cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaher (perekond)
Botaanilised tunnused
Vahtra lehed värvuvad, kuna suvel valitsev roheline klorofüll hakkab sügisel mitmete lehes toimuvate füsioloogiliste ja anatoomiliste muutuste toimel lagunema ning annab võimaluse välja paista plastiidides paiknevatel kollastel ja oranžidel karotinoididel. Sügisöiste madalate ning päevaste kõrgete temperatuuride vaheldumine, tugev päikesekiirgus ning teised stressitegurid (okste vigastused, õhu saastatus, põud) loovad vananevates lehtedes soodsad tingimused punaste antotsüaanide tekkeks, mis annavad vahtralehe sügiskirkusele lisa.
Levikuala ja ökoloogia
Perekonda kuulub umbes 128 liiki, millest enamik kasvab Aasias, Euroopas, Põhja-Aafrikas ja Põhja-Ameerikas. Ainult üks liik, suhteliselt väheuuritud Acer laurinum, kasvab lõunapoolkeral.
Rahvusvahelise Looduskaitseliidu IUCN kriteeriumite järgi on 54 vahtraliiki enda looduslikus kasvupiirkonnas hävimisohus.
Vaher ei nõua väga viljakat kasvukohta, kuid kõige meelsamini kasvab ta siiski huumuserohkes ja parajalt niiskes mullas.
Vaher on lindudele-loomadele heaks toiduallikaks. Suurnokk-vint ja leevike söövad vahtraseemneid, metskitsed ja jänesed aga toituvad talvel meeleldi vahtra koorest ja võrsetest. Ka pruunkaru ei ütle vahtra võrsetest ja lehtedest ära.
Vahtrad Eestis
Vahtrate perekonnast kasvab Eestis looduslikult vaid harilik vaher (A. platanoides), kuid introdutseeritud liikide arv jääb 30 kanti.
Vahtrapuid leidub Eesti metsades peaaegu kõikjal. Vaher on Eesti suuremates linnades tihti kõige sagedasem puuliik. Suuri laiavõralisi puid näeb sagedamini parkides ja majade ümbruses. Looduses leidub vahtraid harvemini: üksikud ja teiste puude varjus ainult Põhja- ja Lääne-Eesti saarte viljakatel lubjastel savi- ja huumusrikastel ning niisketel muldadel laialehistes segumetsades, peamiselt koos saare, tamme, jalaka ja pärnaga, harvem sanglepa ja arukasega. Siiski võib Väinamere saartel kohata metsi, kus vaher on valitsev puuliik. Metsakorralduse andmeil leidub Eestis vahtrapuistuid kokku napilt üle 20 hektari.
Eesti kõrgeim harilik vaher, mille latv ulatub ligi 33 m kõrgusele, kasvab Viljandimaal Loodi Püstmäel. Jämedaim teadaolev harilik vaher, mille tüve ümbermõõt rinnakõrguselt oli 2000. aastal 424 cm, asub Tartu Botaanikaaias. Jämedaim vaher, mis on mõõdetud rinnakõrguselt madalamalt, on Pilpa vaher. See puu kasvab Valgamaal Helme vallas Pilpa külas otse maantee ääres. Pilpa vahtra tüve ümbermõõt kõige peenema koha pealt enne harunemist (0,4 m kõrguselt) on 445 cm.
Seenhaigused
pisi|[[Vahtra-pigilaiksus]] pisi|[[Aasia puidusikk (Anoplophora glabripennis)]] Pargivahtrate okste ja tüvede murdumist põhjustab nende sage nakatumine tüve südamemädanikku tekitavate seenhaigustega. Neid seenhaiguseid tunneb ära suurte seene viljakehade järgi puu tüvel : puutüvede alaosas korrustena paikneva seene vahtratarjaku (Rigidoporus populinus, syn. Oxyporus populinus) heledad viljakehad või mitmekümne sentimeetri suurused heledad, pealtpinnalt tumedamate soomustega kaetud soomustoriku (Polyporus squamosus) viljakehad. Vahtrate eluiga lühendavad ka valget südamemädanikku põhjustavad tuletaelik (Ochroporus igniarius, syn. Phellinus igniarius) ning Eestis haruldane põhjanarmik (Climacodon septentrionalis).
Sageli võib metsades ja maakohtades kasvavate vahtrapuude lehtedel märgata suuri pigimusti laike: neid tekitab parasiitseen vahtra-pigilaik (Rhytisma acerinum). See seenhaigus on tundlik õhu saastuse suhtes (peetakse puhta õhu indikaatoriks) ning saab seetõttu areneda vaid seal, kus õhk on väävliühenditest enam-vähem puhas. Harilikul vahtral tekitavad lehelaike ka seened Phyllosticta aceris, mille kahjustus tekitab lehtedele suuri ümaraid pruune laike, ning Phyllosticta platanoides, mille kahjustus avaldub nurgeliste kahvatupruunide laikudena.
Sageli elavad vahtra lehtede peal jahukasteseened, näiteks Uncinula aceris ja Uncinula bicornis: algul ilmuvad valged või hallid laigud, mis järjest suurenedes katavad nakatunud lehe täielikult. Vahtral võib elutseda ka tuulepesi tekitav seen Taphrina acerinus.
Kahjurputukad
Ainult vahtralehtedest toitub koiliblikas Chionodes negundella. Vahtralehtedel toituvad näiteks ka vahtra-noolöölase (Acronicta aceris) vastsed ja lehetäilised. Ida-Aasiast pärit aasia puidusikk (Anoplophora glabripennis) on muutunud ohtlikuks võõrliigiks Põhja-Ameerikas, kus ta ohustab erinevaid vahtraliike.
Ehitamine ja nikerdamine
Vahtrapuitu kasutatakse ulatuslikult tarbepuiduna, kuna see on tugev, kõva, ühtlase ehitusega, ilusa tekstuuriga, libe ja läikiv. Puidu tihedus on 0,63–0,65 g/cm³ – niisama tugev ja vastupidav nagu tammepuit. Puit on värvuselt kollaka varjundiga läikivvalge.
Kõva peenekoeline vahtrapuit sobib hästi nikerdamiseks, näiteks muusikariistade valmistamiseks. Inglismaal on Berkshire'is Taplow' kalmest välja kaevatud anglosaksi vahtrapuust kandleid ning samasuguseid pille on avastatud ka Suffolki Sutton Hoo laevamatuse leidude hulgast. Ka tänapäeval kasutatakse vahtrapuitu pillide valmistamiseks: enamiku viiulite, vioolade, tšellode ja kontrabasside tagaosa, küljed ja kael on tehtud vahtrapuust.
Heledast mägivahtra puidust on valmistatud köögimööblit, kuna tihe puitpind on kergesti puhastatav ning lõhnatu. Edela-Inglismaal valmistati vanasti lihavõttepühade ja lõikuspeo kukleid mägivahtra lehtedel, mis jätsid saiakeste põhjale ilusa mustri.
Paljud Põhja-Ameerika indiaani hõimud on traditsiooniliselt kasutanud vahtrapuud ehitamiseks, aerude ja mõlade valmistamiseks ning korvide ja mööbli tegemiseks.
Vahtrasaadused söögiks ja joogiks
pisi|Traditsiooniline vahtramahla laskmine Kevadel värskelt puhkenud lehepungadest tehakse maitsvat rooga pungi hautades ja soolvees keetes. Vahtraseemneist kevadel tärganud tõusmed on aga meeldiva pähkli maitsega.
