Eetika_ja_filosoofia_piirid
5. Eetikateooria stiilid
Formaalselt võttes on utilitarism kontraktualismi variant. Kui kontraktualismi küsimust ei küsita mitte konkreetsete printsiipide või praktikate kohta, vaid terve printsiipide komplekti kohta nagu Rawlsil, siis osalised võiksid vastuseks valida mõne utilitaristliku süsteemi. See on ebatõenäoline, arvestades tavaliste tulemuste erinevust nende mõtlemisviiside puhul, kuid mitte välistatud. Oletame, et printsiipide komplekte ei valita mitte alghüvede, vaid kasude järgi. Siis tuleb leida need printsiibid, mis valiks see, kellel on võrdne võimalus olla ükskõik kes. (Valimiseks piisaks ühest inimesest.) Nii läheneb asjale John Harsanyi, kelle järgi saadaks printsiipide komplekt, mis maksimeerib asjaosaliste keskmise kasu. Kõige tuttavamates versioonides aga alustab utilitarism heaolu ideest. Kõige lihtsamal kujul vaatleb utilitarism igaühe heaolu eri tagajärgede puhul ning liidab kokku; see tekitab tõsiseid tehnilisi raskusi ja ka sügavaid mõistelisi raskusi. Näiteks asjaosaliste inimeste hulk on eri tagajärgede puhul erinev. Utilitarismi iseloomulik moraalne motiiv on heasoovlikkus. See sõna on ebamäärane, ja võib olla eksitav, eriti kui see vihjab isikliku kiindumuse soojadele tunnetele või tundele, mida ühtede inimeste vastu tuntakse rohkem kui teiste vastu. Utilitaristide heasoovlikkus ei sisalda konkreetseid kiindumusi; see on positiivne suhtumine teiste inimeste soovidesse ja rahuldustesse, mis inimesel on ainult sellepärast, et need on teiste inimeste soovid ja rahuldused. Seda ideed tuleb edasi arendada, ja eri teoreetikud on seda erineval moel teinud. Subjekti erapooletu suhe teiste soovidesse (heasoovlikkus) võtab Richard Hare'il kujutlusvõimelise samastumise kuju. Hare alustab sellest, et moraaliotsustused on preskriptiivsed ja universaalsed. Preskriptiivsel lausungil on kuju "tehtagu seda ja seda" ning kui see on siiras, siis Hare'i järgi see väljendab mingit soovi või eelistust. Iga eelistust saab väljendada ettekirjutusena, nii et iga subjekt, kellel on eelistusi, saab teha ettekirjutusi. Aga subjektil pole veel sidumust teha universaalseid ettekirjutusi; need tulevad moraalijutus, eriti sõna "peaks" moraalses tarvituses. Hare ei väida, et praktiline arutlemine ei saa läbi ilma universaalse ettekirjutuseta. Kui ma teen universaalse ettekirjutuse, tehes otsustuse, et ma peaksin teatud asja tegema, siis ma aktsepteerin, et kõik teised peaksid sarnases olukorras sarnaselt käituma, sealhulgas siis, kui käitutakse minu suhtes. Nii et kui ma kaalun, mida teha, siis ma peaksin mõtlema selle peale, mis tunne on olla see, keda minu tegu mõjutab; selles rollide vahetuse testis ma mõtlen, mida mina teise asemel sooviksin või eelistaksin. Ideaaljuhul peaksin selle mõtteeksperimendi tegema iga inimese ja isegi iga tundliku olendi suhtes. Rollivahetuse test figureerib ühel või teisel kujul igasuguses eetikamõtlemises, sealhulgas Immanuel Kantil. Eripäraselt utilitaristlikud tulemused tulevad Hare'i tõlgendusest, mille järgi subjekt taipab, mida ta eelistaks teise olukorras, ainult juhul, kui ta praegu omandab tegeliku eelistuse hüpoteetilise olukorra suhtes. Kui keegi sooritaks nende nõuete järgi ideaalselt täieliku mõtteeksperimendi, siis ta omandaks tegelikult eelistused, mis vastaksid igale eelistusele, mis kellelgi selles olukorras on. Kõik eelistused kuhjuksid ühte inimesse. Nüüd on need tema eelistused ning ta saab neile esitada teatud mõistuspäraseid nõudeid, mis kehtivad igasuguse esimeses isikus arutlemise kohta. Aga ta ei saa ühtki eelistust eetilisel alusel alavääristada, sest see ideaalne refleksioonitasand peabki