cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti kirikute loend haldusüksuseti
Eesti kirikute loend haldusüksuste kaupa loetleb Eesti kirikud maakondade, valdade ja linnade kaupa.
Loend sisaldab järgmiste konfessioonide kirikuid (pühakodasid):
Harju maakond
Lääne-Harju vald
Mõisaküla (Kiili)
Mõisakülas asub XL-Studio.
Oscar II
Oscar II (ka Oskar II; 21. jaanuar 1829 – 8. detsember 1907) oli 18. septembrist 1872 kuni surmani Rootsi kuningas ja Norra kuningas kuni 7. juunini 1905, mil Stortingi otsuse järgi riik sõltumatuks kuulutati.
Varajane elu
Tulevane Rootsi kuningas Oscar II sündis 21. jaanuaril 1829 Stockholmis Oskar I ja Josefine von Leuchtenbergi perre. Oscar sai nooruspõlves hea hariduse. Tema õpetajad olid Christopher Boström, Otto Aubert (nagu tema vennal, Karlilgi) ja Wolfgang Wenzel Haffner. Talle õpetati norra keelt, mida ta tulevikus vabalt kirjutada ja rääkida oskas. Lisaks rääkis ta hästi ladina keelt. Oscar õppis Uppsala Ülikoolis peamiselt humanitaaraineid (politoloogia, ajalugu, matemaatika jms). 1840. aastatel hakkas Oscar ka mereväes teenima. vasakul|pisi|Oscar ja Sofia koos oma lastega. 1865. 1857. aasta 6. juunil abiellus Oscar Wiesbadenis Nassau printsessi Sofiaga. Paaril sündis neli last: Gustaf, Oscar, Carl ja Eugen. Oscari ja Sofie abielu oli õnnelik ning viimasest sai ka oma abikaasa nõunik. Oscaril oli eluajal siiski mitmeid abieluväliseid lapsi, kellele ta toetust maksis. 1867. aastal sai Oscar regendiks, kuid kuna ta polnud kroonprints, ei saanud tast Norra asekuningat.
Rootsi ja Norra kuningas
Peale Karl XV (Oscari vend) surma 18. septembril 1872 kuulutati kuningaks Oscar, kuna Karlil polnud meessoost pärijat. Oscar ja Sofie kroonimistseremoonia toimus 12. mail 1872 Stockholmis ning 13. juulil Trondheimis.
Oscar oli oma vennalt pärinud pingsa olukorra Norraga, kes tundis, et teda peetakse liidus alamaks. Maal suurenes tahtmine iseseisvuse järele ning arvati, et kuningas hoolitseb vaid Rootsi huvede eest. Oscar reisis oma valitsusaja algul Norra, kus teda siiski hästi vastu võeti. Norras lasi ta oma visiidi tähistamiseks kabeli ehitada. Ta ostis Norras kokku ka mitmeid vanu maju, mis koondati 1882. aastal maailma esimeseks vabaõhumuuseumiks. Muuseum kolis 1902. aastal Bygdøysse.
Suhted Norraga ning liidu lagunemine
1873. aastal likvideeris Oscar Norra Stortingi palvel kubernerikoha, mis oli Karl XV ajal osutunud suureks vaidlusalaks. Kuigi Norra nägi Oscari ajal suurt majanduslikku kasvu, ei lahendanud see pingeid Rootsi ja Norra vahel. Storting tahtis ka suuremat võimu riigi valitsemise üle. Nii tekkisid vaidlused selle üle, kas kuningal peaks olema õigus Norra seaduste vastu veto panna. 1883. aastal kõrvaldati valitsusest mitmed kuningameelsed ja konservatiivsed poliitikud. Aina kasvas ka liberaalse partei võim, mis tahtis kuninga võimu vähendada. Sellest hoolimata määras kuningas ametisse konservatiivse valitsuse, mis ei suutnud Stortingiga koostööd teha ning saadeti 1884. aastal laiali. Oscar plaanis juba Norras riigipööret korraldada, kuid see jäeti ära. 1891. aastal likvideeriti ka Norra asekuninga positsioon.
Norra ja Rootsi vahel tekkisid uued vastuolud seoses konsulaarteenistusega. Kuna mõlema riigi välispoliitika oli ühine, tahtis Rootsi valitsus, et välisminister oleks rootslane. Norra valitsus tahtis aga eraldi konsulaarteenistust. 1905. aastal hääletas Stroting iseseisva konsulaarteenistuse kasuks. Oscar panni sellele oma veto ning Norra valitsus astus protestiks tagasi. Kuna kuningas polnud võimeline uut valitsust määrama, pidas Storting seda tõestuseks, et kuningas pole enam võimeline Norra kuningas olema. 7. juunil 1905 võeti Stortingis vastu seadus, millega liit Rootsiga likvideeriti. Hiljem korraldati maal ka referendum, mis näitas, et ligi 99 protsenti rahvastikust pooldas Rootsist lahkumist.
Kuigi Oscar oli algul liidu likvideerimise vastu, kuna nägi selles ka kuninga võimu vähenemist, peeti 1905. aasta augustis-septembris Karlstadis läbirääkimised, millega Rootsi ja Norra liit kaotati. Oscar ütles 26. oktoobril 1905 lahti oma õigusest Norra kroonile. Liidu lagunemist pidas Oscar suureks isiklikuks läbikukkumiseks, mis teda väga mõjutas.
Oskari isiksus ning hilisem elu
Oscar oli väga intelligentne, mistõttu kutsuti teda omal ajal Euroopa kõige valgustatumaks monarhiks. Oscar oli lisaks hea oraator. Ta kirjutas ka mitmeid muusikapalasid, luuletusi ning nii enda ("Mina Memoarer") kui ka Karl XII memuaarid.
Peale 1905. aastat hakkas Oscari tervis halvenema ning ta suri 8. detsembril 1907 Stockholmis.
Mälestus
Oscar II valitsusaega ning teda ennast on hilisematel aegadel hea sõnaga mäletatud:
"...rahvahulkade teadvuses tõuseb ta esile imposantse, tõeliselt majesteetliku kujuna, kuldsuuna, kõneanniga õnnistatud patriarhina, unustamatu père noble'ina, nagu seda ampluaad teatris ja ooperis hüütakse. Ta on andnud nime tervele ajastule – see oli oskariaanlik ajajärk, õnneaeg enne maailmasõda ja igasugu muud viletsust. Järelpõlve mälestusse jääb see aeg pääsmatult kadunud idüllilise epohhina koos promenaadikontsertide, punši ja sigarite, korra ja puhtuse, mõnusate politseinike ja sõjaväelastega, kes olid üksnes kena sinisesse rõivastatud dekoratsioon."
Oscar II-st on kujutatud Selma Lagerlöfi raamatu "Nils Holgerssoni imeline teekond läbi Rootsi" XXXVII peatükis, kus ta jutustab Stockholmi ajaloost.
Kalla
Kalla (Zantedeschia) on võhaliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Kallade looduslikuks levilaks on piirkond Lõuna-Aafrikast Malawini. Ladinakeelse nime on perekond saanud Itaalia botaaniku Giovanni Zantedeschi (1773–1846) auks. Ristiisaks oli saksa botaanik Kurt Sprengel (1766–1833).
Kallad on risoomiga rohtsed mitmeaastased taimed, mis kasvavad 1–2,5 meetri kõrgusteks. Lehed võivad olla 15–45 cm pikad. Õisik koosneb säravvalgest, kollasest või roosast lehterja kujuga kandelehest ning kollasest tõlvikust.