Vahtramahla kõlbab juua. Tavaliselt võetakse mahla vähem väärtuslikelt vahtrapuudelt, näiteks tasub mahlatada okste lõikekohalt puid, mille oksi on vaja niikuinii kärpida. Vahtramahla saab säilitada plastpudeleis sügavkülmas või pastööritult keldris. Pastöörimiseks asetatakse pudelid mahlaga vette ning vesi aetakse keema. Vett keedetakse 10 minutit, mille jooksul kerkib mahla temperatuur 80 °C-ni. Seejärel suletakse pudelid õhukindlalt ning jäetakse jahtuma.
Vahtrasiirupit tehakse peamiselt Kanadas (üle 2/3 maailma kogutoodangust ), kus juba sajandeid on põlisameeriklased vahtratüvedesse sisselõikeid tehes puumahla kogunud. Enamasti kasutatakse siirupi valmistamiseks suhkruvahtra (A. saccharum) mahla. Puhas vahtrasiirup on väga väärtuslik, kuna see sisaldab tasakaalustatud suhkruid, mineraalidest kaaliumi, kaltsiumi, magneesiumi ja mangaani, A-, B2- B5- ja B6-vitamiini, foolhapet, niatsiini, biotiini ning proteiine. Ühe liitri siirupi valmistamiseks kulub 40 liitrit vahtramahla (sisaldab 2,5–4,5% suhkrut ). Suhkruvahtra mahl on umbes kaks korda magusam kui hariliku vahtra ja neli korda magusam kui arukase mahl.
Vahtrasiirupi edasisel kuumutamisel ja kristallimisel saab valmistada vahtrasuhkrut. Nii hakati tööstuslikult suhkrut tootma juba sadakond aastat tagasi Kanadas. Sellist tehnikat on üritanud ka teised riigid rakendada. Näiteks möödunud sajandi alguses rajati Venemaale sel põhjusel suhkruvahtra istandused. Ehkki kliimatingimused olid peaaegu ühesugused, kasvasid puud Venemaal siiski nii viletsasti, et vahtrasuhkru tööstusest ei saanud asja. Seega kuigi suhkruvaher on suuteline kasvama maailma teisteski piirkondades, ei anna mujal kasvanud puud nii suure suhkrusisaldusega mahla. Arvatavasti on põhjuseks Kanada kliima ja mullastik, mis on suhkruvahtra kasvuks ja arenguks eriti soodsad.
Teise maailmasõja päevil, kui suhkrust tunti suurt puudust, katsetati Eestis suhkru tootmist meil looduslikult kasvava hariliku vahtra mahlast. Katse tulemused aga näitasid, et vahtrasuhkru tootmine ei tasu end ära. Nimelt selgus, et üks ligi meetrise ümbermõõduga puu andis kogu mahlajooksu hooajal keskmiselt 20 liitrit mahla (1 liiter päevas), mille suhkrusisaldus oli 2%. Seega saadi ühe puu mahlast aurutamisel keskmiselt 0,6 liitrit siirupit ja sellest omakorda 0,4 kilo suhkrut.
Loodusravi
Põhja-Ameerika indiaanlased on ammustest aegadest kasutanud vahtraliike taimravis. Näiteks tsalagi (tšerokii) hõim valmistab vahtrakoorest silmapõletiku-, naistehaiguste- ja krampidevastaseid ravimeid. Lisaks ravivad vahtratega moheganid köha, odžibvad gonorröad ning chippewad haavandeid.
Põllumajandus
Eestis oli vanasti väärtuslikuks töövahendiks vahtralaastudest põhjaga sari, millega tuulati vilja. Vahtrast tehtud sarja peeti teistest paremaks, kuna libedatest sugadest punutud põhjast libises puhastatav vili kergesti läbi.
Vahtralehti antakse lisasöödana lammastele.
pisi|[[Bonsai "Roter Fächerahorn"]]
Bonsai
Bonsai on pärit Jaapanist, maaga mitte ühenduses olevate juurtega, väikeste puude kasvatamise kunst. Sageli valitakse kasvatamiseks kämmalvaher (Acer palmatum), põldvaher (Acer campestre) ja prantsuse vaher (Acer monspessulanum), kuna need liigid taluvad hästi erinevaid tehnikaid, mis edendavad lehtede ja oksade väiksemaks tegemist.
Vaher sümbolina
pisi|Kanada lipul on vahtralehe motiiv Vahtralehe motiiv on Kanada lipul ja vapil. Vahtraleht on esindatud ka Kanada Relvajõudude lipu peal. Vaher on tuntud tugevuse ja vastupidavuse sümbol, mistõttu on ta paljude riikide, näiteks Kanada, rahvuspuu.
Eestis on roheline vahtraleht algaja autojuhi tunnus.
Vahtrad müütides ja legendides
Põhja-Ameerika Salteaux' hõimu muistend pajatab, kuidas leegitsevpunased sügisesed vahtralehed päästsid maailma looja, vanaema Nanahboozhoo kurjade varjude käest. Nanahboozhoo oli väga tänulik ja vahtrapuude ilust nii kütkestatud ning otsustas nende keskele elama jääda. Tema olevatki inimestele õpetanud, kuidas vahtramahla koguda nii, et puu ei saaks rohkem viga kui hädatarvilik.
Vaher esineb ka teiste põhjapoolsete põlisameeriklaste müütides. Chippewate indiaanlaste legendi järgi oli vaher vanasti kuri nõid, kuid kangelase Mishosha vaprus ja osavus muutis kõige pahatahtlikuma mehe hoopis kõige heatahtlikumaks puuks.
Irokeesi legend räägib, kuidas neli venda pidasid jahti hiiglasuurele karule Nyahgwaneh'le, kelle luustik aga hiljem uuesti ellu ärkas ning jooksma pistis. Vennad jooksvat siis mööda taevalaotust karule järele (nad moodustavad Suure Karu, meil Suure Vankri, tähtkuju). Legendi järgi tilgub igal sügisel, kui vennad karu tapavad, selle veri taevast alla ning värvib vahtralehed punaseks.
Kiowa hõim põletab püha peyote tseremoonia ajal (peyote on hallutsinogeenne kaktus) aga altaril saarvahtra (Acer negundo) puitu.
Eestikeelse nimega vahtraliigid
pisi|[[Jaapani vaher (Acer japonicum) sügisel]] pisi|[[Hõbevaher (Acer saccharinum)]]
A-horisont
pisi|A-horisont on tähistatud tähega A A-horisont ehk huumushorisont on enim humifitseerunud orgaanilist ainet sisaldav mullahorisont.
A-horisont on ülaltpoolt teine horisont: ta paikneb O-horisondi all. A-horisondis on mineraalne aine segunenud orgaaniliste ainetega, mis on tekkinud organismide lagunemisel. A-horisondis toimub enamus pinnase bioloogilisest aktiivsusest.
A-horisondi paksus sõltub tugevalt piirkonnast. Tavaliselt on see 2–8 cm, kuid mustmullapiirkonnas võib see küündida poole meetri ja isegi enamani.
Enamik taimejuuri paikneb A-horisondis ja hangib just sealt toitained. Suurte taimede juured ulatuvad harilikult sügavamale, sest pakuvad kaitset väljakitkumise ja ümberpuhumise vastu.
A-horisont moodustabki viljakandva maa. Kui poes müüakse mulda, siis on selle koostis kõige sarnasem just A-horisondi omaga. Mulda ostetakse aedadesse ja potipõllunduse jaoks. Viljapõldude jaoks seda ei osteta, sest suurte põldude jaoks mulla ostmine on liiga kallis.
