cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Herakleios I
Välispoliitiline olukord
Herakleiost tabasid lisaks ebaõnnestumistele Idas hävitavad löögid ka Läänes. Bütsants kaotas oma viimased valdused Hispaanias, välja arvatud üksikud saared, ning ka Itaalias polnud asjalood lihtsamad. Kuivõrd ebakindel oli sealne olukord, sellele viitab näiteks kohapeale saadetud uue eksarhi katse haarata võim kohe enda kätte. Lõpuks see küll ebaõnnestus ja mässaja tapeti sõdurite poolt ning tema pea saadeti Konstantinoopolisse, kuid üldist olukorda Itaalias Herakleios enam kontrollida ei suutnud. Lisaks kõigile hädadele sagenesid keisririigi piiridel veel ka avaaride ja slaavlaste rüüsterünnakud. Igatahes polnud keisririik Attilaga peetud sõdade aegadest saadik olnud kunagi nii lähedal oma hukule kui nendel Herakleiose valitsemisaja esimestel aastatel.
Herakleiosele au andes tuleb tõdeda, et kujunenud erakordselt keerulises situatsioonis osutus ta valitsejaks, kellel – küll pärast algseid kõhklusi – õnnestus ikkagi Bütsants päästa. Kuna riigile igalt poolt ühekorraga peale tungivate vaenlastega võitlemiseks jõudu ei jätkunud, siis tuli paratamatult otsida mingeid kompromisse ning keskenduda peamise ohu – Pärsia tagasitõrjumisele. Et tagada endale natukenegi vabamad käed, otsustas Herakleios sõlmida rahu avaaridega. Läbirääkimiste tulemusel leitigi mõlemat poolt rahuldav lahend ning sündiv kokkulepe otsustati kinnitada keisri ja khaani isiklikul kohtumisel. Plaanitav kahe valitse kokkusaamine, mida kavatseti tähistada ka pidulike mängudega, pidi toimuma Konstantinoopoli lähistel. Kuid khaanil olid tegelikult hoopis teised kavatsused ning avaarid valmistusid Herakleiost kohtumisel tapma. Keiser sai sellest plaanist teada viimasel hetkel ja tal õnnestus üle noatera põgeneda. Avaaride kätte sattus aga rikkalik saak ning hulk vange. Viimaste arvuks on, ilmselt liialdustega, nimetatud koguni 270 000. Kõik kirjeldatud sündmused toimusid sisuliselt pealinna elanike silmade all. Konstantinoopoli otseseks ründamiseks polnud avaaridel sedapuhku jõudu ning nad tõmbusid tagasi. Herakleios aga ei saanud isegi pärast säärast alatut hoopi kuidagi suhteid avaaridega lõplikult katkestada. Võimalik ja välispoliitiliselt nii hädavajalik rahu khaaniga kaalus üles kõik alandused ja kaotused ning mõne aja möödudes läbirääkimised jätkusid.
Paralleelselt rahu saavutamisega, kasvõi ühel rindel, oli Herakleiosel hädasti vaja raha. Pealegi sai ju ka avaaridelt rahulepingut sisuliselt vaid osta. Raha aga polnud kusagılt võtta. Selles äärmiselt ebakindlas olukorras astus keiser enneolematu sammu, milles teda toetas ka patriarh. Herakleilos andis käsu sulatada kogu kiriku kuld müntideks. Seejuures deklareeris keiser, et ta mitte ei omista, vaid ajutiselt laenab kiriku vara. Oma lubaduse raha tagastada Herakleios ka hiljem täitis – kirik sai oma rikkused tagasi. Järgmise ja mitte vähem ootamatu sammuna teatas Herakleios, et ta asub ise vägede etteotsa. Mitmed väljapaistvad õukondlased ei kiitnud seda otsust heaks, sest nad lähtusid ammuilma kujunenud ja kinnistunud tavast, mis välistas keisri isikliku osavõtu sõjalistest operatsioonidest. Kuid Herakleios jäi puhkenud vaidluses peale ja asuski sõjas Pärsia vastu vägede ülemjuhataja kohale.
Sõjakäik Pärsia vastu
pisi|Lahing Bütsantsi ja Pärsia vahel. Piero della Francesca fresko, umbes 1452 Herakleios valmistus sõjakäiguks Pärsia vastu äärmise põhjalikkusega. 621.–622. aasta talvel tõmbus ta õukonnaelust eemale, uuris ajaloolaste ja geograafide töid, pöörates seejuures väga suurt tähelepanu maakaartidele, ning tutvus saadikute ja luurajate ettekannetega. Kogu selle pikaajalise ja põhjaliku ettevalmistuse tulemusel valmis üksikasjalik sõjaplaan, mida keiser asuski ellu viima. Kusjuures Bütsantsi väed koosnesid seekord peamiselt kreeklastest ja armeenlastest, seega riigi põliselanikest.
Bütsantsi sõjavägi alustas keisri juhtimisel liikumist 622. aasta 5. aprillil. Sellele eelnes Herakleiose pidulik hüvastijätt õukonna ning pealinnaga. Oma hüvastijätukõnes lubas keiser võidelda vaenlasega kuni surmani ning hoolitseda oma rahva nagu lihaste laste eest. Sõjakäigu ajaks aga jättis keisrer Konstantinoopolisse enda asendajaks alaealise Konstantinos III, kelle kõrvale moodustati nõukogu.
Sõjakäik algas pahaendelise episoodiga. Herakleiose laev sattus madalikule ja pääses sealt liikuma vaid suurte raskustega. Koguni keiser ise pani käed külge, et aidata laeva madalikult vabastada. Paljud nägid aga toimunus jumalikku hoiatust keisrile ja üritasid keelitada teda oma kavatsusest loobuma. Selle ettepaneku lükkas keiser otsustavalt tagasi. Samal ajal oli ta seisukohal, et teele asunud sõjavägi vajab paremat väljaõpet, ning ta otsustas teha pooleks aastaks peatuse. See aeg kulus intensiivseks harjutamiseks ja õppusteks, mille käigus pööras keiser erilist tähelepanu ratsaväe manöövritele ning tegutsemise efektiivsuse tõstmisele. Kuid Herakleiose sõjaväe kõige silmapaistvamaks omaduseks polnud niivõrd oskused kui kõrge moraal. Sellele aitasid väga palju kaasa keisri sütitavad kõned, milles ta kutsus üles võitlema Kristuse vaenlaste ja Püha Risti röövijatega. Lisaks tegi keiser üldteatavaks Hursavi ristiusku mõnitava kirja, mis tekitas sõdurites pahameeletormi. See keisri propagandistlik käik muutis sõja enamjaole bütsantslastest suisa isikliku kättemaksu küsimuseks. pisi|Herakleios naaseb Püha Ristiga Jeruusalemma, Heraclius returns the True Cross to Jerusalem, 15. sajandi maal, Hispaania Herakleiose rünnak oli Husravile täielikuks üllatuseks. Ta ei suutnud lihtsalt uskuda, et Herakleios on võimeline koguma niivõrd arvuka väe ja alustama pealetungi. Ta ignoreeris kõiki hoiatusi lähenevast ohust. Kui 623. aasta aprillis ületas 120 000-meheline Bütsantsi sõjavägi riigipiiri ning Herakleiose sõjaretk Pärsia vastu oli alanud, siis polnud Husrav selleks rünnakuks üldse valmis.
