cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boromir
pisi|Boromir Boromir on tegelane J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste isand".
Taust
Boromir on pärit Gondorist ning ta sündis 2978. aastal. Tema isa on Denethor II, ema Finduilas ja noorem vend Faramir. Boromiri isa Denethor II on Gondori kojaülem, kelleks ta sai 2984. aastal. Kojaülemad olid juhtinud Gondorit juba sajandeid pärast seda, kui kuningate liin katkes. Poisikesena valmistas Boromirile tihti muret, et ta isa on kojaülem, kuid ei ole Gondori kuningas ega saa selleks kunagi.
Iseloom
Boromir on kõrk ja suursugune mees. Ta tegutseb tihti tormakalt, kuid on samas kirglik. Samuti on ta sageli mässumeelne ja põikpäine. Ta armastab palavalt Gondorit ja on pidanud kodumaa vabaduse eest palju lahinguid. Boromir kaitseb väga oma nooremat venda Faramiri ja hoolib temast. Samas on muidu tugev mees väga vastuvõtlik Võimusõrmuse mõjule. Ahvatlus on nii tugev, et ta on valmis isegi sõrmuse Frodolt ära võtma. Kui ta aga mõistab oma hetkelist nõrkust, siis kahetseb ta seda sügavalt.
Peresuhted
2983. aastal sündis Boromiri noorem vend Faramir. Nende ema oli aga sel ajal Minas Tirithi linnas väga õnnetu ning teda muserdas Varju kasvamine Mordoris üle Anduni jõe. Kui Boromir on umbes kümneaastane ja ta noorem vend vaid viiene, siis nende ema sureb. Pärast ema surma muutub nende isa süngeks ja eemaletõmbunuks.
Boromir kaitseb väga oma nooremat venda, kellega seob teda tugev armastus ja sõprus. Samas on vennad loomult väga erinevad: Boromir on uhke ja tugev sõdur, kuid Faramir, kuigi samuti osav sõdalane, on õpihimulisem ja hingelisem. Kuigi vennad ei rivaalitse kunagi, ei varja nende isa, et Boromir on tema soosik.
Vääriselupaik
See on minimaalse inimmõju all olev ala (sageli metsaala), kus suure tõenäosusega elab ohustatuid, ohualteid jt kaitsealuseid liike.
"Vääriselupaik" on Eesti looduskaitseterminoloogias suhteliselt uus mõiste.
Heinrich Lauri
Heinrich Eduard Lauri (11. detsember ukj (29. november vkj) 1890 Paasvere vald Simuna kihelkond (Simuna vald, Virumaa) – 8. veebruar 1942 Lesnoi, Kirovi oblast) oli Eesti poliitik.
Heinrich Lauri õppis Roela vallakoolis, Rakvere linnakoolis, mille lõpetas 1907 aastal ja õppis peale selle metsaasjandust ja metsa ümbertöötamist, lõpetas  ka Soomes põllutöökooli. Töötas aastatel 1911–1912 Vändras kontroll-assistendina, 1912–1913 Pärnu-Jakobis põllumajanduse instruktorina, 1914–1918 Saaremaa maakonna agronoomina. Tegutses aastatel 1916–1917 sõjaväele heinte muretsemise organisatsiooni juhatajana ja Põhja-Balti Saare maakonna komitee esimees, Saaremaa Eesti Põllumeeste Seltsi abiesimees, Kuressaare Eesti Seltsi juhatuse liige, Kuressaare Vastastikuse Krediidi Ühingu juhatuse liikmena jne.
Saksa vägede maaletulekul vangistati ta Saksa okupatsioonivägede poolt ja viidi Saksamaale vangi, kus 1918 aasta lõpuni kinni peeti.
Aastatel 1919–1920 oli Heinrich Lauri Pärnu maakonnavalitsuse liige, abiesimees ja põllumajandusosakonna juhataja. Samuti Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsi abiesimees ja Pärnu põllutöökooli õpetaja. Aastatel 1920–1921 oli ta ka Polli põllutöökooli majapidamise juhataja ja sellesama aasta kevadest Oisu mõisa majapidamise juhataja.
Ta oli aastatel 1921–1937 Viljandi Maavalitsuse esimees ja ajutise maavalitsuse esimees, 1937 Rahvuskogu esimese koja juhatuse II abiesimees, 1938 Tartu maavanem. Heinrich Lauri oli ka Eesti Maakondade Liidu esimees, Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi esimees, Vabadussõjas langenud sõjaväelastele mälestussamba püstitamise Sakalamaa komitee esimees, Viljandi maakonna K. L. kütisalga juhatuse liige, Kaitseliidu vanematekogu liige ja Sakalamaa KL pealiku abi ning juhatuseliige ja Viljandi maakonna Põllumeeste esituse juhatuse esimees.
Arreteeriti NKVD poolt 17. märtsil 1941, mõisteti surma.
Robert Brown
pisi|Robert Brown
Robert Brown (21. detsember 1773 Montrose (Šotimaa) – 10. juuni 1858 London) oli šoti botaanik.
1827 segas ta vette teraviljade õietolmu ning lehtsammaltaimede ja osja eoseid. Seda segu mikroskoobiga uurides täheldas ta väikeste osakeste lakkamatut mittesuunatud liikumist. Tema esimene hüpotees oli, et liikumine toimub üksnes elusorganismidel, kuid katset tolmuga korrates esines täpselt samasugune liikumine. Kuigi Brown ei pakkunud sellele liikumisele mingisugust selgitust, hakati seda kutsuma Browni liikumiseks. See liikumine oli molekulaarkineetilise teooria üks veenvamaid põhjendusi.
Hiljem selgus, et Hollandi teadlane Jan Ingenhousz oli Browni liikumise avastanud juba poolsada aastat varem ning ka avaldanud oma uurimistulemused 1784 ja 1785 vastavalt saksa ja prantsuse keeles.
1831 Linné ühingus esitatud ja 1833 avaldatud töös andis Brown nime rakutuumale. Rakutuumi oli nähtud juba varemgi, võib-olla tegi seda juba mikroskoobi avastaja hollandlane Antoni van Leeuwenhoek 1682. Franz Bauer oli avaldanud oma joonised taimerakkudest juba 1802 ja tema joonistusi Brown ka nimetas, kuid nime andis rakutuumale Brown. Ei Bauer ega Brown ei arvanud, et igal rakul on tuum. Brown seostas rakutuumi üksnes üheidulehelistega.
Robert Browni järgi on nimetatud Austraalia taimeperekond Brunonia ja hulk Austraalia taimeliike, näiteks Eucalyptus brownii, Banksia brownii ja sammal Tetrodontium brownianum, mille ta avastas Edinburghi lähedal Roslinis veel üliõpilasena. See sammal kasvab selles kohas tänapäevani.
Tema järgi on nimetatud veel Tasmaanias olev Brownsi jõgi, mille kaldail ta kogus taimi, ja Kanadas Briti Columbias asuv Browni mägi.
Kaitstavad loodusobjektid
Kaitstavad loodusobjektid on Eesti looduskaitseseadusega määratletud loodusüksused, mille kohta on kehtestatud võrreldes tavaalaga (objektiga) mitmesugused piirangud inimtegevusele.
