cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kruuse
Statistika
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kruuse 285 inimesel: 138 mehel ja 147 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kruuse meeste puhul 516. kohal ja naiste puhul 539. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Kruuse vanuserühmas 10–14, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,91. Nimi oli kõige sagedasem Valga maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 5,01 inimest.
Gunnisoni maakond
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 118,30 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 120,90 meest.
Kruuse
Statistika
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupojale Tartumaal Nõo kihelkonnas Vana-Nõo mõisavallas nimeks Kruhse (normaalkuju Kruuse).
Gunnisoni maakond
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 36 916 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 51 950 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 30 885 dollarit, naistel 24 000 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 21 407 dollarit.
Kruuse
Statistika
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati aastatel 1935–1940 üheteistkümnel korral nimi Kruuse ära - uuteks võetud nimedeks olid Kaldamäe, Kadarik, Kaselaan, Kruus, Kruusalu, Kruusamaa, Kruusma, Kruuste, Kuusend, Rajaste ja Reinsoo.
Gunnisoni maakond
2000. aasta rahvaloenduse andmed
6,00% elanikkonnast ja 15,00% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 9,40% alla 18-aastasi ja 7,20% üle 65-aastasi.
Kaitsealad
USA Ajalooliste Paikade Riikliku Registrisse on kantud Gunnisoni maakonnas 20 objekti.
Kruuse
Statistika
Nimede eestistamise käigus loobus üks isik 1935. aastal nimest Kruus ning võttis uueks nimeks Kruuse.
Androidi tarkvara arendus
pisi|Android 4.0 Androidi tarkvara arendus on protsess, mille käigus luuakse uut tarkvara Androidi operatsioonisüsteemile. Rakendusi luuakse enamasti Javas, kasutades Androidi tarkvaraarenduspaketti Android Software Development Kit (Android SDK).
Android SDK
pisi|Eclipse IDE Android Software Development Kit (Androidi tarkvaraarenduspakett) sisaldab rakendusliidese teeke (API libraries) ning vajalikke tööriistu rakenduste kompileerimiseks, testimiseks ning silumiseks. Lisaks on seal veel Androidi emulaator, dokumentatsioon, näited ning õpetused rakenduste loomiseks. Android Software Development Kit vajab töötamiseks Windows XP-d või uuemat, Mac OS X 10.5.8 või uuemat (toetatud on ainult 32-bitine operatsioonisüsteem) või Linuxit (toetatud on kõik tänapäevased Linuxi töölaua distributsioonid).
Ametlikult toetatud arendustööriistaks on Eclipse IDE (Integrated Development Environment – integreeritud programmeerimiskeskkond), millele on lisatud ADT (Android Development Tools – Androidi arendustööriistad) pistikprogramm.
Androidi rakendused on pakitud apk-faili, mis sisaldab dex-faili (Dalvik Executable) ja programmi tööks vajalikke lisafaile (näiteks pildid või helifailid). dex-fail on lihtsalt kompileeritud lähtekood.
Android Debug Bridge
Android Debug Bridge (adb) on käsurea tööriist, mis võimaldab suhtlust nii emulaatori kui ka füüsilise Androidi seadmega. Tegemist on kliendi-serveritarkvaraga, millel on kolm osa: Adb-tööriist asub kaustas: <tt> /platform-tools/</tt> ja käskude üldkuju on järgmine:
Native Development Kit
Tarkvarapaketti Native Development Kit kasutatakse selleks, et kasutada Androidi seadmetes lisaks Javas kirjutatud programmidele ka C-s ja teistes keeltes kirjutatud rakendusi. Programme saab kompileerida tarkvaraga, mis lubab valida, millisele platvormile programm on mõeldud. Programmi paigaldamiseks kasutatakse <tt>adb</tt>-tööriista.
Näide programmi kompileerimisest ja paigaldamisest:
MIT App Inventor
pisi|App Inventori kasutajaliides pisi|App Inventor – visuaalprogrammeerimine MIT App Inventor loodi, et populariseerida Androidi rakenduste loomist, muutes selle suhteliselt lihtsaks. Rakenduste loomiseks pole vaja suuri tarkvarapakette alla laadida ning kogu töö käib veebibrauseris. MIT App Inventor koosneb kahest osast: Valmis rakendust saab kasutada nii emulaatoris kui ka füüsilises seadmes.
Simple
Simple on BASIC-uga sarnane keel, mille süntaks on lihtne ning mis on põhiliselt mõeldud algajatele. Simple võimaldab kiirelt luua Androidi rakendusi. Simple'i programm koosneb kahest osast: komponentide kirjeldusest ja käitumisloogikast. Vastavat paketti enam aktiivselt edasi ei arendata, viimane uuendus oli 13. augustil 2009.
RFO Basic
Tegemist on vabavaralise arendustööriistaga, mis võimaldab BASIC-uga sarnases keeles kirjutada Androidi rakendusi. RFO Basic töötab erinevalt suuremast osast arenduspakettidest Androidi seadmes. RFO Basic toetab suhtlust riistvara ja mitmesuguste sensoritega, võimaldab mitmikpuudet, oskab suhelda erinevate võrguprotokollidega (näiteks FTP ja HTTP) ning toetab paljusid muid funktsioone, mida kasutajal vaja võib minna. RFO Basic on parajalt lihtne algajale, kuid samas piisavalt võimas kogenenud programmeerijale.
Koodinäide:
Basic4Android
Basic4Android on kommertstarkvara, mis on mõeldud kiireks prototüüpimiseks. Programmeerimine toimub MS Visual Basicuga sarnases keeles. Basic4Android on sarnane Simple'iga, kuid see on hästi dokumenteeritud ning keele arendamine toimub pidevalt. Basic4Android on üks vähestest pakettidest, kus nii IDE (Integrated Development Environment – integreeritud programmeerimiskeskkond) kui ka keel ise on mõeldud ainult Androidi rakenduste loomiseks.
Android APIminer
Android APIminer on tööriist, mis täiendab vaikimisi Androidi rakendusliidese dokumentatsiooni näidetega ning meetodite juures kuvab, milliseid neist sagedamini koos kasutatakse. Koodinäited pärinevad vabavaralistest rakendustest.
Android Developer Challenge
Android Developer Challenge on võistlus, kus tunnustatakse arendajaid, kes loovad kasulikke ja kvaliteetseid programme. Võistlus toimub kümnes kategoorias: Võistlus toimub kahes voorus. Esimese voorus valitakse välja kakskümmend rakendust igast kategooriast. Hääletusest saavad osa võtta kõik Androidi kasutajad, kes laadivad Android Marketist alla vastava hindamisrakenduse. Hindamisrakendus võimaldab paigaldada, testida ja hinnata kõiki rakendusi, mis on võistlusele esitatud. Hindamisrakendus valib juhuslikud võistlustööd ning laseb kasutajal neid hinnata. Teises voorus toimub hääletamine samamoodi: kasutajad saavad vastava rakenduse abil ligipääsu teise vooru jõudnud rakendusele ja saavad neid hinnata. Lisaks kasutaja häältele, mis moodustavad 40% lõplikust hindest, loevad ka Google'i valitud kohtunike hääled, mis moodustavad 60% hindest. Nende alusel luuakse pingerida ning iga kategooria kolm ja üldarvestuse kolm parimat saavad rahalised auhinnad.
