
Biograafiad (Ä)
Aleksandar I Karađorđević
Aleksandar I Karađorđević (16. detsember 1888 Cetinje – 9. oktoober 1934 Marseille) oli Jugoslaavia kuningas.
Serbia kuninga Petar I teise pojana kuulutati ta 1912 isa regendiks ja Petari surres lõunaslaavlaste riigi (moodustatud 1918) Jugoslaavia kuningaks.
Lahkhelid naabritega ning horvaatide, serblaste ja sloveenide omavaheline rivaalitsemine riigis sundisid Aleksandarit kehtestama isikuvõimu. Hiljem tunnistati selle kuriteo õhutajaks Itaalia valitsus. thumb|püsti|vasakul|Aleksandar I Karađorđević
Regendina paistis Aleksandar silma Balkani sõdades 1912 ja 1913. I maailmasõja ajal oli ta Serbia armee ülemjuhataja. Ta taganes koos sõjaväega keskriikide pealetungi eest, moodustas Korful Serbia eksiilvalitsuse ja külastas lääneliitlaste pealinnu. 1922 abiellus ta Rumeenia kuninga Ferdinandi tütre Mariega.
Aleksandar mõrvati riigivisiidi ajal Prantsusmaale koos Prantsuse välisministri Louis Barthouga. Mõrva korraldas Itaalia valitsuse õhutusel ja kaasabil. See oli esimene atentaat, mis jäädvustati filmilindile. Mõrvar Velitško Dimitrov-Kerin lintšiti kohapeal.
Aleksandri järel sai troonile poeg Petar II.
Karl Lipand
Karl Lipand (sündinud Karla Lippant; Lõhavere, Sürgavere vald (Suure-Jaani kihelkond) – 20. juuni 1928 Tartu) oli Eesti sõjaväelane, vanemallohvitser. VR II/2 ja II/3.
Elulugu
Sündis Sürgavere vallas Lõhaveres Kereme-Peedi talus kaheksalapselises peres. Omandas alghariduse Suure-Jaani kihelkonnakoolis ja täiendas end hiljem iseõppimise teel.
Sõjaväeline teenistuskäik
Võttis alates 1915. aastast osa Esimesest maailmasõjast 426. Povenetski jalaväepolgu koosseisus. Langes oktoobris 1917 Saaremaa vallutamisel sakslaste kätte vangi, kust peatselt põgenes. Astus seejärel Viljandis paiknevasse 2. Eesti jalaväepolku, kus teenis 1918. aasta kevadeni.
12. novembril 1918 siirdus vabatahtlikuna Tallinnas formeeritavasse 1. Ratsapolku, kust juba 7. detsembril läks Laiarööpmelisele Soomusrongile nr. 1 (hiljem "Kapten Irv"). Võttis rongil olles osa kõigist lahinguist punavägede vastu kuni 1919. aasta kevadeni.
Tungis 9. jaanuaril 1919 Tapa juures Tapa vallutamise ajal 4 mehega punaste väeosale kallale ja võttis vangi 40 punaväelast ühes 60 vintpüssi ja 100 käsigranaadiga. Vapruse eest ülendati veebruaris 1919 vanemallohvitseriks, sai kahel korral kergelt haavata.
Pälvis Vabadusristi II liigi 3. järgu ning samuti II liigi 2. järgu. Karl Lipand oli seega üks neist 29 kavalerist, kellele on antud VR II/2. Lisandus veel tasuta maa normaaltalu suuruses, 12 000 marka ning Vabadussõja mälestusmärk haavatulindiga.
Hilisem elukäik
Autasumaa, mille suuruseks oli 22,74 hektarit, eraldati Tartumaa Raadi valla Raadi mõisa Tila karjamõisast ning anti kätte 1922. aasta mais. Ta ristis koha Võidu taluks ning ostis osa seal asunud hoonetest ära, kuid müüs siis oma õigused 1926. aasta kevadel. Uue omaniku soovil anti kohale nimeks Toila talu.
Elas järgnenud aastatel riigipensionärina Tartus. Oli Vigastatud Sõjameeste Ühingu Keskjuhatuse ning Tartu Vabaduse Risti Vendade Ühenduse liige.
Suri 20. juunil 1928 kell pool kuus pärastlõunal Tartus südamehaiguse ja ajurabanduse tõttu. Maetud Tartu Garnisoni kalmistule. Nõukogude okupatsiooni ajal see kalmistu osaliselt hävitati, kuid tema hauatähis on rikutuna säilinud tänaseni.
Isiklikku
Abiellus 25. juunil 1922 Tartus Peetri kirikus Elfriede-Annette Kessiga (1902–1989). Sündisid pojad Raimond (1923–1999) ja Vello (1926–2000).
Põld
pisi|[[Rapsipõld Laekvere vallas]] pisi|[[Nisupõld Kose alevikus]] Põld (ka põllumaa) on haritav maa, mida korrapäraselt kultiveeritakse taimekasvatuslikul eesmärgil ning kus külvikorra järgi kasvatatakse valdavalt lühiealisi kultuure. Põld on ühtlasi osa külvikorra maa-alast.
Ajaloost
Eestis arenesid põlispõllud välja I aastatuhandel pKr. Küla kogukondlikus maakasutuses olevad põlispõllud olid arvatavasti juba enne 13. sajandit talude vahel osadeks jagunenud. Külapõld moodustas harilikult suurema põllumassiivi, mis oli vastavalt külvikorrale jagatud kolmeks osaks. Aiaga ümbritsetud osasid nimetati põhjaeesti murretes põld ehk väli, lõunaeesti murretes nurm ja läänemurdes kolmandis.
Talude põllujaotus
Saartel ja osaliselt Lõuna-Eestis olid eri talude osapõldudena kasutusel piklikud neljakandilised lapimaad, mis paiknesid küla ühisel põllumaal korratult läbisegi ning neid eraldasid üksteisest kitsad kündmata põllupeenrad.
Tiidu (Rõuge)
Küla asub Rõuge aleviku kõrval Jaanipeebu ja Tindi külade vahel.
Küla lääneossa jääb Rõuge Valgjärv.
