cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
TVE Internacional
Kanalis näidatakse nii uudiseid, mida samal ajal edastatakse ka Hispaanias, kuid ka spetsiaalselt rahvusvahelisele vaatajaskonnale ettevalmistatud uudiseid.
Saki Ueno
Saki Ueno (jaapani keeles 上野 紗稀 Ueno Saki; sündinud 20. novembril 1994) on Jaapani jalgpallur, kaitsja.
National September 11 Memorial & Museum
National September 11 Memorial & Museum (tuntud ka kui 9/11 Memorial & Museum) on mälestusmärk ja muuseum New Yorgis, millega mälestatakse 11. septembri terrorirünnakute ohvreid (2977 hukkunut ja rohkem kui 6000 vigastada saanut) ja 1993. aasta Maailma Kaubanduskeskuse terrorirünnaku ohvreid (6 hukkunut ja 1042 vigastada saanut).
Mälestusmärk asub Maailma Kaubanduskeskuse krundil, endise kaksiktorni asukohas, mis hävitati 11. septembri terrorirünnakutes. Mälestusmärki ja muuseumi haldab mittetulundusühing, mille eesmärgiks on koguda finantsilisi vahendeid, et hallata ja opereerida mälestusmärki ja muuseumit.
Projekt ja ehitus
Mälestusmärki hakati planeerima kohe pärast rünnakuid, et mälestada 11. septembri terrorirünnakute ohvreid ja neid, kes olid seotud pääste- ja taastamistoimingutega. Mälestusmärgi disaini võistluse võitis Iisraeli arhitekt Michael Arad, kes töötas tol ajal Handel Architectsis, mis on New Yorgis ja San Franciscos asuv firma. 2006. aasta augustis hakati ehitama mälestusmärki ja muuseumi. Ehituse teostasid World Trade Center Memorial Foundation ja Port Authority of New York and New Jersey.
Avamine
pisi|vasakul|Vaade muuseumile üle [[Liberty Street|Liberty tänava]] Rünnakute kümnenda aastapäeva mälestustseremoonia toimus 11. septembril 2011 mälestusmärgi juures, mis avati järgmisel päeval avalikkusele. Muuseum avati avalikkusele 21. mail 2014.
Trisagion (Pärt)
"Trisagion" (originaalpealkiri "Introductory Prayers") on eesti helilooja Arvo Pärdi 1992. aastal loodud teos keelpilliorkestrile. Teos on pühendatud Ilomantsi Prohvet Eliase kogudusele selle 500. aastapäevaks. Muusikateose pikkus on 12 minutit. Teose kandis esimest korda ette Ensemble XXI (dirigent Lygia O'Riordan) 18. juulil 1992 Soomes Ilomantsis.
Tiigrisilm
pisi|Tiigrisilm pisi|Poleerimata tiigrisilm pisi|Kullisilm Tiigrisilm on peenkiudjas mineraalmasse sisaldav kvartsi erim, mis on kuldkollastes värvustes. Sõltuvalt valgusest võib kivi helkida nagu tiigri silm.
Kuna tiigrisilm on haruldane mineraal, siis on seda juba ammustest aegadest hinnatud ja ihaldatud. Tiigrisilmale annavad omase värvuse teiste mineraalide, nagu krokidoliidi, krossiidi, tremoliidi, götiidi, ribekiidi ja rutiili, lisandid. Omapärase helgi annavad mineraalile pruuniks hapendunud krokodioliidi suletised ja toruja kujuga tühimikud. Erinevalt tavalisest kaltsedonist on tiigrisilma murdepind kiuline.
Tiigrisilma kõige kuulsam leiukoht on Lõuna-Aafrika Vabariigis, kuid veel leidub teda Lääne-Austraalias, Indias, Sri Lankal, Birmas ja USA-s.
Sinakaspruuni (mustjassinist, hallikassinist) tiigrisilma nimetatakse kullisilmaks. Kullisilma puhul ei ole ribekiidi või krossiidi suletised oksüdeerunud. Leiukohtadeks on Mehhiko, Sri Lanka, Austraalia ja Austria.
Punakaspruuni tiigrisilma nimetatakse härjasilmaks.
Rohekat (kollakasrohelist, rohekashalli kuni rohelist) tiigrisilma nimetatakse kassisilmaks. Kassisilm sisaldab amfiboliit- või serpentiin-asbesti suletisi. Selle leiukohad asuvad Sri Lankal, Indias, USA-s, Mehhikos, Brasiilias ja Saksamaal. Kõige hinnalisem kassisilm on sinakasvalge helgiga kollakasroheline kivi.
Guido
Guido on mehenimi.
Ōita staadion
Ōita staadion (jaapani 大分スポーツ公園総合競技場 おおいたスポーツこうえんそうごうきょうぎじょう) on Jaapanis Ōitas asuv staadion.
France 2
pisi France 2 on Prantsusmaa telekanal, mis kuulub Prantsuse riigitelevisioonile. Selles näidatakse uudiseid, jutusaateid, harivaid saateid, dokumentaal- ja mängufilme.
Guido
Guido on lisaks Eestile levinud nimi näiteks Itaalias, Austrias, Saksamaal, Madalmaades, Hispaanias, Portugalis ja Šveitsis.
France 2
Telekanal alustas programmi näitamist 18. aprillil 1964 nime all RTF Télévision 2. 1967. aastal sai sellest Prantsusmaa esimene telekanal, mis näitas värvitelevisiooni.
Guido
Prantsuspärane versioon nimest Guido on Guy.
Kiviõli Vene Kool
2012. aasta sügisel õpib koolis ligi 350 statsionaarset õpilast 1.–12. klassis ja kuni 50 mittestatsionaarset keskkooliõpilast. Koolis on ligi 50 pedagoogilist ja umbes 30 mittepedagoogilist töötajat. Kooli aadress on Pargi tänav 9, direktor on Jelena Ragni.
Ajalugu
Oma ajalugu arvestab Kiviõli Vene Gümnaasium 1927. aastast, mil Varinurmel loodi neljaklassiline venekeelne eraalgkool. 1928. aastal nimetati Varinurme ümber Kiviõliks. Tollases koolis õpetati ka eesti ja poola keeles (1932. aastal rajatud eestikeelsest klassist arenes hiljem Kiviõli 1. Keskkool).
1932. aastal muudeti kool riiklikuks, sellest sai 6-klassiline Kiviõli Kool. 1945. aastal muudeti see Kiviõli Keskkooliks, 1946. aastal lahutati aga vene- ja eestikeelne keskkool, ehkki need tegutsesid endiselt ühes hoones. 1985. aastal sai kool uue, praeguse hoone Pargi tänaval. 1997. aastal avati kaugõppeosakond.
Città metropolitana di Firenze
pisi|[[Palazzo Medici Riccardi, haldushoone]]
Haldusjaotus
Città metropolitana di Firenze jaguneb 42 omavalitsusüksuseks (comune):
Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused
Città metropolitana di Firenze suurima elanike arvuga omavalitsusüksused on järgmised:
Juhan Kunderi nimeline vaimsuse auhind
Juhan Kunderi nimeline vaimsuse auhind on Juhan Kunderi Seltsi eestvedamisel välja antav auhind, millega tunnustatakse inimest, kellel on märkimisväärseid teeneid Rakvere rahvuskultuuri, haridus- ja seltsitegevuse arendamisel.