Kategooriate parimaid autasustatakse vastavalt 100 000, 50 000 ja 25 000 USA dollariga ning üldarvestuse parimaid vastavalt 150 000, 50 000 ja 25 000 dollariga.
Kasutajaskonna loodud püsivara
Üks populaarsematest kasutajate loodud püsivaradest on CyanogenMod, mis loodi, et pakkuda paljudele Androidi seadmetele tarkvarauuendusi, isegi kui tootjapoolne toetus on lõppenud. Lisaks uuemale püsivarale pakub CyanogenMod paremat jõudlust ja stabiilsust, võrreldes tootjapoolse püsivaraga. Näiteks arendas CyanogenModi kasutajaskond CyanogenMod 7-t, mis põhineb Android 2.3-l, CyanogenMod 10-t, mis põhineb Android 4.1,-l ning CyanogenMod 10.1, mis põhineb Android 4.2-l.
Ajalugu
Esialgne tagasiside Androidile ei olnud väga positiivne: tarkvara sisaldas vigu ning funktsionaalsus ja dokumentatsioon olid puudulikud. . Sellest hoolimata hakkasid esimesed programmid valmima juba mõne nädala jooksul pärast platvormi teatavakstegemist. Esimene kasutajatele kättesaadav rakendus oli ussimäng.
Android Developer Challenge'i meeskond tegi 15. juulil 2008 kogemata teatavaks uue SDK-versiooni olemasolu, saates ekslikult privaatlingi kõikidele võistlusest osavõtjatele, kuigi see oli mõeldud ainult esimesest voorust edasipääsenutele. Arendajate seas tekkis suur pahameel, sest Google ei võimaldanud kõigile ligipääsu uusimatele arendustööriistadele.
Tammsaarõ järv
Tammsaarõ järv (ka Tammsaare järv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Kaaratautsa, Kaloga ja Resto külas. Veekogu pindala on 0,7 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 392 m.
Surnud 15. septembril
Siin loetletakse 15. septembril surnud tuntud isikuid.
Districtus Austriae Controllatus
Districtus Austriae Controllatus (tähendab Ladina keeles "Kontrollitud Austria Piirkond") on süsteem Austria veinide klassifitseerimiseks. Seda hakati juurutama 2003 aastal ja eeskuju võeti Prantsusmaa Appellation d'Origine Contrôlée (AOC) süsteemist. Siiski ei ole see nii range kui Prantsuse AOC.
Tera
Tera on teravilija vili, kaunvilja seeme, mõnikord ka teiste taimede seeme.
Terasid kasutatakse toiduks nii täisteraputrade, suppide ja erinevate roogade valmistamisel kui ka jahu, tangute ja helbete kujul.
Viljandi kihelkond
pisi|[[Viljandi Pauluse kirik]]
Viljandi kihelkond (lühend Vil) oli ajalooline kihelkond Liivimaa kubermangus Viljandi kreisis Viljandimaal, mille alad jäävad Viljandi linna ümbrusse.
pisi|[[Viljandi kreis Liivimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)]]
1911. aastal moodustati Viljandi kihelkonna lääneosast Kõpu kihelkond.
Viljandi kihelkonna vallad
Viljandi kihelkonda kuulusid:
543 eKr
Aasta 543 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCXI (211.) aasta ab urbe condita.
Krasnõi Sulini rajoon
Krasnõi Sulini rajoon (vene keeles Красносулинский район on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Rostovi oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Krasnõi Sulini linn.
Rajoon piirneb põhjas Kamenski rajooniga, idas Belaja Kalitva rajooniga, lõunas Oktjabrski rajooniga, lisaks on lõunas Šahtõ ja Novošahtinski linnad, edelas Rodionovo-Nesvetaiskaja rajooniga ja läänes Ukraina Luhanski oblastiga.
Rajooni pindala on 1950 km². Elanike arv oli 2012. aastal 80 352, 2009. aastal 84 874 ja 2002. aastal 34 906.
Piret Jaaks
pisi|Piret Jaaks (2014)Piret Jaaks (sündinud 5. augustil 1980) on eesti kirjanik. Ta on tuntud peamiselt näitekirjanikuna, kuid on kirjutanud ka lühiproosat, lasteraamatuid, stsenaariume ja kriitikat.
Haridustee
Piret Jaaks on lõpetanud 1998. aastal Kohila Gümnaasiumi ja 2003. aastal Tartu Ülikooli teatriteaduse erialal. 2022. aastal kaitses ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli s filosoofiadoktori kraadi teatrikunsti erialal.
Proosa
2015 ilmus Piret Jaaksi novellikogu "Linnalegend" (kirjastus Jumalikud Ilmutused), mis sai ka Betti Alveri kirjandusiauhinna.
Lasteraamatud
Jaaks on avaldanud kolm lasteraamatut. 2017 ilmus tema esimene lasteraamat "Kadunud soki saladus" (kirjastus Varrak), mille illustreeris Marion Undusk. 2019. aastal ilmus teine lasteraamat "Emme draakon" (kirjastus Päike ja Pilv), mille illustreeris Marju Tammik. 2022 nägi ilmavalgust kolmas raamat "Härra Maru mustikapood", millele tegi pildid koomiksikunstnik Joonas Sildre. Kõiki tema raamatuid on soovitanud lastele ka Eesti Lastekirjanduse Keskus.
Stsenaristika
Piret Jaaks on alates 2019. aastast ETV teleseriaali "EnsV" kaasstsenarist koos Villu Kanguriga.
Ajakirjanduslik tegevus
Alates 2000. aastast on ta kirjutanud kirjandus- ja teatrikriitikat ning teinud reportaaže, intervjuusid, persoonilugusid näiteks Eesti Ekspressile, kultuurilehele Sirp, Postimehele, Eesti Päevalehele, Müürilehele, Eesti Rahvusrinhäälingu veebi, ajakirjale Teater. Muusika. Kino jpt. Ta oli esimene eestlane, kes tegi intervjuu maailmakuulsa filmilavastaja Lars von Trieriga.
Valter Johanson
Valter Johanson (13. august 1931 Tartu – 4. august 1990 Tartu) oli eesti koolijuht, kabetaja, haridus- ja sporditegelane.
Haridus
Ta õppis Luunja Algkoolis. 1952. aastal lõpetas ta Tartu Õpetajate Instituudi, 1958. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi füüsika-matemaatikaõpetajana.
Töö
1952. aastast töötas matemaatika- ja füüsikaõpetajana. Eri aegadel oli ta Sillaotsa kooli ja Aru kooli direktor.
Aastatel 1953–1962 oli ta Tartu Rajooni TSN Täitevkomitee haridusosakonna juhataja. Aastatel 1967–1978 Tartu Rajooni TSN Täitevkomitee esimehe asetäitja.
Aastatel 1978–1990 oli ta Tartu 12. Keskkooli direktor.