Põld
Talude põllujaotus
Vanad põllujaotused kaotati külades talude kruntimisega 19. sajandi II poolel. Nööri- ja lapimaid oli 20. sajandi alguseks säilinud veel Saaremaal ning vähesel määral ka Mandri-Eestis endistes kroonumõisates
Savioru
Savioru on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
1180. aastad
1180. aastad
1180. aastad on aastad 1180–1189 pKr.
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Kümnendid: 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad - 1180. aastad - 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad
Aastad: 1180 1181 1182 1183 1184 1185 1186 1187 1188 1189
Kümme jardi
"Kümme jardi" on 2004. aastal USA-s valminud järg komöödiafilmile "Üheksa jardi" (2000), mille peaosi mängivad Matthew Perry ja Bruce Willis.
Süžee
Peategelane Oz (Matthew Perry) elab õnnelikult oma naise Cynthiaga (Natasha Henstridge) Californias ja peab edukat hambaravipraksist, kuni ühel päeval vanglast vabanenud maffiaboss Lazlo (Kevin Pollak) röövib Cynthia, et teada saada Jimmy Tudeski (Bruce Willis) asukohta. Oz otsustab Jimmylt abi paluda ja sõidab tema juude Mehhikosse, kus Jimmy aga rahuliku elu elab ja algul Ozi aitamast keeldub, kuni selgub, et Lazlo on nad juba üles leidnud. Sellest algab tagaajamisjaht, millest ei puudu tülid, draamad ega ka naljakad seigad.
Manfred Eicher
Manfred Eicher (sündinud 9. juulil 1943 Lindaus) on Saksa muusikaprodutsent ja kontrabassimängija.
Manfred Eicher õppis Berliini Muusikaakadeemias ja mängis seejärel Berliini Filharmoonikute orkestris kontrabassi. Seejärel mängis ta Joe Viera free-jazz'i trios kontrabassi, aga musitseeris ka koos Bob Degeni, Marion Browni ja Leo Smithiga.
Plaadifirma ECM Records
Aastal 1969 asutas Manfred Eicher koos Karl Eggeriga Münchenis plaadifirma ECM Records (Edition of Contemporary Music). ECM on salvestanud muu hulgas selliste džässmuusika artistide nagu Keith Jarrett, John Abercrombie, Jan Garbarek, Chick Corea, Gary Burton, Jack DeJohnette, Anouar Brahem, Dave Holland, Pat Metheny, Ralph Towner, Terje Rypdal ja Steve Kuhn loomingut.
Aastal 1984 ilmunud Arvo Pärdi "Tabula rasa" pani aluse ECMi uuele lääne klassikalisele muusikale keskenduvale sarjale „ECM New Series“. Seejärel on selles sarjas ilmunud kõik Arvo Pärdi olulisemate teoste esmasalvestused. Kokku on ECM salvestanud ja välja andnud üle paarikümne plaadi Arvo Pärdi muusikaga. Pärdi kõrval on ECM salvestanud Erkki-Sven Tüüri, Veljo Tormise, Helena Tulve, Heino Elleri ja Tõnu Kõrvitsa muusikat. Esitajate hulgas on Tõnu Kaljuste ja Eesti Filharmoonia Kammerkoor, Tallinna Kammerorkester, Vox Clamantis.
Sarjas ECM New Records on avaldatud ka Steve Reichi, John Adamsi, Meredith Monki ja Prantsuse helilooja Perotinuse muusikat.
ECMi salvestiste helil on väga selge ja läbipaistev helipilt (vastab motole "Kõige ilusam heli vaikuse kõrval"). Alates asutamisest on ECM tootnud üle 1600 plaadi. Enamik neist on tänapäevalgi saadaval.
Birendra
pisi| Birendra Bir Bikram Shah Dev (28. detsember 1945 Katmandu – 1. juuni 2001) oli Nepali kuningas aastail 1972–2001.
Manfred Eicher
Filmimuusika
Ta on tootnud filmimuusikat Jean-Luc Godardi ja Theo Angelópoulose, Xavier Kolleri, Sandra Nettelbecki ja Christian Frei filmidele.
Tunnustus
Arvo Pärt on pühendanud Manfred Eicherile keelpilliorkestrile ja harfile kirjutatud teose "Festina lente" (1988/1990).
Birendra
Birendra Bir Bikram Shah Dev abikaasa oli kuninganna Aiswarya. Neil sündis kolm last:
Birendra langes koos perekonnaga paleemõrva ohvriks.
1170. aastad
1170. aastad
1170. aastad on aastad 1170–1179 pKr.
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Kümnendid: 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad - 1170. aastad - 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad
Aastad: 1170 1171 1172 1173 1174 1175 1176 1177 1178 1179
Simmuli
Simmuli ehk Simuli on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Västergötland
Västergötland on Rootsi ajalooline maakond (landskap), mis asub Rootsi edelaosas. "Västergötland" tähendab Lääne-Götalandi. Maakond piirneb Bohusläni, Dalslandi, Värmlandi, Närke, Östergötlandi, Smålandi ja Hallandiga. See piirneb ka kahe Rootsi suurima järvega, Vänerni ja Vätterniga.
Dacke-vaenus
Dacke-vaenus (ka Dacke-sõda, Dacke ülestõus, rootsi keeles Dackefejden) oli sõjaline sisekonflikt Rootsis aastatel 1542–1543, mis sai nime Rootsi keskvõimu vastu üles tõusnute juhi Nils Dacke järgi.
Vaenuse põhjusteks võib pidada Gustav Vasa tsentraliseerivat ja moderniseerivat poliitikat, mis pani talupoegkonnale senisest tunduvalt suurema maksukoormuse. Samuti oli enamikule konservatiivsest talupoegkonnast vastumeelne protestantluse juurutamine alates 1527. aastast. Just Smålandis oli katoliku kiriku toetus kõige tugevam ning kui kuningas sealt krikuvarasid konfiskeerima hakkas, tekkisidki seal peagi rahutused.