Auhinna asutas 2012 Juhan Kunderi Selts. Auhinda antakse välja iga kahe aasta tagant.
Triodion
"Triodion" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1998. aastal loodud teos segakoorile. Muusikateose pikkus on 15 minutit.
Teose osad on järgmised :
Teose kandis esimest korda ette 30. aprillil 1998 Londonis Westminister Abbeys Lancing Chapel Choir (dirigent Nicholas Cox).
Rudersdorf
pisi|tühi|Endine Batthyány linnus Rudersdorfis
Zawiercie
Zawiercie on linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas, Zawiercie maakonna halduskeskus. Zawiercie asub Katowicest umbes 39 km kirdes ja Częstochowast ligikaudu 42 km lõunakagus.
Zawiercie on tööstuslinn ja raudteesõlm.
Küla on esmamainitud 12. sajandil. Kolmanda Poola jagamise tagajärjel läks Zawiercie 1795. aastal Habsburgide Austria keisririigi võimu alla. 1809. aastal läks Zawiercie Varssavi hertsogiriigi koosseisu. Neljanda Poola jagamise tulemusel läks Zawiecie 1815. aastal Venemaa Keisririigiga personaalunioonis olnud Kongressi-Poola koosseisu. Raudteeühenduse sai asula 1847. aastal. Linnaõigused sai Zawiercie 1915. aastal.
Rie Azami
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2013–2015 2 mängu.
Brandon Hagel
Brandon Hagel (sündinud 27. augustil 1998 Saskatoonis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Tampa Bay Lightning ründajana vasakäärel.
GIF Sundsvall
Gymnastik- och Idrottsföreningen Sundsvall on Rootsi jalgpalliklubi, mis tegutseb Sundsvallis. See mängib Rootsi kõrgliigas Allsvenskan.
Klubi on asutatud 25. augustil 1903. Rootsi kõrgliigas mängis Sundsvall esimest korda 1963. aastal. Seejärel on Sundsvall saavutanud maine jo-jo-klubina, mis on sageli pendeldanud peamiselt Rootsi kõrgliiga ja esiliiga vahel. Rootsi kõrgliigas on Sundsvalli läbi aegade parimaks kohaks olnud viies, mis on saavutatud 1988. aastal.
Brandon Hagel
Hooaja 2020/21 esimeses pooles mängis ta laenul Šveitsi esiliigaklubis HC Thurgau, kus ta 14 mänguga lõi kaheksa väravat ja andis seitse väravasöötu. NHL-i hooaja alguses kindlustas Hagel koha Blackhawksi põhikoosseisus. Hooajal 2020/21 lõi ta NHL-is üheksa väravat ja andis 15 väravasöötu. 2021. aasta augustis sõlmis ta klubiga uue kolmeaastase lepingu.
GIF Sundsvall
Praegune koosseis
''Seisuga 22. aprill 2022''
Brandon Hagel
Hooajal 2021/22 lõi Hagel 55 esimese mänguga 21 väravat, kuid kuna Blackhawks ei võistelnud hooaja teises pooles enam koha eest väljalangemismängudes, kaubeldi ta 2022. aasta märtsis Lightningi. 2022/23. põhihooajal oli Hagel Lightningis viie kõige resultatiivsema mängija seas (30+34). Lisaks oli ta sel põhihooajal klubi tõhusaim mängija (tema +/– oli 23).
GIF Sundsvall
Saavutused
pisi|600px|center|Sundsvalli kodustaadion [[NP3 Arena]]
Brandon Hagel
2021. aastal tuli Hagel Kanada jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks, kuigi ta ei kogunud turniiril ise mitte ühtegi resultatiivsuspunkti.
28107 Sapar
28107 Sapar (1998 SA13) on asteroidide vöösse kuuluv asteroid orbitaalperioodiga 1574,3727109 päeva (4,31 aastat). Asteroidi avastas 22. septembril 1998 Ondřejovi Observatooriumis tšehhi astronoom Lenka Kotková (Šarounová).
Asteroid sai nime eesti astrofüüsiku ja kosmoloogi akadeemik Arved-Ervin Sapari järgi.
Vällamäe soo
pisi|Vällamäe soo (november 2011) Vällamäe soo on soo Võru maakonnas.
Sankt Martin an der Raab
Sankt Martin an der Raab (ungari: Rábaszentmárton, Rába-Szentmárton, sloveeni: Sveti Martin pri Rabi) on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas.
pisi|tühi|Peaväljak ja vallamaja
Arnold Treiberg
1939. aasta oktoobris valiti ta Narva linnavolikogu liikmeks.
Aastatel 1944–1946 oli ta EK(b)P Narva Linnakomitee sekretär, hiljem EK(b)P Keskkomitee kaadriosakonna juhataja asetäitja.
Aastatel 1947–1955 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu II ja III koosseisu saadik, 1947–1951 ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Mors
Mors ehk Morsø on väike saar Taanis Limfjordeni väinas. Selle pindala on 367,7 km² ja rahvaarv 2010. aasta 1. jaanuari seisuga oli 21 800 inimest. Saare keskasula on Nykøbing Mors. Geoloogilise ehituse poolest on Mors ainulaadne saar, see on tuntud oma diatomiidivarude poolest.
Oskar Sein
Oskar Sein (27. märts 1903 Vaimastvere vald, Tartumaa – märts 1984 Somerset, New Jersey) oli Eesti kohtunik.
Ta õppis aastail 1922–1928 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Korporatsioon Ugala vilistlane.
Oskar Sein osales Vabadussõjas, oli 1929–1932 kohtuameti kandidaat, 1932–1938 Viljandi abiprokurör, alates 1938. aastast Viljandi Ringkonnakohtu liige.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kust siirdus 1950. aastal USA-sse.
Ēvele vald
pisi|Säde jõgi Daksti ümbruskonnas Ēvele vald (läti keeles Ēveles pagasts) on vald Lätis Valmiera piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Rencēni, Jērcēni ja Naukšēni vallaga ning Valka piirkonna Härgmäe ja Kārķi vallaga.
Valla pindala on 92 km². 2016. aasta seisuga elas seal 506 inimest. Aastal 2011 elas vallas 464 lätlast, 20 venelast, 4 valgevenelast, 11 ukrainlast, 3 poolakat ja 5 leedulast. Valla keskus on Ēvele küla. Vallavanemaks on Sarmīte Rodziņa.
Ajalugu
Valla varaseimad asukad on eestlased, ent 13. sajandil hakati sinna asustama Beverini linnuse ümbruskonna lätlasi. Aastal 1892 liideti Ēvele ja Ķempēni mõisavallad ühiseks Ēvele vallaks. Aastal 1935 oli valla pindala 89,9 km². 1945. aastal jagati vald Ēvele ja Daksti külanõukogudeks, aastal 1949 likvideeriti vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Ēvele külanõukoguga likvideeritav Daksti külanõukogu, aastal 1977 aga külanõukogu likvideeriti. Aastal 1990 muudeti Jērcēni külanõukogu taas vallaks ja aastal 1992 eraldus sellest Ēvele vald. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Burtnieki piirkonda.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Ēvele mõisa ait ja park ning Ēvele kiriku orel.