Eesti Looduse Infosüsteemi (EELISe) järgi eristatakse järgmisi loodusobjekte (sulgudes on arv seisuga 31. detsember 2007)
ÜENSO
Orkester asutati 1995. aastal Jüri-Ruut Kanguri eestvedamisel üle-eestilise keelpillimängijate Haapsalu suvekursuse orkestrina. Alates 2000. aastast tegutseb orkester üle-eestilise noorte sümfooniaorkestrina ja on esinenud paljudel esindusüritustel ja festivalidel, sealhulgas näiteks Eesti Vabariigi aastapäeva pidulik kontsert-aktus Estonia kontserdisaalis, saateorkestrina IX, X ja XI noorte laulupeol ja XXVI üldlaulupeol, öölaulupeol "Märkamisaeg", punklaulupidudel Rakveres, David Oistrahhi festivalil Pärnus, Pärnu Muusikafestivalil ja Järvi Akadeemias, Birgitta festivalil Tallinnas, Saaremaa ooperipäevadel jm.
Orkestri liikmete hulgas on nii Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia üliõpilasi kui ka muusikakoolide õpilasi kõikjalt Eestist. Sõltuvalt projektist võib orkestri suurus ulatuda 30-liikmelisest kammerkoosseisust kuni 100 liikmeni.
Orkester on osalenud rahvusvahelistes koostööprojektides, teinud koostööd Eesti Kontserdi ja Tallinna Filharmooniaga, teinud koostööd enam kui 200 solistiga (sealhulgas Ivri Gitlis, Viktor Tretjakov, Aleksandr Markovitš, The Manhattan Transfer,Karen Souza,NOEP ,Ewert&Two Dragons,Jassi Zahharov, Aile Asszonyi, Elena Praznik, Mati Turi, Pirjo Levandi, Ivo Linna, Hanna-Liina Võsa, Koit Toome, Tanel Padar, Gerli Padar, Maarja-Liis Ilus, Liisi Koikson, Kristjan Kasearu, Mikk Saar, Evelin Samuel jt), kooride ja külalisdirigentidega (sealhulgas Neeme Järvi, Paavo Järvi, Eri Klas, Kristjan Järvi, Tõnu Kaljuste).
Nikolaus Otto
Kuigi neljataktilise mootori töö põhimõtet oli Alphonse Beau de Rochas kirjeldanud juba 1861. aastal, oli Otto esimene, kellel õnnestus luua toimiv praktiline mudel. Otto oli autodidakt ja kuigi tal kõrgharidust ei olnud, sai temast hiljem audoktor.
Lapsepõlv ja noorus
Otto oli farmeri poeg. Õpipoisiaastate järel tegutses ärimehena Frankfurdis ja Kölnis. Pärast Kölni kolimist loobus ta kontoritööst ning keskendus väikeste gaasimootorite konstrueerimisele. Tema esmaseks eesmärgiks oli Étienne Lenoiri lahenduse parendamine. 1864. aastal kohtus ta insener Eugen Langeniga, kes nägi Otto arenduse potentsiaali. Kuu aja pärast rajasid nad maailma esimese mootoritehase N.A. Otto Cie – tänapäevase DEUTZ AG eelkäija. Nende arendatud mootor võitis 1867. aasta maailmanäitusel peaauhinna.
Ottomootor
1876. aastal kohandas Otto mootorit nii, et see töötaks nii gaasi kui ka piiritusega. See mootor osutus niivõrd edukaks, et kõiki nelja- ja kahetaktilisi sundsüütega, kerge vedelkütuse või gaasiga töötavaid sisepõlemismootoreid hakati nimetama ottomootoriteks.
Nikolaus Otto väljatöötatud mootor sai aluseks ka esimesele bensiinimootorile, mille valmistas Otto tehases töötanud masinaehitusinsener Gottlieb Daimler.
Varasemad patendid
Ajaloolaste uurimused on näidanud, et itaallased Eugenio Barsanti ja Felice Matteucci patenteerisid Londonis esimese toimiva sisepõlemismootori juba 1854. aastal (pt. Num. 1072). Peetakse võimalikuks, et Otto võis sellest osaliselt malli võtta, kuigi mingit dokumentaalset tõendit selle väite kinnituseks ei ole suudetud esitada. Neljataktilise mootori olid Ottost varem ning teineteisest sõltumatult patenteerinud ka austerlane Christian Reithmann aastal 1860 ja prantslane Alphonse Beau de Rochas aastal 1862. Christian Reithmann pöördus kohtu poole, kuna tema arvates kuulus neljataktilise mootori leiutaja au just temale. Kohtu otsusega kuulutati 1886. ja 1889. aastal nn Otto patendid Saksamaal kehtetuks. Teised riigid tegid seejärel sama.
Selleks, et Nikolaus Otto ennast edaspidigi neljataktilise mootori leiutajaks saaks pidada, tuli Otto patente omanud Deutz AG-l Reithmanniga kompromiss kokkulepe sõlmida. Selle järgi maksti Reithmannile 25 000 kuldmarka ja garanteeriti talle eluaegne pension. Deutz AG-l õnnestus leping kuni 1949. aastani salajas hoida, mil see lõpuks Reithmanni biograafi poolt raamatus avalikustati.
Felice Matteucci üritas ka protsessida, kuid tema kaebusi kohus ei rahuldanud.
Heino Moldau
Heino Moldau (23. detsember 1934 – 12. detsember 2021) oli eesti taimefüsioloog.
Elulugu
Ta sündis väiketaluniku peres Lüganuse vallas Virumaal. 1959. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli geofüüsiku diplomiga.
Töötas 1959–1963 Füüsika ja Astronoomia Instituudis (FAI) insener-meteoroloogina, vaneminsenerina, nooremteadurina. 1963–1966 oli FAI aspirant ning 1966–1992 FAI (hiljem Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituut (AAI)) nooremteadur, vanemteadur, juhtiv teadur. 1992 läks AAI biofüüsika labori koosseisus Tartu Ülikooli Molekulaar- ja Rakubioloogia Instituuti, kus oli erakorraline professor, dotsent, erakorraline teadur aastani 2001. Edasi TÜ Botaanika ja Ökoloogia Instituudi erakorraline teadur.
Tema uurimusvaldkonnaks on olnud taimkatte produktsiooniprotsessi matemaatiline modelleerimine, taimede veerežiim ja hingamine ning produktsiooniprotsess vee- ja osoonistressi tingimustes.
Ta oli Eesti Taimefüsioloogide Seltsi esimees 1989–1993 ning TÜ Molekulaar- ja Rakubioloogia Instituudi bakalaureusetööde kaitsmise komisjoni esimees 1996–1999.
2010. aastal pälvis ta koos Hannes Kollisti ja Triin Vahisaluga Eesti Vabariigi teaduspreemia geo- ja bioteaduste alal uurimuste tsükli "Taimede stressitaluvus" eest.
Tunnustus
2015 Tartu Ülikooli suur medal
Ülivõrre
Ülivõrre ehk superlatiiv on grammatiline kategooria (võrdlusaste), mis väljendab seda, et kirjeldataval olendil, asjal või nähtusel on omadust suuremal määral kui ühelgi teisel samasse rühma kuuluval olendil, asjal või nähtusel. Näiteks: "Tallinn on Eesti suurim linn".
Eesti keel
Ülivõrde moodustamiseks on eesti keeles kaks võimalust: liitülivõrre ehk kõige-ülivõrre ja lihtülivõrre.