1542. aasta suvel puhkes Smålandis avalik ülestõus, maksu koguvad kuninga foogtid tapeti. Kuningas saatis mässuliste vastu armee oma naisevenna Gustav Olofsson Stenbocki juhtimisel, kuid see sai Nils Dacke poolt juhitud talupoegade käest lüüa. Tema pooldajate hulk kasvas seejärel plahvatuslikult ning rahutused levisid peagi naaberprovintsidesse ning isegi Taanisse. Nähes, et olukord on palju ohtlikum, kui Stockholmis esialgu arvati, sõlmis Gustav I Dackega sama aasta sügisel vaherahu. Viimase võimu all oli peaaegu kogu Småland ning ka osa seda ümbritsevatest aladest. Olulisemad kindlused olid siiski jäänud kuninga kätte.
Nähes Dacke suurt edu, kiirustasid Gustavi vastased seda ära kasutama. Katoliiklik Mecklenburgi hertsog Albrecht VII oli esimene, kes Dackega ühendust võttis ning pakkus ennast uueks Rootsi kuningaks, kes taastaks reformatsioonieelse olukorra. Sarnaseid pakkumisi tegid ka teied Põhja-Saksa katoliiklikud vürstid. Dacke lükkas aga kõik nende pakkumised tagasi, lootes Gustav Vasaga kompromissile jõuda. Samas algatas Gustav I protestantlikes ringkondades massiivse Dacke-vastase kampaania ja kutsus üles Saksa riike koguni Dacket ründama. Selleni asi siiski ei läinud, kuid Taani kuningas Christian III alustas tegelikult Dacke-vastast tegevust, sest temale kuuluva Skåne talupojad olid samuti rahutuks muutunud.
Ülestõusu mahasurumise järel karistas kuningas vastuhakanuid karmilt: ülestõusu juhid ja neid toetanud preestrid hukati, mässulised talupojad saadeti Soome sõjaväeteenistusse ja mässuliste käes olnud alad pidid maksma suuri trahve. Dacke-vaenus oli ilmselt kõige ohtlikum vastuhakk Gustav Vasa tsentraliseerimispoliitikale, kuid seejärel läks tal korda oma võimubaasi juba suuremate probleemideta kasvatada.
SSC Napoli
SSC Napoli (itaalia Società Sportiva Calcio Napoli) on Itaalias Napolis tegutsev jalgpalliklubi, mis asutati 1926. aastal. Klubi mängib Itaalia kõrgliigas Serie A. Klubi kodustaadion on San Paolo staadion. Klubi on tulnud kaks korda Itaalia meistriks (hooajad 1986–87 ja 1989–90).
Klubi president on filmiprodutsent Aurelio De Laurentiis.
Praegune meeskond
''Seisuga 25. jaanuar 2023''
Lahingpaar
thumb|right|USA sõdurid liikumas oma tule toetusel lahingpaarina 2. maailmasõja ajal
Lahingpaar (ka lahingupaar) on kahest sõjaväelasest koosnev ühendus, mis hõlbustab mõlema sõjaväelase koostööd ja lahinguülesannete täitmist. Lahingpaar kuulub kas pooljao, jao või rühma koosseisu. Üks lahingpaarilistest on lahingpaari vanem.
Näiteks:
Uhaku karstiala
Karstialal neeldub Erra jõgi, voolates salajõena Purtse jõe oru aladele, kus allikatena avaneb. Maa-aluse jõe vooluhulk on kuni 1300 l/s, allikate koguvooluhulk 300 l/s.
Erra jõe sängis on hulgaliselt karstilehtreid, neist suurim on Suurhaud. Suurvee korral, kui Suurhaud "ajab üle" moodustub 1,5-meetrine Uhaku juga, mis mööda Erra jõe sängi suubub Purtse jõkke.
Karstiala kaitseks loodi 1959. aastal Uhaku karstikaitseala (pindala 33 ha).
1160. aastad
1160. aastad on aastad 1160–1169 pKr.
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Kümnendid: 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad - 1160. aastad - 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad
Aastad: 1160 1161 1162 1163 1164 1165 1166 1167 1168 1169
Hannes Rumm
pisi|Hannes Rumm esinemas vikipedistidele Euroopa Majas Foto: Ave Maria Mõistlik, 21. mai 2014 Hannes Rumm (sündinud 11. novembril 1968 Rakveres) on endine Eesti ajakirjanik, poliitik ja Riigikogu liige.
Haridus
Hannes Rumm on lõpetanud Rakvere 1. Keskkooli 1987. ja Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal 1994. aastal.
Töökäik ja tegevus ühingutes
pisi|Hannes Rumm (paremal) 2014. aasta [[Arvamusfestivalil]] Rumm on töötanud Eesti Aja toimetajana aastatel 1991–1992, Postimehe reporterina 1992–1993, Hommikulehe toimetuse juhatajana 1993–1995, Eesti Ekspressi toimetajana 1995, Eesti Päevalehe toimetajana 1991, toimetuse juhatajana ja peatoimetaja asetäitjana 1995–2001, Riigikantselei Euroopa Liidu infosekretariaadi juhatajana 2001–2004, OÜ Media Focus juhatajana 2004–2007 ning Eesti Olümpiakomitee nõunikuna 2004–2007.
Kuni 31. augustini 2016 oli Hannes Rumm Euroopa Komisjoni Eesti esinduse juht. 2017. aasta juunist 2018. aasta novembrini oli ta Välisministeeriumis strateegilise kommunikatsiooni nõunik.
Ta on olnud MTÜ Eesti Doonorite Seltsi juhatuse liige, MTÜ Eesti Euroopa Liikumine nõukogu liige, Eesti Rahvusraamatukogu nõukogu liige, OÜ Media Focus omanik ning Tartu Ülikooli Sihtasutuse usalduskogu liige.
Poliitiline tegevus
Hannes Rumm oli Tallinna Linnavolikogu liige 2005–2007 ning XI Riigikogu liige. Ta on 2002. aastast Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
E-posti lekke skandaal
2011. aasta lõpus puhkes skandaal, kui Keskerakonna valdusest leiti Hannes Rummu erakirjavahetus, mille väidetavalt oli sinna ebaseaduslikult viinud Ivor Onksion.
Raadiosaade
Ta tegi pikka aega koos Anvar Samostiga Raadio 2 saadet "Olukorrast riigis". Alates 11. septembrist 2016 kuni 4. juunini 2017 tegi ta Vikerraadios koos Samostiga saadet "Samost ja Rumm".
