cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aine omadused
Keemilised omadused
Molekul on aine kõige väiksem osake, milles säilivad tema keemilised omadused (inertgaaside puhul on aine kõige väikseimaks osakeseks siiski üldjuhul aine aatom). Aine keemilised omadused ilmnevad molekulide keemilistes reaktsioonides, milles muutub aine keemiline olemus. Keemilised omadused on aluseks ainete klassifitseerimisel, näiteks metallid, halogeenid, happed, inertgaasid, alkoholid, alkeenid, areenid jne. Mingit aineklassi iseloomustavad vastavale ainegrupile ühised keemilised omadused.
Aine keemilised omadused on tema keemiline stabiilsus, reaktsioonivõime, oksüdeeruvus, happesus, aluselisus, toksilisus, bioaktiivsus jne. Aine keemilisi omadusi saab kindlaks teha mõjutades seda keemiliselt. Keemilisi omadusi määratakse tihti klassikalise keemilise analüüsi meetoditega nagu maht- ja kaalanalüüs.
Füüsikalised omadused
Füüsikalised omadused on molekulide kogumile omased mõõdetavad suurused (täpsustuseks: ka siin võib eraldi vaadelda inertgaase, mille füüsikalised omadused, näiteks valguse neeldumine avalduvad aatomite, mitte molekulide omadustena. Samuti on igale keemilise elemendi aatomile ainuomane karakteerne röntgenikiirgus, mis on konkreetse keemilise elemendi aatomi, mitte molekuli või molekulide kogumi omadus). Need ei ole seotud aine keemilise muundumisega. Füüsikaliste omaduste erinevused võimaldavad segude koostisosi lahutada neid keemiliselt muundamata (näiteks destillatsioon, ekstraktsioon jt). Ainete segu iseloomustamisel on oluline komponentide suhteline sisaldus (kontsentratsioon).
Aine füüsikalised omadused on sulamistäpp, keemistäpp, tihedus, murdumisnäitaja, elektrijuhtivus, soojusjuhtivus, soojusmahtuvus, sulamissoojus, lahustuvus, absorptsioon, spektraalkarakteristikud jt. Mitmed aine füüsikalised omadused sõltuvad mõõtmistingimustest nagu temperatuur, rõhk, faasiolek jm. Puhaste ainete jaoks on käsiraamatutest leitavad ainele iseloomulikud kindlatel tingimustel määratud füüsikalised karakteristikud nagu d420, nD20, sulamistäpp ja keemistemperatuur teatud rõhul jt.
Aleksandra Marinina
Aleksandra Marinina (kodanikunimega Marina Anatoljevna Aleksejeva; sündinud 16. juunil 1957 Lvivis) on vene kirjanik (kriminaalromaanide autor).
Renessanssmuusika
Renessanssmuusika on üldlevinud muusikaajaloo periodiseerimise kontseptsiooni kohaselt lääne muusika, mis on loodud vahemikus umbes 1430–1600. Seda muusikat nimetatakse renessanssmuusikaks vaid seetõttu, et selle loomise aeg langeb osaliselt kokku renessansi kui laiema kultuurilise, sotsiaalse, kunstilise ja tehnilise perioodiga umbes aastatel 1300–1600.
Keskaja muusika
pisi|Keskaegne missa Victimae Paschali Laudes Keskaja muusika on keskajal loodud muusika.
Aleksandra Marinina
Tema teoste tuntumad kirjanduslikud tegelaskujud on analüütikust uurija Anastassia Kamenskaja (Настя Каменская) ja miilitsakapten Igor Dorošin (Игорь Дорошин).
Keskaja muusika
Keskaja muusika all mõeldakse tavaliselt Euroopa muusikat iseseisva kristliku muusikatraditsiooni tekkimisest 3.–4. sajandil kuni 14. sajandi lõpuni.
Renessanssmuusika
Renessanssmuusika määratlus
Renessanss- ja keskaja muusikat võrreldes võib lihtsustades öelda, et kui keskaja heliloojad lähtusid muusikat luues pigem jumalikest reeglitest, siis renessansiheliloojate jaoks pidi muusika oma sulanduva harmoonia ja sujuva meloodiaga olema eeskätt inimese kõrvale meeldiv kuulata. See võis olla ka üks põhjuseid, miks
Keskaja muusika
Keskaja muusika oli tugevalt seotud kirikuga ja paljud Lääne kunstmuusika nähtused, nagu näiteks noodikiri, arenesid keskajal just kiriku rüpes.
Renessanssmuusika
Renessanssmuusika määratlus
Ühed muusikateadlased (Gustave Reese 1954) on näinud renessanssmuusikas pigem keskaja muusika oluliste saavutuste evolutsioonilist edasiarendamist, mis jätkas hiliskeskaegse muusika "rütmilist voolavust ja keerukust, mida sellele järgnev muusika ei suutnud ületada", kolmkõla kõigi võimaluste ärakasutamist, dissonantside reeglistamist ja selle kaudu kooskõlade intervallilise sisu ratsionaliseerimist, tonaalse ulatuse suurenemist ning kontrapunktilise imitatsiooni kaudu häälte kasvavat homogeensust. Nad nägid renessanssi muusika ennenägematu unifitseerimise perioodina, mistõttu 16. sajandi heliloojad kogu Euroopas "rääkisid samas muusikalises keeles".
Aleksandra Marinina
Haridus
1971. aastani elas ta Leningradis, pärast seda elab Moskvas.
Renessanssmuusika
Renessanssmuusika määratlus
Teised teadlased (Edward Lowinsky 1954) seevastu pooldavad teooriat, mille kohaselt renessansiajal ei piirdutud üksnes keskaja muusika ümberkujundamisega, vaid toimus vana skolastilise ajastu revolutsiooniline kõrvaleheitmine, kuna "muusikud soovisid vabastada oma väljenduse kõigist ahelatest." Selle teooria kaitseks on esitatud järgmisi väiteid:
Keskaja muusika
Kuna suurem osa koolidest ja kutselistest heliloojatest töötas kiriku ja kloostrite juures ning ilmikud üldjuhul noodikirja ei osanud, on keskajast ilmalikku muusikat säilinud suhteliselt vähe.
Varakristlik muusika
Kõige tugevamini mõjutas keskaja muusikat usk ainujumalasse. Kuna kristlus oli tekkinud Rooma keisririigi ajal Palestiinas, siis olid varakristlikud laulud arenenud juudi palvelauludest. Seda kinnitavad uurimise käigus tuvastatud polüfoonilised sarnasused varakristlike psalmilaulude ja juutide suulise psalmilaulupärimuse vahel. Laulud said mõjutusi ka hilisantiigi muusikast. Aja jooksul kaotasid need laulud oma idamaise värvingu ning lihtsustusid.
Erinevalt lagunenud Rooma impeeriumi idaosast, kus Bütsants püsis kuni renessansiajastuni ja kus seetõttu oli üsna ühtne muusikatraditsioon, olid impeeriumi läänepoolsed osad paljude rahvaste, muu hulgas keltide, anglide, frankide ja langobardide võimu all. See aitas kaasa erinevate kohalike vaimulike traditsioonide tekkele, millest igaühel oli ka oma muusikastiil. Kõige paremini on neist paljudest stiilidest ja traditsioonidest tuntud Ambrosiuse laul ja Gregoriuse laul, mis on kõige rohkem mõjutanud lääne muusika arengut.
