cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milano linnamüür
Hispaania-aegsed müürid
thumb|Milano aastal 1573 Milano nn Mura Spagnole (Hispaania müürid) ehitati vahemikus 1546–1560 ja sellega täideti linna Hispaania-aegse valitseja Ferrante Gonzaga viimset soovi. Uue müürisüsteemi pikkus oli kokku 11 kilomeetrit ehk palju rohkem kui linna keskaegsetel müüridel. Müüri mitmed osad olid tugevdatud linna ümbritsenud kanalitest tehtud vallikraavidega. Müüride ulatus vastab suures osas tänapäevasele "bastioni ringile" (Cerchia dei Bastioni).
Hispaania müürides oli 11 väravat: Porta Romana, Porta Tosa (nüüd Porta Vittoria), Porta Orientale (aastal 1860 sai uueks nimeks Porta Venezia), Porta Nuova, Porta Comasina (sai aastal 1860 uueks nimeks Porta Garibaldi), Porta Tenaglia, Porta Sempione, Porta Vercellina, Porta Ticinese, Porta Lodovica ja Porta Vigentina.
pisi|left|Porta Romana Hispaania müürid Kui Milanost sai Prantsuse esimese keisririigi osa, käskis kuberner Francesco Melzi d'Eril Hispaania-aegsed müürid lammutada ja vahetas välja ka algsed väravad. Sel ajal toimisid väravad tollijaamadena ning nende arhitektuur pidi peegeldama nii Napoleoni keisririigi suurejoonelisust kui ka Milano rolli Itaalia kuningriigi pealinnana. Selle tulemusena asuvad paljud Milano kaasaegsemad "väravad" küll kohtades, kus enne asusid Hispaania-aegse müüri osaks olnud väravad, kuid nende ajalugu ulatub tagasi vaid 19. sajandisse.
Henri Werling
pisi|Werlingi villa, Henri Werlingi kodumaja [[Luxembourgis, St. Michelsstrasse 1 (1903)]]
Henri Werling (Alphonse Marie Ferdinand Henri Werling; perekonnanimi Eestis ka Verling; 14. detsember 1879 Luxembourg – 22. veebruar 1961 Kodasema) oli luksemburglasest katoliku vaimulik, jesuiit, alates 11. maist 1942 katoliku kiriku apostellik administraator Eestis ad interim (kuni Siberisse saatmiseni 1945. aastal).
Perekond ja sugupuu
Werling sündis Luxembourgi linnas Ernst Heinrich Marie Friedrich Werlingi (sünd 17. mai 1851–1916) ja Marie Antoinette Virginie Schaeferi (1. märts 1851–1937) neljanda lapsena. Peres oli kokku üheksa last, Henri Werling oli esimene poeglaps. Henri Werlingi isa Ernst Werling ja vanaisa Heinrich Werling (1820–1863) olid pankurid (Bankhaus Heinrich Werling und Compagnie, asut. 1856 / Banque Werling, Lambert et Cie, asut. 1882). Werlingid elasid St. Michelsstrasse 1, seal sündis ka Henri Werling. Henri Werlingi isapoolne vanaisa Peter Joseph Heinrich Werling sündis Merzigis ja sai Luksemburgi kodakondsuse 1851. aastal. Emapoolne vanaisa Ferdinand Schaefer oli kaupmees ja sündis Saksamaal Trieris.
Luxembourg, Registres d'état civil:
Õpinguaastad ja vaimulikuks saamine
Henri Werlingi isa soovis, et pojast oleks saanud tema töö jätkaja pangas, ent Henri otsustas vaimuliku kutse kasuks ning hakkas õppima Luksemburgi piiskopkonna preestriseminaris. Werling astus 1899. aastal jesuiitide ordusse. Pärast tosinat aastat kestnud õpinguid ja ettevalmistusi pühitseti ta 25. augustil 1912 preestriks. Werling tegutses 1920. aastate algul Austrias, Hollandis, Šveitsis, Poolas ja Saksamaal.