Isiklikku
Hannes Rummu abikaasa on Maris Jesse. Neil on kaks tütart.
1150. aastad
1150. aastad
1150. aastad on aastad 1150–1159 pKr.
Kümnendid: 1100. aastad 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad - 1150. aastad - 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad
Kolmas ristisõda
Kolmas ristisõda (1189–1192), oli Euroopa liidrite üritus tagasi vallutada püha maad Saladini käest.
Kolmanda ristisõja ettevalmistamine
Rooma paavst Gregorius VIII valitsemisajal jõudsid Itaaliasse uudised Hattini lahingust ja Jeruusalemma langemisest. Gregorius VIII avaldas 29. oktoobril 1187 bulla "Audita tremendi", milles kutsus katoliiklasi alustama ristisõda. Paavst saatis legaadid Saksamaale, Prantsusmaale, Taani ja Poola, et valmistada ette Kolmandat ristisõda. Ka paavst Clemens III saatis legaadid Euroopa riikidesse, et värvata Kolmandasse ristisõtta ristisõdijaid.
Saladin alustas sõjaretki ristisõdijate kontrolli all olevatele aladele 1183. aastal. Saladin astus ka vastu kristlikele ristisõdijateriikidele Süüria aladel ning võitis Jeruusalemma kuningas Guy de Lusignanilt aastal 1187, Hattini lahingus ning vallutas Jeruusalemma ja Palestiina, Akko. See põhjustas vastureaktsiooni eurooplaste poolt: religioossest innustusest kantuna lõpetasid omavahelise konflikti Inglismaa kuningas Richard I ja Prantsusmaa kuningas Philippe II ning läksid koos järjekordsesse ristisõtta. Sõjakutsele vastas ka Friedrich I Barbarossa, Püha Rooma Keisririigi keiser, kes nüüd oli juba küll üsna kõrges eas ning juhtis ka enda väed sõtta pühale maale. pisi|vasakul|300px|Euroopa, [[Vahemeremaad|Vahemere maade ja Lähis-ida riigid, Kolmanda ristisõja ajal ning ristisõdijate teekonnad]]
Paskvill
Paskvill (Pasquill) on teotav pilke- ja laimukirjutis, mis on suunatud sellele, et laimata teatavat isikut või tema au riivata.
Kolmas ristisõda
Friedrich I hukkumine
Egiptuse ja Süüria sultani Saladini võimuletõus algas Seldžukkide sultanaadi sunniitidest Zengidi dünastia konfliktist ismailiitidest Fatiimide dünastia valitsetud Fatimiidide kalifaadiga Egiptuses, mis lõppes Egiptuse ja Süüria alade ühendamisega Saladini onu Shirkuhi poolt, kes juhtis seldžukkide vägesid. Shirkuhi surma järel 1169 haaras võimu Egiptuses Saladin. 1174. aastal hõivas Saladin Damaskuse, 1183. aastal Aleppo ja 1186. aastaks kõik Süüria alad.
Ristisõdijate teekond: Prantsusmaa, Püha Saksa-Rooma keisririik, Rooma, Ungari kuningriik, Bütsantsi keisririik ja Pergamon.
Küprose vallutamine
pisi|[[Rumi seldžukkide sultanaat, Kiliikia Armeenia kuningriik, Küprose saar, Ristisõdijate riigid ja Aijubiidide riik Vahemere idarannikul, 1190. aastail]] Teel pühale maale vallutasid Inglismaa kuninga ´ja Akvitaania hertsogi Richardi ristisõdijad tugipunktide loomiseks Messina normannide Sitsiilia kuningriigis ja Küprose saare.
Inglise kuningas Richard I ja ristisõdijad vallutasid Küprose saare aastal 1191. Inglise kuningas ei kavatsenud esialgu saart vallutada, kuid kui tema sissetungilaevastik hajus tormis teel Akkot piirama, kolm tema laeva sõitis Küprose randa, kus nad hävisid ja uppusid Limassoli sadama reidil. Laevahukust pääsenud võeti, kohaliku tõusikkuberneri ja isehakanud keisri Isaakios Komnēnose poolt vangi ja kui laev, millel olid Richardi õde ja pruut, sadamasse saabusid, keeldus Komnēnos nende palvest randuda värske vee võtmisest. Richard ja tema ülejäänud laevastik saabus veidi hiljem ja kuuldes oma laevahuku üle elanud kaaslaste vangistamisest ning tema pruudile ja õele osaks saanud solvangutest, otsustas kohtuda Komnēnosega lahinguväljal. Olid isegi kuulujutud, et Komnēnos oli salaja liidus Saladiniga, et kaitsta ennast oma vaenlaste eest Bütsantsi pealinnas Konstantinoopolis, mida valitses Angelose perekond. Veelgi enam, Küprose saare kontroll annaks olulise strateegilise baasi operatsioonidele, millest käivitada ja varustada edasisi ristisõdijate pealetunge. Inglise armee läks maale Limassoli rannikul ja tegeles küproslastega, kes tõestasid, et ei saa vastu Inglise vibuküttidele ja tugevalt soomustatud rüütlitele. Öö saabumine võimaldas Komnēnosel koos oma armee riismetega mägedesse põgeneda, kuid Richard ja tema väed jälitasid Küprose valitsejat ja ründasid tema laagrit enne koitu; Komnēnos suutis vaid koos mõne mehega taas põgeneda ja järgmisel päeval tulid paljud Küprose aadlikud Richardile truudust vanduma. Järgnenud päevadel mõistis Komnēnos, et kõik oli kadunud, ning pakkus Richardile 20 000 marka kulda ja 500 relvakandjat, ja lubas hea käitumise märgiks loovutada ka oma tütre ja losse. Kartes reetmist uute vallutajate poolt, põgenes Komnēnos pärast Richardile selle lubaduse tegemist ja pages Kantara kindlusse. Mõni nädal pärast Richardi abiellumist oma pruudi Navarra Berengariaga, 12. mail 1191, kavatses Isaakios laevaga mandrile põgeneda, kuid tabati Püha Andrease kloostris saare idatipus ja vangistati hiljem Markappose lossi Süürias, kus ta varsti pärast seda suri. Richard jätkas vahepeal oma reisi Akkosse ja, koos väga vajaliku puhkepausi, uute varude ja abivägedega, seilas pühale maale, saadetuna Jeruusalemma kuningast Guy de Lusignanist ja paljudest teistest kõrgaadlikest Lääne ristisõdijate riikidest. Inglise kuningas jättis enne lahkumist saare linnadesse ja lossidesse garnisonid ja saar ise jäi Richard de Camville ja Robert of Tornhami vastutuse alla. Pärast Richardi pühale maale lahkumist järgnenud mäss pani teda saare tasuvuses kahtlema ja ajendas teda lõpuks territooriumi Templiordule müüma. Kui Richard I mõistis, et Küpros osutus keeruliseks territooriumiks säilitada ja samas jälgida rünnakute käivitamist pühal maal, müüs ta selle Templiordule 100 000 besandi eest.