A-horisont on pude ja sellepärast väga vastuvõtlik erosioonile. Seda võib kahjustada nii veevool kui tuul. Igal aastal hävib erosiooni toimel 25 miljardit tonni A-horisonti. A-horisondi puudumine muudab taimede kavutingimused väga raskeks. Soodsates tingimustes kulub 1 cm A-horisondi moodustumiseks umbes 100 aastat. Selleks on vaja õiges vahekorras orgaanilist ja anorgaanilist ainest ning niiskust.
Jean Sibelius
Jean Sibelius oli Soome klassikalise muusika helilooja, üks tuntumatest heliloojatest 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi algul. Tema muusikal on olnud tähtis roll Soome rahvusliku identiteedi kujundamisel. Alates 2011. aastast 8. detsember on olnud Jean Sibeliusele ja Soome muusikale pühendatud rahvuslik lipupäev Soomes.
Elukäik
Sibelius sündis rootsi keelt rääkivas peres Hämeenlinnas. Kuigi teda kutsuti perekonnaringis Janneks, hakkas ta õpinguaastail kasutama oma nime prantsuspärast varianti Jean, mis oli inspireeritud tema merd sõitnud onu visiitkaardist. Soomes on ta tuntud Jean Sibeliusena.
Perekond otsustas saata Jeani soomekeelsesse kooli. Ta õppis Hämeenlinna Lütseumis aastatel 1876–1885. Romantiline isamaalisus sai määravaks elemendiks Sibeliuse kunstilises väljaandes ja tema poliitikas.
Sibelius abiellus 10. juunil 1892 Aino Järnefeltiga (1871–1969). Nad olid 65 aastat abielus ja neil oli kuus tütart: Eva (1893–1978), Ruth (1894–1976), Kirsti (1898–1900), Katarina (1903–1984), Margareta (1908–1988) ja Heidi (1911–1982).
Looming
Sibeliuse loomingu tuumaks on tema seitse sümfooniat. Nagu ka Beethoven, kasutas Sibelius sümfoonia vormi selleks, et oma isiklikku komponeerimisstiili sügavamalt välja arendada. Neid töid mängitakse siiamaani kontserdisaalides ja ka salvestatakse tihti.
Lisaks sümfooniatele leidub Sibeliuse loomingus ka muid vorme: sümfooniline poeem "Finlandia", orkestripala "Kurb valss" ("Valse triste") näidendist "Kuolema", viiulikontsert ja süidid "Karelia" ja "Lemminkäinen" (sealhulgas "Toonela luik"). Lisaks hulk eeposest "Kalevala" inspireeritud teoseid, üle 100 pala vokaalile ja klaverile, muusikat näidenditele ja vabamüürlaste rituaalset muusikat.
Sibelius komponeeris teadaolevalt kuni 1920. aastate keskpaigani. Varsti pärast seitsmenda sümfoonia (1924) ja sümfoonilise poeemi "Tapiola" (1926) lõpetamist tal 30 aasta jooksul enam suuri teoseid ei valminud. Kuigi teadaolevalt oli ta muusika kirjutamise lõpetanud, proovis siiski veel üht-teist komponeerida, näiteks üritas kirjutada oma kaheksandat sümfooniat. Sibelius tundis terve elu elavat huvi muusika arengu vastu, siiski ei meeldinud talle alati moodne muusika.
Kõigi aegade suurima soomlase valimisel 2004. aastal sai Sibelius 8. koha.
1972 müüsid Sibeliuse tütred isakodu Ainola Soome riigile. 1974 avati seal Sibeliuse muuseum.
Koto
thumb Koto (琴 või 箏) on jaapani keelpill. Koto on umbes 180 cm pikk ja sel on 13 keelt.
Sagedusmultipleksimine
Sagedusmultipleksimine ehk sagedusjaotusega multipleksimine (ingl. k. frequency-division multiplexing; lühend FDM) on vanim ning on üks lihtsamatest multipleksimise tehnikatest. Tegemist on analoog multipleksimise tehnikaga, mille eesmärgiks on muuta mitu erinevat signaali ühe signaalina saadetavaks ning seejärel saadetud signaalist esialgsete signaalide taastamine. Võrgunduses kasutatakse sagedusmultipleksimist kogu sidekanali ribalaiuse edastamiseks, mille puhul jagatakse sidekanalid sagedusalade vahel ära ilma, et sagedusalad üksteisega kattuks. Iga sagedusala kannab oma sagedusalale seatud signaali.
Tööpõhimõte
Seejärel kombineeritakse sagedusaladel olevad signaalid multiplekseris asetseva lineaarse summeerimise elektroonikalülitusega, saades tulemuseks komposiitsignaali. Kuna komposiitsignaal hõlmab kõiki sisendsignaale, saadetakse kõik sisendsignaalid samaaegselt demultiplekserile edasi. Saadud komposiitsignaale on võimalik saata kasutades erinevaid kandjaid, näiteks valguskaablit või koaksiaalkaablit. Juhtmevabalt saatmiseks saab kasutada näiteks raadiolaineid.
Komposiitsignaali jõudmisel sihtpunkti jaotatakse signaali sagedused üksteisest, mille teostamiseks kasutatakse ribapääsfiltreid ning demultipleksereid. Ribapääsfiltrite otstarbeks on eraldada komposiitsignaalist üksiksignaal, ehk ribapääs signaal konverteeritakse tagasi baasriba signaaliks. Ribapääsfiltrite väljundeid demoduleeritakse ja jaotatakse eri kanalitele, nagu olid signaali kanalid jaotatud enne sagedusaladele jaotamist.
Kasutus
Sagedusmultipleksimine on leidnud kasutust pikamaa telefoni sideühenduse süsteemides, nagu näiteks N-kandesignaal ja L-kandesignaal koaksiaalkaabli süsteemides ja analoog "punktist punkti" mikrolaine süsteemides.
Mobiilsidevõrgu puhul jagatakse ribalaius mitmeteks kanaliteks ning ühe kasutaja telefoniühendusele seatakse üks sagedus. Esimese generatsiooni mobiilsidevõrgud kasutasid 824–849 MHz sagedusvahemikku telefonidelt vastuvõetavate signaalide jaoks ning 869–894 MHz sagedusvahemikku signaalide saatmiseks. Kahesuunaliseks andmete jagamiseks, seati andmete jagamisest osavõtvatele seadmetele kaks 30 kHz ribalaiusega sagedust, millest üks oli signaalide vastuvõtmiseks ja teine saatmiseks. Antud juhul on tegu dünaamilise sageduskanalite seadmisega, kuna sageduskanal seatakse vaid juhul, kui ühendus on vajalik (näiteks sõnumi saatmisel). Dünaamiline lahendus on ka optimaalsem lahendus võrreldes staatilise seadmisega, kuna mittevajaliku ühenduse korral on sagedusvahemik saadaval uute ühenduste loomisel.
Seda meetodit on kasutatud ka raadio edastuste ja televisiooniteenuste poolt. Näiteks, kui sagedusala, mida telefonist heli edastuseks kasutatakse, on 4000 Hz, ning kaablil, mida kasutatakse, on ribalaius 48 kHz, siis antud juhul saaks juhtme kaudu üheaegselt kanda 12 kanalit, millest igaüks kannaks erinevat signaali. Mitme kanali info saatmine ühe juhtme kaudu lubab ka edastada näiteks tele- ja raadiokanaleid üheaegselt.
