cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elektriline rakettmootor
Elektrotermilised rakettmootorid
Keemilised rakettmootorid on piiratud reaktsiooni kiiruse ja põlemiskambri seinte temperatuuriga, seetõttu jääb efektiivne väljumiskiirus 3 km/s piiresse. Elektrilised rakettmootorid on üldjuhul võimelised saavutama suuremaid väljumiskiirusi, ent ei suuda tagada võrreldavaid hetkevõimsusi (massi voogu). See tähendab, et sama kiiruse muudatuse kohta kulub vähem tõukeainet, kuid selle saavutamine nõuab rohkem aega. Reaktiivjoa väljumiskiirus on fundamentaalselt piiratud helikiirusega mootori kuumutuskambris, mis omakorda on piiratud tõukeaine temperatuuriga kambris ja seega kambri seinte materjaliga.
Elektrotermilisi mootoreid kasutatakse peamiselt asendimuutmis- või orbiidisäilitusmootoritena, milles nende väike, täpselt juhitav tõukejõud ning võrreldes ühekomponentsetel kütustel töötavate mootoritega parem tõukeainesäästlikkus on eelisteks. Suurtel satelliitidel, millel on juba olemas piisav elektritootmisvõimekus, on nad liiga väikese tõukejõuga, et efektiivselt täita peamootori ülesandeid.
Takistuslikud mootorid
pisi|paremal|Takistusmootor Takistuslike rakettmootorite puhul voolab tõukeaine üle (või läbi) elektriliselt köetava elemendi, mis kuumutab tõukeaine kõrgele temperatuurile. Materjali piirangud, mis mõjutavad keemilisi rakettmootoreid, kehtivad ka siin: kütteelemendi maksimaalne temperatuur on piiratud selle materjali sulamistemperatuuriga. Praktiliseks piiriks on ~2700 K, mis H2 tõukeaine puhul vastab väljumiskiirusele ~10 000 m/s, praktilisemate kütustega ca. 3500 m/s. Eeliseks kütus-oksüdeerija-mootori ees on võrreldav võimekus lihtsama disainiga, eeliseks ühekomponentsete kütustega põtkurite ees suurem joakiirus ja säästlikum tõukeaine kasutus.
Tüüpiline takistuslik rakettmootor töötab hüdrasiiniga, toodab u. 0.3 N tõukejõudu 500–750 W elektrienergiaga.
Kaarlahendusmootorid
pisi|paremal|Lihtsustatud kaarlahendusmootori struktuur: 1. Tõukeaine pealevool, 2. Plasmakaarlahendus Kaarlahendusmootori puhul on takistuslik kütteelement asendatud kaarlahendusega läbi tõukeaineks oleva gaasi. Suunates kaarleegi asukohta, saab kuumutada tõukeaine kohati kuni 20 000 K, hoides samal ajal soojuskaod kambri seintele (ja seega ka seinte temperatuuri) kontrolli all. Piirid seab elektroodide temperatuur kaarleegi otstes, mis jällegi, ei tohi ületada u 3000 K. See on võimalik, kuna kaarlahendused tekitavad seina lähedal varjestava efekti, mis sunnib lahenduse otsa laienema, vähendades energiatihedust, ning kuna elektroodist üle voolav tõukeaine jahutab seda. Tööaeg on peamiselt piiratud elektroodide erosiooniga kaarleegi poolt.
2001. aasta seisuga olid regulaarselt kasutuses hüdrasiini kasutavad kaarlahendusmootorid väljumiskiirusega 5–6 km/s, võimsusega 2 kW ja tõukejõuga ca. 1/4 N.
Mikrolaine- ja induktsioonmootorid
pisi|paremal|Mikrolainemootor Kolmas võimalus tõukeaine kuumutamiseks on radiatiivsed meetodid: mikrolained või induktsioon. Võrreldes ülejäänud meetoditega on eeliseks termoelemendi või elektroodide ehk temperatuuri koondumispunktide puudumine, puuduseks magnetronide väike efektiivsus võrreldes otsese kuumutamisega. Disain on küllaltki hästi miniaturiseeritav. Seni on tegu katsetusjärgus aparaatidega.
Elektrostaatilised rakettmootorid
Ioonmootorid kasutavad tõukeaine kiirendamiseks staatilisi elektriväljasid. Tõukeaine ioniseeritakse ja ioone kiirendatakse. Disainid erinevad tõukeaine, ioniseerimismeetodi ja elektrivälja tekitamise meetoditelt. Ioniseerimiseks kasutatakse kas elektronikahuriga pommitamist, termoelektronide induktiivset kiirendamist, kaarlahendust või otsest mikrolainekuumutamist. Tähtsamad disainid on järgmised:
Ioonmootoritega kaasneb alati väljuva reaktiivjoa neutraliseerimise vajadus, kuna vastasel korral tekiks kosmoseaparaadile staatiline laeng. Selleks kasutatakse enamasti välist elektronikahurit. Halli tõukurite puhul on väline kahur mootori tööks vajalike elektronide allikas, ülejäänud tüüpide puhul aga on tegu lisaenergiatarbijaga.
Elektromagnetilised mootorid
Elektromagnetilised ehk plasmamootorid erinevad elektrostaatilistest kahe olulise aspekti poolest: tõukeaine kiirendamiseks kasutatakse kas magnetvälja (Lorenzi jõud) või kõrgsageduslikku elektrivälja (ponderomotoorjõud) ning väljuv plasmajuga on neutraalne, st kiirendatakse nii ioone kui ka elektrone. Väljumiskiirused on võrreldavad ioonmootorite omadega (10–100 km/s), ent erinevalt ioonmootoritest on plasmamootoritel üldjuhul parem energiakäsitlusvõime, st võimalik on teha mitmesaja kilovati võimsusega mootoreid (erandiks pulseeriv plasmapõtkur, mida enamasti kasutatakse abimootorina asendikontrollil).
Tähtsamad tüübid on järgmised:
Tõukeained
Reaktiivmootori töö aluseks on impulsi jäävuse seadus: et suurendada sõiduki kiirust ühes suunas, tuleb kiirendada reaktsioonimassi ehk tõukeainet vastassuunas, ning rakettmootor on definitsiooni järgi sunnitud kogu vajaliku tõukeaine endaga kaasa võtma.
Keemilistes rakettides koosneb tõukeaine üldjuhul oksüdeerija ja kütuse reaktsioonijääkidest või ühekomponentse kütuse laguproduktidest. Olulised on kütuse energiatihedus ja laguproduktide väike molekulmass, viimane seetõttu, et sellega kaasneb suurem reaktiivjoa kiirus ja vastavalt väiksem kütusekulu sama suure raketi kiirenduse kohta. See omakorda suurendab raketi kasuliku lasti osakaalu.
Elektrilistes rakettmootorites tuleneb mootori energia mitte keemilisest reaktsioonist, vaid välisest elektrienergia allikast. See tähendab, et puudub vajadus oksüdeerija järele, ning tõukeaine ei pea olema kütus. Sisuliselt võib tõukeainena kasutada iga ainet, mida on võimalik sobivas koguses mootorisse toita. Loomulikult on mugav, kui aine on lihtsalt käsitsetav, pole korrosiivne ega mürgine.