Loodus
Vald jääb Tālava madalikule, asudes selle idaosas. Valla kõrgeim koht on Rukši mägi (86,5 m). Valla suuremad jõed on valla põhjapiiril voolav Säde jõgi ja selle lisajõed Ošupīte ning Šūnupe. Looduskaitse all on Spriņģi pärnad, Kalējiņi tamm, Ķemere kooli tamm, Spriņģi künnapuu, Bračkase mänd, Veitase paju, Glāznieki mänd, Risttee kuusk, Sucēni pärn, Mācītājmuiža pärn, Mācītājmuiža tamm, Sucēni tamm, Vabadusetamm, Zīversi kraavi paju, Staiši tamm, Vīciepsi tamm ja Mācītājmuiža pärn. Ēveles ja selle ümbruskonnas kasvab arvukalt nimetuid põlispuid. Valla idaosa jääb osalt Seda soo hoiualale. Suur osa vallast asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 868 lätlast, 29 venelast, 12 valgevenelast, 1 ukrainlane ja 6 poolakat.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Loštice
Loštice (saksa keeles Loschitz) on linn Tšehhis Olomouci maakonnas Šumperki ringkonnas. Loštice asub Šumperkist umbes 26 km lõunas ja Olomoucist ligikaudu 29 km loodes.
Konstantin Tassa
Konstantin Tassa (5. oktoober 1899 Tartu – 7. jaanuar 1969 New York) oli Eesti kohtunik.
Loštice
Asulat on esmamainitud 1267. aastal. Linnaõigused sai Loštice tõenäoliselt 1353. aastal.
Konstantin Tassa
Konstantin Tassa osales Vabadussõjas, oli 1922–1923 vandeadvokaadi abi Tartus ja Narvas, 1923–1924 Võru 2. jaoskonnakohtunik, 1924–1925 kohtunik Tartus, alates 1925. aastast Tartu-Võru Rahukogu, hiljem Viljandi Ringkonnakohtu liige.
Eno (eesnimi)
Eno on mehenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 727. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Eno 71 mehel.
Setanta Sports
Setanta Sports on spordikanal, mis toob vaatajani Hispaania, Itaalia ja Prantsusmaa jalgpalli liiga mängud, UEFA kvalifikatsioonivõistlused, NHL – jäähoki ning veel mitmed spordialad. Iga päev on eetris ka spordiuudised.
Süüria Inimõiguste Vaatluskeskus
Süüria Inimõiguste Vaatluskeskus (inglise keeles Syrian Observatory for Human Rights – SOHR; araabia keeles المرصد السوري لحقوق الإنسان) on Suurbritannias Londonis tegutsev vabaühendus, mis jälgib inimõiguste olukorda ja rikkumisi Süürias. Alates 2011. aastast on ühendus keskendunud Süüria kodusõja jälgimisele ja konflikti inimohvrite dokumenteerimisele, olles seejuures üks vastava info enimviidatud allikaid.
Vabaühenduse asutas 2006. aasta mais sunniidist ärimees Osama Suleiman, kes kasutab avalikkuses pseudonüümi Rami Abdul Rahmani (esineb ka kirjapilt Rami Abdulrahmani).
2011. aasta seisuga oli BBC andmeil SOHR-i tegevusega seotud 240 inimest, kellest enamik tegutses Süürias.
Hinnangud ja kriitika
SOHR deklareerib oma kodulehel, et ei ole seotud ühegi poliitilise suuna või organiga.
SOHR-i on mitmel korral meedias nimetatud Süüria opositsiooni suhtes sümpaatseks. Mõned ajakirjanikud on seda hinnangut kommenteerides viidanud asjaolule, et SOHR kajastab muuhulgas ka sõjaliselt Süüria kodusõtta sekkunud Ameerika Ühendriikide operatiivtegevuse tagajärjel tekkinud inimohvreid puudutavat statistikat.
2014. aastal nimetas Ameerika Ühendriikide poliitikaajakiri Foreign Policy SOHR-i kahe välispoliitika eksperdi hinnangule tuginedes üheks kõige olulisemaks Süüria kodusõja inimohvreid puudutava informatsiooni allikaks. Inimõiguste kaitsega tegutseva vabaühenduse Amnesty International analüütik Neil Sammonds on SOHR-i statistika kohta öelnud, et "üldiselt on tsiviilohvreid puudutav info väga hea, kindlasti üks parimatest".
Vabaühenduse avaldatava info usaldusväärsust on kahtluse alla seadnud näiteks Venemaa välisministeerium. Kohati on kritiseeritud ka asjaolu, et SOHR ei jaga avalikult oma andmetöötluse metodoloogiat.
Coma galaktikaparv
pisi|Komposiitfoto Coma galaktikaparvest Coma galaktikaparv (Abell 1656) on galaktikaparv, mis sisaldab üle tuhande galaktika.
Coma galaktikaparv moodustab koos Leo galaktikaparvega Coma superparve. Parv asub Maast 321 miljoni valgusaasta kaugusel Berenike Juuste tähtkujus. Parve kümne heledaima spiraalgalaktika tähesuurused on 12 kuni 14.
Parve keskosas asuvad kaks suurt elliptilist galaktikat: NGC 4874 ja NGC 4889.
Środa Śląska
Środa Śląska (saksa Neumarkt in Schlesien) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas, Środa Śląska maakonna ja Środa Śląska valla halduskeskus. Środa Śląska asub Wrocławi kesklinnast umbes 31 km läänes.
Asula on rajatud 1210. aasta paiku, Magdeburgi linnaõigused sai 1235. aastal. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Repninski
Repninski (vene keeles Репнинский) oli vene aadlisuguvõsa.
Ajalugu
Repninskid olid Venemaa kindralfeldmarssali vürst Anikita Ivanovitš Repnini (1668−1726) abieluvälised järeltulijad. 1732. aastal said tema kolm ebaseaduslikku last õiguse kanda perekonnanime Repninski. Perekonnaliin jätkus polkovnik Nikolai Anikititš Repninskiga. Suguvõsa oli alles veel XIX sajandi teisel poolel.
Iru pank
Iru pank on pank Põhja-Eesti klindi Tallinna klindilõigus.
Panka eraldab Lasnamäe pangast Pirita org.
Toompea pank
Toompea pank (muinaseestlaste Härjänpää) on Põhja-Eesti klindi Tallinna klindilõigus asuv pank; halduslikult Tallinnas.
Pank on geoloogiliselt klindisaar, moodustades saarlava, mille läbimõõt on umbes 0,5 km ja kõrgus kuni 48 m.
Etümoloogia
Toompea panga muistsete eestlaste poolt pruugitav nimi võis olla Härjapea ehk Härjänpää (mille järgi sai nime ka lähedal voolanud Härjapea jõgi). Kaudselt kinnitab seda ka Taani hindamisraamatus esinev Harju kirjapilt Hæriæ ehk Härjä. Kaugelt vaadates olevat Toompea ning Tõnismägi meenutanud härja selga. Keskajast pärinev nimi Toompea tuletub saksakeelsest sõnast Domberg, mis tähendab katedraalimäge.