Akko piiramine
(1189–1191) Akko oli tähtsaim sadam ja suurim kindlus pühal maal. 1187. aastal vallutasid muhameedlased Saladini juhtimisel linna, kuid ristisõdijad suutsid selle kahe-aastase piiramise järel 1191. aastal enda kätte tagasi saada.
Inglismaa kuningas (1189–1199) Richard I saabus Akko piiramisele 8. juunil 1191 ning teda tunnistati ristisõdijate liidrina. Richardi juhtimisel tõrjuti eemale sissepiiratud Akko moslemitele appi suundunud Saladini väed ja 12. juunil, kindluse kaitsjad alistusid ristisõdijatele.
pisi|300px|Aijubiidide alad pärast Saladini surma 1193. aastal Esimeste võitude järel tekkisid vastuolud ristisõdijate vahel, sh ka tulevase Jeruusalemma kuninga isiku üle. Richard I toetas Guy de Lusignani, keda aga teised ristisõdijad süüdistasid Jeruusalemma loovutamises, vastased ja Prantsusmaa kuningas Philippe II pooldasid Montferrat' markkrahv Konradit. Konrad oli abielu kaudu 24. novembrist 1190 de facto Jeruusalemma kuningas, kuid ametlikult valiti alles aastal 1192, mõned päevad enne oma surma. Richard I andis aga Guy de Lusignanile lääniks Küprose.
Konflikti tekitas ka Prantsusmaa kuningas Philippe II liitlase Austria hertsogi Leopold V Voorusliku poolt Akkos, Richardi vägede poolt asustatud piirkonnas Austria lipu heiskamine hoonel ning ka Saksa-Rooma keisririigi rüütlite pagendamine Richardi väeleerist. Juulikuu lõpus lahkusid Prantsusmaa kuningas Philippe II ja Prantsuse rüütlid pühalt maalt.
Akko piiramisega vangi langenud Akko moslemite vabastamiseks nõudis Richard Saladinilt kristlastest vangide vabastamist ja 200 00 kuldmarka, kuid lunaraha määratud tähtajaks mittetasumisel lasi ta hukata üle 2000 moslemi Akkos. Teo tõttu sai Richard I hüüdnimeks Lõvisüda.
Arsufi lahing
pisi|Arsufi lahingu plaan Edasine sõjategevus Richardi juhtimisel jätkus 23. augustil. Laevastiku saatel mööda rannikut võitsid nad Saladini mamelukkide vägesid Arsufi lahingus 7. septembril ning ristisõdijate väed vallutasid seejärel Ashkeloni ja Jaffa.
Aastatel 1191–1192 toimus ristisõdijate 4 väiksemat sõjakäiku Lõuna-Palestiinas, kuid Jeruusalemma ei vallutatud.
Richard sõlmis rahulepingu Saladiniga (9. oktoober), millega Jeruusalemm jäi moslemite kontrolli alla, aga mille järgi oli lubatud kristlikel palveränduritel püha maa külastamine.1192. aastal sai Akkost nõrgeneva Jeruusalemma kuningriigi pealinn.
Saksa ordu asutamine
Kolmanda ristisõja käigus asutati 1190. aastal Akko linna piiravate ristisõdijate laagris Saksa ordu Jeruusalemma kuningas Friedrich II soosingul hospidalivennaskond, mis tegeles haavatute ja vaeste eest hoolitsemisega. Selle liikmeteks olid algusest peale eeskätt rüütliseisusest ja Saksamaalt pärinevad isikud. Pärast kolmandat ristisõda tegutses Saksa hospidaliordu Akkos, pakkudes linnas ja selle ümbruskonnas tegutsevatele palveränduritele ja ristisõdijatele öömaja, kehakinnitust, hingehooldust ja ravi.
Kolmas ristisõda nagu teinegi oli läbi kukkunud, kuus aastat hiljem viis see Neljanda ristisõja puhkemiseni.
Tagasiteel koju Inglismaale läbi Saksa-Rooma riigi Austria hertsogkonna, Inglise kuningas Richard I Lõvisüda vangistati Leopold V poolt Viini lähedal 1192. aasta detsembris ja anti üle Saksa-Rooma keiser Heinrich VI-le. Richard I vangistati Dürnsteini lossi ning vabastati 1194. aasta veebruaris, alles pärast tohutu lunaraha maksmist.
Uus paavst
"Uus paavst" (originaalpealkirjaga "The New Pope") on Paolo Sorrentino loodud ja lavastatud draamasari, jätk tema 2016. aasta seriaalile "Noor paavst".
Peaosades on Jude Law, kes kehastab fiktiivset paavst Pius XIII ja John Malkovich, vastvalitud paavst Johannes Paulus III.
Seriaal esilinastus 10. jaanuaril 2020 Sky Atlanticu kanalil Itaalias. Eestis näitab sarja ETV2.
Mikroneesia
pisi|500px|Mikroneesia kaart Mikroneesia on üks kolmest Okeaania piirkonnast. Temast lõunasse jääb Melaneesia ja itta Polüneesia.
Mikroneesia koosseisu kuuluvad järgmised riigid ja maad:
Hokkaidō prefektuur
Hokkaidō prefektuur on Jaapani prefektuur, mis hõlmab Hokkaidō saare ja selle ümber paiknevad väiksemad saared, sealhulgas Okushiri, Rebun ja Reshiri.