Sõja otsustav lahing toimus 12. detsembril 627. aastal. Selle lahingu käigus viibis keiser ise sündmuste keskpunktis ja tema hobune sai surma, kuid lõpptulemusel said pärslased hävitava kaotuse osaliseks. Sellest hetkest alates olid osad täielikult vahetunud: nüüd rüüstas juba keiser ja šahh otsis meeleheitlikult pääsemisvõimalusi. Herakleios andis ka käsu purustada pärslaste tähtsaim pühamu ja kustutada püha tuli – see pidi saama Husravile kättemaksuks Jeruusalemma eest. Sõja käigus sattusid bütsantslaste kätte niivõrd suured varandused, et nad ei suutnud isegi kõike kaasa võtta ning osa saagist tuli põletada. See röövitud kuld võimaldaski keisril tagastada kirikule omaaegse võla.
Purustades ja põletades kõike oma teel, teatas Herakleilos, et on sunnitud nõnda toimima vaid sõjalistest kaalutustest lähtuvalt ning niipea, kui Husrav alistub, oli ta nõus ka vägivallatsemise lõpetama. Husrav aga keeldus jonnakalt ikka veel alla andmast. Tema lähikondlased, kes nägid, et šahh viib neid täielikku hukatusse, tapsid ta 628. aasta veebruaris riigipöörde käigus. Sellega lõppes ühe valitseja elu, kes oli lubanud keisri kasvõi mere põhjast kätte saada ja kes nimetas Herakleiost oma orjaks. Võimu haaranud Hursavi poeg saatis kohe saadikud kohe teele ja oli nõus rahu sõlmima, lubades maksta tohutu kontributsiooni.
Usu küsimus
Purustanud peamise välispoliitilise vaenlase, keskendus keiser seejärel arvukate riigisiseste probleemide lahendamisele. Neist üheks esmaseks pidas ta vaidlusi kirikus. Seejuures asus keiser äärmuslikule sallimatule positsioonile, eitades vähemaidki kõrvalekaldeid õigest usust.
Herakleiose valitsemise ajal ilmus maailma kaardile uus religioon – islam. 622. aastal oli prohvet Muhamed sunnitud põgenema Mekast Jasrib-Mediinasse. Muhamed ja tema järgijate ümberasumist Mediinasse nimetatakse hidžraks ja see kuulutati islami ajaarvamise alguseks. Kuid Muhamed polnud mitte ainult uue religiooni rajajaks, vaid ka väljapaistvaks riigijuhiks, kellel õnnestus ühendada vaenutsevad araabia hõimud. Muhamedi järeltulija, kaliif Abu Bakr (632–634) tungis veelgi edasi, jõudes Süüria ja Pärsia aladele. Järgmise kaliifi Omari (634–644) valitsemise ajal kujunes araablaste islamiriik juba maailmariigiks. Seega oli olukord Bütsantsi lõunapiiril paarikümne aastaga drastiliselt muutunud. Nüüd ei seisnud keisririigi vastas enam mitte üksikud killustatud ja pidevalt tülitsevad araablaste hõimud, vaid hästi organiseeritud võimas riik. Samas lootsid selles riigis leida turvalisust näiteks juudid, kelle sunniviisilist ristimist Herakleios nõudis.
638. aasta vandenõu
Saabudes pärast Husravi üle saavutatud võitu tagasi kodumaale, otsustas keiser loobuda elamisest pealinnas ja andis seal sisulisele võimu üle oma pojale Konstantinosele. Keisri eemalolek lõi aga Konstantinoopolis soodsa pinnase vandenõu sepitsemiseks, millesse olid segatud mitmed keisri sugulased ja osad armeenia päritolu õukondlased. Nad kavatsesid Herakleiose tappa ja paigutada troonile tema abieluvälise poja, kes oli äsja avaaride vangistusest vabaks ostetud. Kuid keiser sai nendest plaanidest teada ning vandeseltslased hukati. Saanud piisava õppetunni, otsustas Herakleios 638. aasta suvel alguses pealinna tagasi kolida. Sama aasta juulis toimusid veel ühed kroonimised – keisri kaasvalitsejaks sai keisri poeg teisest abielust, Herakleios II. pisi|Bütsantsi moslemite vägede liikumised 635–636
Araablaste edasitung
Samal ajal pingestus uuesti olukord Idas. Kuid seekord ei ohustanud keisririiki mitte Pärsia, vaid araablased, kelle kätte sattusid peaaegu vastupanuta mitmed piirkonnad Süürias ja Palestiinas. Näiteks 635. aastal õnnestus neil hõivata Damaskus ja 638. aastal Jeruusalemm. Kõigi nende sündmuste tõttu süvenes mulje, nagu olnuks Husravi üle saavutatud hiilgav võit täiesti mõttetu ning araablaste edust tulenev šokk avaldas hävitavat mõju Herakleiose psüühikale. Keiser hakkas nüüd igal pool nägema vandenõusid ja reetmisi. Lõpuks sulges ta ennast palee ruumidesse ja pühendus täielikult vaid tulevikuplaanidele, mis pidid kindlustama võimu nii tema esimeses kui ka teises abielus soetatud lastele. Seejuures oli ta iseäranis mures oma naise pärast, keda ei sallitud ei õukonnas ega rahva seas.
Viimased aastad ja surm
Nii nagu omal ajal välispoliitiliste aktsioonide teostamiseks, vajas Herakleios ka nüüd oma tulevikuplaanide elluviimiseks raha. Seda aga riigikassas polnud. Kuid seekord otsustas keiser raha laenamisega mitte jännata ning ta andis Itaalia asehaldurile käsu sisuliselt röövida paljaks paavsti rahakassa. Keiser otsustas lihtsalt kasutada juhust, et vana paavst oli surnud ning uus polnud veel ametisse astunud. See Herakleiose samm halvendas niigi mitte eriti häid Rooma-Konstantinoopoli suhteid. Samas ei suutnud keiser enam mingeid tõsisemaid välispoliitilisi samme ette võtta. Selleks oli tema tervis muutunud juba liiga halvaks. Herakleiost perioodiliselt vallanud hirmuhood olid niivõrd tõsised, et ta näiteks keeldus laeva astumast, et ületada pealinna kaheks jagavat väina, ning tema jaoks ehitati paatidele spetsiaalne sild.
Lõpp saabus Herakleiose jaoks 641. aasta 11. veebruaril, kui keiser oli 66-aastane ning valitsenud natuke rohkem kui 30 aastat. Keisri ärasaatmiseks korraldati Konstantinoopolis uhke matusetseremoonia, mille käigus hoiti kirstu kolm päeva avatuna – selline oli keisri surmaeelne soov. Herakleios sängitati, valitsejakroon peas, marmorist sarkofaagi. Paari päeva pärast taibati äkki, et koos keisriga koos sai maetud ka kroon – oluline võimu sümbol –, ning haud avati uuesti. Ja alles nüüd jäi Herakleios kroonist lõplikult ilma.
Herakleios oli esimene Bütsantsi valitseja, kes hakkas imperaatori asemel kandma basileuse tiitlit.
Ahtushäälik
Ahtushäälik ehk spirant ehk hõõrdhäälik ehk frikatiiv on selline konsonant, mille hääldamisel õhu takistus on osaline.