Asumine Eestisse ja kodakondsuse saamine
pisi|ERA.14.16.2328 1923. aastal saadeti Henri Werling Eestisse ja oli ta esimene jesuiit, kes pärast 17. saj vastureformatsiooni Eestis teenistusse astus. Eestisse saabudes hakkas ta kohe eesti keelt õppima. Tartu katoliku koguduse administraatorina alustas ta tööd 21. oktoobril 1923. Hiljem tegutses Werling ka Kuressaares, Rakveres ja Tallinnas. Tartus oli 1923. aastal umbes 200 katoliiklast. Katoliku hingekarjased suutsid enne sõda väga palju ära teha: kasvas koguduste ja vaimulike arv, katoliku kirik Eestis hakkas muutuma "eesti kirikuks", hakati välja andma eestikeelset katoliiklikku kirjasõna. Baltisakslaste ümberasumise käigus pidid Saksa kodakondsusega vaimulikud sundkorras maalt lahkuma, aga Henri Werling (nagu ka piiskop Eduard Profittlich, 1934. aastat) omas Eesti kodakondsust, see võimaldas tal Eestisse jääda ja hingekarjasena edast teenida ka Nõukogude okupatsiooni ajal.
Taotluse Eesti kodakondsuse saamiseks esitas Henri Werling 7. jaanuaril 1937. Põhjusena märgib Werling, et "Töötan juba 13 aastat siin Eestimaal /.../ mulle meeldib see rahvas ja ma tahan ka edaspidi tema keskel töötada." Kuna Werling soovis saada Eesti kodakondsust kiirendatud korras, st vältida üheaastast ootamise aega, siis esitas ta siseministeeriumile juba samal kuul (22.01.1937) uue palve: "Kiirendatud korda kodakondsuse vastuvõtmiseks palun sellepärast, et kergendada minu preestri-ameti ülesandeid Eesti kodanikuna. Pealegi olen mina elanud Eestis kauemat aega, olen täiesti kohanenud Eesti oludega, tunnen Eesti keelt kõnes ja kirjas ning olen kokkukasvanud Eestiga." (ibid.) Et sellest veel ei piisanud, esitab Eesti Apostellik administratuur Eduard Profittlichi isikus nädala pärast uue palve Siseministeeriumile, soovides Werling "võimalikult ruttu kodanikuks võtta". Põhjustena toob Profittlich ära, et Werling "oli esimene, kes eriti eesti katoliiklaste eest hoolitses". Ka omistab Profittlich samas kirjas katekismuse väljaandmise teene Werlingile, lisaks korrates eelmainitut: "/.../ preester Werling on täiesti kodunenud eesti rahva vaimusse ja keelde, valdades viimast suurepäraselt." (ibid.) Werling omandaski Eesti kodakondsuse naturalisatsiooni korras 26. veebruaril 1937.
Henri Werling ja eestikeelne katoliiklik kirjasõna
pisi|Uus Testament / kreeka keelest tõlkinud ja lühidalt seletanud H. Verling. Tallinn : Rooma-katoliku kirik. Tartu, Tungal, 1940). Kaas ja tiitelleht 1928. aastal andis Werling välja vihiku kõige ilusamate palvetega ("Säravad tähed. I, Ristiusu kaunimad palved"). Tegu oli teise katoliikliku trükitööga iseseisvas Eestis. Esimene katoliiklik trükis Eesti Vabariigis oli Michael Dukalski "Waimulik leib", mis ilmus Tartus 1923. aastal. Varem oli 1866. aastal ilmunud Narvas Johann Ignaz von Felbingeri "Kattoliku Katekismus" . Tõenäoliselt esimeseks katoliiklikuks trükiseks Eestis loetakse 1585. aastal ilmunud teost, mis ei ole aga säilinud.
Pärast Eduard Profittlichi saamist apostellikuks administraatoriks 1931. aastal, kutsus ta Werlingi Tallinna. 1931. aastal ilmus eesti keeles "Katoliku usu katekismus". Samuti hakkas ilmuma ajakiri Kiriku Elu (1933). Hiljem lisandus õigeusklikele suunatud Ühine Kirik. Profittlichi eestvõttel asutati ka trükikoda, milles trükiti 1940. aastal Werlingi tõlkes Markuse ja Matteuse evangeelium. Trükikojas oli ette valmistatud ka Luuka evangeelium, aga see jäi 1940. aasta sündmuste tõttu avaldamata. Tõlkimisel oli Werlingil abiks ka eestlasest Hendrik Moorson-Murdu. Werling jätkas oma Uue Testamendi tõlke kallal töötamist ka pärast vangistusest vabanemist. 1958. aasta kirjas mainib ta, et on tõlkinud lisaks evangeeliumitele ka Apostlite tegude raamatu.