Sporditegevus
1971. ja 1974. aastal tuli ta Eesti meeskonnas NSV Liidu meistriks kirikabes. Lisaks võitis NSV Liidu kirikabe meistrivõistlustel Eesti meeskonnas 2 hõbedat (1967, 1978) ja 2 pronksi (1964, 1969). 1967. aastal tuli kirikabes Eesti meistriks, 1987. aastal võitis Eesti kirikabe meistrivõistlustel võistkondliku kulla.
1960. aastast oli ta vabariikliku kategooria male- ja kabekohtunik.
1964. aastast oli ta Eesti NSV Kabeföderatsiooni presiidiumi liige, aastatel 1969–1976 Eesti NSV Kabeföderatsiooni presiidiumi esimees.
Arthur Benjamin
Arthur Leslie Benjamin (18. september 1893 Sydney – 10. aprill 1960 London) oli austraalia pianist, pedagoog ja helilooja.
Ta õppis aastatel 1911–1914 Londoni Kuninglikus Muusikakolledžis klaverit Frederic Cliffe ja kompositsiooni Charles Villiers Stanfordi juures, aastail 1919–1921 oli Sydneys õppejõud, elas aastast 1922 Inglismaal, kus üheks ta õpilaseks oli Benjamin Britten, 1941–1946 dirigeeris Vancouveri sümfooniaorkestrit Kanadas, pianistina esitas peamiselt oma teoseid.
Looming
Ooperid "Kurat teda võtaks" ("The devil take her") 1931, "Primadonna" 1933, "Lugu kahest linnast" (Charles Dickensi järgi) 1950, "Tartuffe" 1964, TV-ooper "Mariana" 1956, ballett "Orlando hõbepulm" 1951; Sümfoonia 1945, klaverikontserdid 1928 / 49, Romantiline fantaasia viiulile ja vioolale orkestriga 1935, Oboekontsert keelpillidega 1942, kontsert akordionile 1953, Pastoraalne fantaasia keelpillide kvartetile 1924, Sonaat tšellole klaveriga 1945, klaverisüit 1927. Populaarne oli ta "Jamaica rumba" 2 klaverile.
Gunnison
pisi|left Gunnison on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, Gunnisoni maakonna halduskeskus ja suurim linn.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 5854. Aastal 2000 oli 5409 elanikku.
Linn on nime saanud ohvitser John Williams Gunnisoni järgi.
1918. aasta Hispaania gripi pandeemia ajal isoleerisid linnaelanikud ennast kaheks kuuks aasta lõpus. Osariigi toonase kuberner Julius C. Gunteri soovitused keelati linnas kõik rahvakogunemised ja koolid suleti oktoobris. Kõik teed maakonna piiril barrikadeeriti ja autojuhid saadeti tagasi, rongikonduktorid hoiatasid reisijaid, et kui nad linnas rongist väljuvad, siis nad vahistatakse ja neid hoitakse viis päeva karantiinis. Seetõttu oli Gunnison üks väheseid kohti, kus keegi ei surnud Hispaania grippi.
Gunnisonis ilmub nädalaleht Gunnison Country Times.
Gunnison paikneb mitme oru allosas. Sõltuvalt asukohast Kaljumäestikus tungib Gunnisoni öösel kõikidest orgudest külm õhk, tehes sellest talvel ühe külmema paiga USA-s, eriti siis, kui maa on lumega kaetud. Jaanuaris langeb temperatuur kuni −21 °C-ni ja juulis tõuseb +27 °C-ni. Madalaimaks temperatuuriks on mõõdetud −51 °C. Kõrgeim temperatuur registreeriti 15. augustil 1931, kui oli 37 °C.
Sajab umbes 269 mm aastas. Ümbritsevates mägedes sajab 380−1000 mm aastas. Lumikate püsib novembrist kuni aprillini. Ümberkaudsed mäed võivad põhjustada suuri lumesadusid. Lund ei saja varasügisel ega varakevadel. Lumi on ühtlasi veevaru kohalike suusakeskustele.
Harri Lill
Harri Lill (sündinud 22. juulil 1991 ) on eesti kurlingumängija.
Segapaar
2017. aastal võitis koos Marie Turmanniga segapaaride Champions Touri etapi.
Karl Ludwig
Karl Ludwig (30. juuli 1833 Schönbrunni loss – 19. mai 1896 sealsamas) oli Habsburgide ertshertsog, Austria keisri Franz Joseph I ja Mehhiko keisri Maximiliano ​​noorem vend. Ta oli Franz Ferdinandi, Otto Franzi, Ferdinand Karli ja veel kolme tütre isa. Tema pojapoeg Karl I oli viimane Austria-Ungari riigipea.
Harri Lill
Segapaar
2018. aasta MM-il võitis ta koos Marie Turmanniga küll alagrupi, kuid 8 parema sekka ei pääsenud.
2019. aasta MM-il Norras jõudis ta koos Marie Turmanniga veerandfinaali, kus tuli vastu võtta kaotus.
Sauna tänav (Tartu)
Sauna tänav on tänav Tartus Ülejõe linnaosas.
Tänav on Kroonuaia tänava jätk, mis lõpeb Staadioni tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 550 meetrit. 20. sajandi esimesel poolel oli tänav lühem ja ühendas Kalda teed (praegune Ranna tee) Meltsiveski (praegu Ujula) tänavaga. Tsaari ajal oli tänava nimi Väike Veski tänav või Väike Meltsiveski tänav (Kleine Mühlen Str., Малая Мельничная ул.)
Koela talumuuseum
Koela talumuuseum on aastal 1987 avatud muuseum, mis asub Lääne-Nigula vallas Koela külas.
Muuseum paikneb 19. sajandi lõpus ehitatud Lääne-Eesti tüüpi rehielamus. Muuseumis eksponeeritakse muu hulgas rahvapäraseid tööriistu ja tarbeesemeid.
545 eKr
Aasta 545 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCIX (209.) aasta ab urbe condita.
Puitplastkomposiit
Puitplastkomposiit (WPC) on võrdlemisi uus materjal, mis sisaldab peeneks jahvatataud puitu, plaste ning lisaaineid. Materjalist tehakse erinevaid tooteid, millest populaarseimad on terrassi- ning fassaadilauad. pisi|Puitplastkomposiit tooted
Mario Hermoso
pisi|Mario Hermoso 2019. aastal [[Madridi Atlético särgis]] Mario Hermoso Canseco (sündinud 18. juunil 1995 Madridis) on Hispaania jalgpallur, kes mängib kaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Madridi Atlético. Ta on peamiselt keskkaitsja, kuid võib mängida ka vasakkaitsjana.
Puitplastkomposiit
Valmistamine
Puidu asemel või lisaks puidule kasutatakse ka muid taaskasutatud materjale nagu näiteks pähklikoori, bambust, heina jpt.
Mario Hermoso
Ta alustas klubikarjääri Madridi Realis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Hooajal 2015–16 debüteeris ta Hispaania esiliiga klubis Valladolidi Real, kus ta mängis Madridi Realist laenul. Hooajal 2016–17 mängis Hermoso Hispaania tugevuselt kolmandas liigas Madridi Reali reservmeeskonnas.