Elektrotermilised mootorid
pisi|paremal|Raketi tõuke efektiivsus (jättes kõrvale soojuslikud kaod) on suurim, kui reaktiivjoa väljumiskiirus  on võrdne raketi liikumiskiirusega . Intuitiivselt võib seda vaadelda kui tingimust, et tõukeaine jääb kosmoses seisma: seega puudub sel kineetiline energia, ja vastavalt peab kogu saadaolev energia minema raketile. Antud graafik ei arvesta sisemiste kadudega: soojuskaod kambri seintele, kaod reaktiivjoa soojusesse, elektrilised kaod
Elektrotermilistele mootoritele kehtib tavaline keemiliste rakettmootorite reegel: madalama aatommassiga tõukeained on eelistatumad. Seetõttu eelistatakse kergeid gaase: H2, O2, N2, H2O, CO2, NH3 ning CH4, samuti hüdrasiini (N2H4) katalüütilise lagunemise produkte. Viimase puhul saab lisaks vähendada vajalikku elektrivõimsust: hüdrasiin on ühekomponentne kütus, mille lagunemine on tugevalt eksotermiline, tõstes temperatuuri juba ise 700 kraadini. Mööndusi tuleb teha tõukeainete säilitamise raskuste tõttu: enamik kaheaatomilisi gaase vajavad vedelal kujul säilitamiseks krüogeenilist jahutamist, mis pikkadel perioodidel, mis on tüüpilised elektriliste rakettmootorite kasutusvaldkondadele, muudab raketi konstruktsiooni keerukaks.
Elektrostaatilised mootorid
Ioonmootorite puhul on kergetel tõukeainetel kaks olulist puudust: Lisaks eelistatakse tõukeaineid, mille ioniseerimispotentsiaal on väike, vältimaks asjatut energiakulu. Kasutatud on näiteks ksenooni, tseesiumi ja elavhõbeda aatomeid.
Filipe Luís
Filipe Luís Kasmirski (sündinud 9. augustil 1985 Jaraguá do Sulis, Santa Catarina osariigis) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Brasiilia kõrgliiga klubis Flamengo ja Brasiilia jalgpallikoondises.
Aastatel 2010–2014 ja 2015–2019 mängis ta Hispaania kõrgliiga klubis Madridi Atlético, kellega tuli hooajal 2013–14 Hispaania meistriks. Hooajal 2014–2015 mängis ta Inglismaa kõrgliiga klubis Chelsea, kellega tuli samal hooajal Inglismaa meistriks.
Koondisekarjäär
Filipe Luís esindas Brasiiliat alla 20-aastaste koondises 2005. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel. Ta mängis kahes mängus, alagrupimängus Lõuna-Koreaga ja pronksimängus Marokoga, kus Brasiilia võitis pronksmedali.
Brasiilia A-koondise peatreener Dunga valis ta esimest korda rahvusmeeskonna koosseisu 12. augustil 2009 toimuvaks sõprusmänguks Eestiga. Rahvuskoondises tegi ta debüüdi sama aasta 14. oktoobril maailmameistrivõistluste valikturniiri mängus Venezuelaga.
Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 17. novembril 2015 MM-i valikmängus Peruu vastu.
Rokina tsässon
Rokina tsässon on tsässon Setumaal Rokina külas Setomaa vallas.
Üldandmed
Rokina tsässon on pühitsetud pühale Anastasiale ning püha on nahtsipäev 11. november (juliuse ehk vana kalendri järgi 29. oktoober). Tsässon ei ole pidevas kasutuses. Hoone ei ole riikliku kaitse all, kuid on heas ehituslikus seisukorras. Viimane remont tehti riikliku programmi „Pühakodade säilitamine ja areng“ rahastusel 2009. aastal. Rekonstrueerimise käigus asendati alumised palgid, korrastati eeskoda ning pandi eterniitkatuse asemele laudkatus.
Ehituslikud andmed
Rokina tsässon on väike, ühekorruseline, nelinurkse põhiplaaniga viilkatusega männipuidust ristpalkehitis, mille välismõõdud koos eeskojaga on 390 x 230 cm. Palkosa on ruudukujuline (242 x 240 cm), siseruumi pindala on umbes 3 m2. Tsässonal on lahtine eeskoda (umbes 4 m2), millel on katust toetavad ümarpalkidest, veidi profileeritud nurkadega postid ja umbes meetri kõrgune püstlaudisest piire. Värav on püstistest lippidest ja selle ülemine osa on kaarjas. Keskmise, kõrgeima lipi otsa on meisterdatud rist.
Hoone kõrgus maapinnast sarika ja seina ühenduskohani on 160 cm ja katuseharjani 310 cm. Katuseharjal on lihtne puidust rist. Hoone palgid toetuvad maakividele ja on nurkades seotud kirvega tahutud koerakaelanurga tüüpi seotisega.
Ukse mõõdud on 64 x 141 cm. Ukseleht koosneb kolmest käsitsi kirvega tahutud põõnadele kinnitatud laiast plangust ning on üle värvitud punase keeduvärviga. Uks avaneb sissepoole. Tenderpostid on käsitsi kirvega tahutud, ukse kohal olev palk on tahutud kaardu. Uks on tenderpostidele kinnitatud sepistatud 30 cm pikkhingedega, mis ei ole algupärased. Ukse kohal on otsaviilu palkidesse tehtud süvend sissekäiguikooni jaoks. Aknaid tsässonal ei ole.
Algselt oli hoonel laudkatus, millest annab tunnistust pärlinkonstruktsioon. Viimase remondi käigus pandi hoonele eterniitkatuse asemele taas laudkatus. Eterniitkatus oli pandud pärast 1975. aastat, kuna 1974. aasta Kreutzwaldi memoriaalmuuseumi ekspeditsiooni märkmetes on kirjas, et hoonel on katkine laudkatus. Märgitakse ka, et tsässonat on varematel aastatel värvitud punaseks, kuid värv on kulunud. 1920. aastate paiku tehtud fotol on hoone ilma välisvoodrita, pikipärlinitele toetuva laudkatusega ja ilma eeskojata. Esikülje ülaosas, katuseviilu all, endise arvatava ikoonisüvendi kohal, on lihtne puulippidest ladina rist. 1974. aasta fotol on hoonel juba eeskoda, mis on praeguseni säilinud.
Sisustus
Tsässona tagaseinas on ikooniriiul paari ikooniga. Varemalt on tsässonas olnud ka ikoon, millel oli kujutatud püha Paraskeva, püha Nikolai Imetegija ja püha Anastasia ning üks ikoonialus (1974. aasta Kreutzwaldi memoriaalmuuseumi ekspeditsioon).
Thomas Röhler
2016. aasta suveolümpiamängudel tuli ta tulemusega 90.30 olümpiavõitjaks.