Kõõl
Kõõl on kõverjoone (sh ringjoone) või kõverpinna kaht punkti ühendav lõik. Pikim kõõl on ringjoone diameeter.
Hokkaidō prefektuur
Sümbolid
Hokkaidō prefektuuri tunnuslind on õnnekurg (Grus japonensis), tunnuspuu on ajaani kuusk (Picea jezoensis) ja tunnuslill kurdlehine kibuvits (Rosa rugosa).
Kõõl
Viited
円 (数学)
Hokkaidō prefektuur
Haldusjaotus
Hokkaidō prefektuur on jaotatud 14 allprefektuuriks (ringkonnaks; 支庁 (shichō)), mis omakorda jagunevad 207 omavalitsuseks.
Östergötland
Östergötland ("Östergötland" tähendab Ida-Götalandi) on Rootsi ajalooline maakond (landskap), mis asub Rootsi lõunaosas. See piirneb Smålandi, Västergötlandi, Närke, Södermanlandi ja Läänemerega.
Götaland koosnes väikekuningriikidest, mille asukaid kutsuti muinaspõhja keeles Gautar ' iteks. Neid samastatakse anglosaksi eeposes "Beowulf" mainitud Geatastega. Götalandilt on pärit ka goodid. Ajalooliselt oli see üks maakondadest, mis sai Rootsi osaks keskajal.
Piirdenurk
pisi|Oranžide kõõlude vahel on piirdenurk, siniste raadiuste vahel on [[kesknurk, mis moodustab ringi sektori.]] Piirdenurk on ringjoone punktist tõmmatud kahe kõõlu vaheline nurk.
Boris III
thumb|200px|Boris III Boris III (Boris Klemens Robert Maria Pius Ludwig Stanislaus Xaver; 30. jaanuar 1894 – 28. august 1943) oli Bulgaaria tsaar Saksi-Coburgi ja Gotha dünastiast. Ta tõusis troonile 1918. aastal, mil tema isa Ferdinand I troonist loobus järjestikuste kaotuste tõttu Teises Balkani sõjas ja Esimeses maailmasõjas. Alates 1934. aastast oli ta sisuliselt diktaator.
Teise maailmasõja alguses oli Bulgaaria neutraalne, ent avalik arvamus kaldus teljeriikide poole, kes olid sundinud Rumeenia Lõuna-Dobrudža Bulgaariale loovutama. Nõnda kuulutas Boris 1941. aastal sõja Kreekale ja Jugoslaaviale, et saada tagasi eelmistes sõdades kaotatud maa-alasid. Kuid Boris keeldus kuulutamast sõda Nõukogude Liidule ja saatmast oma riigi juute Adolf Hitleri käsul Poola. Küll kuulutas ta sõja Suurbritanniale ja Ühendriikidele, mistõttu pommitasid liitlasväed 1944. aastal Sofiat.
Ta suri mõni päev pärast visiiti Hitleri juurde südamepuudulikkusse, mis on tekitanud kahtluse, et Hitler laskis ta mürgitada. See on siiski ebatõenäoline, sest kohtumise ja surma vahel oli mitu päeva. Surmaeelsel päeval oli tal mitteametlik lõunasöök Itaalia saatkonnas. Trooni päris tema 6-aastane poeg Simeon II.
Ta abiellus Itaalia kuninga Vittorio Emmanuele III tütre Giovannaga. Neil oli kaks last – Simeon II ja printsess Maria-Luisa.
Riigivolikogu
Riigivolikogu oli 1938. aasta põhiseaduse järgi kahekojalise Riigikogu 80-liikmeline esimene koda. Teine oli Riiginõukogu.
Riigivolikogu valis rahvas viieks aastaks. Valimisringkondi oli 80. Rahvuskogu esimese koja valimiste eeskujul rakendati isikuvalimist: igast valimisringkonnast valiti üks saadik.
Oma raadiokõnes 31. detsembril 1934 ütles Riigivanem Konstantin Päts, iseloomustades põhimõtteid, millele tulevane rahvaesindus pidi tuginema: "Meie tahame anda niisuguse demokraatliku asutuse, mis tema rahvast väärt oleks, nii nagu Inglismaal, kus tuntakse austust ja lugupidamist parlamendi vastu. Meie tulevane Eesti riigi parlament ei pea olema niisugune, millest karikatuuri-ainet saada, vaid tõsine ja väärtuslik rahva esinduskogu, mille kohta keegi ei saa midagi halba ega naeruvääristavat öelda."
Riigivolikogu valimised
Riigihoidja Konstantin Pätsi otsusega nr 11 määrati Riigivolikogu valimised 24.–25. veebruariks 1938 (RT 1938, 6, 37). Valimised korraldati Rahvuskogu poolt vastu võetud Riigivolikogu valimise seaduse (RT 1937, 71, 592; SK I 1938, 3, 4) alusel.
Riigivolikogu liikmeks võis valida iga hääleõigusliku Eesti kodaniku, kes oli vähemalt 25 aastat vana ja kes oli vähemalt ühe aasta kestel enne valimisi elanud Eesti Vabariigi maa-alal. Kandidaate võisid valimisringkonnas üles seada ainult sama valimisringkonna hääleõiguslikud kodanikud. Kandidaat pidi esitama 150 sama valimisringkonna hääleõigusliku kodaniku toetusallkirja, samuti tuli tasuda kautsjon 250 krooni. Hääle andmiseks lõikas valija valimissedelist välja hääletamissedeli selle kandidaadi nimega, kellele ta hääle annab. Seaduse kohaselt valimisringkondades, kus seati üles ainult üks kandidaat, hääletamist ei korraldatud ja kandidaat tunnistati valituks.
Riigivolikogu I koosseis valiti 24. ja 25. veebruaril 1938. Riigivolikogu liikmete nimekiri avaldati RTL 1938, 31, lk 1293. Valitsuse poolt esitatud ja Konstantin Pätsi poolt toetatud Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde kandidaadid said 54 saadikukohta, kommunistid ja nende toetajad 26 kohta. Hiljem läksid veel 10 opositsioonisaadikut Rahvarindesse üle.