Liitülivõrre on liitvorm, mis koosneb abisõnast kõige ja võrdlussõna keskvõrde vormist. Liitülivõrret saab moodustada kõikidest võrdlussõnadest, nt vaga (: vagam) : kõige vagam, roosa (: roosam) : kõige roosam, `hull (: hullem) : kõige hullem, kummaline (: kumma-lisem) : kõige kummalisem.
Agu Laisk
pisi|Agu Laisk 2010. aastal enda laboris pisi|Agu Laisk 2011. aasta [[TeadusTeave|teadus.ee suvekoolis pidamas ettekannet "Elu mõte"]] Agu Laisk (sündinud 3. mail 1938 Tartus) on eesti füüsik ja taimefüsioloog, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1994), emeriitprofessor.
Elulugu
Agu Laisk lõpetas 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna füüsiku/füüsika õpetaja diplomiga. Aastatel 1961–1964 oli ta Füüsika ja Astronoomia Instituudi aspirant, kus tegeles taimkatte kiirgusomaduste uurimisega. Füüsika-matemaatikateaduste kandidaadi väitekirja “Päikesekiirguse levi taimkattes seoses fotosünteetilise produktsiooniga” kaitses Agu Laisk 1965. aastal. Selle töö käigus sai senisest füüsikust bioloog. Doktoriväitekirja “Lehe fotosünteesi ja fotohingamise kineetika” kaitses Agu Laisk 1975. aastal Timirjazevi nimelise NSVL TA Taimefüsioloogia Instituudis.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti Agu Laisk 1994. aastal loodusteaduste alal. Ta kuulub akadeemias bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda.
Teadustöö
Ta on teinud uurimusi taimkatte kiirgusrežiimi, taimede fotosünteesi ja hingamise ning fotosünteesi matemaatilise modelleerimise alal. Agu Laisa juhtimisel konstrueeritud maailma kõige kiirem fotosünteesi mõõtmissüsteem, koostatud kõige keerulisem fotosünteesimudel ja saadud hulgaliselt foto-sünteesiprotsessi valgustavaid teadustulemusi. Ta ise peab oma edu aluseks suurepärast meeskonda ja unikaalset aparaadiehituslikku baasi, mis on tema laboratooriumis välja töötatud ning mille eest 2010. aastal pälviti rahvusvahelise fotosünteesi uurijate ühingu innovatsioonipreemia.
Arno jõgi
thumb Arno jõgi Firenzes|thumb Arno on jõgi Kesk-Itaalias Toscana maakonnas.
Agu Laisk
Teadustöö
Alates aastast 1991 on ta mitmeid kordi töötanud välismaal:
Arno jõgi
Arno saab alguse 1385 m kõrguselt Falterona mäe jalamilt ning voolab alguses lõunasse, pöörab Arezzo lähedal läände ja suubub Liguuria merre. Arno ääres asuvad Firenze, Empoli ja Pisa.
Agu Laisk
Isiklikku
Mart Laisk (1961), Tõnis Laisk (1966) ja Andres Laisk (1970) on tema pojad.
Arno jõgi
Jõe pikkus on 241 km ja valgala 8228 km². Suuremad lisajõed on Sieve, Bisenzio, Era, Elsa ja Pesa.
Agu Laisk
Isiklikku
Õppe- ja teadustöö kõrvalt on Agu Laisk alati leidnud aega muusika jaoks. Ta on tuntud kunagise populaarse ansambli Harvleki saksofonisti ning Senior Big Bandi ühe juhina.
Arno jõgi
Jõe vooluhulk kõigub tugevasti, sageli on üleujutusi. Viimane suurem üleujutus toimus 1966. aastal.
Aleksejevi reegel
Aleksejevi reegel on seaduspära, mis võimaldab leida lahuse ligikaudse kriitilise temperatuuri väärtuse. Selle kohaselt asuvad lahuse tasakaaluliste faaside koostisi ühendavate lõikude keskpunktid sirgel, mis lõikub lahustumiskõvera maksimumi või miinimumiga. Aleksejevi reegel on rakendatav vaid siis, kui süsteemi koostis on väljendatud massiprotsentides.
Reegel on saanud nime vene keemiku Vladimir Fjodorovitš Aleksejevi (Владимир Фёдорович Алексеев; 1852–1919) järgi.
Tallinna Niguliste kirik
Tallinna Niguliste kirik on basilikaalne gooti kirik Tallinnas. Kirik on pühitsetud kaupmeeste ja meresõitjate pühak Nikolausele.
Niguliste kirik oli keskajal linna uhkemaid pühakodasid. 16. sajandi alguses oli seal üle kahekümne kõrvalaltari. Osa museaalidena eksponeeritud kunagistest kultuslikest kunstiteostest on tellitud Euroopa suurtest kunstikeskustest. Omal ajal maksid need teosed suuri summasid. See annab kaudset tunnistust Tallinna Hansa-aegsete kaupmeeste jõukusest. Tuntumaid teoseid on Lübecki hiliskeskaegsete meistrite Bernt Notke "Surmatants" ja Hermen Rode töökojas valminud peaaltari retaabel, mida võib praeguseni kirikus näha. Eksponeeritud on ka 16. sajandi algul kirikule annetatud ligi nelja meetri kõrgune seitsmeharuline seisulühter.
1984. aastast on kirik tegutsenud Eesti Kunstimuuseumi filiaali Niguliste muuseum-kontserdisaalina. Eksponeeritakse Eesti Kunstimuuseumi vana kunsti kollektsiooni ning korraldatakse korrapäraseid orelikontserte. Muuseumi kogus on Eesti kesk- ja varauusaegse kirikukunsti silmapaistvaim ja väärtuslikem osa.
Ajalugu
pisi|left|Kiriku sisevaade|376x376px
Niguliste kirik oli keskajal üks Tallinna kahest kogudusekirikust ning linna tähtsamaid pühakodasid. Kaupmeeste ja meresõitjate kaitsepühakule Nikolausele pühitsetud kirik on rajatud arvatavasti 13. sajandi keskel.
On oletatud, et kirik rajati algkujul 1230. aastal Ojamaalt saabunud saksa kaupmeeste asula keskusena. See oletus on ümber lükatud.
13. sajandil ei olnud Tallinn veel täies ulatuses kaitserajatistega ümbritsetud. Niguliste oli oma raskriivpalkidega sissepääsude, laskeavade ja pelgupaikadega ühtlasi kaitsekirik. 14. sajandil pärast linnamüüri valmimist sai Nigulistest tavaline kogudusekirik.
Oletatavasti valmis esialgu neljatahuline väike ruudukujuline kooriruum, mille müürid asuvad praeguse kooriosa keskkoha all.
13. sajandi lõpuks lisandus kirikule kolmelööviline nelja võlvikuga pikihoone. See oli praeguse pikihoone suurune pseudobasiilika, mõõtmetega 26,4×31,7 meetrit, kuid selle võlvikute laius erines praegusest. Pikihoone sisaldas ka läänetorni, mis paiknes oma praeguses kohas, kuid ei ulatunud eriti üle kesklöövi katuse. Pikihoone külgseintes asetsesid raidportaalid.
13. sajandi lõpuks valmis ka käärkamber koori põhjaküljel.