5. mail 2017 viskas ta Teemantliiga etapil Dohas kõigi aegade teise tulemuse 93.90. Ta ületas 1995. aastast Raymond Hechtile kuulunud Saksamaa rekordi 92.60 enam kui meetriga. 11. juulil 2017 ületas tema kuulnud rekordi Johannes Vetter, kes viskas 94.44. Sama aasta juulis ületas tema tulemuse ja ühtlasi Saksamaa rekordi Johannes Vetter.
2017. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel sai ta tulemusega 88.26 neljanda koha.
2018. aastal tuli ta kodustel Berliini Euroopa meistrivõistlustel Euroopa meistriks tulemusega 89.47.
Ta on odaviskes viiekordne Saksamaa meister.
2016. aastal valiti ta Saksamaa aasta meeskergejõustiklaseks.
Prédefin
pisi|Prédefini kirik
Prédefin (pikardi: Prudefin) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Kontaktläätsed
Kontaktläätsed on eeskätt meditsiinilised nägemise korrigeerimise abivahendid, kuid vahel kasutusel ka iluvahendina loomulikust erinevat värvi vikerkesta saamiseks.
Kontaktläätsed võeti kasutusele 20. sajandil. Tänapäevased kontaktläätsed on väikesed, enamasti pehmest hüdrogeelipõhisest materjalist läbipaistvad poolkerad, mis asetatakse silma, et korrigeerida valguse liikumist läbi silma ja fokaalpunkti silma võrkkestal. Normaalse nägemise korral ehk inimestel, kes ei vaja prille ega kontaktläätsi, koonduvad valguskiired täpselt ettenähtud kohas ehk võrkkestal ning silmast saadetakse ajule töötlemiseks korrektne ehk terav ja arusaadav info. Kui aga inimese silma kuju ja valguse liikumine ning murdumine läbi silma on kas inimese eripära tõttu, trauma tagajärjel või ealistest iseärasustest tingituna tavalisest erinev, siis koonduvad silma läbivad valguskiired kas võrkkesta ees või taga ning ajule edastatav kujutis jääb hägune. Prillid ja läätsed ongi selleks, et korrigeerida fokaalpunkti asukohta.
Prédefin
Prédefin asub 55 km Arrasist loodes, maantee D93 ääres.
Kontaktläätsed
Skleraalsed läätsed
Laias plaanis võib kontaktläätse ajalugu hakata lugema kontaktläätse esimesest eellasest – Leonardo da Vinci loodud läätse kontseptsioonist 13. sajandil (seda peetakse küll pigem tänapäevase optika nurgakiviks). Tänapäevasele käsitlusele vastava kontaktläätse idee autoriks peetakse aga John Herschelit, kes 19. sajandi teisel poolel pakkus välja mõtte kasutada läätse mitte prillides, vaid täiesti eraldi nägemist parandava vahendina. Esimese töötava prototüübi valmistas doktor A. E. Fick. Need läätsed olid esimesed silma kõvakestal (skleeral) kantavad nägemist parandavad abivahendid. Kuna need läätsed katsid kogu silma kõvakesta, nimetatakse neid skleraalseteks läätsedeks.
Prédefin
pisi|tühi|
Kontaktläätsed
Kõvad kontaktläätsed
Esimene suur samm skleraalsete läätsede edasiarendamisel tehti sadakond aastat tagasi Ameerikas, kus töötati “uue moodsa materjali” ehk plasti põhjal välja juba palju rohkem tänapäevaseid kontaktläätsi meenutavad läätsed. Need olid läbipaistvast plastist, üsna tänapäevase pleksiklaasi taolisest. Need läätsed olid juba märksa väiksema diameetriga, palju õhemad ja neid oli palju mugavam kasutada.
Siiski ei sobinud need läätsed kaugeltki kõigile. Tegelikult ei sobinud need läätsed ligikaudu 80% inimestest, kellele need vajalikud oleksid olnud. Kõvad kontaktläätsed olid erakordselt individuaalsed. Nende valmistamine, sobitamine ja nendega harjumine oli väga keeruline ning tihti ka üsna valulik protsess. Esimesed “hingavad” ehk hapnikku läbilaskvad kõvad kontaktläätsed ilmusid müügile ligikaudu pool sajandit tagasi. Kõvade läätsede arengu mootor oli materjaliteadus ja järjest uuenevad tehnoloogilised võimalused uusi materjale sünteesida. Tänu sellele arengule sobivad kõvad läätsed järjest suuremale hulgale inimestest.
Pehmed kontaktläätsed
Kui esimeste läätsede väljatöötamisel ja katsetamisel oli suur roll füüsikutel ja füüsikalistel avastustel ehk optika valdkonna arengul, siis 20. sajandist on läätsede arengus juhtiva rolli saanud keemia ehk materjalide süntees. Materjalid muutuvad järjest õhulisemaks hapnikujuhtivamaks, niiskust hoidvamaks, silma kujuga kohanevaks jne. Pehmete materjalide areng sai alguse 1959, kui töötati välja uuenduslik vettjuhtiv polümeer. Järgmiste aastakümnete jooksul keskenduti peamiselt pehmete läätsede väljatöötamisele ja arendamisele, kuna need olid võrreldes kõvade läätsedega mitu korda mugavamad ning sobisid peaaegu kõikidele läätsekandjatele.
Pehmete kontaktläätsede areng jätkub tormiliselt ka tänapäeval. Viimase 20 aasta jooksul on läätsede valmistamise tehnoloogiad ja materjalid järjest uuenenud ning läätsed, mis veel kümme või isegi viis aastat tagasi tundusid innovaatilised ja ülimugavad, on tänapäevases mõistes kohmakad, “umbsed”, kleepuvad, kõvad, paksud jne. Ka läätsede kandmise aeg on oluliselt pikenenud. Teatud pehmeid läätsi võib kanda silmas isegi kuni 30 ööpäeva järjest. Silmaarstid järjest nii pikka kandmist ei soovita, kuid see iseloomustab materjalide ja tehnoloogia arengut – tegemist on suure teadussaavutusega.
Prillid või läätsed?
Tegelikult on prillid ja läätsed ühe ja sama probleemi pisut erinevad lahendused. Sealjuures läätsed ja prillid ei välista teineteist, vaid pigem täiendavad. Prillid on universaalsed, lihtsamad kasutada ja nende kasutamisele ei ole ajapiiranguid. Kontaktläätsed on aga universaalsemad, multifunktsionaalsemad ja diskreetsemad. Paljuski on kontaktläätsede või prillide kandmise valik isikliku eelistuse küsimus.
Kontaktläätsede tüübid
Läätsede tüübi valik oleneb eeskätt silmade eripärast, seejärel kandja valmidusest kontaktläätsede eest hoolitseda (ühepäevased või mitmepäevased) ja ootusest läätsedele. Samuti on oluline näiteks see, kas läätsed peavad ainult nägemist korrigeerima või soovitakse nende abil muuta ka silmaiiriste värvi.