Keskaegne vaimulik muusika oli eelkõige liturgiline muusika. Peamisteks žanriteks olid psalmilaulud ja hümnid. Algselt laulis jumalateenistusel terve kogudus, alates 4. sajandist ka õpetatud vaimulike koorid. Lauldi a cappella, pillid olid keelatud.
Muusika areng toimus eelkõige kloostrites, seal anti muusikaharidust, kirjutati ja säilitati laule. Kogu professionaalne kunst pühendati jumalale.
5. sajandi Itaaliast on pärit vanim kirikulaul, mida nimetatakse Milano piiskopi Püha Ambrosiuse auks ambroosiuse lauluks. Ambroosiuse laulutraditsion on Milanos ja selle ümbruses säilinud tänapäevani, kuigi seda on üritatud sajandite jooksul välja juurida.
Gregoriuse laul
Paavst Gregorius I ajaks oli välja kujunenud suur hulk vaimulikke laule, mille liturgilisi tekste ta ühtlustas. Tema auks hakati neid laule nimetama Gregoriuse koraalideks. Tema käsul koostati ka koraaliviiside valikkogumik nn Gregoriuse antifonaarium, mis valmis 604. aastal. Sellest alates hakati jumalateenistustel kasutama üksnes neid viise.
Gregoriuse laul levis sajandeid suulisel teel. 8. sajandiks suurenes meloodiate hulk ja tekkis vajadus noodikirja järele. Algul märgiti rütmi ja viisi liikumissuundi teksti kohale. 11. sajandil pani munk Guido Arezzost aluse tänapäevasele noodikirjale. Ta võttis kasutusele 4 noodijoont (üksteisest tertsi kaugusel) ja kasutas neumasid, mis olid veel küllaltki ebatäpsed. Guido Arezzost hakkas kasutama ka suhteliste helikõrguste silpnimetusi (ut, re, mi, na, sol, la).
Helilaadidest kujunes 8 laadi süsteem (4 põhi- ja 4 kõrvallaadi). Põhi- ja kõrvallaadil oli põhiheli sama, kuid kõrvallaadi ulatus oli kvart madalam.
Varajane mitmehäälsus
Millal võeti vaimulikus muusikas kasutusele polüfooniline mitmehäälsus, pole täpselt teada. Vihjeid sellele esineb juba 7. sajandist pärit ürikutes, kuid esimesed teadaolevad noodinäited on säilinud 9. sajandist.
Gooti ajastu muusikas
12. – 13. sajandi Prantsusmaal kujunes välja kunstmuusika kompositsioonitehnika. Notre-Dame'i katedraaliga on tihedalt seotud kirikulaulu areng ja esimesed nimepidi tuntud heliloojad Leoninus ja Perotinus.
13. sajandi prantsuse muusikas ilmus organumi kõrvale hulk uusi mitmehäälsuse vorme. Selleks, et erinevas rütmis lauldavat uut viisi oleks lihtsam meeles pidada, lauldi seda Gregoriuse koraalist erinevate sõnadega, sageli ka mõnes muus keeles. Tekst võis olla ka ilmaliku sisuga. Nii lauldi üheaegselt nagu kaht ühehäälset laulu. Sellised laulud hakkasid levima ka väljaspool kirikut ning need said nimetuse motett. Peagi lisandus motetile veel hääli, millel olid jällegi omad sõnad. Sedasi kujunesid välja ilmalikud motetid, mille ühes hääles esines põhimeloodiana Gregoriuse laul. Ka rütmipilt muutus tihedamaks. Selline ilmalikustumine ei meeldinud kirikule ning 13. sajandi lõpul keelati motetid kirikus ilmaliku sisu pärast, aga ka kompositsiooni keerukuse tõttu. Motett muutus haritlaste seltskonnalauluks. 15. sajandil jõudis motett kirikusse tagasi, kõikides häältes ainult Gregoriuse koraali ladinakeelne tekst. Erinevate häälte arv kasvas 15. – 16. sajandil veelgi – loodi isegi motette, milles hääli oli üle poolesaja. Sellega paistsid silma eriti madalmaade koolkonna heliloojad.
Seoses moteti rütmipildi keerukamaks muutumisega lõi muusikateoreetik Kölni Franco 13. sajandil uue notatsioonisüsteemi. Iga noot ja paus sai kindla vältuse ja vältused kindlad arvulised suhted.
Kogu keskajal kirjutati väga palju missasid ja reekvieme, vaimulikud muusikaetendused olid liturgiline draama ja müsteerium.
Ilmalik muusika
Ilmalik muusika esines keskajal peamiselt rahvalauluna ning jäi palju kauemaks ajaks suuliseks kui kirikumuusika. Esimeste ilmalike laulude kirjapanijateks olid vagandid (rändavad üliõpilased või teenistuseta vaimulikud). Nende luule oli ladinakeelne ja üsna siivutu sisuga (joogilaulud, mis parodeerisid kirikuhümne). Suurim selliste laulude kogu on Carmina Burana 13. sajandist. Sarnaselt vanaaja muusikutega olid rändmoosekandid samaaegselt nii lauljad ja pillimehed kui ka akrobaadid, näitlejad ja tantsijad. 12. – 13. sajandil olid väga levinud rüütel-laulikud (trubaduurid Lõuna-Prantsusmaal, truväärid Põhja-Prantsusmaal ja minnesingerid Saksamaal), kes esinesid õukondades ning laulsid rahvakeelseid kangelaslaule armastusest, seiklustest ning sõjaretkedest. Rüütlilaulud levisid suuliselt tänu alamast seisusest rändmuusikutele (žonglöörid Prantsusmaal, špiilmannid Saksamaal, skomorohhid Venemaal). Rüütlilaule esitati alati ühehäälselt koos pillisaatega.
Aleksandra Marinina
Haridus
Õppis Leningradi ja Moskva inglise keele erikoolides ja Leningradi Rimski-Korsakovi nimelises muusikakoolis.
1979. aastal lõpetas Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli juristina.
Töö
Aastatel 1980–1994 töötas NSV Liidu (Venemaa) Siseministeeriumi akadeemias kriminoloogia ja kriminaalse statistika alal.
Aastal 1998 läks erru miilitsa alampolkovniku auastmes ning pühendas end ilukirjandusele.
Ekraniseeringud
Tema kriminaalromaanide sarja "Nastja Kamenskaja" alusel on loodud populaarsed teleseriaalid "Kamenskaja" (1999), "Kamenskaja 2" (2002), "Kamenskaja 3" (2003) ja "Kamenskaja 4" (2005).
Renessanssmuusika
Trecento
14. sajandi heliloojate koolkond Itaalias. Valitses õukondade ilmalik, elegantne, seltskondlik muusika, vaimulik muusika oli kaugel tagaplaanil. Tähtsaim lauluvorm oli madrigal. Tuntuim helilooja sellest voolust oli Francesco Landini.