Eestis kasvatatakse kasvuhoones, ta on hinnatud lõike- ja potilill.
Liigid
Nüüdisajal loetakse perekonda kuuluvaks kaheksa liiki:
pisi|tühi|[[Zantedeschia elliottiana]]
Eddo Rigotti
Aastail 1981–2002 oli ta Milano Katoliku Ülikooli üldlingvistika professor. Samas ülikoolis oli ta ka aastail 1964–1968 õppinud ning kaitsnud väitekirja vene semiootika teemal, uurides eriti Sebastian Šaumjani töid. 1996. aastast töötab ta Luganos.
Ta on tegelenud argumentatsiooniteooriaga.
Metallica (album)
"Metallica" on USA heavy metal ' i ansambli Metallica eponüümne album. See on nende viies täispikk album. Seda nimetatakse ka "The Black Album" ('must album') kaanekujunduse järgi, kus domineerib must värv. Album ilmus 1991. aastal.
Fakte
"Black Album" on kahtlemata Metallica kõige edukam ja tuntum album – seda müüdi rohkem kui kõiki teisi bändi varasemaid albumeid kokku. "Nothing Else Mattersit" peetakse üheks parimaks rokkballaadiks üldse. Järgmised viis aastat elasid Metallica liikmed selle albumi kuulsusest, andes pidevalt kontserte üle kogu maailma.
Onud
Onud (kuni 2011. aastani Lehmakommionud) on tantsumuusikat mängiv Eesti ansambel.
Jugoslaavia lipp
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxJugoslaavia lipp 1946–1992]] Jugoslaavia lipp oli Jugoslaavia riigilipp aastatel 1946–1992.
Lipp on ülalt alla sinisest valgest ja punasest võrdsest triibust koosnev trikoloor. Lipu keskel on punane kuldse äärega viisnurkne täht. Lipu küljepikkuste suhe on 1:2. Kasutati ka varianti suhtega 2:3.
Lipp sarnanes eelneva Jugoslaavia Kuningriigi lipuga, millele võimule tulnud kommunistid lisasid punase tähe.
Kuna Jugoslaavia Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik koosnes kuuest liiduvabariigist, kasutas iga liiduvabariik ka oma lippu. Kõiki neid ühendas kommunistlik sümbol punane täht.
Carl Hermann Hesse
pisi|Carl Hermann Hesse ja tema kolmanda abikaasa Adele (sündinud [[von Berg) haud Paide Reopalu kalmistul]] Carl Hermann Hesse (16. veebruar 1802 Tartu – 8. november 1896 Paide) oli 19. sajandil Paides maakonnaarst, kirjanik Hermann Hesse vanaisa.
Ta õppis Tartu Ülikoolis 1821–1826, algul teoloogiks, hiljem arstiks. Teoloogia eksamil sai kehva tulemuse, kuna õpetaja karistas teda burši mängimise eest. Hesse töötas arstina Märjamaa kihelkonnas Paeküla mõisas ja Kullamaa kihelkonnas Mõraste mõisas ning 1830. aasta maist oli Paide kreisiarsti asetäitja. Aastatel 1833–1885 töötas ta Järvamaal kreisiarstina. Hesse elas ja töötas Paides kuni surmani 1896. aastal. Carl Hermann Hesse on maetud Paide Reopalu kalmistule.
Hesse oli väikelinnas tuntud ja tunnustatud kodanik, keda austati nii ameti kui ka ühiskondliku panuse tõttu. Paides sündis ka kirjanik Hesse isa Johannes Hesse.
Mälestuse jäädvustamine
Paide kodanikest koosneva ühenduse Weissenstein eestvõttel ja Paide Linnavalitsuse rahastamisel avati 18. augustil 2006 Paides Pikk tänav 4 kirjanik Hermann Hesse vanaisa Carl Hermann Hessele kuulunud maja asukohas mälestustahvel. Mälestustahvlit oli avamas Hermann Hesse lapselaps Christine Widmer-Hesse koos abikaasa Fritz Widmeriga.
Isiklikku
Tema vend Conrad Eduard Hesse oli Saaremaa superintendent, vennapoeg Theodor Heinrich Renatus Hesse oli Sangaste ja Laatre koguduse õpetaja. Poeg Johannes Hesse oli neli aastat misjonärina Indias, poeg Benjamin Hermann Karl Hesse oli Rõngu ja Tallinna Rüütli ja Toomkoguduse õpetaja, Tallinna Linnamisjoni asutaja. Pojapoeg (Johannese poeg) Hermann Hesse oli kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat (1946). Pojapoeg (Benjamini poeg) Hermann Theodor Karl Hesse oli Tallinna Oleviste koguduse õpetaja. Tema õemees Konstantin Hunnius oli Narva Johannese koguduse õpetaja.
Hesse oli abivalmis ja karm. Ta ei kandnud lipsu ja loobus kraest. Hessele ei meeldinud jalgrattad.
Ústí nad Labem
Ústí nad Labem (, varem ka Außig) on statutaarlinn Tšehhis, Ústí maakonna keskus. Asub Elbe (tšehhi keeles Labe) jõe kaldal Bílina jõe suudmes, ajaloolisel Böömimaal. Linnapea on Petr Nedvědický.
Asukoht
thumb|Vaade linnale Linn asub Prahast umbes 65 km põhjas ja Dresdenist umbes 48 km kagus, 140 m kõrgusel merepinnast. Ústí nad Labemi vanalinn asub Elbe vasakul kaldal Bílina jõe suudmes. Põhjas asub on Maagimäestiku jalam ja lõunas Tšehhi keskmäestik.
Nimi
Linna nimi on tuletatud vanatšehhi sõnast ustie (nüüd ústí), mis tähendab (jõe)suuet, viidates tõenäoliselt Bílina suudmele Elbe jõkke. nad Labem tähendab "Elbe jõel".
Keskaeg
16. ja 17. sajand olid linna jaoks suur tõusuaeg. Linn ei osalenud 1547. aastal Ferdinand I vastu suunatud ülestõusus ja sai seega majanduslikult areneda. 16. sajandi teisel poolel kolis linna rohkem sakslasi, kes moodustasid peagi üle poole elanikkonnast.
17. kuni 19. sajand
Kolmekümneaastane sõda mõjus katastroofiliselt. Linn langes seitse korda rüüstamise ohvriks, mille tagajärjed kestsid peaaegu kakssada aastat. Selle aja jooksul oli linn tähtsusetu ja seal oli vähem kui 2000 elanikku.
1813. aastal toimus linnast loodes Kulmi lahing. Pärast 1830. aastat tõi industrialiseerimine kaasa rahvaarvu kasvu.
20. sajand
thumb|left|Aussig postkaardil (1912) 20. sajandi alguses elas Aussigis üle 37 000 elaniku, mis oli kujunenud üheks tähtsamaks tööstuspiirkonnaks Böömimaal. Ainuüksi suur kemikaalitehas andis 1900. aasta paiku tööd umbes 2600 töötajale. Linnas asus ringkonnakohus ja ringkonnavalitsus. Lisaks sellele pidas 1900–1918 siin ametit Lääne-Böömimaa superintendent, kes juhatas kõiki Saksa luterlasi Böömimaal. Alates 1857. aastast eksisteerinud Aussiger Anzeiger lõpetas 1919. aastal väljaandmise.