Nimetus "ahtushäälik" tuleneb sellest, et nende häälikute hääldamisel moodustatakse kõnetraktis kopsudest väljuva õhu teele ahtus ehk kitsend.
Eesti keeles on ahtushäälikud [w], [v], [f], [s], [r], [l], [j], [š], [h].
Harilaid
pisi|Harilaiu tulepaak 20. sajandi alguses
Harilaid (rootsi keeles Grasö 'rohusaar') on 15 hektari suurune saar Hari kurgus 4 kilomeetrit Vormsist läänes. Laid jääb Lääne maakonna Vormsi valla Förby küla territooriumile.
Loodus
Saare pindala on 15 ha. Harilaid kerkis merest kahe hiljem kokkukasvanud tükina, mis siiani teineteisest erinevad. Saare vanem ja kõrgem põhjapoolne osa (Kõrghari) ulatub kuni 5,4, lõunapoolne osa (Madalhari) 2,8 meetrit üle merepinna.
Harilaid on piklik ja kivine. Saart katavad rannaniit ja kadastik. Saarel on tuvastatud 173 taimeliiki. Laid kuulub Väinamere hoiualasse ja on looduskaitse all. Laiul kaitstakse näsa-kuldsambliku elupaiku.
Ajalugu
Harilaid oli 19. sajandil omamoodi liiklussõlm, kus nii suvel kui ka talvel peatuti, sest hiidlaste talvetee mööda merejääd Haapsallu kulges üle Harilaiu ja Vormsi saare. Harilaid asub suure laevatee ääres ja laevasõiduhooajal, kui tugev loodetuul ei võimaldanud vastutuult kitsast Hari kurgust avamerele purjetada, seisid purjekad tihti laiu varjus tuulevangis. Harilaid on Kärdla ja Haapsalu vahemaa poolitaja ning talvel anti seal tavaliselt hobustele puhkust. Hari suures elutoas oli ümberringi seinte ääres madal, poole meetri kõrgune tellistest soemüür, mille peal oli teelistel hea soojas puhata.
1849 ehitati Harilaiu tulepaak (väike laudmajake), mille vahiks sai samuti Kimberg.
1886 püstitati laiule päevamärk, mis moodustas tuulikuga sihi, nii et alused said Eerikukivist ja Soolarahust ohutult mööduda. Esialgne puidust märk asendati metallist märgiga 1906 ja sellele paigaldati tuli pärast Teist maailmasõda. Harilaiu alumine tulepaak on praeguse kuju saanud 2006. aastal pärast viimast ümberehitust.
Nigulas Kimbergi poeg Peeter Kimberg (Hari Peeter) päris isalt tulepaagi vahi ja kõrtsmiku ametid, olles ühtlasi esimene ametlik Muhu väina loots. Peetrilt päris vahiameti poeg Madis Kimberg. Viimane Harilaiu majakavaht oli Madise poeg Julius Kimberg.
Kimbergid (nüüd Kimber) lahkusid Harilaiult 1939, perekond oli saarel seega 99 aastat (viis põlvkonda).
1940 ehitati Harilaiu tuletorn. Nõukogude ajal asus laiul NSV Liidu piirivalve merepiirivalve sideväeosa.
Tuletorn ja tulepaak moodustavad sihi, mis näitab ohutut veeteed peamisel Muhu väina laevateel.
Harilaid kultuuriloos
Laiu järgi nimetati reisilaev Harilaid.
Mäeküla piimamees
Realistliku kujutluslaadi ja süvenenud psühholoogilise vaatlusega teos erineb Vilde varasemast loomingust ning seda peetakse tema tugevaimaks teoseks.
"Mäeküla piimamehe" käsikiri jõudis Kopenhaagenist Tallinna 1916. aasta jaanuaris ja teos ilmus sama aasta aprillis.
Enamik "Mäeküla piimamehe" tegevuskoha Mäeküla mõisa kohta toodud andmeid vastab omaaegsele Keila kihelkonna Karjaküla mõisale, kust on pärit ka suur osa romaani tegelaste prototüüpe. Selles mõisas töötasid Vilde vanemad ning Vilde ise käis neil korduvalt külas, viibides seal pikemalt aastatel 1882–1883, 1886–1887 ja 1892–1893. Neil aegadel oligi Vilde üksikasjaliselt tutvunud sealse elu ja olustikuga.
Teos on digiteeritud kultuuriministeeriumi toetusprogrammi "Eesti kirjandus" raames.
Sisukokkuvõte
Ulrich von Kremeri kuju sümboliseerib baltisaksa aadli allakäiku ja viljatust ning soovi vanade privileegide külge klammerduda. Tõnu Prillup on lihtne talumees, kelle elus on esikohal materiaalsed asjad ja kes ei oska oma tunnetes selgust saada. Mari on elava fantaasiaga, kuid kinnine ja isepäine naine, kes ei ava teistele oma tegude motiive.
Film
1965. aastal valmis romaani ainetel Tallinnfilmis režissöör Leida Laiuse käe all mängufilm "Mäeküla piimamees".
Joe Hahn
pisi|Joe Hahn Soomes toimunud kontserdil 2009. aastal Joe Hahn (õieti Joseph Hahn, esinejanimi Mr. Hahn; sündinud 15. märtsil 1977 Glendale'is California osariigis (teistel andmetel Dallases Texase osariigis ) USA-s) on ansambli Linkin Park liige.
Ta on teinud seriaali "Salatoimikud" eriefekte.
Antidepressandid
Antidepressandid on ravimid, mida kasutatakse psühhiaatrilises praktikas depressiooni raviks.
Antidepressantide liigid on nt:
Rakvere lipp
thumb|[[Rakvere lipp]] Rakvere lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti linna Rakvere lipp.
Lipp on kinnitatud 29. aprillil 1994.
Lipu kirjeldus
Lipp koosneb kolmest horisontaalselt asetsevast värvilaiust: ülemine laid on sinine, keskmine kollane ja alumine sinine. Siniste laidude laius on mõlemal 3/7, kollasel 1/7 lipu laiusest.
Lipu laiuse ja pikkuse vahekord on 7:11 ning normaalsuurus 105×165 cm.
Rakvere linna lipu ajalugu
23. augustil 1934 kinnitati Rakvere lipuks vertikaalselt kaheks jagatud kangas. Vardapoolne 1/3 laiune väli oli sinine, ning sellel oli kollane kuueharuline täht. Lehvipoolne, 2/3 laiune väli oli jagatud horisontaalselt kolmeks laiuks, ülemine ja alumine olid kollased, keskmine sinine.
16. detsembril 1937 kinnitati Rakvere linna lipuks sinine kangas kollase horisontaalse laiuga (lipp on ka praegugi kasutusel).
Nõukogude ajal linna lippu ei kasutatud.
Rakvere lipp ja Rootsi lipp
Rakvere lipp sarnaneb Rootsi lipuga. 21. jaanuaril 2007 lehvis Rakvere linnuse tornis pool päeva eksikombel Rakvere lipu asemel Rootsi lipp.
645
645. aasta (DCXLV) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas laupäeval.
Rožaje
Linna rahvastiku enamiku moodustavad bosnialased (2003. aastal 83,15%).