Mütoloogia
Eesti rahvuseepos käsitab Toompead Kalevipoja isa Kalevi kalmukünkana. Pärimuse järgi mattis mehe naine Linda ta sinna maha. Ta kandis mehe hauale palju kive, millest olevat tekkinudki Toompea mägi.
Sümboolsus
Klindi saarlava on olnud nii muistne ohvri- ja pühitsuspaik kui ka Eestimaa hertsogiriigi, Eestimaa kubermangu ning Eesti Vabariigi võimukants. Seal on erinevatel aegadel asunud linnus, kindlus, loss ning nüüdne parlamendihoone. Toompea kui üla-linna tähendusrikkust esindavad erinevates kultuurilistes mõõtmetes ehitistena Pikk Hermann, Neeva Aleksandri peakirik ja Domus Mariana.
Manteuffeli kabel
Manteuffeli kabel on hävinenud matmispaik Kursi kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kursi külas Põltsamaa vallas. Kabel asus Kursi kirikuaias vastu Kursi Maarja kiriku edelapoolset seina.
Kabeli rajas Puurmani mõisa tollane omanik Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763) tõenäoliselt ajavahemikul 1756–1763, sest 1756. aastal sai ta Puurmani mõisa omanikuks ning 1763. aastal ta suri. Arvatavasti oli kabeli rajamise eeskuju Ficki kabeli püstitamine Põltsamaa uue Niguliste kiriku külge.
Sinna on teadaolevalt maetud Manteuffel ise, arvatavasti ka tema abikaasa, kuid teisi maetud inimesi ei ole teada. Arvatavasti pole kabelisse pärast 1772. aastat enam maetud, kui Venemaal hakkasid kehtima kirikutesse ja nende ümbrusesse matmise piirangud.
Kiviseintega kabeli alumisel korrusel oli võlvlaega hauakamber, kuhu sai siseneda läbi võlvis oleva luugi. Kirikust viis uks kabelisse. Manteuffeli kabel maapealne osa lammutati ja uks kirikusse suleti kiriku ümberehitamisel 1871–1872. aastal. Pole teada, kas kabelis olnud säilmed viidi ära või jäid need kabeli maa-alusesse ossa.
Ergo (eesnimi)
Ergo on mehenimi.
Bremeni peapiiskopkond
Bremeni peapiiskopkond (ka Hamburg-Bremeni peapiiskopkond, saksa Erzbistum Bremen, mitte segi ajada tänapäevase Hamburgi peapiiskopkonnaga, mis asutati aastal 1994) oli ajalooline katoliiklik piiskopkond (787–1566/1648) ja moodustas Saksa-Rooma riigis aastatel 1180–1648 kirikliku riigi (teiste nimede all aastani 1823), nimega vürstlik Bremeni peapiiskopkond (saksa Erzstift Bremen). Vürstlik peapiiskopkond koosnes umbes kolmandikust kirikliku piiskopkonna territooriumist. Bremeni linn ei olnud de facto aastast 1186 ja de jure aastast 1646 vürstliku peapiiskopkonna osa, kuid kuulus kiriklikku peapiiskopkonda. Enamus vürstlikust peapiiskopkonnast asus Bremeni linnast põhja pool paikneval alal, Weseri ja Elbe jõe vahel. Veelgi enam ajab segadusse asjaolu, et mõned vürstliku peapiiskopkonna osad kuulusid usulises mõttes naabruses paiknevasse Verdeni piiskopkonda, moodustades 10% selle piiskopkonna territooriumist.
Ergo (eesnimi)
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 277. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Ergo 473 mehel.
Bremeni peapiiskopkond
Ka Verdenil endal oli topeltidentiteet – kui kiriklik Verdeni piiskopkond (saksa Bistum Verden) ja kui vürstlik Verdeni piiskopkond (saksa Hochstift Verden). Kumbki vürstlik piiskopkond omas keiserliku osariigi (saksa Reichsstand, mitmus: Reichsstände) seisust, kumbki oli esindatud Saksa-Rooma riigi Riigipäeval (saksa Reichstag). Aastast 1500 kuulus vürstlik Bremeni peapiiskopkond Saksi ringkonda (hiljem Alam-Saksi ringkonda; saksa Sächsischer, või hiljem Niedersächsischer Kreis), mis oli keisririigi halduse allstruktuur. Teisest küljest Verdeni vürstlik piiskopkond kuulus Alam-Reini-Vestfaali ringkonda (saksa Niederrheinisch-Westfälischer Kreis, kõnekeelselt Vestfaali ringkond) ja saatis oma esindaja Riigipäevale. Isegi kui kahte vürstlikku piiskopkonda valitseti personaalunioonis, siis, et säilitada kaks kohta Riigipäeval, ei ühendatud neid ametlikult reaaluniooni. Sama tehti ka ühiselt valitsetud Bremeni ja Verdeni hertsogkondade (saksa kõnekeeles Herzogtümer Bremen und Verden, kuid ametlikult Herzogtum Bremen und Fürstentum Verden) puhul, mis tekkisid aastal 1648 kahest ilmalikustatud vürstlikust piiskopkonnast.
Peapiiskopkond enne riiklust
Piiskopkonna asutamine kuulub Willehadi misjonitöö perioodi Weseri alamjooksul. See loodi 15. juulil 787 Wormsis Karl Suure initsiatiivil, selle alluvusse anti sakside territoorium Weseri mõlemal kaldal Alleri jõesuust alates, põhja poole Elbeni ja lääne poole Hunteni, ning Friisimaa territooriumi mõningal määral Weseri jõesuust alates.
Willehad määras oma peakorteri Bremenisse, kuigi piiskopkonna ametlik moodustamine leidis aset alles pärast sakside alistamist aastal 804 või 805, kui Willehadi jünger Willerich pühitseti Bremeni piiskopiks, sama territooriumiga. Piiskopkond oli sel ajal arvatavasti Kölni peapiiskoppide abipiiskopkond, see näitab vähemalt, kuidas nad hiljem kinnitasid oma nõudmisi ülemvõimule Bremeni piiskopitooli suhtes. Kui pärast piiskop Leuderichi (838–45) surma anti piiskopitool Ansgarile, kaotas see oma sõltumatuse ja oli sealtpeale jäädavalt Hamburgi peapiiskopkonnaga ühendatud.
Uus ühendatud piiskopitool oli mõeldud misjonitöö peakorteriks Põhjamaades ja uued rajatavad piiskopitoolid pidid saama selle abipiiskopkondadeks, tähendab minema selle alluvusse. Ansgari järglast Rimberti, "teist põhja apostlit", vaevasid esmalt normannide ja siis vendide kallaletungid ning Kölni uuenenud nõuded ülemvõimule.
Peapiiskop Adalgari (888–909) õhutusel kinnitas paavst Sergius III Bremeni piiskopkonna ühendamise Hamburgi peapiiskopkonnaga, et moodustada Hamburgi ja Bremeni peapiiskopkond, kõnekeeles Hamburg-Bremen, ja seda tehes eitas ta Kölni nõudeid võimule Bremeni üle. Sergius keelas Hamburgi toomkiriku kapiitlil asutada endale abipiiskopkondi.