Madalmaade koolkond
Ulatuslik ja rikas Burgundia riik oli soodsaks pinnaseks kunstidele ja muusikale. Kuna mandril tegutses palju inglasi, olid inglise ja prantsuse muusika tihedas kontaktis. Sedakaudu leviski tertsi- ja sekstiintervallide kasutamine Inglismaalt mandrile. 14. sajandil domineeris heliloojate loomingus ilmalik laul, 15. sajandil tõusis esiplaanile kirikumuusika. Esmakordselt kirjutati terviklikke missatsükleid ja polüfoonilisi hümne. Uus žanr oli ka Magnificat (Maarja kiidulaul). Madalmaade koolkonnal oli uudne muusikaline keel, kombineerides endas ars nova ratsionaalset kompositsioonitehnikat, inglise terts- ja sekstkooskõlasid, laulvat meloodiat ja imitatsioonilist polüfooniat (kaanon). 15. sajandi keskel kujunes muusikas normiks neljahäälsus. Tuntumad Madalmaade koolkonna heliloojad olid Guillaume Dufay, Josquin Desprez ja Orlando di Lasso.
Rooma koolkond
Trento kirikukogu algatas reforme, mis tervendaksid kirikut ja taastaksid Rooma positsiooni. Tegid ettekirjutusi kirikumuusikale ja süüdistasid kunstmuusikat liigses keerukuses, nõudsid gregooriuse koraali reformimist ja selle tähtsuse taastamist. Selle tulemusena keelati muusikas ilmalikud laenud ja loeti kohatuks ekspressiivne stiil.
Rooma koolkond (16. sajandi keskpaik) järgis Trento kirikukogu juhiseid ja oli akadeemilise ja konservatiivse hoiakuga. Koolkonna kuulsaim esindaja oli Giovanni Pierluigi da Palestrina.
Protestantlik kirikumuusika
Seoses usupuhastusega arenes 16. sajandi Saksamaal välja luterikoraal – protestantlik kirikulaul, mille aluseks oli stroofiline värsstekst ja igas salmis korduv meloodia. Luterikoraalid olid tihti kirikuhümnide rahvalikud variandid, milles meloodia oli lihtsustatud ja mugandatud rahvakeelse tekstiga. Koraali ülemist, kõige väljendusrikkamat viisi laulis terve kogudus, saateviise või akorde mängiti orelil. Orel oli 16.–17. sajandil kirikutes juba üsna tavaline. Koraalidest tehti ka mitmehäälseid kooriseadeid. Suure tuntuse saavutas Martin Lutheri loodud koraal "Üks kindel linn ja varjupaik", mida on kutsutud ka 16. sajandi Marseljeesiks.
Reformatsiooni kalvinistlik suund, mis valitses Šveitsis, Madalmaades ja Prantsusmaal, suhtus kunsti teisiti. Kirikud puhastati vanast kunstist, lõhuti välja orelid. Keelati kunstmuusika ja lubati laulda vaid ühehäälset Piiblitekstiga koguduselaulu. Hussiitide liikumine võitles polüfoonia ja pillide kasutamise vastu kirikus, nende järelkäijad hernhuutlased ehk vennastekogudused mõjutasid sarnaselt Liivimaa muusikaharidust.
Instrumentaalmuusika
Enne 16. sajandit ei kirjutatud muusikat spetsiaalselt pillidele. Pillimuusika oli algul peamiselt improvisatsioon. Varaseimad pillimuusika näited on vokaalmuusika seaded (klahvpillidele, lautole, vioolale). 17. sajandil kujunes välja praktiline noodikiri tabulatuur, mis ei märkinud helikõrgusi, vaid mänguvõtteid. Tavalisemad pillid olid orel, klavessiin, klavikord, lauto, viola da gamba, plokkflöödid, pommer (millest arenes oboe), dulcian (millest arenes fagott), krummhorn, trompet, tromboon.
Instrumentaalmuusika žanriteks olid prelüüd, fantaasia, tokaata, kantsoon. Ansamblimuusikast olid levinud tantsud braanl, pavaan, galliard. Pille hakati ehitama perekonniti – sopranist bassini.
Torino surilina
pisi|Torino surilina negatiivkujutis. Heledad laigud on jäljed tulekahju kahjustustest Torino surilina (itaalia keeles Sindone di Torino) on väidetavalt Jeesuse surnukeha katmiseks kasutatud lina, millele on seletamatul kombel tekkinud negatiivis inimkujutis. Surilina mõõtmed on 4,36 × 1,10 m.
Kujutis on röntgenilaadne: ka luustik on õrnalt nähtav. Kujutise kolmemõõtmeline analüüs on näidanud, et tegu on olnud reaalse inimesega.
Linal leidub inimvere jälgi. Veregrupp on AB, mis on Lähis-Idas väga levinud.
Ajalugu ja hüpoteesid
Esimest korda mainiti Torino surilina 14. sajandil. Prantsuse rüütel Geoffroy de Charny pani selle 20. juunil 1353 Lirey kirikus avalikult välja. See tekitas avalikkuses vastumeelsust, sest ka Troyes' piiskop (Lirey kuulus Troyes' piiskopkonda) teatas pärast uurimist, et see lina polevat muud kui värvitud lõuend.
1389. aastal nimetas piiskop Pierre D'Arcis kirjas vastupaavst Clemens VII-le surilina võltsinguks ja lisas, et ka tema eelkäija Henri de Poitiers pidas seda võltsinguks, sest Piiblis pole lina kohta midagi öeldud, ehkki kujutis surilinal pidanuks igale selle nägijale meelde jääma.
Jean Calvin nimetas 1543. aastal surilina võltsinguks, sest Johannese evangeeliumi järgi olevat Jeesuse surilina olnud kaheosaline: keha jaoks eraldi ja pea jaoks eraldi (Jh 20:6–7). Siiski on ka pea jaoks olnud Jeesuse higirätik (ladina keeles Sudarium) säilinud. Higirätikul on sarnased verejäljed nagu Torino surilinal ja ka veregrupp on sama.
1988. aastal radiosüsiniku meetodil tehtud analüüs näitas, et tegu on keskaegse võltsinguga. Samaaegselt analüüsiti kiunäidiseid Arizona ülikoolis, Oxfordi ülikoolis ja Zürichi Tehnikaülikoolis. Jõuti järeldusele, et taimed, millest lina on valmistatud, on kasvanud vastavalt 646±31, 750±30 ja 676±24 aastat tagasi. Selle kaalutud keskmine oli 689±16 aastat, mis vastas tõenäosusega 68% aastaile 1273–1288 ja 95% tõenäosusega aastaile 1260–1390. Vastav ametlik ja täielik aruanne ilmus ajakirjas Nature. Siiski osutus 1988. aasta analüüs valeks, sest analüüsiti kangakiude lina põlenud ja paigatud osast. .