Jennifer Heil
Jennifer Heil (sündinud 11. aprillil 1983 Alberta provintsis Spruce Grove'is) on Kanada vigursuusataja, olümpiavõitja.
Olümpiadebüüdi tegi Heil 2002 USA-s Salt Lake Citys. Ta lõpetas küngaslaskumise 4. kohaga, kaotades olümpiamedali sajandiku punktiga.
2003. aasta hooaeg jäi tal vigastuse tõttu vahele, kuid kolmel järgmisel aastal võitis ta küngaslaskumises maailma karika. 2005 tuli ta Soomes Kuusamos maailmameistriks paarisküngaslaskumises, mis ei kuulu olümpiamängude kavva.
2006. aasta taliolümpiamängudel Itaalias Torinos võitis Heil Kanada esimese olümpiakulla esimesel täispikal võistluspäeval.
Jennifer Heil valmistus 2010. aasta taliolümpiamängudeks ulatusliku eksperimentaalse treeninguprogrammi alusel. Ta töötas iga päev koos Kanada juhtivate spordipsühholoogide, jõutreeneri ja spordiarstiga. Lisaks elas ta koos oma isikliku treeneri Dominick Gauthier'ga. See programm, mille nimi oli B2ten, hõlmas 20 sportlast 13 spordialalt.
Enne kodumaal Vancouveris toimunud olümpiat oli Heil võitnud 4 viimast MK-etappi, kus ta osalenud oli, ja tõusnud tiitlikaitsjana peafavoriidiks. Kuna küngaslaskumine toimus olümpiamängude esimesel võistluspäeval, oli tal edu korral võimalik tulla esimeseks kanadalaseks, kes kodus peetud olümpiamängudel kulla võitnud (1976. aasta suveolümpiamängudel jäi Kanada kuldmedalita). Ühtlasi oli tal võimalik tulla esimeseks vigursuusatajaks, kes olümpiavõitu kaitsnud. Heili sõitu vaatas televisiooni vahendusel 8 miljonit kanadalast.
Kvalifikatsiooni lõpetas ta USA sportlase Hannah Kearney järel teisena (Richards oli 4. ja Uemura 5.) Finaalis sõideti kvalifikatsiooni tulemuste pööratud paremusjärjestuse põhjal, Heil eelviimasena. Ta tõusis liidriks, kuid Kearney suutis veelgi parema tulemuse välja sõita ja ise võita. Uemura tõusis 4. kohale, Richards katkestas.
Isiklikku
Jennifer Heil on 165 cm pikk ja kaalub 55 kg.
Ta õpib McGilli ülikooli haldusjuhtimisteaduskonnas ning loodab pärast õpingute lõpetamist asuda tööle juveelide kujundamise alal.
Ta tegutseb ka heategevuse alal. Pärast Vancouveri olümpiat annetas ta 25 000 dollarit rahvusvahelisele organisatsioonile Because I am a Girl, mis aitab tüdrukuid vaesusest välja ja suurendab tüdrukute õigusi.
Marju Aolaid
Marju Aolaid (sündinud 19. märtsil 1970 Paides) on Eesti haridustegelane.
1988. aastal lõpetas ta Paide 3. Keskkooli, mõni aasta hiljem sai Tallinna Ülikoolist pedagoogika ja algõpetuse metoodika eriala diplomi ning omab Tallinna Tehnikaülikooli magistrikraadi ärikorralduses.
Alates 1. juunist 2020 on ta Viimsi valla abivallavanem.
Marju Aolaid kuulub aastast 2005 erakonda Isamaa.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 72 häält ning ei osutunud valituks.
Baštanka
Baštanka (ukraina Баштанка, vene Баштанка) on linn Ukrainas Mõkolajivi oblastis, Baštanka rajooni halduskeskus. Baštanka asub Mõkolajivist umbes 60 km põhjakirdes.
Ajalugu
Küla asutati 1806. aastal ja kandis kuni 1928. aastani Poltavka nime. Alevi staatuse sai Baštanka 1963. aastal ja linnaõigused 1987. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Baštanka elanikest ukrainlasi 93,67%, venelasi 4,30%, valgevenelasi 0,86%, moldaavlasi 0,40%, armeenlasi 0,27% ja bulgaarlasi 0,10%.
Sõjategevus 2022. aastal
2022. aasta märtsis toimus lahing kohaliku territoriaalkaitse üksuse ja Venemaa Relvajõudude üksuste vahel, mille käigus viimased kaotasid kolm õhutõrjekompleksi Pantsir. Üks kompleks hävitati, aga teised kaks võeti trofeedeks.
Char 2C
Char 2C või FCM 2C oli üliraske tank, mis töötati välja Prantsusmaal Esimese maailmasõja ajal. Tank plaaniti kasutusele võtta 1919. aasta pealetungi ajaks, kuid see jäi sõja lõpu tõttu ära. Char 2C oli esimene mitme torniga tank ja oma aja kohta küllalt heal tasemel.
Eelulugu
Plaane uue rasketanki (char lourd) loomiseks hakati tegema juba 1916. aastal, kui ilmnesid Schneider CA 1 ja St Chamond puudused. Tankist pidi saama läbimurdetank (char de rupture). Pärast mitme prototüübi katsetamist valiti kavand, millest pidi saama Char 2C. Neid tanke telliti 300 ja need pidid valmima 1919. aasta suure pealetungi ajaks. Kuid relvarahu kehtestamise ajaks oli tootma hakatud vaid kümmet masinat. Ülejäänud tellimus tühistati ja 1922 valmis viimane kümnest tankist.
Kirjeldus
Char 2C oli oma mõõtmetelt väga suur. See kaalus 70 t, oli 10,27 m pikk, 2,97 m lai ja 4,01 m kõrge. Soomus oli 13–45 mm paks. Relvastusse kuulus üks 75 mm kahur ja neli 8 mm kuulipildujat. Laskemoona oli 125 mürsku kahurile ja 10 000 padrunit kuulipildujatele.
Tankil oli kaks 180 hj (134,2 kW) bensiinimootorit ja need arendas maanteel 12 km/h, suutis ületada 1,22 m kõrgusi takistusi ja 4,115 m kraave. Tegevusraadiuseks oli 160 km. Hiljem pandi tankile võimsamad 250 hj mootorid.
Meeskond koosnes 12–13 mehest.
Kasutamine
Char 2C jäi Prantsuse sõjaväe teenistusse kuni 1940. aastani. Teise maailmasõja alguseks oli relvastuses veel 6 seda tüüpi tanki. Kui 1920. aastatel oli tank tehniliselt heal tasemel, siis Teise maailmasõja alguseks oli see võrreldes uuemate tankidega liiga suur, aeglane ja kohmakas.
Prantsuse sõjavägi kasutas seda sõja alguses propaganda eesmärgil, kujutades neid propagandafilmides võitmatutena. Kuid reaalsete lahingute puhkedes asuti tanke raudteed mööda rindest eemale transportima, sest kardeti, et nende kaotus mõjuks moraalile halvasti. Teel pommitas Saksa lennuvägi tankid puruks.
Variandid
Char 2C-bis oli 1926. aastal valminud modifikatsioon Char 2C-st. Seda toodeti ainult üks. FCM vahetas tanki 180 hj Mercedese mootori 250 hj (186 kW) Sautter-Harie mootori vastu, lisati soomust ja põhirelvaks pandi 155 mm lühiraudne haubits.