Pärast Hamburgi hävitamist obodriitide poolt aastal 983 läks Hamburgi kapiitel laiali. Nii nimetas peapiiskop Unwan uue kapiitli kaheteistkümnest kanoonikust, kus kolm võeti Bremeni toomkapiitlist ning kolm Bückeni, Harsefeldi ja Ramelslohi kolleegiumidest. Aastal 1139 põgenes peapiiskop Adalbero krahvide Rudolf II von Frecklebeni ja Friedrich II von Gosecki sissetungi eest, kes hävitasid Bremeni ja nimetasid aastal 1140 siin ka Hamburgi kapiitli uued kanoonikud.
Bremeni piiskopkonna territoorium ja selle abipiiskopkonnad
Hamburg-Bremeni piiskopkonna territoorium kattis umbes järgmised tänased territooriumid: Bremeni liidumaa linnad Bremen ja Bremerhaven, vaba- ja hansalinn Hamburg (Elbest põhjas), Alam-Saksi kreisid Aurich (põhjas), Cuxhaven, Diepholz (põhjas), Friesland, Nienburg (läänes), Oldenburg (idas), Osterholz, Rotenburg (põhjas), Stade (välja arvatud idaosa), Wesermarsch, Wittmund, Alam-Saksi kreisivabad linnad Delmenhorst ja Wilhelmshaven, Schleswig-Holsteini kreisid Dithmarschen, Pinneberg, Rendsburg-Eckernförde (lõunas), Segeberg (idas), Steinburg, Stormarn (idas), samuti Schleswig-Holsteini kreisivabad linnad Kiel ja Neumünster.
350px|pisi|Bremeni [[kiriklik provints (tumehall) koos selle kolme abipiiskopkonnaga umbes aastal 1500, seega pärast Bremeni Skandinaavia abipiiskopkondade lahtiühendamist, samuti naaberprovintsides Kesk-Euroopas]]
Hamburg-Bremeni piiskopitool saavutas oma suurima õitsengu ja hiljem sügavaimad hädad peapiiskop Adalberti (1043–1072) ajal. Ta oli ametis pärast Hamburg-Bremeni ülendamist Põhja patriarhaadiks ja ebaõnnestus täielikult. Hamburg lakkas olemast piiskopkonna nime osa. Kaks järgmist peapiiskoppi, Liemar ja Humbert, määrati paavst Gregorius VII vastaste poolt.
Viimase ajal aastal 1104 ülendati Bremeni Lundi abipiiskopkond (Rootsi) peapiiskopkonnaks, sellele allutati kõik Bremeni teised Põhjamaade endised abipiiskopkonnad, nimelt Århus (Taani), Dalby (Taani), Fääri saared, Gardar (Gröönimaa), Linköping (Rootsi), Odense (Taani), Orkney (Ühendkuningriik), Oslo (Norra), Ribe (Taani), Roskilde (Taani), Schleswig (Saksamaa), Selje (Norra), Skálholt (Island), Skara (Rootsi), Strängnäs (Rootsi), Trondheim (Norra), Uppsala (Rootsi), Viborg (Taani), Vestervig (Taani), Västerås (Rootsi) ja Växjö (Rootsi).
Bremeni ülejäänud abipiiskopkonnad sel ajal olid vaid nimelised, kuna mässumeelsed vendid hävitasid niinimetatud vendide Oldenburg-Lübecki, Ratzeburgi ja Schwerini piiskopkonnad ja need taasloodi alles hiljem. Pärast Saksimaa hertsogkonna (7. sajand – 1180) tükeldamist aastal 1180 omandasid kõik nende abipiiskopkondade piiskopid osi piiskopkonna territooriumist ja saavutasid otse keisrile alluvate vürstlike piiskopkondade staatuse. Riia piiskopkond (algul Ükskülas, siis Riias) oli Bremeni abipiiskopkond aastatel 1186–1255.
Otse keisrile alluvale vürstlikule peapiiskopkonnale põhjenduse saamine
Saksa-Rooma keiser Friedrich I Barbarossa ja tema liitlased, paljud neist tema isapoolse nõo hertsog Heinrich Lõvi vasallid ja endised toetajad, võitsid Saksimaa ja Baieri hertsogit. Aastal 1180 lahutas Friedrich I Barbarossa Heinrich Lõvi tema hertsogkondadest. Aastal 1182 lahkusid tema ja ta naine Matilda Plantagenêt, Henry II ja Akvitaania Eleanori tütar ning Richard I Lõvisüdame õde, Stadest maapakku Saksa-Rooma riigist Henry II juurde.
Friedrich I Barbarossa tükeldas Saksimaa mõnekümneks otse keisrile alluvaks territooriumiks, annetades need territooriumid oma liitlastele, kes olid need varem Heinrich Lõvilt vallutanud, ja oma teistele toetajatele. Aastal 1168 ei suutnud sakside Askania klann, Friedrich I Barbarossa liitlased, paigaldada oma pereliiget Siegfried I von Anhalti Bremeni piiskopitoolile.
Kuid aastal 1180 võidutsesid Askanialased kahekordselt. Askania dünastia pea, Brandenburgi markkrahv Otto I, Albrecht Karu poeg, Heinrich Lõvi emapoolne nõbu, kindlustas oma kuuendale vennale, Anhalti krahvile Bernhardile, kes sealtpeale oli Saksimaa hertsog Bernhard III, hilisema niinimetatud noorema Saksimaa hertsogkonna (1180–1296), radikaalselt vähenenud territooriumiga, mis koosnes kolmest eraldiseisvast territooriumist piki Elbe jõge, loodest kagusse: (1) Hadeln ümber Otterndorfi, (2) Elbe-äärse Lauenburgi ümbrus ja (3) Wittenbergi ümbrus. Peale tiitli Saksimaa, Engerni ja Vestfaali hertsog, mille see noorem Saksimaa hertsogkond oma valitsejatele andis, isegi pärast dünastilist jagunemist aastal 1296 selle territooriumil, koosnedes vaid vana Saksimaa hertsogkonna territoriaalsetest riismetest, oli eelnevaga vähe ühist. Aastal 1260, jõustumisega aastal 1296, jagasid selle valitsejad noorema hertsogkonna Saksi-Wittenbergi (saksa Herzogtum Sachsen-Wittenberg) ja Saksi-Lauenburgi (saksa Herzogtum Sachsen-Lauenburg) hertsogkondadeks, viimane valdas kahte põhjapoolset lahusterritooriumi, mis mõlemad kuulusid Bremeni peapiiskopkonda.
Otto ja Bernhard aitasid oma vennal Siegfriedil, kes aastast 1168 end Bremeni piiskopiks kutsus, omandada Bremeni piiskopitool, koos osaga piiskopkonna territooriumist, millest moodustati vürstlik Bremeni peapiiskopkond (saksa Erzstift Bremen). Seega sai vürstlikust Bremeni peapiiskopkonnast üks vanema Saksimaa hertsogiriigi järglasriike, mis valdas vaid väikest osa selle endisest territooriumist.