Põhjaseinas paiknes rikkalikult liigendatud palestikuga sirge talumiga teravkaarportaal, mida kroonis vimperg. Niguliste põhjaseina portaal on Tallinna vanim teadaolev dekoratiivportaal, kuid sellest on säilinud vaid alumine osa: algne arhivolt ja vimperg lammutati keskajal, praegune arhivolt pärineb arvatavasti 19. sajandist.
Lõunaseinas asetses kolmikkaarelise avaga väike kaheastmeline portaal, mis on Tallinnas ainus teadaolev omataoline. Portaal müüriti 15. sajandil kinni, kuid avastati ja taastati restaureerimistöödel 1960ndatel.
pisi|Niguliste kirik
14.–16. sajand
14. sajandil ehitati hulk juurdeehitisi. Lõunaküljele praeguse Püha Antoniuse kabeli kohale püstitati sellest poole väiksem Püha Matteuse kabelööviga. Torni lõunaküljele püstitati Püha Matteuse kabel. , põhjaküljele aga (läänest ida poole liikudes) Püha Barbara kabel torni äärde, Püha Jüri kabel peaportaali ette ning Väike kabel, mis on kahe kõrge kaarava abil põhjalööviga ühendatult säilinud tänini.
Kirik ehitati põhjalikult ümber 1405–1420, mil rajati uus koor ning rekonstrueeriti basiilika põhimõtete kohaselt ka pikihoone. Uus koor ehitati pikihoonega ühelaiune ning ta on paljunurkse lõpmikuga, kus külglöövid moodustavad kooriruumis ümbriskäigu. Koor toetub neljale piilarile ning koosneb 9 võlvikust. Neist 2 idapoolset piilarit on analoogselt pikihoone piilaritega neljatahulised, läänepoolsed aga kaheksatahulised. Pikihoones ehitati tollal neljatahulistele piilaritele toetuvate kõrgseintega basilikaalne kesklööv ning kogu hoone kaeti lihtsate servjoonvõlvidega. Hoonele rajati ka uued, suuremad aknad ning selle välisseinad toetati kontraforssidega. Koori lõunaküljele ehitati praeguseni säilinud käärkamber. Väheste muudatusetega on pikihoone ja koor säilinud tänini. Kiriku seinu ehitati nii kesk- kui ka külglöövides kõrgemaks.
1486–1493 ehitati täielikult ümber Matteuse kabel (alates 17. sajandist nimetatud Antoniuse kabeliks). Selle käigus suurendati kabelit kahe võlviku võrra, millega ta muutus avaraks neljavõlvikuliseks keskpiilariga ruumiks. Püha Antoniuse kabeli fassaad on keskaegse Tallinna gootika iseloomulik näide: kõrge peaviil on varustatud arvukate petikniššide ning kaubaluugiavaga, neljaastmeline astmikportaal aga on ümbritsetud puhastest kividest ehisseinaga.
Rekonstrueeritud kiriku uus torn valmis 1515. Selle kiviosa oli praegusest ühe korruse võrra madalam ning ta oli varustatud gooti telkkiivriga, mis sisaldas veel nelja väikest nurgatorni ja sarnanes Oleviste kiriku praeguse tornikiivriga.
15.–16. sajand
1520. aastate alguses jõudsid Tallinnasse esimesed evangeelsed jutlustajad. Martin Lutheri algatatud reformatsiooniliikumine sai varakult siinsete linnavõimude toetuse ning alustati kirikuelu ümberkorraldamist.
Niguliste oli ainus kirik Tallinna all-linnas, mille sisustus jäi puutumata 1523. aastal luterliku reformatsiooniga kaasnenud pildirüüstest. Koguduse kaval eestseisja lasi kiriku lukud sulatina täis valada ning märatsev rahvas ei pääsenud sisse. pisi|left|Kirikutorni muna, tuulelipp ja rist
Niguliste kirikust sai luterlik kogudusekirik. 16. sajandi keskel sai Niguliste luterliku pildiprogrammiga renessanss-stiilis kogudusepingid, millel kujutati Vana ja Uue Testamendi tegelasi. 17. sajandi keskpaigas telliti kirikule koguduserõdud. 1624. aastal annetas Bogislaus von Rosen Kristuse elu kujutavate stseenidega kantsli. Kirikusse maetud jõukate linnakodanike, aadlike ja pastorite auks püstitati seintele epitaafe ja vappepitaafe.
17.–19. sajand
17. ja 18. sajandi ümberehitused puudutasid eelkõige kiriku põhjapoolseid juurdeehitisi ja torni. Kiriku põhjaküljele ehitati hauakabelid, nende seas Bogislaus von Roseni (1651), Gustav Adolf Clodti (1673) ja Peter August von Holstein-Becki kabel (1773). Aastal 1673 ehitati ümber keskaegne Püha Jüri kabel. Selle lääneosa kohale rajati barokne von Clodti hauakabel, mille katusel on latern. Kabeli idaosa rekonstrueeriti eeskojaks. Sinna ehitati sammastega kaunistatud portaal ning voluutviil, mida kroonivad arvukad skulptuurid. 1773 ehitati läänetorni põhjaküljele keskaegse Püha Barbara kabeli asemele barokne Peter August Friedrich von Holstein-Becki hauakabel. Kiriku läänetorni rekonstrueeriti 1682–1696. Avariiolukorras olnud torni kiviosa parandati ja ehitati ühe korruse võrra kõrgemaks ning rajati uus barokne tornikiiver. Selles on kaks laternat ja kellakappidega alumine osa.
1846–1850 toimusid tööd kiriku varisemisohtu sattunud kooris, mis lammutati ning taastati uutel vundamentidel endisel kujul. Vahetati ka enamiku akende ehisraamistik.
20. sajand
1926. aastal eemaldati kirikust keskkütte ehitamisel 30 tünnitäit luukeresid.
Märtsipommitamine 1944
pisi|Taastamistööd Harju Rüütli tänaval (1948) 1943. aastal alustati kiriku kunstivarade evakueerimist. Sõjapakku jõuti viia vaid osa teostest. 1944. aasta märtsipommitamise ajal sai kirik pommitabamuse. Hävisid katused ja tornikiiver, ning peaaegu kõik kirikusse jäänud esemed, hävisid ka kantsel ning mitmed uhked epitaafid, orel, 17. sajandist pärinevad nikerdatud väärid ja pingistikud, nikerdseinad ning 1556–1558 rae liikmetele ehitatud renessanss-stiilis nikerdpingistik.
Mõne aasta pärast varises kokku ka enamik pikihoone kõrgseinu koos võlvidega. Hävines ka kirikust lõunasuunas asunud Niguliste kiriku pastoraat.
Kõige väärtuslikumad kunstivarad on alles tänu nende kiirele evakueerimisele. Muuhulgas päästeti
Kõik need esemed on leidnud koha restaureeritud hoones. Peale nende on säilinud veel 13. sajandi lõpust pärinev tammepuust krutsifiks, mis paikneb ajaloomuuseumis, ning 1477 Tallinna kullassepa Hans Ryssenbergi valmistatud tornmonstrants, mis kingiti 1710. aastal enne Tallinna privileegide kinnitamist diplomaatilistel kaalutlustel vürst Menšikovile ja paikneb praegu Peterburis Ermitaažis.
pisi|Niguliste kirik pärast tulekahju (1982)
Restaureerimine
pisi|left|Tornikiivri taastamine 1984. aastal 1940ndate lõpus oleks kirik äärepealt lammutatud, aga otsustati siiski restaureerida.