Vääna jõgi
Vääna jõgi voolab täies pikkuses Harju maakonnas. Jõe ülemjooks kulgeb Kiili ja Saku vallas, keskjooks valdavalt Saue vallas ning alamjooks jääb tervenisti Harku valda. Tähtsamad lisajõed on Pääsküla jõgi ja Pihuoja.
Jõe pikkus on 64 km ja valgla suurus 315 km². Jõe veepinna absoluutne kõrgus on lähtel 40,0 m ja suudmes 0 m ning jõe keskmine lang 0,69 m/km. Kuni 1967. aasta detsembrini, mil jõe algne ülemjooks kanaliga Pirita jõkke suunati, oli Vääna jõe pikkus 75 kilomeetrit, valgala aga 407 km².
Vanasti olid Vääna jõel Saku ja Hüüru mõisas vesiveskid.
Piirangud
pisi|Kalakaamera Vääna jõel Kalapüügieeskiri keelab Vääna jões kalapüügi Vahiküla astangutest suudmeni aastaringselt. Erandina on lubatud kalastuskaardi alusel lõhe ja forelli püük Vahiküla astangutest suudmeni landi või rakisega varustatud spinninguga ning lendõngega 1. jaanuarist 19. oktoobrini ja 1. detsembrist 31. detsembrini. Teise erandina võib Vääna jões, kuid astangutele mitte lähemal kui 100 m, püüda silmutorbiku, silmumõrra, vähimõrra ja vähinataga. Kalapüügieeskirja lõike 3 alusel antud kalastuskaardiga on lubatud lisaks lõhele ja meriforellile püüda ka neid kalaliike, jõevähk välja arvatud, kelle püük ei ole samal ajavahemikul keelatud. Aastaringselt on keelatud püük suudmele lähemal kui 1000 m. Tähtajaliselt, 1. septembrist kuni 31. oktoobrini on keelatud püük suudmele lähemal kui 1500 meetrit.
Loodus
Jõel on kehtestatud looduskaitselised piirangud kogu Harku valla piires, kuna selles elutsevad jõesilm, lõhe, hink, võldas, paksukojaline jõekarp ja saarmas. Kogu Vääna jõe Harku osa peale 1,1 km pikkuse piirilõigu Saue vallaga jääb ka Natura alasse. On tähelepanuväärne, et jõe alam- ja keskjooksul 21,5 km ulatuses kuni Vahiküla joastikuni puuduvad kalade liikumist takistavad rändetõkked. 1930–1939 lasti jõkke kokku 152 000 lõhemaimu ning sõjajärgseil aastail püüti jõest lõhet isegi ülalpool Tugamanni veskipaisu. Hiljem jõe olukord halvenes ja lõhed muutusid haruldasteks. Lõhe taasasustati Vääna jõkke 1990. aastate lõpus.
1960.–1990. aastail oli Vääna jõgi tugevalt reostunud. Saku õlletehase reovete mõjul kadus kala jõe keskjooksult sootuks. Kui 1970. aastail käivitati Sakus puhastusseadmed, olukord küll paranes, kuid keskjooks allpool Pääsküla suuet jäi endiselt halba seisundisse. Tänapäeval reostub jõgi eelkõige Pääsküla jõe kaudu Pääsküla prügilast tuleva heitvee tõttu. Viimane suurem reostuspuhang oli 2003. aasta juuli alguses.
Kevadise suurvee ajal toimub Vääna jõel üleujutusi. Lisaks Hüüru küla uputamisele on need mõnikord uhtunud ära isegi Paldiski maantee.
Aabel-Keramim
Aabel-Keramim (heebrea keeles אָבֵל כְּרָמִים 'viinamägede tasandik') oli Piiblis mainitud ammonlaste linn või küla Palestiinas, Jordani jõest ida pool.
''Ja Jefta andis Issandale tõotuse ning ütles: "Kui sa tõesti annad ammonlased minu kätte, siis see, kes iganes väljub mu koja ustest mulle vastu, kui ma ammonlaste juurest pöördun rahuga tagasi, kuulugu Issandale ja ma ohverdan ta põletusohvriks!" Siis Jefta läks ammonlaste vastu, et nendega sõdida, ja Issand andis nad tema kätte. Ja ta lõi neid väga suures tapluses Aroerist kuni Minniti teelahkmeni, kahtkümmend linna, ja kuni Aabel-Keramimini; nõnda alandati ammonlased Iisraeli laste ees.'' (Kohtumõistjate raamat 11:30–33)
Elektrisõidukite ajalugu
Esimesed elektrisõidukid töötati välja 19. sajandi keskel. Elektrisõiduki aku oli kallis, tippkiirus väike ja läbitav vahemaa väike. Võrreldes hilisemate sisepõlemismootoriga sõidukitega viis see nende kasutamise vähenemiseni kogu maailmas, aga elektrisõidukite kasutamist jätkatakse elektrirongide ja muude niššide näol.
21. sajandi alguses on huvi elektriliste ja muude alternatiivkütusesõidukite vastu suurenenud, kuna kasvav mure on seotud süsivesinikkütusega sõidukite probleemidega, sealhulgas nende tekitatud heitkogustega, mis tekitavad keskkonnale kahju. Alates 2010. aastast saavutas ülielektriautode ja -kaubikute müük kokku 1 miljon ühikut, mis tarniti kogu maailmas 2016. aasta septembris, ja kergete täisautomaatsete elektri- ja pistikhübriidide kogu müük ületas 5 miljonit detsembris 2018.
Varajane ajalugu
Esimese mudeli elektrisõiduki leiutamine on omistatud mitmele inimesele. 1828. aastal leiutas Ányos Jedlik varase elektrimootori tüübi ja lõi oma uue mootoriga väikese mudelauto. 1834. aastal ehitas Vermonti sepp Thomas Davenport sarnase rajatise, mis töötas lühikese, ümmarguse, elektrifitseeritud raja peal. 1835. aastal lõid Hollandi Groningeni professor Sibrandus Stratingh ja tema assistent Christopher Becker Saksamaalt ka väikesemahulise elektriauto, mille toiteallikaks olid mittelaetavad primaarelemendid.
Esimesed praktilised elektriautod
Laetavad akud, mis võimaldasid sõiduki pardal elektrit hoida, tekkisid alles 1859. aastal, kui prantsuse füüsik Gaston Planté leiutas pliiaku. Teine prantsuse teadlane Camille Alphonse Faure parandas aku konstruktsiooni 1881. aastal märkimisväärselt; tema täiustused suurendasid märkimisväärselt selliste akude mahutavust ja viisid nende tööstusliku tootmiseni.
Tõenäoliselt katsetas prantsuse leiutaja Gustave Trouvé Pariisi tänavail 1881. aasta aprillis esimest inimest kandvat oma jõuallikaga elektrisõidukit. 1880. aastal parandas Trouvé Siemensi välja töötatud väikese elektrimootori (1867. aastal Johann Kravoglilt ostetud disainilahenduse) tõhusust ja hiljuti välja töötatud laetava aku abil paigaldas selle inglane James Starley kolmerattalisele mootorrattale, leiutades sellega maailma esimese elektrisõiduki. Ehkki seda katsetati edukalt 19. aprillil 1881 Pariisi kesklinnas Rue Valois'l, ei suutnud ta seda patenteerida. Trouvé kohandas oma akuga mootori kiiresti merejõuks; et muuta oma merekonversiooni hõlpsamaks viimist oma töökojast lähedalasuvasse Seine'i jõkke, muutis Trouvé selle paadist teisaldatavaks ja eemaldatavaks, leiutades seeläbi päramootori. 26. mail 1881 jõudis 5 meetri pikkune Trouvé paadi prototüüp Le Téléphone ülesvoolu 3,6 km/h (2,2 mph) ja allavoolu 9,0 km/h (5,6 mph).