Šveitsi politsei kriminalist Max Frei ja Iisraeli botaanik Uri Baruch on avastanud, et surilina peal on taime- ja kivimiosi, millest osa esineb üksnes Iisraelis Jeruusalemma lähistel, teised muu hulgas ka Konstantinoopolis ja Edessas Türgis. Frei oli skeptikute arvates isehakanud asjatundja, kellel polnud vastavat väljaõpet. Varem oli Frei tuntuks saanud sellega, et tunnistas autentseks "Hitleri päeviku", mis pisut hiljem leiti olevat võltsing.
Kunstiajaloolane Nicholas Allen väidab, et kujutis tekitati Torino surilinale fotograafilisel meetodil. 11. sajandil koostas araabia teadlane Ibn al-Haytham raamatu "Optika raamat", mis tõlgiti 14. sajandil ladina keelde. Selles raamatus olevad teadmised on Alleni sõnul piisavad primitiivsete fotode valmistamiseks. Ta kaitses sel teemal doktoritöö ja kirjutas raamatu, mille kohaselt võib Torino surilina olla maailma vanim foto.
Pärast viieaastast vaheaega pandi lina taas külastajatele vaatamiseks välja Torino katedraalis 19. aprillil 2015. Ristija Johannese pühakojas väljapandud lina said registreerunud külastajad vaadata tasuta, 12 tunni jooksul päevas, kuni 24. juunini 2015.
Epifoor
Epifoor (kr epiphora < epi- 'pärast' + phoros 'kandev'; 'lisamine, kordamine, tagasipöördumine'), lausekujund, lõpukordus, seisneb sõna või lauseühendi tunderõhulises kordamises lausete või värsside lõpus.
Nt: Sa ilus aeg, sa armas aeg, nii lilleõitsev noorusaeg! Kui juttu vestes lendas aeg, kuis vaieldes nii armas aeg ja seletades õnnis aeg! Ja vaikimisi mõni aeg - sa kallis aeg - see oli kõige õndsam aeg!
Juhan Liiv, "Noorusaeg"
Tammela
Tammela on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Käina ja Kärdla vahel. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Loodus
Tammela põhjaosa piirneb Vilivalla peakraaviga ja keskosa läbib Tammela peakraav.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 7 inimest. Küla kõik elanikud olid eestlased.
Ajalugu
Tammela kuulus ajalooliselt Hiiu-Suuremõisa mõisa alla. 1564 on kohta mainitud kui Petter Hanttheson'i popsikohta. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel oli külas kolm talu, mille peremehed olid Tammeselja Hans, Tammeselja Ado ja Tammeselja Hinder.
Tammela kuulus 1977–1997 Vilivalla küla koosseisu.
Taristu
Tammela edelaosa piirneb Kärdla–Käina maanteega, kust algab küla läbiv Tammela–Hellamaa tee.
Andaluusia hobune
Päritolu
Hispaania: Andaluusia provintsid Cadiz, Sevilla ja Medina Sidonia. Hobusekasvandus: Jerez de la Frontera.
Matsuo Bashō
Matsuo Bashō (jaapani keeles 松尾芭蕉; 1644 Ueno – 28. november 1694 Ōsaka) oli Edo ajastu kuulsaim jaapani luuletaja, keda peetakse tänapäeval üheks meisterlikumaks haikude kirjutajaks.
Bashō kodanikunimi oli Matsuo Kinsaku ja ta sündis Kyoto lähistel, Ueno külas (tänapäeval Iga-Ueno) Iga provintsis (tänapäeval Mie prefektuur) Honshū saarel. Tema perekonnast pole palju teada. Bashō isa oli madalama tähtsusega samurai, kes õpetas kalligraafiat. Bashō hakkas noorena kirjutama haikai-luuletusi. Neid kirjutati mitmekesi ja tema kirjutas neid teenrina koos oma isandaga. Haikai koosneb kahest osast, millest esimene on kolmerealine luuletus silpide arvuga 5-7-5, millest kujunes haiku. Haikai teine osa koosnes kahest 7-silbilisest reast, mille lisas teine luuletaja. Bashō isand Tōdō Yoshitada suri 1666. aastal, Bashō oli sellest traumeeritud ja asus elama Kyotosse. 1672. aastal suundus ta elama tollasesse pealinna Edosse. Seal pühendus ta luulele, ja mõne aasta möödudes sai tuntuks oma lihtsate ja nappide luuleridadega. Varased Bashō luuletused (1662-1674) olid Teimoni koolkonnast mõjutatud, seda stiili iseloomustavad elegantsed, humoorikad vihjed klassikalisele õukonnakirjandusele, sõnamängud ja vaimukus. Edosse kolides hakkas tema luules ilmnema Danrini koolkonna mõjutusi. Sellel ajal sai temast ametlikult luuletaja, ning ta hakkas looma erinevaid luuletehnikaid, toetudes Jaapani ja Hiina klassikalisele luulele.
Üks tema kuulsamaid haikusid on 1686. aasta rännakust pärinev luuletus:
ふる池や 蛙飛込 水のおと
furuike ya / kawazu tobikomu / mizu no oto
oh vana tiiki/ äkki miski sulpsatas / konn vaid sukeldus (Uku Masingu tõlge)
Bashō elatus haikude kirjutamise õpetamisest ja haikai-õhtutel esinemistest. Viimastel eluaastatel tõmbus Bashō rohkem endasse ja püüdis hoida omaette. Bashō suri 1694. aastal pärast teadmata kõhutõbe.
Eesti keelde on Bashō luulet tõlkinud kõige rohkem Uku Masing, viimasel ajal ka Rein Raud.
Viktor Kingissepp
Viktor Kingissepp (12./ukj 24. märts 1888 Kaarma-Suure vald Kaarma kihelkond Saaremaa Liivimaa kubermang, Venemaa keisririik – 3. mai 1922 Tallinn) oli kommunistlik revolutsionäär, Eestimaa Kommunistliku Partei rajaja ja juht.
Elulugu
Viktor Eduard Kingissepp sündis 12. märtsil (ukj 24. märtsil) 1888 Saaremaal Kaarma-Suure vallas sepp Eduard Kingissepa ja Elise Kingissepa 5-lapselise pere teise lapsena. Viktori vanem õde Helmi Melita (1886–1890) ja noorem vend August Voldemar (1892–1893) surid lapsena, täiskasvanuks elasid vend Oskar Theodor (1890–1943) ja õde Metha Melita (1895–1976).
Alghariduse sai Kingissepp kodus ja kolmeklassilises erakoolis. 1889. aastal kolis pere Kuresaarde ja aastatel 1898–1906 õppis Kingissepp Kuressaare Poeglastegümnaasiumis. Kingissepp oli edukas õpilane, tema lemmikained olid matemaatika ja keeled.
Koolis kuulus ta õpilaste põrandaalusesse revolutsioonilisse ringi, kus loeti marksistlikku kirjandust. Seal olid enamasti Leedust, Poolast ja Venemaalt pärit õpilased, kes olid oma maa koolidest poliitilise tegevuse tõttu välja visatud. Kingissepp oli üks 1906. aasta õpilasstreigi algatajaid. Gümnaasium suleti mitmeks nädalaks.