Kui valimisringkonnast valiti ainult üks liige, siis puudus tal Riigivolikogu koosseisust väljalangemise korral asendaja. Sel juhul tuli korraldada täiendav Riigikogu valimine. Need toimusid:
Riigivolikogu tegevus
Enne oma kohuste täitmisele asumist andsid Riigivolikogu liikmed 21. aprillil 1938 järgmise pühaliku tõotuse:
"Asudes Riigivolikogu liikme kohuste täitmisele olen teadlik, et kannan selles ülesandes vastutust Eesti Vabariigi ja oma südametunnistuse ees ning pühalikult tõotan ustavaks jääda Eesti Vabariigile ja tema põhiseaduslikule korrale ning pühendada oma jõu Eesti Vabariigi ja Eesti rahva heaolu ja tuleviku kindlustamisele."
Pärast pühaliku tõotuse andmist pidas Riigihoidja Konstantin Päts Riigivolikogule kõne, kus ta muuhulgas ütles:
"Lugupeetud Riigivolikogu liikmed! Kõik 80 rahva poolt valitud Riigivolikogu liiget on oma pühaliku tõotuse annud ja viimane takistus kõrgete kohuste täitmisele asumiseks kõrvaldatud. Asute nüüd oma suurte ja vastutusrikaste ülesannete täitmisele. Olen tõsiselt rõõmus, et võin teid tervitada ning teile jõudu ja edu soovida. Meie riik ja rahvas on raskeid aegu üle elanud. Polnud kerge neist ärevatest päevadest üle saada. Kuid neist on meie rahva kaine kaalumise ja mõistliku ettevaatlikkuse juures siiski verevalamiseta ja rahulikult üle saadud. Valitsuse tahtmine on olnud välja jõuda uuesti demokraatliku korra juure. See on meil nüüd korda läinud."
Esimese seadusena võttis I Riigivolikogu vastu Amnestiaseaduse.
I Riigivolikogu liikmed said istungjärkude aja eest kuutasu 180 krooni, korteriraha 40 krooni kuus läbi aasta ja tasuta sõidu riigiraudteel ja -laevadel. Riigivolikogu juhatuse liikmed said lisatasu 70 krooni kuus läbi aasta. Riigivolikogu esimees sai tasu ühistel alustel ministritega (500 krooni kuus ja sõiduraha 100 krooni kuus).
Viimane Riigivolikogu istungjärk lõpetati Vabariigi Presidendi otsusega 19. aprillist 1940.
I Riigivolikogu liikmetest viimasena elus olnud Mihkel Hansen suri 20. novembril 2004.
Riigivolikogu liikme lühend on rvkl.
Aastaajad (täpsustus)
Aastaajad on perioodid, milleks aasta jaotatakse loodusnähtuste põhjal.
Riigivolikogu
II Riigivolikogu
II Riigivolikogu liikmete nimekiri avaldati Valimiste peakomitee otsusega 17. juulil 1940. Vastvalitud Riigivolikogu võttis 21. juulil 1940 vastu deklaratsiooni riigivõimust Eestis, millega Eesti kuulutati Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks (RT 1940, 74, 733). Alates 25. augustist 1940 nimetati Riigivolikogu ümber Eesti NSV Ajutiseks Ülemnõukoguks ja alates 7. aprillist 1941 Eesti NSV Ülemnõukoguks.
Yāsir ‘Arafāt
pisi|Yāsir Arafāt (1999) Yāsir ‘Arafāt (Mohammed Abed Arouf Arafat, araabia keeles محمد ياسر عبد الرحمن عبد الرؤوف عرفات القدوة الحسيني‎; arvatavasti 24. august 1929 Kairo (enda sõnul sündis ta aga Jeruusalemmas ) – 11. november 2004 Pariis) oli Palestiina poliitik.
1970-ndail tegi palestiinlaste sõltumatu kodumaa taotlemine Arafatist maailmapoliitikas väljapaistva kuju, kuid 1980-ndail nõrgendas fraktsioonide kasv Palestiina Vabastusorganisatsioonis (PVO) tema võimu.
Aastal 1983 oli ta sunnitud evakueerima Liibanonist, kuid jäi PVO suurema osa liidriks ja 1990 veenis seda ametlikult tunnustama Iisraeli riiki.
Arafat oli lühike, kiilaspäine ja hõreda habemega vanamees, kes alati kandis musta-valgekirjut pearätti. Sellisena ei näinud ta eriti sissipealiku moodi välja, kuigi ta kandis alati khakivärvi mundrit ja vööl püstolit.
Arafat oli kaua aega poissmees, väites, et on abielus Palestiina üritusega, aga 1992 abiellus ta endast poole noorema palestiinlannast kristlase Suha Tawiliga. Islamis peetakse kiiduväärseks abielluda muu-usulisega ja pöörata ta seejärel islamisse. 1995 sündis neil tütar Zahwa.
Arafati kriitikute meelest oli ta tugev taktik, aga väga nõrk strateeg. Väiksemad otsused tegi ta korralikult, aga kõige tähtsamates, näiteks liitlaste valikul, eksis ta kapitaalselt.
Arafati üks suurimaid vigu oli Saddam Husseini toetamine pärast Iraagi sissetungi Kuveiti 1990. See nõrgendas rahvusvahelist toetust Arafatile, sealhulgas rikaste araabia maade poolehoidu. Pärast seda oli Arafat sunnitud Iisraeliga pidama läbirääkimisi ebavõrdselt positsioonilt. .
Kuid ta oli endiselt mõjukas hilisematel Lähis-Ida rahuläbirääkimistel ja saavutas 1993 ajaloolise vastastikuse tunnustamise kokkuleppe Iisraeliga, mille järgi Gaza sektor ja Jericho anti PVO kontrolli alla. Seda nimetati Oslo rahulepinguks ja see kirjutati alla Washingtonis Valges Majas. PVO pidi selle saavutamiseks tunnustama Iisraeli õigust eksisteerida 1948. aasta piires ja hukka mõistma vägivalla. Selle lepingu sõlmimise eest pälvisid Arafat, Yitzhak Rabin ja Shimon Peres 1994 Nobeli rahuauhinna.