Kuldne aeg
Huvi mootorsõidukite vastu suurenes märkimisväärselt 1890. aastate lõpus ja 1900. aastate alguses. Elektrilised akutoitega taksod läksid müüki 19. sajandi lõpus. Londonis kavandas Walter Bersey selliste taksode pargi ja tutvustas neid 1897. aastal Londoni tänavatele. Nende hüüdnimeks olid peagi "kolibirinnad". Samal aastal hakkas New Yorgis Samueli elektri- ja vagunifirma juhtima 12 elektritaksot. Ettevõte töötas kuni 1898. aastani ja seal töötas kuni 62 taksot, kuni selle rahastajad reformisid selle, et moodustada Elektrisõidukite Kompanii.
1960.-1970. aastad
1959. aasta alustasid American Motors Corporation (AMC) ja Sonotone Corporation ühiseid teadusuuringuid, mille eesmärk oli kaaluda elektriauto tootmist, mille toiteallikaks on iselaetav aku. AMC-l oli maine innovaatilisuses ökonoomsetes autodes, samas kui Sonotone'il oli tehnoloogia paagutatud plaatide nikkel-kaadmiumakude valmistamiseks, mida saaks kiiresti laadida ja mis kaaluksid vähem kui traditsioonilised versioonid. Samal aastal näitas Nu-Way Industries eksperimentaalset ühes tükis plastkerega elektriautot, mis pidi tootmisse minema 1960. aasta alguses.
1960. aastate keskel ilmusid mõned akuga elektrilised ideeautod, näiteks Scottish Aviation Scamp (1965), ja General Motorsi bensiiniauto elektriline versioon Electrovair (1966). Ükski neist aga ei jõudnud tootmisse. 1973. aasta Enfield 8000 tehti selle väikese partiina tootmiseks, lõpuks toodeti 112 tükki. 1967. aastal tegi AMC koos partneri Gulton Industriesiga uue liitiumil põhineva aku ja välja töötati Victor Wouki konstrueeritud kiiruskontroller. Nikkel-kaadmiumaku toitis 1969. aastal Ameerika elektriautot Ramblerit. Teiste Gultoniga välja töötatud eksperimentaalsete AMC-sõidukite "pistikprogrammide" hulka kuulusid Amitron (1967) ja sarnane Electron (1977).
2000. aastad
Metallioksiidpooljuhtide (MOS) tehnoloogia teke tõi kaasa kaasaegsete elektriliste maanteesõidukite väljatöötamise. MOSFET (MOS väljatransistor ehk MOS-transistor), mille leiutasid Mohamed M. Atalla ja Dawon Kahng Bell Labsis 1959. aastal, viidi Hitachi poolt välja võimsa MOSFETi arendamise 1969. aastal, ja Federico Faggini, Marcian Hoffi, Masatoshi Shima ja Stanley Mazori ühe kiibiga mikroprotsessor arendamise Intelis 1971. aastal. Võimas MOSFET ja mikrokontroller, ühe kiibiga mikroprotsessori tüüp, tõid elektrisõidukite tehnoloogia valdkonda märkimisväärseid edusamme. MOSFETi toitemuundurid võimaldasid tööd palju suurematel lülitussagedustel, hõlbustasid sõitu, vähendasid energiakadusid ja vähendasid märkimisväärselt hindu, samal ajal kui ühekiibilised mikrokontrollerid said hallata ajami kõiki aspekte ja neil oli aku haldamise võime.
Teine oluline tehnoloogia, mis võimaldas tänapäevaseid maanteedel liikuvaid elektriautosid, on liitiumioonaku. Selle leiutasid John Goodenough, Rachid Yazami ja Akira Yoshino 1980ndatel. Sony ja Asahi Kasei müüsid selle 1991. aastal. Liitiumioonaku vastutas pikamaavedu võimaldavate elektrisõidukite väljatöötamise eest.
USA California osariigis asuv elektriautode tootja Tesla Motors alustas arendustööd 2004. aastal Tesla Roadsteril, mis tarniti klientidele esmakordselt 2008. aastal. Roadster oli esimene maanteel legaalne seeriaviisiliselt toodetav ülielektriauto, kus kasutati liitiumioonakuelemente, ja esimene tootmises kasutatav täielikult elektriauto, mis läbis ühe laadimisega rohkem kui 320 km (200 miili). Alates 2008. aastast müüs Tesla 2012. aasta detsembrini umbes 2450 Roadsterit enam kui 30 riigis. Tesla müüs Roadsterit 2012. aasta alguseni, mil Lotus Elise purilennukite tarnimine lõppes, kuna nende leping Lotus Carsiga 2500 purilennuki kohta lõppes 2011. aasta lõpus. Tesla lõpetas Roadsteri tellimuste vastuvõtmise USA turul 2011. aasta augustis ja 2012. aasta Tesla Roadsterit müüdi piiratud arvul ainult Euroopas, Aasias ja Austraalias.
Järgmine Tesla sõiduk, Model S, toodi turule USA-s 22. juunil 2012 ja Model S esmane tarnimine jaekliendile Euroopas toimus 7. augustil 2013. Tarned Hiinas algasid 22. aprillil 2014. Järgmine mudel oli Tesla Model X. 2014. aasta novembris lükkas Tesla veel kord jaeklientidele tarnete alguse edasi ja teatas, et ettevõte loodab, et Model X tarned algavad 2015. aasta kolmandas kvartalis.
2010. aastad
Nissan Leafist, mida tutvustati Jaapanis ja Ameerika Ühendriikides 2010. aasta detsembris, sai esimene moodne täies võimsuses elektrienergiaga viie uksega perekonna luukpära, mida suurtootja jaoks toodetakse massiturul.
Venemaa Olümpiakomitee
Venemaa Olümpiakomitee (vene keeles Олимпийский Комитет России) on Venemaa rahvuslik olümpiakomitee.
Aastatel 2010–2018 oli Venemaa Olümpiakomitee president Aleksandr Žukov.
Molly Sandén
Elukäik
Ta onmuusikat õppinud Adolf Fredriki muusikaalgkoolis Stockholmis, seejärel Rytmuse muusikakeskkoolis Stockholmis. Mollyl on nooremad õed Frida Sandén ja Mimmi Sandén ning vend Nico Sandén. Tema elukaaslane on rootsi laulja Eric Saade.
2006–2008
Ta esindas Rootsit 2006. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlusel looga "Det finaste någon kan få", tulles kolmandale kohale. 31. detsembril esines ta telekanali SVT1 saates, mida edastati Skansenist. Molly Sandén võitis talendivõistluse "Stjärnskottwon". Ta esitas Sonja Aldeni kirjutatud laulu "Julens tid är här" koos Magnus Carlssoniga viimase 2006. aastal ilmunud jõulualbumilt "Spår i snön". Molly on laulnud ka koos Markoolioga.
2008. aastal osales Sandén kontserdil "Sol, vind & vattenis", mis oli austusavaldus Ted Gärdestadile, koos Janne Schafferi, Jan Johanseni, Johan Bodingi ja Sara Löfgreniga. Samal aastal laulis ta filmist "Keskkoolimuusikal 3" pärit laulu "Right Here, Right Now" rootsikeelset versiooni koos Branduriga.