1906. aastal astus ta Keiserliku Peterburi ülikooli füüsika-matemaatika teaduskonna loodusteaduse osakonda. Kingissepp kuulus Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Tööliste partei (VSDTP) Peterburi Eesti osakonda, mille ülesandel käis aastatel 1907–1908 Tallinnas. 1907. aastal osales ta VSDTP Eesti organisatsioonide Terijoki konverentsil. 1908. aastal heideti ta poliitilise tegevuse tõttu ülikoolist välja ja aastatel 1908–1909 elas ja õppis ta Moskvas, 1910 jätkas õpinguid Keiserliku Peterburi ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna romaani-germaani keelte osakonnas, 1911–1917 õppis ja lõpetas sama ülikooli õigusteaduskonna.
Aastatel 1912–1914 oli ta Narvas Jaan Anvelti väljaantava VSDTP bolševistliku suunitlusega ajalehe Kiir kaastööline. Aastatel 1914–1916 oli ta mõistetud kolmeks aastaks administratiivkorras asumisele Tveris ja Kaasanis.
Pärast asumiselt vabanemist 1916. aastal mobiliseeriti Kingissepp Esimeses maailmasõjas sõjaväeteenistusse ning kuni 1917. aastani teenis ta sanitaarrongi ülemana Taga-Kaukaasia rindel.
Viktor Kingissepa tegevus Eestis 1917
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni lahkus Viktor Kingissepp sanitaarrongilt ja läks Petrogradi, kus sai ülikoolist õigusteaduskonna lõpudiplomi ning seejärel suundus Eestisse. Juunis 1917 jõudis Kingissepp Tallinna ning oli juulist septembrini parteitööl Narvas, kus organiseeris Narva Punakaardi ja kuulus ka Eesti Punakaardi moodustamise kolleegiumi.
1917. aasta septembris Kornilovi mässu ajal organiseeris V. Kingissepp raudteetranspordi blokeerimise, millega pidid Petrogradi sõitma Lavr Kornilovi kavatsusi toetavad ja Petrogradis võimu haaravate bolševike vastased Rakvere piirkonnas asunud 49. korpuse väed.
Oktoobrirevolutsiooni ajal asutati 4. novembril (vkj 22. oktoobril) 1917 ülestõusu juhtimiseks Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee, selle esimeheks valiti Ivan Rabtšinski ja aseesimeheks Viktor Kingissepp.
7. novembril (vkj 25. oktoobril) kukutati Venemaa Ajutine Valitsus ja kehtestati Petrogradis Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu võim.
8. novembril 1917 valiti Eestimaa Nõukogude II Kongressil Eesti bolševike võimuorgani Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee liikmeks ka Viktor Kingissepp. Kingisepp valiti ka EN Täitevkomitee Sõjakomitee ja Toitlustuskomitee liikmeks ning osales pankade, maa ja tööstusttevõtete natsionaliseerimisel.
Eestimaal võttis Petrogradi Nõukogu eeskujul Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee 9. novembril (vkj 27. oktoobril) 1917 võimu ja asjaajamise üle Venemaa Ajutise Valitsuse poolt ametisse määratud Eestimaa kubermangukomissarilt Jaan Poskalt kubermangu Sõja-Revolutsioonikomitee esindaja Viktor Kingissepp.
Kingissepp korraldas nii Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu laialiajamist kui ka iseseisvusliikumise mahasurumist Eestis.
Viktor Kingissepa tegevus Nõukogude Venemaal
pisi|Viktor Kingissepp Sakslaste Eestisse saabumise järel 24. veebruaril 1918 läks Kingissepp Balti laevastiku evakueerimise käigus ristlejal Rjurik läbi kodusõjas oleva Soome ja Helsingi Nõukogude Venemaale, kus osales IV Erakorralisel tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongressil Eesti delegaadina. Seal valiti ta Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee liikmeks ning määrati ka sõjaväeringkondade moodustamise inspektsiooni komissariks.
Aacheni kongress
Aachenis on toimunud mitu rahvusvahelist diplomaatilist kongressi:
Viktor Kingissepp
Vabadussõda ja Eesti Töörahva Kommuun
1918. aasta oktoobris saadeti V. Kingissepp VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee poolt veel Saksa vägede poolt okupeeritud Eestisse illegaalsele parteitööle, kuhu ta jõudis 17. oktoobril. 15. oktoobril 1918 oli Petrogradis moodustatud Eestimaa Ajutine Revolutsioonikomitee valmistas ette Punaarmee ja Eestis asunud illegaalsete eesti kommunistlike organisatsioonide koostööd Eesti vallutamisel. Eestis asusid põrandaalusele illegaalsele õõnestustegevusele R. Vakman, R. Vennikas, J. Rästas, M. Likemets, V. Kingissepp, M. Koolmeister, A. Koni, R. Majak, H. Vennikas jt.
1918. aasta detsembris määrati Viktor Kingissepp Narvas välja kuulutatud nn Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu siseasjade komisjoni komissariks (tegelikult viibis ta sel ajal illegaalselt Tallinnas).
ETK, Nõukogude Venemaa Punaarmee ja Eesti Vabariigi sõjaväe vahel 28. novembril 1918 alanud Eesti Vabadussõja ajal tegeles V. Kingissepp illegaalselt Eestis Nõukogude agitatsiooniga. V. Kingissepp osales ka 1919. aasta septembris Tallinnas toimunud Eestimaa ametiühingute I kongressil, kus peetud avalikus kõnes agiteeris ta kiire vaherahu poolt Nõukogude Venemaaga.
Pärast Eesti Vabadussõja lõppu lahkus V. Kingissepp Eestist ja tegutses Nõukogude Venemaal Kominternis, suunates Eestis läbiviidava kommunistliku agitatsioonitegevuse ja kommunistide suunatava ametiühingutegevuse finantseerimist.
Viktor Kingissepp valiti 1920. aasta EKP I Kongressil ja 1921. aasta EKP II Kongressil EKP Keskkomitee ja EKP KK Poliitbüroo liikmeks.
Viktor Kingissepa hukkamine
Hukkamise eel kuulas Tallinna komandant 2. mai hilisõhtul Linkhorsti veel kord üle, lubades Kingissepa varjupaiga väljaandmise eest tühistada Linkhorsti surmaotsuse. Linkhorst teatas ülekuulajale, et Kingissepp varjab ennast Karu tänava salakorteris. Vastavalt konspiratsioonireeglitele oleks V. Kingissepp pärast sidemehe kinnipidamist pidanud konspiratiivkorterist lahkuma, kuid ei teinud seda.
Kingissepa konspiratiivkorterit rünnati 3. mail kell 1 öösel. Toimunust on olemas kaks vasturääkivat raportit, sõjaväelaste ja kaitsepolitseinike oma. Neist esimese järgi tungisid ohvitserid majja ühes kapo Tallinna osakonna ülema abi Julius Palmiga. Kingissepa tuppa viiva salaukse lõi veltveebel Tamm püssipäraga lahti ja tormas koos kahe ohvitseri ja Palmiga sisse. Alamleitnant Kitvell ja veltveebel Tamm lõid Kingissepa voodisse pikali, nii et ta ei saanud vastu hakata. Sõjaväelaste raporti järgi Kingissepp ei jõudnud mingit vastupanu osutada.
