Eetika_ja_filosoofia_piirid
8 Teadmine, teadus, konvergents
Williams ei usu, et refleksiooni võiks mõista protsessina, mis asendab mittereflektiivses praktikas saadud uskumused teadmisega. Eetiline elu ei ole niisugune eetilise tõe poole püüdlemine. Aga see ei välista igasugust objektivismi. On veel projekt, mis püüab anda eetilisele elule objektiivset alust (nagu inimloomus). Need ideed tuleb nüüd vabastada nõudest, et need annaksid igale inimesele põhjendi pigem elada eetilist elu. Praegu piisaks sellest, kui need annaksid ettekujutuse, milline eetiline elu on inimeste jaoks kõige parem, kõige rahuldavam. Kui inimesed peavad jagama ühte ühiskonda, kas siis on mingi teadmine nende vajaduste ja põhimotiivide kohta, mis näitab, missugune ühiskond oleks parim? Williams kahtleb, et kuigi rahuldavat vastust on võimalik saada. Tõenäoliselt alamääravad kõik niisugused kaalutlused eetilisi valikuvõimalusi isegi konkreetses ühiskondlikus olukorras (see, milliseks me olukorda peame, sõltub osalt sellest, milliseid valikuvõimalusi me näeme). Eetilises elus on alati piirangud tapmisele, haavamisele ja valetamisele, aga neil võib olla väga erinev kuju. Vooruste puhul on ajaloolisest võrdlusest näha, kuidas ettekujutused võivad erineda. Ja meil on arusaam, et inimlikul suurepärasusel on mitmesuguseid vorme, mis kõik ei moodusta harmoonilist tervikut, nii et iga eetiline vaade esitab mingit inimvõimaluste erikuju. See mõte on sügavalt sees igas naturalistlikus ja ajaloolises (st adekvaatses) inimloomuse käsituses, ja Williams ei usu, et seda saab ümber lükata või et osutub, et inimloomus on kindlakujulisem, kui me arvame. Williams ei usu hästi, et inimloomuse alusel saab anda eetilisele elule objektiivset ja kindlapiirilist alust. Aga selline projekt on vähemalt arusaadav, ja Williams ei usu, et refleksioon võiks pakkuda mingit muud arusaadavat eetilist objektiivsust. Kui see õnnestuks, siis nähtuks, miks eetika peab käima inimeste kohta, teised loomad oleks ainult kasusaajad, tulnukatega piisaks mittekallaletungilepingust. Kui see õnnestub, siis see ei oleks lihtsalt üksmeel inimloomuse teoorias. Konvergents ise oleks osalt sotsiaalteaduses ja psühholoogias, aga oluline oleks konvergents, mis ei piirdu teaduslike järeldustega. Ei oleks ka konvergentsi otseselt eetikatõdede kohta. Võidakse öelda, et üks eetikauskumus oleks ise refleksioonis teadmise objekt, nimelt et teatud liiki elu on inimestele parim. Kuid sellest ei tuleneks otseselt teisi eetikatõdesid: elu suurepärasusest või rahuldavusest ei järeldu uskumused selles elus, vaid suurepärast elu iseloomustab nende uskumuste omamine, ja enamik neist uskumustest ei käi subjekti dispositsioonide või elu kohta ega teiste inimeste dispositsioonide kohta, vaid ühiskonna kohta. See elu sisaldab näiteks seda, milliseid pakse mõisteid subjekt kasutab. Refleksioonist elu suurepärasuse üle ei järeldu, et subjekti eetikaotsustused on tõesed, vaid et on alust elada nende mõistetega ja nende uskumustega. Konvergents, mis näitaks selle projekti õnnestumist, oleks selle praktilise mõistuse konvergents, mis paneb inimesi elama parimat liiki elu ning omama sellesse ellu kuuluvaid soove; uskumuste konvergents oleks selle protsessi osa ja tagajärg. Üks väga üldine eetikauskumus oleks sel tasandil tõesti teadmise objekt. Võidakse küll paljude eetikaotsustuste kohta teada, et need on tõesed, aga sageli teatakse seda niigi, isegi kui elul pole objektiivset alust. Aga objektiivne alus võimaldaks öelda, millised otsustused on parimad ja millised paksud mõisted on kõige sobivamad. Eetika ja teaduse vahel oleks ikkagi radikaalne erinevus. Aga see ei tähenda, et iga fakti ja iga väärtuse vahel oleks selge erinevus, ega seda, et poleks olemas eetikateadmist. Seda natuke on, ja vähem reflektiivses minevikus oli rohkem.