Restaureerimistööd kestsid 1953–1984. Siis tehti ka olulisi uuringuid, mis võimaldasid hoone taastada võimaluste piires algsel kujul.
1950ndatel ehitati uuesti üles varisenud keskpiilarid koos kõrgseintega ning hoone kaeti uute võlvide ja katustega.
1960. aastatel avati ning restaureeriti 15. sajandil suletud lõunaportaal ja Püha Antoniuse kabeli perspektiivportaal, samuti kabelit pikihoonega ühendanud kaarava.
1983. aastal taastati barokne tornikiiver. See järgib 1695 rajatud ja 1898 parandatud kiivri vorme ning on 105 m kõrgune.
Taasavamine
1984. aastal, avati muuseum-kontserdisaaliks kohandatud hoone Eesti Kunstimuuseumi filiaalina. See on üks väheseid Põhja-Euroopa muuseume, mis paikneb endises sakraalhoones, võimaldades keskaegset ja varauusaegset kirikukunsti esitleda ajaloolises keskkonnas. Muuseumis on hoiul Eesti kõige väärtuslikum ja suurem kirikukunstikogu.
Tallinna Niguliste kiriku peaaltari retaabel
pisi|Niguliste kiriku altar Niguliste kiriku kahe tiivapaariga peaaltari retaabel valmistati aastatel 1478–1481 Lübecki meistri ja maalija Hermen Rode töökojas. Altar on mõõtmetelt üks suuremaid – laius avatud tiibadega 6,3 m, kõrgus 3,5 m. See on üks uhkemaid ja paremini säilinud hiliskeskaegseid Põhja-Saksa altariretaableid ja üks 15. sajandi hansalinnade suurimaid. Teosel on kujutatud rohkem kui neljakümmet pühakut ja piiblitegelast. Altari suletud tiibadel on kujutatud 16 stseeni püha Nikolause ja püha Viktori elust. Altar valmis Tallinna Suurgildi ja Mustpeade vennaskonna tellimusel – mõlema gildi vapid on kujutatud kaupmeeste ja meremeeste kaitsepühaku püha Nikolause poolt päästetud laeval. Tüübilt on tegemist predellale toetuva kahe tiivapaariga kappaltariga. Kappaltari põhirahastajateks peetakse Niguliste koguduse kõrval Tallinna Suurgildi ja Mustpeade vennaskonda, sest nende embleeme on kujutatud retaabli suletud ja poolavatud asendis.
Kabelid kirikus
pisi|Roseni kabeli ehissein
Kiriku kõrval oli ka oma kalmistu (Niguliste kalmistu), mida kasutati 1772. aastani. Pärast seda keelati kiriku kõrvale inimeste matmine ning uus kiriku kalmistu rajati 1773 Koplisse (Kopli kalmistu).
Tallinna Niguliste kiriku kogudus
, Tallinna Niguliste koguduse vaimulikud Tallinna Niguliste kiriku kogudus oli eelkõige saksakeelne. Pärast Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku (E.E.L.K.) asutamist 1917. aastal rajati mõned aastad hiljem üks rootsi ja üks Saksa praostkond. Tallinnas kuulusid Saksa praostkonda 1939. aastal teiste hulgas ka Oleviste, Niguliste ja Toomkogudus.
Niguliste muuseum-kontserdisaal
pisi|600px|Bernt Notke "Surmatants" Hoone on ehitatud ümber muuseum-kontserdisaaliks. Selleks vajalikud abiruumid on rajatud hoone põhjatiiva ette maa alla.
Niguliste muuseum-kontserdisaalis on eksponeeritud kolm Eesti neljast olulisemast keskaegsest kunstiteosest.
Antoniuse kabel
Antoniuse kabelis asub säilinud osa Lübeckist pärit meistri Bernt Notke unikaalsest maalist "Surmatants" (15. sajandi lõpp) ning püha Antoniuse altar (16. sajand). Antoniuse kabelis paiknevad Harju-Risti koguduse võidukaaregrupp, puitskulptuurid, mis viidi 1959. aastal Eesti NSV kultuuriministeeriumi poolt kirikust kunstimuuseumi ajutisele restaureerimisele. Vaatamata riigikorra vahetumisele pole kogudusel õnnestunud kujusid tagasi saada ning need asuvad siiani Niguliste kiriku Antoniuse kabelis.
Aleksander Kaar
Aleksander Kaar (6. mai 1892 Lümanda vald, Saaremaa – 5. aprill 1943 Tavda, Sverdlovski oblast) oli Eesti õpetaja ja poliitik.
Sündinud 30. augustil
''Siin loetletakse 30. augustil sündinud tuntud inimesi.
Suremuskordaja
Suremuskordaja on mis tahes kordaja ehk koefitsient, millega iseloomustatakse suremuse intensiivsust.
Levinuim suremuskordaja on suremuse üldkordaja.
Afonso III
thumb|right|Afonso III kuju [[Faro (Portugal)|Faros]] Afonso III (5. mai 1210 Coimbra – 16. veebruar 1279) oli Portugali kuningas alates 4. jaanuarist 1248.
Mõtteline eksperiment
Mõtteline eksperiment ehk mõtteeksperiment on hüpoteeside kontrollimise tehnika, mille käigus kujutatakse ette mõnd olukorda või sündmust ja seda, mida selle kohta võib öelda. Seda tehnikat kasutavad tihti filosoofid selleks, et argumenteerida mõne kontseptsiooni tähenduse ja kasutatavuse poolt või vastu. Näiteks kujutas Locke ette olukorda, mil prints ja kingsepp vahetavad ära vaimu. Sel moel argumenteeris ta seisukoha kasuks, et personaalne identiteet põhineb mälu pidevusel, mitte keha pidevusel.
Mõtteeksperimendid on olnud olulised ka füüsika arengus. Näiteks arvatakse, et Galileo Galilei ei kukutanud ilmselt kunagi kaht erineva massiga kuuli viltusest Pisa tornist alla kummutamaks aristotellikku vaadet, et raskem keha langeb kiiremini kui kergem. Selle asemel kujutas ta vastavat eksperimenti lihtsalt ette.
Truman Capote
Truman Capote (sünninimi Truman Streckfus Persons; 30. september 1924 New Orleans – 25. august 1984 Los Angeles) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik.
Truman Capote'i tuntuim teos on "Hommikueine Tiffany juures" ("Breakfast at Tiffany's"), mis ilmus 1958. aastal.
1961. aastal linastus romaani põhjal film "Hommikueine Tiffany juures" legendaarse Audrey Hepburniga peaosas.
Eesti keelde on romaani tõlkinud Udo Uibo 1984. aastal, 2002. aastal ilmus kordustrükk. Eesti keelde on tõlgitud ka Capote'i teine menuk "Külmavereliselt". See ilmus Enn Soosaare tõlkes 1968. aastal, kordustrükk 1994. aastal.
Reet Valgmaa
Ta on õpetanud Nõo Keskkoolis, Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Viljandi Kultuurikolledžis. Ta töötas 1995–1998 Viljandi Kultuurikolledžis dotsendina ja 1998–2003 professorina. Rajas 1992 koolituskeskuse Tõru ja on selle juhataja.
