Eetika_ja_filosoofia_piirid
8 Teadmine, teadus, konvergents
Kui mittereflektiivne teadmine on olemas, siis kogu propositsiooniline teadmine ei ole aditiivne: kõiki teadmise tükke ei saa suuremaks korpuseks kokku panna. Võib-olla tuleb sellega leppida ka muudel kaalutlustel seoses vaatekohaliste maailmanägemustega. Füüsilise maailma teatud osa võib olla eri liiki vaatlejate jaoks eri värvi: igaüks neist võib teada, mis värvi see on, aga pole teadmist, et see on kõiki neid värve. Teine asi oleks siis, kui jutt oleks teatud liiki vaatleja jaoks mingit värvi olemisest. Aga on kahtlane, kas see on õige teooria. Kui ei ole, siis need teadmisetükid tehakse sidusaks siis, kui tajutavad omadused seostatakse absoluutse käsitusega. Suhe sellega selgitab ka, et neid teadmisetükke tekitavad võimed on taju vormid. Meil on alust seda uskuda ka enne, kui meil selline teoreetiline käsitus olemas on, sest igapäevakogemus näitab paljutki sellest, mis me oleme ja kuidas me oleme seotud maailmaga, ja viib meid niimoodi teoreetilise käsituse poole. Mõned arvavad, et teadmine, mida annab eetikamõistete kasutamine, on umbes nagu taju. Aga siin on erinevus, mis näitab, et erinevusel teadusliku ja eetilise vahel on laiemaid implikatsioone. Asi pole lihtsalt ideaalselt mittevaatekohalise teaduse eristamises eetikamõistetest. Kõik vaatekohalised mõisted ei ole eetilised, ja eetikamõisted erinevad oluliselt näiteks meeltetajumõistetest: sekundaarsete kvaliteetide korral see, mis seletab, see ka õigustab; eetika puhul see nii ei ole. Psühholoogilised võimed, tänu millele me maailma sekundaarsete kvaliteetide kaudu tajume, on evolutsioneerunud nii, et maailm esitub meile usaldataval ja kasulikul viisil. Kui me saame teada, kuidas taju töötab, siis see ei häiri süsteemi. Sarnaselt tajuga leiab eetika puhul aset kohalik konvergents: maailm suunab nende otsustusi, kes neid kasutavad. Sellest piisab kõige lihtsamate fakti ja väärtuse vastanduste kummutamiseks. Kui aga jutt on laiemast objektiivsusest, siis kõik sõltub sellest, mida järgmisena öeldakse. Sekundaarsete kvaliteetide puhul võimaldab vaatekohaliste tajumuste seletus suhestada need teiste inimeste ja teiste olendite tajumustega, ja see jätab tajuotsustused enam-vähem puutumata. Küsimus on selles, kas eetikas on sellele analoogi. Kui algab refleksioon, siis analoogia ütleb üles. Esiteks, refleksioon peab tulema kultuuriliste erinevuste arvestamisest. Neil ei ole sügavat seletust, ja pole teada, kui sügav see saab olla. Igatahes oleks see seletus hoopis teistsugune kui värvitaju erinevus. See räägiks võimetest, mida kasutatakse (mingis kindlas) sotsiaalses maailmas orienteerumiseks, ja see ei annaks seletust, mis tegeleks kohalike eetikamõistete tekitatud objektiivsusprobleemidega. Sekundaarsete kvaliteetide puhul seletus ühtlasi õigustab, näidates, kuidas tajumused on reaalsusega seotud ja kuidas nad saavad selle kohta teadmist anda. Teooria seletab, kuidas taju aitab füüsilises maailmas orienteeruda. Eetika puhul ei küsita mitte seda, kas see aitab sotsiaalses maailmas orienteeruda (aitab ikka), vaid kas see on hea elamisviis või kas see on parimat laadi sotsiaalne maailm. Siis peab reflektiivne teooria sisaldama ka reflektiivseid eetilisi kaalutlusi. Mõnede arvates peaksid need võtma eetikateooria kuju. Kui kohalikud mõisted on juba küsimärgi alla seatud, siis peavad neid õigustama reflektiivsed kaalutlused. Eetikateooria võib nõrgas mõttes ka seletada, võib näidata, miks konkreetsetel asjaoludel sobib konkreetne kohalik mõiste (vrd kaudne utilitarism), kuid ei saa seletada, miks seda mõistet tegelikult kasutatakse. Erinevalt taju juhtumist ei saa ta üldiselt seletada, miks inimestel kalduvad olema väärad uskumused. Et siit jõuda laiema objektiivsuseni, peaksid reflektiivsed eetilised kaalutlused ise olema objektiivsed. Jõuame jälle küsimuseni, kas refleksioon võib tekitada oma eetikateadmise. Kui seda mõista propositsioonilise teadmisena, siis on tarvis teooriat "tõe jälgimise" kohta. Et uskumused saaksid tõde jälgida, siis peab olema vähemalt võimalus, et uurijad jõuaksid mõistuspäraselt, mõistlikult ja piiranguteta teatud kindlate eetiliste järeldusteni. Kui palju on lootust, et see saaks toimuda? Kui seda mõista konvergentsina eetiliste tõdede korpusele, mida tekitab ja seletab see, et need on tõed, siis Williams ei näe mingit lootust. Pole ka lootust, et see, kuidas maailm suunab paksude mõistete tarvitust, jõuaks sinnamaani. Reflektiivsed arutlused, mis tahavad kogu eetikakogemust arvesse võtta ning tõeni jõuda, peavad kasutama kõige üldisemaid ja abstraktsemaid eetikamõisteid ('õige'), ja nende puhul maailm ei suuna (seda preskriptivism eeldabki). Williams ei näe kaugetki analoogi teadusega, kuidas reflektiivne eetikamõtlemine eetikareaalsusega võiks konvergeeruda. Ka mitte matemaatikaga, kus sõltumatu reaalsuse mõiste on vähemalt problemaatiline. Iga kooskõlaline matemaatika tükk on matemaatika osa, kuigi see võidakse triviaalse, mittevalgustava või kasutuna kõrvale jätta. Aga iga kooskõlaline eetikarefleksiooni tükk ei saa olla ühe niisuguse valla osa, sest eetikamõtlemise korpused võivad omavahel vastuolus olla viisil, millel mitte ainult et pole seletust, mis annaksid usutava veateooria, vaid millel on liiga palju teistsuguseid usutavaid kirjeldusi.