Rahvaarvu muutus
pisi|left
Oßlingi vald
Oßling (ülemsorbi keeles Wóslink) on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Kamenzi kreisi.
Vallaosad
Döbra, Liebegast, Lieske, Milstrich (Jitro), Oßling, Scheckthal, Skaska, Trado ja Weißig.
Sõltumatu Infokeskus
Sõltumatu Infokeskus (lühend SI) on Eesti teabeagentuur, mis alustas tegevust 17. juunil 1988 ametlikust ajakirjandusest sõltumatu ja tsensuurivaba ühiskondlik-poliitilise foorumina. Asutamise algtõuge tuli samal kuul Tallinnas toimunud Sõltumatu Noortefoorumi otsusest.
Sõltumatu Infokeskuse üks algatajaid ja ajakirja Heinakuu (1988–1991) toimetaja oli Mait Raun.
Sõltumatu Infokeskuse teated on nummerdatud kujul SI-... (järgneb teate järjenumber). Neid SI-teateid on tagantjärele välja antud kronoloogiliste või valikkogumikena.
Sõltumatu Infokeskus üllitas aastatel 1988–1990 ka ajakirja Heinakuu ja aastal 1991 ajalehte Teataja.
Aastatel 2005 kuni 2012 tegutses SI internetiportaalina. Peale 2013 aasta juunit jätkab SI internetiportaalina, mis jaguneb kahte ossa – Sõltumatu Infokeskus ja SI Uudised.
SI tegevuse põhimõtted
Sõltumatu Infokeskus esitles avateates SI eesmärkidena teabevahendust, sõna- ja trükivabaduse kui esmaste inimõiguste teostamist, ühisürituste koordineerimist ja õigusalast nõustamist. Tegevustoimkonna taastamise järel juunis 2005 lisandusid eesmärgid nagu avaliku arutelu elavdamine Eesti tuleviku üle ja koostöö iseseisvuslaste, kaasa arvatud Euroopa Liidu vastaste organisatsioonidega. Alates 2013 säeb Sõltumatu Infokeskus oma esmasteks eesmärkideks:
Nakatu
Nakatu on paikkond Valgamaal Valga vallas Ringiste külas.
Ööpäeva keskmine õhutemperatuur
Ööpäeva keskmine õhutemperatuur on ilmanäitaja, mis arvutatakse mingis kohas ööpäeva jooksul ilmajaamades tehtud õhutemperatuuri mõõtmiste põhjal.
Nakatu
Paikkonna järgi on nimetatud Ringiste külas asuv Nakatu turismitalu.
Ööpäeva keskmine õhutemperatuur
Tavaliselt on ööpäeva keskmine õhutemperatuur selle koha kliimanormile lähedane, aga võib olla ka suur erinevus. Näiteks 2010. aasta suvel jõudis ööpäeva keskmine õhutemperatuur +27 °C-ni, mis on kliimanormiga võrreldes 10° võrra kõrgem.
Meteoroloogia seisukohast loetakse talve alguseks päeva, mil ööpäeva keskmine õhutemperatuur langeb ja on püsivalt alla 0 °C ; kevade alguseks päeva, mil ööpäeva keskmine õhutemperatuur tõuseb ja on püsivalt üle 0 °C, suve alguseks päeva, mil ööpäeva keskmine õhutemperatuur tõuseb ja on püsivalt üle 15 °C.
Ööpäeva keskmine õhutemperatuuri järgi eristatakse üldine vegetatsiooniperiood, st ajavahemik, mil ööpäeva keskmine õhutemperatuur on püsivalt üle 5 kraadi. Juhul, kui ööpäeva keskmine õhutemperatuur on püsivalt üle 10 kraadi, nimetatakse seda aktiivseks taimekasvuperioodiks.
Vaeselapse tänav
1905. aasta linnaplaanil oli selle tänava nimi Сиротская улица, 1912. ja 1927. aasta linnaplaanidel vastavalt Waestelaste tänav ja Vaeselapse tänav.
Alates 1952. aastast kandis tänav nime Liza Tšaikina tänav (улица им. Лизы Чайкиной) Nõukogude kangelase Liza Tšaikina järgi. 1986. aasta linnaplaanil see tänav puudub.
19. mail 2005 nimetati linnavalitsuse korraldusega samas kohas paiknev uus tänav Vaeselapse tänavaks.
Oletatavalt on tänav saanud nime keskaegse linna põhjaosas asunud vaeslaste maja järgi.
Port Vila
pisi|Vanuatu parlamendihoone Port Vilas
Port Vila on linn Vanuatus, 1980. aastast Vanuatu pealinn. Asub Efate saarel. Elanike arv oli 1999. aastal 29 356.
Port Vila asub Shefa provintsis Efate saare lõunarannikul. Port Vilast kagusse jääb Tafea provintsi kuuluv Erromango saar.
Linnas kasutatakse igapäevasel suhtlemisel peamiselt bislama keelt, vähem teisi vanuatu keeli. Inglise ja prantsuse keele oskus on laialt levinud.
Põhiosa linnaelanikest moodustavad melaneeslased. Vähem on polüneeslasi, asiaate ja europiide. Europiidid on pärit põhiliselt Suurbritanniast ja Prantsusmaalt.
Kliima
Port Vilas on lähisekvatoriaalne kliima. Aasta otsa on palav, aga merelt tulevad tuuled toovad jahutust. Tuul puhub kõige sagedamini kagust.
Kõige kõrgem absoluutne temperatuur on registreeritud märtsis (+34 °C). Igas kuus on registreeritud vähemalt +29 °C.
Kõige madalam temperatuur on registreeritud augustis (+12 °C). Kõige kõrgem on jaanuari ja veebruari miinimum: +19 °C.
Aastas sajab keskmiselt 2405 mm vihma. Talvel sajab rohkem, suvi on kuivem. Kõige rohkem sajab aprillis (338 mm) ja märtsis (282 mm). Kõige vähem sajab septembris (99 mm) ja augustis (125 mm). Õhuniiskus on kõige kõrgem veebruaris (87%) ja kõige madalam augustis (80%). Aastas sajab keskmiselt 112 päeval. Kõige rohkem sajupäevi on aprillis (13), kõige vähem augustis (5).
Ajalugu
pisi|Vaade Port Vilale maailmasõja memoriaalilt Efatel elasid aastatuhandeid melaneeslased. 2004. aasta sügisel avastati väljakaevamistel 25 Lapita kultuuri kuuluvat hauda kolme tosina luustikuga. Nende juurde kuuluvad savinõude tükid dateeriti 13. sajandisse enne meie aega.
Esimesed eurooplased saabusid saarele 1606. See oli Hispaania ekspeditsioon, mida juhtisid portugallased Pedro Fernandes de Queirós ja Luís Vaz de Torres.
19. sajandil sai see saarestik tuntuks Uus-Hebriididena. Esmalt kuulus see Suurbritannia majandustsooni, aga 1880. aastatel hakkas kontroll Prantsusmaa kätte minema.
Suurbritannia ja Prantsusmaa leppisid 1878 kokku, et Uus-Hebriidid on neutraalne territoorium. Alates 1887 haldasid nad saarestikku ühiselt, algul mitteametlikult, aga 1906 sõlmisid nad selleks ametlikult kondomiiniumi.
Linna kahjustasid tugevalt 1987. aasta taifuun Uma ja 2002. aasta jaanuaris toimunud maavärin.