Kaitsepolitsei versioon oli teistsugune. Selle järgi leiti Kingissepa peidupaik seinu kombates, millega salauks leiti. Ukse taga seisis laskevalmis revolvriga aluspesu väel mees. Järgnevat kirjeldas kaitsepolitseinik Julius Palm nii: "Mina kargasin selle isiku juurde ja lõin oma revolvriga temale vastu kätt, nii et temal revolver maha kukkus ja teise käega haarasin tema rinna eest kinni ja tõmbasin ta sealt salajasest ruumist välja tuppa."
Läbiotsimisel leiti Kingissepa elukohast ja selle lähedusest kolm kirjutit, kaks telefoni, propagandakirjandust, lendlehti, kuulipilduja Maksim, dünamiiti jm.
Kingissepa surmaotsuse kinnitas 3. mail kell 9 õhtul sõjaminister Jaan Soots. Riigikukutaja lasti seejärel Ülemiste metsas maha, tema laip heideti hiljem Naissaare ja Aegna vahel Läänemerre.
Pärast 1940. aasta riigipööret saabus koos NKVD-ga Eestisse Kingissepa poeg Sergei Kingissepp, kes määrati NKVD eriosakonna ülemaks Eestis, et ta saaks isa surma eest kätte tasuda. Kuigi Linkhorst elas nüüd Johan Nõmmiku nime all, ei päästnud see teda. Mõnedel andmetel hukkas Kingissepp Linkhorsti oma käega Scheeli villa krundil 1941. aastal. Samas hukati veel teinegi osaline, poliitilise politsei töötaja Hans Pipar, kes oli 1922. aastal üks Kingissepa arreteerijatest. Sergei ise hukkus põgenemisel Tallinnast Leningradi 29. augustil 1941, kui kaubalaev Järvamaa otsetabamuse sai.
Isiklikku
1909. aastal abiellus Kingissepp Peterburis Berta (sünd Ringsmann) Kingissepaga. Abielust sündis kaks poega: Anatol Kingissepp (1907–1942) ja Sergei Voldemar Kingissepp (1909 – 29. august 1941). Abielu lahutati 1910.
1910. aastal (teistel andmetel 1918. aastal) abiellus Viktor Kingissepp Petrogradis Elsa Lellega.
Elu kahel viimasel aastal Tallinnas ja selle ümbruses põrandaalusena elades sai Viktor Kingissepp lähedaseks oma abilise, sekretäri ja käskjalana tegutsenud Alise Stein-Anvelti alias Alise Leevaldiga.
Taani hindamisraamat
Taani hindamisraamat (ladina keeles Liber Census Daniæ, taani keeles Kong Valdemars Jordebog) on 13. sajandist pärinev mitmekesise sisuga pärgamentköide, mida alates 1929. aastast hoitakse Taani Riigiarhiivis Kopenhaagenis (enne seda Stockholmis, mille järgi nimetatud Codex Holmiensis). Taani hindamisraamatu lasi koostada Valdemar II Võitja.
"Köide A 41, tänapäevase täissignatuuriga Rigsarkivet, 205, Indre Forhold, 1290–1300, C 8, Kong Valdemars Jordebog, on väike puukaantega raamat mõõtmetega 16,7 × 12,3 cm, milles on 7 + 153 sekundaarselt numereeritud pärgamentlehte." (Tiina Kala).
Suur Eestimaa nimistu
Nimistu redigeeris 1241. aastal Tallinna piiskop Thorkill. Omanditiitlite revisjoniks koondati nimistud ühte ja märgiti külanimede juurde, millisesse kihelkonda ja kirikukihelkonda need kuulusid.
Kohanimede kirjaviisis avaldub alamsaksa keele ja mõningal määral skandinaavia keelte mõju.
Väike Eestimaa nimistu
thumb|Taani hindamisraamatu väike Eestimaa nimistu
Selline on Väikese Eestimaa nimistu originaaltekst, Friedrich Georg von Bunge 1802–1897 järgi Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuchi esimesest köitest:
Suurupi
pisi|Peeter Suure merekindluse rannakaitsepatarei nr 3 helgiheitjavarjendi vare Suurupi (vanemad nimekujud Suuropi ja Surpe) on küla Harku vallas Harju maakonnas, Suurupi poolsaarel.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''In Wironia v. kiligundae, in quibus sunt III millia uncorum.
Suurupi
Külas asus Vana-Pääla mõis (Vana-Klooga mnt ääres), Vääna mõisa kõrvalmõis.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''In Jerwia III kiligundae, quae habent II. millia uncorum.
Suurupi
Kuni 20. sajand
Suurupis oli sadam. Sadamakail oli raudteeharu, mis 1920-ndate alguses oli ühenduses Liiva–Vääna raudteega.
Külas ja lähiümbruses asub mitu Peeter Suure merekindluse peapositsiooni Rannakaitsepatarei nr 2 ja Rannakaitsepatarei nr 3, hilisema Eesti merejõudude Suuropi Komandantuuri Rannapatarei nr 6 ja Nõukogude Suurupi 130 mm patarei tulejuhtimistorni ja komandokeskuse ning Tallinna mereväebaasi 550. sidesõlm (s/o 30911) raadiosaatekeskus (ПДРЦ; objekt „Fregat”) ja 180. sidepolügoni (s/o 98622) 1746. üksik raadiotehnilise pataljoni (s/o 31342, kutsung Radiograf) (objekt „Neptun”) ehitised.
Tänapäev
Küla pangapealset osa läbib ajalooline Vana-Klooga maantee.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''Wegele, una kiligunda, in qua habent fratres militiae D.C. uncos et episcopus Hermannus C.C.C.C.
Suurupi
Tänapäev
Suurupi on tuntud oma kahe (ülemise ja alumise) tuletorni poolest.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''Møge, una kiligunda, in qua sunt C.C.C.C. unci.
Suurupi
Tänapäev
Harku valla andmetel elab 1. juuni 2012 seisuga Suurupis 878 elanikku.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''Norumegunde, una kilig., in qua sunt D.C. unci.
Suurupi
Tänapäev
Suurupi järgi on nime saanud Kunda lademe Pakri kihistu Suurupi kihistik.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''Alempos, una kilig., in qua sunt C.C.C.C. unci. Hanc habent fratres militiae sibi iniuste vindicatam, sum a nullo dinoscuntur certo titulo habuisse.
Suurupi
Tänapäev
Suurupis asub 2017. aastal avatud Suurupi vabadussammas.
Taani hindamisraamat
Väike Eestimaa nimistu
''In Revaelae III. kiligundae, in quibus sunt M.D.C. unci.
''In Harriaen III. kiligundae, in quibus sunt M.C.C. unci.
''In Osilia IIII. kilig., in quibus sunt tria millia uncorum.
''In Rotelewich VII. kilig., in quibus sunt M.D.C.C.C.C. unci.
Taani hindamisraamat on üks suuremahulisemaid 13. sajandist pärit kirjalikke materjale.
Muinaskihelkonnad
Virumaal kokku: 2923 adramaad
Kareda vald
Kareda vald oli kohalik omavalitsusüksus Eestis Järva maakonnas.