Pärast 2009. aastat
Sandén osales looga "Så vill stjärnorna" 2009. aastal Melodifestivalenil, saades finaalis viimase koha. Sama aasta mais andis ta välja oma debüütalbumi "Samma himmel", mis Rootsi albumiedetabelis saavutas 16. koha.
2010. aastal osales ta saate "Tantsud tähtedega" Rootsi versioonis, mida näidati telekanalis TV4 talvest kevadeni. Tema partner oli saates Jonathan Naslund. Nad langesid saatest välja 12. märtsil 2010, lõpetades neljandana. 2010. aasta sügisel juhtis ta saadet "My Camp Rock 2" koos norrakas Bjorn Johan Muriga.
Liivi Plumer
Liivi Plumer (sündinud 10. septembril 1989) on eesti bioloog.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli magistrikraadiga 2017. aastal. Ta on spetsialist Eesti rebaste ja huntide alal.
Dogmaatika
Dogmaatika on mingi usundi usutõdede kogum. Enamasti õpetuslausete kogum mis lähtub usutunnistusest (või usureegelist) ja pühakirjast.
Dogmaatika on teoloogias kiriku õpetuse (dogmade) süstemaatiline esitamine ja arendamine.
Ukraina Rahvuslik Olümpiakomitee
Komitee loodi 1990. aastal ja ROK tunnustas seda 1993. aastal.
2005. aastast on Ukraina Rahvusliku Olümpiakomitee president Sergi Bubka.
Poola Olümpiakomitee
Poola Olümpiakomitee (poola Polski Komitet Olimpijski) on Poola rahvuslik olümpiakomitee.
Kleopatra (täpsustus)
Kleopatra on Kreeka nimi, mille all on tuntud mitmed ajaloolised tegelased, filmid ning muud nähtused.
Valgevene Vabariigi Rahvuslik Olümpiakomitee
Valgevene Vabariigi Rahvuslik Olümpiakomitee (vene Национальный олимпийский комитет Республики Беларусь) on Valgevene rahvuslik olümpiakomitee.
Alates 2021. aastast on rahvusliku olümpiakomitee president Viktar Łukašenka.
Verdun
Verdun [verd'öön] on linn Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas Meuse'i departemangus. See on departemangu alamprefektuur (sous-prefecture) ehk ringkonna halduskeskus. Linn on kahe kantoni keskuseks.
Ptolemaios XIV
Ptolemaios XIV (umbes 60 eKr – 44 eKr) oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse kaaskuningas alates 47 eKr kuni surmani. Ta oli Ptolemaios XII poeg ja Kleopatra VII vend-abikaasa.
Dolõnska
Asula sai alguse 1873. aastal seoses raudteejaama rajamisega, kuni 1919. aastani kandis nime Kefalivka ja kuni 1944. aastani Ševtšenkovo. Linnaõigused sai Dolõnska 1957. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dolõnska elanikest ukrainlasi 91,96%, venelasi 5,83%, valgevenelasi 0,78%, armeenlasi 0,40%, moldaavlasi 0,17% ja asereid 0,09%.
Ptolemaios XIV
Ptolemaios XIV-l mingit reaalset võimu ei olnud, tegelikult valitsesid riiki Kleopatra ja tema armuke Julius Caesar. Kui Caesar 44 eKr tapeti, tahtis Kleopatra nende pojale Caesarionile kindlustada troonijärglust ning lasi Ptolemaios XIV ilmselt mürgitada.
Verdun
Linna territoorium asub 194–330 meetri kõrgusel üle merepinna.
Linnapea on Samuel Hazard Sotsialistlikust Parteist (Parti socialiste).
pisi|tühi|Verduni plaan ja teda ümbritsevad vallad
Verduni lepinguga 843. aastal jagati Frangi riik kolmeks osaks. Selle asutasid keldid.
Linna ümbruses peeti 1916. aastal Verduni lahing.
1919. aastal anti Verdunile Eesti Vabadusristi I liigi 1. järk.
Sõpruslinn
Pärast Teist maailmasõda otsustati, et linn ei loo sõpruslinnasuhteid mitte ühegi linnaga. Põhjus seisnes paljudes soovides ja et mitte kedagi eirata, otsustati sõprussuhteid mitte luua. Seda suhtumist lõdvendati ja alates 18. juulist 2015 sai linn siiani ainsa sõpruslinna.
Rio Negro jõgi
Rio Negro on jõgi Lõuna-Ameerikas.
Algab Guainía ja Casiquiare jõe ühinemisel. Voolab algul lõunasse, hiljem valdavalt kagu suunas. Suubub Amazonasesse, mis Rio Negro suudmest ülesvoolu kannab Solimõese nime.
Alamjooksul on Rio Negro lai ja aeglase vooluga. Vaid suudmes aheneb ta Solimõese kaldavallidest läbi murdes 2,5 kilomeetrini. Rio Negros on must vesi, sellest ka nimi. See on sobimatu nii sääskede kui kalade eluks. Kala nappuse tõttu elab Rio Negro ääres vähe inimesi. Rio Negro must vesi on soojem ja seetõttu hõredam kui Solimõese vesi, seetõttu ujub ta Amazonase pinnal ja seguneb aeglaselt Solimõese sogase veega.
Koigi Ümmargune järv
Ümmargune järv (ka Koigi Ümmargune järv) on järv Koigi rabas Koigi järvestikus Saaremaa vallas Saaremaal. Kõrgus merepinnast on 9 m ja kaldajoone pikkus 1150 m.
Järv asub Koigi järve ja Pitkjärve vahel.
Järvel on ühendus Koigi järvega.
Aiviekste jõgi
Aiviekste on jõgi Lätis, Daugava parempoolne lisajõgi.
Jõe pikkus on 114 km ja valgla on 9160 km². Jõe langus on 26,9 m ja lang on 0,23 m/km.
Aiviekste voolab välja Lubānsi järvest. Ta voolab algul põhja suunas Madona ja Balvi piirkondade piiril, pöörab siis edelasse ning voolab läbi Madona piirkonna, läbides Lubāna ja Ļaudona, seejärel voolab Aizkraukle ja Jēkabpilsi piirkondade piiril ning suubub Daugavasse Jēkabpilsi ja Plavinase vahel.
Aiviekste suurimad lisajõed on Balupe, Pedetsi, Kuja ja Vesela jõgi (kõik parempoolsed).
Aiviekste ja Pedetsi jõgi moodustavad Vidzeme ja Latgale loodusliku piiri.
Lohvõtsja
Lohvõtsja (ukraina Лохвиця, vene Лохвица) on linn Ukrainas Poltava oblastis, Lohvõtsja rajooni halduskeskus. Lohvõtsja asub Poltavast umbes 125 km loodes.
Lohvõtsjat on esmamainitud 1320. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1644. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Lohvõtsja elanikest ukrainlasi 95,74%, venelasi 3,59%, valgevenelasi 0,22%, armeenlasi 0,15% ja juute 0,10%.
Caesarion
Ptolemaios XV Philopator Philometor, tuntud hüüdnime Caesarion (väike Caesar) järgi (23. juuni 47 eKr – august 30 eKr) oli Kleopatra VII ja Julius Caesari poeg ning viimane Ptolemaioste dünastia Egiptuse kuningas.