Truman Capote
Muud
Truman Capote ja tema teine tähtteos "Külmavereliselt" on andnud ainest Gerald Clarke'i kirjutatud biograafiale "Capote", mille põhjal on valminud film "Capote". Filmi nimiosatäitja Philip Seymour Hoffman võitis parima meesnäitleja Kuldgloobuse ja Oscari.
Reet Valgmaa
Ta oli aastail 2015–2018 Eesti Vabaharidusliidu volikogu juhataja.
Ta on 30-kordne Eesti meister sulgpallis. Ta on samuti esinenud folklauljana.
Isohooriline protsess
pisi|200px|pV-diagrammil väljendab isohoorilist protsessi vertikaalne joon, sest protsessis muutub rõhk, mitte ruumala
Isohooriline protsess on termodünaamiline protsess, mis toimub jääval mahul (ruumalal); protsessi muutuvad suurused on rõhk ja temperatuur. Niisugune protsess toimub näiteks siis, kui kindlat gaasikogust kuumutada või jahutada muutumatu mahuga anumas. Siis Ideaalse gaasi korral on gaasi rõhu p ja temperatuuri T jagatis vastavalt ideaalse gaasi olekuvõrrandile konstantne: Siit järgneb, et gaasi temperatuuri- ja rõhumuutused on omavahel võrdelises seoses: kus
Kuna süsteemi maht püsib protsessis muutumatu, siis ei tehta isohoorilises protsessis tööd. See tuleneb ka termodünaamika esimesest seadusest, kus korral juurdejuhitav energia muundub otse siseenergiaks.
Ligikaudselt võib isohooriliseks protsessiks nimetada näiteks kütuse põletamist karburaatoris.
Tetratsükliinid
Tetratsükliinid ehk tetratsükliinirühm ehk tetratsükliinide grupp on bakteriostaatiliste laiatoimeliste antibiootikumide rühm.
Ka rühma liigitatud ravim annab nimetust tetratsükliin.
Toime bakteritele
Tetratsükliinid pärsivad tetratsükliinidele tundlike bakterite valgusünteesi, seostudes labiilselt bakteri 30S alaüksusega. Seeläbi takistatakse aminoatsüül-transfer tRNA seostumine 30S ribosoom-mRNA kompleksile, valkude süntees pidurdub.
Neid väljastatakse retseptiravimina nii loomade kui ka inimeste raviks.
Afonso II
thumb|Alfonso II Afonso II (23. aprill 1185 Coimbra – 25. märts 1223 Coimbra) oli Portugali kuningas alates 26. märtsist 1212.
Tetratsükliinid
Farmakoterapeutiline grupp
ATC-kood – enamik inimestele manustatavaid tetratsükliine liigitatakse tasandil J – infektsioonivastased ravimid süsteemseks kasutamiseks: J01AA – tetratsükliinid;
ATCvet-kood – enamik loomadele manustatavaid tetratsükliine liigitatakse tasandil QJ – infektsioonivastased ravimid süsteemseks kasutamiseks: QJ01AA – tetratsükliinid;
Dermatoloogias kasutatavad tetratsükliinid liigitatakse rühma D – dermatoloogias kasutatavad ained – D06AA – tetratsükliin ja selle derivaadid.
Klassifikatsioon
Tetratsükliinide gruppi liigitatakse järgmise toimeainega ravimid:
Doksütsükliin
Doksütsükliin (doxycyclinum) (ATC-kood: J01AA02) on üsna odav ja levinud antibiootikum, mille töötas välja Pfizer ja see jõudis kliinilisse kasutusse 1967. aastal. Doksütsükliin näidustused on: kroonilise bronhiidi ägenemine, kuseteede infektsioon, riketsioos, mükoplasmoos, klamüdioos, puukborrelioos, erlihhioos, koolera, taastuv tüüfus, süüfilis, kampülobakterioos, tulareemia, siberi katk, katk, akne, rosacea.
Kuidas käituvad inimkehas eri liiki vähirakud käesoleval ajal ei teata.
Ühe uuringu kohaselt on tetratsükliinide hulka liigitatav antibiootikum doksütsükliin ja C-vitamiin inimese rinnavähi tüvirakkudele toksilised ja võivad mitmeid neid isegi surma saata.
Osad inimese rinnavähi tüvirakud aga asusid ravimi-resistentsuse teele (resistentsus doksütsükliinile).
Ringlus kehas
Peale tetratsükliinide harilikult suukaudset manustamist tekib bakteriostaatiline kontsentratsioon enamikus kehavedelikes: nii rögas, uriinis, sünoviaal-, peritoneaal- kui ka pleuravedelikus. Tetratsükliinid kontsentreeruvad sapis ning akumuleeruvad luu-, maksa-, tuumori- ja hambakudedes.
Kliiniliselt oluline toimespekter
Tetratsükliine manustatakse osade alltoodud perekondadesse liigitatud organismide leviku (paljunemise) tõkestamiseks, kes loomadel (sh inimestel) võivad esile kutsuda haiguslikke seisundeid: Actinomyces, põrnatõvebatsill (Bacillus anthracis), Bartonella, Borrelia, Brucella, Campylobacter, klamüüdia (Chlamydia), Erlichia, soolekepike (Escherichia coli (kuseteede infektsiooni korral), Haemophilus, Klebsiella (kuseteede infektsiooni korral), Leptospira, Moraxella, osad mükoplasmad (Mycoplasma), plasmoodium (Plasmodium), Propionibacterium acnes, Rickettsia, stafülokokk (Staphylococcus) (esineb resistentseid tüvesid), streptokokk (Streptococcus) (esineb resistentseid tüvesid), Treponema, Ureaplasma, Vibrio, Yersinia pestis jt.
Intratsellulaarsete patogeenide Rickettsia, Chlamydia põhjustatud infektsioonide raviks kasutatakse minotsükliini ja doksütsükliini. Need preparaadid on lipofiilsed, tungivad peremeesrakku ja pärsivad seal bakterite kasvu, neil on ka prolongeeritud toime. Tetratsükliine kasutatakse ka mükoplasmade põhjustatud infektsioonide ja borrelioosi raviks.
Infektsioonide ravi
Infektsioonide ravis võidakse arsti soovitusel ja retsepti jt vahendite olemasolul määrata tetratsükliini rühma toimeainet sisaldavaid preparaate kuseteede infektsioonide ja kroonilise bronhiidi ägenemise korral ning riketsioosi, mükoplasmoosi, klamüdioosi, puukborrelioosi, erlihhioosi, koolera, taastuva tüüfuse, süüfilise, kampülobakterioosi, tulareemia, Siberi katku, katku ja akne korral.
Toime lümfoid(-immuun)süsteemis
Tetratsükliinid toimivad immunomodulaatoritena, inhibeerides lümfotsüütide aktiivsust.
Metabolism ja eliminatsioon
Harilikult eritub 40–70% annusest uriiniga.
Ravimiallergia
Tetratsükliinid võivad põhjustada ravimiallergiat.
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Tetracycline antibiotics seisuga 8.03.2014.