2017. aastal ühines Kareda vald naabervaldadega Järva maakonnast moodustades Järva valla.
Valla halduskeskus oli Peetri.
Kareda viimane vallavanem oli Kulno Klein.
Rahvastik
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli valla rahvaarv 631. Neist 613 ehk 97,1% olid eestlased. Arvestuslik elanike arv oli 803 (1.01.2010) või 655 (1.01.2010, arvestatud rännet)
Asustus
Kareda vallas oli Peetri alevik ja 11 küla:
Ammuta, Ataste, Esna, Kareda, Köisi, Küti, Müüsleri, Vodja, Õle, Ämbra ja Öötla.
Ajalugu
Kareda vald moodustati 1991. aasta 10. oktoobril.
Eesti Roheline Partei
Eesti Roheline Partei (ERP) oli rohelise ideoloogia alusel tegutsenud erakond, mille moodustas osa Eesti Rohelise Liikumise (ERL) aktiviste 1989. aastal.
Partei loodi Raplas 10. augustil 1989. Eesti Rohelise Partei esimene esimees oli Mario Kivistik. Partei tegutses kuni 9. detsembrini 1991, mil liituti Eesti Rohelise Erakonnaga (ERE) ja moodustati erakond Eesti Rohelised (ER).
Bipolaartransistor
pisi|100px|npn-transistori tingmärk Bipolaartransistor on vooluga juhitav transistor, mis koosneb kolmest erineva juhtivusega (auk- ja elektronjuhtivusega) kihist ja kahest nendevahelisest pn-siirdest.
Transistori seda siiret, millele antakse päripinge, nimetatakse emittersiirdeks, ja sellega külgnevat ala emitteriks (ladina k emittere väljutama); vastupingestatavat siiret nimetatakse kollektorsiirdeks ja sellega külgnevat ala kollektoriks (lad. collector koguja). Keskmine ala – baas – võib olla p- või n-juhtivusega, millele vastavalt on npn- ja pnp-struktuuriga transistore. Baasivool on üldjuhul tüüriv vool ja kollektorivool tüüritav vool. Reeglina on sisendsuuruseks siiski baasi ja emitteri vaheline pinge või selle muutused. Emitterit läbib kollektorivoolu ja baasivoolu summa. Bipolaartransistori pooljuhtstruktuur koosneb enamasti ränist, harvemini germaaniumist või muudest pooljuhtmaterjalidest ja neisse viidud lisanditest.
pisi|400px|npn-transistori struktuur ja laengukandjate liikumine pingestatud transistoris
Bipolaartransistori tööpõhimõte
Kollektoriahelasse saabuvad peaaegu kõik baasi sisenenud elektronid, üksnes väike osa neist jõuab rekombineeruda baasi aukudega, st positiivsetest ioonidest moodustuvad elektronidega liitumisel neutraalsed aatomid. Nende elektronide liikumine moodustab baasivoolu ühe komponendi. Selle voolu teise komponendi põhjustavad augud, mis injekteeruvad baasist emitterisse.
Transistori talitluse seisukohast on tähtis, et baasivool oleks võimalikult nõrk. Selle saavutamiseks tehakse baas hästi õhuke, et elektronid ei jõuaks seal kuigivõrd rekombineeruda. Peale selle legeeritakse p-juhtivusega baasi tunduvalt vähem kui emitterit; selle tulemusena on baasist emitterisse siirduvate aukude voog palju nõrgem kui vastassuunaline elektronide voog.
Kontsentratsioonide ühtlustamiseks difundeerub osa auke baasis kollektori poole, nii et emittersiirde juures moodustavad negatiivsed aktseptoriioonid negatiivse laengu ja kollektorsiirde juures augud positiivse laengu. Nende laengute elektriväli kutsub pingestatud transistori baasis esile baasi injekteeruvate elektronide triivi kollektori poole, mistõttu kiirenebki nende liikumine kollektori suunas.
Transistori kasutamisel elektrisignaali võimendamiseks rakendatakse sisendsignaal emittersiirdele, s.o baasi ja emitteri vahele, ja väljundsignaal võetakse kollektoriahelasse ühendatud koormuselt RL. Et kollektorsiire on vastupingestatud, avaldab ta voolumuutusele suurt takistust (harilikult kümned kilo-oomid). Seepärast võib ka koormustakistuse valida suure (nagu teada, on energia ülekanne suurim energiaallika takistuse ja tarbija koormustakistuse võrdsuse korral). Seega on suur ka pingelang koormusel ja väljundsignaali võimsus (alalisvoolu-toiteallika arvel). Samal ajal on sisendsignaali võimsus (emittersiirde pinge ja baasivoolu korrutis) väike ja seejuures seda väiksem, mida väiksema osa emitterivoolust moodustab baasivool. Niisiis osutub elektrisignaali võimsus transistori väljundis palju suuremaks sisendsignaali võimsusest, st toimub võimsuse võimendus.
Samalaadselt kulgeb signaali võimendamine ka pnp-transistoris, ainult elektronide ja aukude osad on vahetunud ning toitepingete polaarsused ja seetõttu ka voolude suund vastupidine.
pisi|450px|Transistoride ühendusviisid uI – sisendpinge; uO – väljundpinge; RL – koormustakistus
Ühendusviisid
Et transistoril on kolm väljaviiku, peab tema neliklemmina ühendamisel olema üks viik sisend- ja väljundahelale ühine. Sellele vastavalt on võimalik ühise baasiga (ÜB), ühise emitteriga (ÜE) ja ühise kollektoriga (ÜK) ühendus. Toiteallikad pole skeemidel näidatud, need on signaaliahelate suhtes lühiseks.
Levinuim bipolaartransistori kasutusviis on ÜE-ühenduses, sest see annab suure pinge- ja vooluvõimenduse ning võimendusastme sisend- ja väljundtakistused ei erine üksteisest palju, mistõttu on võimalik järjestikku ühendatud võimendusastmeid hõlpsamalt sidestada.
ÜB-ühenduses transistoriga võimendusastme pingevõimendus on sama suur kui ÜE korral, vooluvõimendus veidi alla 1, kuid sisendtakistus on väga madal (ligikaudu 25/IE, oomides mA voolu kohta). Seetõttu kasutatakse ÜB-lülitust kõrgetel sagedustel sobitatud koormuste olukorras (näiteks 50-oomisest antennist saadava raadiosignaali võimendamiseks). Lisaks nõrgeneb selles lülituses oluliselt kollektorsiirde mahtuvuse parasiitne mõju astme parameetritele.
ÜK-ühenduses astme ehk emitterjärguri vooluvõimendus on sama mis ÜE korral, pingevõimendus aga veidi alla 1. Emitterjärgur on suhteliselt suure sisendtakistuse ja väikese väljundtakistuse tõttu kasutatav madalaoomilise koormuse ühendamiseks suure sisetakistusega signaaliallikaga.
Töörežiimid ja karakteristikud
Bipolaartransistor võib töötada kolmes põhirežiimis.