Caesarion valitses ametlikult alates 44 eKr kuni oma surmani Egiptuse kaasvalitsejana. Temast pidi saama tulevane Egiptuse ainuvalitseja, võimalik, et ema soovis teda teha ka Rooma valitsejaks. Kuid kui Kleopatra uus armuke Marcus Antonius oli Caesari kasupojalt Octavianuselt lüüa saanud, vallutas too ka Egiptuse ning Kleopatra tegi enesetapu. Riik liideti Roomaga ning Octavianus otsustas igaks juhuks ka Caesarioni tappa, kuna too oleks võinud ohustada tema ainuvalitsejalikke pretensioone. Egiptuse toonastes allikates kujutatakse ka Octavianust kui uut vaaraod.
Olenjoki jõgi
pisi|Olenjoki jõe asukoht Olenjok (vene Оленёк (Olenjok), jakuudi Өлөөн (Ölöön)) on jõgi Aasias Venemaal Krasnojarski krais ja Sahhas.
Algab Kesk-Siberi kiltmaalt. Ülemjooksul voolab itta, keskjooksul põhja. Alamjooksul pöördub loodesse ja suubub Laptevite mere Olenjoki lahte. Suubumisel moodustab delta.
Pikkus 2292 km, valgla 220 000 km².
Ptolemaios XIII
Ptolemaios XIII Theos Philopator (62 või 61 eKr – 13. jaanuar 47 eKr) oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse kuningas koos oma vanema õe Kleopatra VII-ga 51 eKr kuni surmani. Ta oli Ptolemaios XII poeg.
Et Ptolemaios oli oma valitsusaja alguses alaealine, valitses tema eest regent Potheinos, kes tahtis ise Egiptuse tegelikuks valitsejaks saada. Selleks otsustas ta ära kasutada Ptolemaiost. Ta intrigeeris viimase Kleopatra vastu mässama, lubades talle Egiptuse ainuvalitseja positsiooni. Nii algaski 48 eKr Kleopatra-vastane vandenõu, kuid too põgenes, enne kui teda jõuti hukata, vangistada või troonist loobuma sundida ning organiseeris endale ustava armee. Ptolemaios ja Potheinos sõlmisid liidu esimese teise õe Arsinoe IV-ga, kes nimetati samuti Egiptuse valitsejaks. Ent neil poolnud piisavalt toetust, et Kleopatrat täielikult võimult eemaldada. Samal ajal pages Egiptusesse Pompeius, kes oli Julius Caesarilt lüüa saanud. Potheinos otsustas seda enda hüvanguks ära kasutada ning teeskles, justkui toetaks ta Pompeiust, kuid lasi tolle seejärel tappa. Peagi jõudis Egiptusesse ka Caesar ning siis püüdis Potheinos saavutada tema toetust, andes talle üle Pompeiuse pea. Kuid Caesaris tekitas see tegu vaid vastumeelsust ning ta asus toetama hoopis Kleopatrat, kellest sai tema armuke. 48. aasta lõpus toimunud lahingus said Potheinose ja Ptolemaiose väed lüüa ning esimene hukati. Ptolemaios põgenes, kuid uppus Niilust ületades. Kleopatrast sai Egiptuse tegelik ainuvalitseja, kuigi ametlikult valitses koos temaga peale Ptolemaios XIII surma Ptolemaios XIV, järgmine vend-abikaasa.
Jevgeni Šeljakin
pisi|Jevgeni Šeljakin (2020)
Jevgeni Vladimirovitš Šeljakin (vene keeles Евгений Владимирович Шелякин; sündinud 18. septembril 1976 Krasnodaris) on vene filmirežissöör ja stsenarist.
Šeljakin töötas pärast 1998. aastal Venemaa Föderatsiooni Siseministeeriumi Krasnodari Juriidilise Instituudi lõpetamist neli aastat uurijana. Tööst vabal ajal osales KVN-is. Jõudis oma meeskonnaga 1999. aastal KVN-i kõrgliigas poolfinaali. 2008. aastal lõpetas Šeljakin Ülevenemaalise Riikliku Kinematograafia Ülikooli mängufilmi režii alal. Töötas televisioonis meelelahutussaadete režissööri ja stsenaristina. 2014. aastal oli mängufilmi "T/B" ja 2016. aastal "Pjatnitsa" ('reede') režissöör ja üks stsenaristidest. 2019. aastal mängis kolmes filmis episoodilistes rollides kehastades telerežissööri.
Kobeljakõ
Kobeljakõ (ukraina Кобеляки, vene Кобеляки) on linn Poltava oblastis, Kobeljakõ rajooni halduskeskus. Kobeljakõ asub Poltavast umbes 55 km edelas.
Muld
Muld on maakoore ülemises osas asuv õhuke pude mineraalidest, orgaanilistest ainetest ja mikroorganismidest koosnev keskkond, kust maismaataimed hangivad kasvuks vajalikke toitaineid.
Kõige tähtsamat osa etendab muld taimede ning otseselt või kaudselt loomade ja inimese elu alusena.
Kobeljakõ
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kobeljakõ elanikest ukrainlasi 94,57%, venelasi 4,37%, armeenlasi 0,28%, valgevenelasi 0,21% ja asereid 0,12%.
Muld
Organismid, eriti lagundajad, omakorda etendavad tähtsat osa mullatekkes. Nad toodavad huumust ja transpordivad seda. Samuti hoolitsevad nad mulla õhutamise ja läbisegamise eest (bioturbatsioon).
Mullateaduses vaadeldakse mulda enamasti 1,00...1,50 m sügavuseni. Sageli on sellest allpool ainult peenestunud kivim, mille koostis on vähe muutunud. Ent just need mulla lõimise muutused mullatekke käigus on eelduseks mullatüüpide detailsele eristamisele ja kirjeldamisele. Üldiselt toimub areng väga madalatest, väga kivistest muldadest sügavamate, peeneteralisemate muldadeni nõrgalt lagunenud, mineraaliderikka kivimini. Sellest areneb "väliste" mõjurite (kliima, taimkate, kasutamise viis) toimel spetsiifiliste omadustega mullatüüp.
Mullateaduse rakendusvaldkondade seas on mullakaitse, põllumajandus ja metsamajandus.
Muldade määramine
pisi|[[Gleistumine|Gleistunud rähkmuld Harju maakonnas Kose vallas]] Muldi määratakse paljudel juhtudel väheste tunnuste, näiteks mulla lõimise ja lähtekivimi järgi. Mõnikord läheb tarvis ka ulatuslikku füüsikalist ja keemilist analüüsi.
Mulla tähtsate iseloomulike omaduste seas on:
Mullateaduses uuritakse mitmesuguste mullavormide füüsikalis-keemilisi ja ökoloogilisi omadusi, näiteks võimet siduda pooridesse pigem vett või pigem õhku ning seotud vee kättesaadavust taimedele. Need omadused olenevad pooride suurusest.
Mulla klassifikatsioon
Mulla klassifikatsioone on nii globaalseid, klassifitseerides kõiki muldi Maal, kui ka riiklikke ja kohalikke, mis käsitlevad muldi kindla riigi või selle mingi osa piires. Välja on töötatud ka spetsiifilisi, puhtrakenduslikke mulla klassifikatsioone, mis lähtuvad maakasutuse või majandusharu huvidest, nt metsamuldade, melioreeritavate jm muldade klassifikatsioonid.
Globaalsetest mulla klassifikatsioonidest on tuntuimad FAO mulla klassifikatsioon (WRB, World Reference Base) 30 suure taksoniga (Great Soil Groups) ja nende alljaotustega, ning USA Põllumajanduse Departemangus välja antud USDA mulla klassifikatsioon (USDA Soil Taxonomy). .