Ühepäevased läätsed
Kasutuslihtsuselt on kõige mugavamad ühepäevased kontaktläätsed. Päevase kandmise järel võetakse kontaktläätsed silmast ja visatakse ära. Hommikul pannakse silma uus, steriilselt säilitatud läätsepaar. Ei mingit läätsepesu ega hoolikust nõudvat hoiustamist. Meeles tuleb pidada vaid seda, et kontaktläätsed magamise ajaks silma ei jääks. Ühekordsete läätsede eelised:
30-päevased läätsed
Kuna kuuajaliste läätsede hind on palju atraktiivsem kui ühepäevaste läätsede hind siis ongi 30-päevased läätsed eelistatuimad kontaktläätsed Eestis. Tõsi, maailmas on 30-päevaste läätsede populaarsus mõneti pöördvõrdeline elatustasemega. Sest erinevalt ühekordsetest läätsedest vajavad korduskasutatavad läätsed palju rohkem tähelepanu ja spetsiaalset puhastamist. 30-päevased läätsed tuleb igal õhtul silmast ära võtta (kui pole tegemist ööpäevaste läätsedega). Läätsed tuleb spetsiaalses lahuses puhastada ja panna säilituskonteinerisse. 30-päevaste läätsede kasuks räägib tootjate rohkus ja läätsevariatsioonide lai valik. Kõik võimalikud kumerused ja diameetrid on peaaegu kõikidel tootjatel saadaval. Peale selle on 30-päevaste läätsedena saadaval ka enamik toorilisi ja multifokaalseid kontaktläätsesid, rääkimata värvilistest läätsedest, mis samuti on valdavalt korduskasutusega.
30-päevaste läätsede eelised:
Ööpäevased läätsed
Nagu nimigi ütleb, on neid läätsesid lubatud arstiga enne konsulteerides kanda silmas ööpäev läbi. Nende pikaajalise kasutamise teeb võimalikuks spetsiaalne ülihea hapnikujuhtimisega hüdrogeel. See tähendab, et läätsede pikaajalise kandmise põhiline takistus – puudulik hapniku juurdepääs silmale (kuna lääts katab silma) on eemaldatud tänu spetsiaalsele materjalile, mis juhib hapniku läätse pinnalt läbi läätse silma pinnale. Hüdrogeelmaterjal kasutab selleks spetsiaalset läätse läbivatel nanotorudel baseeruvat materjalistruktuuri. Silmade tervise nimel soovitatakse ööpäevaste läätsede kasutajatel teha iga kuue kandmispäeva järel üks läätsevaba päev.
Multifokaalsed läätsed
Multifokaalsed läätsed on võrreldavad mitmevaateliste prilliklaasidega. Need on mõeldud inimestele, kes muidu vajaksid lähedale ja kaugele vaatamiseks eri prille. Multifokaalsetel läätsedel on tavaliselt kaks, vahel ka kolm eri tugevusega fokaalset ala. Läätse keskosa on tavaliselt kaugele vaatamiseks ja selle all või ümber (olenevalt läätse ehitusest) asub lugemistugevusega ala.
Värvilised läätsed
Peale nägemist korrigeerivate läätsede on võimalik kasutada ka iluläätsesid. Iluläätsed on saadaval ka 0-tugevusega. Värvilised läätsed jagunevad peamiselt kaheks:
Viljandi vana tuletõrjemaja
Nüüdisajal on tuletõrjedepoo hoovi kasutatud Viljandi pärimusmuusika festivali raames kontserdipaigana.
Esiliiga B 2018
Esiliiga B 2018 on Eesti jalgpalli tugevuselt kolmanda liiga, Esiliiga B, 6. hooaeg, mis algas veebruaris ja lõppes novembris 2018.
Mosonmagyaróvár
Mosonmagyaróvár on linn Ungaris Győr-Moson-Soproni komitaadis, Mosonmagyaróvári kreisi halduskeskus. Asub riigi loodeosas Lajta jõe ääres, Austria ja Slovakkia piiri lähedal, 35 km Bratislavast lõuna pool.
Linn loodi 1939. aastal Mosoni ja Magyaróvári liitmise teel.
Linnas tegutseb väga palju hambaarste, kelle klientideks on peamiselt austerlased.
Sardiinia kuningriik
Sardiinia kuningriik koosnes Sardiinia saarest, esmalt Aragoni krooni ja seejärel Hispaania impeeriumi osana (1297–1720), ning lõpuks Savoia dünastia komposiitriigi osana (1720–1861). Selle pealinn oli algselt Cagliari saare lõunaosas ja hiljem Torino mandril. Kuningriigi moodustas aastal 1297 paavst Bonifatius VIII kirikuriigi valdustest Korsika ja Sardiinia saartel ja kinkis selle, kui Püha Tooli lääni, Jaime II de Aragónile. Alles aastal 1324 käivitas Jaime sõjalise operatsiooni oma kuningriigi kontrollimiseks, ja alles aastal 1410 lõppes viimaks vastupanu. Aastal 1416 nimetati esimene arvukatest asekuningatest ja aastal 1420 osteti viimane konkurent saarele välja.
Aastast 1516 oli Aragoni ja sealt kaudu ka Sardiinia kroon personaalunioonis Kastiilia kuningriigiga ja moodustas seega osa palju suuremast Hispaania impeeriumist. Sel ajal muutus hispaania keel ametlikuks keeleks. Aastal 1713 pärast Hispaania pärilussõda loovutati Sardiinia kuningriik Utrechti rahuga Habsburgidele, mis oli korralik tasu Hispaania valdustest ilmajäämise eest. Sama rahulepinguga sai Savoia hertsog Vittorio Amedeo II Sitsiilia kuningriigi, mis andis talle ihatud kuningatiitli. 1720. aastaks oli jõudude tasakaal jälle nihkunud ja Savoia dünastiat sunniti Sitsiiliat Habsburgide Sardiinia vastu vahetama (Haagi rahu). Tol ajal tähendas Sardiinia kuningriik Savoia dünastia riiki aastast 1720 või 1723 alates (tuntud ka kui Piemonte-Sardiinia), pärast Sardiinia krooni Haagi rahuga kuningas Vittorio Amedeo II määramist.
Aragoni kroon (1297–1479)
pisi|Aragon 15. sajandil
Põliselanike sõltumatuse kaotus, kindel Aragoni (hiljem Hispaania) võim koos viljatu feodalismi kasutuselevõtuga, samuti Ameerika avastamine, tekitasid Sardiinia kuningriigi peatumatu languse. Lühike taasärkamise periood tekkis kohaliku aadliku, Oristano markii Leonardo de Alagoni võimu all, kes suutis võita asekuninga armeed 1470. aastatel, kuid purustati hiljem Macomeri lahingus (1478), mis lõpetas edasise lootuse saare sõltumatusele.
Hispaania impeerium (1479–1700)
Lakkamatud rünnakud Põhja-Aafrika piraatide poolt ja mitmed katkupuhangud (1582, 1652 ja 1655) halvendasid olukorda saarel katoliiklike monarhide valitsemise alguses.