kõiki eetilisi aluseid kritiseerima, saamata neid enesestmõistetavana võtta. Eetilisel tasandil on antud ainult see aditiivne samastamine ise. Saab ainult võrrelda eelistuste tugevust ning selle põhjal tagajärgede vahel valida. Saadaksegi utilitarism. See struktuur on samaväärne ideaalse vaatleja teooria ühe versiooniga, mis postuleerib ühte kõiketeadvat erapoolikut ja heasoovlikku subjekti, kes omandab igaühe eelistused ja paneb need kokku. Tegema peaks seda, mille niisugune vaatleja valiks. Ideaalse vaatleja teooria teise versiooni järgi jääb heasoovlikkus ära ja vaatleja ei võta endale tegelikult kõigi eelistusi; Roderick Firthi sõnul on vaatleja kõiketeadev, huvitu, kiretu, aga muus osas normaalne. Arvatakse, et selline teooria ei viiks tingimata utilitarismini. Sellele teooriale võib aga vastu väita, et kui vaatlejal mingit motiivi peale erapooletuse ei ole, siis tal polegi põhjendit midagi valida, ja kui see motiiv ei ole heasoovlik, siis tema valik võiks olla ka võimalikult palju soove nurjata. Hare'i varajastes töödes ei olnud hüpoteetilised samastused nii täielikud, aga probleemi nägi ta selles, et mõni "fanaatik" aktsepteeriks rollivahetuse mõtteeksperimendi ebameeldivaid tulemusi, näiteks veendunud natsionaalsotsialist võiks aktsepteerida ettekirjutust: "Kui ma olen juut, siis tapetagu mind." Uues versioonis kaotab natsionaalsotsialist end juutidega samastades oma antisemiitlikud eelistused ning omandab iga juudi eest tegeliku antisemitismivastase eelistuse. See mõttekäik oleks antisemitismi utilitaristlik kriitika (kui summa klapib). Tegelik rassist võib muidugi sellest mõttekäigust keelduda, aga see ei õõnesta argumenti. Hare usub väga ratsionaalse argumendi jõusse eetikas. Fanaatik oli probleemiks sellepärast, et utilitarismi kaitses on fanaatiku jaoks lünk. Esmapilgul tundub, et on eeldatud sellist arusaama kaitsest, et adekvaatne kaitse nõuab teise poole hävitamist. Võib ju leppida ka sellega, et kuigi minul on ratsionaalne või mõistlik eetikauskumuste komplekt, on need teistel kahjuks teistsugused ja ma ei saa tõestada, et teistel on vastuolu või faktiviga. (Hare vaataski esimeses töös "The Language of Morals" asjale nii.) Võib mõelda ka nii, et teistsugused positsioonid, sealhulgas rassism, on küll mõistusevastased, kuid seda ei pruugi olla võimalik näidata igal juhtumil samade argumentidega ega mõne argumendimustriga, mida ma ise oma eetikasüsteemis kasutan. Võib-olla rassism on mingil erilisel moel mõistusevastane. Hare samastab kaitset ja rünnakut osalt sellepärast, et tegu on seda laadi eetikateooriaga, mis on mõeldud eelarvamusi ründama, ja kui mõni eelarvamus on immuunne, siis on tarvis võimsamat relva, ja osalt sellepärast, et Hare'i meelest järeldub tema argument utilitarismi kasuks rangelt moraalisõnade tähendusest, nii et see väide oleks lünklikult kaitstud, kui keegi saab moraalisõnu õigesti kasutada, aga ometi lükkab teooria mittevastuoluliselt tagasi, sest siis on teooria ümber lükatud. Aga selline väide ei ole mõistlik, sest ei saa usutavalt näidata, et teised teooriad kasutavad või tõlgendavad moraalisõnu vääriti. Isegi kui on tõsi, et moraalijutul on üks põhitunnus, nimelt preskriptiivsus ja universaalsus, ei viiks see vältimatult Hare'i teooriani, sest ettekirjutuse aktsepteerimist ja universaliseeritavust saab ka teisiti tõlgendada. Nagu väitis John Mackie, on ka väiksemaid universaliseeritavuse astmeid kui see, millest Hare räägib. Hare võtab samastamise mõtteeksperimenti kaasa kõik subjekti maitsed ja ideaalid, aga Mackie järgi ei ulatu moraalijutu tähendus kaugemale sellest, et puhtnumeerilisi eristusi peetakse moraalisse mittepuutuvateks.