Majandus
pisi|Port Vila turg Peamised majandusharud linnas on tänapäevani põllumajandus ja kalapüük. Kogu Vanuatu on maksuparadiis ja offshore-rahandus on linna majanduse jaoks samuti oluline. Viimasel ajal muutub tähtsamaks turism ja 1997. aastal külastas linna üle 50 tuhande turisti, rohkem kui kogu linnas elanikke. Turistid pärinevad peamiselt Austraaliast ja Uus-Meremaalt.
Vanuatu sõltub endiselt välisabist. See tuleb peamiselt Austraaliast ja Uus-Meremaalt, viimasel ajal ka Hiinast. Näiteks Uus-Meremaa on tasunud kohalike arstide väljaõppe eest ja Austraalia on palganud konsultante töötama Port Vila haiglates.
Port Vilal on üks sõpruslinn: Hiinas olev Shanghai.
Eduard Tamm (helilooja)
Elukäik
Aastal 1904 astus Peterburi konservatooriumi õppima metsasarve. Üks tema õpetajatest oli Jaan Tamm. Konservatooriumi lõpetas kuldmedaliga. Pärast seda töötas ta metsasarvemängijana Peterburi mainekas keiserliku õukonna orkestris. Lisaks oli ta mitme orkestri dirigent.
Pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal naasis koos perega Tallinna ning asus tööle Estonia teatris orkestrandina. Aastal 1923 siirdus Võrru "Kandle seltsi" muusikalist tegevust juhtima. Sama aasta sügisest sai ta puhkpilliorkestri dirigendi ametikoha sõjaväe 7. jalaväerügemendis (hilisema nimetusega Võru Petseri garnisoni orkester).
1934. aastal asutas Võrus Sümfoonilise Muusika Seltsi ja selle juurde 40–50 mängijaga sümfooniaorkestri. Võru “Kandle” seltsi juures tegutseva teatritrupiga tõi lavale selliseid operetižanri tippteosed nagu "Silva", "Montmartre'i kannike", "Havai lill", "Orfeus põrgus", "Sügismanöövrid", "Mariza", "Bajadeer" jt. Kokku lavastati ajavahemikul 1927–1940 Kandles 21 operetti.
1930. aastate lõpul oli Eduard Tamm Võru populaarseim isik, mitme organisatsiooni juhatuse liige ja auliige.
1938. aastal sai ta kindralite Johan Laidoneri ja Paul Lille allkirjadega dokumendid, kus teatati riigivanem Konstantin Pätsi 24. veebruari käskkirjast nr 43, mille alusel autasustati Eduard Tamme kui Võru Petseri garnisoni orkestri juhti Kotkaristi V klassi teenetemärgiga.
Lisaks kohaliku muusikaelu edendamisele tegutses heliloojana.
Eduard Tamm suri 18. mail 1941 Võrus ja on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Looming
Eduard Tamme tuntumad teosed on "Pidulik Eesti marss", "Eesti rapsoodia" ning alates 1933. aasta üldlaulupeost tihti pasunakooride repertuaari kuulunud avamäng "Kalev ja Linda".
Tamm kirjutas ka palju marsse (näiteks "3. jalaväerügemendi tarvitusmarss", "7. jalaväerügemendi tervitusmarss", "8. jalaväepataljoni tervitusmarss", "Minu tervitus Sakala partisanidele", "Kindral Jonson", "Kindral Jaan Kruus", "Kommersant", "Kindluse vallutamine", "Tsäpino", "Tere, Paide!", "Vorobi"). Tema loodud "Sivershausi" peetakse Eesti esimeseks marsiks (juhatas sisse 2009. aasta üldlaulupeo teise päeva).
Eduard Tamme repertuaaris oli ka lüürilisemaid lugusid, nagu "Unenägu raudteerongis", mis oli kui meenutus helilooja Peterburi aastatest, mil ta pidi tihti sõitma Peterhofi ja Peterburi vahet, või galopp "Lõbusad vastlad Peterburis".
1934. aastal kirjutas ta Võru linna 150. aastapäevaks orkestriteose "Juubeli Võru 150".
Leubsdorf
Leubsdorf on mitme koha nimi:
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Riiklik Poliitvalitsus
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Riiklik Poliitvalitsus (vene keeles Государственное политическое управление при НКВД РСФСР, lühend ГПУ при НКВД РСФСР) oli Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogule allunud sisejulgeoleku ja riikliku julgeoleku tagamise ametkond aastatel 1922–1923.
VK(b)P KK Poliitbüroo kinnitas 2. veebruaril 1922 Tšekaa likvideerimise projekti ja tegi Jossif Unšlihtile ülesandeks ette valmistada Riikliku Poliitvalitsuse põhimääruse projekt. 6. veebruaril 1922 võttis Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee Presiidium vastu dekreedi "Tšekaa likvideerimisest ja õigustest viia läbi läbiotsimisi, võetusi ja areste"), mille alusel likvideeriti Ülevenemaaline Erakorraline Komisjon ning moodustati Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Riiklik Poliitvalitsus (Государственное политическое управление (ГПУ) при НКВД РСФСР). 9. veebruaril 1922 kinnitas VK(b)P KK Poliitbüroo Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Riikliku Poliitvalitsuse põhimääruse ja samal päeval anti välja Tšekaa käskkiri nr 64, mis teatas Ülevenemaalise Erakorralise komisjoni (Tšekaa) likvideerimisest.
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Riiklik Poliitvalitsus likvideeriti 1923. aastal, ning tema ülesanded anti üle NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuvale Ühendatud Riiklikule Poliitvalitsusele.
ÜK(b)P KK Poliitbüroo ja seejärel Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee poolt kinnitatud "Riikliku Poliitvalitsuse põhimääruse" kohaselt oli asutuse ülesanneteks:
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Riikliku Poliitvalitsuse juhid ja organisatsioon
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Riikliku Poliitvalitsuse Presiidium
Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Riikliku Poliitvalitsuse Kolleegium, mille koosseis kinnitati Vene NFSV Rahvakomissaride Nõukogu poolt 4. juulil 1922. Kolleegiumi koosseisu kuulusid Feliks Dzeržinski, Józef Unszlicht, Vjatšeslav Menžinski, Genrihh Jagoda, Jēkabs Peterss, Gleb Boki, Vassili Mantsev (1923. aasta oktoobrist), Stanislav Messing, Filipp Medvedev.
Riikliku Poliitvalitsuse Kolleegiumi Spetsjaoskond, ülem Abram Belenki (Абрам Яковлевич Беленький );
Duane Allman
Howard Duane Allman (20. november 1946 Nashville, Tennessee – 29. oktoober 1971 Macon, Georgia) oli Ameerika Ühendriikide stuudiomuusik ja The Allman Brothers Bandi soolokitarrist.
Lapsepõlv
Duane Allman sündis USA sõjaväe seersandi Willis Allmani ja tema abikaasa Geraldine'i (sündinud Robbins) vanema pojana. 1948. aasta lõpus sündis tema vend Gregg Allman.
Kui perekond elas Virginia osariigis Norfolki lähedal, siis isa mõrvati. Seda tegi tema sõjaväekaaslasest hääletaja. Seejärel pani ema poisid Tennessee osariigis Lebanonis olevasse Castle Heightsi sõjaväeakadeemiasse, mida mõlemad poisid vihkama hakkasid. 1957. aastal kolis pere Florida osariiki Daytona Beachi, kus poisid astusid keskkooli.
