cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Franz Hollmann
Hollmann õppis aastatel 1875–1884 Tartus eragümnaasiumis. Aastatel 1884–1885 töötas ta koduõpetajana Põlulas. Aastatel 1885–1890 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Helme Maarja koguduses (Ernst Behse juures) ja Maarja-Magdaleena koguduses (Woldemar Mickwitzi juures). Ordineeriti 3. novembril 1891 Riias õpetajaks.
Ta oli aastatel 1891–1892 Maarja-Magdaleena koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1892–1902 oli ta (introdutseeriti 12. aprillil 1892) sama koguduse õpetaja. Aastal 1892 oli ta neljaks kuuks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele (õigeusus pettunutele). Aastatel 1902–1918 oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja.
Aastatel 1918–1919 oli ta Riias ooperimuusikuks, aastatel 1919–1920 oli ta Landeswehris välipastoriks. Aastatel 1920–1939 oli ta pastoriks (introdutseeriti 24. aprillil 1921) Irši saksa koloonias (Liepkalne kihelkonnas Cēsise maakonnas; praeguse haldusjaotuse järgi Koknese piirkonnas), sai aastal 1927 Liivimaa saksa praostiks.
Jäi aastal 1939 emerituuri. Emerituuris olles elas aastatel 1939–1945 Posenis, aastatel 1945–1946 Lübeckis.
Isiklikku
Tema isa Friedrich August Wilhelm Hollmann oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja ja hiljem Liivimaa kindralsuperintendent, vanaisa Rudolf Gustav Hollmann oli Hargla- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanaonu Karl August Hollmann oli Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja.
Elverumi vald
Elverumi vald asub Norras Innlandeti maakonnas.
Valla pindala on 1229 km² ja elanikke on 2006. aasta seisuga 18 992. Asustustihedus on 15 inimest km² kohta.
Elverumi vald loodi 1. jaanuaril 1838. Aastani 2019. kuulus vald Hedmarki maakonda.
Juhan Liivi 4
pisi|Juhan Liivi 4 (september, 2011) Juhan Liivi 4 on endise Eesti Ajalooarhiivi hoone Tartus aadressil Juhan Liivi tänav 4. Hoone on arvele võetud kultuurimälestisena.
Hoone ehitati 1901–1904 Reinhold Guleke projekti järgi ja seda hakati kasutama Tartu ülikooli ühiselamuna. 1920. aastatest hakati hoonet kasutama arhiivina.
Pindamonhangaba
Linna asutamisaastaks peetakse 1705. aastat.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli 72,5 % linnaelanikest heledanahalised.
Făgăraș
Făgăraș on linn Rumeenias Brașovi maakonnas.
Kirjalikes ürikutes mainitakse Făgărași esimest korda 1291. aastal.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Făgărași elanike arv 30 714, neist rumeenlasi oli 84,17%, mustlasi 3,48%, ungarlasi 3,43% ja teistest rahvustest inimesi 0,71%. Rahvus oli teadmata 8,19%-l elanikest.
Saue tammik
Saue tammik on kaitsealune tammik Harju maakonnas Sauel. Tammiku suurus on 27,5 ha. Tammik võeti kaitse alla 1959.
Fortaleza Esporte Clube
pisi|[[Castelão]] Fortaleza Esporte Clube on Brasiilia spordiklubi, mis tegutseb Ceará osariigis Fortalezas.
See on tuntud eelkõige oma jalgpallimeeskonna poolest, mis mängib Brasiilia kõrgliigas Campeonato Brasileiro Série A ja Ceará osariigi meistrivõistlustel Campeonato Cearense. Klubil on oma meeskond veel muuhulgas saalijalgpallis, käsipallis ja korvpallis.
Klubi on asutatud 18. oktoobril 1918.
Aastatel 2010–2017 mängis klubi jalgpallimeeskond Brasiilia tugevuselt kolmandas liigas Campeonato Brasileiro Série C. Sealt tõusti 2017. aastal esiliigasse. 2018. aastal võideti esiliiga ja jõuti pärast 2006. aastat tagasi kõrgliigasse. Fortaleza parimaks tulemuseks Brasiilia meistrivõistlustel jalgpallis on teine koht (1960 ja 1968).
Fortaleza on tulnud Ceará osariigi meistriks jalgpallis kokku 46 korda, edestades selles arvestuses osariigis omat suurimat rivaali Ceará Sporting Clubi vaid ühe võiduga.
2022. aastal osales Fortaleza esimest korda Lõuna-Ameerika klubide sarjas Copa Libertadores. Seal jõuti kaheksandikfinaali, kus tunnistati Argentina klubi Estudiantes de La Plata 1:4 paremust.
Klubi kodustaadion on Castelão, mis mahutab 63 903 pealtvaatajat ja mis renoveeriti 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlusteks. Fortaleza jagab seda staadioni Cearága.
Praegune koosseis
''Seisuga 28. juuli 2023''
A. Vaganova nimeline Balletiakadeemia
pisi|[[Rossi tänav. Balletiakadeemia asub parempoolses hoones (juuli, 2008)]] A. Vaganova nimeline Balletiakadeemia (vene keeles Академия русского балета имени А. Я. Вагановой) on Venemaal Peterburis Rossi tänaval asuv balleti kool (balletiakadeemia). Kool asutati aastal 1738 ja see on üks maailma vanimaid balletikoole. Kool on nimetatud vene balletipedagoogi Agrippina Vaganova järgi.
Kooli asutas 4. mail 1738 Venemaa keisrinna Anna Ivanovna tantsukoolina (vene Танцо́вальная Ея Императорского Величества школа).
1928. aastal kandis kool nimetust Leningradi Koreograafiatehnikum (Ленинградский хореографический техникум). 1937. aastal muudeti nimetus Leningradi Koreograafiakooliks (Ленинградское хореографическое училище).
Bioküberneetika
Bioküberneetika on teine nimetusskeem (mõiste "küberneetika" ise on pärit bioloogiliste süsteemide toimimise kajastamisena), mida kasutatakse küberneetikas kui tehnoloogiliselt mõistetud bioloogilise teaduse kirjeldust, mis hõlmab bioloogilisi distsipliine, mis saavad kasu küberneetika rakendamisest, sealhulgas neuroloogia ja hulkraksed süsteemid. Bioküberneetika mängib olulist rolli süsteemibioloogias, püüdes integreerida erinevaid teabetasandeid, et mõista, kuidas bioloogilised süsteemid toimivad.
Bioküberneetika on abstraktne teadus ja on teoreetilise bioloogia põhiline osa, mis põhineb süsteemitehnika põhimõtetel.
Terminoloogia
Bioküberneetika on liitsõna, mis tuleneb sõnadest bio (kreeka keeles βίο / elu) ja küberneetika (kreeka keeles κυβερνητική / kontrolliv-juhtiv). Kuigi sõna laiendatud vorm on bioloogiline küberneetika, nimetatakse seda valdkonda teadusartiklites kõige sagedamini bioküberneetikaks. Bioinformaatikat võib korrektselt nimetada ka bioinformaatikaks.
Varased pooldajad
Bioküberneetika varajaste pooldajate hulka kuuluvad muu hulgas Ross Ashby, Hans Drischel ja Norbert Wiener. Allpool on loetletud nende teadlase avaldatud populaarsed tööd.