Ahja mõis
pisi|Ahja mõisa peahoone 2012. aastal pisi|Ahja mõisa peahoone, park ja tiik Ahja mõis (saksa keeles Aya) oli rüütlimõis (a-st 1822 fideikomiss) Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Põlva maakonna Põlva valla territooriumile. pisi|Ahja mõisa ait-kelder
Ajalugu
Ahja mõisa on esmamainitud 1553. aastal. Poola valitsusajal kuulus mõis Kaweritele ja Rootsi võimuperioodil Oxenstiernadele. Põhjasõja järel kinkis Peeter I Ahja mõisa pastor Ernst Glücki lesele, kelle perekonnas oli keisrinna Katariina I üles kasvanud.
1743. aastal omandas mõisa prantslasest Venemaa mereväeohvitser François Guillemot de Villebois. Tema lasi 1740. aastate lõpus rajada ka esindusliku härrastemaja.
1766. aastal läks mõis Liphartide suguvõsa omandusse. Hiljem kuulus mõis veel Knorringitele, Löwis of Menaritele ja 1819–1919 Braschidele.
1929. aastal asus härrastemajja kool, mis tegutses seal 1997. aastani.
Mõisaansambel
Ahja barokkstiilis poolkelpkatusega härrastemaja projekteeriti ilmselt Bartolomeo Rastrelli töökojas. Rastrelli projekteeris muu hulgas ka Talvepalee, Miitavi lossi ja Rundāle lossi.
Säilinud on ka mõisa kõrvalhooneid, kuid enamasti ümberehitatud kujul.
Kalmistu
Mõisa südamest linnulennult umbes 0,9 km kaugusele lääne poole jääb mõisa kalmistu.
Tarass Ševtšenko
Tarass Ševtšenko (ukraina keeles Тарас Григорович Шевченко; 9. märts 1814 (vana kalendri järgi 25. veebruar ) Morõntsi, Kiievi kubermang (tänapäeval Tšerkassõ oblast) – 10. märts 1861 Peterburi) oli ukraina kirjanik ja kunstnik, tänapäevase ukraina kirjanduse rajaja.
Lapsepõlv
pisi|left|Tarass Ševtšenko lapsepõlvekodu Kõrõlivkas Tarass Ševtšenko sündis 9. märtsil 1814 Morõntsi külas Zvenõgorodka vallas Kiievi kubermangus (tänapäeval Zvenõgorodka rajoon Tšerkassõ oblastis). Tema vanemad Grõgori ja Katerõna olid Vassili Engelhardti pärisorjad. Ševtšenko oli üks kuuest lapsest: tal olid vanem õde Katerõna ja vend Mõkõta ning nooremad õed Jarõna ja Marija ning vend Jossõp. 1816 kolis perekond Kõrõlivka külla (tänapäeval Ševtšenkove), kus Ševtšenko üles kasvas.
Kuueaastasena saadeti Ševtšenko lugema ja kirjutama õppima. Samal ajal hakkas ta üha enam huvituma joonistamisest ning soovis saada kunstnikuks. Ta hakkas kopeerima liturgilise kirjanduse illustratsioone ja joonistama oma kirjutuspaberite servadele.
Kui Ševtšenko oli 9-aastane, suri tema ema. Varsti pärast seda abiellus ta isa uuesti ning lisaks kasuemale sai Ševtšenko kolm kasuõde ja -venda. Kui Ševtšenko oli 11-aastane, suri ka tema isa. Kuna Ševtšenko pidas elu kasuemaga võimatuks, jooksis ta kodust ära ning asus otsima võimalusi edasi õppida. Selle ebaõnnestumise järel pöördus Ševtšenko koju tagasi ning töötas mõnda aega karjusena, mis võimaldas tal samal ajal joonistamisega tegeleda.
pisi|Ševtšenko maal Pavel Engelhardtist (1833) Vahepeal oli Vassili Engelhardt surnud ning tema valdused oli üle võtnud ta poeg Pavel Engelhardt. Ševtšenko, kes oli lõpuks leidnud kunstiõpetaja, kes oli nõus teda õpetama, pidi õppimiseks saama Engelhardti nõusoleku. Engelhardt keeldus ning võttis Ševtšenko selle asemel oma toapoisina tööle.
Vilniuse periood
1829. aastal suundus Pavel Engelhardt kõigepealt Kiievisse ja sealt edasi Vilniusse ning võttis koos ülejäänud teenijaskonnaga ka Ševtšenko kaasa.
Vilniuses jätkas Ševtšenko salaja kunstiga tegelemist. 1829. aasta detsembris kasutas ta ära juhust, kui Engelhardt oli ballil, ning asus küünlavalgel joonistama. Ta oli nii keskendunud, et ei märganud Engelhardti saabumist. Põhjendusega, et maja oleks võinud Ševtšenko tegevuse tõttu põlema minna, lasi Engelhardt talle järgmisel päeval ihunuhtlust anda.
Vilniuses elamise ajal oli Ševtšenko muuhulgas Poola ülestõusu tunnistajaks. Seejuures puutus ta tõenäoliselt juba siis kokku Adam Mickiewiczi luulega, mis tema hilisemat loomingut mõjutas.
Peterburi periood
1831. aastal suundus Pavel Engelhardt koos oma teenijaskonnaga Peterburi. Järgmisel aastal võimaldas Engelhardt Ševtšenkol neljaks aastaks õpipoisina maalikunstnik Vassili Širjajevi teenistusse asuda.
Pärisorjusest vabanemine
pisi|Karl Brüllovi maal, mille abil Ševtšenko vabaks osteti Ševtšenko uues sõpruskonnas tekkis aja jooksul idee Ševtšenko pärisorjusest vabastada, kuna ainult vaba inimesena oleks ta saanud kunstide akadeemias õppida.
Engelhardt ei olnud siiski nõus Ševtšenkot niisama vabaks laskma. Seetõttu korraldati tema vabaks ostmiseks loterii, mille auhinnaks oli Brüllovi maalitud portree Žukovskist. Aastaid hiljem, kui Ševtšenko tsaarivastase tegevuse tõttu arreteeriti, levis kuulujutt, et suurem osa loteriipileteid osteti tsaari perekonna poolt ning iroonilisel kombel osteti sellega vabadus päriorjale, kes hiljem oma luules tsaari naeruvääristas. Ehkki suur osa loteriipileteid osteti tõepoolest õukonnaliikmete poolt, on leitud, et see polnud mitte niivõrd altruismi avaldus, vaid soov omandada väärtuslik kunstiteos.
Šetšenko sai ametlikult vabaks inimeseks 22. aprillil 1838.
Ülikooliaastad
Vabaks saamine võimaldas Ševtšenkol 1838. aastal asuda eksternina õppima Peterburi Kunstide Akadeemias Karl Brüllovi juures. 1839 sooritas ta kunstide akadeemias esimesed eksamid, mille järel autasustati teda hõbemedaliga maastikumaali eest. Järgmisel aastal sai ta samuti hõbemedali, seekord maali eest "Kerjav poiss annab koerale leiba".
Samal ajal jätkas Ševtšenko tihedat läbikäimist intelligentsi ringkondadega ning tema maailmavaade avardus. Ta õppis zooloogiat, füüsikat, filosoofiat ja prantsuse keelt ning luges palju. Kunstis hakkas tema stiiliks kujunema kriitiline realism.
pisi|left|Autoportree (1840) Alates 1837. aastast hakkas Ševtšenko luuletusi kirjutama. 1840 ilmus nende põhjal tema esimene ja üks tuntumaid luulekogusid "Кобзар" ("Kobsaar", eesti keelde tõlgitud 1961), mis sisaldas kaheksat luuletust. Luulekogu tekitas vastakaid reaktsioone. Šovinistlikud ringkonnad nimetasid teda "talupojast poeediks" ning soovitasid lõpetada ukraina keeles luuletamise. Teised kiitsid "Kobsaari" lüürilisust ning sügavaid tundeid kodumaa vastu. "Kobsaar" sai ka Ukrainas kiiresti populaarseks.