Sardiinia kahe võimu vahel (1700–1720)
pisi|200px|Sardiinia kuningriigi kaart
Hispaania domineerimine Sardiinias lõppes 18. sajandi alguses Hispaania pärilussõja tulemusel. Utrechti rahuga aastal 1713 Hispaania Euroopa-valdused jagati: Savoia sai Sitsiilia ja osa Milano hertsogkonnast, samas Karl VI (Saksa-Rooma keiser ja Austria ertshertsog) sai Hispaania Madalmaad, Napoli kuningriigi, Sardiinia ja suurema osa Milano hertsogkonnast.
pisi|vasakul|püsti|125px|Emanuele Filiberto, Savoia hertsog (1553–1580), hüüdnimega Raudpea
Piemonte varasem ajalugu
Piemontet asustasid ajaloolise aja algul keldi-liguuri hõimud nagu tauriinid ja salassid. Hiljem alistusid nad roomlastele (u 220 eKr), kes asutasid seal mitu kolooniat, sealhulgas Augusta Taurinorum (Torino) ja Eporedia (Ivrea). Pärast Lääne-Rooma riigi langust tungisid piirkonda korduvalt burgundid, goodid (5. sajandil), bütsantslased, langobardid (6. sajandil), frangid (773). 9.–10. sajandil oli veel sissetunge madjarite ja saratseenide poolt. Sel ajal jaotati Piemonte, Itaalia kuningriigi osana Saksa-Rooma riigi koosseisus, mitmeks margiks ja krahvkonnaks.
Aastal 1046 lisas Othon I Piemonte oma peavaldusele Savoiale, mille pealinn oli Chambérys (praegu Prantsusmaal). Muud alad jäid sõltumatuks, nagu võimsad linnad Asti ja Alessandria ning margid Saluzzo ja Monferrato. Savoia krahvkond ülendati aastal 1416 hertsogkonnaks ja hertsog Emanuele Filiberto viis residentsi aastal 1563 Torinosse.
pisi|200px|Kuningas Carlo Alberto
Napoleoni sõjad ja Viini kongress
Aastal 1792 ühines Piemonte-Sardiinia Esimese koalitsiooniga Prantsuse vabariigi vastu, kuid löödi aastal 1796 Napoleoni poolt ja sunniti sõlmima ebasoodne Pariisi rahu (1796), mis andis Prantsuse armeele vaba läbipääsu läbi Piemonte. 6. detsembril 1798 okupeeris Joubert Torino ning sundis Carlo Emanuele IV troonist loobuma ja Sardiinia saarele lahkuma. Ajutine valitsus hääletas Piemonte Prantsusmaaga ühendamise poolt. Aastal 1799 okupeerisid Austria-Vene väed lühikeseks ajaks linna, kuid Marengo lahinguga (1800) taastasid prantslased kontrolli. Sardiinia saar jäi prantslaste käeulatusest kogu ülejäänud sõjaajaks välja.
Aastal 1814 kuningriik taastati ja seda suurendati endise Genova vabariigi, äsjase hertsogkonna lisamisega, ja seda võeti kui puhverriiki Prantsusmaa vastu. See kinnitati Viini kongressi otsustega. Reaktsioonina pärast Napoleoni valitsesid riiki konservatiivsed monarhid: Vittorio Emanuele I (1802–21), Carlo Felice (1821–31) ja Carlo Alberto (1831–49), kes võitles oma väeosa juhina Trocadero lahingus, mis seadis reaktsioonilise Fernando VII Hispaania troonile. Vittorio Emanuele I tühistas kogu Napoleoni koodeksi ning andis maad ja võimu tagasi aadlile ja kirikule. See reaktsiooniline poliitika läks nii kaugele, et põlati isegi prantslaste ehitatud maanteede kasutamist. Need muudatused iseloomustasid Piemontet. Sardiinia kuningriik industrialiseerus aastast 1830 alates. Konstitutsioon (Statuto Albertino) kehtestati revolutsioonide aastal 1848 liberaalide surve all, ja sama surve all kuulutas Carlo Alberto sõja Austriale. Pärast algset edu sõjaõnn pöördus ja Carlo Alberto kaotas marssal Josef Radetzkyle Custozza lahingus.
pisi|Camillo Benso, Cavouri krahv
Risorgimento
Nagu kogu Itaalias, oli Sardiinia kuningriik hädas poliitilise ebastabiisusega erinevate valitsuste all. Pärast väga lühikest ja hävitavat uut sõda Austriaga aastal 1849 loobus Carlo Alberto 23. märtsil 1849 troonist oma poja Vittorio Emanuele II kasuks.
Aastal 1852 astus ametisse liberaalne valitsus krahv Cavouri juhtimisel ja Sardiinia kuningriigist sai Itaalia ühinemise mootor. Sardiinia kuningriik (Piemonte) võttis osa Krimmi sõjast, liidus Osmanite riigi, Suurbritannia ja Prantsusmaaga ja võideldes Venemaa vastu.
pisi|vasakul|Kuningas Vittorio Emanuele II kohtub Garibaldiga Teanos (26. oktoober 1860)
Garibaldi ja Tuhat
5. märtsil 1860 hääletasid Parma, Toscana, Modena ja Romagna referendumitel Sardiinia kuningriigiga ühinemise poolt. See alarmeeris Napoleoni, kes kartis tugevat Savoia riiki oma kagupiiril, ja ta nõudis, et kui Sardiinia kuningriik tahab uusi maid endale hoida, peab ta Savoia ja Nice'i Prantsusmaale loovutama. See teostati pärast kahtlasi referendumeid, mis näitasid üle 99,5% enamust mõlemas piirkonnas Prantsusmaaga ühinemise kasuks.
Aastal 1860 algatas Giuseppe Garibaldi Sardiinia kuningriigi nimel oma sõjaretke Lõuna-Itaalia vallutamiseks. Ta kukutas kiiresti Mõlema Sitsiilia kuningriigi ja marssis Gaeta peale. Cavour oli tegelikult ühinemisprotsessiga rahul, samas Garibaldi tahtis vallutada Rooma. Garibaldi oli kuningale ja tema peaministrile liiga revolutsiooniline.
Itaalia kuningriigi poole
17. märtsil 1861 kuulutati parlamendi poolt välja Itaalia kuningriik, ratifitseerides nii kõigi teiste Itaalia riikide annekteerimise Piemonte poolt. Kuningriigi asutused ja seadused laienesid kiiresti kogu Itaaliale, kaotades julmalt teiste piirkondade juhtorganid. Piemontest sai kõige domineerivam ja rikkam piirkond Itaalias ja selle pealinn Torino jäi Itaalia pealinnaks aastani 1865, kui pealinn viidi Firenzesse; kuid seevastu tekkis kogu poolsaarel palju rahutusi, eriti Lõuna-Itaalias. Savoia dünastia valitses Itaaliat aastani 1946, kui Itaalia kuulutati vabariigiks.