Sarnased valdkonnad
Bioküberneetikaga seotud teemadesse süvenevaid artikleid ja uurimusi võib leida paljude sarnaste nimetuste all, sealhulgas molekulaarküberneetika, neuroküberneetika ja rakuküberneetika. Sellised valdkonnad hõlmavad teadusharusid, mis täpsustavad elusorganismi uurimise teatud aspekte (näiteks neuroküberneetika keskendub organismide neuroloogiliste mudelite uurimisele).
Pii (detail)
pisi|Murdunud piidega kamm Pii on peenike pulgake või haagike, mis on teiste samasuguste reas teatud tööriistadel.
Harilik järvekarp
Harilik järvekarp (Anodonta anatina) on jõekarplaste sugukonda kuuluv karbiliik.
Harilik järvekarp elab kruusastes ja liivastes jõgedes ja järvedes, kõval põhjal. Eestis on ta harilik.
Hariliku järvekarbi koja pikkus on kuni 10 cm. Koja värvus on kollakas- või rohekaspruun.
Baltic Kristina
2002. aastal müüdi laev Riia Vabasadamale. Aastail 2002–2005 sõitis Baltic Kristina Rigas Juras Linija kaubamärgi all Riia-Stockholmi laevaliinil.
Andra
Andra on eesnimi, mida kasutatakse peamiselt naisenimena.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Andra 1165 inimesel.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Andra alla viiel mehel ja 695 naisel. Andra on levikult 242. naisenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Andra vanuserühmas 20–24, kus neid on 10 000 elaniku kohta 13,89, ning Lääne-Viru maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 12,1. Andra oli keskmiselt 29 aasta vanune (mediaanvanus oli 28).
Teloschistaceae
Teloschistaceae on kottseente sugukond.
Lumilehikulised
Lumilehikulised (Hedwigiaceae) on sugukond lehtsamblaid.
Gustavo Morínigo
Gustavo Eliseo Morínigo Vázquez (sündinud 23. jaanuaril 1977 Coronel Oviedos) on Paraguay jalgpallitreener ja endine jalgpallur.
Jalgpallurina oli tema positsioon poolkaitsja. Tema jalgpallurikarjäär kestis aastatel 1996–2011, mille jooksul mängis ta Paraguay klubides Libertad, Guaraní, Cerro Porteño ja Nacional, Argentina klubis Argentinos Juniors ning Colombia klubis Deportivo Cali. Paraguay meistriks tuli ta aastatel 2002 ja 2003 Libertadiga ning 2009 ja 2011 Nacionaliga. Paraguay jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2001–2005 kokku 18 korda ja lõi kolm väravat. Ta kuulus Paraguay koondisse 2001. aasta Copa Américal ja 2002. aasta maailmameistrivõistlustel.
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu alustas ta tööd treenerina. 2012. aastal sai ta oma viimase koduklubi Nacionali peatreeneriks ning juhendas seda kuni 2015. aastani. Peatreenerina tuli ta Nacionaliga Paraguay meistriks 2013. aastal. Hiljem on ta juhendanud klubisid Cerro Porteño ja Libertad ning Paraguay noortekoondisi. 2018. aastal oli ta lühikest aega Paraguay jalgpallikoondise ajutine peatreener.
2021. aasta jaanuaris sai ta Brasiilia kõrgliigaklubi Coritiba peatreeneriks.
Zilupe jõgi
Lähtub Valgevenes Asvieja järvest loodes asuvast soost. Voolab ülemjooksul põhja ning on 12 km ulatuses Venemaa ja Läti piirijõeks. Seejärel voolab 59 km Läti alal, on taas 4 km ulatuses piirijõeks ning suubub Venemaal Velikaja jõkke.
Suuremad asulad jõe ääres on Zilupe linn ja Krasnogorodski (Kraasna) alev.
Suuremad lisajõed on Plussona, Istra ja Verša.
Lätis on jõge tuntud ka Sienupe nime all.
Kasside agility
pisi Kasside agility on kasside osavuse ja kiiruse katsed, kus kass läbib peremehe juhendamisel takistusraja.
Võistlusi on peetud alates 2002. aastast.
Taluperenaine (ajakiri)
Ajakiri oli Eesti Maanaiste Keskseltsi ja maanaisteseltside häälekandja, peatoimetaja oli agronoom Liis Martinson-Käbin ja vastutav toimetaja Veera Kõpp. Ajakiri imus korra kuus ja maksis 40 senti.
Ajakiri jagunes sisult kuude põhiossa, millest üks oli kokandus, lauakatmine ja toiduainete alalhoid. Toiduretsepte pakuti lugejale igas numbris ja väga erinevale maitsele. Igakuine söögisedel võttis arvesse eelkõige aastaajast tulenevad võimalused. Kõrge tasemega artiklid olid kirjutanud oma ala asjatundjad. Toimetuses töötasid Alma Martin (kodumajanduse ja -kultuuri toimetaja), Hilda Ottenson (toiduainete säilitamise ja konserveerimise osa toimetaja), Marta Põld-Riives (kodumajanduse, toitlustuse ja köögiviljanduse osa toimetaja), Ebba Saral (kudumisosa toimetaja), Helmi Treilman (käsitööosa toimetaja). Toimkonnas töötasid Olga Madisson, Alma Martin, Hilda Ottenson, Marta Põld-Riives, Ella Treffner ja Salme Ungerson. Taluperenaisest kujunes kõige suurema tiraažiga (tellijaid üle 30 000) ajakiri tolleaegses Eestis.
1930. aastast ilmus Taluperenaise lisana Laste Maailm, mille tegevtoimetaja oli Ella Treffner.
1940. aasta sügisel muutub ajakirja nimi Maanaiseks.
Vjatšeslav
Vjatšeslav on mehenimi.
Būdele
Būdele on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Limbaži piirkonnas Pāle vallas.
Küla asub valla põhjaosas Sausupe jõe ääres. Selle aladele jääb ka endise Suceni mõisa hoonetekompleks. Külas asub Būdele bussipeatus.
Aastal 2006 oli külas 48 elanikku.
Kulumaks
Kulumaksuks võib nimetada Eesti tulumaksu ainulaadset lahendust, mille puhul tuleb väljamakstavatelt dividendidelt tasuda tulumaks lisaks väljamakstavale tulule. Kui ettevõtte otsustab näiteks välja maksta dividende 1000 eurot  (mis makstakse aktsia omanikule välja netotuluna), siis tuleb maksukohustuse määramiseks see esmalt suurendada brutosummaks (s.t tuluks, millelt tulumaksu pole veel maha arvestatud) ja alles seejärel arvestada sellelt 20% tulumaks. Arvutuskäiguna toimuks see järgmisel viisil:
1000 / 0,8 = 1250 x 20% = 250 eur, s.t dividendide väljamaksja kogukulu on 1250 eurot.