Kuni 1935. aastani kolisid linna paljud ümbruskonna elanikud, eriti sakslased. Konrad Henlein pidas siin kõne ja saavutas parlamendivalimistel absoluutse enamuse.
thumb|Ústí nad Labemi elanikud tervitavad [[Hitleri-tervitusega Natsi-Saksamaa sõdureid 1938. aasta oktoobris (Saksamaa Riigiarhiiv) ]]
Müncheni kokkuleppe tulemusena anti linn koos Sudeedimaaga 9. oktoobril 1938 Saksa Riigile.
Aussigi sünagoog põletati 31. detsembril 1938. aastal maha. Linna umbes 1200-liikmelisest juudi elanikkonnast langes umbes 80% holokausti ohvriks.
thumb|Õhurünnaku tagajärjed (1945)
Lisaks endistele elanikele, peaaegu 60 000 sakslasele ja umbes 3000 tšehhile, oli sõja lõpus siin palju poliitvange, sunnitööjõudu Poolast, Nõukogude Liidust ning Böömi ja Moraavia protektoraadist, põgenikke pommitatud Lääne-Saksa linnadest ja mitu tuhat põgenikku Sileesia sõjapiirkondadest. USAAFi õhurünnakute käigus 17. ja 19. aprillil 1945 hävines viiendik vanalinnast, Ostrovi eeslinn hävitati täielikult. Ohvrite arvuks on tavaliselt antud 1000 kuni 2500, kuid leitud on vaid 513 inimese jäänused. Tuvastati 409 hukkunut, neist 324 kohalikku elanikku ja 46 sileeslast, ülejäänud olid pärit välismaalt.
Sõjaeelse linnapea Leopold Pölzliga seotud sotsiaaldemokraadid takistasid 7. mail Schreckensteinis kahe silla ja ühe tammi õhkimist. Sotsiaaldemokraatidega konkureerides asutasid tšehhid ja mõned sakslased Aussigis 7. mail 1945 rahvuskomitee, millele 8. mail kell 3 öösel linna saksameelne politsei alistus. Varsti pärast seda andis linnapea Franz Czermak linnavalitsuse üle rahvuskomiteele. Seda eeskuju järgisid ka linnakomandör ja raudteeameti juht. NSDAP ringkonnajuhataja Rudolf Schittenhelm lasi oma pere ja iseenda Kulmi lähedal Horka mäel maha. Esimesed nõukogude tankid läbisid linna 8. mail, kuid nõukogude armee asus linna alles 9. mail. Põgenevate SS-üksuste ja nõukogude vägede vahelistes tulevahetustes oli 9. mail veel surmajuhtumeid.
Sõjajärgne aeg
31. juulil 1945 põhjustas Schönprieseni linnaosas asuvas laskemoonalaos toimunud plahvatus pogrommi saksa tsiviilelanikkonna vastu. Saksa allikate kohaselt langes Aussigi veresauna ohvriks 1000 kuni 2700 inimest, uuemate allikate kohaselt maksimaalselt 220 ja tšehhi allikate kohaselt 40 kuni 100 inimest. Selle veresauna sümboliks on vanalinna ja Schreckensteini linnaosa vaheline sild. thumb|Turuplats Etnilise puhastuse eesmärgil aeti aastatel 1945–46 linnast välja umbes 53 000 sakslast. See toimus kahes etapis, sõja lõpust kuni 1945. aasta juuli lõpuni väljasaatmise (odsun) ja põgenemise ning jaanuarist kuni detsembrini 1946 organiseeritud sundasustamise teel. Sakslased asendati tšehhidega, kes kolisid sisse nii Tšehhist kui ka välismaalt repatrieeritutena, samuti slovakkide ja mustlastega, kellest osa tuli Rumeeniast ja Nõukogude Liidust. 1970ndatel ja 1980ndatel aastatel muutis linnapilti jäädavalt maanteede, suurettevõtete ja paneelelamute ehitus.
Alates Jan Evangelista Purkyně ülikooli asutamisest 1991. aastal on Ústí nad Labem olnud ülikoolilinn, kus õpib umbes 7500 üliõpilast. 1998. aastal jõudis Ústí nad Labem rahvusvaheliste ajalehtede esikaantele, kui linn hakkas ehitama müüri ümber linnaosa, kus elavad peamiselt mustlased. Selle tulemusena seati ajutiselt kahtluse alla Tšehhi sobivus Euroopa Liidu liikmeks.
Teatrid ja muuseumid
Linnas on kolm kutselist teatritruppi (ballett, ooper, teater), seitse koori, kammerorkester ja muid kultuuriseltse. Lisaks on siin mitmed tantsurühmad. Igal aastal korraldatakse mitmeid riiklikke ja rahvusvahelisi üritusi (eragümnaasiumide teatrifestival, noorte pianistide konkurss "Virtuosi per Musica di Pianoforte", rahvusvaheline koorilaulufestival, kantri- ja westernfestival "Trampská Porta" ja rahvusvaheline tantsufestival).
Ústí nad Labemi linnamuuseum sisaldab peamiselt loodusteaduslikke kollektsioone Loode-Böömimaa, Tšehhi keskmäestiku ja Maagimäestiku looduse kohta.
Ehitised
thumb|upright|Püha Adalberti kirik thumb|"Elbe ületamine Schreckensteini juures" ([[Ludwig Richter, 1837)]] thumb|Větruše mägihotell thumb|Kolm silda üle Elbe jõe
Sport
2007/08 hooajal mängis HC Slovan Ústí nad Labem Tšehhi jäähoki kõrgeimas liigas Extraliga. Kodumänge mängitakse 1965. aastal ehitatud ja 2004. aastal renoveeritud Zlatopramen Arenal.
Jalgpalliklubi FK Ústí nad Labem tõusis 2010. aasta hooajal Tšehhi kõrgliigasse. Kodumänge tuli sobiva staadioni puudumise tõttu pidada Teplice'is. Pärast langust aastal 2011 tõusis meeskond 2012. aastal uuesti üles, kuid ei saanud staadioniprobleemi tõttu litsentsi kõrgliigasse.
Üritused
Alates 2011. aastast toimub septembris Ústí nad Labemi poolmaraton.
Tööstus
1841. aastal asutati Johann Mareschi manufaktuur (algul Bähr & Maresch nime all, hiljem Johann Maresch Thon- und Stein- gutwaren fabric in Aussig). Lisaks majapidamistarvetele toodeti ka savist figuure. Kõige tuntumad on ilmselt Mareschi aiapäkapikud. Ettevõte suleti pärast 1945. aastat.
Kommunistliku režiimi ajal ehitati üles rasketööstus. Keemia-, toidu- ning klaasitehased asuvad otse kesklinnas. Ústí nad Labemi tähtsaim tööandja on Spolchemie, mis toodab lisaks raskekemikaalidele ka eritoorainet. Lääne pool, Trmices, asub elektrijaam. Kõrge õhu- ja veesaaste aina väheneb. Jätkuvalt tehakse suuri jõupingutusi keskkonnareostuse vähendamiseks, mida on premeerinud Euroopa Liit. Elbe sadam on oluline siseveelaevanduse jaoks.
Transport
thumb|Trollibuss kesklinnas
Linnatransport
2016. aastal haldas linnatranspordiettevõte Dopravní podnik města Ústí nad Labem (DPmÚL) 11 trollibussiliini, 16 bussiliini ja ühte köisteed. Aastatel 1899-1970 oli linnas kaheksa trammiliini pikkusega kokku 34 km, millest 10,4 km oli kaherööpmeline. See oli Praha ja Brno järel Tšehhoslovakkia kolmas pikim trammivõrk.