Puitplastkomposiit
Valmistamine
Tihti viidatakse puitplastkomposiidile, kui keskkonnasäästlikule materjalile, kuid see on tõsi vaid juhul, kui lisatakse taaskasutatud puitu ja plastikuid.
Eelised
Kuna materjal on välimuse ja kasutusala poolest väga sarnane puidule, siis enamasti võrreldakse neid kahte.
Ilmastikukindlus
Puitplastkomposiit materjalist valmistatud toodetel on plastikute ilmastikukindlad omadused, seega sobivad antud materjalist tehtud tooted kõige paremini välistingimustesse, eriti põhjamaises kliimas. Kuigi materjal pole päris ilmastikukindel, peab see siiski kauem vastu, kui puit samades tingimustes.
Mario Hermoso
2019. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Madridi Atléticoga.
Puitplastkomposiit
Hooldatavus
Kuna materjalisse on tihti lisatud UV-kiirguse eest kaitsvaid lisaaineid, siis ei pea muretsema toodete värvi tuhmumise või kulumise pärast, seega on hoolduskulud minimaalsed.
Mario Hermoso
Hispaania jalgpallikoondises tegi Hermoso debüüdi 2018. aasta novembris sõprusmängus Bosnia ja Hertsegoviina vastu.
Puitplastkomposiit
Tuleohtlikkus
Materjalile lisatud plastikud kahjustavad tavalise puidu tulepüsivust, kuna võivad hakata sulama juba madalate temperatuuride juures. Materjali tuletundlikkuse näitaja erineb toodete vahel ning sõltub konkreetse toote toorainete sisaldusest.
Heinrich Freymann
Heinrich Freymann (5. mai 1909 Laiuse vald – 11. mai 1975 Tartu) oli Tartu Riikliku Ülikooli ladina keele õppejõud ja tõlkija.
Ta on koostanud "Ladina keele õpiku" (1963), oli üks ladina-eesti sõnaraamatu koostajatest (koos Lalla Grossi, Richard Kleisi ja Ülo Torpatsiga).
Kullarannik
Kullarannik oli ajalooline piirkond Lääne-Aafrikas Guinea lahe ääres, mille osad olid:
Dzikie
Dzikie on küla Poolas Podlaasia vojevoodkonnas Białystoki maakonnas Choroszczi vallas. Dzikie asub Supraśli jõe vasakul kaldal, Choroszczist natuke rohkem kui 4 kilomeetrit põhjakirdes ja Białystoki kesklinnast umbes 11 km lääneloodes.
Ingrid Puusta
Ingrid Puusta (sündinud 8. novembril 1990 Tartus ) on Eesti purjesportlane (surfar).
Puusta on treeninud Pirita surfiklubis, tema treener oli seal Jaak Lukk. Puusta koduklubi on Noblessneri Jahtklubi Purjetamiskool (NYCS).
Haridus
Ta lõpetas Tallinna Ühisgümnaasiumi 2010. aastal ja Aarhusi äriakadeemia (inglise Business Academy Aarhus) biotehnoloogia erialal 2015. aastal Taanis. 2016. aastast õpib ta Tallinna Ülikooli magistriõppes ja teeb uurimistööd molekulaarse biokeemia alal.
Saavutused
2016. aastal võitis Puusta Eesti Jahtklubide Liidu Purjetamise Eesti meistrivõistluste sarja Tallinna Nädala regati RS:X klassi.
Puusta lõpetas Rio de Janeiro olümpiaregati 11. kohaga. Tokyo 2020 suveolümpiamängudel saavutas sportlane stabiilsete sõitudega 16. koha.
25. septembril 2016 ületas Ingrid Puusta purjelaual Läänemere, olles esimene naine, kes seda teinud. Ta alustas teekonda Gotlandi külje all asuvalt Farö saarelt ja lõpetas Türju lähedal Saaremaal. Puusta startis Rootsist hommikul kell 7.37 ja finišeerus kell 21.25. Tema 164,5 km pikkuse sõidu ajaks kujunes vaiksete tuuleolude tõttu 13 tundi ja 48 minutit. Purjetamise eesmärk oli juhtida tähelepanu puuetega inimeste purjetamisvõimalustele.
2019. aastal Jaapanis Enoshimas peetud eelolümpia Ready Steady Tokyo purjeregatil sai Ingrid Puusta medalisõidus kolmanda ja regati üldarvestuses kaheksanda koha. Järgnenud MK-etapilt tuli 12. koht. RS:X klassi MMilt Garda järvel Itaalias naasis ta 28. kohaga, olles võtnud kuldgrupis ka ühe sõiduvõidu. 2020. aasta RS:X klassi MMil Sorrentos Austraalias sai sportlane 16. koha.
2020. aasta oktoobris Garda järvel Campiones toimunud uue, Pariisi olümpiamängudel kavva tuleva purjelauaklassi iQFOiL maailmamängudel sai olümpiasurfar Ingrid Puusta 65 konkurendiga võisteldes 25. koha. Oma esimestel uue olümpiaklassi iQFOil Euroopa meistrivõistlustel Marseilles's Prantsusmaal purjetas ta 68 võistleja hulgast 46. kohale.
2020. aasta RS:X Euroopa meistrivõistlustel, mis peeti 22.–28 novembril Portugalis Vilamouras, sai sportlane 13. koha.
Ingrid sai 34. koha 2023. aasta iQFOiL Euroopa meistrivõistlustel, mis toimusid tugeva tuulega oludes Patras, Kreekas.
Isiklikku
Puusta on sündinud Tartus. Tema elukaaslane ja treener on lõuna-aafriklasest purjetamistreener Matthew Rickard. Puusta tutvus temaga 2011. aastal Austraalias toimunud purjetamise MM-il. Hiljem käisid nad kordamööda teineteisel külas Suurbritannias ja Taanis, kuna Rickard töötas Londonis ja Puusta õppis Aarhusis.
Svetlana Zainetdinova
Ta tuli 1985. aastal Eesti naiste meistrivõistlustel males esikohale ja 2000. aastal hõbedale.
Richard Saaremets
Richard Saaremets (ka Richard Saremõts; 7. august 1911 Vaabina vald – 1. oktoober 2001 Kihelkonna) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1934 Võru Rahvahariduse Seltsi Ühisgümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1935–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, aastatel 1940–1942 õigusteaduskonnas. Tunnistati usuteaduskonna lõpetanuks. Ordineeriti 23. augustil 1951 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1951–1952 Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja. Aastatel 1959–1960 oli ta Audru Püha Risti koguduse õpetaja. Aastatel 1960–1971 oli ta Kihelkonna ja Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. Ta oli ka Saarte praostkonna praost. Jäi aastal 1971 pensionile.
Emerituuris olles elas ta Tallinnas, kuid suviti oli ta Kihelkonnal, kus ta ka suri. Ta maeti 6. oktoobril 2001 Kihelkonna kalmistule.
Mäe-Tilga Kogrõjärv
Kogrõjärv (ka Mäe-Tilga Kogrõjärv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Mäe-Tilga külas. Veekogu pindala on 0,5 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 275 m.