Sellise korra kehtestamise vajadus tuleneb sellest, et Eestis ei maksustata ettevõtte tulu mitte iga-aastase kasumimaksuna, vaid selle maksu tasumise kohustus on edasi lükatud ajale, mil see tulu makstakse ettevõtte omanikele välja dividendidena. Kui väljamaksmisel rakendataks allikamaksu põhimõtet, siis loetaks see tulu kapitali tuluks, mille sissenõudmise õigus on investori residentriigil – s.t välisinvestoritele väljamakstavatelt tasutav kapitali tulumaks (Capital Gain tax) laekuks teiste riikide eelarvetesse ja Eesti osutuks maksuparadiisiks, kus ettevõtete tulu ei maksustata. Sellise olukorra vältimiseks ongi kehtestatud kulumaksu tasumise kohustus, s.t kui dividendide tulumaks tuleb tasuda lisaks väljamakstavale tulule siis on see n.ö edasilükatud ettevõtte tulumaks.
Lecideales
Lecideales on kottseente selts.
Belgia raskeveohobune
Belgia raskeveohobune (flaami keeles Belgisch trekpaard, prantsuse keeles Trait belge) on Belgiast pärit hobusetõug. Neid kutsutakse Brabanti piirkonna järgi ka Brabanti raskeveohobusteks.
Blastomeer
Blastomeer ehk lõigustusrakk on lõigustumise käigus tekkiv rakk. Blastomeerid moodustavad kobarloote ehk moorula.
Belgia raskeveohobune
pisi|Mustkimmel belgia raskeveohobune
Kasutamine
Varem kasutati Belgia raskeveohobuseid talutöödel. Tänapäeval kasutavad neid peamiselt harrastajad rakendussõiduks ja ratsutamiseks, samuti koolisõidu kergema taseme või raskeveohobuste võistlustel.
Välimus
Belgia raskeveohobune on kasvult suur ja tugev. Turjakõrgus on umbes 170 cm. On kolm põhivärvust: kõrb, must ja raudjas. Kõrvil hobusel on kogu keha pruun (võib olla nii tumedam kui ka heledam pruun) ning saba, lakk ja jalad allpool randme- ja kannaliigest on musta värvi. Must hobune on ühtlaselt musta värvi. Raudjas on ühtlaselt (hele)pruuni värvi ilma ühegi musta karvata. Kõik need kolm värvust võivad esineda ka kimlina: kõrbkimmel, mustkimmel (ehk sinine kimmel, kuna karval on sinakas läige) ja raudjaskimmel. Ka õunikhalli võib ette tulla, aga see on väga haruldane värvus. Valgete karvade varieeruv hulk annab kimlitele erinevad ilmed. Tavaks on nende hobuste sabasid kärpida, mis annab neile omanäolise ilme – suur hobune tugevate jalgade ja laudjaga, mida rõhutab saba puudumine.
Kirjastiilide loend
Kirjastiilide loend annab loendi Euroopa ajaloolistest kirjastiilidest, mida käsitleb paleograafia ja mis on aluseks uute kirjatüüpide loomisele tänapäeval. Stiilid on antud ligikaudses kronoloogilises järjestuses.
Tenīši
Tenīši (ka Kānadžu kakts) on küla (mazciems) Lätis Limbaži piirkonnas Pāle vallas.
Küla asub valla kaguosas Ārciemsi veskijärve lõunakaldal.
Näsasamblik
Näsasamblik (Lecidea) on kottseente perekond.
Allikamaks
Valitsused rakendavad allikamaksu kohustust riikides, milles nii füüsilise isikud (ümbrikupalk) kui ka tulu väljamaksvatel ettevõtjad kalduvad maksupettustele omaksu suurendamiseks. Riikides, kus tulude deklareerimisel on erinevate maksusoodustuste kasutamisega võimalik vähendada riigile makstavat tulumaksukohustust, võib allikamaksu rakendamisel tekkida olukord, kus maksumaksja tuludest on kinni peetud suurem summa, kui ta tegelikult tasuma peab. Selline konflikt lahendatakse iga-aastase maksudeklaratsiooni esitamisega, milles liidetakse erinevatest allikatest laekunud tulud ja arvatakse maha kõik antud maksumaksjale kohaldatavad maksusoodustused ning leitakse tegelik tulumaksukohustus. Ülemakse korral tagastab valitsusvõimu esindav maksuamet selle, alamaksustamise korral peab aga maksumaksja tegema lisamakse seadusega määratud aja jooksul. Riikides, kus ühe maksukohustuslase kõiki maksukohustusi vaadeldakse tervikuna, võib teha tasaarveldusi nii, et ühe maksu ülemaksed tasaarvestatakse teise maksu alamaksega.
Suurbritannias ja Austraalias on kehtestatud allikamaks PAYE (pay-as-you-pay) nime all. See eristub tavalisest allikamaksust täieliku eelmaksekohustusega nii, et hilisem maksudeklaratsiooni esitamise kohustus praktiliselt kaob. Tõsi, mõnedel erijuhtudel on maksudeklaratsiooni esitamise kohustus siiski nõutav.
ELi allikamaks
ELi allikamaks on ELi liikmesriikide kodanike poolt teise liikmesriigi panka paigutatud investeeringute ja hoiuste intressituludest kinnipeetava tulumaksu üldnimetus. Kuna EL institutsioonidel pole maksukohustuse kehtestamise ja sissenõudmise õigust, siis on selle nimi eksitav. Maksukohustus kehtestati ELi hoiuste direktiiviga (EUSD) ja see hakkas kehtima 2005. aastal.
Hoiuste direktiivi algne eesmärk oli, et riigid avalikustavad intressitulud, mis on väljamakstud mõne teise liikmesriigi residendile nii, et neid saaks maksustada võrdselt muude tuludega elukohariigis. Protsessi käigus ilmnes, et osa riike keeldub vastava teabe avaldamisest. Valdavalt olid need EL liikmesriikidest sõltuvad kuid sellest väljaspool asuvad saared, mis on saanud tuntuks maksuparadiisidena (Guernsey, Jersey, Mani saar, Briti Neitsisaared, Hollandi Neitsisaared ning Turks ja Caicos). Andmete avalikustamisest keeldusid ka Andorra, Lichtenstein, Monaco, San Marino ja Šveits.
Maksu eesmärgiks oli ühtse maksukohustuse kehtestamine ning sellest vältimisest hoidumine olukorras, kus ühe liikmesriigi kodanik hoiustab oma raha teises riigis. Maks peetakse kinni intressi väljamaksmisel ning see kantakse üle hoiuse omaniku maksuresidentsuse riigi tuludesse. Kuna kolm riiki ei soovinud avalikusta intressitulu saaja isikut, siis need riigid peavad allikmaksu kinni ning kannavad selle ühe summana elukohariigile, maksukohustuslase isikut avalikustamata. Nii oli võimalik säilitada pangasaladuse põhimõte. Vastavalt EL ja Šveitsi vahelisele kokkuleppele rakendatakse nendel juhtudel 35% allikamaksumäära.
Maluku provints
Aastatel 1950–1999 kuulusid kõik Maluku saared samasse provintsi. 1999. aastal eraldus Põhja-Maluku provints.
In Case You Didn't Know (Brett Young'i laul)
"In Case You Didn't Know" on Ameerika kantrilaulja ja laulukirjutaja Brett Youngi esitatud ja salvestatud kantrilaul. Laulu autorid on Young, Trent Tomlinson, Tyler Reeve ja Kyle Schlienger. Laulu ametlik esitlus toimus 9. jaanuaril 2017.
"In Case You Didn't Know" on tema debüüt-EP "Brett Young" teine singel.