Kaugtransport
Ústí nad Labem asub IV üle-euroopalisel transpordikoridoril (Berliin – Praha – Viin/Bratislava – Budapest – Constanța/Thessaloníki).
Raudtee
Ústí nad Labem on oluline raudteesõlm. Praha–Děčini raudteeliin on osa rahvusvahelisest ühendusest Berliinist Viini. Läänes kulgeb kaherööpmeline raudteeliin Ústí nad Labem–Chomutov ja edasi Chebi kaudu Nürnbergi. Elbe jõest paremal pool kulgeb Kolín–Děčini raudteeliin, mis on kaubaveokoridor läbi Tšehhi. ČD Cargo omab olulist baasi (SOKV) vedurite ja vagunite hooldamiseks.
Maanteed
Linn on ühendatud rahvusvahelise maanteega E442 (Liberec, Děčín, Teplice, Karlovy Vary) ja esimese klassi maanteedega (I/8, I/30, I/13). Lisaks on linnal otsene ühendus D8 maanteega (Dresden – Praha, E55, A17), mis läbib linna lääneosa. Ülejäänud lõigud avati liikluseks 2006. aastal.
Veeteed
Elbe veetee (Labská) on ühenduslüli Lääne-Euroopa veeteede võrgustikuga, mis võimaldab juurdepääsu Saksamaale, Prantsusmaale, Beneluxi riikidele ja suurtele meresadamatele. Marsruudil Pardubice – Chvaletice – Ústí nad Labem – Hamburg toimub nii kauba- kui ka reisivedu. 1910. aasta paiku oli Elbe sadam Aussigis Austria-Ungari impeeriumi suuruselt teine sadam Aadria mere sadama Trieste järel, mille aastane läbilaskevõime oli 1,5 miljonit tonni.
Lennutransport
Lähimad rahvusvahelised lennujaamad on Praha Ruzyně lennujaam ja Dresdeni lennujaam.
Vibusaag
thumb Vibusaag on käsisaag, mis koosneb kaarekujulisest (vibu meenutavast) puidust või metallist valmistatud raamist ja selle vahele pingutatud kitsast saelehest.
Rutanzige järv
thumb|Rutanzige ja [[Dweru järv (väiksem)]] Rutanzige järv (ka Edwardi järv) on järv Aafrikas Kongo DV ja Uganda piiril. Aastatel 1973-1979 kandis järv diktaator Idi Amin Dada nime.
Rutanzige järve pindala on 2325 km², keskmine sügavus on 17 m, suurim sügavus 112 m.
Järve ei voola sisse suuri jõgesid. Väljavool toimub Katonga jõe kaudu läbi Dweru järve Victoria järve.
Järve kaldad on mägised. Järvest põhjas asub Ruwenzori ahelik, mille kõrgeim tipp Stanley mägi küündib 5109 meetrini.
Otse järve kaldal ei ole suuri linnu. Järvest pisut kaugemal loodes on Butembo, kirdes Kasese ja läänes Lubero.
Järve äärde jõudis 1888. aastal Henry Stanley ja nimetas selle Walesi printsi järgi Edwardi järveks.
Järves elab palju kalaliike ja selle kallastel on rikkalik fauna: šimpansid, elevandid, jõehobud, krokodillid ja lõvid. Nende kaitseks on järve kallastel Virunga rahvuspark (Kongos) ja Kuninganna Elizabethi rahvuspark (Ugandas).
Hengo Tulnola
Hengo Tulnola VR I/3 (kuni 1922. aastani Hugo Tschuhna; 1922–1936 Hugo Tulnola; 16. oktoober 1897 Navi, Aleksandri vald, Võrumaa – 17. jaanuar 1986 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major) ja taarausuline, ajaloolane, kodu-uurija ja genealoog.
2017. aastal avati Pärnus Laatsareti tänav 4, Tulnola kunagise kodumaja seinal mälestustahvel.
Pronkssõdur
Monument paiknes kuni 2007. aasta 27. aprilli varahommikuni Tõnismäel Tõnismäe haljakul aadressiga Kaarli puiestee 13. 30. aprillil paigaldati osa sellest – skulptuur – Kaitseväe kalmistule aadressil Filtri tee 14. Hiljem taastati ka monumendi paekivist arhitektuuriline osa. Monumendi ümberpaigutamisega sõjaväekalmistule kaasnesid pronksiöö tänavarahutused.
Ühishaud ja esimene monument
14. aprillil 1945 maeti Tõnismäe haljasalale 12 väidetavalt Tallinna hõivamisel langenud sõjaväelast. Nad olid maetud erinevatesse kohtadesse, aga sel päeval toodi nende maised jäänused üle vennashauda laiale Tõnismäe puiesteele. Pärast punaarmeelaste matmist Tõnismäele aprillis 1945 nimetati plats Vabastajate väljakuks. Hauale püstitati puust kastitaoline monument viisnurga ja maetute nimedega: Järgnes sama loetelu vene keeles.
8. mail 1946 õhkisid Tallinna koolitüdrukud Aili Jürgenson-Jõgi ja Ageeda Paavel selle monumendi. Monument taastati järgmiseks hommikuks.
Enn Roosi ja Arnold Alase loodud monument püstitati samale kohale ja avati 21. septembril 1947.
Kes täpselt olid monumendi endise asukoha vahetus läheduses asuvasse ühishauda maetud, ei ole tuvastatud, kuigi Välisministeerium tellis 2006. aastal mahuka ajaloolise õiendi.
Võimalikud maetud isikud:
Pronkssõduri monument
1945. aastal korraldati konkurss asendamaks Kaarli kiriku kõrval kolmnurksel väljakul olnud ajutine puidust mälestusmärk millegi püsivamaga. Monumendi püstitamiseks otsustati sõlmida leping arhitekt Arnold Alasiga, kelle ideekavand sai teise auhinna (žürii otsusel jäi esimene auhind määramata). Mälestusmärk pidi endast kujutama astmestikul paiknevat 5 meetri kõrgust neljatahulist kiviplokki, mille esi- ja tagaküljel on nišid. Skulptuurigrupp pidi asetsema esikülje nišis, millest kahele poole paigutatakse tahvlid langenute nimedega, pealkirjadega "Tallinna vabastamisel 22. septembril 1944. aastal langenud kangelased", paremal eesti, vasakul tahvlil samasisuline tekst vene keeles. Tagaküljele oli ette nähtud järelehüüe langenuile ja tule kujutis igavese mälestuse sümbolina. Monument pidi lõppema astmestikuga, millel on reljeefne orden tammepärjas. Monument kavandati valmistada vasalemma marmorist ja skulptuurigrupp pronksist.
Skulptuurigrupi osas oli kaks varianti: üks kujutas ema ja last, kusjuures ema sümboliseeris leinavat rahvast ja laps tulevikku, teine kujutas punaarmeelast ja last: punaarmeelane sümboliseeris võitlejat, kes langenud seltsimeeste mälestust pühaks pidades rajab uue tuleviku koos kasvavate noortega. Skulptuurigrupi kavandisse otsustati sisse viia mõned muudatused ning usaldada selle valmistamine skulptor Enn Roosile.