Aastal 1186 andis Friedrich I Barbarossa välja Gelnhauseni privileegi, tunnistades Bremeni linna poliitilise üksusena. Vürstliku peapiiskopi Hartwig II von Utlede nõusolekul kuulutas keiser, et linna valitsevad selle kodanikud ja keiser, vürstlikul peapiiskopil sõnaõigust pole. Bremeni linn pidas ja peab veel praegugi seda privileegi rajavaks selle seisundile kui vahetult keisrile alluvale vabale riigilinnale.
Läbi ajaloo eitasid vürstliku peapiiskopkonna ja selle järglasriigi Bremen-Verdeni vastavad valitsejad sageli linna staatust. Ja ka linn ei klammerdunud alati nõudesse olla vahetult keisrile alluv, mis tegi linna staatuse mõnevõrra ebaselgeks. Läbi enamiku oma ajaloo osales linn vürstliku peapiiskopkonna Maapäeval seisusena (vt allpool) ja maksis oma osa maksudest, vähemalt siis, kui soovis seda teha. Kuna linn oli suur maksumaksja, selle nõusolekut enamasti luniti. Niiviisi valitses linna vürstliku peapiiskopkonna rahaline ja poliitiline võim, kuid linn ei tahtnud lubada vürstlikku peapiiskoppi või tema esindajaid linna valitsema.
Pärast seda, kui Bremeni toomkapiitel pärast kolme eiratud Hamburgi kapitulaari valis kukutatud Schleswigi piiskopi Valdemari Taanist aastal 1207 peapiiskopiks, põgenes Bremeni toomkiriku dekaan Burghard I von Stumpenhausen, kes oli selle valimise vastu, Hamburgi, mis siis oli Taani mõju all. Kuningas Valdemar II, olles oma isa nõo peapiiskop Valdemariga vaenus, saavutas 1208. aasta alguses Hamburgi kapiitlilt Burghardi valimise vastupeapiiskopiks. Omamata paavsti toetust, kuulutas kuningas Valdemar II ise ta peapiiskop Burghard I-ks, keda tunnistati vaid Elbest põhja pool.
Aastal 1219 eiras Bremeni toomkapiitel taas Hamburgi kapitulaare, kartes nende Taani-meelsust, ja valis Gerhard II zur Lippe peapiiskopiks. Aastal 1223 leppis peapiiskop Gebhard Hamburgi kapiitliga ja kinnitas, et kolm selle kapitulaari võivad hariduse eest toomkoolis valida koos Bremeni kapiitliga, nimelt praosti, kapiitli eesistujat, dekaani (Domdechant) ja skolastikut. Paavst Honorius III kinnitas selle lahenduse aastal 1224, kinnitades ka mõlema kapiitli jätkuvat olemasolu.
Kindlustatud Bremeni linn pidas omi valvureid, keelates vürstliku peapiiskopi sõduritele sisenemise. Linnal oli eriti kitsas värav, niinimetatud piiskopi nõelasilm (ladina Acus episcopi, esmamainitud aastal 1274), kõigile vaimulikele, sealhulgas vürstlik peapiiskop. Värava kitsus tegi tehniliselt võimatuks rüütlite saatel tulemise. Seetõttu eelistasid vürstlikud peapiiskopid elada pigem väljaspool linna, esmalt Bückenis ja siis Vörde lossis, millest sai aastal 1219 vürstliku peapiiskopi Gerhard II zur Lippe vürstlik kindlus.
Bremeni toomkapiitel (vt allpool) ja osa haldusest paiknes linna piirides puutumatus ja eksterritoriaalses (saksa Domfreiheit, sõna-sõnalt toomkiriku vabadus) ringkonnas ümber Püha Peetri toomkiriku, kus linnanõukogu hoidus sekkumast. Hamburgi toomkirik kapiitlisaaliga ja kapitulaaride eluasemed moodustasid samuti Bremeni vürstlik peapiiskopkonna toomkiriku puutumatu ringkonna.
pisi|150px|vasakul|Bremeni omavalitsuse [[Hagen im Bremischen vapp näitab keskel Bremeni vürstliku peapiiskopkonna vappi]]
Võtmest, Püha Siimon Peetruse iseloomulikust sümbolist, sai Bremeni linna (vt Bremeni vapp), Bremeni vürstliku peapiiskopkonna (kaks ristatud hõbedast võtit punasel taustal) ja Bremeni Stade linna sümbol.
Bremeni vürstliku peapiiskopkonna territoorium koosnes mitmest allüksusest. Ainus asi, mis neil kõigil ühist oli, et enne peapiiskoppe või kapitulaare või kapiitlit kui kollektiivi saadi mõningat ilmalikku võimu ostmise, jõu kasutamise, anastamise, soovitamise, pantimise, annetamise jne. teel. Enne peapiiskopi võimu ei suutnud peaaegu ükski allüksus saada kogu võimu, olgu see kohtulik, pärus-, kihelkondlik, rahanduslik, feodaalne või mis tahes. Peaaegu kõikjal tuli võimu jagada ühe või mitme konkureeriva võimukandjaga, s.o aristokraadid, kirikuvälised aukandjad, autonoomsed vabade talupoegade korporatsioonid (saksa Landsgemeinde) ja muud sellised. Seetõttu kasutas peapiiskopi võim viitamist igale allüksusele erineva mõistega, nagu maakond, kihelkond, krahvkond, kohtupiirkond või päruspiirkond, igaüks vastavalt kindlale võimule, mida peapiiskopi võim neis saanud oli.
Bremeni vürstliku peapiiskopkonna endine territoorium koosneb umbes järgmistest tänapäevastest Alam-Saksi kreisidest (saksa Landkreis või Kreis): Cuxhaven (lõunas), Osterholz, Rotenburg ja Stade, samuti Bremeni eksklaav Bremerhaven ja aastatel 1145–1526 tänapäevase Schleswig-Holsteini Dithmarscheni kreis. Bremeni linn oli seaduslikult piiskopkonna osa aastani 1646, kuid de facto valitsesid seda linnakodanikud ja ei sallinud vürstliku peapiiskopi residentsi enam oma müüride vahel aastast 1313. Seetõttu kolis vürstlik peapiiskop Vörde lossi. Verdeni endise vürstliku piiskopkonna territoorium asub umbes tänapäevase Verdeni kreisi idaosas ja tänapäevase Rotenburgi kreisi lõunaosas, mõlemad Alam-Saksimaal.
Põhiseadus ja poliitika vürstlikus peapiiskopkonnas
Seoses peapiiskopi sisemise võimuga, mis koosnes vürstlikust peapiiskopist ja toomkapiitlist, tuli leida viise suhtlemiseks teiste võimukandjatega. Need muutusid järk-järgult piiskopiseisuseks (saksa Stiftsstände), valdavalt nõuandev kogu, kuid otsustav raha- ja maksuküsimustes. Piiskopiseisus ei oolnud sugugi ühtne ja tülitses seetõttu sageli isekeskis (pärilik aristokraatia, teenistusaadel, mitte-kapitulaaridest vaimulikkond, vabad talupojad ja linnakodanikud). Seisuste ja peapiiskopi võimu koosmõju modus vivendi, olles iseenesest jagatud vürstlikuks peapiiskopiks ja kapiitliks, muutus peaaegu vürstliku peapiiskopkonna põhiseaduseks. Siiski ei määratud koosmõju kindlate käitumisstandarditega. Kui peapiiskopid töötasid piiskopiseisuse poliitiliselt maastikult eemaldamise nimel, võitlesid viimased modus vivendi jõustamise nimel, et saada tegelik põhiseadus. Kapiitel kõikus sageli oma mõjuvõimu suurendamise (võideldes koos vürstliku peapiiskopiga seisuste vastu) ja piiskopi absolutistlike kavatsuste tõrjumise (ühine eesmärk seisustega) vahel. Kõik osapooled kasutasid vahendeid, nagu bluffimine, ähvardamine, obstruktsionism, korruptsioon, lehmakauplemine ja isegi vägivald.