Novembris 1995 mõrvas juudi äärmuslane Iisraeli peaministri Yitzhak Rabini ning Lähis-Ida rahuprotsess sattus ohtu. Rabini järeltulijaks sai mõõdukas Shimon Peres, kuid 1996 kaotas Peres valimised ja asendati Likudi liidri, jäiga joone pooldaja Benjamin Netanyahuga. Kõigele vaatamata jätkas Arafat pingutusi kestva rahu saavutamiseks. 1996 valiti ta peaaegu 90% häältega omavalitsusliku Palestiina Rahvusnõukogu presidendiks.
Palestiina omavalitsuse juhina osutus Arafat võimujanuliseks. Tal oli võimalik kujundada Palestiina juhtimine niisuguseks, et kogu võim oli koondunud tema kätte, näiteks oli üksnes temal õigus kirjutada alla rahaeraldistele. Kui ta rahvusvahelise surve mõjul pidi ametisse määrama peaministri, loovutas ta sellele võimu üsna napilt. Esimene peaminister Mahmoud Abbas astus 4 kuud hiljem ametist tagasi. Teine peaminister Ahmed Korei (1937–2023) ähvardas samuti tagasiastumisega, püüdes sel moel välja pressida kontrolli julgeolekujõudude üle. Palestiinas kehtis üheparteisüsteem, mida kriitikud nimetasid korrumpeerunuks.
Lugupidamist Arafati vastu vähendas see, kui USA ettevõttel 2000. aasta juulis korraldatud tippkohtumine ebaõnnestus ja palestiinlased alustasid neli aastat kestnud ülestõusu. Iisraeli sõjavägi purustas Arafati Gaza peakorteri ja pommitas ja tema residentsi Rām Allāh's. Kuid Iisrael ei suutnud teda rahuprotsessist välja tõrjuda ja Arafat jäi kuni surmani Palestiina poliitikat määravaks isikuks.
29. oktoobril 2004 lendas Arafat Prantsusmaale ravile. Tal kahtlustati leukeemiat ehk verevähki. 31. oktoobril teatati, et Arafat ei põe verevähki ega mõnda muud eluohtlikku haigust, aga juba 3. novembril halvenes tema seisund sedavõrd, et ta viidi intensiivraviosakonda ja päev hiljem langes ta koomasse. 9. novembril teatati, et Arafatil olevat olnud ajuverejooks. Samal ajal otsisid Palestiina poliitikud juba Arafati ametijärglast. 10. novembril, veel enne Arafati surma nimetati Palestiina Omavalitsuse juhi kohusetäitjaks parlamendi spiiker Rauhī Fattūh, aga mitte määramata ajaks, vaid 60 päevaks alates Arafati surma päevast. Fattūhi ülesanne oli oma ametiaja jooksul korraldada presidendivalimised. Arafat suri juba järgmisel päeval kell 3.30 Pariisi lähedal Prantsuse sõjaväehaiglas.
Juba Arafati surma päeval sai Palestiina rahuprotsess tagasilöögi, kui Fatah' fraktsiooni juhiks valiti konservatiiv Farouk Kaddoumi, kes polnud nõustunud Arafati sõlmitud ajutise rahuleppega ega olnud seetõttu Palestiinasse tagasi tulnud, vaid jäänud Tunisesse ja hiljem elanud Süüria pealinnas Damaskuses.
Arafati leinatalitus toimus 12. novembril Kairos ning sellel osalesid kõrged ametiisikud paljudest maailma riikidest. Arafati sarga vedasid sõjaväelennuväljale 6 musta hobust. Sealt toimetati kirst Jordani läänekaldale Rām Allāh'sse, kus Arafat mulda sängitati.
Arafat ise tahtis saada maetud Jeruusalemma, sest palestiinlased ihkavad seda oma riigi pealinnaks. Kuid selle võimaluse välistas Iisraeli peaminister Ariel Sharon kategooriliselt. Matused Palestiinas lääneriikide riigipeade osavõtul olid samuti välistatud, sest palestiinlaste ülestõusu tõttu oli Iisrael kehtestanud seal ranged sissesõidupiirangud. Piirduda tuli sellega, et Palestiina alade ülemvaimulik Tayssir al-Tamimi puistas tema sargale Jeruusalemma mulda. Palestiinlaste lõplik eesmärk on siiski matta Arafat millalgi ümber Jeruusalemmas asuva al-Aqsa mošee maa-alale: see mošee on islami tähtsuselt kolmas pühapaik.
Arafati surma järel nimetati Palestiina Vabastusorganisatsiooni liidriks Mahmoud Abbas, kes oli olnud Arafati esimene peaminister. Ta kogus valimistel absoluutse enamuse häältest, 62,32%. Ta oli olnud koos Arafatiga üks Fatah' asutajatest. Oslo rahulepingu allkirjastamise ajal oli ta üks Arafati saatjatest. Arafat ei kohtunud kunagi USA presidendi George Bushiga ja Iisrael ei lubanud tal kordagi tulla Jeruusalemma, aga Abbas tegi mõlemat juba 2003. aastal, kui ta oli Palestiina omavalitsuse peaminister. Abbasi juhtimisel sõlmisid Palestiina ja Iisrael juba 8. veebruaril 2005 relvarahu, mis lõpetas palestiinlaste ülestõusu.
5. mail 2005 võitis Fatah' Palestiina kohalikud valimised.
Arafāti surma pidasid paljud tema toetajad ja sugulased kahtlaseks. Arvati, et Arafāt võidi mürgitada. 27. novembril 2012 kaevati tema säilmed Rām Allāh' linnas hauast välja, et teha neile toksikoloogiline analüüs. Sellele sammule andis lõpliku tõuke Arafāti riiete analüüs, mille käigus leiti neilt ebatavaliselt suures kontsentratsioonis radioaktiivseid aineid. Toodi paralleel Aleksandr Litvinenkoga, kelle KGB oli mürgitanud polooniumi abil, mis on samuti radioaktiivne.
Okinawa prefektuur
Okinawa prefektuur on Jaapani lõunapoolseim prefektuur, mis hõlmab Okinawa ja Sakishima saared.
Sümbolid
Okinawa prefektuuri tunnuslind on Okinawa rähn (Sapheopipo noguchii), tunnuspuu on mänd Pinus luchuensis ja tunnuslill india korallpuu (Erythrina variegata).