Andmed skulptuuri modelli kohta on vastukäivad. Nimetatud on raskejõustiklast Haljand Hallismaad, vasaraheitjat Helmut Burmeistrit, kunstitudengit Vello Rajangut, puuseppa Albert Adamsoni ja isegi maadlejat Kristjan Palusalu.
Monument avati 21. septembril 1947. Seda ümbritses madala paemüüriga piiratud kolmnurkne park kahe tänavapoole vahel.
1964. aastal süüdati monumendi ees igavene tuli. Selleks sillutati pargiteede ja muru asemele kiviplaatidega väljak. Tuli kustutati 1991. aastal.
Vastasseis
pisi|Pronkssõdur 2006. aasta juulis Ausammas põhjustas pingeid Eesti rahvuslaste ja Nõukogude sõjaveteranide vahel.
Paljud Teises maailmasõjas Nõukogude poolel sõdinud inimesed, nende omaksed ja teised nõukogudemeelsed, peamiselt venekeelsed inimesed, tähistasid pronkssõduri juures igal aastal 9. mail Suure Isamaasõja võidu päeva ning 22. septembril Tallinna vallutamise aastapäeva. Nende üritustel lehvitati Nõukogude Liidu ja Venemaa lippe.
Eesti rahvuslased avaldasid arvamust, et tegemist on vaenulikkuse avaldamisega Eesti riigile ja Nõukogude okupatsiooni ülistamisega.
9. mail 2006 leidis monumendi juures aset konflikt, milles Punaarmee veteranide esindajad rebisid pronkssõduri vastu piketi korraldanud rahvuslase Jüri Böhmi käest Eesti lipu. 10. mail esitasid Aavo Savitsch, Ain Saar, Jüri Liim ja Tiit Madisson üleskutse pronkssõdur Tõnismäelt kõrvaldada. Maikuu lõpus toimus mitu Eesti rahvuslaste korraldatud rahvakogunemist. Näiteks 20. mail organiseerisid Tiit Madisson ja Aavo Savitsch pronkssõduri juures kõnekoosoleku, millest võttis osa umbes 1000 inimest.
Monumendi kaitsjad moodustasid nn antifašistliku komitee ja organisatsiooni "Öine vahtkond" (vene keeles "Ночной дозор"). Politsei kutsus inimesi Tõnismäele mitte kogunema ning intsidentide ärahoidmiseks piiras Tõnismäe haljaku politseivalvega, mis kestis 2006. aasta oktoobri alguseni.
22. augustil 2006 toimus Tallinnas linna volikogu saalis ümarlaud pronkssõduri küsimuses. Osa võtma olid kutsutud paljud ühendused ja erakonnad. Isamaaliitu, Res Publicat ja Reformierakonda kohal ei olnud. Samuti ei saanud keeleliste arusaamatuste tõttu osa võtta Konstitutsioonierakond. Ümarlaua organiseeris Keskerakond. Riigikogus esindatud erakondadest võtsid osa tollal valitsuses olnud Rahvaliit ja opositsioonis olnud Sotsiaaldemokraatlik Erakond, kes mõlemad pooldasid Tõnismäe mälestusmärgi ümberkujundamist ja pronkssõduri jätmist Tõnismäele.
11. oktoobril 2006 algatasid Reformierakonna, Isamaa ja Res Publica liidu ning Sotsiaaldemokraatliku erakonna Riigikogu saadikud sõjahaudade kaitse seaduse eelnõu ning keelatud rajatiste kõrvaldamise seaduse eelnõu.
10. jaanuaril 2007 võttis Riigikogu 66 poolthäälega vastu sõjahaudade kaitse seaduse ja 11. jaanuaril kuulutas president Toomas Hendrik Ilves selle välja. Sõjahaudade kaitse seadus andis aluse matta ümber säilmed, mille hauad asuvad ebasobivates kohtades nagu pargid, haljasalad, hooned väljaspool kalmistuid, kohad, kus haudadel toimuvad massiüritused või asuvad haudadega mitteseotud rajatised, samuti muud kohad, mis ei võimalda sõjahaudade väärikat kohtlemist. Seaduse paragrahv 10 sätestab, et ümbermaetavate säilmete senises asupaigas asunud hauamonumendid ja muud hauatähised kuuluvad teisaldamisele säilmete uude matmispaika. Pronkssõduri kaitsjad tõlgendasid seadust otsese rünnakuna monumendi vastu, seadus pälvis kriitikat Venemaa ametlikes ringkondades ja meedias. "Öine vahtkond" ähvardas rahutustega.
15. veebruaril 2007 võttis Riigikogu 46 poolt- ja 44 vastuhäälega vastu keelatud rajatiste kõrvaldamise seaduse. 13. veebruaril tehtud paranduse kohaselt pidanuks valitsus 30 päeva jooksul pärast seaduse jõustumist pronkssõduri Tõnismäelt teisaldama. 22. veebruaril jättis Vabariigi President seaduse välja kuulutamata, põhjendades otsust sellega, et "seadus läheb vastuollu Eesti Vabariigi põhiseaduse mitme sättega, ennekõike võimude lahususe põhimõttega."
23. aprillil 2007 saatsid Eesti ülikoolide professorid kaitseminister Jaak Aaviksoole avaliku kirja (vt Professorite kiri kaitseministrile), milles juhiti tähelepanu pronkssõduri teisaldamisega seotud riskidele ning pakuti koostööd nende analüüsil ja võimalikul maandamisel.
26. aprillil Tallinna volikogus toimunud pronkssõduri ümarlaual esinenud Jaak Aaviksoo väitis, et on ebatõenäoline, et 26. aprilli hommikul Tõnismäele püstitatud valge telk on seal ka 8. ja 9. mail 2007: "Kui asjaolud selguvad, tuleb sõjahaudade kaitse seaduse alusel võtta vastu juriidiliselt siduv otsus säilmete ümbermatmise ja hauatähise teisaldamise kohta. Ma ei ruttaks sündmustest ette ja ei ütleks missugune see otsus saab olema. See sõltub paljuski sellest, mis seal leitakse ja eks ta sõltub ka mingil määral nendest dialoogidest, mis aset leiavad eelseisvatel päevadel, nädalate ja võib-olla kuude jooksul. Seepärast ootame ära aja, kui see on otsuseks küps."
Rahutused ja teisaldamine
pisi|Pronksiööd
26. aprillil 2007 ümbritseti pronkssõduri monument ja selle ümbrus kõrge taraga ning sinna püstitati telk arheoloogiliste väljakaevamiste läbiviimiseks. Politsei ja pronkssõduri kaitsjate vastasseis viis õhtul inimeste laialiajamiseni politsei märuliüksuse poolt. Järgnesid massilised lõhkumised ja rüüstamised Tallinna kesklinnas.
27. aprilli öösel otsustas Vabariigi Valitsus pronkssõduri viivitamatult teisaldada. Samal ööl viidi see rahvale teadmata asukohta politsei valve alla.
27. aprillil kestis märatsemine ja lõhkumine kella neljani öösel. Rahutused jätkusid pärastlõunal ja kestsid 28. aprilli öösel kella kaheni. Edasistel päevadel-öödel otseseid rahutusi Tallinnas enam ei toimunud, kuid pingeline õhkkond kestis.
30. aprillil avati kõigile vaatamiseks pronkssõdur selle uues asukohas Tallinna Kaitseväe kalmistul, aadressil Filtri tee 14.
8. mail toimus vaikne mälestustseremoonia monumendi juures Eesti valitsusliikmete ja välisriikide suursaadikute osavõtul.