Suved veetsid poisid endiselt Nashville'is vanaema juures. Seal õppis Gregg naabrilt kitarri mängima. 1960. aastal ostis Gregg oma raha eest endalegi kitarri, seevastu Duane ostis mootorratta Harley 165. Duane sõitis mootorratta varsti sodiks ja hakkas seejärel samuti kitarri vastu huvi tundma. See viis kaklusteni kitarri pärast, kuni ema ostis Duane'ilegi kitarri Gibson Les Paul Junior. Duane õppis väga kiiresti mängima ja sai peagi vennast paremaks kitarristiks. Ta jättis keskkooli pooleli ja istus päevad otsa kodus, harjutades kitarri mängimist.
Muusikukarjäär
Allmanid hakkasid kitarristidena esinema 1961. aastal. Nad esinesid mitmes lühiajalises kohalikus bändis. Lõpuks asutasid nad bändi Allman Joys, kus Duane mängis juhtkitarri ja Gregg orelit. Bändil oli hulgaliselt teisigi liikmeid, aga ülejäänud muusikaajalukku ei läinud.
1965 lõpetas Gregg keskkooli ja vennad asusid oma bändiga tuurile. Nad esinesid USA kaguosariikides, kuni jäid lõpuks pidama Nashville'i ja Saint Louisesse.
Duane Allman oli tuntud oma slide-kitarri mängimise ja improvisatsioonioskuste poolest. Ajakiri Rolling Stone valis Allmani Jimi Hendrixi järel kõigi aegade paremuselt teiseks kitarristiks.
Surm
Duane Allman hukkus mootorrattaõnnetuses. Ta lähenes oma Harley Davidsoniga suurel kiirusel ristmikule, mida ületas saematerjalikraanat vedav treiler. Ootamatult treiler pidurdas ja Allman oli sunnitud kõrvale põikama. Manööver ebaõnnestus ja ta põrkas kas vastu treileri tagaosa või kraananoolt. Kokkupõrke tagajärjel Allman kukkus, mootorratas paiskus õhku ja langes talle peale. Ta libises mootorratta all mitukümmend meetrit, enne kui pidama jäi, ja see vigastas kriitiliselt tema siseelundeid. Allman jõuti haiglasse toimetada, aga kiirest operatsioonist hoolimata suri ta mõne tunni pärast. See juhtus mõni nädal enne tema 25. sünnipäeva.
1973 uuristasid fännid Mississippi osariigis Vicksburgi lähedal 20. kiirteed ääristavasse pinnasepaljandisse väga suurte tähtedega teksti "REMEMBER DUANE ALLMAN" ('mälestage Duane Allmanit'). Kiri paljandis püsis üle kümne aasta.
1998. aastal nimetas Georgia osariik selle maantee, millel Allman hukkus, Maconit läbiva lõigu Duane Allmani bulvariks.
Herceg Novi
Herceg Novi on linn Montenegros, Herceg Novi valla keskus.
Gregor von Helmersen
pisi|Gregor von Helmersen 1876. aastal Gregor von Helmersen (11. oktoober 1803 Kammeri mõis, Tartumaa, Liivimaa – 15. veebruar 1885 Peterburi ) oli baltisaksa geoloog.
Ta sai alghariduse Peterburis ja edasi jätkas Tartu gümnaasiumis. Õppis Tartu Ülikoolis (1820–1825) algul aasta õigusteadust ja siis edasi geoloogiat. Korporatsioon Livonia asutajaliige.
1826. aastal oli Uuralites ametis kullaleiukohtade uurimisel ja sai nende tulemuste eest 1827. aastal Tartu Ülikoolilt filosoofiakandidaadi kraadi.
1828–1829 töötas Helmersen Peterburi Mäekadetikorpuses. Pärast enda täiendamist Berliini, Heidelbergi, Bonni ülikoolis ja Freibergi tehnikaülikoolis naasis Peterburi ja töötas seal Mäeinseneride Korpuses ametniku ja õppejõuna ning alates 1838. aastast professorina.
Sai insenerivägede kindralmajori auastme. Ta oli Peterburi Teaduste Akadeemia liige (1850) ja Vene Geoloogiakomitee esimene direktor (aastast 1882). Ta oli kuni 1883. aastani Venemaa Piibliseltsi president.
Ta koostas Venemaa Euroopa-osa geoloogilise kaardi (1841), uurinud Venemaa kivisöe-, rauamaagi- ja naftamaardlate geoloogiat.
Ta on uurinud Eesti kvaternaari setteid, Peipsi järve liustikusetteid ja rändrahne. Ta on Eesti looduskaitse üks algatajaid.
Ta on maetud Tartusse Vana-Jaani kalmistule Raadil.
Isiklikku
Gregor von Helmersen oli abielus Agrafina Koschelewiga, kes oli kindral Koschelewi ning Charlotte von Helmerseni tütar. Abielust sündisid :
643
643. aasta
Berane
Aastatel 1949–1992 kandis linn nime Ivangrad (serbia kirillitsas Иванград) Jugoslaavia kommunistliku tegelase Ivan Milutinovići järgi.
Haljala valla vapp
thumb|[[Haljala vald|Haljala valla vapp]] Haljala valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Haljala valla vapp.
Vapp on kinnitatud 8. märtsil 1994. Kui 2017. aastal liitusid Haljala vald ja Vihula vald, siis jäi kasutusele Haljala valla sümboolika.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil vasakult tõusev hõbedane haldjas, kelle ettesirutatud käte kohal kuldne kaheksaharuline täht.
Põhjendus
Sinine ja hõbe on Virumaa vapivärvid. Haldjas seostub legendiga valla nime saamisloost ja tähistab ühtlasi Haljala kaitsevaimu. Kuldne täht sümboliseerib valgust ja teadmisi, rahva edulootust ning -püüdlust.
Harilaid (poolsaar)
Harilaid on poolsaar Saaremaa looderannikul Saare maakonnas Saaremaa vallas. Harilaiu liitub idas umbes 300 meetri laiuse maakaela kaudu Tagamõisa poolsaarega.
Poolsaare pindala on 3,6 km². Harilaiul on suured liivaalad ja kliburand, lõunas kasvab männik. Poolsaare keskosas on riimveeline järv – Laialepa laht.
Harilaiu matkarada
Harilaiu matkarada annab võimaluse tutvuda mitmekesise rannikuloodusega. See on hea linnu- ja hülgevaatlusala. Matkaraja ääres asub telkimisala. Lisaks matkarajale võib liikuda ka mööda rannikut.
Loodus
Harilaid on pikliku kuju ja lainja rannajoonega poolsaar rahvuspargi põhjaosas. Mõned sajandid tagasi oli Harilaid veel saar, nüüdseks on see ühenduses Tagamõisa poolsaarega. Suurema osa Harilaiust võtavad enda alla männimets ja vanast merelahest tekkinud järv – Laialepa laht. Mere kulutava-kuhjava tegevuse tulemusena muutub rannajoon Harilaiul, eriti Kiipsaare nukil, pidevalt. Seal paiknev tuletorn ehitati 1933. aastal poolsaare keskele. Nüüdseks on Kiipsaare majakas kaugel merevees.