Sardiinia kuningad (1297–1861)
Jaime II sai paavst Bonifatius VIII-lt aastal 1297 kuningatiitli Rex Sardiniae et Corsicae. Aragonlased ei hõivanud tegelikult saarevaldusi aastani 1323, pärast võidukat sõjaretke Pisa vastu. Siiski ei olnud Sardiinia kuninga tiitel kunagi kindla järglusliiniga ja kõik kuningad kasutasid oma esmast tiitlinumbrit.
Hispaania otsevalitsemine, 1516–1713
Hispaania pärilussõja lõppedes loovutati Sardiinia Utrechti rahuga Austriale
Austria otsevalitsemine, 1713–1720
Hispaania väed tungisid kuningriiki aastal 1718 Nelikliidu sõja ajal. Keiser Karl VI loovutas selle Haagi rahuga Savoia hertsogile.
Lipud
Kui Savoia hertsogkond liideti aastal 1713 Sitsiilia kuningriigiga ja aastal 1723 Sardiinia kuningriigiga, säilitas see oma traditsioonilise lipu, mis kujutas valget risti punasel väljal. Kuid tekkis probleem: kui hertsogkond omas ainult väikest Nice'i sadamat, andis ühinemine Sitsiilia ja siis Sardiiniaga kuningriigile üpris suure laevastiku, millel oli sama lipp kui Maltal. Kahe riigi laevade eristamiseks lisas Savoia dünastia lipule sinise raami, ning hiljem vähendas risti ühte nurka.
Hammaste lamineerimine
Esteetilise tulemuse saavutamiseks teevad patsient, hambaarst ja hambatehnik koostööd. Laminaatide valmistamisel arvestatakse patsiendi individuaalsust ja isiklikke eelistusi. Olenevalt restauratsioonist hambaid ei lihvita või prepareeritakse minimaalselt. Enne töö alustamist saab patsient hinnata ja korrigeerida hammaste kuju mudelite järgi või isegi proovida ajutisi laminaate suus.
Sardiinia kuningriik
Lipud
Lipule tehti väiksemaid muudatusi aastani 1848, kui toimus revolutsioon: liberaalsete revolutsioonide ajendil, mis toimusid kogu Euroopas, nõustus kuningas Carlo Alberto Napoleoni Itaalia trikolooriga kui riigilipuga, lisades sellele Savoia kilbi. Sellest lipust sai Itaalia lipp aastani 1946.
Andrei Jeršov
Donald Knuthi arvates on Jeršov räsifunktsiooni põhimõtte üks iseseisvatest väljatöötajatest.
Jeršov pidas 1981. aastal Lausanne'is Rahvusvahelise Andmetöötlusföderatsiooni (IFIP) ja UNESCO konverentsil ettekande, kus käis välja idee programmeerimiseset kui "teisest kirjasokusest" ning oli 1985. aastal Nõukogude Liidu üldhariduskoolide arvutiseerimise üks eestkõnelejaid.
Akadeemik Enn Tõugu hinnangul on Jeršov jätnud märgatava jälje Eesti teadusesse, Jeršovi algatatud informaatikaõppe populariseerimise egiidi all algatati ka Juku kooliarvuti projekt.
Oldřich Černík
Oldřich Černík (27. oktoober 1921 Ostrava – 19. oktoober 1994 Praha) oli Tšehhoslovakkia riigitegelane. Oldřich Černík oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta treialiks. 1945. aastal astus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse ja oli seejärel parteitöö erinevates ametites. 1952–1954 oli ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Ostrava piirkonnakomitee sekretär ja 1954–1956 esimees.
1956–1960 oli Oldřich Černík Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee sekretär ja 1958–1970 Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee liige. 1960–1963 oli ta Tšehhoslovakkia kütuse- ja energeetikaminister. 1963–1968 töötas ta Tšehhoslovakkia valitsuse esimehe asetäitjana ja Riikliku Plaanikomitee esimehena. 1960–1969 oli Černík Tšehhoslovakkia Rahvakogu saadik. 1966–1970 oli ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee presiidiumi liige. 1964. aastal lõpetas ta kaugõppe teel Ostrava Mäetööstuse Kõrgkooli.
9. aprillist 1968 kuni 28. jaanuarini 1970 oli Oldřich Černík Tšehhoslovakkia valitsuse esimees.
Pärast Nõukogude Liidu invasiooni vahistati Oldřich Černík 21. augustil 1968 ja viidi koos teiste Tšehhoslovakkia juhtivate riigitegelastega Moskvasse, kus nad osalesid läbirääkimistel Nõukogude juhtkonnaga. Surve ja ähvaruste tagajärjel oli nad lõpuks sunnitud alla kirjutama Moskva protokollile.
1970. aastal vabastati Oldřich Černík kõigilt riiklikelt ametikohtadelt ja heideti 1971. aastal Tšehhoslovakkia Kommunistlikust Parteist välja. 1970–1989 töötas ta Standardiameti juhataja asetäitjana majandusalal, 1990–1991 oli Linnade ja Külade Liidu esimees.
Männimets (perekonnanimi)
Männimets on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Männimets uueks perekonnanimeks isikuile, kelle perekonnanimi oli Asi, Ende, Jaagusonn, Jaanson, Munnimets, Mühls, Mundi, Puddinek ja Zimmer.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Männimets Eestis 21 mehel ja 25 naisel.
Vera Menchik
pisi|Vera Menchik (1933)
Vera Menchik (tšehhi keeles Věra Menčíková; pärast abiellumist on mõnel pool kasutatud ka nime Menchik-Stephenson; 1. märts (vkj 16. veebruar) 1906 Moskva – 27. juuni 1944 London) oli Inglismaa maletaja, naiste male maailmameister (1927–1944).
1927. aastal korraldas Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) Londonis esimese naiste maailmameistrivõistluste turniiri. 12 osavõtjaga maleturniiri võitis Menchik, edestades 1,5 punktiga teiseks tulnud rootslannat Katarina Beskowit ja sai maailmameistriks. Menchik kaitses tiitlit korduvalt, võites kõik sõjaeelsed maailmameistrivõistlused ja tiitlimatšid.
Malet mängis ka tema noorem õde Olga Menchik, kelle parimaks saavutuseks jäi neljas koht 1935. aastal toimunud maailmameistrivõistlustel. Vera Menchik hukkus koos õe ja emaga teises maailmasõjas õhurünnakus Londonile.
Tema nime kannab naiste maleolümpia võidukarikas.
Uffe Ellemann-Jensen
Uffe Ellemann-Jensen (1. november 1941 – 18. juuni 2022 ) oli Taani ja Euroopa poliitik.