Harri Kirvesniemi
pisi|Harri Kirvesniemi (2017) Harri Tapani Kirvesniemi (sündinud 10. mail 1958 Mikkelis) on soome endine murdmaasuusataja.
1989. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta kulla 15 km distantsil. Olümpiamängudel on ta võitnud kuus pronksi.
Isiklikku
Tema abikaasa on murdmaasuusataja Marja-Liisa Kirvesniemi.
548 eKr
Aasta 548 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCVI (206.) aasta ab urbe condita.
Friedebert Tuglase tänav
pisi|Friedebert Tuglase tänav (märts, 2011) Friedebert Tuglase tänav on tänav Tartus. Tänav on nimetatud kirjanik Friedebert Tuglase järgi.
Tänav lõppeb Vaksali tänavaga ristumisel ja jätkub Betooni tänavana.
Kaarel Vilbaste
Kaarel Vilbaste (22. juuni 1950 Tartu – 22. august 1986 Vändra) oli eesti bioloog.
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal.
Ta töötas TA Zooloogia ja Botaanika Instituudi merebioloogia sektoris, kus uuris mere fütoplanktoni produktiivsust. Ta koostas aparatuuri mere fütoplanktoni algproduktsiooni mõõtmiseks 14C meetodil.
Ta hukkus liiklusõnnetuses.
Pere
Tema isa oli Juhan Vilbaste ja ema Asta Vilbaste. Tema abikaasa oli Sirje Vilbaste.
Inertpaari efekt
Inertpaari efekt on nähtus, mille korral s-orbitaali elektronid ei osale sidemete moodustamisel.
Juhul kui s-orbitaali elektronid on tunduvalt tugevamini seotud tuumaga kui p-orbitaalide elektronid, nende osalemine kovalentse või ioonilise sideme moodustamises on energeetiliselt ebasoodne. Nii juhtub 6. perioodi p-elementidega, millele on iseloomulik madalam oksüdatsiooniaste (nt Tl(I), Pb(II) ja Bi(III)). Lisaks sellele on vastav elektronpaar steeriliselt inaktiivne. Näiteks ühendites BiI3 ja BiI63−.
Taheva Sanatoorium
Taheva Sanatoorium on Eesti sihtasutus, mis osutab hoolekandeteenuseid. Asutuse hallatavad hooned asuvad Valga maakonnas Valga vallas Tsirgumäe külas.
Asutuse ajalugu ulatub aastasse 1926, kui Taheva mõisas avati Taheva vigaste lastekodu. 1927 viidi lastekodust ära invaliidistunud lapsed ja asemele toodi tuberkuloosi põdevad lapsed. Asutus nimetati ümber Taheva tiisikushaigete laste kodu-sanatooriumiks.
Mäe-Tilga järv
Mäe-Tilga järv (ka Mäetilga järv, Valgejärv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Mäe-Tilga külas. Veekogu pindala on 1,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 473 m.
Ultra (täpsustus)
Ultra oli Teise maailmasõja ajal Suurbritannia kogutud luureinfo koodnimi.
Ultra võib tähendada ka järgmisi asju:
Böömi kurereha
Böömi kurereha (Geranium bohemicum) on kurerehaliste sugukonda kurereha perekonda kuuluv taimeliik.
Nimetus
Teaduslik nimetus bohemicum viitab nii taime kasvamisele Böömimaal kui ka etnograafilisele mõistele, mustlastele. Botaanik Theodor Nenjukov tegi 1934. aastal ettepaneku nimetada taim eesti keeles mustlas-kurerehaks, ent senini on jäädud geograafilise tõlgenduse juurde (põhjuseid vt jaotisest "Eluviis").
Kirjeldus
Ühe- või kaheaastane näärmekarvade tõttu kleepuv, ebameeldiva lõhnaga rohttaim. Lehtede kuju poolest meenutab kõige enam mets-kurereha. Kroonlehed 7–12 mm pikad, sinakaslillad, tumedate soontega, tupplehtedest pikemad. Viljad 2,5–3 cm pikad, karvased. Õitseb juunist augustini või talvekülmadeni (oktoobrini).
Eluviis
Böömi kurereha kasvab tavaliselt aasta või mõne aasta vanustel põlendikel ja tuleasemetel, ka raiesmikel ja sihtidel. Seemned on paksu kestaga ja idanevad hõlpsamalt tule (kuumuse) mõjul. Seemned säilitavad mullas idanemisvõime aastakümneid ja idanevad soodsate tingimuste saabudes. "Nagu ka mustlasil, puudub ka mustlas-kurerehal kindel kodumaa, või õigemini öeldud, see on meile teadmata. Samuti nagu mustlased, hulgub ka mustlas-kurereha, alatasa vahetades asukohti, mitte püsides kauemat aega ühel kohal. Nagu ka mustlased ei asu kunagi üksikult, vaid ikka leeris, nii ka see taim ilmub ikka suurehulgaliselt, et järgneval aastal jäljetult kaduda."
Levik Eestis
Viimati avastatud leiukohad Eestis olid Viidu külas lõkkeasemetel (1994). Enne seda on leide mitmelt poolt Eestist, näiteks Jussi nõmmedelt, Aegviidu ümbrusest, Põlva- ja Võrumaalt jne. Eesti liikide ohustatuse hindamisel saanud staatuse "kriitilises seisus".
Aurumasinate ajalugu
Aurumasinate ajaloo alguseks võib pidada esimest algelist aurumasinat – aeolipile, mida kirjeldas Aleksandria Heron 1. sajandi Rooma Egiptuses. Hiljem katsetati või pakuti välja mitmeid auru jõul töötavaid seadmeid, näiteks Taqi al-Dini aurutõstuk, auruturbiin 16. sajandi Ottomani Egiptuses ja Thomas Savery aurupump 17. sajandi Inglismaal. 1712. aastal sai Thomas Newcomeni atmosfäärimootorist esimene kaubanduslikult edukas mootor, milles kasutati kolvi ja silindri põhimõtet, mis oli 20. sajandi alguseni kasutatav põhiline aurumootoritüüp. Aurumootorit kasutati vee pumpamiseks söekaevandustest.
Tööstusrevolutsiooni ajal hakkasid aurumasinad asendama vee- ja tuuleenergiat ning muutusid lõpuks 19. sajandi lõpus valitsevaks energiaallikaks ja jäid selleks kuni 20. sajandi esimeste aastakümneteni, mil tõhusam auruturbiin ja sisepõlemismootor tõid kaasa aurumasinate kiire asendamise. Auruturbiinist on saanud kõige tavalisem meetod, millega elektrienergia generaatorid töötavad. Praegu uuritakse, kas on otstarbekas taaselustada kolbmootoriga aurumootor, mis oleks aluseks uuele arenenud aurutehnoloogiale.