Kuigi bipolaartransistori nimetatakse vooluga tüüritavaks on teaalselt tegemist baasi ja emitteri vahelise pingega tüüritava seadmega, mida iseloomustab läbivkarakteristik IC=f(UBE), mis oma iseloomu poolest on eksponentsiaalne ja ligilähedaselt samane baas-emitter p-n-ülemineku (siirde) volt-amper-karakteristikule IE=f(UBE).
Bipolaarse transistori sisendkarakteristik IB=f(UBE)on samuti eksponentsiaalne funktsioon, mis vastab emittersiirde volt-amper-karakteristikule, kuid on transistori vooluvõimendusteguri B kordselt väiksema voolu(skaala)ga, ning on ligilähedaselt kollektorsiirde vastuvoolu võrra nihutatud allapoole. Selle asjaolu tõttu ei teki emittersiirdes pärisuunalist voolu enne kui pärisuunaline baasipinge jõuab teatava läviväärtuseni.
Emittersiirde avamiseks transitori tööpunkti jaoks valitud töövooluni tuleb rakendada transistori baasi ja emitteri vahele selleks vajalik pärisuunaline pinge. Võimendusrežiimis on see Ge-transistoridel tavaliselt suurusjärgus 0,2–0,3 V, Si-transistoridel 0,6–0,7 V ja GaAs-transistoridel 1,4–1,5 V. Transistori töötamisel mikrovoolude režiimis (väikesemüralised sisendastmed) ja suurte töövoolude korral võivad aga olla toodutest oluliselt (kordades) vastavalt kas väiksemad või suuremad.
Transistori väljundkarakteristikud näitavad, kuidas sõltub kollektorivool IC kollektoripingest UCE ja baasivoolust IB selle erinevate disktreetsete väärtuste juures. Graafiku horisontaalteljel on kollektori ja emitteri vaheline pinge UCE ning vertikaalteljel kollektorivool IC. Väljundkarakteristikud antakse baasivoolu IB erinevate diskreetsete väärtuste jaoks samas teljestikus eraldi välja joonistatud tunnusjoontena.
Põhimõtteliselt võib väljundkarakteristik olla antud ka kollektorvoolu IC sõltuvusena kollektorpingest UCE baas-emitter pinge UBE erinevatel diskreetsetel väärtustel, aga seda tehakse harva (kuigi selline esitus tagaks parema võrreldavuse elektronlampide ja väljatransistoriga).
Transistoride tunnusjooned sõltuvad ka temperatuurist. Neist kõige olulisem on UBE nihkumine ligikaudu 2 mV võrra kraadi kohta.
Transistori kasutamisel võimendusastmes nõrga signaali võimendamiseks fikseeritakse transistori töövool (bias) tunnusjoonte suhteliselt lineaarseks peetavas osas aktiivpiirkonnas. Suure signaali ja samuti suure amplituudiga impulss-signaali võimendamisel toimib transistor aga nii aktiiv- kui ka sulgepiirkonnas.
Loogilise lülitina (loogikalülides) kasutamisel töötab transistor kõigis kolmes piirkonnas, kusjuures tööpunkt püsib kestvamalt sulge- või küllastuspiirkonnas (asendites loogiline 1 ja loogiline 0) ja ainult üleminekul ühest piirkonnast teise läbib lühiajaliselt aktiivpiirkonda. Sama kehtib ka transistori kasutamisel analooglülitina, kuigi siin selle iseärasusega, et signaal võib olla ka kahepolaarne.
Ajalugu
Bipolaartransistori leiutasid 1947. aasta detsembris John Bardeen ja Walter Brattain William Schockley juhtimisel ettevõttes Bell Telephone Laboratories. Reaalselt kasutatava transistorini jõudsid nad 1948. aastal. Selle leiutise eest pälvisid kõik kolm meest 1956. aasta Nobeli füüsikaauhinna.
Bardeen on ainus inimene, kes on pälvinud Nobeli füüsikaauhinna kahel korral: teist korda sai ta selle 1972 ülijuhtivust käsitleva BCS-teooria väljatöötamise eest.
Kirjandus
Lembit Abo. Elektroonikakomponendid. 1997, lk 37–41.
Sander Karu
pisi|Sander Karu Sander Karu (sündinud 7. märtsil 1959 Elvas) on Eesti finants- ja juhtimisraamatute autor, koolitaja ja rahvamuusik.
Tegevus koolitajana
Töötanud koolitaja, konsultandi ja lektorina ja International University Audentes finantsjuhtimise õppetooli hoidjana. Viib läbi koolitusi finantsjuhtimise, raamatupidamise, controllingu, eelarvestamise ja tulemuslikkuse mõõtmise valdkonnas.
Tegevus muusikuna
Sander Karu (Kandlemees Sander) mängib kannelt (rahvakannel) kasutades elektrikannelt. Esitab rahvalikke laule ja pillilugusid, milles on ühendatud laul ja kannel nüüdisaegse helikeelega. Repertuaar ulatub pärimusmuusikast kuni nüüdisaegse tantsumuusikani.
On laulu- ja kandlekapelli Simmaniduo asutaja ning mängib seal kannelt, rütmimasinat ja laulab. Varem mänginud basskitarri laulu- ja kandlekapellis Simmaniduo, kontrabassi tantsuansamblis Kuljus, saateansamblis Heia ja kitarri erinevates ansamblites.pisi|Kandlemees Sander mängib poolkromaatilisel rahvakandlel
Diskograafia
Koos laulu- ja kandlekapelliga Simmaniduo:
Kirjutatud kandlemuusika, laulud ja laulusõnad
Simmaniduo alustab (1985), Valga Valgamaa (1985), Trilleri polka (1986), Uks lahti tee (1986), Merimehe armastus (1986), Tere, jälle (1986), Kärna Ärni (Kärna Erni) (1987), Heade mõtete linn, Tartu (2010), Kandlemees Sander tervitab (2013), Kandlemees Sander lõpetab (2013), Ja siis tõusis aktsiis (2015), Elva männid (2016), Elva mändide polka (2017), Vali mind (2019). Noodid.
Kirjutanud sõnad mitmetele lauludele.
Koostanud Simmaniduo ja Kandlemees Sander lauliku "43 laulu sünnipäevadeks, pulmadeks ja muudeks pidudeks". 2016, Lk 56; ISMN 979-0-54002-301-0
Oisu vald
Oisu vald oli vald Järva maakonnas. Oktoobris 2005 liideti Oisu vald Türi vallaga.
Ajalugu
Oisu vald moodustati 1991. aasta 19. detsembril.
2005. aastal moodustati Kabala valla, Oisu valla, Türi linna ja Türi valla ühinemisel uus kohaliku omavalitsuse üksus – Türi vald.
Jõgeva Gümnaasium
pisi|Jõgeva Gümnaasiumi hoone enne renoveerimist. Jõgeva Gümnaasium oli üldhariduskool ja gümnaasium Jõgeva maakonnas Jõgeval.
Ajalugu
Jõgeva Gümnaasiumi loetakse 1915. aastal asutatud Jõgeva Haridusseltsi Kooli õigusjärglaseks. 1945/1946. õppeaastal nimetati kool mittetäielikuks keskkooliks. Esimene keskkoolilend lõpetas 1949. aastal.