Jakob_Jalajas
Vahepala: umbes pool aastat Siberis
Aastal 1915 küüditati mitmed luteri vaimulikud Siberisse, nende hulgas ka Jakob Jalajas. Venelaste umbusaldus tõusis meeletu piirini septembris 1915, mil sakslased Riiani jõudsid. Väeliini läheduse pärast kehtima pandud erakorralise valvsuse põhjal võis kindralkuberner sisuliselt oma äranägemise järgi maalt välja saata. Liiati, kui paljud valekaebuste abil oma isiklikke arveid õiendasid ja tihti oli süüdistatava ainus süü, et ei olnud vene rahvusest. Kõik lüüasaamised väeliinil aeti muulaste süüks. Üheks väljasaatmise näiliseks põhjuseks oli paganate misjoni heaks toimepandavate korjanduste keelust üleastumine. "Püha" Venemaa isevalitsejad olid muidu väga agarad usukommete täitjad ja õigeusu kiriku austajad olid, söandasid luterlikele vaimulikele juba enne esimest maailmasõda Vene riigi piires elavate paganate (lamaiitide, ostjakkide, kirgiiside, tunguuside jt) seas ära keelata misjonitööd. Aastal 1915 keelati luterlikule kirikule misjonitöö tegemine ka väljaspool Venemaa piire ära. Kui sõjaeelse keeluga taheti riigikirikut kaitsta, siis välismisjoni keeluga langes seegi põhjus ära. Jäi järele ainus põhjus: kartus, et misjoni heaks kogutud summad Leipzigi kaudu vaenlaste kätte lähevad. Misjoni heaks annetatud summad olid tegelikult väga väikesed. Sõna "misjon" tähendab vene keeles peale misjoni veel saatkonda ja nupukad vene ametnikud seletasid nii: need muulased saadavad misjoniannetused Leipzigi saatkonna kaudu otse riigivaenlastele, kellega sõjajalal oleme. See, et Leipzigis mingit saatkonda ei olnud, ei omanud tähendust. Keeld oli olemas ja sellega lõpp. Tekib küsimus, miks tehti misjonitööd Leipzigi, mitte Soome Misjoniseltsi kaudu? Nimelt töötas Leipzigis kuulus misjoni ülikool, kust ka eestlased (näiteks märtermisjonär Evald Oviir, Leonhard Blumer), Soome Misjoniseltsiga aga häid kontakte luua polnud õnnestunud (kasvandike nõrga iseloomu tõttu). Jalajase väljasaatmise peainitsiaatoriks oli Kreenholmi pristav (politseiohvitser) Samsonov. Jalajas saadeti Narvast välja 15. septembril 1915. Ta sõitis Narvast Peterburi ja sealt omakorda Siberisse, Irkutskisse. Koos Jalajasega olid rongis kindralsuperintendent Daniel Burchard Lemm, Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja Carl Immanuel Philipp Hesse, Reigi Jeesuse koguduse õpetaja Richard Georg von Hirschhausen, Kadrina Katariina koguduse õpetaja Johannes Eberhard, Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja Joosep Liiv ja Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja Adolf Georg Haller. Irkutskis meenutas ainult peatänav Euroopat, kuna kõrvaltänavad olid Aasia. Irkutski kuberner, keegi eestlane Ingan kartis vene šovinistide ähvardusi ja hoidis väljasaadetutest eemale, tahtes neid Irkutskist 170 versta kaugusele Mansõrka asulasse saata. Sellest kitsikusest päästis neid Irkutski luterlik vaimulik ja Jalajase koolivend Voldemar Sibul, kes oli tuttav kindralkuberner Knjazeviga. Knjazev suhtus neisse väga hästi, käristades Ingani käskkirja lõhki ja andis neile Sibula nõuande järele asukohaks Ussolje, suurema vene küla Angara jõe ääres, 50 versta Irkutskist lääne poole. Ussoljes oli palju soola ja isegi üks venelaste soolavabrik, kuid sellele vaatamata valitses Irkutskis soolapuudus. Kaks väljasaadetud inseneri tahtsid seda vabrikut rentida, kuid tõsivenelaste uhkus lükkas pakkumise tagasi ja soolapuudus kestis edasi. Aastal 1915 oli juba ka Siberis laostumise märke tunda. Nii tehti seal mobiliseeritud noorsõdurite harjutusi püsside asemel keppidega. Räägiti avalikult, et võimumehed olevat suured summad ära raisanud ja tsaari lähemast sugulasest, kellestki suurvürstist, et ta laevastikule määratud summad armukese peale kulutanud. Samuti valitses kõikjal altkäemaks. Väga palju oli asumisel kurjategijaid. Küsides, miks ta asumisele saadeti, kõlas vastus: "Ma kõditasin oma naist." Selgus, et ta oli oma naise surnuks pussitanud. Peale sõiduhobuste muude loomade eest ei hoolitsetud: lehmad, sead, koerad uitasid talvel omapead sügavas lumes, näljastena. Liha turul oli väga lahja, piima müüdi jääks külmunud ratta viisil, kartuleid küünra kaupa. Väljasaadetud olid Siberis vabad, algul tuli korra nädalas politseile näidata, hiljem polnud sedagi vaja. Vabalt võis liikuda 25 versta kauguseni. Elada ja sõita tuli täiesti omal kulul. Kuigi kroonu poolt oli 20 kopikat elatisraha määratud, rändas see raha kõrvale. Möödus pool aastat, kui Jalajase abikaasa kolme alaealise lapsega talle järele sõitis. Kuna abikaasa vene keelt täiesti valdas, käis ta kõik ministrid ja kõrged ametnikud läbi. Lõpuks pöördus advokaat Hans Erjapea poole ja see kirjutas palvekirja. Abikaasa andis kõik paberid riigiduuma saadikule dr. Ramotile. Ramot andis asjad käiku ja soovitas naisel kevadel mehele järgi sõita. Jalajase pabereid (nüüd juba Riigiduuma kantselei pitsatiga) hakati hoolega läbi vaatama ja saadeti Irkutski kubernerile, milles kästi Jalajas viivitamatult oma endisse elukohta saata. Jalajas oli esimene väljasaadetu, kes sai loa kodumaale tagasi pöörduda. Teised said selle hiljemalt aasta pärast. 1. mail 1916 oli Jalajas perega juba Peterburis ja varsti pärast seda ka Narvas.