9. mail külastasid pronkssõdurit, aga ka selle endist asukohta Tõnismäel, paljud peamiselt Punaarmee sõdureid mälestavad inimesed. Viidi lilli ja päev möödus rahulikult.
Tulevikuplaanid
Praegu on pronkssõdur Kaitseväe kalmistul, kuhu see viidi Sõjahaudade komisjoni ettepanekul. Kivimüür skulptuuri taga laoti üles 2007. aasta juunis. Sinna on kavas ümber matta ka Tõnismäe sõjahauda maetute säilmed. Peaministri sõnul peaks see, mida teha Tõnismäe platsiga pärast säilmete ümbermatmist, jääma Tallinna linna volikogu otsustada, sest maa omanik on Tallinna linn.
Mitmesugust
Pronkssõdurist valmis muusikal "Pronksivalu. Welcome to Estonia!". Selle teksti autor oli Wimberg ja lavastaja Andrus Vaarik. Esietendus pidi toimuma 14. novembril 2008 Tallinna Linnahallis. Produtsent Tarvo Kralli sõnul lükati see edasi Gruusia-Vene sõja tõttu: "Gruusias toimunud sündmuste taustal on see praegu liiga valus teema."
Pronkssõdurist sai inspiratsiooni ka kunstnik Kristina Norman, kes lõi installatiivse keskkonna "After-War" viies ruumis, milles kesksel kohal oli kuldsõdur. Kuldsõduri Tõnismäele viimise eest sai kunstnik 9. mail 2009 politseilt suulise hoiatuse. 9. juunil 2009 ilmus uudis, et nüüdiskunsti muuseum Kiasma Soomes soovib kuldsõduri ära osta.
Soomlane Johan Bäckman kirjutas pronkssõduri teemal raamatu "Pronssisoturi: Viron patsaskiistan tausta ja sisältö" ('Pronkssõdur: Eesti monumendisõja taust ja sisu').
Massiaru
Massiaru on küla Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas.
Massiarus on raamatukogu ja kuni 2013. aastani tegutses algkool. Koolimaja on ehitatud 1938. aastal 120 õpilasele ning seal on õppinud ka olümpiavõitja Jaan Talts. Koolimaja-rahvamaja projekteeris Pärnu maavalitsuse arhitekt Märt Merivälja.
Lugano
Lugano (lombardi Lügann) on linn Šveitsis Ticino kantonis. Asub Lugano järve ääres. See on rahvaarvu suuruselt üheksas linn Šveitsis.
1956. aastal toimus linnas esimene Eurovisiooni lauluvõistlus ja 1968 maleolümpia.
Rahvastik
Lugano on suurima elanike arvuga linn Ticino kantonis.
pisi|püsti|tühi|Lugano kliimadiagramm
Ohtla
Ohtla on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Seal asub Margus Kasterpalule kuuluv Saueaugu teatritalu.
Külas asus Ohtla mõis.
Valge mänd
Valge mänd (Pinus strobus) on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv puu.
Valge mänd kasvab looduslikult Põhja-Ameerikas.
Teda on introdutseeritud Euroopasse, kus kasvab peamiselt ilupuuna.
Kirjeldus
Suurte puude fotosid analüüsides on järeldatud, et ühes puus võib olla kuni 28–34 m3 puitu. Pole välistatud, et mõnes hiiglases on seda veelgi rohkem, 37–40 m3.
Juurestik on üldjuhul hästi arenenud. Sügavapõhjalistes muldades moodustub võimas peajuur koos rohkete külgjuurtega. Puu on sellistel muldadel üsna tormikindel. Jaapanis on registreeritud valge männi juurestiku ulatumine liivmullas 2,8 m sügavusele.
Okkad on 7–13 cm pikad, 5-kaupa kimpudes, kolmetahulised, peensaagja servaga. Puul püsivad nad 1–3 aastat, tavaliselt 18 kuud. Käbid kasvavad üksikult või 2–3 kaupa, õitsemisel punakad, hiljem rohelised, valminult hele- kuni punakaspruunid, pikkus 8–15 (20) cm, läbimõõt 2–3 (4) cm, sageli vaigused. Seemned on 5–6 mm pikad ja saleda tiivaga (15–20 mm). 1000 seemne mass on 16–18 g.
Valge mänd õitseb juunis, seemned valmivad septembris ja varisevad pärast valmimist. Seemneaastad korduvad 2–3 aasta järel.
Täiskasvanud puud jõuavad kergesti vanuseni 200–250 aastat. Vanimad puud lähenevad 500 eluaastale.
Levikuala ja ökoloogia
pisi|vasakul|Valged männid Katherine Lake'i ääres Valge mänd kasvab Põhja-Ameerika kirde- ja idaosas, Kanada ja USA territooriumil, 0–1220 m kõrgusel üle merepinna.
Valge mänd eelistab kuiva pinnast ja niisket jahedat kliimat, aga ta kasvab ka soos ja kaljustel mägismaadel. Segametsas on ta domineeriv puu, mis kasvab teistest kõrgemaks. Ta pakub toitu ja kaitset paljudele lindudele, näiteks kuuse-käbilinnule, ja pisiimetajatele, näiteks oravatele.
Kliima
Valge männi levilas valitseb jahe ja niiske kliima. Juuli keskmised õhutemperatuurid tõusevad kuni 18...27 °C, ning jaanuaris-veebruaris langevad keskmised miinimumtemperatuurid kuni –8...–18 °C. Aasta keskmine õhutemperatuur on vahemikus 5...12 °C. Aasta keskmine sademete hulk on alates 510 mm USA Minnesota osariigis kuni 2030 mm Georgia osariigi kirdeosas. Lund esineb aastas keskmiselt levila lõunaosas vähem kui 15 cm ning kirdeosas üle 250 cm. Suhteline õhuniiskus on küllaltki kõrge kõikidel aastaaegadel.
Valge mänd talub talvel külma, mis ei ületa –34...–40 °C.
Tunnuspuu
Valge mänd on USA Maine'i ja Michigani osariigi ning Kanada Ontario provintsi tunnuspuu. Tema käbi koos oksatutiga on Maine'i tunnuslill. Valge männi võsu oli Vermonti sümbol Vermonti vabariigi ajal, see on kujutatud Vermonti lipul ja Massachusettsi mereväelipul. Valge männi oksad on kujutatud Vermonti osariigi parlamendihoone klaasimaalinguga kaetud aknal.
Kasvatamine Eestis
pisi|püsti|Eesti suurima valge männi tüvi ja võra Eesti kliima ja pinnas sobivad valgele männile, kuid suur probleem on männi-koorepõletik, mida põhjustab roosteseen (Cronartium ribicola). Selle vaheperemeesteks on sõstra- ja karusmarjapõõsad. Haiguse tagajärjel tekib tüvel vaigujooks, okkad muutuvad punaseks ja kuivavad. Rohkem kannatavad puhtpuistud toitainevaestel muldadel. Kultiveeritud puudele sobivad värsked, viljakamad, sügavapõhjalised saviliiv- või liivsavimullad.