Auruenergia varased kasutusalad
Varaseimat teadaolevat algelist aurumootorit ja reaktsiooniauruturbiini, aeolipile, kirjeldab 1. sajandi Rooma Egiptuses tegutsev matemaatik ja insener Heron Aleksandria (Heron), nagu on kirjas tema käsikirjas Spiritalia seu Pneumatica. Pihustitest tangentsiaalselt väljapaiskuv aur pani pöörlema pöörleva palli. Selle termiline kasutegur oli madal. See viitab sellele, et aururõhu muundamine mehaaniliseks liikumiseks oli Rooma Egiptuses 1. sajandil teada. Heron töötas välja ka masina, mis kasutas altaripõlengus kuumutatud õhku, et tõrjuda suletud anumast veekogus välja. Vee kaal pani peidetud köit tõmbama, et juhtida templi uksi. Mõned ajaloolased on need kaks leiutist segi ajanud, väites ekslikult, et aeolipile oli võimeline kasulikuks tööks.
William of Malmesbury järgi oli 1125. aastal Prantsusmaal Reimsis kirik, kus oli orel, mida käitas "kuumutatud vee abil" kokkusurumisest väljuv õhk, mille projekteeris ja konstrueeris ilmselt professor Gerbertus.
Algelist löögiauruturbiini kirjeldas 1551. aastal Ottomani Egiptuse filosoof, astronoom ja insener Taqi al-Din, kes kirjeldas meetodit, mille abil pööratakse sülda auru joa abil, mis mängib pöörlevatel tiivikutel ümber ratta perifeeria. Samasugust seadet sülje pööramiseks kirjeldas hiljem, 1648. aastal, ka John Wilkins. Neid seadmeid nimetati toona "veskiteks", kuid nüüd tuntakse neid auruajamite nime all. Veel üks sarnane algeline auruturbiin on näidatud Itaalia inseneri Giovanni Branca poolt 1629. aastal silindrilise eskadroni pööramiseks, mis tõstis ja laskis vaheldumisi alla mörsis töötavaid mürsukesi. Nende varajaste auruturbiinide auruvool ei olnud siiski kontsentreeritud ja suurem osa selle energiast hajus kõikidesse suundadesse. See oleks toonud kaasa suure energiaraiskamise, mistõttu neid ei kaalutud kunagi tõsiselt tööstuslikuks kasutamiseks.
1605. aastal kirjutas prantsuse matemaatik Florence Rivault oma traktaadis suurtükiväe kohta oma avastusest, et vesi, kui see on suletud pommikoormasse ja kuumutatud, lõhkab mürsud.
1606. aastal demonstreeris hispaanlane Jerónimo de Ayanz y Beaumont auru jõul töötava veepumba kasutamist ja sai selle kohta patendi. Seda pumpa kasutati edukalt Hispaanias Guadalcanaali üleujutatud kaevanduste kuivendamiseks.
Tööstusliku aurumootori arendamine
"Avastused, mis Thomas Newcomeni poolt 1712. aastal kokku viiduna viisid aurumasinani, olid järgmised:"
1643. aastal viis Evangelista Torricelli läbi katsed veepumpade imemissiooniga, et katsetada nende piirväärtust, mis oli umbes 32 jalga (Atmosfäärirõhk on 32,9 jalga ehk 10,03 meetrit. Vee aururõhk alandab teoreetilist tõstekõrgust). Ta mõtles välja katse, milles kasutas elavhõbedaga täidetud ja elavhõbedaga täidetud kaussi (baromeeter) ümberpööratud toru ning täheldas elavhõbedasamba kohal tühja ruumi, mis tema teooria kohaselt ei sisaldanud midagi, st vaakumit.
Torricelli mõjul leiutas Otto von Guericke vaakumpumba, muutes õhupüstoli survestamiseks kasutatavat õhupumpa. Guericke korraldas 1654. aastal Saksamaal Magdeburgis, kus ta oli linnapea, demonstratsiooni. Kaks vasest poolkera olid kokku pandud ja õhku pumbati välja. Poolkera külge kinnitatud raskused ei suutnud neid lahku tõmmata enne, kui õhuklapp avati. Eksperimenti korrati 1656. aastal, kasutades kahte meeskonda, millest igaühel oli 8 hobust, mis ei suutnud Magdeburgi poolkerasid lahutada.
Denis Papin tundis 1663. aastal Pariisis Christiaan Huygensi ja Gottfried Leibniziga koos töötades huvi vaakumi kasutamise vastu liikumapaneva jõu tekitamiseks. Papin töötas Robert Boyle'i heaks aastatel 1676-1679, avaldas oma töö kohta aruande raamatus "Continuation of New Experiments" (1680) ja pidas 1689. aastal ettekande Kuninglikule Seltsile. Alates 1690. aastast hakkas Papin katsetama kolbiga, et toota jõudu auru abil, ehitades aurumasinate mudelid. Ta katsetas atmosfääri- ja rõhuõhu aurumootoritega, avaldades oma tulemused 1707. aastal.
1663. aastal avaldas Edward Somerset, 2. Worcesteri markiis, 100 leiutist sisaldava raamatu, milles kirjeldati meetodit vee tõstmiseks korruste vahel, kasutades kohviperkolatsiooniga sarnast põhimõtet. Tema süsteem oli esimene, mis eraldas katla (kuumutatud suurtüki tünn) pumpamisest. Tünnist juhiti vesi tugevdatud tünni ja seejärel avati ventiil, et lasta auru sisse eraldi katlast. Rõhk tõusis üle vee, ajades seda toru kaudu ülespoole. Ta paigaldas oma auru jõul töötava seadme Raglani lossi suure torni seinale, et anda vett läbi torni. Sooned seinas, kuhu mootor oli paigaldatud, olid veel 19. sajandil näha. Keegi ei olnud siiski valmis sellise revolutsioonilise kontseptsiooni eest raha riskima ja ilma toetajateta jäi masin arendamata.
Samuel Morland, matemaatik ja leiutaja, kes tegeles pumpadega, jättis Vauxhalli Ordinance Office'ile märkmeid aurupumba konstruktsiooni kohta, mida Thomas Savery luges. 1698. aastal ehitas Savery aurupumba "The Miner's Friend". See kasutas nii vaakumit kui ka rõhku. Neid kasutati mitme aasta jooksul väikese hobujõuga teenistuseks.
Thomas Newcomen oli kaupmees, kes tegeles malmist kaupadega. Newcomeni mootor põhines Papini pakutud kolvi ja silindri konstruktsioonil. Newcomeni mootoris kondenseerus aur silindri sisse pihustatud vee abil, mis tekitas kolvi liigutamiseks õhurõhu. Newcomeni esimene mootor paigaldati 1712. aastal Staffordshire'is asuvas Dudley lossis asuvasse kaevandusse pumpamiseks.
Savery aurupump
Esimene tööstuslikult kasutatav aurumootor oli Thomas Savery 1698. aastal konstrueeritud "tuletõrjemootor" ehk "Miner's Friend". See oli kolbita aurupump, mis sarnanes Worcesteris välja töötatud aurupumbaga. Savery tegi kaks olulist panust, mis parandasid oluliselt selle konstruktsiooni praktilisust. Esiteks, selleks et veevarustus oleks võimalik paigutada mootori alla, kasutas ta kondenseeritud auru, et tekitada pumba mahutis (Worcesteri näites tünnis) osaline vaakum ja seda kasutades tõmbas ta vett ülespoole. Teiseks, selleks, et kiiresti jahutada auru vaakumi tekitamiseks, lasi ta külma vett üle reservuaari.