"Kobsaari" ilmumise järel külastas Ševtšenko üle pika aja taas Ukrainat. Peterburi tagasi jõudnuna asus ta õpinguid lõpule viima ning jätkas luule kirjutamist ja avaldamist. 1845 lõpetas ta kunstide akadeemia ning pöördus kiiresti pärast seda tagasi Ukrainasse.
Arreteerimine ja pagendus
Kiievis asus Ševtšenko tööle arheograafide komisjoni juures ning selles ametis olles külastas paljusid Ukraina piirkondi. 1846. aasta kevadel kohtus ta Kiievis noore ajaloolase Mõkola Kostomaroviga, kes oli tema luule suur austaja.
Kostomarov koos mitmete ukraina liberaalidega moodustas Kyrillose ja Methodiose ühingu (Кирило-Мефодіївське товариство), mis seadis oma eesmärgiks slaavi rahvaste ühendamise võrduse printsiibil ning toetas pärisorjuse kaotamist. Ševtšenko liitus ühinguga ning temast kujunes peagi selle radikaalsema tiiva liider. Kui mitmed ühingu liikmed pooldasid ühiskonna reformimist, siis radikaalid nägid lahendusena revolutsiooni.
Märtsis 1847 saadeti ühing võimude poolt laiali ning selle liikmed arreteeriti. Rühmituse mitmed liikmed lasti peagi vabaks, ent Ševtšenko, kelle revolutsioonilisest luulest oli ka tsaar Nikolai I teadlikuks saanud, saadeti reamehena asumisele Orenburgi. Vastavalt Nikolai I isiklikule korraldusele pidi Ševtšenko pagenduses olema rangeima järelevalve all ning tal oli keelatud kirjutada ja joonistada. Keelust hoolimata valmisid mitmed ta olulisemad poeemid (näiteks "Княжна", "Варнак", "Іржавець","Чернець" ja "Москалева криниця") just pagenduses olles.
Orenburgist saadeti Ševtšenko edasi Orski kindlusse. 1848. aasta alguses oli Ševtšenkol võimalik liituda Araali merd uurima suundunud teadusekspeditsiooniga, mille vältel joonistas ta järvest ja selle ümbrusest mitmeid visandeid. Sügisel 1849 suundus ekspeditsioon tagasi Orenburgi ning tänu ekspeditsioonil loodud tutvustele õnnestus Ševtšenkol sinna mõneks ajaks elama jääda. Orenburgis sai Ševtšenko enda käsutusse erakorteri ning ta sai ringi liikuda tsiviilisikuna. Mõni aeg hiljem kaevati Ševtšenko peale võimudele ning tema raamatud ja kirjad konfiskeeriti. Nikolai I korraldusel saadeti Ševtšenko 1850. aastal Novopetrovski (asus praeguse Aktau linna ligidal Kasahstanis Kaspia mere ääres, 1964–1991 kandis linn nime Ševtšenko) kindlusse. Seal oli ta senisest rangema järelevalve all. Sellegipoolest õnnestus tal seal kirjutada päevikut, millest kujunes hiljem tema üks tähendusrikkamaid teoseid.
Ševtšenko vabastati pagendusest 1857. aastal, kaks aastat pärast Aleksander II võimuletulekut. Veel enne vabanemist alustas Ševtšenko päeviku pidamist, milles on sissekanded 12. juunist 1857 kuni 13. juulini 1858. See päevik on üks olulisemaid allikaid Ševtšenko elukäigu kohta.
Elu lõpuaastad
Pagendusest vabanemise järel suundus Ševtšenko kõigepealt Nižni Novgorodi. Seal sai ta teada, et tal on keelatud Peterburi minna. Nižni Novgorodis kirjutas Ševtšenko poeemi "Неофіти" (Neofüüdid), mille tegevus toimus Rooma impeeriumis, ent kujutas allegooriliselt olukorda Venemaal: Nero kujutas Nikolai I-t, patriitsid kõrgklassi, plebeid olid rahvas ning neofüüdid revolutsionäärid.
pisi|left|Maja Kiievis, kus Ševtšenko elas 1859. aastal Märtsis 1858 sai Ševtšenko lõpuks loa Peterburi siseneda. Peterburis taastas ta kiiresti sidemed sealse intelligentsiga, olles samal ajal politsei jälgimise all. Tal tekkisid tihedad sidemed Nikolai Tšernõševski, Nikolai Dobroljubovi ja teiste kirjanikega, kes andsid välja ajakirja Sovremennik.
1859. aastal käis Ševtšenko viimast korda Ukrainas. Ta külastas oma kodukohta ning veendus, et vahepealse aja jooksul ei ole seal midagi paremuse suunas muutunud. Ka Ukrainas oli ta pideva jälgimise all ning tema kõnelused kohalikega ei jäänud tsaarivõimu esindajate eest varju. Ševtšenko arreteeriti ning tal keelati edaspidi Ukrainasse siseneda.
2. septembril 1860 nimetati Ševtšenko Peterburi kunstide akadeemia akadeemikuks.
Samal 1860. aasta sügisel Ševtšenko haigestus ning põdenud mõnda aega suri ta 10. märtsil 1861. Ta maeti esialgu Peterburi Smolenski kalmistule, ent 22. mail 1861 maeti ta ümber Tšernetsi mäele Dnepri jõe ääres Kanivi ligidal (Tšerkassõ oblastis).
Kirjandus
Ševtšenko kirjanduslik looming oli tsaarivastane ja aristokraatiat naeruvääristav ning teda kirjeldati sageli natsionalisti ja Vene-vastasena. Tema poeesia muutus aja jooksul üha radikaalsemaks ning kutsus ukrainlasi üles oma isandate vastu astuma. Ševtšenko kangelaste hulka kuulusid näiteks Jan Hus ja Kaukaasia rahvad. Ševtšenko silmis oli vaenlane alati alistaja, seda olenemata rahvusest.
Pöördepunktiks Ševtšenko loomingus ning tema mõjus ukraina keele ja kultuuri arengule oli "Kobsaari" ilmumine 1840. aastal. Teos, mis tegi Ševtšenko tuntuks ja jäi ka tema peateoseks, andis ühtlasi keelele, mida oli põlastavalt nimetatud "väike-vene" keeleks, eluõiguse.
Ševtšenko ei piirdunud ainult talupoegade eluga seonduvate teemadega, mis olid tema loomingus olulisel kohal. Ta tundis ka küllaltki hästi maailma kultuuri ning kasutas oma loomingus ajaloolisi motiive ja piiblitemaatikat, mille ta rakendas revolutsioonilise demokraatia idee teenistusse edastamaks tsaarivaenulikke, pärisorjusevastaseid ja revolutsioonilisi sõnumeid.
Ševtšenko liigitatakse romantikute sekka ning romantistlikuks võib eelkõige pidada tema varast loomeperioodi. Aja jooksul muutusid ta teosed üha realistlikumaks, ent melodramaatilisus mitmetes tema teostes püsis.