Eesti metsakultuuri toodi valge mänd 19. sajandi lõpul ning ta on siin säilinud üksikute rühmade ja üksikpuudena, kasvades segus kohalike puuliikidega. Seda leidus Karula, Sagadi, Lodja, Kariste, Tubala (Hiiumaa), endises Vigala metskonnas, Järvseljal ja mujal. Valged männid jäid siin mõõtmetelt alla harilikele mändidele. Metsakultuure kahjustasid tugevalt jänesed, metskitsed ja põdrad. Praegu võib valget mändi leida Karula rahvuspargis Valgepalus (27 110-aastast puud), Antsla metskonnas (25 25–35 m kõrgust puud), Tihemetsa metsas ja Järvseljal (34–35 m kõrgused) ning Kuigatsis Pedajamäe talu maal (tüve ümbermõõt 1,5 meetri kõrgusel 3,8 meetrit). Eesti suuremaid valgeid mände (ümbermõõt samuti u 3,8 m) kasvab ka Jädivere metsapargis.
Kasutamine
pisi|vasakul|Kultivar 'Radiata' pisi|püsti|Valge männi tüvi pisi|Valge mänd Valgamaal Kuigatsis Pedajamäe talu maal Valge männi puit on väga väärtuslik. See on levinud ja seda on lihtne töödelda. Sellepärast olid koloniaalajal paljud majad koos põranda ja mööbliga valgest männist valmistatud. Suured plangud, milles pole ühtegi oksakohta, olid pigem reegel kui erand.
Valge mänd oli ka metsalangetajate lemmik, sest langetatud puitu ei pidanud kohe töötlema, vaid selle võis saata saeveskisse alles aasta aega või kauemgi pärast langetamist. Näiteks kirsipuu, vaher, tamm ja saar tuleb lõigata tollipaksusteks laudadeks vahetult pärast langetamist, vastasel juhul tekivad tüvesse laiad praod, mis muudavad puidu väärtusetuks.
Valge männi okkad sisaldavad 5 korda rohkem C-vitamiini kui sidrunid ning neist saab head taimeteed.
Männivaiku on kasutatud korvide, ämbrite ja paatide veekindlaks muutmiseks. Puumahlast aeti tärpentini ning ühtlasi oli see nii vägev antibakteriaalne aine, et indiaanlased ravisid sellega isegi gangreeni, rääkimata muudest haavadest. pisi|püsti|Valge männi käbi
Kaamasuutra
"Kaamasuutra" (sanskriti Kāmasūtra) on Vana-Indias umbes 5. sajandil Vātsjājana koostatud seksuaalelu käsiraamat. Pärimuse kohaselt põhineb "Kaamasuutra" varasemal mahukamal teosel "Kaamašaastra".
"Kaamasuutra" koosneb umbes 1250 värsireast ning on jagatud 7 osaks, 36 peatükiks ja 64 lõiguks.
Autori kohta on vähe andmeid: oletatakse, et Vātsjājana on perekonnanimi; eesnimi oli kas Mallinaga või Mrillana. Samuti pole kindel Kaamasuutra koostamise aeg ega autori eluaeg; enamasti paigutatakse see 1. ja 6. sajandi vahele.
Armukunstile ja seksuaaltehnikale on "Kaamasuutras" pühendatud umbes viiendik traktaadi mahust. Ülejäänud osas kirjeldatakse üksikasjalikult "härrasmehe" eluviise, majapidamist, toitumist jpm, andes detailse ülevaate Vana-India eluolust.
"Kaamasuutra" akadeemilised tõlked inglise keelde on teinud Richard Burton (1883), Indra Sinha (1970. aastatel), Wendy Doninger ja Sudhir Kakar (2002). "Kaamasuutra" on tõlkinud sanskriti keelest eesti keelde Linnart Mäll. Tõlge ilmus osade kaupa Akadeemilise Orientaalseltsi väljaandes Sõnumitooja (1989–1991).
"Kaamasuutra" võib olla ka mitmesuguste india armukunsti kajastavate raamatute üldnimetus.
Sebastian Šaumjan
Sebastian Konstantinovitš Šaumjan (vene Себастиан Константинович Шаумян; 27. veebruar 1916 Thbilisi – 21. jaanuar 2007 New Haven) oli vene ja ameerika keeleteadlane ja semiootik.
Alates 1975. aastast elas Ameerika Ühendriikides, töötades Yale'i Ülikoolis.
Karl XV
Karl XV (Norras Karl IV, sünninimi Karl Ludwig Eugen, 3. mai 1826 – 19. august 1872) oli Bernadotte'i dünastia Rootsi ja Norra kuningas 8. juulist 1859 kuni surmani 1872. aastal. Tema valitsusajal teostati vanglareform, rakendati rahvakoolide süsteem, kaasajastati seadusi ning reformiti Riksdagi. Karli ajal lähenes riik parlamentarismi suunas. Karl oli rahva seas populaarne ning sai endale hüüdnimeks "Kron-Kalle."
Varajane elu
Tulevane Rootsi kuningas Karl sündis 3. mail 1826 Stockholmi kuningalossis Oskar I ja Josefine von Leuchtenbergi esimese lapsena. Karl sai lapsepõlves väga hea erahariduse, milles keskenduti peamiselt humanitaarsetele ainetele. Tema tuntuimateks õpetajateks olid Christopher Boström ja Otto Aubert. 1843. aasta talvel teenis ta välja oma bakalaureusekraadi ning läks siis edasi õppima Oslo Kunstiakadeemiasse ja Uppsala Ülikooli. Karl huvitus juba noorena kunstist. Oma isa trooniletulekuga 1844. aastal sai Karl Uppsala ja Lundi Ülikoolide kantsleriks ning Rootsi kroonprintsiks.
Rootsi kroonprints
vasakul|pisi|245x245px|Hollandi printsess Louisa 19. juunil 1850 abiellus Karl Hollandi printsess Louisega, kellega oli kohtunud 1849. aastal Haagis. Pulmad toimusid Stockholmis ning peatselt sündis paarile kaks last: Louise ja Karl Oskar. Poeg suri aga juba 1854. aastal. Nende abielu polnud kunagi eriti õnnelik. Kuigi Louise oli oma abikaasasse kiindunud, pidas Karl sel ajal mitmeid armukesi, kellega ta ka lapsi sai. Peale poja surma 1854. aastal avastas Louise, et tal pole enam võimalik lapsi saada. Ta pakkus Karlile lahutust, kuid ta keeldus sellest.
Et Norrat Rootsiga võdsustada, määras Oskar 1856. aasta 7. veebruaril Karli Norra asekuningaks. See tõi sealse rahva seas üles suuri pidustusi. Karl proovis Stortingi talurahva esindajate ning valitsuse bürokraatide vastu oma võimu kindlustada. Seepärast sai ta lähedaseks minister Christian Birch-Reichenwaldiga. Karl proovis uuendada Norra ja Rootsi liidulepingut, armeed ümber organiseerida ning raudteid juurde ehitada. Nendest eesmärkidest õnnestus vaid viimane. Samal ajal lõi ta sõrussidemeid ka Taani kuninga Frederik VII-ga.
Rootsi kuningas
vasakul|pisi|328x328px|Karl XV tseremooniarõivastes Oma isa surma järel 8. juulil 1859 sai Karl järgmiseks Rootsi kuningaks, kuigi oli juba enne seda isa haiguse tõttu regendina riiki juhtinud. Karli kroonimistseremoonia toimus 3. mail 1860 Stockholmis ning sama aasta 5. augustil Trondheimis.