Töötamiseks oli vaja mitut ventiili; kui reservuaar oli tsükli alguses tühi, avati ventiil auru sisselaskmiseks. Ventiil suleti, et sulgeda reservuaari ja jahutusveeventiil lülitati sisse, et kondenseerida aur ja luua osaline vaakum. Avati toiteventiil, mis tõmbas vett reservuaari ülespoole, ja tüüpiline mootor võis vett tõmmata kuni 20 jalga. See suleti ja auruklapp avati uuesti, tekitades vee kohal rõhu ja pumbates seda ülespoole, nagu Worcesteri konstruktsioonis. See tsükkel kahekordistas sisuliselt vahemaad, mida vett sai iga antud aururõhu puhul pumbata, ja tootmisnäidised tõstsid vett umbes 40 jalga.
Savery mootor lahendas probleemi, mis oli alles hiljuti muutunud tõsiseks; vee tõstmine Lõuna-Inglismaa kaevandustest välja, kui need jõudsid suuremale sügavusele. Savery mootor oli mõnevõrra vähem tõhus kui Newcomeni mootor, kuid seda kompenseeris asjaolu, et Newcomeni mootoris kasutatav eraldi pump oli ebaefektiivne, mistõttu oli kahe mootori kasutegur ligikaudu sama, 6 miljonit jalapunti söe busheli kohta (vähem kui 1%). Savery mootor ei olnud ka väga ohutu, sest osa selle tsüklist nõudis katla poolt pakutavat rõhu all olevat auru, ning arvestades tolleaegset tehnoloogiat, ei olnud surveanumat võimalik piisavalt tugevaks teha ja seega oli see plahvatusohtlik. Ühe tema pumba plahvatus Broad Watersis (Wednesbury lähedal) umbes 1705. aastal tähistab tõenäoliselt tema leiutise kasutamise katsete lõppu.
Savery mootor oli odavam kui Newcomeni mootor ja seda toodeti väiksemates mõõtudes. Mõned ehitajad valmistasid Savery mootori täiustatud versioone kuni 18. sajandi lõpuni. Bento de Moura Portugal, FRS, tutvustas Savery konstruktsiooni geniaalset täiustust, "et muuta see ise töötama", nagu kirjeldas John Smeaton 1751. aastal avaldatud "Philosophical Transactions" teatmikus.
Newcomeni "atmosfääriline" mootor
Thomas Newcomen oma 1712. aasta "atmosfäärimootoriga" oli see, kelle kohta võib öelda, et ta koondas enamiku Papini kehtestatud olulistest elementidest, et töötada välja esimene praktiline aurumootor, mille järele võis olla kaubanduslik nõudlus. See kujutas endast pinnasesse paigaldatud kolbmikpalkmootorit, mis ajas ühes otsas olevaid pumpasid. Mootor, mis oli kinnitatud ahelate abil palgi teisest otsast, töötas atmosfääri- ehk vaakumpõhimõttel.
Newcomeni konstruktsioonis kasutati mõningaid varasema kontseptsiooni elemente. Nagu Savery konstruktsioon, kasutas ka Newcomeni mootor veega jahutatud auru, et luua vaakum. Erinevalt Savery pumbast kasutas Newcomen siiski vaakumit kolvi tõmbamiseks, selle asemel, et tõmmata otse vett. Silindri ülemine ots oli avatud atmosfäärirõhule ja kui tekkis vaakum, surus atmosfäärirõhk kolvi kohal seda silindrisse. Kolvi määriti ja tihendati tilkuvas vees, mis tuli samast tsisternist, mis andis jahutusvett. Lisaks pritsis ta jahutusmõju parandamiseks vett otse silindrisse.
Kolb oli kinnitatud keti abil suure pöörleva tala külge. Kui kolb tõmbas palki, tõmbas see palgi teist külge ülespoole. See ots oli kinnitatud varda külge, mis tõmbas kaevanduses asuvatest tavapärastest pumba käepidemetest. Selle jõuhoobi lõpus avati auruklapp uuesti ja pumba varda raskus tõmbas palki alla, tõstes kolvi üles ja tõmmates uuesti auru silindrisse.
Kolvi ja palgi kasutamine võimaldas Newcomeni mootoril käivitada pumpasid eri tasanditel kogu kaevanduses, samuti kõrvaldas see vajaduse kõrge rõhu all oleva auru järele. Kogu süsteem oli isoleeritud ühte hoonesse maapinnal. Kuigi need mootorid olid ebatõhusad ja äärmiselt söekulukad (võrreldes hilisemate mootoritega), tõstsid need palju suuremaid veekoguseid ja suurematest sügavustest, kui see oli varem võimalik olnud. Aastaks 1735 oli Inglismaal paigaldatud üle 100 Newcomeni mootori ja hinnanguliselt oli 1800. aastaks kasutusel kuni 2000 mootorit (sealhulgas Watti versioonid).
John Smeaton tegi Newcomeni mootorile mitmeid täiustusi, eelkõige tihendite osas, ning suutis neid täiustades nende tõhusust peaaegu kolmekordistada. Samuti eelistas ta kasutada silindri võimsuse ülekandmiseks talade asemel rattaid, mis muutis tema mootorid kompaktsemaks. Smeaton oli esimene, kes töötas välja range teooria aurumootori tööpõhimõtete kohta. Ta töötas tagasiulatuvalt kavandatud ülesandest, et arvutada ülesande täitmiseks vajalik võimsus, seda andva silindri suurus ja kiirus, selle toitmiseks vajaliku katla suurus ja kütusekogus. Need töötati välja empiiriliselt pärast seda, kui ta oli uurinud kümneid Newcomeni mootoreid Cornwallis ja Newcastle'is ning ehitanud 1770. aastal oma kodus Austhorpe'is omaenda katsemootori. Selleks ajaks, kui Watti mootor vaid mõned aastad hiljem kasutusele võeti, oli Smeaton ehitanud kümneid üha suuremaid mootoreid, mis ulatusid 100 hj-ni.
Watti eraldi kondensaator
Pärast tööd konstruktsiooniga jõudis Watt järeldusele, et 80% mootori kasutatavast aurust läks raisku. Selle asemel, et anda liikumapanevat jõudu, kasutati seda hoopis silindri soojendamiseks. Newcomeni konstruktsioonis alustati iga töötsükkel külma vee pihustamisega, mis mitte ainult ei kondenseerinud auru, vaid ka jahutas silindri seinu. See soojus tuli asendada, enne kui silinder taas auru vastu võttis. Newcomeni mootoris andis soojust ainult aur, nii et kui auruklapp taas avati, kondenseerus suurem osa sellest kohe pärast silindrisse sisenemist külmadele seintele. Kulus palju aega ja auru, enne kui silinder taas soojenes ja aur hakkas seda täitma.