Poolsaart iseloomustab mitmekesisus. Seal kasvavatest taimeliikidest on haruldasemad rand-ogaputk (Eryngium maritimum), rand-orashein (Elymus farctus) ja loim-vesipaunikas (Hydrocotyle vulgaris). Harilaiu piirkonda jääb ka üks Eesti suurematest väikese käopõlle kasvukohtadest. Kuivadel nõmmedel kasvab rohkesti erinevaid samblaid ja samblikke, liivasel rannikul rand-seahernest (Lathyrus maritimus), liiv-vareskaera (Leymus arenarius) ning rand-luidekaera (Ammophila arenaria).
Harilaid on peatuskohaks läbirändel lindudele. Sealset piirkonda kasutavad talvituspaigana kogu maailmas ohustatud kirjuhahad. Kahepaiksetest esineb juttselg-kärnkonna ehk kõret (Bufo calamita) ja rabakonna (Rana arvalis). Harilaiust läänekaares paikneb Laevarahu loodusreservaat, kus lesivad meelsasti hallhülged (Halichoerus grypus). Nende ulgumine kostab ka poolsaarele.
Harilaiul on taastatud kõrede elupaiku. Selleks on liivikutelt eemaldatud sinna kunagi istutatud kultuurmännikuid ning loodud kõrele liikumiseks sobiv avamaastik ja kudemiseks sobivad veekogud. Sellest tööst võidavad ka paljud teised avatud liivikutega seotud liigid.
637
637. aasta
Leubsdorfi vald
Leubsdorfi vald on kahe valla nimi:
Ulcinj
Ulcinj on linn Montenegros, Ulcinji valla keskus.
Linna elanikest on üle 72% montenegro-albaanlased, ligi 12% on montenegrolased ja 7,5% serblased.
Fomalhaut
Fomalhaut (α PsA, α Piscis Austrini, Lõunakala α; araabia فم الحوت fum al-ḩawt 'vaala suu') on lõunataevas paikneva Lõunakala tähtkuju näiva heleduse poolest heledaim täht ning näiva heleduse poolest 18. täht (tähesuurus 1,16). Absoluutne heledus on 1,73. Kaugus Päikesest on 25 valgusaastat. Pinna temperatuur on 8751 K.
thumb|Fomalhaut koos udupilve ja planeediga Fomalhauti ümbritseb rõngana jahe udupilv. 2008. aastal avastati tähe ümber tiirlev planeet Fomalhaut b, mida Hubble'i kosmoseteleskoop pildistas. See on esimene päikesesüsteemi väline planeet, mida on pildistatud nähtava lainepikkusega (valgusega).
Fomalhaudi deklinatsioon on 29 kraadi 37 minutit lõunalaiust. Seetõttu on ta Eestis madalal horisondi kohal ja on paremini näha Lõuna-Eestis. Õhtutaevas on ta sügiseti.
Fomalhaut moodustab koos põhijada tähega TW Piscis Austrini ja punase kääbusega LP 876-10 (Fomalhaut C) kolmiktähe, kuigi Maalt vaadates on nende tähtede vahe mitu nurgakraadi.
Kitse (paikkond)
Kitse on paikkond Põlva maakonnas Kanepi vallas Pikajärve külas. Varem oli Kitse Kanepi kihelkonnas küla staatuses.
Reigo Nõmm
Reigo Nõmm (sündinud 5. juunil 1989) on eesti korvpallur.
Ottendorf-Okrilla vald
Ottendorf-Okrilla on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis. Asub 20 km Dresdenist kirdes.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Kamenzi kreisi.
Laevamõõdud
right|444px|Laevakere kujundatud arvutis CAD programmiga Laeva mõõdud on kõikvõimalikud mõõdud, mida kasutatakse kogu laeva elukaare jooksul. Tähtsamad neist kannavad nime laeva peamõõtmed ehk teoreetilised peamõõtmed, mis määratakse projekteerimisel teoreetilisel joonisel ja kantakse pärast ehitamist laeva mõõdukirja. Mõõdukirju võib ühel laeval olla mitu ning neid väljastavad klassifikatsiooniühingud. Siinses kirjutises on lisaks peamõõtmetele ka teisi enamkasutatavaid lühendeid ja nende selgitusi.
Lühendid
pisi| LOA
Prževalski hobune
Prževalski hobune (Equus przewalskii ehk Equus caballus przewalskii) on punasesse raamatusse kantud väljasuremisohus loomaliik hobuste perekonnast. Liik on tuntud ka nimetustega Mongoolia metsik hobune ja Taki.
Prževalski hobune on viimane tänapäevani püsinud ulukhobuse liik, kes küll 1960. aastatel loodusest hävis, kuid keda tänu kasvandustes ja loomaaedades peetud isenditele on alates 1990. aastatest loodusesse tagasi viidud.
Prževalski hobune on kehaehituselt jässakas, tüvepikkus 220–280 cm, õlakõrgus 120–145 cm, kaal 200–300 kg. Värvuselt võik, koduhobusega võrreldes lühikese saba ja lühikese püstise lakaga, laubatukka ei ole.
Looduses elavad karjana (nn tabuunides), kuhu kuulub 5–11 mära ja noorlooma ning mida juhib täkk. Nende looduslikuks elupaigaks on kuivad Aasia stepid ja poolkõrbed Edela-Mongoolias. Võimsad lõuad ja jõulised mälumislihased lasevad neil toituda karmist ja kuivast taimestikust. Jääkülmi talvi võimaldab üle elada pikk ja paks talvekarvastik.
Teadusele avastas liigi 1879. aastal Vene kindral ja geograaf Nikolai Mihhailovitš Prževalski. Vene piirilinnas Zajzanis veedetud aja jooksul omandas ta kahe ulukhobuse luustikud ja nahad ning andis need materjalid üle Peterburi Zooloogia Muuseumile, kus aastal 1881 kirjeldaski I. Spuljakov uue liigi ning nimetas selle kindrali auks Prževalski hobuseks.
Esimesed isendid toodi Euroopasse Askania Novasse 1899. aastal. Kuni 1903. aastani läks korda kinni püüda ja Euroopasse toimetada 52 puhtaverelist ja 2 hübriidset looma, kuid ainult 3 paari nendest hakkasid tehisoludes sigima. Need isendid koos 1945. aastal Mongoolias püütud Orlitsa III nimelise viimase ulukmäraga on eellasteks kõigile tänapäeva Prževalski hobusele. Teise maailmasõja tõttu oleks Prževalski hobuste pidamine peaaegu lõpetatud. Üksnes tänu Praha ja Müncheni loomaaedade jõupingutustele läks korda liik päästa.
1998. aastal lasti Ukrainas hobuseid ka Tšornobõli katastroofis saastunud tsooni, kus nende arvukus tasapisi kasvas ja osa neist asus elama ka Valgevene territooriumile.
Kõigis maailma kasvandustes ja loomaaedades peetavate hobuste kohta peetakse arvestust ja suguregistrit, mida igal aastal avaldab Praha loomaaed.
Tallinna loomaaias elas 2004. aasta seisuga 13 Prževalski hobust.