Aastatel 1542/1547 – 1549 suutsid kapiitel ja seisused vabastada ametist autokraatliku ja priiskava vürstliku peapiiskopi Christoph Pillava, Braunschweigi ja Lüneburg-Wolfenbütteli hertsogi. Eriti kapiitel kasutas oma võimu valida väga vanu kandidaate, et vähendada aega, millal valitseja võib olla kahjulik, või valida alaealisi, keda lootis aja jooksul taltsutada. Mõnikord viivitas kapiitel valimistega aastaid, olles ise sede vacante ajal valitseja. Vürstliku peapiiskopi Christoph Pillava tagandamise ajal valitses kapiitel üheskoos seisustega, mis oli saavutanud sel ajal märkimisväärse võimu.
Väljaspool omas Bremeni vürstlik peapiiskopkond keiserliku osariigi (saksa Reichsstand, mitmus: Reichsstände) staatust häälega Saksa-Rooma riigi Riigipäeval (saksa Reichstag). Keiserliku osariigi eelduseks oli valitsejate või valitsevate kogude vahetult keisrile allumine (saksa Reichsunmittelbarkeit või Reichsfreiheit), mis tähendab, et nende üle ei olnud muud võimu kui Saksa-Rooma keiser ise. Veelgi enam, sellised valitsejad või valitsevad kogud (nagu kapiitel või raad) omasid mitmeid olulisi õigusi ja privileege, sealhulgas teatav autonoomia oma territooriumide valitsemisel.
Oma pastoraalses ja religioosses ametis Rooma katoliku kleerikuna juhtisid peapiiskopid oma peapiiskopkonda kogu Rooma katoliku vaimulikkonna hierarhilise ülemana, sealhulgas Oldenburg-Lübecki, Ratzeburgi ja Schwerini abipiiskopkondi.
Vürstliku peapiiskopkonna sõltumatuse vähenemine
Vürstlik peapiiskopkond kannatas sageli naaberriikide sõjalise ülemvõimu all. Mitte omades dünastiat, vaid erineva päritoluga vürstlikke peapiiskoppe, muutus vürstlik peapiiskopkond etturiks võimsamate käes. Põhiseaduse loomine, mis ühendaks konfliktsed seisused, nurjus.
Skismad kirikus ja riigis märgistasid kahte järgmist sajandit ning vaatamata Windesheimi ja Bursfelde koguduste tööle oli ette valmistatud tee reformatsiooniks, mis arenes jõudsalt, osaliselt selle tõttu, et viimane Rooma katoliku vürstlik peapiiskop Christoph Pillav oli pidevas konfliktis kapiitli ja seisustega. Olles samaaegselt Verdeni piiskop, eelistas ta asuda Verdeni linnas.
Tema surma ajaks (1558) ei olnud vürstlikus peapiiskopkonnas vanast midagi märkimisväärset alles jäänud, peale mõne kloostri – nagu Harsefeld, Himmelpforten, Lilienthal, Neuenwalde, Osterholz ja Zeven Bremeni peapiiskopkonna alluvuses ning Altkloster ja Neukloster Verdeni piiskopi alluvuses – ja neid teenindavad piirkonnad. Aastatel 1523–1551 saatsid Bremeni ja Stade linnad laiali kõik linnakloostrid, välja arvatud Püha Maarja klooster Stades, mis muudeti aastaks 1568 luterlikuks konvendihooneks, ja andsid nende hooned koolide, haiglate, vaestemajade ja vanematekodude kasutusse.
Luterlike haldurite ajastu vürstlikus peapiiskopkonnas
Saksa-Rooma riigi põhiseadus sätestas, et keiser läänistas valitud vürstlikule piiskopile regaalid, kui paavst kinnitas tema valimise vastavale piiskopitoolile. Nende puudumisel võis keiser anda liege indult (saksa Lehnsindult), mis piirdus sageli vaid mõne aastaga, ja siis sellest hoolimata läänistada valitud vürstlikule piiskopile piiratud õigusega regaalidega selleks, et valitu valitseks vürstliku võimuga vürstlikku piiskopkonda, kandes vaid tiitlit administraator, kuid talle oleks keelatud osalemine Riigipäeval. Paavsti kinnituse ja keiserliku liege indult puudumine võis panna valitud vürstliku piiskopi ebakindlasse olukorda, jättes ta ilma keisri või mõne küllalt võimsa vasalli toetusest, kui need nii soovisid.
Kui vürstliku peapiiskopkonna asukad võtsid vastu luterluse ja osaliselt kalvinismi, nagu tegi Bremeni linn ja selle mõjualused territooriumid Weseri alamjooksul ja Bederkesa ringkonnas, pöördus ka enamus kapitulaare, kes värvati Bremeni linnakodanike ja maa-aadli perekondade poolt, kalvinistideks ja luterlasteks. Seega eelistasid kapitulaarid valida protestantlikke kandidaate. Bremeni valitud vürstlik peapiiskop võis vaid vahetevahel saada keiserliku liege indult.
Paljud vürstlikud suguvõsad, nagu Welfid (Braunschweig ja Lüneburg-Wolfenbüttel), Mecklenburgid (Mecklenburg-Schwerin), Wettinid (Saksimaa kuurvürstiriik) ja Askania dünastia (Saksi-Lauenburg), taotlesid piiskopitooli. Enne uue vürstliku peapiiskopi valimist võttis kapiitel aega, valitsedes vürstlikku peapiiskopkonda koos seisustega (1566–1568) ja kaalus võimalusi.
Aastal 1524 allutas vürstlik peapiiskopkond autonoomse talupoegade vabariigi Land Wursten, kuid wurstenlased lootsid siiski vabanemist ja toetust naabruses asuvalt Saksi-Lauenburgi eksklaavilt Land Hadeln. Seega valis kapiitel 17. veebruaril 1567 Heinrich III von Sachsen-Lauenburgi (1550–1585, valitses aastast 1568) vürstlikuks peapiiskopiks. Vastutasuks loobus tema isa Franz I kõigist Saksi-Lauenburgi nõudmistest Land Wurstenile, samuti Bederkesa ringkonnale ja loobus kohtuasjast, mille oli selles asjas tõstatanud Keiserlikus Õuekohtus.
Oma valimise kapitulatsioonides lubas Heinrich III nõustuda seisuste privileegide ja olemasolevate seadustega. Tänu allajäämisele nõustus ta, et kapiitel ja seisused saavad valitseda vürstlikku peapiiskopkonda. Sel ajal töötas ta paavstilt kinnituse saamise nimel. De facto saavutas ta piiskopitooli aastal 1568, sai keiserliku liege indult aastal 1570, samas de jure esindas teda kapiitel aastani 1580, et mitte komplitseerida paavstilt kinnituse saamist, mida kunagi ei saabunud.
Kui Maximilian II pidas Heinrich III-t tõeliseks katoliiklaseks, jäi paavst Sixtus V skeptiliseks. Heinrich III tõusis luterlaseks, kuid sai katoliikliku hariduse ja teenis enne enda valimist katoliku kanoonikuna Kölni toomkirikus. Skisma ei olnud nii kindel, nagu tagant järele paistab. Püha Tool lootis siiski, et reformatsioon on pelgalt ajutine nähtus, samas selle toetajad ootasid ikka kogu Rooma kiriku reformi, nii et skismat ei tekiks.
Nii testis Sixtus V Heinrich III-t aeg-ajalt, nõudes katoliiklikke kandidaate vabadele kohtadele Bremeni kapiitlis – millega see mõnikord nõustus, mõnikord mitte –, samas Heinrichit valiti ka Osnabrücki (1574–1585) ja Paderborni (1577–1585) vürstlike piiskopkondade kapiitlite poolt, ilma isegi paavstilt kinnitust küsimata. Aastal 1575 abiellusid Heinrich III ja Anna von Broich (Borch) Hagen im Bremischenis.
Siseriiklikult pidi Heinrich III ikka veel maksma oma eel-eelkäija Christoph Pillava võlgu. Aastal 1580 viis Heinrich vürstlikus peapiiskopkonnas sisse luteri kiriku põhiseaduse. Seega ei kasutanud Heinrich III enam Rooma katoliku piiskopi pastoraalseid funktsioone. Aastal 1584 rajas Püha Tool Rooma katoliku Põhjamisjonid, ettevõtmised hingeabi ja misjonitegevuseks de facto lõpetatud Bremeni ja Lundi peapiiskopkondade alal. Aastal 1622 allutati Põhjamisjonid Usu Levitamise Kongregatsioonile Roomas. Püha Tool andis Kölni nuntsiusele, Pietro Francesco Montorole ülesande hoolitseda Põhjamisjonite eest – teiste seas – Bremeni vürstlik peapiiskopkond ja Verdeni vürstlik piiskopkond. Aastal 1667 institutsionaliseeris Püha Tool Põhjamisjoneid edasi, rajades Apostelliku Põhjavikariaadi.
22. aprillil 1585 suri Heinrich III oma residentsis Beverstedtermühlenis pärast ratsutamisõnnetust. Pärast Heinrichi varajast surma kasutas Schleswig-Holstein-Gottorpi hertsog Adolf oma mõju Bremeni kapiitlile, et tema poeg Johann Adolf (1575–1616) valitaks piiskopitoolile. Selleks maksis Adolf 20 000 riigitaalrit ja lubas töötada selle nimel, et Dithmarschen tagastataks vürstlikule peapiiskopkonnale.
Aastal 1585 kohustus Johann Adolf oma valimise kohustuslikes valimise kapitulatsioonides, et ta nõustub kapiitli privileegidega, samuti olemasolevate seadustega ja et ta töötab omal kulul selle nimel, et saada kas paavsti kinnitus või selle mittesaamisel keiserlik liege indult. Aastatel 1585–1589 valitsesid kapiitel ja seisused vürstlikku peapiiskopkonda järelevalve korras Johann Adolfi alaealisuse tõttu.
Weichselbaum
Weichselbaum (ungari; Badafalva, sloveeni: Badavci) on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Jennersdorfi ringkonnas.
Bremeni peapiiskopkond
Vürstlik peapiiskopkond Kolmekümneaastase sõja ajal (1618–1648)
Kolmekümneaastase sõja alguses säilitas vürstlik peapiiskopkond erapooletuse, nagu ka enamus territooriume Alam-Saksi ringkonnas. Pärast aastat 1613 pööras Taani ja Norra kuningas Christian IV, olles personaalunioonis Holsteini hertsog Saksa-Rooma riigis, oma tähelepanu pinnase ettevalmistamisele Bremeni, Verdeni, Mindeni ja Halberstadti vürstlike piiskopkondade omandamiseks.
Weichselbaum
Toponüümia
Weichselbaum on Austrias tavaline perekonnanimi. Weichselbaum tähendab hapu kirsipuud.
Bremeni peapiiskopkond
Vürstlik peapiiskopkond Kolmekümneaastase sõja ajal (1618–1648)
Ta kasutas osavalt ära Saksa protestantide hädakisa pärast Valgemäe lahingut aastal 1620, et sätestada koos Bremeni kapiitli ja administraatori, oma teise astme nõo Johann Friedrichiga Bremeni piiskopitooli koadjuutoriameti andmine oma pojale Frederikile, hilisemale Taani kroonprintsile (september 1621). Koadjuutoriamet sisaldas tavaliselt järglust piiskopitoolil. Sellise korralduseni jõudsid novembris Verdeni piiskopkonnas selle kapiitel ja administraator Philipp Sigismund. Aastal 1623 sai Christiani poeg Philipp Sigismundi järglaseks kui Frederik II, Verdeni vürstliku piiskopkonna administraator, kuid pidi aastal 1626 põgenema Johann 't Serclaes von Tilly juhitavate Katoliikliku Liiga vägede eest.
Weichselbaum
Toponüümia
pisi|tühi|
Bremeni peapiiskopkond
Vürstlik peapiiskopkond Kolmekümneaastase sõja ajal (1618–1648)
Novembris 1619 paigutas Taani kuningas ja Holsteini hertsog Christian IV Taani väed Bremeni linna Stadesse, ametlikult oma poja nimel, keda pakuti administraatori järglaseks, surudes linnakodanike rahutused maha.
Kui Taani väed olid tema territooriumil ja Christian Noorem esitas nõudmisi, püüdis administraator Johann Friedrich meeleheitlikult hoida oma vürstlikku peapiiskopkonda sõjast eemal, olles täielikul üksmeelel seisuste ja Bremeni linnaga. Kui aastal 1623 Hollandi Vabariik, võideldes Madalmaade ülestõusus oma sõltumatuse eest Habsburgide Hispaania ja keiserlike vägede vastu, taotles Bremeni linna kalvinistlikelt kaasusklikelt ühinemist, linn keeldus, kuid hakkas oma kindlustusi parandama.
Aastal 1623 otsustasid Alam-Saksi ringkonna territooriumid värvata armee, et säilitada relvastatud erapooletus, kui Katoliikliku Liiga väed tegutsesid juba naabruses Alam-Reini-Vestfaali ringkonnas ja lähenesid ohtlikult piirkonnale. Sõja samaaegsed mõjud, devalveerimine ja elukallidus, põhjustasid piirkonnas juba ka inflatsiooni. Elanikkond kannatas Baden-Durlachi, Taani, Halberstadti, Liiga ja Pfalzi vägede majutamisest ja toitlustamisest, kelle marssimist läbi vürstliku peapiiskopkonna tuli taluda, et mitte sattuda relvastatud konflikti.