Watt lahendas veepritsmete probleemi, viies külma vee teise silindrisse, mis oli paigutatud jõusilindri kõrvale. Kui induktsioonitakt oli lõppenud, avati nende kahe vahel klapp ja kogu silindrisse sisenenud aur kondenseerus selles külmas silindris. See tekitaks vaakumi, mis tõmbaks rohkem auru silindrisse ja nii edasi, kuni aur oleks enamasti kondenseerunud. Seejärel suleti ventiil ja põhisilindri töö jätkus nagu tavalise Newcomeni mootori puhul. Kuna lisasilinder püsis kogu aeg töötemperatuuril, oli süsteem valmis uueks töötsükliks, kui kolb tagasi tõmmati. Temperatuuri säilitamiseks oli silindri ümber mantel, kuhu auru sisse lastakse. Watt valmistas toimiva mudeli 1765. aastal.
Olles veendunud, et see on suur edasiminek, sõlmis Watt partnerlussuhteid, et pakkuda riskikapitali, samal ajal kui ta töötas konstruktsiooni kallal. Watt ei piirdunud selle üheainsa täiustusega, vaid töötas väsimatult teiste paranduste kallal, mis hõlmasid praktiliselt kõiki mootori osi. Watt täiustas süsteemi veelgi, lisades väikese vaakumpumba, et tõmmata aur silindrist kondensaatorisse, mis parandas veelgi tsükli kestust. Radikaalsem muudatus võrreldes Newcomeni konstruktsiooniga oli silindri ülaosa sulgemine ja madalrõhu auru lisamine kolvi kohal. Nüüd ei olnud võimsus tingitud mitte atmosfäärirõhu ja vaakumi erinevusest, vaid auru ja vaakumi rõhust, mis oli mõnevõrra suurem väärtus. Ülespoole tagasituleku ajal viidi ülalpool olev aur toru kaudu kolvi alumisele küljele, mis oli valmis kondenseerumiseks allatuleku jaoks. Newcomeni mootori kolvi tihendamine saavutati, säilitades selle ülemisel küljel väikese koguse vett. Watti mootoris ei olnud see enam võimalik, kuna aur oli olemas. Watt tegi märkimisväärseid jõupingutusi, et leida toimiv tihend, mis lõpuks saavutati, kasutades rasva ja õli segu. Kolbvarda läbis ka silindri ülemise kaane tihendiga sarnaselt tihendatud tihendit.
Kolvi tihendamise probleem oli tingitud sellest, et ei olnud võimalik toota piisavalt ümmargusi silindreid. Watt proovis lasta silindreid puurida malmist, kuid need olid liiga ebateravad. Watt oli sunnitud kasutama vasara silindrit. Järgmine tsitaat on pärit Roe'lt (1916):
"Kui [John] Smeaton esimest korda mootorit nägi, teatas ta Inseneride Seltsile, et "ei ole olemas ei tööriistu ega töömehi, kes suudaksid sellise keerulise masina piisava täpsusega valmistada" "
Watt pidas konstruktsiooni lõpuks piisavalt heaks, et seda 1774. aastal välja lasta, ja Watti mootor toodi turule. Kuna osa selle konstruktsioonist oli hõlpsasti paigaldatav olemasolevatele Newcomeni mootoritele, ei olnud vaja ehitada kaevandustes täiesti uut mootorit. Selle asemel litsentseerisid Watt ja tema äripartner Matthew Boulton parandused mootorioperaatoritele, võttes neilt osa kütusekulude vähenemise tõttu säästetud rahast. Konstruktsioon oli ülimalt edukas ning Boultoni ja Watti ettevõte moodustati, et litsentseerida konstruktsiooni ja aidata uutel tootjatel mootoreid ehitada. Hiljem avasid nad Soho Foundry, et toota oma mootoreid.
1774. aastal leiutas John Wilkinson puurimismasina, mille puurimistööriista hoidev võll oli mõlemast otsast toestatud ja ulatus läbi silindri, erinevalt tollal kasutatavatest kanderakendega puurimismasinatest. Selle masinaga sai ta 1776. aastal edukalt puurida Boultoni ja Watti esimese kaubandusliku mootori silindri.
Watt ei lõpetanud kunagi oma konstruktsioonide täiustamist. See parandas veelgi töötsükli kiirust, võttis kasutusele regulaatorid, automaatsed ventiilid, kahesüsteemsed kolvid, mitmesugused pöörlevad jõuvõtjad ja paljud muud täiustused. Watti tehnoloogia võimaldas statsionaarsete aurumootorite laialdast kaubanduslikku kasutamist.
Humphrey Gainsborough valmistas 1760. aastatel kondensaatoriga aurumootori mudeli, mida ta näitas Richard Lovell Edgeworthile, Lunar Society liikmele. Gainsborough uskus, et Watt oli kasutanud oma ideid leiutise tegemiseks; James Watt ei olnud sel ajal siiski Lunar Society liige ja tema arvukad kirjeldused, mis selgitavad lõpliku konstruktsioonini viinud mõtteprotsesside jada, kalduvad seda juttu ümber lükkama.
Võimsust piirasid endiselt madal rõhk, silindri töömaht, põlemis- ja aurustumiskiirus ning kondensaatori maht. Maksimaalset teoreetilist kasutegurit piiras suhteliselt väike temperatuurierinevus mõlemal pool kolbi; see tähendas, et selleks, et Watti mootor annaks kasutatava võimsuse, pidid esimesed tootmismootorid olema väga suured ning seega oli nende ehitamine ja paigaldamine kallis.
Watti kahetoimelised ja pöörlevad mootorid
Watt töötas välja kahetoimelise mootori, milles aur ajas kolvi mõlemas suunas, suurendades seeläbi mootori kiirust ja tõhusust. Kahepoolse toimega põhimõte suurendas oluliselt ka antud füüsilise suurusega mootori võimsust.
Boulton ja Watt arendasid kolbmootori edasi pöörlevaks mootoriks. Erinevalt Newcomeni mootorist võis Watti mootor töötada piisavalt sujuvalt, et seda saaks ühendada ajamiga – päikese- ja planeetaarülekandega hammasrataste kaudu –, et pakkuda pöörlevat jõudu koos kahetoimeliste kondensaatoriga. Varaseim näide ehitati demonstraatorina ja paigaldati Boultoni tehasesse, et töötada masinatega nööpide lappimiseks (poleerimiseks) vms. Sel põhjusel tunti seda alati Lap Engine'i nime all. Varajastel aurumootoritel on kolb tavaliselt ühendatud varda abil tasakaalustatud talaga, mitte otse hoorattaga, ja seetõttu nimetatakse neid mootoreid talamootoriteks.
Varased aurumootorid ei andnud piisavalt pidevat kiirust kriitiliste toimingute, näiteks puuvillaketruse jaoks. Kiiruse reguleerimiseks kasutati mootorit vee pumpamiseks vesiratta jaoks, mis andis masinatele jõudu.
Kõrgsurvemootorid
18. sajandi edenedes hakati nõudma kõrgema rõhu kasutamist; sellele seisis Watt jõuliselt vastu, kes kasutas oma patendiga antud monopoli, et takistada teisi inimesi ehitamast kõrgsurvemootoreid ja kasutamast neid sõidukites. Ta ei usaldanud tolleaegset katlatehnoloogiat, nende konstruktsiooni ja kasutatud materjalide tugevust.