634
634. aasta
Rahvusvaheline Looduskaitseliit
thumb|250px|Rahvusvahelise Looduskaitseliidu peakorter [[Šveitsis Glandis]] Rahvusvaheline Looduskaitseliit (ingliskeelne lühend IUCN (International Union for the Conservation of Nature and Natural Resources = Rahvusvaheline Looduse ja Loodusvarade Kaitse Ühing; viimasel ajal levinum nimevariant on World Conservation Union, eesti keeles kasutusel ka nimetus Maailma Looduskaitseliit) on riikide, valitsusasutuste ja valitsusväliste organisatsioonide ülemaailmne liit. 2007. aasta algusest on Eesti Rahvusvahelise Looduskaitseliidu liige.
Rahvusvahelise Looduskaitseliidu algatusel hakati koostama rahvusvahelisi punaseid raamatuid (punaseid nimestikke), liikide ja elupaikade seisundi hinnanguid.
Eesmärgid
Rahvusvahelise Looduskaitseliidu põhilised eesmärgid on :
Rahvusvahelises Looduskaitseliidus algatati veebruaris 2004 tegevusprogramm Countdown 2010, mille eesmärk on, et kõik Euroopa Liidu valitsused on aastaks 2010 võtnud tarvitusele vajalikud meetmed liikide vähenemise peatamiseks. IUCN peab ka maailma ohustatud liikide andmebaasi ehk punast nimestikku.
Rahvusvahelise Looduskaitseliidu konventsioonid:
Keskkonnakaitse
Keskkonnakaitse meetmed kujundatakse keskkonnapoliitika abil.
Eestis tegelevad riiklikul tasemel keskkonnaprobleemidega Kliimaministeerium ning selle haldusalas olevad valitsusasutused Maa-amet ja Keskkonnaamet.
Viited
ltg:Apleicsardzeiba Természetvédelem
Alizava
Alizava on alev Leedus Kupiškise rajoonis, Alizava valla halduskeskus. Alev asub Pyvesa jõe kaldal.
Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on aastal 1856 valminud katoliku kirik.
Ajalugu
XVI sajandi alguses kuulus piirkond Zasinyčiai mõisale. Asula tekkis Kalkėnai, Kalkeliai, Kalkiemise või Kalnakiemise küla asemele, mida mainiti esimest korda aastal 1690. Kuni XVIII sajandini kandis paik nime Pakape, kuna seal asusid vaid kalmistu ja kõrts. Aastail 1793–1794 laskis kohalik mõisnik Antanas Koscialkovskis sinna puust kiriku ehitada ja selle juurde tekkinud kirikuküla nimetas ta oma poja Aloyzi auks Alizavaks.
Aastal 1894 asula põles. XIX sajandi alguses sai külast alev. Aastal 1926 sai alevist ka kohaliku kihelkonna keskus. Juunis 1941 loodi seal kohalike metsavendade salk, mis tegutses aastani 1951. Peale Teist maailmasõda sai Alizavast kohaliku kolhoosi keskasula.
636
636. aasta
Uno Ong
Uno Ong (13. oktoober 1932 Kunda – 15. mai 1994 Alingsås) oli eesti kunstnik, kes elas Rootsis.
Alexander Keyserlingk
Alexander von Keyserlingk (1895 – 1995) oli baltisaksa amatöörbioloog.
Ta õppis Tallinnas. 1930. aastail elas ta Puhtus, kus oli Jakob von Uexkülli maavalduse hooldaja ja abiline bioloogilises uurimistöös. Enne ümberasustamist tegeles ta Virtsus nutriakasvatusega. Aastast 1939 elas perega Posenis, Warthegaus.
Ta huvitus ornitoloogiast ja loomade introduktsioonist. Ta tegeles jahikullide ja faasanite kasvatamisega.
Ta on avaldanud Eerik Kumari vahendusel mõned artiklid ajakirjas Eesti Loodus. Ta korraldas Puhtu looduskaitseala moodustamist.
Ignaz Semmelweis
Eelnev elu
pisi|Semmelweisi portree 1830. aastast Semmelweis sündis 1. juulil 1818 Ungaris Buda linna vanas kaubanduslinnajaos Tabánis (Ofen) saksa päritolu eduka poodniku perekonnas. Ta sai keskhariduse Buda katoliku gümnaasiumis. Aastatel 1835– 1837 õppis ta Pesti ülikoolis. Semmelweisi isa tahtis, et pojast saaks Austria-Ungari sõjaväeadvokaat, ent kui Ignaz 1837. aastal läks Viini õigusteadust õppima, hakkas teda huvitama hoopis meditsiin. Ilma isa vastuseisuta hakkas ta arstiks õppima.
Pärast aastast õppimist naasis Semmelweis Pesti ning jätkas 1839–1841 õpinguid kohalikus ülikoolis. Ent 1841. aastal läks ta Viini tagasi, sest ta polnud Pesti ülikooli tasemega rahul. Viinis olid tema õpetajate seas Karl von Rokitansky, Josef Škoda ja Ferdinand von Hebra. Semmelweisil valmis 1844. aastal botaanilise suunitlusega väitekiri. Pärast arstiõpingute lõpetamist jäi ta Viini kahekuistele praktilise sünnitusabi kursustele. Ta sai sünnitusabi alal magistrikraadi. Ta õppis ka kirurgiat ning õppis oktoobrist 1844 veebruarini 1846 Škoda juures diagnostikat ja statistilisi meetodeid. Seejärel sai Viini üldhospidali (ülikooli kliiniku) Esimese sünnitusabikliiniku assistent.
Hügieeni tähtsuse avastamine
Viini üldhospidalis hakkaski ta uurima lapsevoodipalaviku põhjusi, kuigi ülemused, kes pidasid seda haigust vältimatuks (kuni 25% haiglas sünnitajatest põdes seda haigust; haiglasse sünnitama tulid ainult need, kes ei saanud endale lubada arsti või ämmaemanda kojukutsumist), ei soosinud seda uurimistööd. Lapsevoodipalavikku seletati "atmosfääriliste, telluuriliste, kosmiliste miasmidega" (õhuga edasikantavate (atmosfääriliste) maiste (telluuriliste) aastaajast sõltuvate aardse (kosmiliste) orgaaniliste ainetega (miasmidega)). Et eri kliinikutes oli suremus erinev, siis oli Semmelweisile selge, et ei saa olla tegemist aastaaja mõjuga.
Juulis 1846 sai Semmelweis Esimeses sünnitusabikliinikus ametikõrgendust. Selles kliinikus oli vastsündinute suremus lapsevoodipalaviku tõttu 13,10%. See oli üldteada ning seetõttu eelistasid paljud naised sellele kliinikule tänaval sünnitamist (Semmelweisi uurimistöö ise suurendas haigestumist 1847. aastaks 18 protsendini). Teises sünnitusabikliinikus oli suremus lapsevoodipalavikku ainult 2,03%. Mõlemad kliinikud kuulusid samasse hospidali ja seal kasutati samu meetodeid. Erinevad olid ainult töötajad. Esimeses töötasid arste koolitavad meditsiiniõppejõud dr Johan Kleini juhtimisel, teises õpetati alates 1839. aastast välja ämmaemandaid.
Semmelweisi esimesed hüpoteesid haiguse põhjuste kohta olid ülerahvastus, toidusedel, ventilatsioon, määrdunud voodipesu ja ka preestrite viiruk.