cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu tähetorn
Ajalugu
Grigori Levitski käe all (direktor aastatel 1894–1907) jõudis Tartusse seismoloogia. Sel perioodil, täpsemalt 1897. aastal ehitati ka tähetorni territooriumist väljapoole Toomemäe nõlvale vaatluspaviljon, kuhu paigutati samal aastal saabunud Repsoldi seniitteleskoop. 1907 sai uueks astronoomia professoriks Konstantin Pokrovski, kes püüdis muuhulgas saavutada uue tähetorni rajamist linnast kaugemale. Uut hoonet küll ei saadud, kui siiski paranesid tehnilised võimalused, kui 1911 saadi kaheksatolline Zeissi refraktor, mis paigaldati torni seal olnud Fraunhoferi refraktori asemele. See teleskoop oli varustatud astrograafiga.
1919–1948 oli tähetorni direktor esimese eestlasena Taavet Rootsmäe. Lisaks tegutses sel perioodil tähetorni juures Ernst Öpik. 1924 anti välja Tartu Tähetorni kalendri esimene number. 1927 paigaldati Petzvali astrograaf iseseisva instrumendina Repsoldi seniitteleskoobi tarbeks ehitatud paviljoni. See oli mõeldud eelkõige komeetide ja asteroidide fotografeerimiseks ning taevaalade pildistamiseks. 1946 läks tähetorn Tartu Ülikoolilt Teaduste Akadeemia alluvusse ja tähetorni ruumides asusid lisaks astronoomidele tööle ka füüsikud.
1964. aastal valmis Tõravere observatoorium ja astronoomid kolisid sinna üle. Tähetorni jäi ainsa astronoomina Hugo Raudsaar, kes jätkas asteroidide ja komeetide vaatlusi.
1969 avati tähetorni ees Friedrich Georg Wilhelm Struve monument ning 1971 avati tähetorni muuseum. 1975 kolisid ka seni veel tähetornis töötanud füüsikud Füüsika Instituudi uude hoonesse. Tähetornis algas vaikne ajajärk. Viimane teaduslik vaatlus Tartu tähetornis toimus 1985. aastal, kui Hugo Raudsaar määras Halley komeedi positsiooni.
1. septembril 1996 jõudis tähetorn taas Tartu Ülikooli alluvusse. 2004. aastal otsustati, et tähetornist saab ülikooli muuseum. 2009–2010 tehti ulatuslik remont ja tähetorn avati muuseumina aprillis 2011.
1417
1417. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad - 1410. aastad - 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad
Aastad: 1413 1414 1415 1416 1417 1418 1419 1420 1421 1422
Sport
pisi|Tüüpiline spordiala Sport on regulaarne võistlemine, kehaliste või vaimsete võimete ja võistkondliku koostöö, samuti spordiriista(-vahendi) täiusliku käsitsemise treening, võistluste võitmise (parima tulemuse saavutamise) eesmärgil. Sport on kehakultuuri üks haru.
Sport jaguneb amatöör- ehk harrastusspordiks ja elukutseliseks (professionaalseks) ehk profispordiks. Spordist eristub eesmärgi järgi (kehakultuur ehk tervisesport), kus parima tulemuse aspekt ei ole oluline. Spordi ehk võistlusspordi äärmuslik vorm on tippsport. Spordi meelelahutuslik külg hõlmab spordihuviliste kaasaelamise võistluspaigal olles ja spordiuudiste jälgimisel, sõlmitakse ka kihlvedusid.
Maailmas enim harrastatavate spordialade seas on kergejõustik, jalgpall, korvpall, poks, võrkpall ja ujumine. Eestis on populaarseimad motokross, kergejõustik, suusatamine, orienteerumine, võrk-, korv- ja jalgpall. Suurimad ülemaailmsed võistlused on kaasaegsed olümpiamängud ja maailmameistrivõistlused.
Ajalugu
Spordi algeid võib leida muistseist mängudest ja sõjapidamisest. Sihiteadlikuks muutus sport Vana-Kreekas, kus kehaline kasvatus seostati võistlusega. Mitmesugustest jõu- ja osavusvõistlustest arenesid suurvõistlused: 776 eKr peeti esimesed olümpiamängud.
Nüüdisaja spordi alguseks peetakse 19. sajandi II poolt, kui hakati korraldama ametlikke rahvuslikke ja rahvusvahelisi võistlusi. Sporti edendas rahvusvaheliste spordiföderatsioonide loomine ja olümpiamängude taassünd (1896; kaasaegsed olümpiamängud). Eriti kiiresti on sport arenenud pärast Teist maailmasõda. pisi|Tervisesportlane Tartus Emajõe tänaval (oktoober 2016) Eestis algas sihipärane spordi-, eelkõige raskejõustikuharrastus 1890. aastatel. Raskejõustik jäigi kauaks kõige menukamaks spordialaks. Kui 19. ja 20. sajandi vahetusel asutati esimesed spordiseltsid, lisandusid jalgrattasport, jooks, võimlemine, jalgpall, poks, ujumine ja uisutamine. 1912. aasta Stockholmi olümpiamängudel kuulus Venemaa võistkonda ka eestlasi. Selleks ajaks oli teiseks edukaks alaks saanud kergejõustik. Iseseisvas Eestis saavutasid kõrge rahvusvahelise taseme laskesport, purjetamine, jääpurjetamine, male ja meeste kergejõustik, endiselt võidukad olid raskejõustiklased.
Spordirajatised
Sportimise keskkond ehitatakse vastavalt võistlusalale ja võistlusreegleile. Staadion on rajatis, mis võimaldab mitmesuguste spordivõistluste korraldamist, peamiselt kergejõustikus ja jalgpallis. Sisevõistluste jaoks ehitatakse võimlaid, ujumisvõistluste jaoks ujulaid, jalgrattavõistluste jaoks velodroome, motospordi harrastamiseks krossirajad ja ringrajad.
Spordiga kaasnevad nähtused
Spordi kaasnähuks on dopingu kasutamine, mille levikut on soodustanud riikide auahnus ja üha kopsakamad võiduauhinnad. Tehnikaspordis ja tippspordis üldiselt, esineb vigastusi. Tippsportlaste tervisekahjustused ilmnevad aastaid hiljem. Võistkondlikus tippspordis on palju äritsemist, kus sportlased on ühtlasi müügi ja ostu objektiks.
Ühinenud Marksistlik Töölispartei
P. O. U. M. ehk Ühinenud Marksistlik Töölispartei (hispaania keeles Partido Obrero de Unificacion Marxista, katalaani keeles Partit Obrer d'Unificació Marxista) on Kataloonia sotsiaaldemokraatlik partei aastast 1935.
Korallimere saared
right|300px|Korallimere saarte kaart right|300px|Korallimere saarte territooriumi kaart
Ühinenud Marksistlik Töölispartei
Ühinenud Marksistliku Töölispartei juhtideks olid Joaquín Maurín (teoreetik ja peasekretär) ja Andrés Nin (Trotski endine sekretär).
Korallimere saared
Korallimere saarte territoorium on grupp väikeseid ja enamasti asustamata troopilisi saari ja korallrahusid Korallimeres, Austraalia Queenslandist kirdes. Territoorium kuulub Austraaliale. Kogu territooriumi pindala on 780 000 km², piirnedes idast ja lõunast Suure Vallrahu välise servaga ja sisaldades Heralds Beacon saart, Osprey korallrahu, Willise saarte gruppi ja viitteist muud korallriffi/saartegruppi. Ainus inimestega asustatud saar on Willise saar
Ühinenud Marksistlik Töölispartei
P. O. U. M., mis aktiveerus otsekohe pärast fašistlikku putši 17. juulil 1936, moodustus kahest rühmitusest: Nini trotskistlikust grupist ja Mauríni juhitud buhhaarinlikest 1932. aastal Hispaania Kommunistlikust Parteist [Partido Communista de España (P. C. E.)] väljaheidetud vasakpoolsetest.
Korallimere saared
Ajalugu
Mitmele saarele on Austraalia paigutanud automaatsed ilmajaamad. Majandustegevus praktiliselt puudub (välja arvatud tellimus-kalastamise- ja sukeldumisettevõtted).
2004. aasta juunis purjetasid LGBT-aktivistid Austraaliale kuuluvatele Korallimere saartele. Protesteerides sellele, et Austraalia valitsus keeldus tunnustamast samasooliste abielu, kuulutasid nad territooriumi Austraaliast iseseisvaks Korallimere saarte Gei ja Lesbi Kuningriigiks. Kuningriigi ametlikuks lipuks kuulutati vikerkaarelipp. 17. novembril 2017 kuulutati kuningriik laialisaadetuks, kuna Austraalia otsustas seadustada samasooliste abielu.
Kristallivõre
pisi|Kuubikujuliste elementaarrakkudega kristallivõre Kristallivõre on kristalli koosseisu kuuluvate aatomite, ioonide või molekulide tasakaalulisele asetusele vastavate ruumipunktide kogum, mida iseloomustab perioodiline korduvus ruumis. Neid ruumipunkte nimetatakse sõlmedeks. Kristalli väikseimat osa, millel on kõik võrestruktuuri iseärasused, nimetatakse kristallivõre elementaarrakuks. Elementaarrakk võib olla rööptahuka-, risttahuka-, kuubi, nelja- või kuuetahulise prisma kujuline.
Korallimere saared
Geograafia
Alal on umbes 30 omaette korallrahu ja atolli, kaksteist neist on täielikult vee all või paljastuvad vaid väga suure mõõna ajal. Atolle on väga erineva suurusega (mõnekilomeetrisest läbimõõdust kuni suuruselt võimalik et teise atollini maailmas (koos laguuniga): Lihou korallrahu, mille laguuni suurus on 100 x 30 km ja pindala 2500 km². Saared on kõik väga madalad. Territooriumi FIPS 10-4 kood on CR, samas kui ISO 3166 järgi on see osa Austraaliast (AU).
Willise laiud on tähtsaks pesitsuspaigaks lindudele ja kilpkonnadele. Maismaa pinda on vähem kui kolm ruutkilomeetrit.
Võrdlusmõõtkava
Võrdlusmõõtkava on mõõtkava esitamisviis, mis näitab 1 sentimeetrile kaardil vastavat kaugust looduses. Näiteks võrdlusmõõtkava 1 cm - 100 m tähendab, et 1 sentimeetrile kaardil vastab 100 meetrit looduses.
Võrdlusmõõtkava aitab kaardi abil vahemaid arvestada. Näiteks kaardil võrdlusmõõtkavaga 1 cm - 100 m mõõdeti kaugust 5,8 cm. Arvestame: 5,8*100=580 meetrit.
Sekundakord
Sekundakord on septakordi 3. pööre ja bassiks saab akordi septim. V astme sekundakordi astmed on IV, V, VII, II.
C-duuris on dominantseptakord g - h - d - f ja sekundakord f - g - h - d
Sekundakordi võib ehitada kõigist septakordidest. Enamasti kasutatakse V, VII ja II astme sekundakorde. pisi|left|[[Dominantseptakordi pöörded]]
sekundakordi lahendamine / III II              /  I            VII V  -  V, V           IV  /
Katrin Amos
Katrin Amos (neiupõlvenini Katrin Tuganov; sündinud 29. jaanuaril 1953) on Eestist pärit ehtekunstnik.
Haridus
Ta lõpetas Tallinna 24. Keskkooli tarbekunstiharus, praeguses kunstigümnaasiumis, kus õpetati nii naha-, keraamika-, klaasi- kui ka tekstiilikunsti aluseid. Ainult metall oli valikaine, mida juhendas üliõpilane Marje Kerem, kelle vabameelne õpetusstiil oli köitev ja metallikunst hakkas võluma.
Järgmise tugevama kunstitriibu tõmbas ta, tudeerides ERKI,s metallieriala, mille lõpetas aastal 1977. Kummaline, et peene isikupärase käekirjaga kunstniku enda imago juurde ehted ei käi.
Tutvumisest emailiga kujunes kunstniku kolmas ja värvikam loometriip. 1984. aastal valiti Katrin Amos nende õnnelike hulka, kes pidid Palangas (tollal NSV Liit) kunstnike puhkekeskuses Prantsusmaal toimuvale emailinäitusele töid tegema. Perspektiivika looja andekus pandi proovile, sest email teda ei ahvatlenud, aga täbarast olukorrast tuli väljapääs leida.
Värskeima loometriibu on Katrin Amos tõmmanud oma vineeritöödega, mis on metallitöödele järgnenud samm. Metallsöövitusi enam teha ei saa, sest sellist trükitehnoloogiat enam ei kasutata.
Looming
Eesti ehetekunstnik kasutab oma tööde valmistamisel modernset tehnikat, näiteks laserprinti. Üks osa tema tööprotsessist on fotode tegemine ja töötlemine, et siis seejärel need laseriga hõbeda pinnale viia.
Katrin Amos on sstiilsete minimalistlike ehete autor, kelle triibumotiivis tööd on pälvinud suurt huvi nii Eestis kui ka välismaal.
Foto kasutamisel on kunstniku lemmikuks kujunenud vanad arhitektuursed motiivid ja detailid, eriti puitarhitektuur. Naine veetis oma lapsepõlve Nõmme puumajas – sealt ka see nostalgia. Ta vastandab oma loomingus ise pildistatud, „juhuslikult tekkinud” motiive ning ranget geomeetriat. Katrin ei saa hakkama ilma värvita, sest elu pole ju mustvalge.
Aeg-ajalt teeb Amos oma põhialalt kõrvalepõikeid ja üllatab avalikkust teistsuguste töödega. Näiteks tarbekunstnikke ühendava grupi ON liikmete siiditrükis fotodega visiitkaardi vormistas ta tekstiilis lapitekina, vana vineerist arhiivikapi sahtlitesse talletas filosoofilised märksõnad. Huvitav, omapärane ja veidi ootamatu oli Katrin Amose loomingu ülevaade “Üks triip kõik” tarbekunstimuuseumis.
Amos peab lugu minimalismist ja sirgjoonelisusest nii loomingus kui ka inimsuhetes – siit ka tema element triip, millest saab ehitada ruute ja kuupe. Ka vana maja laudis on triibuline. Triibud kui kihid, triibud kui rütmid. Kõige triibulisem on aeg, lihtsalt ajuti on värvilisemad ja vahel hallimad ajad.
1996 avas Amos koos Tiina Käeseli ja Elna Kaasikuga Tallinna vanalinnas Lühikese jala alguses „Galerii kaks“. ON-grupi initsiaatori ja asutajaliikme loomingus on peale ehete suuremahulist vineerigraafikat, tekstiilobjekte ja skulptuure.
Isiklikku
Katrin Amose perekonnalugu on rahutu ja osaliselt traagiline. Tema isa on Tallinnfilmi nukufilmide tegijana tuntud, Bakuus sündinud ja Berliinis koolis käinud Elbert Tuganov, vanaisa aga Osseetia vürst ja skulptor. Eestlanna töödest peegeldub selgelt soov rahu ja järjepidavuse järele.
Katrin Amose abikaasa on Andres Amos.
Deutzen
Deutzen on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis Deutzeni vallas.
Eleutherus
Eleutherus (ka Eleutherius, kreeka keeles Ἐλεύθερος- 'vaba') oli 13. paavst. Ta valitses 174–189. Tema valitsemisaja pikkus oli 15 aastat ja 3 kuud ja ta oli kõige kauem valitsenud kreeka päritolu paavst. "Liber Pontificalis" pakub tema ametiaja pikkuseks 15 aastat 6 kuud ja 15 päeva ning ametiaja alguseks 179. aastat.
Eleutherus oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Kreekast Nikopolisest ja ta oli Abundiose poeg. Ta oli Hegesippuse järgi Anicetuse ja Soteri ajal diakon.
Eleutherus pidi teadma montanistide tegevusest, kuid temalt pole säilinud ühtki otsust selle liikumise kohta.
"Liber Pontificalise" järgi külastas tema ajal Roomat kristlusesse pöördunud kuningas Lucius, keda seostatakse kas Edessa kuninga Abgar IX või ühe Briti kuningaga. Eleutheruse ajal käis Roomas ka Lyoni piiskop Ireneus, kelle Rooma piiskoppide nimekirjas sisaldub viimasena tema nimi. Eleutherus saatis kristliku traditsiooni järgi Fugatiuse ja Damianuse ristima britte.
Ta ordineeris 12 presbüterit, 8 diakonit ja 15 piiskoppi.
Eleutherus sätestas "Liber Pontificalise" järgi, et kristlased ei tohi põlata ühtki toitu.
Eleutherust austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 26. mai.
Tema järglaseks sai Victor I.
Noorkuu (Meyer)
Eesti keeles ilmus "Noorkuu" 2008. aastal (tõlkija Marge Paal).
Raamatu kokkuvõte
"Pagan," pomisesin ma, kui paber mulle sõrme lõikas, tõmbasin sõrme välja, et seda lähemalt uurida. Tillukesest haavast immitses välja pisike verepiisk. Seejärel juhtus kõik väga kiiresti. "Ei!" möirgas Edward. Ta viskus minu poole ja paiskas mu üle laua. Laud kukkus ümber, nagu ka mina, ja koogid, kingitused, lilled, ja taldrikud lendasid läbisegi põrandale. Ma maandusin keset kristallikilde. Jasper prantsatas vastu Edwardit ja mul oli tunne, nagu oleks kaks varisevat kivirahnu teineteisega kokku raksatanud. Jahmunult ja segaduses tõstsin ma pilgu oma käest purskavalt erepunaselt verelt ja vaatasin kuue verejanulise vampiiri palavikulistesse silmadesse.
Isabella "Bella" Swanile korraldavad 18-aastaseks saamise sünnipäevapeo Edward Cullen, vampiir keda Bella armastab, ja Edwardi pere. Cullenite perekonnast on Edwardi vend Jasper olnud inimese vere vabal dieedil kõige lühemat aega ja kui Bella endale paberiga sõrme lõikab, tunneb Jasper Bella vere lõhna ning üritab Bellat rünnata. Edward üritab Bellat vampiiride käest päästa ja ütleb talle, et ei armasta teda enam ning lahkub Forksist. Bella langeb sügavasse masendusse ja otsib tuge Jacob Blackilt. Jacob ja Bella hakkavad koos palju aega veetma, ning Bella saab aru, et adrenaliin toob esile hallutsinatsioone Edwardi häälega. Peagi saab Jacob teada, et ta on libahunt ja räägib seda hiljem ka Bellale. Bella hüppab kaljult vette eesmärgiga kuulda Edwardi häält ning oleks peaaegu uppunud, kui Jacob ei oleks teda päästnud.
Samal ajal on Alice Cullenil (Edwardi vampiirist õel) nägemus, et Bella hüppab kaljult alla. Alice sõidab Forksi, et veenduda, kas Bellaga on kõik korras. Samal ajal helistab Edward Bella koju. Jacob võtab telefoni vastu ja ütleb Edwardile, et Charlie, Bella isa, on matustel, millest Edward järeldab, et need on Bella matused. Jacob aga arvab, et helistaja oli Carlisle (Edwardi kasuisa). Meeleheitel, eeldades, et Bella on surnud, põgeneb Edward Itaaliasse. Rahuhoidvad vampiirid Volturid, kellel oleks võimalus Edward tappa, võimaldavad maailmast lahkuda ilma Bellata. Kuid Volturid otsustasid, et Edwardi anne mõtteid lugeda võib neile kasulikuks osutuda. Bella ja Alice kiirustavad Itaaliasse, et peatada Edward enne kui on liiga hilja. Alice lubab Arole, ühele Volturide perekonna kolmest vennast, et nad muudavad Bella vampiiriks. Alice teeb seda selleks, et Bellat ja Culleneid ära ei tapetaks. Alice selgitab Bellale, et inimene, kes teab vampiiride kohta, tuleb kas tappa või muuta vampiiriks. Enne, kui nad tagasi Forksi pöörduvad, selgitab Edward Bellale, et ta jättis ta maha ainult selleks, et teda kaitsta, ja Bella andestab talle. Raamat lõppeb sellega, et Cullenid hääletavad selle poolt, et Bella tuleks muuta vampiiriks, lootuses, et Edward seda teeb. Kuna Edward Bellaga nõus ei ole loodab Bella algul Alice peale. Ka Alice tunnistab, et kuigi ta on selle poolt pole ta valmis Bellat hammustama, sest ta pole kindel, kas ta suudab peatuda. Carlisle ütleb Bellale, et kui Edward seda ei tee, teeb ta seda ise, pärast seda, kui Bella selle kooliaasta lõpetab. Lõpuks on ka Edward ise nõus seda tegema, kuid ainult pärast kooliaasta lõppu.
Bella aga peab nõustuma sellega, et kuna libahundid ja vampiirid on vaenlased, ei saa ta Edwardiga olles Jacobiga kohtuda. Cullenite ja libahuntide vahel on juba sadu aastaid olnud kokkulepe, et Cullenid peavad jahti ainult oma maal ja libahundid püsivad oma maadel. Kokkulepe ei kehti enam vaid siis, kui Cullenid mõnda inimest hammustavad.
Libahundid ja vampiirid on vaenlased sellepärast, et libahuntide ülesanne on alati olnud hävitada halbu vampiire.
2008. aasta Paul Kerese mälestusturniir
pisi|180px|[[Vassili Jemelin, võitnud 2008. aastal Paul Kerese mälestusfestivali raames peetud põhiturniiri]]
6.–12. jaanuaril 2008 Tallinnas Paul Kerese Malemajas peetud turniiril saavutas esikoha Venemaa suurmeister Vassili Jemelin 6 punktiga 9-st.
A-turniiri lõpp-paremik
1. rsm Vassili Jemelin (Venemaa) 6 punkti 9-st, 2.–4. rsm Igors Rausis (Tšehhi), rsm Šarūnas Šulskis (Leedu) ja rsm Kaido Külaots (Eesti) 5,5 p, 5. rm Volodõmõr Oništšuk (Ukraina) 5 p, 6. Meelis Kanep (Eesti) 4,5 p jt.
Soter
Soter sündis "Liber Pontificalise" järgi Fondis. Tema isa oli Concordius, kes mõnede allikate andmeil võis olla kreeklane.
Kristliku traditsiooni järgi hakati tema ajal Roomas pidulikult tähistama ülestõusmispühi. Kuna selle aluseks ei võetud juudi kalendrit, teravnes vaidlus ülestõusmispühade tähistamise üle Victor I ajal.
Soter oli kriitiline montanismi suhtes.
Soter pälvis tunnustuse hoolekandetegevusele pühendumise tõttu. Tema tegevusest on esile tõstetud hoolitsemist nende kristlaste eest, kes olid saadetud kaevandustesse sunnitööle. Soterile omistatakse tauniv kiri Korintose piiskopile Dionysiusele, kes võimaldas raskete pattude sooritajatel osa saada armulauast. Talle omistatakse ka pühitsetud preestri poolt sõlmitud abielu tunnustamist. Soter olevat sätestanud, et ükski pühitsemata isik ei tohi puudutada altaririiet ja ta keelas missal teenivatel naistel põletada missa ajal viirukit.
Ta ordineeris 8 presbüterit ja 11 piiskoppi.
Soter maeti "Liber Pontificalise" järgi Calixtuse katakombidesse. Teda austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 22. aprill.
Tema järglaseks sai Eleutherus.
Toon
Toon on mitmetähenduslik sõna:
Raamatukogude ajalugu
Raamatukogude ajalugu on raamatukogude loomise ja arenemise ajalugu.
Vana-Idamaade raamatukogud
Esimesed teated raamatukogu olemasolust pärinevad Ees-Aasia jõgikonnast, kus praeguse Iraagi territooriumil asus Sumeri riik. Vanimad säilinud kirjatekstid pärinevad umbes aastast 3000 eKr.
Esimesed raamatukogud tekkisid mitmesuguste riiklike, majandus- ja muude dokumentide koguna. Sellise institutsiooni teke johtus sumeri kultuuri jõudmisest arengujärku, mil inimesel tekkis vajadus end teadvustada.
Vanimad raamatukogud avastati enne Esimest maailmasõda alanud ja 1927. aastal jätkunud arheoloogiliste väljakaevamiste käigus Sumeri riigi territooriumil. Peamiselt Eufrati jõe kallastel asunud linnade alalt leiti hulk savitahvleid anonüümsete teostega – vanade kaartidega, kirjandustekstidega, töödega matemaatikast, põllumajandusest ja teistest teadmisvaldkondadest.
Üks vanemaid meie päevini säilinud kogusid on Heti riigi valitsejale Hattusilis III-le (1283–1260 eKr) kuulunud raamatukogu. Tema loss asus riigi pealinnas Hattusas. Heti riik eksisteeris seitsme sajandi vältel teisel aastatuhandel eKr Väike-Aasia ja tänapäeva Süüria territooriumil.
Suurim ja tuntuim vanaaja raamatukogu oli Assüüria kuninga Assurbanipali (668–631 eKr) raamatukogu, mis asus Niinive linnas. Sellele oli aluse pannud juba kuningas Tiglatpilesar I (1112–1074 eKr). Raamatukogu fond koosnes umbes 5000 – 10 000 savitahvlist. See raamatukogu oli universaalne, sest seal säilitati kuninganimistuid, matemaatika, astronoomia ja meditsiini töid, sõnastikke ja grammatikaid. Religioossed tekstid asusid eraldi ruumis. Ilukirjandust oli teistest vähem, sest seda anti edasi suuliselt. Just sellest raamatukogust leiti kõige täielikum akkadikeelse müüdi tekst Sumeri valitsejast Gilgamešist. Assurpanipal oli üks vähestest kirjaoskajast valitsejast, kes avaldas oma raamatukogus tolle aja tähtsamad raamatud. Kirjutajad tegid raamatutest koopiaid. ~100 000 savitahvlit, alles ~20 000. Savitahvlid olid põletatuna vastupidavamad kui papüürus. Ainult vähesed lihtinimesed kasutasid raamatukogusid, sest olid kirjaoskamatud. Tol ajal oli raamatukogu nii raamatukogu, arhiiv kui ka muuseum.
Egiptuses oli raamatukogu kohta kasutusel kaks terminit: "raamatumaja" ja "elu maja". Esimese termini all mõeldi templiraamatukogusid, teine termin tähistas templi juures asuvat omalaadi teadusasutust. "Elu maja" täitis ka raamatukogu funktsiooni, kuid sealseid raamatuid kasutati religioossetel ja hariduslikel eesmärkidel. Raamatukogu hoidja amet oli riiklik ja pärandatav. Selle võis edasi anda vaid "kõrgeimatesse teadmistesse" pühendatuile. Raamatukogus säilitatavaid ürikuid kasutasid kas valitsejad või preestrid, sest üksnes nemad olid "pühendatud". Vana-Idamaade raamatukogu on ühtaegu nii raamatukogu kui ka arhiiv. Vana-Idamaade raamatukogu tuleb pidada raamatukogu omalaadseks "esiisaks".
Vanakreeka raamatukogud
Antiikmaailma suurim raamatukogu oli Aleksandria raamatukogu. Selle asutas hellenistliku Egiptuse valitseja Ptolemaios I Soter (323–328 eKr). See oli tolleaegne kõige rikkalikum ja täielikum raamatukogu. Seal asus umbes 700 000 käsikirja papüürustel. Peamiseks ülesandeks oli koguda kreeka kirjandust ja teiste rahvaste teoste kreekakeelseid tõlkeid, kusjuures hangiti kõige erinevamat kirjandust kreeka tragöödiatest kokaraamatuteni välja. Aleksandria raamatukogus viidi esmakordselt sisse õpetlase ja poeedi Kallimachose loodud kataloogimis- ja paigutussüsteem.
Vana-Rooma raamatukogud
Erinevalt kreeklastest ja hellenistlike riikide kodanikest ei tundnud roomlased lugemise vastu eriti suurt huvi ja seda kuni viimase sajandini eKr. Raamatukogud toodi sõjaretkedelt kaasa trofeedena. Esimesena toodi 168. aastal eKr Makedoonia valitseja Perseuse raamatukogu.
Esimese suure raamatukogu avas Roomas Gaius Asinius Pollio (76 eKr – 5. pKr). Tema seadis raamatukogule ülesandeks ladina kirjanduse kajastamise oma fondides. 28. aastal avati keiser Augustuse algatusel raamatukogu, mida hakati nimetama Apolloni Templi Raamatukoguks (Bibliotheca Templi Apollinis) või Bibliotheca Palatina ' ks. Hilisemad Rooma keisrid püüdsid seda eeskuju jälgida ja asutasid uusi raamatukogusid. Kõige tuntum on neist keiser Traianuse (98–117) asutatud Bibliotheca Ulpia, mis võinuks võistelda Aleksandria raamatukoguga.
Claudiuse-aegne raamatukogundustegelaste liigitus:
Aleksandr Kerenski
Elulugu
Aleksandr Kerenski sündis Simbirskis. Samast linnast pärines ka bolševike juht Vladimir Uljanov. Aleksandri isa Fjodor Kerenski oli Simbirski poeglaste gümnaasiumi ja tütarlaste kooli direktor ning hea tuttav Vladimir Uljanovi isa Ilja Nikolajevitš Uljanoviga, kes oli koolide inspektor Simbiskis. Fjodor Kerenski toetuse tulemusel anti Vladimir Uljanovile kooli lõpetamisel kuldmedal heade tulemuste eest.
Pärast gümnaasiumi lõpetamist asus Aleksandr Kerenski õppima Peterburi Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1904. aastal. 1905. aastal astus ta Sotsialistide-Revolutsionääride Parteisse (esseerid) ning andis välja ajalehte Burevestnik. Esitas ka taotluse, et astuda Sotsialistide-Revolutsionääride Partei Võitlusorganisatsiooni, kuid teda ei võetud vastu. Pärast arreteerimist Võitlusorganisatsiooni kuulumise kahtluse tõttu ja viit kuud vahi all viibimist naasis Peterburi 1906. aastal ja töötas advokaadina, pälvides tunnustust poliitilistel protsessidel kohtualuste kaitsmisega. Ta kaitses 1905. aasta rahutustes osalenud ja Tallinna ümbruses mõisu rüüstanud eesti talupoegi, armeenia rahvusliku partei Dašnaktshuthjuni liikmeid, Lõuna-Uraali bolševike partei liikmeid, kes 1909. aastal röövisid partei rahastamiseks postirongi, ja IV Riigiduuma bolševike fraktsiooni liikmeid, keda süüdistati Esimese maailmasõja ajal riigireetmises.
Oma tegevusega kogus ta suure poliitilise kõlapinna, mida ta suurendas veelgi 1912. aastal Leena kullamaardlas toimunud tööliste rahutuste mahasurumise asjaolusid uurinud komisjoni koosseisus. Kerenski astus Vene Tööparteisse ja valiti 1912. aastal Riigiduumasse. Sotsialistina pööras ta suurt tähelepanu töölisklassile. Samuti mängis Kerenski olulist rolli Roman Malinovski paljastamisel, kes oli üks bolševike liidreid ning salajane Ohranka agent.
1917. aasta veebruaris astus Kerenski taas Sotsialistliku Revolutsiooni Parteisse (esseeridega), nõudes keiser Nikolai II tagasiastumist. Kerenski valiti Petrogradi Nõukogu aseesimeheks.
13. märtsil moodustati Ajutine Valitsus eesotsas vürst Georgi Lvoviga. Kerenski määrati valitsusse kohtuministriks. Ta töötas välja hulga seadusandlikke reforme, muu hulgas surmanuhtluse tühistamise, ajakirjanduse vabaduse, etnilise ja religioosse diskrimineerimise keelustamise jne.
1917. aasta mais määrati Kerenski sõjaministriks. Ta nimetas Vene armee ülemjuhatajaks kindral Aleksei Brussilovi, kelle juhtimisel oli toimunud 1916. aasta suvel suur Vene armee rünnak Saksa armee vastu. Edu oli siiski lühiajaline ning sõda muutus rahva hulgas ebapopulaarsemaks.
21. juulil (8. juulil vkj) 1917 astus vürst Lvov peaministri kohalt tagasi ning Kerenski sai uueks peaministriks.
Pärast uue rünnaku läbikukkumist nimetas Kerenski uueks ülemjuhatajks kindral Lavr Kornilovi. Kornilovi vaated erinesid järsult Kerenski omadest. Kornilov soovis surmanuhtluse taastamist sõduritele ning tehaste militariseerimist, sõjategevuse edukaks lõpuleviimiseks ning sõja võiduks Saksamaa Keisririigi vastu.
7. septembril nõudis Kornilov Ajutise Valitsuse tagasiastumist ning kogu võimu endale. Kerenski tagandas Kornilovi. Seepeale saatis Kornilov väed kindral Krõmovi juhtimisel Petrogradi ründama. Kerenski pöördus abi saamiseks Petrogradi Nõukogu ja Punakaardi poole. Mõne päevaga õnnestus bolševikel koondada 25 000 meest Petrogradi kaitseks. Samal ajal saadeti ründavale poolele vastu sõdurite delegatsioone, et veenda neid rünnakust loobuma. Kornilovi väed keeldusidki lõpuks Petrogradi ründamisest. Kindral Krõmov sooritas enesetapu, Kornilov arreteeriti ja paigutati koduaresti. Kerenski sai Vene Armee ülemjuhatajaks.
8. oktoobril 1917 kujundas Kerenski valitsuskabineti ümber, liites sinna vasakpoolseid menševikke ja esseere.
7. novembril (26. oktoober vkj) 1917 oli Kerenski informeeritud bolševike riigipöörde kavatsusest. Ta lahkus Petrogradist ja püüdis leida vägesid ohtude tõrjumiseks. Samal ööl tungisid bolševike kontrolli all olevad väed valitsuse residentsi Talvepalees ning arreteerisid valitsuse liikmed.
Kerenskil õnnestus koguda lojaalseid vägesid Põhjarindelt, kuid Pulkovo lähedal toimunud kokkupõrkes alistusid need bolševike vägedele.
Kerenski varjas ennast algul Soomes ning 1918. aasta maist asus Suurbritannias. Hiljem elas Prantsusmaal, kust ta juhtis meediakampaaniat kommunismi vastu Venemaal ning andis välja venekeelset ajalehte Dni.
Kuigi Kerenski põgenes välismaale, jäi tema naine Olga Lvovna Kerenskaja (1886–1975) koos poegade Olegi ja Glebiga Venemaale ning proovis põgeneda Petrogradist oma sünnikohta Ust-Sõssolskisse. Kuid kolme kuu pärast (19. augustil 1918) nõudis Kotlase kindlustatud rajooni tribunal nende arreteerimist ja Kotlasesse saatmist. 23. augustil Olga Kerenskaja arreteeriti, kuulati üle tema nõukogudevastase tegevuse kohta ning saadeti Kotlasesse.
II maailmasõja ajal asus Kerenski elama Ameerika Ühendriikidesse, kus töötas Stanfordi Ülikooli juures Hooveri instituudis (Hoover Institution on War, Revolution, and Peace) Californias. Ta toetas instituudi juures asuvat mahukat Vene ajaloo arhiivi ning pidas loengukursusi. 1967. aastal avaldas autobiograafia "The Kerensky Memoirs: Russia and History's Turning Point".
Aleksandr Kerenski suri 11. juunil 1970 New Yorgis. Vene õigeusu kirikud New Yorgis keeldusid teda matmast, pidades teda vabamüürlaseks ja vastutavaks Venemaa langemise eest bolševike kätte. Kerenski on maetud Londonisse.
Raamatukogude ajalugu
Bütsants ja Lääne-Euroopa
Konstantinoopolis asutati 330. aastal ainulaadne raamatukogu, mis on tuntud keiser Constantinus Suure raamatukoguna. Raamatukogus töötas palju kreeka- ja ladinakeelsete raamatute ümberkirjutajaid, kelle töö oli eelkäijate omast keerulisem – nad mitte üksnes ei kopeerinud tekste, vaid ka taastasid neid. Keiser Constantinuse raamatukogust kujunes üks rikkalikum raamatuhoidla.
Kõiki eri aegadel antiikmaailma erinevates osades eksisteerinud raamatukogusid ühendab see, et nad olid üheks tähtsamaks institutsiooniks antiikaja ühiskonnas. Antiikaja raamatukogu oli kaasaja teadusest lahutamatu. Raamatukogu oli ideaalne vahend teaduse jaoks, teenides õppimist ja õpetamist, soodustades teadmiste kogumist ja nende süsteemi loomist. Antiikraamatukogude peamine ülesanne oli algupärandite hoidmine, nende säilitamine tulevastele põlvedele. Samas pidid need tööd olema kättesaadavad ka õpetatud kaasaegsetele, mistõttu raamatukogu täitis teadmiste levitamise funktsiooni.
Islamimaad
Raamatukogud tähetornides ehk observatooriumites. Nende jaoks oli oluline see, mis tähistaevas toimub. Raamatute laenutamisel oli juba tähtaeg ~üks kuu. Raamatukogudes olid faktikataloogid – andmed maade ja piirkondade kohta. Soodustati maadeuurimist. Raamatukogus oli võimalik kasutada vett. (Kõrbes tähendas see austusavaldust.) Sai tellida raamatutest koopiaid valitsejate kulul.
Keskaeg
Keskajal asusid raamatukogud valdavalt kirikute ja kloostrite juures ning lihtrahval puudus neile juurdepääs. Kuna teadus oli koos raamatukogudega kirikule allutatud, siis teaduse areng pidurdus. Hiliskeskajal hakati looma ülikoole ja nende juurde ka raamatukogusid. Kui raamatuid hakati aheldama ketiga spetsiaalsete pultide külge, võisid neid kasutada ka üliõpilased.
13. sajandil andis R. De Bury välja esimese raamatukogundusliku raamatu "Philobiblion".
Renessanss
Renessansiaja ühiskonnas domineeris raamatukogutüübina eraraamatukogu. Need nii kaasaegset kirjandust kui ka antiikaja aardeid sisaldanud suurepäraselt komplekteeritud kogud mitte üksnes ei ajendanud üldkasutatavate raamatukogude arengut, vaid kujundasid ka nende kogude temaatika ja komplekteerimispõhimõtted. Ühe tolle aja parima raamatukogu komplekteeris väljapaistev poeet Francesco Petrarca (1304–1374). Eriti hoolikalt kogus ta antiikautorite teoseid. 1337. aastal koostas ta oma raamatukogu kataloogi "Libri mei", mis sisaldas üle tuhande nimetuse. Elu lõpul püüdis Petrarca teha oma raamatukogu kättesaadavaks laiale lugejate ringile. Üldkasutatavate raamatukogude kujunemisel oli väga oluline osa bibliofiilide erakogudel. Eraraamatukogusid asutasid ka sellised õpetlased, nagu Giovanni Boccaccio, Niccolò de' Niccoli, Poggio Bracciolini jt. Renessansiajastu raamatukogu oli üldkasutatav, kuid oma kogude universaalse koostise tõttu oli see samal ajal ka teadusraamatukogu. Esmajärjekorras koguti antiigipärandit. Raamatukogul oli nii kogumis- ja säilitamis- kui ka teenindusfunktsioon. Renessansi ajal lähtuti seisukohast, et raamatukogu hoone peab olema kaunis ja asuma kesklinnas. Esmakordselt raamatukogude ajaloos peeti seda küsimust niivõrd oluliseks, et raamatukogusid projekteerisid oma aja parimad arhitektid. Nii selles, et raamatukogu ehitati linna südamesse, kui ka tema väliskujunduses ja interjööris peegeldus uus, renessansiajal kinnistunud ettekujutus raamatukogu rollist ja kohast ühiskonnas.
Reformatsioon
15. sajandil leiutas Johannes Gutenberg trükikunsti. See andis Euroopa raamatukogundusele uue impulsi. Trükikunsti levikuga suurenes raamatute hulk ja vähenes nende hind. Raamatukogu lakkas täitmast skriptooriumi funktsiooni. Raamatute kogumine ja säilitamine eraldusid lõplikult nende valmistamisest, tekkisid trükikojad ja kirjastused. Trükised mõjutasid ka raamatukogu sisemist töökorraldust. Inventariseerimissüsteemi kõrval said põhimõtteliselt uue tähenduse kataloogimine ja raamatute tähistamine kohaviitadega, millest kujunes vahend raamatu leidmiseks riiulilt. Lääne-Euroopas levis see 14. sajandil ja muutus tavapäraseks 15. sajandil. Läänemere maade linnades küpses sel ajal vaimse uuenemise protsess, mis soodustas hariduse ja linnakultuuri arengut. Seal alanud reformide hulka kuulus ka raamatukogureform. Martin Luther nägi raamatukogudes Saksa linnade arengu olulist elementi. Reformatsiooniaegne linnaraamatukogu oli eri institutsioonide juures asutatud raamatukogude ühine nimetus. See võidi rajada raekoja, kiriku või gümnaasiumi juurde. Neis hansalinnades, kus reformatsiooni mõjud puudusid, ei asutatud ka linnaraamatukogusid.
1537. aastal võttis Prantsuse kuningas Francois I vastu maailmas esimese sundeksemplari seaduse, mis siiski kohe õnnestunult käiku ei läinud.
Barokiajastu
Barokiajastu raamatukogu määras katoliikliku maailma raamatukogude arengu enam kui kaheks sajandiks. Esimesteks raamatukogudeks, kus interjööri visuaalsetel komponentidel oli oluline roll, olid Vatikani raamatukogu ja kuninglik raamatukogu San Lorenzo de El Escorialis (1567). Nii seinad raamatukappide kohal kui laed olid kaetud maalingutega, milles kajastus selle saali tähendus. Hoogsad kujutised illustreerisid ja selgitasid nende alla paigutatud raamatukogu fondi eri osi, külastaja võis need lahti mõtestada vastavalt oma mälule ja kujutlusvõimele.
Valgustusaja raamatukogu
Prantsuse revolutsioon 1789, mis kestis kümme aastat, mõjutas ka raamatukogunduse arengut. Raamatukogud olid olulised institutsioonid valgustusideede levitamisel. Tekkis arusaam, et raamatukogud tuleks teha avatuks kõigile kirjaoskajatele.
Sel ajal eeldati, et universaalne raamatukogu peab olema entsüklopeediline. Esimesed teadusraamatukogud tekkisid musketäride ajal 17. sajandi Prantsusmaal.
Tolle aja raamatukogusid mõjutasid kõige enam prantsuse õpetlase Gabriel Naudé (1600–1653) ideed. Palju aastaid töötas ta raamatukoguhoidjana. Eriti särav oli tema tegevus kardinal Mazarini (1602–1661) raamatukogus, mis alates 1645. aastast tegutses avaliku raamatukoguna. Tema sulest pärineb kirjutis "Nõuandeid raamatukogu korraldamiseks". Naudé käsitas raamatukogu universaalsena, selle fondid pidid peegeldama kõiki teadmiste valdkondi ja trükitoodangu liike. Väga suurt tähelepanu pööras ta raamatute läbitöötamisele ja nende ratsionaalse paigutussüsteemi loomisele. Ta oli veendunud, et korrastamata raamatukogu ei tohi nimetada raamatukoguks. Ta võttis esimesena kasutusele sõna "bibliograafia" nimestiku tähenduses.
Depoo
Sinna koguti kirjandust ning selle kaudu toimus raamatute ümberjaotamine raamatukogude vahel. Raamatuid saadakse erinevate ühingute ja eraisikute varade riigistamise käigus. Asuti depoode varasid kirjeldama, seda juhiti Pariisist. Rahvahariduse Komitee töötab välja kirjeldamise juhendid. Kirjeldati raamatu seisundit. Algselt kirjeldati aktiivselt, revolutsiooni süvenedes (Prantsuse revolutsioon) tekkis apaatia ja lõpupoole kirjeldati vähe. Depoodest käis läbi kümme miljonit raamatut, revolutsiooni ajal jõuti kirjeldada umbes kolm miljonit eksemplari.
1795. aastal tekib Prantsusmaal raamatukogu, mille nimi on Rahvusraamatukogu ning teised riigid järgisid eeskuju. Rahvusraamatukogul eesõigus võtta depoost raamatuid. Üle terve maa tekib raamatukoguvõrgustik. Hakati inimesi lugema õpetama.
Suurbritannia
17.-18. sajand – tekkis kihelkondlike raamatukogude idee (T. Bray), kirikute juurde tekkis võrgustik, enamjaolt usukirjandus.
18. sajandi lõpp – 19. sajandi I pool – raamatukogud töölisklassile. 1847. aastal moodustati parlamendis komitee, kes tegeles igasuguste ettetulevate probleemidega. 1850. aastal "Public Libraries Act" – riigi tasandil raamatukogu seaduse loomine.
19. sajand
Sel sajandil arenesid raamatukogud tormiliselt. Saksamaast kujunes maailma teaduse arengut määrav maa ning selle maa muutused raamatukogudes määrasid ka teiste riikide raamatukogude arengu.
Kõige märgatavamalt uuenes raamatukogutöös lugejateenindus. Raamatukogud pidid arvestama nii lugejate arvu suurenemisega kui ka sellega, et suurenes nõudlus raamatute järele. Kui ülikooli raamatukogu oli siiani suunatud eelkõige ülikooli professoritele, siis nüüd kuulusid lugejate ringi ka üliõpilased ja doktorandid.
Töömahu suurenemise tõttu tekkis vajadus üle vaadata liigitussüsteemid, kuna ühtne süsteem raamatukogudes puudus. Võeti kasutusele [[UDK – kümnendliigitussüsteem]]. Ka fondide komplekteerimine sai uue suuna. Palju tähelepanu pöörati laenutusruumide, lugemissaalide, sealjuures eraldi ajakirjanduse saalide ehitusele, samuti raamatukogutöötajate abiruumide varustamisele kõige vajalikuga. Oli selge, et vanade raamatukoguhoonete arhitektuur ei vastanud enam uutele tööülesannetele.
Raamatukoguhoidjate kutselise ettevalmistuse küsimuse lahendamisel oli kõige olulisem osa Berliini Ülikoolil. Selle ülikooli raamatukogu baasil loodi 1893. aastal kõrgem raamatukogunduskool. Esimese maailmasõja lõpuni oli see ainuke õppeasutus, kus koolitati kutselisi raamatukoguhoidjaid.
Ameerika
Melvil Dewey – esimene raamatukogunduse õpetaja New York Colombia Ülikoolis alates 1887. aastast.
1876 – kümnendliigituse algvariant. Asutati maailma esimene raamatukogude ja -hoidjate ühing: Ameerika Raamatukogude Ühenduse ALA. Sel ajal sai alguse ka esimene raamatukogunduslik ajakiri Library Journal.
Kongressi Raamatukogu – ei kehti sundeksemplari seadus; Kongressi Raamatukogu kaitses autoriõigusi.
Loodi esimene koondkataloog – raamatukogud saatsid oma kirjed Kongressi Raamatukogule. Teeninduse efektiivsuse korraldamine.
21. sajandi raamatukogu
Raamatukogu roll tänapäeva infoühiskonnas on teisenenud niivõrd, et võime eristada eri tüüpi raamatukogumudeleid:
Iga raamatukogumudeli puhul on tema põhirolliks olla olemasolevate ja kättesaadavate inforessursside vahendajaks kasutaja ja raamatukogu vahel, pakkudes võimalikult täiuslikke materjale vastavalt oma vastutusalale nii andmebaaside, elektrooniliste jadaväljaannete, täistekstide kui traditsiooniliste teavikute näol.
Eesti raamatukogude kujunemislugu
Tallinna Oleviste kiriku juurde asutati raamatukogu – Bibliotheca Revaliensis ad D. Olai – 1552. aastal ja see oli Tallinna esimene avalik raamatukogu. Vanim säilinud dokument, mis tõendab Oleviste raamatukogu asutamist, on omaaegse bibliotekaari Heinrich Bröckeri 1659. aastal alustatud rahaliste annetuste registreerimise raamat. See algab raamatukogude ajalugu käsitleva üldise sissejuhatusega, milles on juttu ka Oleviste kogu asutamisest.
16. sajandil oli dominiiklaste raamatukogu ligikaudu 200 raamatuga Eesti suurim raamatukogu. Dominiiklaste raamatukogunduse areng on seotud katoliikliku kirjanduse arenguga. Eesti alal ei tehtud algul raamatukogul ja arhiivil vahet.
Tartu Ülikool 1632
Raamatukogu asutamise kohta kindlad andmed puuduvad, aga see toimus pisut hiljem. Küsiti dublette Lundi ülikoolist ja Peterburi ülikoolidest. Tartu Ülikooli Raamatukogu kogu sai alguse, kui lätlane L. Hintelmann pärandas oma raamatukogu Tartu Ülikoolile. Pärast Hintelmanni annetust oli vaja raamatukoguhoidjat. Esimeseks Tartu Ülikooli raamatukoguhoidjaks sai L. Ludenius – õigusprofessor, kes tegi raamatukogutöid lisatööna. Reisis sageli Tallinna, Tartu ja Pärnu vahet.
1789. aasta Prantsuse revolutsiooni ideed levisid ka siiakanti ja Tartu Ülikool taasavati 1802. aastal, kuid ettevalmistusi alustati juba 1800. aastal.
Morgenstern oli Tartu Ülikooli õppejõud, kes juhatas ka raamatukogu ja viis ta heale tasemele. Lõi komplekteerimispõhimõtted, mida võtta, mida mitte: võtta originaal, mitte tõlge; mitte raisata raha raamatutele, mille kasutajaskond on väike; ilukirjandusest võtta seda, mida õppetööks vaja; alama astme õpikuid (gümnaasiumi) ei võta; teadusliku tasemega raamatuid eelistada üldistele. Morgenstern jälgis Euroopa raamatukogudes toimuvat ja oli arengutega kursis. Raamatuid saadi raamatukauplejatelt ja oksjonilt. Probleeme oli rahapuudusega, sest trükiste arv kasvas kiiremini kui eraldatav raha. Sel ajal hakkas ilmuma palju erialaperioodikat. Hakatakse välja andma oma toimetisi, mida saab teiste kõrgkoolide raamatukogudega vahetada.
Valgustusaeg 18.–19. sajand
1838. aastal luuakse Tartus Õpetatud Eesti Selts. 1839 saab alguse Õpetatud Eesti Seltsi raamatukogu. Rahvusliku liikumise ajal hakati palju raamatuid välja andma. Kuid ÕES kogus vaid teaduslikke trükiseid. Tekib Eesti Kirjameeste Selts, hakatakse eestikeelseid raamatuid koguma, aga mitte täielikult – kõike ei jõutud koguda. Eesti Kirjameeste Seltsilt võtab teatepulga üle Eesti Üliõpilaste Selts, Oskar Kallas – raamatukogu juhataja. Olulisim perioodika kogumine, sest seda oli raske kätte saada.
1894. aastal lõpetas Eesti Kirjameeste Selts tegevuse ja raamatukogu läks üle Eesti Üliõpilaste Seltsile.
Harilik nõiakold
Harilik nõiakold (Circaea alpina) on pajulilleliste sugukonda nõiakolla perekonda kuuluv rohttaimeliik.
Kirjeldus
Taime lehed on vastakult, südajad, leheserv on lainjashambuline. Leheroots on pikk, olles peaaegu lehelabaga ühepikkune.
Õied on valged ja väikesed (kroonlehed 2-3 mm pikad); tupp- ja kroonlehti on 2, tolmukaid 2. Taime varre kõrgus on 5–25(30) cm (Ibidem).
Harilik nõiakold õitseb juunist (harva ka mai lõpust) augustini. Harilik nõiakold võib pori-nõiakollaga anda hübriidi vahelmise nõiakolla.
Kasvukoht
Kasvukohana eelistab niiskemaid alasid nagu lodud.
Luuüdi doonorite register
Luuüdi doonorite register ehk Vereloome tüvirakkude doonorite register on Tartu Ülikooli Kliinikumi allasutus.
Luuüdi doonorlus
Kui patsiendi raviks on vaja vereloome tüvirakke, siis esmalt püütakse doonorit leida patsiendi õdede-vendade seast. Kui see ei õnnestu, siis pöördutakse luuüdi doonorite registri poole. Luuüdi doonorite register põhineb anonüümse doonori kingil anonüümsele patsiendile. Vabatahtlikud, kes on liitunud luuüdi doonorite registriga peavad valmis olema vereloome tüvirakkude annetuseks ükskõik millisele patsiendile doonori kodumaal või ka väljaspool doonori kodumaad. Registriga ei ole võimalik liituda aitamaks ainult ühte kindlat patsienti.
Riikide registrid on liidetud ühtseks võrgustikuks, mis tagab siirdamiseks sobilike rakkude jõudmise abivajavale patsiendile ka siis, kui doonor ja patsient elavad eri riikides. Tänaseks on selle võrgustikuga liitunud üle 100 luuüdi doonorite registrit kokku ligi 15 miljoni vabatahtliku liitunud doonoriga.
Luuüdi doonorite registriga saab liituda:
Registriga liitumiseks peab täitma registreerimisvormi ja tervisliku seisundi küsimustiku ning registriga liitujalt võetakse veenist vereproov koesobivuse antigeenide määramiseks. Vereproov analüüsitakse Tartu Ülikooli Kliinikumi ühendlaboris ning tulemused saadetakse säilitamiseks Soome Luuüdi Doonorite Registrisse. Igasugust informatsiooni, mida registriga liituja annab oma tervisliku seisundi kohta, kaasa arvatud koesobivusanalüüside vastused, töödeldakse konfidentsiaalselt − kõrvalistel isikutel puudub nendele juurdepääs. Kirjaliku avalduse alusel võib registriga liituja teada saada oma koesobivuse analüüside tulemused.
Koostöö
Tartu Ülikooli Kliinikumi ja Soome Punase Risti Verekeskuse Luuüdi Doonorite Registri koostöö tulemusel on võimalik Eesti elanikel liituda Soome Luuüdi Doonorite Registriga. Registriga saab liituda Eestis, kuid doonorite andmeid säilitatakse Helsingis Soome Luuüdi Doonorite Registris. Soome Luuüdi Doonorite Register vahendab väljaspool Soomet elavate doonorite vereloome tüvirakke Soome ja Eesti patsientidele ning Soomes ja Eestis elavate doonorite rakke Soome, Eesti ja vajadusel ka välisriikide patsientidele.
Vastavus õigusaktidele
Luuüdi doonorite registri tegevus on litsentseeritud ja monitooritud vastavate riikide pädevate asutuste poolt.
Luuüdi doonorite registriga liitumisel ja enne donatsiooni on nõutud kirjaliku teavitatud nõusoleku allkirjastamine.
Tennessee Williams
thumb|Tennessee Williams Thomas Lanier Williams III (pseudonüümiga Tennessee Williams; 26. märts 1911 – 25. veebruar 1983) oli 20. sajandi üks prominentsemaid USA näitekirjanikke.
Nime "Tennessee" sai ta kolledžikaaslastelt oma lõunapärase aktsendi tõttu, samuti oli ta isa seotud Tennessee osariigiga. Aastatel 1948 ja 1955 võitis ta Pulitzeri preemia teoste "Tramm nimega "Iha"" ja "Kass tulisel plekk-katusel" eest.
Tema näidendid "Klaasist loomaaed" ja "Iguaani öö" on auhinnatud New Yorgi näitekirjanduskriitikute Circle Awardsiga.
Williamsi näidend "The Rose Tattoo" (mis oli pühendatud tema poiss-sõbrale Frank Merlole) pälvis parima näidendina Tony auhinna.
Elukäik
Ta sündis Columbuses Mississippi osariigis. Kirjutamist alustas ta pärast ülikooli lõpetamist. Esimene tähelepanuväärsem teos ilmus 1940. aastal – näidend "Inglite taplus", mis pälvis ka Rockefelleri fondi preemia.
Valdemar-Eriku lääniõigus
Valdemar-Eriku lääniõigus oli Harju- ja Virumaal Taani võimu perioodil kehtinud õigusnormide kogu, mis pidevalt täienedes sai üheks Balti Eraseaduse osaks.
Valdemar-Eriku lääniõigus hakkas kehtima Valdemar II Võitja ajal, kuid kirja pandi see Erik VI Menvedi ajal. Oma valitsusaja lõpus 1315. aastal kinnitas kuningas Erik VI lääniseaduse.
Lääniõiguses oli 60 paragrahvi, see oli koostatud meeslääniõiguse põhimõtetele vastavalt ning sätestas maahärra, kelleks oli Taani kuningas, suhted vasallidega. Käsitles vasallide õigusi oma lääni suhtes, ka pärimist meesliini pidi ning kohtukorraldust ja kohtuprotsessi.