Ta oli aastatel 1982–1993 Poul Schlüteri valitsuses Taani välisminister Konservatiivide partei kaudu. 1984–1988 oli ta Taani liberaalse partei Venstre juht ja 1995–2000 Euroopa Liberaalide president. Alates 1998. aastast oli Ellemann-Jensen MTÜ Balti Arengufoorumi esimees; ühing aitab arendada Läänemere regiooni. Ta oli ka mitme rahvusvahelise firma mittetäidesaatev direktor.
thumb|Uffe Ellemann-Jensen (vasakul) 1993. aastal NATO ja Euroopa Liidu tugeva toetajana sattus ta vasakpoolse opositsiooniga oma Lääne ühtekuuluvuse usu tõttu mitmesse poliitilisse konflikti. Mitmel korral püüdis opositsioon teda kukutada tema NATO-ga seotud solidaarsusküsimuste tõttu, ent ta jäi püsima. Uffe Ellemann-Jensenil õnnestus veenda suuremat osa Taani parlamendist Folketingist, et nad toetaks Lahesõja ajal Iraagi vastast USA juhitud koalitsiooni. 1991. aastal juhtis ta Taani poolt Balti riikide tunnustamise protsessi ja Taanist sai esimene riik, mis taastas diplomaatilised suhted kõigi kolme riigiga. 1992. aastal võttis ta koos Saksa kolleegi Hans-Dietrich Genscheriga initsiatiivi Läänemeremaade Nõukogu (LMN) ja euroteaduskonna loomiseks.
Uus aktiivne Taani poliitika jätkus pärast Uffe Ellemann-Jenseni kümneaastast välisministriperioodi ning temast oli saanud Taani välis- ja kaitsepoliitikasse pöördepunkti tooja. Seda perioodi tuntakse Ellemann-Jenseni doktriinina.
Pärast seda kui Willy Claes oli sunnitud NATO peasekretäri kohalt 1995. aastal lahkuma, kandideeris sinna Uffe Ellemann-Jensen. Ta sai toetust USA valitsuselt, ent Prantsusmaa blokeeris tema kandidatuuri, eelistades Hispaania kandidaati Javier Solanat. Uffe Ellemann-Jensen isegi ei püüdnud oma poliitiliste kaotuste tõttu saadud pettumust varjata.
Pärast poliitikast lahkumist sai Uffe Ellemann-Jensenist Taani päevalehe Berlingske Tidende kolumnist ja Project Syndicate'i kaastööline.
Ellemann-Jensenist sai keskne tegelane vaidlustes, kus Taani päevaleht Jyllands-Posten otsustas 2005. aasta septembris trükkida 12 satiirilist koomiksipilti islami prohvetist Muhammadist. Oma kolumnis, vaid päev pärast koomiksipiltide avaldamist, arvas ta, et karikatuurid esindasid "tarbetut provokatsiooni", uskudes, et nad moodustasid omaette karikatuuri Taani "hindamatust sõnavabadusest". Ellemann-Jensen jäi selle seisukoha juurde kogu vaidluste aja, hoides terve aeg võimalust toetada Taani peaministri seisukohta selle üle, et valitsus ei saa ega tohiks võtta ajalehe vastu karmi otsuseid.
Uffe Ellemann-Jensen on alati kaitsnud oma eraelu. Siiski on teada, et teda huvitas jahindus ja kalapüük. Ta on ka mitme menuki autor. Eriti on talle toonud kriitikute laialdase tunnustuse ja austuse teosed välisministriperioodi ja külma sõja kohta.
Isiklik elu
Uffe Ellemann-Jensen on Folketingi liikme Jens Peter Jenseni poeg. 1971. aastal abiellus ta oma kauaaegse elukaaslase Alice Vestergaardiga. Neil on neli last, nende seas ka Karen Ellemann.
Rudolf Kaste
Rudolf Kaste (kuni 1937 Kasberg, ka Kasperg; 18. oktoober 1883 Maeru, Keila kihelkond – 24. juuni 1952, Haapsalu) oli Eesti sõjaväelane (veebel). VR I/3.
Osales Esimeses maailmasõjas. Mobiliseeriti 1914. aastal ning määrati teenima Tallinnas asunud 91. jalaväepolku. Saadeti selle koosseisus rindele, sõdis kuni sama aasta detsembrini polgu 5. roodu koosseisus jalaväelasena. Sai haavata ja evakueeriti.
Seejärel teenis lennuväes ja õppis aviomotoristiks. Teenis algul Vitebskis asunud IV lennuväe pargis. 20. detsembril 1917 arvati reservi Krasnoje Selos asunud mereväe õhusõja koolist.
3. jaanuaril 1919 asus teenima lennuväe roodus I järgu motoristina. Tegutses merelennusalga motoristina, mis asus Lennusadamas. Esimese Eesti merelennuki Grigorovitš M-16 lennukorda seadmise eest sai hiljem Vabadusristi. 1920. aasta augustis nimetati merelennusalga töökodade juhatajaks. 1. veebruaril 1921 merelennusalk likvideeriti ning Rudolf Kaste jätkas kuni 1. maini 1921 samas eraisikuna elektriinstruktorina. Lahkus seejärel sõjaväeteenistusest.
1926. aastal asus uuesti teenistusse üleajateenija allohvitserina tagavaraeskadrilli motoristi ametikohal. 1. aprillil 1927 määrati lennuväerügemendi ümberformeerimise puhul aviotöökoja motoristiks. Sama aasta 15. novembrist määrati aviotöökoja lennukite kokkupanemise töötoa ülemaks, kuid aasta hiljem, 1. novembrist 1928 loobus omal soovil sellest ametist ning jätkas aviomotoristina.
Teenis Lennubaasi mootorite töötoas, hiljem Lennuväe Baasi mootorite- ja elektritöötoas kuni 1940. aastani. Arvati vanuse tõttu reservi 1. juunil 1940
Maadlus 1976. aasta suveolümpiamängudel
Kreeka-Rooma maadlus
20.–24. juuli.
Helveskaal (kuni 48 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Gheorghe Berceanu (Rumeenia).
15 võistlejat.
Kärbeskaal (kuni 52 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Petar Kirov (Bulgaaria).
16 võistlejat.
Sulgkaal (kuni 57 kg)
17 võistlejat.
Kergekaal (kuni 62 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: G. Markov (Bulgaaria).
16 võistlejat.
I kergekeskkaal (kuni 68 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Š. Hisjamutdinov (NSV Liit).
21 võistlejat.
II kergekeskkaal (kuni 74 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Vítězslav Mácha (Tšehhoslovakkia).
18 võistlejat.
I keskkaal (kuni 82 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: C. Hegedűs (Ungari).
17 võistlejat.
II keskkaal (kuni 90 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Valeri Rezantsev (NSV Liit).
13 võistlejat.
Poolraskekaal (kuni 100 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Nicolae Martinescu (Rumeenia).
13 võistlejat.
Raskekaal (üle 100 kg)
1972. aasta olümpiamängude võitja: Anatoli Roštšin (NSV Liit).
12 võistlejat.
Vabamaadlus
27.–31. juuli.
Helveskaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Roman Dmitrijev (NSV Liit).
18 võistlejat.
Kärbeskaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Kiyomi Kato (Jaapan).
19 võistlejat.
Sulgkaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Hideaki Yanagida (Jaapan).
21 võistlejat.
Kergekaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Z. Abdubekov (NSV Liit).
17 võistlejat.
I kergekeskkaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: D. Gable (USA).
II kergekeskkaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: W. Wells (USA).