Werlingi Uue Testamendi tõlke eesmärk oli "aidata lugejaid õigele arusaamisele Kristuse ja apostlite õpetusest", samas ei välistanud ta ka alternatiivseid tõlgendusi. Üks huvitav eesmärk on Werlingil tõlke juures olnud väidetavalt senistes eesti piiblitõlgetes esinevate nimede ebaühtluse parandamine. Werlingi lahendusi ei saa tõenäoliselt pidada eriti õnnestunuks, sest tekst mõjus ilmselt kohati võõrapäraselt. Sellele vaatamata on tegu vaieldamatult olulise trükisega eesti piiblitõlke ajaloos, sest tegemist oli esimene kommenteeritud Uue Testamendi väljaandega eesti keeles. Vello Salo väitel näitas see asjaolu, et katoliku kirik oli selles osas kõvasti oma ajast ees.
Henri Werling eestlaste "hingekultuuri" edendajana
pisi|Säravad tähed. I, Ristiusu kaunimad palved. Tartu, Tungal, 1928. Kaas ja tiitelleht. Teine katoliiklik trükis Eesti Vabariigis Werlingi 1928. aastal välja antud "Säravad tähed" oli plaanitud seeriana, millest esimene oli pühendatud palvele. Esimene avaldatud trükis ja võimalik, et kogu plaanitav seeria oli suunatud laiemale lugejaskonnale kui katoliiklased. Werling nägi seeria eesmärki eestlaste "hingekultuuri süvendamises". Selle teesi laenas ta katoliku teoloogilt ja piiskopilt Michael von Faulhaberilt (1869–1952), kes toonitas, et "kultuuri hing on hinge kultuur" (Die Kultur der Seele ist die Seele der Kultur). Werling hoiatas, et kultuur ilma usueluta ei jää püsima ja muutub varstigi "ebakultuuriks ja surevaks kultuuriks" (lk 3). Selles valguses võib Werlingi "Säravate tähtede" seeria filosoofilist alust pidada väga hästi valituks ja peab tõdema, et selle aktuaalsus ei ole tuhmunud siiamaani (Johannes Paulus II on tuntuim lähiminevikust, kes oma pontifikaadi ajal hoiatas pealetungiva "surmakultuuri" eest meie ühiskonnas). "Millest isad kaua unistanud, see on tulnud ootamata ruttu poegadele: vabadus oma tahtmise järele kultuuri kõrgusele püüda." (ibid.) Werling aga paneb eestlastele südamele, et vabadus tuleb kingitusena Jumalalt ja et kui Jumal maja ei ehita, siis näevad selle ehitajad asjata vaeva. Seetõttu ilmselt alustati seeriat palvele pühendatud trükisega, sest "tarkuse algus on jumalakartus" (ibid.).
Tegevus okupatsioonitingimustes
pisi|Henri Werlingi haud Liiva kalmistul (aprill 2014, ) pisi|Henri Werlingi haud Liiva kalmistul (aprill 2014) Pärast piiskop Eduard Profittlichi arreteerimist 1941. aastal sai Werlingist tema kohusetäitja. Werling küüditati 15. augustil 1945 Venemaale (Permi aladele Uurali mäestikus), kus ta oli üheksa aastat. Vangistuse perioodist on osaliselt säilinud tema eestikeelne kirjavahetus Tartu koguduse õdedega, kes talle vangistusse pakke saatsid. Werlingi küüditamisega langes Eesti Apostellik Administratuur staatusse sedisvacantia rerum politicarum causa (juhtkond puudus poliitilistel põhjustel). Samas tegutsesid kogudused faktiliselt edasi, aga kuulusid Riia peapiiskopkonna alluvusse.
Pärast üheksat aastat kestnud vangistust avanes 1954. aasta juunis Werlingil võimalus naasta Eestisse. Ta sai 1958. aastal uuesti ühenduse sugulastega Luksemburgis, kes ei olnud temast 18 aastat midagi kuulnud. Sugulased taotlesid 1959. aastal Nõukogude võimudelt Werlingi lubamist Luksemburgi. Werlingi tervis oli vangla-aastatel kõvasti kannatada saanud. 1959. aastal sugulastele Luksemburgi saadetud kirja lõpus seisab tervitus "invaliidist onu" Henrilt. Werlingi kõige noorema õe Marie-Anne Werlingi (1890–1973) abikaasa (Camille Reuteri) vend oli Émilie Reuter (1874–1973), kes oli Luksemburgi endine riigiminister ja tolleaegne Luksemburgi suursaadik Püha Tooli juures. Kuid isa Werling ei soovinud enam Eestist lahkuda, sest ta leidis, et tal pole Luksemburgis midagi teha, küll aga on ta veel vajalik Eestis. Henri Werling kirjutas omastele: "Minu ordureegel kohustab mind igatahes armastusele sugulaste vastu eelistama armastust hingede päästmise vastu /.../ Hingehoiutöö asjas oleksin kodus ülearune. Teie piiskopil on küllalt preestreid; poola, vene ja eesti keel ei ole seal vajalikud, nagu siin". Werling elas Kodasemal, kus Kodasema mõisast ostetud osale oli juba 1934. aastal rajatud katoliku kabel ning hiljem laste- ja vanadekodu (rahvasuus "Kodasema klooster"). Kodasemalt sõitis ta halvale tervise vaatamata iga kahe kuu tagant paariks päevaks Tallinna, kus teda vajati pihiisana, kuna ta oskas viit keelt. Jutlustada tal aga usuasjade volinike poolt luba ei antud.
Paater Werling suri 22. veebruaril Kodasemal ja ta maeti 26. veebruaril 1961 Tallinna Liiva kalmistule. Ühes oma viimastest kirjadest õdedele-vendadele mainis ta, et kui jõuaks veel ühe raamatu kirjutada, oleks selle pealkiri "Õnn olla katoliiklane". Henri Werlingit on peetud "usutunnistajaks" (ld confessor). Nii Eduard Profittlich kui ka Henri Werling lahkusid siitilmast 22. veebruaril, see on ka nende ühine mälestuspäev.
Hamilton Smith
Hamilton Othanel Smith (sündinud 23. augustil 1931) on Ameerika Ühendriikide mikrobioloog, kes sai 1978. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna restriktsiooniensüümide avastamise ja nende molekulaargeneetikas rakendamise eest.
MinskEkspa
pisi|240px|Näitusekeskus MinskEkspa [[Minskis]]
Näitusepaviljon MinskEkspa (valgevene keeles выставачны павільён «МінскЭкспа») on hoone Minskis, kus korraldatakse rahvusvahelisi näitusi. Asub praspiekt Pieramožcaŭ ('võitjate prospekt') ja Arłoŭskaja vulica ristumiskohas, płošča Dziaržaŭnaha Sciaha ('riigilipu väljak') lähedal.
Hoone ehitust alustati 1983. aastal. Valmis 1988. aastal.
Näitusekeskuses on põrandapinda 5 000 m².
Beade (Abegondo)
Beada on asula Hispaanias Galicias A Coruña provintsis A Coruña maakonnas Abegondo vallas Abegondo kihelkonnas.
Naaberasula läänes on San Marco.
Keskmine kõrgus merepinnast on 132,8 m.
2009. aastal oli Beades 68 elanikku, neist 28 meessoost ja 40 naissoost.
Kecskeméti TE
Kecskeméti TE (Kecskeméti Testedző Egyesület) on aastal 1911 asutatud Ungari linna Kecskeméti spordiklubi, kuulus oma jalgpalliklubi poolest.
Ahjupealne
Ahjupealne on talumajapidamises koht ahju peal, kus külmal talveperioodil võisid magada enamasti meessoost taluelanikud. Ahjupealsele mindi ahjuredeliga.
Rosalie Olivecrona
Isiklikku
Rosalie Roos sündis jõukas peres. Tema lapsepõlv möödus Stockholmis. Kuni 13. eluaastani õppis ta Wallinska tüdrukutekoolis, olles seega aastatel 1831–1939 tegutsenud kooli varasemate õpilaste hulgas. 1839. aastal kolis perekond Västergötlandi lääni.
Ameerikas
1851. aastal reisis Roos Ameerika Ühendriikidesse. Üks tema sõbranna töötas Lõuna-Carolina osariigis Limestone'is asunud tüdrukutekoolis muusikaõpetajana ning kutsus ka Roosi kooli tööle. Roos jäi Ameerikasse neljaks aastaks. Algul õpetas ta tütarlastekoolis prantsuse keelt ja muusikat, seejärel töötas guvernandina ühes Charlestonist lõunasse jäänud istanduses, kus tal oli kaks õpilast (Eliza ja Anne Peronneau). Ameerika Ühendriikides oldud aja jooksul jõudis ta külastada mitmeid lõunaosariikide vaatamisväärsusi ja tagasiteel külastas ka Havannat. Nähtut kirjeldas ta kirjades, mille põhjal anti hiljem välja raamat "Resa till Amerika, 1851–55" ("Reis Ameerikasse, 1851–1855").
Ameerikas elamine muutis Olivecrona arusaamist naiste rollist ja võimalustest ühiskonnas.