EELK Baltimore'i ja Washingtoni kogudus
Baltimore'i ja Washingtoni kogudus on EELK USA praostkonna kogudus, mis tegutseb Baltimore'is ja Washingtonis. Enne 1982 olid Baltimore'i kogudus (asutatud 1948) ja Washingtoni kogudus (asutati 1949) eraldi.
Ebajärvekarp
Ebajärvekarp ehk õhuke järvekarp (Pseudanodonta complanata) on jõekarplaste sugukonda kuuluv karbiliik.
Gustav Magnuse fond
Gustav Magnuse fond (Gustav-Magnus-Stiftung) oli Berliini ülikooli filosoofiateaduskonna hallatav fond, millele pani aluse Heinrich Gustav Magnuse lese 60 000 marga (2013. aasta ostujõuekvivalent umbes 330 000 eurot) suurune annetus ülikoolile. Kapitali suurus oli hiljem 76 600 marka. Intressidest maksti igal aastal kahele suurepärasele vaesele matemaatika või loodusteaduste üliõpilasele 1200 marka.
Ebajärvekarp
Ebajärvekarbi koja pikkus on kuni 9 cm, koda on väga lame. Koja värvus on tumepruun või rohekas.
Gustav Magnuse fond
Statuudi kavandas ja viis läbi Karl Weierstraß Stipendiumi saamiseks tuli teha eksamid ja esitada soovituskiri.
Stipendiumi saajate hulgas oli Ernst Zermelo (1892/93).
Kastna tammed
pisi|Kastna tammed (juuli 2011) Kastna tammed on kolm kaitsealust tammepuud Pärnu maakonnas Pärnu linnas Kastna külas. Tammedest suurim on Pärnu maakonna jämedaim puu. Puud võeti kaitse alla 1938.
Suurima puu ümbermõõt on 635 cm (mõõdetuna 1,3 m kõrguselt) ja kõrgus 15 m.
Charles Messier
Charles Messier (26. juuni 1730 – 12. aprill 1817) oli Prantsuse astronoom.
Messier avaldas 1774. aastal 110 udukogust ja täheparvest koosneva astronoomilise kataloogi, mis said tuntuks kui Messier' objektid. Kataloogi eesmärk oli aidata astronoomidel ja komeedijahtijatel eristada taevas olevaid objekte.
Kergu hiiepärn
pisi|Kergu hiiepärn Kergu hiiepärn on kaitsealune pärn Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Kergu külas. Puu on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Bioloogiline vananemine
Bioloogiline vanus, mida tuntakse ka kui füsioloogilist või funktsionaalset vanust, erineb kronoloogilisest vanusest, kuna see võtab arvesse mitmeid muid tegureid peale sündimise aasta ja päeva. Kui näiteks inimene on 28 aastane, kes ei tee trenni, palju suitsetas juba 10 aastat ning sööb ainult kiirtoidu, siis on tõenäoline, et tema bioloogiline vanus on üle 28 aasta.
Organiteooriad
Organiteooriad põhinevad üldlevinud järeldusel, et vanusega suureneb või väheneb elundite funktsioon. Elundid, mida praegu eelistatakse kõigi vanusemuutuste tõenäolise lõpliku päritoluna, on immuunsüsteem ja aju või neuroendokriinsüsteem.
Vananemise immunoloogiline teooria
Põhineb sellest, et vanusega väheneb immuunsüsteemi võime kvantitatiivselt ja kvalitatiivselt toota antikehi. Kuna normaalne immuunvastus langeb, suurenevad autoimmuunsed ilmingud vanusega oluliselt ja immuunsüsteem ei suuda enam vahet teha iseenda ja väliskehade vahel, mille tulemuseks on autoimmuunhaigused. Põhimõtteliselt immuunsüsteem kahjustab organismi, mida ta peab kaitsta.
Neuroendokriin teooria
Bioloogilised kellad toimivad hormoonide kaudu, et kontrollida vananemise tempot.
Jäätmete kogunemine
Rakkud nagu neuronid surevad ning akummuleeruvad elundites, mis takistab rakkude funktsiooni ja põhjustavad vanuse muutusi.
Genoomipõhilised teooriad
Üldlevinud on arvamus, et pikaealisuse määravad suurel määral geneetilised mehhanismid.
Somaatiliste mutatsioonide teooria
Piisava hulga mutatsioonide kogunemine somaatilistes rakkudes põhjustab vananemisele iseloomulikke füsioloogilisi langusi.
Veateooria
Põhineb ideel, et DNA sünteesi transkriptsioonis võib esineda vigu. Need vead püsivad ja viivad lõpuks süsteemideni, mis ei tööta optimaalsel tasemel ning need protsessid põhjustavad vananemist.
Vananemise programmiteooria
Seisneb sellest, et elusorganismide genoomis on programmeeritud vananemise protsessid, mis ajaga avalduvad ning põhjustavad vananemist ja hiljem surma.
Laud
pisi|[[Palkmööbel: täispuidust valmistatud öölaud]] Laud on horisontaalsest plaadist ja jalgadest või muust tugitarindist koosnev mööbliese.
Tänapäevased kontorilauad on ka kõrguses reguleeritavad (elektriliselt või pedaaliga), pööratavate ja ergonoomiliste erinevatest materjalidest lauaplaatidega, ratastel (piduritega), kokkupandava raamiga jne.
Ajaloost
Kapplaud (ka rennkapp) oli nelja püstjalaga, mille vahele tapitud külglauad ning põhi moodustasid kasti(kapi), kus hoiti nõusid ja toiduaineid. Kaaneks oli kastist tunduvalt pikem lahtine plaat. Selline laud oli levinud Saaremaal ja rannarootslaste hulgas. 19. sajandi lõpul hakati vanade lauatüüpide asemel kastusele võtma nelja püstjala ning küljelaudadega laudu, millel oli sahtel.
Kirjandus
Karl Tihase, Eesti talurahvaarhitektuur, kirjastus Kunst, Tallinn 1974.
Üleminekujuhtimine
Üleminekujuhtimine on protsessile orienteeritud juhtimisfilosoofia ja kontseptsioon pikaajalise jätkusuutlikkuse saavutamiseks. Üleminekujuhtimine on üsna uus kontseptsioon, mida praeguseks on kasutatud nt jätkusuutlikele energiasüsteemidele ülemineku uurimisel.
Ülemineku hõlbustamiseks on vajalikud struktuursed ja institutsionaalsed muudatuste tegemised nii sotsiaalsetes, poliitilis-halduslikes kui ka majandussüsteemides. Need muutused võimaldavad ületada pika- ja lühiajalise mõtlemise konflikte.
Üheks konflikti näiteks üleminekujuhtimisel on lühiajaliste poliitika eesmärkide ja tegevuste asetamine pikaajaliste (üks kuni kolm põlvkonda) eesmärkide konteksti. Nende konfliktide ületamine eeldab interaktiivset poliitikakujundamist ja kõikide huvirühmade osalemist.
Tõrvaahi
Tõrvaahi oli ahi, milles tõrvastest põletati tõrva.