20 võistlejat.
I keskkaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Levan Tediašvili (NSV Liit).
18 võistlejat.
II keskkaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Benjamin Peterson (USA).
20 võistlejat.
Poolraskekaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Ivan Jarõgin (NSV Liit).
15 võistlejat.
Raskekaal
1972. aasta olümpiamängude võitja: Aleksandr Medved (NSV Liit).
14 võistlejat.
Otu Ibius
Otu Ibius (kuni 1936 Otto Ibius; 17. märts 1904 Soosaare vald, Kolga-Jaani kihelkond, Viljandimaa – 26. juuni 1975 Tartu) oli eesti õigusteadlane, ajaloolane ja karskustegelane.
Ta lõpetas 1927. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi reaalharu. Ta õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1933–1937 filosoofiateaduskonnas ning aastatel 1939–1943 õigusteaduskonnas, mille lõpetas cum laude juristina. Tema Saksa okupatsiooni-aegset lõputööd "Noorsookaitse Saksa ja Eesti õiguse põhjal" ja diplomit ei arvestatud ning ta pidi ülikooli uuesti lõpetama juristina 1945. aastal.
Ta töötas aastatel 1933–1940 Eesti Karskusliidu nõunikuna. Ta oli aastatel 1946–1952 Tartu Riikliku Ülikooli riigi ja õiguse teooria ja ajaloo kateedri õpetaja, sealhulgas aastatel 1948–1952 kateedri juhataja kohusetäitja. Ta sunniti poliitilistel põhjustel sealt lahkuma.
Ta töötas aastatel 1953–1954 Eesti NSV Riiklik Ajaloo Keskarhiivis ning aastatel 1957–1975 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis.
Škłoŭ rajoon
Škłoŭ rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1334 km². 2015. aasta seisuga elas seal 28 323 inimest.
Rajoon moodustati 17. juulil 1924. aastal. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Aleksandryja, Čarnaručča, Faščaŭka, Haradzieci, Haradzišča, Kamiennyja Łavy, Ryžkavičy, Słavieni, Starasielle, Zachody ja Taŭkačy külanõukogu.
Halduskeskus on Škłoŭ linn. Teisi asulaid: Aleksandryja
Rajooni suurimad jõed on Dnepr rajooni läänepiiril ja selle jõgikonda kuuluvad Biarozaŭka, Arcisłaŭka ja Basia. Rajooni territoorium asub Orša-Mahiloŭ orundis, keskmiselt 150–200 meetri kõrgusel.
2009. aasta seisuga olid elanikest 93,97% valgevenelased, 4,44% venelased ja 1,59% oli teistest rahvustest. 75,31% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 23,22% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 34,2% elanikke, vene keelt aga 63,9%.
Vulgata
pisi Vulgata on 4. sajandi lõpust pärinev Piibli tõlge ladina keelde. Selle autor on peamiselt Hieronymus, kellele paavst Damasus I andis ülesande redigeerida olemasolevat, nn vana ladina tõlget.
Hieronymus oskas väga hästi kreeka keelt ning enne tõlketöö alustamist tundis ta pisut ka heebrea keelt.
Ta alustas tõlkimist 382. aastal. Evangeeliumide tõlge valmis juba 383. aastal. Algul kasutas Hieronymus Vana Testamendi tõlkimiseks Septuagintat, kuid 390. aasta paiku läks üle heebreakeelsele Piiblile. Järgmised 15 aastat kommenteeris ta oma tõlget mitmeid kordi ning põhjendas oma tõlkevalikut. Tõlge valmis 405. aastaks.
13. sajandiks oli see tõlge kujunenud üldkasutatavaks tõlkeks, mida nimetati versio vulgata ja mis hiljem kujunes katoliku kiriku ametlikuks ladinakeelseks tõlkeks. 1546. aastal kuulutati see Trento kirikukogul ametlikuks Piibli versiooniks.
Vulgata esmatrükk valmis aastatel 1452–1454 Mainzis ja see on tuntud kui Gutenbergi piibel.
Reigi õpetaja
"Reigi õpetaja" (originaalpealkirjaga "Reigin pappi: Hiidenmaalainen tarina") on 1926. aastal ilmunud soome-eesti kirjaniku Aino Kallase romaan.
Sisu
"Reigi õpetaja" räägib 17. sajandi ajaloolistel seikadel tugineva loo vahkvihas eksikombel tapetud poisi pärast Hiiumaale Reigi kiriku kogudust teenima saadetud kirikuõpetajast Paul Lempeliusest, kelle abikaasa Catharina Wycken end pärast laste surma kaugel Reigis end võõrkehana tunneb ning kogudusse saadetud abiõpetajas Jonas Kempes endale lohutaja leiab. Armunud paar põgeneb, ent tabatakse mõne aja pärast ja toimetatakse Tallinnasse kohtusse, mis mõistab mõlemad surma. Pärast Lempe ja Wyckeni hukkamist jätkab Lempelius üksikuna Reigis kirikuõpetajana teenimist.
Taust
"Reigi õpetaja" kirjutamise ajaks oli Aino Kallase stiil juba välja kujunenud. Kallas ammutas oma loominguks inspiratsiooni Eesti ajaloost arhiivimaterjale läbi töötades aga ka sündmuste toimumispaiku läbi käies ning kohaliku pärimusega tutvudes. Ta kasutab ajaloolisi motiive oma kunstiliste eesmärkide mõjususe tõstmiseks.
"Reigi õpetaja" puhul meenutab Kallas, et materjali nappis: esmatõuke kirjutamiseks ja uurimiseks andis talle Pauckeri Eestimaa õpetajaid käsitlevas teoses leitud leheküljeline lugu. Seejärel sai Kallas kätte vaid paari leheküljelise käsikirja Jonas Kempe ja Catharina Wyckeni koh­tuprotsessi viimasest faasist. Sellega "Reigi õpetaja" arhiiviuuringud lõppevad. Samas on Kallas ise tunnistanud, et on hea, et "Reigi õpetaja" kirjutamiseks rohkem ajaloolist materjali ei leidnud, sest see oleks sundinud teda "kõhklema ja kaaluma", nüüd aga sai ta ajalooliste sündmuste edasi andmisele loomingulisemalt läheneda. Hilisemad uurimised on tuvastanud lisamaterjali Tartu ajalooarhiivist ning oma osa ajalooliste seikade käsitlusse on andnud ka Kalev Jaago ja Aivar Põldvee.
"Reigi õpetajas" kasutab Kallas arhaiseerivat stiili, mida Kai Laitinen iseloomustab kolme komponendi abil: "esiteks, stiliseeritud, arhailine keel; teiseks, kõnelevaks "minaks" on vaimuliku proosa viljeleja, ja kolmandaks, seda kirjutavat "mina" ei saa samastada kirjaniku enda isikuga".
Tõlked
1928. aastal ilmus romaan Eesti Kirjanduse Seltsi väljaandel ja Friedebert Tuglase tõlgituna eesti keeles.
Teos on tõlgitud ka järgmistesse keeltesse: