cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prantsuse revolutsioonisõjad
1800
pisi|[[Jean Victor Marie Moreau|Kindral Moreau Hohenlindeni lahingus]]
Napoleon saatis Moreau kampaaniaga Saksamaale ning läks ise Dijoni uut armeed koguma ja marssis läbi Šveitsi ründama Austria armeesid Itaalias selja tagant. Napilt kaotust vältides võitis ta austerlasi Marengo all ja taashõivas Põhja-Itaalia.
Moreau tungis vahepeal Baierisse ja võitis Austria vastu suure lahingu Hohenlindeni all. Moreau jätkas Viini suunas ja austerlased palusid rahu.
1801
Austerlased leppisid kokku Lunéville'i rahus, nõustudes põhiliselt eelmise Campo Formio rahu tingimustega. Egiptuses sundisid osmanid ja britid prantslasi pärast Kairo ja Aleksandria langemist lõpuks alistuma.
Suurbritannia jätkas sõda merel. Mittevõitlejate koalitsioon koosseisus Preisimaa, Venemaa, Taani ja Rootsi ühines kaitsma neutraalseid laevu Suurbritannia blokaadi eest, mille tulemuseks oli Nelsoni üllatusrünnak Taani laevastikule Kopenhaageni reidil.
1802
Aastal 1802 sõlmisid britid ja prantslased Amiens'i rahu, lõpetades sõja. Nii algas pikim rahuperiood aastate 1792–1815 kestel. Lepingut peetakse üldiselt kõige sobivamaks kohaks, millega märkida üleminekut Prantsuse revolutsioonisõdadelt ja Napoleoni sõdadele, kuigi Napoleon krooniti keisriks alles aastal 1804.
Tulemused
Prantsusmaa Esimene Vabariik, alustades okupatsioonile ja kokkukukkumisele ohtlikult lähedaselt positsioonilt, võitis kõiki oma vaenlasi (väljaarvatud Suurbritannia ja Ameerika Ühendriigid, kelle võimetus Prantsusmaad otse rünnata tegi sellest vaieldava küsimuse) ja tootis revolutsiooniarmee, mille jäljendamine võttis teistel riikidel aastaid. Reini vasakkalda vallutamisega ning domineerimisega Hollandis, Šveitsis ja Itaalias saavutas vabariik peaaegu kõik territoriaalsed sihid, mis olid Valois' ja Bourboni monarhidel sajandeid käest libisenud.
Nikephoros I
Nikephoros I (kreeka keeles Νικηφόρος; 750 – 26. juuli 811) oli Bütsantsi keiser aastatel 802–811. Tema võimuletulekuga hakkas riiki valitsema uus valitsejasugu: Isauria asemele tuli Nikephorose dünastia. Enne keisriks saamist juhtis Nikephoros genikos logothetēs 'it (üldine rahandusministeerium), mistõttu teda kutsutakse vahel Logothete (ὁ Λογοθέτης) ja Genikos või Genicus (ὁ Γενικός). Nikephoros hukkus 811. aastal Pliska lahingus bulgaarlaste vastu.
Võimuletõus
Võimuahne keisrinna Irene ei tulnud oma ambitsioonikusest hoolimata riigijuhtimisega toime. Üha rohkem hakkas dikteerima eunuhh Aetios, kes üritas Irenele abikaasaks upitada oma venda. Sellega polnud aga paljud rahul ning nii otsustas grupp õukondlasi eesotsas Nikephorosega 802. aasta sügisel tegutseda. Nad võltsisid Irene korralduse ja lugesid selle valvemeeskonnale ette. Selle dokumendi alusel pidi Nikephorosest saama Irene kaasvalitseja, kelle ülesandeks oli kaitsta trooni Aetiose ebaausate pürgimuste eest. Kuna Aetiost üleüldiselt ei sallitud, siis paistis antud korraldus igati usutavana, ning edasised sündmused arenesid juba tormilise kiirusega vandeseltslaste stsenaariumi järgi. Nikephoros krooniti ning temast sai formaalselt Irene kaasvalitseja. Kuid seda vaid paariks päevaks, kuni Irene tagandati võimult ja saadeti Lesbose saarele, kus see inimkonna ajaloo üks võimuahnemaid naisi suri 803. aasta 9. augustil. pisi|Bütsants 802. aastal, mil Nikephoros I võimule tuli Nikephorose veretu paleepöördega troonile asumisega lõppes Isauria dünastia valitsemisaeg. Tegu oli pigem erandiga, sest varasemad paleepöörded olid üldjuhul üpriski verised. Nende pöörete eestvedajateks ja seega ka järgmisteks keisriteks olid alati väepealikud. Uueks keisriks sai tsiviilisikust õukondlane, kelle juhtida olid varem riigi rahaasjad. Ning selles, et Isauria dünastia valitsemisaeg lõppes, oli paljuski süüdi Irene ise – kõrvaldades oma poja troonilt, katkestas ta dünastilise järjepidevuse.
Nikephorosel polnud sisuliselt mingit õigust troonile, mis võimaldas mitmetelgi teistel esitada samasuguseid pretensioone. Nii kuulutaski üks väepealikest, kelle nimeks oli Bardanes Tourkos, ennast samuti keisriks ja alustas oma vägedega liikumist Konstantinoopoli peale. Kuid Nikephorose positsioon osutus eeldatust tugevamaks ja Bardanes oli sunnitud alistuma ning paluma keisrilt armu. Nikephoros nõustus selle palvega tingimusel, et usurpaator pühitsetakse mungaks.
Valitsemine
pisi|Frangi riik 814. aastal pärast Karl Suure surma Nikephorose troonile asumise ajal oli Bütsantsi välispoliitiline seisund ärevusttekitav. Läänes valitses paavsti poolt keisriks kroonitud ja kogu Rooma keisririigi üle õigusi nõoudev Karl Suur, kelle pretensioone ei tahtnud Bütsants loomulikult tunnistada. Idas ähvardas riiki Harun ar-Rašidi (786–809) juhitud Araabia kalifaat ja põhja poolt bulgaarlased. Lisaks polnud kiita ka riigi sisepoliitiline olukord. Sellises pingestatud olukorras ilmnes üsna pea, et Nikephorose näol oli tegemist erakordselt targa keisriga, kellel õnnestus luua mingisugunegi kord riiki hävitada ähvardavas kaoses. Kõigepealt sõlmis keiser 803. aastal vaherahu Karliga, kuigi selle tingimuseks oli loobumine Roomast ja Kesk-Itaaliast. Pärast seda, kui oli tagatud rahu suhetes kõige ohtlikuma vaenlasega, asus Nikephoros korrastama riigi finantsolukorda. Endise "rahandusministrina" mõistis ta suurepäraselt, kuivõrd paljus sõltus riigi stabiilsus rahaasjadest. Kõige üldisemalt aga taandusid kõik rahaga seotud probleemid ühte tõdemuse – seda ei jätkunud ja keisril tuli valida, mil moel suurendada riigi käes oleva raha hulka. Siinjuures jõudis Nikephoros üsna loogilise mõtteni, et raha tuleb võtta neilt, kellel seda on. Ning toonase Bütsantsi kõige rikkamateks institutsioonideks olid vaieldamatult kirikud ja kloostrid. Nähes neis allikat riigikassa täitmiseks andiski keiser käsu järsult vähendada kirikute ja kloostrite maksuprivileege. Järgmise sammuna keelati eraisikutel laenu pakkumine, ehk siis meie mõistes erapangandus. Riik seadis sisse üsna madala fikseeritud laenuprotsendi, mis üksikisikust laenuandjale polnud jõukohane, ja see kasulik tegevus monopoliseeriti riigi poolt täielikult. Samas puudutasid keisri maksureformid ka Bütsantsi kõige arvukamat elanikkonna kihti – talupoegi. Nimelt seati maal sisse kogukonna kollektiivne maksuvastutus, millega maksejõuetute eest pidi maksma kogukond. Kõik need sammud ühtekokku täitsidki üle pika aja riigikassa.
Kaitsevõime tugevdamine
Kui riik oli rahaliselt kosunud, alustas Nikephoros kindlustuste rajamist piiridel. Kaitserajatiste ehitamine oli valdkonnaks, milles bütsantslased olid oma sõjakatest naabritest mäekõrguselt üle. Nad suutsid püstitada mitte lihtsalt võimsaid ja ületamatuid müüre, vaid varustasid neid kõikvõimalike heitemasinate ja muude agregaatidega, mille olemasolu hoiti ranges saladuses. Bütsantslased olid ütlemata uhked, et erinevalt barbaritest valdavad nad sõdimise kunsti. Ning tõesti, Bütsantsi väepealikud uurisid hoolikalt muistseid sõjakunsti traktaate ja vanu kaarte, mille alusel koostati näiteks sõjaplaane. Eelnevalt püüti vaenlaste kohta koguda kõikvõimalikke luureandmeid: kui suur on nende hulk, milline on nende relvastus ja – isegi see oli tähtis – milline on sõjaks valmistuvate barbarite meeleolu. Bütsantslased teadsid täpselt, milline aastaaeg on erinevatele vaenlastele kallale tungimiseks parim. Näiteks araablaste ründamine suvel oli välistatud, sest araablaste vägi omas siis suuri eeliseid. Kuid tegelikult polnud nendest andmetest alati kasu – seda eriti siis, kui Bütsantsi vägesid juhtisid mitte suured "teoreetikud", vaid keisrite soosikud –eunuhhid. Nikephorose puhul peab tunnistama, et olemata ise sõjaväelane, suutis ta ometi sõjaväe tugevdamisel rohkem korda saata kui nii mõnigi väepealikust keiser. Näiteks sõdurite arvu suurendamiseks lubati vaestel talupoegadel mitme pere peale kokku panna välja üks sõjamees. Keisririigi kaitsevõime tugevdamine oligi mingis mõttes paratamatuseks, sest läbi terve Bütsantsi ajaloo on jälgitav kindel tendents: keisririigi vaenlaste arv ja jõud kasvasid pidevalt – ning seda vaatamata bütsantslaste korduvatele edukatele vasturünnakutele.
Välisvaenlaste rünnakud
Nikephorose ettevalmistused osutusidki õigeaegseteks. 806. aastal tungis keisririigi aladele tohutu araablaste sõjavägi, selle suuruseks on pakutud isegi 300 000 meest. Järgmisel aastal laastasid araablased Küprose ja Rhodose saare ning jõudsid Sitsiilia rannikuni. Ligikaudu samal ajal lõi keisririigist lahku ja läks Karl Suure alla Veneetsia ning algas bulgaarlaste invasioon.
Nikephoros polnud mitte ainult tark, vaid ka äärmiselt karmikäeline valitseja. Kuid erinevalt oma paljudest eelkäijatest oli keisri karmus suunatud valdavalt riigi hüvangu tagamisele. Nii ei lähtunud ka tema järjekordne kloostrite maksude tõstmine mitte isiklikust luksusejanust, vaid riigi kaitsevajadustest. Kuigi keisri nõudmisele ei söandatud otseselt vastu seista, suurendas see rahulolematust kirikuringkondades. Õli lisas tulle veel asjaolu, et keiser, kes küll ise oli ikoonide kummardaja, ei soostunud kiriku nõudmisega alustada intensiivset võitlust ikonoklastidega. Nikephorose vastaste avalike väljaastumiste puudumine aga ei tähendanud seda, et keisri ja tema valitsemise kohta poleks esitatud selja taga kõikvõimalikke süüdistusi. Keiser öeldi olevat julm, ahne ja liiderlik ning oma ütlustes asetavat ta ennast isegi Jumalast kõrgemale. Viimane süüdistus vastas ka mingis mõttes tõele, sest valitsemisaja lõpupoole kippus oma edusammudest joobunud Nikephoros minetama reaalsusetaju. Tema kunagised kained kaalutused hakkasid asenduma avantüristlike ettevõtmistega.
Sõjakäik Bulgaaria vastu
pisi|Khaan Krum einestamas, kui teener toob Nikephorose pealuu, mis on muudetud peekriks 811. aasta suvel otsustas Nikephoros anda bulgaarlastele lõpliku hoobi. Eelmine, 809. aasta sõjakäik oli peamiselt seoses reetmisega ebaõnnestunud ja keiser ihkas revanši. Nüüd oli ta kogunud suure väe ja asus ise selle etteotsa. Sõjakäigu algus oli igati edukas. Bulgaarlaste peamine linn Pliska põletati maha ning khaan palus rahu. Kuid Nikephoros ei suutnud enam olukorda kainelt hinnata ja keeldus rahu ettepanekust. Selle asemel nõudis ta khaanilt täielikku alistumist, mis oli bulgaarlastele võrdne surmaotsusega, ning väljapääsmatusse olukorda surutuna jätkasid nad võitlust. Sõjategevuse taaspuhkemisel aga ilmnes üsna pea Nikephorose kui väepealiku kogenematus. Jälitades vaenlast, laskis ta ennast meelitada mägede vahele kitsustikku, kus arvas heaks laagrisse jääda, et valmistuda edasiliikumiseks. Just seda olidki bulgaarlased oodanud ja 26. juulil ründasid ühte kohta kuhjunud ja end abitusse olukorda seadnud Bütsantsi vägesid. Puhkenud lahingus õnnestus vaid vähestel bütsantslastel pääseda. Peaaegu kõik väepealikud ja keiser hukkusid ning bulgaarlaste khaani Krumi käsul pandi Nikephorose pea piigi otsa kõigile vaatamiseks. Hiljem aga valmistati keisri pealuust hinnaline karikas. Selliseks siis kujunes ühe Bütsantsi edukama ja väljapaistvama keisri lõpp. Raskelt sai haavata ka troonipärija Staurakios, kel õnnestus siisi põgeneda.
Sõnum keisri ja tema vägede hukkumisest jõudis peatselt Konstantinoopolisse, mille elanikud nägid selles jumalikku karistust Nikephorosele kannatuste eest, mida ta oli põhjustanud kirikule.
Üldine eluolu Bütsantsis 9. sajandil
Nikephoros on esimene Bütsantsi keiser, kelle valitsemisaeg langes täielikult uude, 9. sajandisse.
Kõigepealt paistis keisririik silma oma võimsa ja rikka pealinnaga, millega ei suutnud isegi ligilähedaselt võistelda ükski teine Euroopa linn. Üheski teises linnas polnud nii suurt elanikkonda, nii uhkeid ehitisi, nii palju maiseid rikkusi ja reliikviaid, nagu seda oli Konstantinoopolis. Bütsantsis elas üldse, võrreldes Lääne-Euroopaga, tunduvalt rohkem inimesi linnades.
Elu külades oli korraldatud sel moel, et suurele osale neist oli riik jaganud kindlad ülesanded. Näiteks üks küla pidi andma vajadusel riigile sõjaväelasi-meremehi. Teine küla aga võis olla õukonna teenistuses, või talle oli määratud ülesandeks sildade ja kindlustuste ehitamine. Enamjagu ülejäänud vabu talupoegi pidi tasuma riigile igasuguseid makse ja täitma arvukaid kohustusi. Selliste vabade külade talupojad moodustasid ühenduse-kogukonna, kus ühiselt arutati maa kasutamist ja teisi küsimusi ning reeglina maksti ka ühiselt riigile makse. Üheks olulisemaks ja tulutoovamaks kultuuriks peeti tol ajal viinapuud ja viinamarjakasvatamisega suutis konkureerida vaid oliivikasvatus. Oliivid olidki vaesema elanikkonna peamiseks toiduaineks. Kui mõnel aastal juhtus õlipuude saagikus halb olema, siis riik piiras oliivide väljavedu. Lisaks oliividele olid vaesemate inimeste laual peamiselt odraleib ja aedvili. Tõelise vaesuse ja viletsuse tunnuseks aga olid tammetõrud ja "mere sea" ehk delfiini liha. Loomulikult olid rikaste bütsantslastest gurmaanide lauad kaetud hoopis teisiti. Hõrgumateks ja hinnatumateks olid näiteks eriliselt toidetud viiekuuse lamba ja kolmeaastase kana lihast valmistatud road. Mis aga puudutab koduloomi, siis hobune oli talupoja majapidamises harulduseks. Kui hobust ka peeti, siis peamiselt selleks, et täita sõjaväekohustust. Ülikute seas aga olid kõige suuremas hinnas araabia hobused. Peamisteks tööloomadeks olid eesel ja kohihärg. Lehmade pidamine polnud üldiselt populaarne, neile eelistati pigem lambaid ja kitsi. Sigu peeti tavaliselt vaid piirkondades, kus olid levinud suured tammikud. Tammetõrud olidki sigade peamiseks söödaks. Muidugi, seal kus see oli võimalik, tegeldi ka jahipidamise ning kalapüügiga. Kuid lisateenistust võis hankida ka küttepuude varumise ja söe põletamisega. 9. sajandi alguse Bütsantsi ühiskonnas olid veel küllaltki tavaliseks nähtuseks orjad - ja pärast edukaid sõdu araablastega võis orje kohata ka rikaste talupoegade põldudel.
Linnaelanikest moodustasid olulisema osa käsitöölised, kelle hulgas olid vast kõige jõukamad juveliirid. Nii nemad kui ka teised käsitöölised töötasid tavaliselt kas riigilt, kloostritelt või aristokraatidelt üüritud ruumides. Maju ehitatigi reeglina nii, et alumist korrust saaks välja üürida. Orje oli linnas veelgi rohkem kui maal. Eriti massiliseks muutus nende juurdevool edukate sõdade ajal, kuid neid tõid müügiks ka välismaa kaupmehed. Nii et "orjandusliku korra" lõppemine juba sajandeid tagasi ei tähendanud kaugeltki seda, et keisririigi argielust oleksid orjad kadunud. Orjade hulk hakkas märkimisväärselt vähenema alles paari sajandi pärast ning siis kõigepealt põllumajanduses, kus nende kasutamine muutus majanduslikult ebaotstarbekaks. Tavaks sai orjade vabastamine testamendiga, mida igati toetas ka kirik. Loomulikult moodustasid, ja seda eriti Konstantinoopolis, suure osa linnade elanikest ametnikud. Nende peamiseks sissetulekuallikaks polnud mitte niivõrd palk kui praktiliselt legaliseeritud altkäemaksud.
Bütsants oli tugevalt tsentraliseeritud riik ning riigi täieliku kontrolli all oli ka kaubandus. Eriti tähelepanelikult jälgis keskvõim olukorda leivakaubanduses, sest leiva hinnast sõltusid sisuliselt kõikide teiste kaupade hinnad. Halbadel aastatel, kui leivavili kallines, oli kaupmeestel leiva hinna tõstmine keelatud. Nii paistis leiva hind olevat alati stabiilne. Tegelikult aga olid leiva küpsetamiseks erinevad vormid ning nigela saagiga aastal anti käsk võtta kasutusele lihtsalt väiksem vorm. Vormi suurus võis käsu korras vahelduda isegi päevade lõikes. Vahel ei pannud ostjad seda isegi tähele, kui aga panidki, siis seesugust hinnatõusu oli psühholoogiliselt kergem taluda. Sel moel toimides tasandati hinna kõikumist ja loodi näiline leiva hinna püsivus. Üksikasjalikud reeglid puudutasid samuti lihaga kauplemist ja isegi kalapüüki. Näiteks linnalähedane rannajoon oli võrdse konkurentsi loomiseks kalastajate vahel ära jagatud.
Bütsantslaste igapäevaelus mängisid väga olulist osa trahterid. Tavaliselt kuulusid trahterid väljapaistvatele linlastele või isegi kirikutele, ent reeglina olid omanikud need välja üürinud. Kui aga mõni trahter juhtus otseselt kuuluma kirikule, siis vaimulikul oli leti taga seismine keelatud. Trahteripidaja ametit peeti üldse üsna põlastusväärseks ning neid süüdistati sageli kõikvõimalikes pattudes: veini lahjendamises veega, varastamises ja petmises. Kuid sageli ei jäänudki trahteripidajal muud üle. Nii kõlab ühe süüdistatu suust vastuseks kaebusele: "Mida ma vaene pean tegema? Ja mis mul siis muud üle jääb, kui aga lisada vett, sest pidevalt astuvad sisse korravalvurid ja isegi ametnikud, kellele peab ju tasuta kallama." Veini hind, anumate suurus ja müügi kellaajad (õhtul kella kaheksast kuni hommikul kella kaheksani pidid trahterid olema suletud) olid samuti riigi poolt reguleeritud. Provintside kaupmehed tohtisid pealinnas viibida vaid kuu. Kui kaup polnud selle ajaga maha müüdud, siis tuli käsu korras hinda alandada. Sellest korraldusest kõrvalehiilijaid ootas kas kauba konfiskeerimine, läbipeksmine või häbistav juukselõikus. Rangelt keelatud oli ka relvade, väärismetallide, raua, purpuri ja mõnede teiste kaupade väljavedu. Sellele keelule kuuletumist kontrollisid kõikidesse sadamatesse paigutatud tolliametnikud, üleastujate karistuseks oli surmanuhtlus. Üldiselt aga oli Bütsants alati rohkem sisse ostnud kui välja müünud. Seega voolas riigist välja rohkem raha, kui sinna sisse tuli. Pidevat rahapuudust püüti leevendada müntide juurdevermimisega ja nende proovi madalamaks muutmisega. Keisririik katsetas ka kohustusliku raha vahetuskursi kehtestamisega, kuid seda võimude korraldust turg eiras.
Bütsantsis olid seadusandlikult reguleeritud praktiliselt kõik eluvaldkonnad, muu hulgas ka tööhõive. Et kõigile tööd jätkuks, oli näiteks käsitöölistel keelatud tegeleda korraga kahe käsitööliigiga.
Paavo Ravila
pisi|Paavo Ravila 1960ndatel
Nikephoros I
Üldine eluolu Bütsantsis 9. sajandil
Kõigist Bütsantsis rakendatavatest arvukatest karistusviisidest oli mingis mõttes kõige vastuolulisemaks mungaks pühitsemine. Ühest küljest oli ju pühendumine Jumala teenimisele vabatahtlik kangelastegu, teisalt aga kasutati mungaks pühitsemist karistusena. Vastuolu põhjustas tõsist poleemikat, mida kinnitab ka omaaegsete Bütsantsi autorite teostesse kandunud avalik arutelu.
Paavo Ravila
Paavo Ilmari Ravila (5. juuli 1902 Laukaa – 16. aprill 1974 Helsingi) oli fennougrist ja Soome akadeemik.
Nikephoros I
Üldine eluolu Bütsantsis 9. sajandil
Kogu Bütsantsi ühiskonna seisustepüramiidi tipus asus piiramatu võimuga keiser. Ning polnud suuremat kuritegu kui majesteedi solvamine. Rahva ette ilmus keiser vaid hiilgava saatjaskonnaga ning relvastatud ihukaitse saatel. Tema võimu värvisümboliks oli purpur. Kroonimisel ja muudel pidulikel üritustel olid keisril seljas kulla ja vääriskividega niivõrd rikkalikult kaunistatud rõivad, et ta suutis vaevalt nende raskust kanda. Keisri palge ette ilmudes tuli end tema jalge ette heita ning tema juuresolekul tohtisid istuda vaid vähesed. Kutse keisri söögilauda aga oli eriliseks soosingu märgiks. Dokumentides, mis olid koostatud keisri nimel, kasutati vaid mitmuse vormi ja need olid sageli pühendatud keisri tegude ülistamisele. Kusjuures need sadu aastaid tagasi koostatud dokumendid sisaldavad tihtigi väga tänapäevaseid formuleeringuid, nagu näiteks: "Meie lakkamatu hoolitsus ja raske töö on suunatud vaid rahva hüvanguks."
Aitutaki
pisi pisi Aitutaki on saar Polüneesias, Aitutaki atolli suurim saar, üks Cooki saartest. Asub Rarotongast 230 km põhja pool.
Õunaviks
Õunaviks on Eesti plaadifirma, mille esimene album ilmus aastal 2003. Plaadifirma eestvedajaks on Viljandist pärit Villem Valme.
Paavo Ravila
Paavo Ravila oli Helsingi ülikooli soome-ugri keeleteaduse professor aastail 1949–1956 ja ülikooli rektor 1953–1956. Ta oli Soome Akadeemia liige aastail 1956–1963 ja akadeemia esimees aastal 1963.
Aitutaki
See on Cooki saartest suuruselt kuues pindalaga 16,8 ruutkilomeetrit. Saare kõrgeim tipp on 123 m kõrgune Maunga Pu. Lisaks peasaarele on atollis veel vähemalt 16 väiksemat saart kogupindalaga umbes 1,25 ruutkilomeetrit.
Õunaviks
Õunaviks on keskendunud värsketele talentidele ja väiksele ringile põhiartistidele, kelle seas on Pastacas, Puuluup, Kago (kirjanikuna Lauri Sommer) ja Liis Ring (endine artistinimi cirkl). Õunaviks on välja andnud ka kaks esimest Mari Kalkuni sooloalbumit, samuti Erkki Hüva, Agulikassi, Tuljaku, Lilleakna, Iduvigiku ja Martiini plaadid. Lisaks sooloalbumitele avaldatakse pikema aja tagant kogumikke “Toatuur”, ilmunud on ka digitaalne kogumik koostöös Inglismaa plaadifirmaga FatCat Records.
Aitutaki
Saarel elas 2016. aasta rahvaloenduse andmetel 1712 inimest, peamiselt rarotongad ehk Cooki maoorid. Suurim asula on läänerannikul asuv Arutanga. Saarel on 8 küla.
Õunaviks
Alates 2005. aastast antakse iga albumi ilmumisega samaaegselt välja ka plaadifirma häälekandja Mahlapress uus number, mis keskendub plaadile ja selle autori(te)le. Kõik seni ilmunud häälekandjad on tasuta kättesaadavad Õunaviksi kodulehelt.
Aitutaki
Aitutakil räägitakse maoori keelele lähedast rarotonga keelt.
Õunaviks
2012. aasta sügisel sai plaadifirma "pärimusmuusika piiride avardamise eest" Eesti Pärimusmuusika Keskuselt auhinna Etnokulp.
Paavo Ravila
1963–1968 oli Paavo Ravila Helsingi ülikooli kantsler.
Tema on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Aitutaki
Esimeste eurooplastena külastasid saart HMS Bounty kapten William Bligh ja tema meeskond 11. aprillil 1789. 1821 külastas saart misjonär John Williams ning Aitutaki oli esimene Cooki saartest, mis võttis vastu ristiusu. 1835 külastas saart laeval Beagle Charles Darwin.
Saare peamine majandusharu on turism, vähemal määral ka kalandus ja põllumajandus. 1903–1927 ja taas alates 1972. aastast antakse välja oma postmarke.
Lääne sõjaväeringkond
Lääne sõjaväeringkond (vene keeles Западный военный округ) on Venemaa relvajõudude sõjaväeringkond, keskusega Peterburis.
Gray porosamblik
Gray porosamblik  (Cladonia grayi) on samblikuliik.
Samblik kasvab ka Eestis.
Udo Väljaots
Udo Väljaots (4. aprill 1916 Tartu – 30. mai 1979 Krasnojarsk ) oli eesti teatrilavastaja, tantsija, koreograaf ja ballettmeister.
1934–1961 töötas ta Vanemuises, Vanemuise balleti algusaastatel oli ta Velda Otsuse kõrval üks teatri esitantsijaist. 1961. aastal sai temast RAT Estonia pealavastaja, 1977 peanäitejuht. Estonias töötas ta 1979. aastani.
Väljaots oli Eduard Tubina ooperi "Barbara von Tisenhusen" esmalavastaja. Ta kirjutas libreto Heino Jürisalu lühiballetile "Tänav", mis esietendus Estonias 9. detsembril 1963. 1972 oli ta muusikafilmi "Kontsertprogramm "Colas Breugnon"" režissöör.
Grameen Bank
pisi|Panga hoone [[Dhakas]] Grameen Bank (bengali keeles গ্রামীণ বাংক) on 1983. aastal Bangladeshis loodud ettevõte, mis annab vaesunutele tagatiseta väikelaenu.
Ettevõte on 2006. aastal saanud seni ainsa äriettevõttena Nobeli rahuauhinna. Auhinda jagas pangaga panga asutaja Muhammad Yunus.
Hermann Johann Friedrich Harten
Hermann Johann Friedrich von Harten (18. jaanuar/29. jaanuar 1794 Mustjala – 27. september/9. oktoober 1841 Kaarma) oli Eesti vaimulik.
Õpetuse sai ta koduõpetaja käest. Aastatel 1811–1814 õppis ta usuteadust Tartu Ülikoolis. Aastatel 1814–1820 töötas ta Eestimaa kubermangus koduõpetajana.
Aastatel 1821–1841 oli ta Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastatel 1825–1831 Mustjala Anna kogudust. Aastatel 1833–1836 oli ta Konsistooriumi assessor, 1836–1841 oli ta Saaremaa superintendent.
Jāzeps Grosvalds
Elulugu ja looming
Jāzeps Grosvalds oli üks läti modernistliku maali teerajajaid, kes edukalt sidus oma loomingus Euroopa modernismi mõjud omaenese rahvusliku kunsti taotlustega. 1909.–1910. aastal õppis ta Münchenis Simon Hollósy maalistuudios-vabaakadeemias. 1910. aastal läks ta Pariisi, kus täiendas end erinevates eraateljeedes ja õppestuudiotes kuni aastani 1914, puutudes kokku Kees van Dongeni, Charles Guerini ja teiste kaasaegsete kunstnike loominguga ning La Palette'i Akadeemia kubismikoolkonnaga. Samal ajal kasutas ta võimalust uurida muuseumides nii vana kui uuemat Euroopa kunsti, nii prantsuse moodsat kunsti (Paul Cezanne, Andre Derain) kui ka vanade meistrite teoseid. Tema kunstnikukäekiri kaldub pigem abstraktsema laadi poole, seda iseloomustab süntees ja vormi lihtsustamine, samuti tinglik värvikasutus.
Linnutee tuuled
"Linnutee tuuled" on 1977. aastal valminud Lennart Mere kultuuriantropoloogiline dokumentaalfilm soome-ugri ja samojeedi rahvaste igapäevaelust, etnograafiast, folkloorist ja traditsioonilisest kultuurist.
Jāzeps Grosvalds
Elulugu ja looming
1914. aastal pöördus kunstnik tagasi Riiga ja asutas koos mõttekaaslastest kunstnikega Konrāds Ubānsi, Valdemārs Tone ja Aleksandrs Drēviņšiga kunstirühmituse "Zaļā puķe" (läti keeles 'roheline lill'), millest hiljem sai Ekspressionistide Rühm ning veelgi hiljem Riia Kunstnike Grupp. Portretistina pöördus Grosvalds ühena noortest läti kunstnikest sõjapõgenike ja läti küttide kujutamise poole. Kui algas esimene maailmasõda, astus Grosvalds sõjaväeteenistusse ning maalis mitmeid sõjastseene, nagu seeriad "Sõjapõgenikud" (läti keeles "Bēgļi") aastaist 1915–1917 ning "Läti kütid" (läti keeles "Latviešu strēlnieki") aastaist 1916–1917. 1917. aastal komandeeriti ta läänerindele, kus ta varsti astus Briti armee koosseisu, ühines 1918 ekspeditsioonigrupiga (British Expeditionary Group) ja reisis nendega läbi Araabia, Pärsia ja Kaukaasia. Reisidel nähtu on inspireerinud maalideseeria "Idamaad" (1918–1919).
Linnutee tuuled
Film valmis koostöös Mainos-TV ja Magyar Televízióiga (Ungari televisioon), olles esimene Tallinnfilmi rahvusvaheline koostööprojekt. Filmivõtted toimusid Põhja-Soomes, Lapimaal, Vepsamaal, Vadjamaal, Mordvas, Handi-Mansimaal, Ungaris, Taimõri poolsaarel, Setumaal, Neenetsimaal, Saaremaal ja Muhu saarel.
Jāzeps Grosvalds
Elulugu ja looming
Pärast demobiliseerumist töötas Jāzeps Grosvalds Läti saatkonnas Pariisis. 1920. aastal suri ta grippi. 1925. aastal maeti tema põrm ümber Riiga Lielie kapi kalmistule.
Linnutee tuuled
2009. aastal taastati film digitaalselt projekti "Eesti film 100" raames, tähistamaks ühtlasi ka Lennart Mere 80. sünniaastapäeva. 2014. aastal taastati filmi täiendavalt. Filmi originaalmaterjale säilitab Eesti Filmiarhiiv.
1986. aastal ilmus filmi järg "Kaleva hääled".
Viitka Ristimägi
Viitka Ristimägi on looduslik pühapaik Võrumaal Vastseliina kihelkonna Viitka ja Vatsa küla piirimaal.
Tööohutus
pisi|Tööohutusnõuete eiramine võib kaasa tuua eluohtlike olukordade tekke. Antud pildil on [[AHHAA teadusteater, kus etendatakse ohtlikku olukorda tule käsitsemisel. Selliste situatsioonide esitamine nõuab eriti ranget ohutusnõuete täitmist.]] Tööohutus (ka töökaitse või tööturvalisus) on töökorralduslike abinõude ja tehnikavahendite süsteem sellise töökeskkonna seisundi saavutamiseks, mis võimaldab töötajal teha tööd oma tervist ohtu seadmata.
Hermann Johann Friedrich Harten
Kultuurilukku on Harten läinud eelkõige sellega, et ta asutas aastal 1835 Kaarmal Saaremaal esimese, Eestis ühe esimestest eestlastest koosneva laulukoori. Sellega rajas ta väga tugeva koorilaulutraditsiooni Kaarmal. Samuti rajas ta Kaarmal piibliseltsi ning hoolitses agaralt ka kihelkonna- ja külakoolide eest.
Anija kolhoos
Anija kolhoos oli kolhoos Harju rajoonis Anija külanõukogus. Kolhoosi keskus asus Anijal.
Hermann Johann Friedrich Harten
Isiklikku
Tema isa Georg Friedrich Harten oli Mustjala Anna koguduse õpetaja, vend Carl Eduard Harten oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Tema äi Christoph Friedrich Mickwitz oli Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja. Aastal 1840 tõsteti ta aadliseisusse Püha Stanislavi III järgu ordeni andmisega. Vanaisa Johannes Heinrich Felicius oli Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, onu Johannes Heinrich Felicius oli Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, vanavanaisa (emaemaisa) Johann Heinrich Jürgens oli Pöide Maarja koguduse õpetaja, tädimees Benedict Witte oli Ambla Maarja koguduse õpetaja.
Anija kolhoos
Kolhoos loodi 1948. aasta 25. augustil. 1956. aastast alates oli kolhoosi esimees Artur Sarap, sotsialistliku töö kangelane ja Lenini ordeni kavaler.
1976. aasta 2. veebruaril otsustas Anija kolhoosi üldkoosolek ühineda Kehra sovhoosiga ja moodustada Kehra sovhoosi Anija osakonna, juhatajaks Villem Ellus. Üle anti 362 lehma, 562 noorlooma, 1170 siga, 37 hobust, 23 traktorit, 11 veoautot, 2 autobussi, 3 teraviljakombaini, 2 sõiduautot.
Aare Renzer
Aare Renzer (sündinud 20. augustil 1956 Tallinnas) on eesti majandusteadlane.
Elulugu
Aare Renzer on riigiametniku ja ajakirjaniku poeg.
Lõpetas 1974 Tallinna 7. Keskkooli, 1979 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusliku informatsiooni töötlemise organiseerimise ja planeerimise erialal ja 1986 aspirantuuri; majanduskandidaat (1988, Eesti NSV TA Majanduse Instituudi), väitekiri "Информационные aспекты интерактивного анализа хозяйственной деятельности предприятия". Täiendas end 1991 Hollandis ja 1997 Hispaanias. Oli 1979–81 TTÜ raamatupidamise kateedri assistent, 1981–83 infotöötlemise kateedri assistent, 1986–88 vanemõpetaja, 1988–96 dotsent, 1997–2003 AS Pricewaterhouse Coopers infosüsteemide juhtiv audiitor, aastast 2003 AS-i Helmes konsultant, 1992 ja 1993 Vaasa Tehnoloogiainstituudi lektor.
Tööohutus
Eestis sätestab töötervishoiu ja tööohutuse nõuded, töötervishoiu ja tööohutuse korralduse ettevõtte ja riigi tasandil ning vastutuse töötervishoiu ja tööohutuse nõuete rikkumise eest töötervishoiu ja tööohutuse seadus ja selle rakendusaktid.
Aare Renzer
Teadustöö
Õpetanud programmeerimise aluseid, multimeedia vahendeid, struktuurset süsteemianalüüsi, infosüsteemide loomise teoreetilisi aluseid. Uurimisvaldkond: võrkstruktuuriga andmebaasid, struktuurne süsteemianalüüs ja infosüsteemide projekteerimine; majandusanalüüs ja selle automatiseerimine; infosüsteemide auditeerimine ja valideerimine. 15 teadustrükist.
Tööohutus
Tööandja on kohustatud tagama tööohutuse nõuete täitmise igas tööga seotud olukorras, rakendama ennetustegevusi töökeskkonna riskide vältimiseks või vähendamiseks, jälgima tööohutuse olukorda ettevõttes, korraldama töökeskkonna riskianalüüsi töökeskkonna ohutegurite väljaselgitamiseks ning selle alusel koostama ja rakendama tegevuskava tööohutuse suurendamiseks.
Järelevalvet tööohutuse nõete täitmise üle teostab Tööinspektsioon.
Andreas Künzli
Andreas Künzli (sündinud 5. veebruaril 1962 Luzernis) on Šveitsi slavist ja esperantist.
Künzli hakkas esperanto ja teiste tehiskeeltega tegelema 1979. aastal, kui osales Luzernis toimunud 64. esperanto-kongressil. 1986–1992 juhtis ta esperanto-saateid Schweizer Radio Internationalis.
Ta on põhjalikult uurinud Venemaa keisririigis 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses eksisteerinud tehiskeelte liikumisi. Sellega seoses on ta tegelenud Eestis elanud baltisaksa harrastuskeeleteadlase Edgar von Wahli elu ja tegevuse uurimisega. 2009. aastal esines Künzli Tartus konverentsil "Rahvusvahelised keeled eurolingvistika ja interlingvistika kontekstis", kus pidas Wahlist ettekande.
Marcin Wrona
pisi| Marcin Stefan Wrona (25. märts 1973 Tarnów – 19. september 2015 Gdynia ) oli poola filmirežissöör.
Aravete kolhoos
Aravete kolhoos oli kolhoos Paide rajoonis Ambla külanõukogus. Kolhoosi keskus asus Aravetel. Kolhoosi pindala oli umbes 13 000 ha. Kolhoosi keskmine töötajate arv oli 804 (seisuga 1977).
Akste ristimänd
Akste ristimänd on Põlva maakonnas Põlva vallas Akste külas asuv ristipuuna kasutatud mänd. Mänd on võetud kaitse alla.
Kütiväeosa
thumb|Hesseni kuurvürstiriigi jäägrid 1843. aastal. (H. A. Eckert, "Das Deutsche Bundesheer".) Kütiväeosa (ka: jäägiväeosa) on kergejalaväe valiküksus, kuhu tavaliselt kuuluvad laskurid. Sageli kasutatakse kütiväeosi luures ja snaipritena, samuti võitluseks diversantide ja vastupanuliikumiste vastu.
Ajalooliselt pärinevad kütiväeosad üksustest, mis moodustati vilunud jahimeestest, kel olid sõjaväeteenistuseks loomulikud eeldused: nad osaksid liikuda metsas ja mägedes, tundsid seal tegutsemiseks vajalikke võtteid ning samuti relvi. Euroopas loodi esimesed kütiväeosad Kolmekümneaastase sõja ajal. Ameerikas võitsid need populaarsust Seitsmeaastases sõjas ning Ühendriikide armee kasutas vintpüssidega varustatud kütte edukalt Ameerika iseseisvussõjas. Rahuajal olid isiklike relvadega varustatud kütid osa maakaitseväest. Lähivõitluses pruukisid jäägrid sirgeteralist jahimõõka nimega Hirschfänger.
Kõige populaarsemad olid kütiväeosad Napoleoni sõdade ajastul, mil jäägrid kuulusid nii Preisi, Vene kui ka Austria vägedesse. Preisi armees tõestasid jäägrid oma efektiivsust Seitsmeaastases sõjas, regulaararmee üksusteks muutis need Friedrich Suur. Preisi kütid kandsid rohelist kuube, tumedaid pükse (kaardiväes olid püksid tumesinised), pikka tumedat mantlit ning seljakotti, 1842. aastast ka teravatipulist kiivrit Pickelhaube ' t. Relvastati väeosad vintpüssidega, mil olid täägid. Kütte värvati lühikeste noormeeste seast (alla 160 cm), kes olid enamasti metsavahtide või jäägrite pojad.
Austrias loodi alalised kütiväeosad 1808. aastal, kuid Prantsusmaal nime all chasseurs à pied juba Seitsmeaastases sõjas, Piemontes seevastu alles 1842 (bersaljeerid).
Eurooplaste eeskujul moodustati ka Venemaal kütiväeosad. Esimene üksus sai alguse 1765, mil Soome diviisi komandör krahv Panin moodustas nende raames 300-mehelise jäägrisalga. 1796 rajati Vene keisri ihukaardiväe jäägripolk (Егерский лейб-гвардии полк), mis tegutses 1917. aastani. "Grenaderid ja musketärid raiuvad tääkidega, aga tulistavad jäägrid," iseloomustas jäägreid Aleksandr Suvorov.
Kütiväeosade hulka võib lugeda ka mägijalaväe. Nii koosnes jäägribrigaadidest Saksa armees Esimeses maailmasõjas moodustatud Alpikorpus (Alpenkorps), mida vastased pidasid üheks parimaist Saksa üksustest. Austria poolel vastas neile kolmest rügemendist koosnev Kaiserschützen (hiljem Gebirgsjäger) ja Itaalias maailma vanim mägijalaväeüksus, 1872. aastal loodud Alpini. Prantsuse mägijalaväe nimi on Chasseurs Alpins.
Soome jäägrid
Soomes kujunes Esimese ilmasõja ajal 1914. aastal jäägriliikumine, mille eesmärk oli Soome iseseisvumine Venemaa alt. Kuna Soomes oli sõjalist treeningut raske saada, pöördusid soomlased abi asjus Saksamaa poole. Salajase värbamisega kogunenud esmalt 200 ning hiljem juba 2000 meest said Saksamaal väljaõppe 27. Preisi kuninglikus jäägripataljonis. Pataljon võitles venelaste vastu Baltimaades, kuid 1918. aastal siirdus osa neist tagasi Soome kodusõtta.
Eesti kütiväeosad
Ka Eesti ja Läti iseseisvussõjas osalesid kütiväeosad. Eesti Töörahva Kommuuni poolel võitlesid Eesti kütiväed, Läti punaste poolel Läti punased kütid.
1990. aastate alguses tegutsenud Läänemaa Vabatahtlik Jäägrikompanii oli paramilitaarne üksus, mis kuulus mõne aasta vältel Kaitseliidu struktuuri.
Õpitud abitus
Õpitud abitus (inglise keeles learned helplessness) on seisund, milles loom või inimene, kes on pandud ebameeldivasse keskkonda, mida ta oma käitumisega ei saa mõjutada, ei muuda oma käitumist ka siis, kui keskkonnatingimused on muutunud selliseks, kus tal oleks võimalik ebameeldivust vältida. Sealjuures on õpitud abituse kujunemisel olulisem keskkonnatingimuste kontroll, mitte ebameeldivuse määr. Õpitud abituse teooria kohaselt võib kliiniline depressioon tuleneda tajutud kontrolli puudumisest keskkonna üle.
Kütiväeosa
Viited
Selles artiklis on kasutatud saksakeelset artiklit de:Jäger (Militär), ingliskeelseid artikleid en:Jäger (military) ja en:List of Jäger units, poolakeelset artiklit pl:Jegrzy, soomekeelset artiklit fi:Jääkäri ning venekeelset artiklit ru:Егерский лейб-гвардии полк seisuga 30.05.2010.
Õpitud abitus
Õpitud abituse vastand on tegevusvõimekus ehk agentsus.
Eksperiment
Õpitud abituse avastas Martin Seligman, tehes katseid koertega. Hiljem on katseid korratud ka rottide, tuvide ja ahvidega. Katse alguses tekitatakse loomale korduvalt valu stiimuliga, millest ta ei pääse (enamasti mõõdukas elektrilöök). Viimaks loom lõpetab üritamast valu vältida ning muutub passiivseks ja loiuks. Seejärel katsetingimust muudetakse, pannes looma uude puuri, kust on võimalik põgeneda. Erinevalt loomadest, kes kas ei saanud elektrilööke või said neid varem nii, et need olid välditavad, ei tee õpitud abitusega loom midagi valust pääsemiseks. Samal ajal loomad, kes pole varem õppinud, et valu ei ole võimalik vältida, põgenevad tollest katsetingimusest. Sealjuures ei teki see efekt kõigil loomadel – on leitud, et umbes kolmandik loomi põgeneb ka vaatamata varem väljakujunenud õpitud abituse sümptomitele.
Märgkolloodiummenetlus
Märgkolloodiummenetlus on 19. sajandi II poolel levinud fotomenetlus, mida kasutati nii klaasnegatiivide kui ka positiivfotode – klaaspõhimikul ambrotüüpide, metallil ferrotüüpide ja vahariidel pannotüüpide – valmistamiseks.
Õpitud abitus
Inimesed
On leitud, et erinevalt loomadest võivad inimestel kujuneda õpitud abituse sümptomid ka mudelõppimise tagajärjel (nähes teist inimest kontrollimatus olukorras). Õpitud abitus võib jääda ühe olukorra spetsiifiliseks, kuid võib ka laieneda teistele situatsioonidele. Inimestel seostatakse õpitud abituse sümptomeid (passiivsus, kaalu ja isu kaotus, sotsiaalsed ja seksuaalsed probleemid) depressiooniga. Lisaks psüühilistele probleemidele võib õpitud abitus mõjutada negatiivselt füüsilist tervist. Mida enam tajuvad inimesed oma keskkonda kontrollimatu ja ettearvamatuna, seda enam stressis nad on. Õpitud abitus võib mõjutada negatiivselt ka tervislikke toitumisharjumusi, trennitegemist, ravi otsimise tahet, kuna inimesed usuvad ekslikult, et neil pole jõudu muutuda.
Vastand
Õpitud abituse vastand on tegevusvõimekus: tegevusvõimekal inimesel on pealehakkamist ja eneseusku ning ta oskab elus toime tulla. Sarnaselt õpitud abitusele on ka tegevusvõimekus õpitud, see ei ole kaasasündinud, see on elu jooksul kujunev ja arendatav. Agentsus tagab võimekuse juhtida oma elu, seada eesmärke, nende poole püüelda ja otsuseid langetada. See kõik eeldab inimeselt kriitilist mõtlemisoskust.
Märgkolloodiummenetlus
Ajalooline taust
Märgkolloodiummenetluse patenteeris 1851. aastal Frederick Scott Archer (1813–1857). Kuigi kolloodiumiga tehti eksperimente juba varem ja Gustave Le Gray (1820–1884) teatas 1850. aastal ideest kasutada valgustundliku kihi sideainena klaasplaadil albumiini asemel kolloodiumi, patenteeris Archer selle meetodi täiustatud variandi – märgkolloodiummenetluse – aasta hiljem, 1851. aastal. Sellest kujunes esimene laialt levinud negatiivmenetlus, mida kasutati nii klaasnegatiivide kui ka positiivfotode – klaaspõhimikul ambrotüüpide ja metallil ferrotüüpide ning vahariidel pannotüüpide valmistamiseks. Kolloodiumemulsiooniga klaasnegatiividelt valmistati fotosid soolapaberitele ning albumiin- ja kolloodiumpaberitele (viimane püsis paralleelses kasutuses hõbeželatiin-fotopaberitega kuni II maailmasõjani). Märgkolloodiummenetluse peamine kasutusaeg jäi 1850–1880. aastatesse, misjärel see taandus 19. sajandi lõpul turule tulnud hõbeželatiin-klaasnegatiivide ja filminegatiivide ees. Ferrotüüpe valmistati aga edasi veel 20. sajandi esimestel kümnenditel. Lisaks on kolloodiumi poole tagasi pöördutud ka hiljem, näiteks repropildistuseks ja röntgenvõteteks.
Eelised
Märgkolloodiummenetluse peamine eelis sellele eelnenud pabernegatiivide ja albumiin-klaasnegatiividega võrreldes oli suurem valgustundlikkus, tänu millele oli võimalik kasutada oluliselt lühemaid säriaegu. Kui vahatatud pabernegatiiv nõudis veel 3–7 minuti pikkust säriaega, siis kolloodium-klaasnegatiiv ainult 5–20 sekundit – võimaldades lisaks vaadetele jäädvustada ka portreid ja sündmusi.
Puudused
Suurimaks puuduseks oli aga asjaolu, et kolloodium muutus kuivades kemikaalidele läbimatuks – seega oli plaadi ettevalmistamine, piltide säritamine ja ilmutamine võimalik seni, kuni kolloodium klaasi pinnal niiskena püsis. See eeldas aga terve fotolabori (klaasplaatide, kemikaalide, pimikutelgi jms) kaasas kandmist. Kolloodiumi kuivamise probleemi üritati erinevate võtetega kompenseerida ja lahendada, mistõttu oli ka menetluse variatsioone 1850.–1860. aastatel mitmeid. Nii püüti plaate niiskena hoida, kandes neile erinevaid katteid: mesi, tee, glütseriin jne. Otsingud kuiva ja kergemini toodetava, ent kolloodiumplaatidega samaväärse detailirikkuse ja parema valgustundlikkusega negatiivide valmistamiseks viisid uue sideaine – želatiinini –, millest sai 1880. aastatest alates kõige levinum sideaine fotomaterjalides, olles kasutusel tänaseni. 1878. aastast laiemalt turule tulnud hõbeželatiin-klaasnegatiiv oli esimene tööstuslikult toodetud negatiivmenetlus ning see tõrjus märgkolloodium-klaasnegatiivid lõplikult kasutuselt.
Viimistlus
Nii märgkolloodium-klaasnegatiivide kui ka ambro- ja ferrotüüpide viimistlemisele pöörati suurt tähelepanu. Kuna kolloodiumemulsioon oli väga tundlik õhuniiskuse kõikumise ja mehaaniliste kahjustuste suhtes, siis kanti emulsioonile alati lakk (harilikult sandarakk või šellak), mis kaitses kriimustuste ja klaasilt irdumise eest ning lakikihi peale oli ka mugav kanda pliiatsiretušši.
Värvitundlikkus
Kõikide varaste fotomaterjalide, sh märgkolloodiummenetluse puhul tuleb peatuda ka nn „värvipimeduse“ problemaatikal. Nimelt on kolloodiumemulsioon värvispektri sinise osa suhtes oluliselt tundlikum kui punase suhtes. See tekitab olukorra, kus pildile jäädvustunud heletumeduse skaala ei ole tegelikkusega vastavuses: sinised toonid (näiteks taevas, silmad, rõivadetailid vms) mõjuvad liiga heledana ning punased (tedretähnid, päevitunud nahk, rõivad jne) vastupidi, liialt tumedana. Probleem sai lahenduse alles 1870. aastatel, kui emulsioonile erinevate sensibilisaatorite lisamisel oli võimalik suurendada klaasnegatiivide värvitundlikkust.
Kontaktkopeerimine
Kolloodium-klaasnegatiivide formaadid vastasid pildistamiseks kasutatud kaamerale. Positiivfoto saadi kontaktkopeerimise teel, mistõttu pidi klaasnegatiivi suurust valides juba ette arvestama soovitud paberfoto formaadiga.
Postoloprty
Postoloprty (saksa keeles Postelberg) on linn Tšehhis Ústí maakonnas Louny ringkonnas. Postoloprty asub Ohře jõe ääres, Lounyst 7 km läänes ja Ústí nad Labemist ligikaudu 41 km edelas.
Märgkolloodiummenetlus
Märgkolloodiummenetlus Eestis
Märgkolloodiummenetluse teel valmistatud ambrotüübid ja ferrotüübid on Eesti fotokogudes üpris haruldased. Ehkki nende valmistamist reklaamisid omal ajal nii mõnedki populaarsed kohalikud fotograafid, on sel viisil valmistatud fotosid Eesti avalikes fotokollektsioonides ja erakollektsionääride kogudes suhteliselt vähe. Märgkolloodium-klaasnegatiive ei ole seni Eesti fotokogudest leitud. Tänaseks ei ole ka Eesti muuseumide ja arhiivide fotokogudes säilinud ferrotüüpide ja ambrotüüpide täpne arv teada. Ambrotüüpe on hinnanguliselt veidi alla 20 ja ferrotüüpe sadakond, millest 63 asuvad Tallinna Linnamuuseumi Fotomuuseumi kollektsioonis, 12 Rahvusarhiivi ajalooarhiivis ja 9 Eesti Ajaloomuuseumi fotokogus.
Postoloprty
Postoloprtyt on esmamainitud 1125. aastal. Asula tekkis benediktlaste kloostri juurdes, mille ladinakeelse nime Porta Apostolorum järgi Postoloprty nime sai. Linnaõigused sai Postoloprty tõenäoliselt 1510. või 1511. aastal.
4. juunil 1945 toimus linnas Postoloprty veresaun, milles mõrvati vähemalt 763 interneeritud saksa rahvusest tsiviilisikut.
Staurakios
Staurakios (kreeka keeles: Σταυράκιος; umbes 790. a alguses – 1. jaanuar 812) oli Bütsantsi keiser (26. juuli – 2. oktoober 811 ehk 2 kuud ja 6 päeva). Tema isa oli Nikephoros I, kuid ema on teadmata. Nikephoros võttis keisritrooni Irenelt 802. aastal ning 803. aasta detsembris kuulutati Staurakios kaasvalitsejaks. Staurakios sai keisriks pärast isa surma Pliska lahingus, kus Staurakios isegi raskelt haavata sai. Oma vigastuste tõttu polnud ta võimeline valitsema, mistõttu võttis võimu tema õemees Michael.
Valitsemine ja kukutamine
Nikephoros I poeg Staurakios osales koos isaga saatuslikul sõjakäigul bulgaarlaste vastu ja võttis samuti osa 811. aasta 26. juuli lahingust. Seal sai ta raskelt haavata. Bulgaarlaste nool tabas teda selga, mis veel kord tõendab, kui ootamatu oli vaenlase rünnak ja milline segadus valitses bütsantslaste laagris. Kuid Staurakiosel oli oma isast rohkem õnne. Sõdurid kandsid ta lahinguväljalt minema ja nii osutus ta üheks vähestest, kellel tol päeval õnnestus pääseda. See õnnelik pääsemine aga tähendas Staurakiosele vaid ajapikendust. Saadud haav ei tahtnud kuidagi paraneda ning keiser oli aheldatud voodi külge. Keisri abitut seisundit kasutades üritas patriarh saada keisrilt luba vanade privileegide taastamiseks, kuid vaatamata raskele tervislikule seisundile Staurakios keeldus, jäädes nii ka kiriklikust toest ilma.
Mõistes, et tema elupäevad on ilmselt loetud, olevat ta mõnede andmete järgi üritanud pärandada võimu oma abikaasale, sest lapsi tal ei olnud. Samas ei suutnud ta haigena astuda mingeid otsustavaid samme oma tahte elluviimiseks. Lisaks oli õukonnas piisavalt teisi võimupretendente, kes sõlmisid keisri vastu vandenõu, mille etteotsa asus Staurakiose õemees ja seega Nikephoros I väimees Michael I. Kui kuulujutud vandenõust jõudsid lõpuks keisrini, otsustas ta tegutseda ning andis käsu Michael vangistada ja sandistada. Kuid jõuetu voodihaige Staurakiose käsu täitmisega ei kiirustatud, seda enam, et keisri lähikond koosnes selleks ajaks juba valdavalt reeturitest. Igaks juhuks aga otsustasid vandeseltslased viivitamatult tegutseda ja 811. aasta 2. oktoobril tõugati Staurakios troonilt. Et nüüd juba väga haige endine keiser ei kujutanud enesest mingit ohtu, siis kingiti talle elu ja tal lubati jääda pealinna. Seal ta ka järgmise aasta 11. jaanuaril suri.
Staurakiose lühike valitsemisaeg ei paistnud mitte millegi poolest silma. Pealegi ei suutnud keisririik nende kuude jooksul veel toibuda hävitavale kaotusele järgnenud šokiseisundist. See on ka ilmselt põhjuseks, miks Staurakiose nimi Bütsantsi keisrite loetelust sageli üldse puudub.
Ballardi maakond
Maakonna halduskeskus on Wickliffe.
Ajalugu
Maakond moodustati 1842. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 8249.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Valdo Kalm
pisi|Valdo Kalm 1996. aastal Valdo Kalm (sündinud 27. aprillil 1966) on Eesti tippjuht ja ühiskonnategelane. Olnud Eesti Mobiiltelefoni (EMT), Eesti Telekomi (hiljem Telia Eesti) ja Tallinna Sadama juhatuse esimees.
Haridus
1984 lõpetas Tallinna 37. Keskkooli. Astus Tallinna Tehnikaülikooli õppima automaatika ja telemehhaanika eriala, mille lõpetas 1992. aastal.
Töökäik
1986. aastal asus tööle Tallinna Telefonivõrgu hooldusspetsialistina, seejärel peainseneri, haldus- ja müügidirektorina. 1997. aastal sai Eesti Telefoni juhatuse liikmeks. Oli aastatel 2000 kuni 2003 telefonioperaator Elion Ettevõtted juhatuse esimees, seejärel aastatel 2003 kuni 2014 mobiilioperaator EMT juhatuse esimees.
Paralleelselt EMT juhatuse esimehena oli aastatel 2007 kuni 2016 Tallinna börsil noteeritud valdusfirma Eesti Telekom juhatuse esimees. Alates 2016. aasta jaanuarist Tallinna Sadama nõukogu ta juhatuse esimeheks. Tema juhtimisel erastati kolmandik sadamaoperaatorist aktsiate avaliku esmaemissiooni teel ning ettevõtte aktsiad noteeriti 13. juunil 2018 Tallinna börsil (ametliku nimega Nasdaq Tallinn).
Ühiskondlik töö
Eesti Ajaloomuuseumi nõukogu liige, tööandjate keskliidu volikogu aseesimees ning heategevusliku Lionsi ja ka Šoti Klubi liige.
Hobid: purjetamine, tuletornide pildistamine.
Isiklikku
Isa Evald Kalm. Ema, filoloog ja leedu keele tõlk Aldona Kalm.
Abikaasa Marje Kalm, tütar Kadi Isotamm ja poeg Lauri Kalm.
Tihemetsa Põllumajandustehnikum
pisi|Tihemetsa Põllumajandustehnikumi õppehoone [[Voltveti mõisa härrastemajas]] Tihemetsa Põllumajandustehnikum oli aastatel 1925–2003 Pärnu maakonnas Saarde vallas Tihemetsas tegutsenud kutsekool. Tehnikum asus Voltveti mõisa härrastemajas.