Ajaloost
Eesti aladele jõudis tõrvapõletamise oskus arvatavasti balti hõimude kaudu ja seda juba muinasajal. Tõrvapõletamine oli suur töö, mis tavaliselt võeti ette üks kord aastas – kevaditi, seda tehti enamasti männimetsarikastel aladel, põhiliselt saartel ja Kagu-Eestis. Algselt põletati tõrva maa sees aukudes, kus tõrva kadu oli suur või mätaste ja mullaga kaetud riidas. Tõrvaahjude levik Eestis sai alguse 18.–19. sajandi vahetusel, mil mõisates hakati otsima uusi sissetulekuallikaid. See näitas ka suurenenud vajadusi – enda tarbeks tõrva ajamine asendus ajapikku pool-tööstusliku tootmisega.
Tõrvaahju kasutus
Eestis kasutatud tõrvaahjud olid suhteliselt väikesed (umbes 2 meetri kõrgused), nad olid kividest või savist pooleldi maasse ehitatud ning kahekordse silindri kujulised. Seesmine silinder (emaahi) täideti tõrvastega, välimine osa (isaahi) oli küttekoldeks. Pealt kaeti siseahi õhukindlalt savitatud kiviplaatidega, selle põrand oli savist ja kaldu väljavooluava poole. Ahju kütmise aeg ja saadava tõrva hulk sõltus nii ilmaoludest (tuul, temperatuur) kui ka tõrvapuude hulgast ja kvaliteedist. Tõrva hakkas tulema umbes 400 °C juures, kuid ahju ei tohtinud üle kütta, et tõrv kõrbema ei läheks. Ööpäeva või kahe jooksul teostatud kütmisega võis saada kuni sadakond toopi tõrva. Enamasti põletati tõrva müügiks, oma tarbeks võidi talus tõrva põletada ka vana kummulipööratud paja sees. Tõrva kasutati peamiselt paatide, laevade, köite, reejalaste ja vankrirataste tõrvamisel, samuti ehitusel ning mitmesuguste puitpindade katmisel. Lisaks tõrvale, sai ahjust ka puuhapet ehk tõrvavett. Sarnaselt tõrvaga, on sellelgi puitu mädaniku eest kaitsvad omadused. Tõrvaajamise jääkproduktiks oli ka süsi, mida kasutati sepikodades. Sellised tõrvaahjud olid kasutusel saartel ja Kagu-Eestis veel 20. sajandi alguses.
Kihnu pärimuspäevad
Kihnu Pärimuspäevad on Kihnus igal aastal toimuv Kihnu kultuuri festival. Festivali korraldavad SA Kihnu Kultuuriruum ja Kihnu vallavalitsus.
Festivali toetatakse ka EST-LAT Interregi programmi kaudu.
Festivali raames toimuvad kontserdid, töötoad, näitused, spordivõistlused, jaaniõhtu simman ja Kihnu kudumisfestival.
Andrea
Andrea on eesnimi, mida kasutatakse nii mehe- kui naisenimena (tavaliselt naisenimena, kuid näiteks Itaalias praktiliselt ainult mehenimena).
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Andrea 92 mehel ja 164 naisel. Andrea oli levikult 688. mehenimi ja 593. naisenimi.
Embūte piiskopilinnus
Embūte piiskopilinnus (saksa keeles Bischofsburg Amboten) oli Kuramaa piiskopkonna piiskopi linnus, mis tänapäeval jääb Vaiņode piirkonda (Wainoden) Embūte valda ja Embute külasse ja asus Lanka jõe vasakul kaldal, maanteede P106 ja P116 teeristis. Vene tsaaririigiaegse jaotuse järgi jäi Embuta Kuramaa kubermangu Aizpute ülemhauptmannschafti (maakonna) Aizpute hauptmannschaftkonda (Hasenpoth).
Asukoht ja paiknemine
Embute oli Kuramaa piiskopkonna kõige lõunapoolsem piiskopilinnus, veel rohkem lõuna pool võis asuda vaid mõne piiskopivasalli kindlustatud mõisahoone – näiteks Gramzdas (Gramzden). Koos ordu käes oleva Grobinaga (Grobin) oli Embute üleülde sakslastele kuuluva Kuramaa üks kõige lõunapoolsemaid linnuseid. Linnus asetseb Lanka jõe keskjooksul ja selle vasakkaldal ligi 150*150 m suuruse poolsaare moodustava jõelooke sees. Jõgi voolab seal sügavas ürgorus, mille kaldad ja selle ääres olevad lähemad künkad küündivad orupõhjast kuni 50 m kõrgusele. Jõepinnast on linnusekünka kõrgus u 10–15 meetrit, absoluutkõrgus merepinnast küündib 110–115 meetrini ning jõelookes ühineb Lanka jõega ka sellesse kagu poolt suubuv Ošķe või Bakūze oja. Jõgi moodustab linnusekünka ümber peaaegu saare ja on veskitammidega tiikideks ülespaisutatav, millega sai siis linnusele tekitada tõhusa veekaitse. Lanka jõgi voolab otsejoones 13 km kaugusel vasakult Ventasse, kuid muudab teekonnal teiste jõgedega ühinedes veel mitu korda nime – Dzelda, Šķērvelis. Umbes pool kilomeetrit põhja suunas jääb Lanka jõe paremale kaldale kurelaste Embute muinaslinnus, mis asetseb umbes 20 m kõrgusel samuti põhja-lõunasuunalisel ovaalsel künkal. Piiskopilinnuse künka juures saavad kokku 3 vana ühendusteed – lääne poolt Priekulest (17 km) tulev maantee saab seal kokku kirdest Skrundast (23 km) ja idast Nīgrandest tuleva maanteega. Tegemist oli Kuramaa lõunapoolsete maade ühendusteega. Piirkonna maastik on seal maaliline ja seda kutsutakse ka "Kuramaa Šveitsiks".
Ajalugu
Muinasajal olnud haldusjaotuse järgi asetses hilisema piiskopilinnuse lähedal, sellest 400 m põhja pool paiknev Embute muinaslinnus kurelaste Bandava maakonna lõunaosas ja oli tõenäoliselt ka seal asunud kihelkonna keskus. Bandava maakond asetses keset Kuramaad Venta jõe (Windau) mõlemal kaldal. On olemas legend mille järgi oli see ühe kurelaste vanema Indulise linnus. Legendi järgi armastanud teineteist vanem Indulis ja Kuldiga komtuuri tütar Aria, ning sealkandis toimunud seetõttu XIII sajandil traagilised sündmused. Tänu künklikule maastikule on seal linnuste ehituseks palju sobivaid paiku; ühte muinasaegset Embute lähistel, sealt lääne pool Dzelde (saksa Dselde) jõe läänekaldal asetsevat maalinna on uurinud ka baltisaksa ajaloolased
Linnus keskajal
thumb|Vaade [[Embūte mõisale ja linnusemäele kirdest Skrundasse minevalt maanteelt u 1827 aastal, näha on ka piiskopilinnuse müürivaremeid. Joonistus Filippo Paulucci albumist (1830)]]
1237 on esimest korda kirjalikes allikates kõneldud Embute ümbruskonnast, kui paavsti legaat Modena Wilhelm jaotas Kuramaa piirkonna kolmeks kiriklikuks dötsieesiks – Kuramaa, Liivimaa ja Semigallia omaks. Embute jäi Kuramaale.
1242 sai taas pärast lühikest vaheaega Liivi ordu maameistriks noor ja energiline Dietrich von Grüningen, kes pidi uuesti vallutama Kuramaa sakslastele pärast Mõõgavendade ordule 1236. aastal hävitavalt lõppenud Saule lahingut.
1243 on Embutet esmamainitud vanemas riimkroonikas kui kurelaste asulat ja strateegiliselt tähtsat keskust. Samal aastal vallutasid Liivi ordu väed Embute ja suundusid edasi Kuldiga (Goldingen) peale. Kroonika jutustuse järgi kindlustasid ristirüütlid ennast Embutas kurelaste linnuses, ristisid kohalikud ning panid neile peale maksud ja koormised. 1243–1244 viis järjekorras 2. Liivi ordu maameister Grüningen läbi Kuramaa vallutamise. Piirkonna alistamiseks koondas Grüningen oma aja kohta suured jõud: kohale olid kutsutud liivlased, lätlased, Taani Põhja-Eesti vasallid, Riia peapiiskopkonna ja Tartu piiskopkonna vasallid (Das her was lanc und breit...). Koguneti Riias ja suunduti mööda mereäärt Kuramaale. Umbkaudu perioodil 1611–1617 kirjapandud Fabriciuse Liivimaa ajaloo lühikroonika kirjutab, et kohe peale kurelaste alistamist suure väega asus Grüningen piirkonda sakslastele kindlustama ja alustas kolme linnuse ehitust: Kuldiga, Vindavi (Ventspilsi) ja Embute. Ordumeister olevat mehitanud kohe ka linnused (ehitusjärgus) kaitsjatega. Samal ajal läbi viidud vägivaldne ristimine põhjustas aga palju ohvreid nii kurelaste, kui ka sakslaste seas.
1245. aastat peavad osad ajaloolased Embute linnuse asutamisajaks ja meister Grüningeni selle asutajaks. Pärast leedulaste rünnaku tagasilöömist tundub koha kindlustamisvajadus olevat igati loogiline. Ilmselt võis ordumeister paiga välja valida ja kindlaks määrata, kuid ehitamise alustamises ei saa kindel olla. Tollal pandi alus veel mitmetele ordulinnustele Kuramaal ja ressurssi ei pruukinud kõikjale jätkuda. Kõige olulisem oli sisemaal asuva Kuldiga ordulinnuse, kui Kuramaa orduvalduste keskuse, väljaehitamine. Lepingute järgi kurelastega pidid kurelaste vanad puitlinnused neile alles jääma, kuid sakslased võisid sinna kõrvale rajada oma kivilinnuse. Esialgu jäid kurelaste vanad linnused siiski ühiskasutusse. See oli ka otstarbekas – ohu korral sai veel vanasse kantsi kiiresti varjule tõmbuda ja seal sai ehituseks tarvilikke varusid varjul hoida.
1251–1263 juhtis Kuramaa piiskopkonda Heinrich von Lützelburg. Tema ajal anti Põhja-Kuramaal toomkapiitlile kuuluva Dundaga piiskopilinnuse (Dondangen) piirkonnast Embute linnuse ehituse finantseerimiseks ära kahe küla sissetulekud.
1253. aasta maadejagamislepingu järgi langes Embute piirkond Kuramaa piiskopi kätte, kuid ilmselt koostöös orduga linnuse ehitamine jätkus ja ordu sai seda edaspidigi aeg-ajalt kasutada, kui maa lõunaosas asuvat Leedu vastast operatsioonibaasi. Kuramaa piiskopkond jagunes 3 lahustükiks: Piltene-Dundaga, Saka-Cirava ja Aizpute-Embute.
1260, enne saatuslikku Durbe lahingut, hõivasid ja kasutasid orduväed jälle Embute vana puitlinnust.
1263–1266 käsutas Liivi ordut järjekorras 9. maameister Konrad von Mandern, keda osad ajaloolased peavad 1265 Embute rajajaks või ehitajaks. Võimalik, et tema ajal lõpetati piiskopilinnuse ehitus selle algsel kujul, mis oli saanud kesta juba ligi paarkümmend aastat. 1263 sai piiskopiametisse Saksa ordusse kuuluv Edmund von Werth – tema ajal pandi alus mitmetele piiskopkonna kivilinnustele.
1290, 9. mail Riias koostatud üriku järgi loovutas Kuramaa piiskop Edmund von Werth ordumeister Haltile Embute linnuse ja lisaks 2/3 oma Kuramaal asuvate lauamõisate sissetulekutest selle linnuse ülalpidamiseks oma äraolekuajal. Lisaks, kuna ordu pidi linnust edasi ehitama ja tugevdama, sai viimane tagatiseks ka 90 haakenit piiskopi maad Nurmuižas (Normes). Üle 30 aasta Kuramaa piiskopi ametit pidanud Werth kuulus küll Saksa ordusse, kuid elas Liivimaa ristisõdade ajal enamjaolt turvaliselt Saksamaal ja käis Kuramaal "asju ajamas" vaid 3-4 korral. Samal aastal seadis piiskop Werth piiskopkonnas sisse korra, mille järgi maade tuludest 1/3 läheb kapiitlile ja 2/3 piiskopile. Piiskopkond jagunes samuti 3 lahusmaatükiks, ning igas lahustükis oli nii kapiitli kui ka piiskopi valdusi, mis tekitas teinekord umbmäärasust ja segadust. Võimalik, et piiskop andis Embute ordule kasutada või rendile ka seetõttu, võis kolida tõenäoliselt põhjapoolsel lahustükil Venta jõe paremkaldal valminud avaramasse Piltene piiskopilinnusesse (Pilten). Viimane oli ohtlikust Leedu piirist üle 80 km põhja pool, nö. ohutumas "tagala sügavuses" ja lisaks kaitses seda suunda võimas Kuldiga ordulinnus. Kuni selle ajani resideerisid piiskopid algul Meemeli (Klaipeda) ja seejärel Embuta linnuses. Veel samal aastal saadeti ordumeister Halti teadmisel 2 orduvenda Vindavi ordulinnusest Embutesse. Werth ise viibis veel aasta Kuramaal, asutas Piltenes toomkapiitli ja lahkus siis jäädavalt Liivimaalt Saksa ordule kuuluvasse Alden Bieseni ordulinnusesse (linnuskloostri hospidali), kus ta ka 1292 aasta detsembris suri.
Linnus ehitati 13. ja 14. sajandil ühtlasi kaitseks ka Leedu suurvürstiriigi eest.
XIII sajandi lõpus, kui Kuldiga komtuur naasis edukalt röövretkelt Leedust, siis jaotati Embute linnuse juures sõjasaaki. Ka piiskopid külastasid siiski Embutet tihti edasi.
1300 kaebas vastne piiskop Burkhard, et Kuldiga asekomtuur oli 200 mehega tunginud Embute piirkonda, rüüstanud seda ja suundunud siis Liibavisse (Liepaja), kus lõhkunud maha toomkapiitli linnuse ja võtnud seejärel paiga enda valdusse. Samuti ühe teise kaebuse järgi "tunginud orduteenrid kallale piiskopkonna inimestele, röövinud neilt Embutesse püha armulaua jaoks saadetud veini ja joonud selle ära..." Kuna Kuramaa piiskopkond oli inkorporeeritud tegelikult Saksa ordusse – kapiitli liikmed olid orduvennad ja ainult piiskop oli teinekord mujalt valitav, siis enamjaolt valitses erinevalt muudest Liivimaa konföderatsiooni piirkondadest Kuramaal ilmaliku ja vaimuliku võimu vahel rahu ja suuremaid tülisid tuli harva ette.
Alates tulirelvade ilmumise ajastu algusest XV sajandil ehitati Embutesse linnuse põhjakülge värava kaitseks kummalegi poole ümarad suurtükitornid.
1424 on mainitud kirjalikes allikates Embute linnusepiirkonda (borchsokinge), 1456 lihtsalt Embute piirkonda.
XV sajandi II poolel jaotati piiskopkond 8 linnuse ja mõisa ametkonnaks: Aizpute, Arlava, Cirava, Embute, Dundaga, Piltene, Puza ja Valtaiki.
1483 on ürikutes räägitud Embute kirikukihelkonnast. Praegused kirikuvaremed, mis võivad pärineda Kuramaa hertsogiriigi ajal ümberehitatud keskaegsest kirikust, asetsevad üle linnuse vallikraavitiigi (veskitiigi) 300 m linnuse asukohast läänes.
1486. aasta kohta on mainitud, et piiskopi vasallile Thomas von Ambotenile kuulub ka Bakūze mõis, mis jääb 5 km Embutest idakagusse.
1537 või 1544 sai Embute linnuse oma hallata piiskopi vasall ja Aizpute hauptmann Heiking. XVI sajandil resideeris Embutes ka piirkonna foogt.
1556–1561, Liivi sõja aegses kroonikas on Embutet nimetatud, kui Kuramaa piiskopkonna väiksemate losside hulka kuuluvat linnust. Tolleaegsed sõjasündmused Kuramaale ei jõudnud, Embute jäi nö. tagalasse.
1560 ostis Taani kuningas Frederik II Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopilt Johann IV von Münchhausenilt kogu piiskopkonna ja andis selle oma vennale hertsog Magnusele. Samas oli alanud ka Liivi sõda ja mõjukad piiskopkonna vasallid – Heikingid, Korffid, Krüdenerid – üritasid lagunevast Liivimaa konfõderatsioonist endile samuti tükke omandada. Embute oli selle viimase valitseja Heikingi valduses.
1576 aastal Heiking suri ja Embute linnus läks Krüdeneride kätte. See ei meeldinud Korffidele, ning ühel ööl ründasid viimased linnust, ajades sealt Krüdeneri minema. Ilmselt lähtus rünnak kõige lähemal asuvast Korffide mõisast – 17 km kaugusel asuvast Priekule vasallilinnusest (Preekuln). Piltene viimane piiskop Magnus käskis Korffil Embute Krüdenerile tagasi anda, kuid Korff pöördus abi otsides Poola kuninga poole.
1583, 31. mail piiskop Magnus suri ja Poola ning Taani vahel puhkes lühike nn Piltene piiskopkonna pärilussõda. Taani huve esindasid seal osad kohalikud mõisamehed. Poolakad reageerisid kiiresti, kolonel Oborskij koos oma vägedega hõivas Embute ja andis linnuse Korfile üle. Kuid mõni kuu hiljem, 21. augustil annetas Poola kuningas Stefan Bathory linnuse sõjaliste teenete eest hoopis oma vasalli, Kuramaa hertsogi Gotthard Kettleri pojale Wilhelmile.
Linnuseala ja -ehitised uusajal ja hiljem
1585 loobus Taani rahalise kompensatsiooni eest ametlikult Poola-Leedu kasuks Kuramaa piiskopkonnast (Piltene), kuna viimast oli raske hallata ja keeruline kaitsta: see oli väike, tükeldatud ja asus kaugel. Samal aastal muutis Stefan Bathory ka pärimisõigust: Embute võis saada omale ka Wilhelmi vend.
1595 kinnitas Poola kuningas Kettleritele Embute valdused ja andis neile õiguse ka seda müüa või rendile anda.
1611 sai Wilhelmilt Embute omale Johann von Kettler. 1617 moodustati endise piiskopkonna baasil Piltene ringkond, mis ei jäänud Kuramaa hertsogiriigi, vaid läks otse Poola riigi alluvusse. Linnusest ja mõisast oli saanud eravaldus.
1653 müüs Johann Embute 50 000 floriini eest Poola armee kolonelleitnandile Emmerich von Mirbachile (1631–1661), kellelt see läks tema pojale Fromholdile (suri 1710). Arvatakse, et sellal ehitatigi linnus ümber mõisahooneks. Vanu linnusekive jätkus ilmselt ka muudeks ehitusteks, 1684 pühitseti taas sisse Embute kivikirik.
Lõplikult purustati linnus ilmselt Põhjasõja ajal 1702. XVIII sajandi inventariseerimisaktis on öeldud, et linnusest on osaliselt alles vaid väliskaitsemüür ja väravatornid. Linnuses sees olevat alles ka üks õlgkatusega majandushoone. XVIII sajandi alguses rajati linnuse eluhoone vundamendile Embūte mõisa (saksa keeles Schloss Ambothen) hilisem häärber.
1725. aastaks, kui suri Fromholdi poeg Georg Johann von Mirbach, oli "Embute mõisa härrastemaja, nagu ka kõik muud ehitised äärmiselt viletsas seisukorras". Sõjajärgne aeg oli olnud vaene ja ka paljud mõisnikud tulid majanduslikult vaevalt ots otsaga kokku. Mõisal olid suured võlad. Tasapisi majanduslik olukord siiski paranes, 1736 ja 1762 suudeti panditud kõrvalmõisad vabaks osta.
1762 sai Embute omanikuks Johann Ewald von Mirbach. Embute mõisakompleksist ja Jagsmanni kõrvalmõisast moodustati majoraatmõis. Alustati remondi- ja taastamistöid.
1824 päris mõisa Johann Gustav Christoph von Mirbach, kes suri 1844. Tema ajal moderniseeriti ja ehitati linnusealal olevat mõisat veelkord ümber. Sellest ajast olemas Hermann Friedrich Waeberi joonistus, mis asub Riias, Läti Akadeemilises Raamatukogus.
1827 aastast pärineb Karl Willongi pilt Embute mõisast markii Filippo Paulucci albumis, kus on näha künkal asuv mõisahoone ja selle ees asuvad veel küllaltki ulatuslikud linnusevaremed, mida ümbritsevad majandushooned ja veskitiik.
1846 ostis Embute omale Otto von der Osten-Sacken. Käivitusid samuti suured ümberehitustööd, seda eriti sisekujunduses. Millalgi XIX sajandil laiendati ka mõisahoonet – põhja poole tehti juurdeehitus, lammutades selleks maha vana värava idapoolse suurtükitorni.
Mõisnike mälestustes XIX sajandi lõpust on üles tähendatud, et mõisa peahoones puudus veevärk ja hoone juures ka kaev, ning vett tuli tuua vaatides vankriga lähedalasuvast tiigist või allikast. Tänu järsult kõrgenevale sissesõiduteele värava juures oli see eriti talvel keeruline ja hobustele kaunis piinarikas ettevõtmine. Parun Walter von Kosküll, Embute ajutine valitseja tollal, kirjutab oma memuaarides, et "tegemist on väga ilusa ja väärtusliku mõisaga, mille härrastemaja on ürgvana nn kindlustatud mõisahoone ja see asetseb ühel järsuveerulisel künkal ning ohutuse mõttes oleks targem künka all hobustelt maha tulla ja jalgsi üles mõisaõuele kõndida".