Tülid Norra kubernerikoha üle mõjutasid ka Rootsi valitsust ning tagasi astus ka Karli vana sõber, minister Henning Hamilton, De Geer sai valitsuse ainujuhiks. 1863. aastal pakkus ta Karlile Riksdagi reformi, mille järgi tuleks Riksdag muuta kahekojaliseks parlamendiks ning läbi viia otsevalimised. Kuningale selline ettepanek ei meeldinud, kuid siiski nõustus ta sellega tingimusel, et uus parlament propageeriks skandinavismi, mille suur pooldaja ta oli. Riksdagi reform viidi läbi 1866. aastal ning kuningas sai selle eest populaarsust juurde, kuigi tema enda võim nõrgenes.
Karli reformidega anti samal ajal teatud hääleõigus naistele, suurendati usu- ning ärivabadust, reformiti vanglasüsteemi ning rakendati rahvakoolide süsteem.
1863. aastal proovis Karl jätkata oma isa Skandinaavia poliitikat, millega tahtis Taanit Preisimaa kasvava agressiooni vastu toetada. Toetudes oma suurele sõprusele Frederik VII-ga, lootis Karl luua ühise Põhjamaade föderatsiooni. Rootsi ja Norra valitsused polnud sellise plaaniga nõus ning lükkasid kuninga idee tagasi. Selline tagasilöök ning veel lisaks Taani lüüasaamine 1864. aastal vähendas Karli huvi välispoliitika vastu.
Samal ajal lükati Norras tagasi ka Karli propageeritud sõjaväereform, millega oleks saanud Norra ja Rootsi sõjaväed liita. 1868. aastal oli Norra peaminister Harald Nicolai Storm Wergeland sunnitud tagasi astuma. Seda sündmust on peetud parlamentarismi esimeseks võiduks Norras ning peale seda oli Karl sunnitud parlamendi võimu suurendama.
Klitten
Klitten (sorbi keeles Klětno) on asula Saksamaal Saksimaa Boxbergi vallas.
Varem oli ta osa Klitteni vallast.
Karl XV
Surm
Karl haigestus oma elu lõpus kõhuõõneelundite tuberkuloosi ning suri 18. septembril 1872 Malmös. Kuna kuningas oli rahva seas väga populaarne olnud, peeti Rootsis suurt leina.
Malta Eurovisiooni lauluvõistlusel
Malta osales esimest korda Eurovisiooni lauluvõistlusel 1971. aastal. Malta esimeseks esindajaks lauluvõistlusel oli Joe Grech, kes laulis maltakeelset laulu "Marija L-Maltija" ning pidi leppima viimase kohaga. Ka aasta hiljem pidi Malta leppima viimase kohaga kui riiki esindasid Helen & Joseph lauluga "L-Imhabba". Need kaks laulu on olnud ainukesed maltakeelsed laulud, mis on Maltat lauluvõistluse ajaloos esindanud. Pärast 1975. aasta lauluvõistlust Malta eemaldus võistlusest 15 aastaks.
Feliks Jänes
Feliks Jänes VR II/3 (3. märts 1898 Rannu, Tartumaa – 29. juuni 1942 Norilsk, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (major, 1938).
Malta Eurovisiooni lauluvõistlusel
1980ndatel oli Malta huvitatud naasmisest võistlusse, kuid sel ajal oli maksimaalne osalejate arv 22, seega polnud Maltal võimalik naasta. 1991. aastal, kui Holland eemaldus, naasis Malta lauluvõistlusele. Roomas esindas Maltat Paul Giordimaina & Georgina, kes lauluga "Could It be" saavutasid 6. koha.
Feliks Jänes
Ratsarügemendi adjutant, 8. augustil 1940 määratud Ratsarügemendi ülemaks.
Malta Eurovisiooni lauluvõistlusel
Malta on saavutanud lauluvõistlusel kahel korral 3. koha. 1992. aastal esindas Maltat Mary Spiteri lauluga "Little Child". 1998. aastal Birminghamis esindas Maltat Chiara lauluga "The One That I Love". Malta on jäänud kahel korral ka teisele kohale. 2002. aastal Tallinnas viis Ira Losco Malta teisele kohale lauluga "7th Wonder". Kolm aastat hiljem esindas Maltat taas Chiara, kes oli Malta varem juba viinud kolmandale kohale. 2005. aastal laulis Chiara võistlusel laulu "Angel".
Feliks Jänes
Tema isa oli Valga linnasekretär ja linnaarhiivi direktor Jaan Jänes (1865–?).
Malta Eurovisiooni lauluvõistlusel
Vaid aasta hiljem tabas Maltat tagasilöök. 2006. aastal Ateenas toimunud lauluvõistlusel jäi Malta viimasele kohale. Maltat esindas Fabrizio Faniello lauluga "I Do".
2007. ja 2008. aastal Maltal ei õnnestunud pääseda poolfinaalist finaali, jäädes vastavalt 25. ja 14. kohale.
Maltat esindab lauluvõistlusel Malta ringhääling Public Broadcasting Services (PBS).
Osalejad
{{legend|#FFD700|Esimene koht}}{{legend|#C0C0C0|Teine koht}}{{legend|#CC9966|Kolmas koht}}{{legend|#FE8080|Viimane koht}}
Hääletamise ajalugu
1971. – 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistluste finaalides on Malta andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:
1971. – 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistluste finaalides on Malta saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:
Qiqihar
Qiqihar (varem eesti keeles Tsitsikar venekeelse nime Цицикар eeskujul) on linn Hiinas Heilongjiangi provintsis Qiqihar Shi's. Linnal ei ole halduslikku staatust ega kindlaid piire.
Ajalugu
Qiqihar asutati 1691. aastal.
1931–1945 oli linnas Jaapani sõjaväebaas. 1945–1950 oli Qiqihar Nenjiangi provintsi pealinn.
2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 62. korda toimuv Eurovisiooni lauluvõistlus. Ukraina rahvusringhääling UA:PBC sai lauluvõistluse korraldamisõiguse pärast Jamala võitu Stockholmis 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel looga "1944". See oli teine kord, mil Ukraina on korraldanud Eurovisiooni lauluvõistlust. Viimati toimus Ukrainas Eurovisiooni lauluvõistlus 2005. aastal.
2017. aasta lauluvõistlusel osales 42 riiki. Portugal ja Rumeenia naasid pärast aastast pausi. Bosnia ja Hertsegoviina oli uuesti osalenud ainult aasta, kuid otsustas võistlusest rahaprobleemide pärast kõrvale jääda.
13. aprillil 2017 jäi lauluvõistluselt eemale Venemaa. Nende esindajale Julia Samoilovale kehtestati kolmeaastane sissesõidukeeld Ukrainasse, kuna laulja esines Krimmis Kertšis 27. juunil 2015, aasta pärast seda, kui Venemaa oli Krimmi okupeerinud. Laulja oli sisenenud sinna Venemaa kaudu ilma Ukraina loata. Kuigi Venemaale pakuti võimalust osaleda kas satelliidipildi vahendusel või leida uus artist, lükkas Pervõi Kanal need võimalused tagasi ning teatas, et keeldub lauluvõistlust televisioonis üle kandmast.
Toimumiskoht
2017. aasta Eurovisiooni korraldajalinnaks kandideerisid Tšerkassõ, Dnipro, Herson, Kiiev, Lviv, Odessa, Vinnõtsja ja Užgorod. 9. septembril teatati, et lauluvõistlus korraldatakse Kiievis, kus toimus ka 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus. Lauluvõistlus toimus International Exhibition Centre'is, mis mahutab umbes 10 000 pealtvaatajat.