1910 müüs parun Osten-Sacken Embute lossi Hans von Hahnile.
1919. või 1920. aastal põles mõisa härrastemaja maha, jäi varemetesse ning hakkas varisema. Lossi viimaseks käsutajaks jäi Hansu lesk, kes lahkus koos väikese pojaga Saksamaale. Rahvasuus on säilinud legend, et lesknaine laskis pärast lahkumist 1920. aasta kevadel mõisahoone suurest kibestumisest süüdata, kuid vanad fotod tõendavad, et mõisa peahoone põles maha juba mais 1919 – ilmselt tänu tollastele sõjasündmustele Bermont-Avalovi vägede taganemisel. Arvatavasti põlengu tõttu ja kartusest noore Läti Vabariigi plaanitava maareformi ees, mis jätnuks leskproua elatistest praktiliselt ilma, lahkuski paruness Maria von Hahn Saksamaale. Mõisahoone jäi peremeheta ja seda enam ei taastatud.
Juba 1921 otsustas riigivõim siiski, et tänu ainulaadsele ja kaunile paigale ja maastikele, ning kuna lossi ümbritsevad heinamaad olid suhteliselt väheväärtusliku mullastikuga, siis mõisasüdant kruntideks ei tükeldata. 50 ha maatükk mõisa ümbert jäi Läti riigi nn. tagavaramaade hulka ja võeti tollal 1935 aastaks ainulaadse otsusena isegi riikliku kaitse alla.
1928. aastast pärineval fotol on mõisahäärberi sisehoovipoolsed seinad veel enamjaolt püsti, kuid juba tugevalt võsasse kasvanud.
II maailmasõja lõpusündmused puudutasid ka Embutet. 1944. aasta 31. oktoobril hõivasid nõukogude tankid Embute ja Dinsdurbe. Arvatakse, et just siis hävis Embute linnusekünka kõrval olev kihelkonnakirik. Nn. "Kuramaa koti" rinne jäi Embute lähedale pidama, 15. veebruaril 1945 käisid seal ägedad lahingud. Veel isegi 6. mail pommitas nõukogude lennuvägi Embutet.
Pärast II maailmasõda lammutas kohalik kolhoos linnusevaremeid ja kasutas saadud ehituskive vajalike põllumajandushoonete rajamisel.
2001 aastal külastasid linnusevaremeid arheoloogid ja uurisid neid põgusalt. Ala oli tihedalt põõsastesse kasvanud.
Ehitus
Tegemist oli tõenäoliselt põhja-lõuna suunas ovaalse linnusekünka lae looduslikku kuju järgiva väikese mantelringmüürlinnusega, milliseid ordu juhtimise XIII sajandi I poolel ja keskpaigas rajati Liivimaale üpris mitmeid. Linnuse põhiplaan laius umbkaudu 30*50 meetril. Mantelmüürile toetusid seespool elu- ja majandushooned, millest esimene põhiplaaniga 9*20 m asetses tõenäoliselt mantelmüüri kirdenurgas pikuti vastu idaseina, ning mis hiljem mõisa peahooneks ümber ehitati. Värav asetses linnuse põhjaküljel, kuhu tulirelvade ajastul püstitati kummalegi poole sissekäiku selle tugevduseks ümarad suurtükitornid. Suurtükitornide läbimõõt küündis 7 meetrini, siseruumi läbimõõt 3,5 ja seinapaksus 1,5 meetrini. Linnuseküngas ei olnud eriti kõrge – vaid umbes 10–15 meetrit, kuid üsna järsuveeruline ning selle lõuna- ja idaküljed olid jaotatud kolmeks terrassiks. Järsk oli ka tõus mööda mäekülge väravateni. Linnuse vundamendid ja suurtükitorni alumine osa olid laotud põllukividest, ülemine osa punastest tellistest. Laskeavasid ei ole torni müüritises märgata. Legend räägib, et linnusest viinud allmaakäik vanasse katoliku kloostrisse, kus hiljem asunud rahvamaja. Kunagiste mõisnike järeltulija Andre von Hahn on kirjutanud, et kaheldamatult sisaldas mõisa elumaja kunagise linnuserajatise müüriosi – sellele viitas ka juba elumaja ebakorrapärane ruumide jaotus ning kord laienevad ja kord kitsenevad toad. Samuti viitab keskaegsele ehitusviisile elumaja praeguseni säilinud edelanurk, mille moodustavad lubjakivist väljaraiutud suuremad nurgakvaadrid. Lubjakiviplokkide kasutamist ehitamisel on näha ka mujal paiknevate linnusevundamentide juures terve künka ulatuses. Ka linnusest 350 m lääne pool paiknevad vana kihelkonnakiriku arhailised maakivist müürid (eriti torniosa) on laotud romaani stiilis – ümarate aknaavadega ja profiiltellistega järkjärguliselt taanduvalt vooderdatud ukseavaga. Torniosa paistab olevat vanem, pikihoone müürid võivad olla XVII sajandi keskpaigas rekonstrueeritud. Kirik oli omal ajal kaunistatud ka kihelkonna kohalike mõisnike vappepitaafidega (Karl von Bagge af Boo).
Praegune seisukord
Linnusest ja sellest hiljem ümberehitatud mõisahoonest on säilinud väheldased varemed. Rohkem müüre on alles mõisa peahoonest, linnusest on näha maapinnal vaid värava kaitseks mõeldud loodepoolse ümara suurtükitorni põhjasein kõrgusega u 7 meetrit. Asustuse koha pealt on Embute tänapäeval praktiliselt välja surnud, Embute valla keskus asetseb u 6 km idakagus Vībiņi mõisas (Wibingen), koolimaja seal vastas üle jõe asetsevas Bakūze mõisas (Backhusen). Ühes kahest kunagisest mõisaajast allesjäänud ja nüüdseks renoveeritud majandushoonest paikneb Embute kohalik turismiinfopunkt ning ökoturismi arenduskeskus. Arheoloogilisi väljakaevamisi ei ole linnusealal kunagi läbi viidud.
Gabriel Romanus
Lars Gabriel Romanus (sündinud 25. jaanuaril 1939 Helsingborgis) on Rootsi poliitik, Liberaalse Rahvapartei liige.
Aastatel 1978–1979 oli ta sotsiaalminister. Ta oli Riksdagi liige 1969–1982 ja taas 2002–2006.
Aastatel 1982–1999 oli ta Rootsi alkoholimonopoli Systembolaget tegevdirektor.
Gabriel Romanus on Põhjamaade Nõukogus Rootsi delegatsiooni esimees. Aastal 2004 oli ta Põhjamaade Nõukogu president.
Kihnu Kultuuri Instituut
Kihnu Kultuuri Instituut on Eesti sihtasutus, mis tegeleb Kihnu kultuuriga seotuga. Sihtasutuse esimees on Mark Soosaar.
Sihtasutus asutati 2004.
Mohni (laev)
Mohni oli Eesti Merelaevanduse Spartak-klassi kaubalaev.