Naisõiguslus ja ühiskondlik tegevus
1855. aastal naasis ta Rootsi. Seal sai ta kokku Sophie Adlersparrega (enne abiellumist Sophie Leijonhufvud) ja üheskoos hakati võitlema selle nimel, et naistel oleks õigus haridusele ja iseseisva sissetuleku teenimisele.
1856. aastal ilmus Fredrika Bremeri romaan "Hertha" ja Rootsis tõusis ulatuslik arutelu vallaliste naiste juriidilise iseseisvuse teemal. 1857. aasta kevadel ilmus ajalehes Aftonbladet Olivecrona vastus Bremeri romaanile, pealkirjaks oli "En ropande röst i öknen" ("Hüüdja hääl kõrbes").
1857. aastal, enne ajakirja asutamist, reisisid Olivecrona, tema abikaasa ja Adlersparre Euroopas (sh külastasid Hamburgi, Prahat, Viini, Veneetsiat, Šveitsi, Lõuna-Prantsusmaad). Hiljem kirjeldasid nad ajakirjas muuseume ja looduskauneid kohti. 1861. aastal reisis kolmik Saksamaal, Prantsusmaal, Inglismaal, Šotimaal ja Iirimaal, eesmärgiks oli teada saada, millises olukorras oli naisõiguslus eri riikides. Tagasi jõudes anti teada, et Prantsusmaal ja Saksamaal polnud naisküsimus kuigi oluline, kuid Inglismaal oli seisukord parem. Näiteks anti Inglismaal välja ajakirja The English Woman's Journal ning seal tegutses naiste tööhõiveküsimustega tegelev ühing The society for promoting the employment of women. 1864. aastal osales Olivecrona Rootsi Punase Risti asutamises.
Olivecrona artikkel "Felande länken mellan den arbetsgivande och arbetssökande" ("Puuduv lüli tööandja ja tööotsija vahel") aitas kaasa sellele, et 1870. aastal avati käsitööpood Bikupan ('mesipuu'), kus müüdi rahalistes raskustes naiste valmistatud kunstkäsitööd. Kümme aastat hiljem ühines pood liikumisega Sällskapet för arbetsflitens befrämjande (Tööhoolsuse edendamise selts).
Cenadi
Cenadi on vald (comune) Itaalias Calabria maakonnas Catanzaro provintsis.
530 meetri kõrgusel merepinnast asuva Cenadi asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Cenadi piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cortale, Olivadi, Polia (VV), San Vito sullo Ionio, Vallefiorita.
Kaitsejuht
pisi|Kaitsejuht Kaitsejuht on pinge-aldiste osade maandamiseks kasutatav elektrijuht. Kaitsejuhi tähis on PE (inglise k sõnadest protection earth kaitsemaandus) ja tunnusvärv kollane-roheline. Kaitsejuht ühendab maandusseadmega elektriseadme need voolujuhtivad osad (näiteks elektritarviti kere metallosad), mis normaalselt pole pingestatud ja millega seadme käsitseja võib kokku puutuda. Kui elektritarviti metallkere satub rikke tõttu võrgupinge alla, sulgub kaitsejuhi kaudu lühisvooluring ja kaitseseade lülitab tarviti välja.
Elamute elektrijuhistikes ei tohi kaitsejuhti neutraaljuhiga ühitada, s.t tuleb kasutada TN-S-juhistikku.
Don Pasquale
pisi|Aiastseen ooperist "Don Pasquale" "Don Pasquale" on Gaetano Donizetti kolmevaatuseline ooper (opera buffa). Ooperi libreto kirjutas Giovanni Ruffini, libreto aluseks oli Angelo Anelli libreto Stefano Pavesi ooperile "Ser Marc’Antonio" (1810). Ooperi tegevustik toimub 19. sajandi alguses Roomas.
Ooper esietendus 3. jaanuaril 1843 Pariisis Itaalia teatris (Théâtre-Italien de Paris, Salle Ventadour).
Helilooja tehniliselt parim töö. Hinnatud ooperiliteratuuri üheks paremaks buffo-ooperiks Rossini „Sevilla habemeajaja” ja Donizetti enda „Armujoogi” kõrval. Olnud alates väljatulekust katkematult muusikateatrite püsirepertuaaris. Eestis on lavastatud Estonias 1938, 1947, 1974, Estonia talveaed 1992 ja 2021. Vanemuise repertuaaris on olnud 1943, 1957, 1987, 1992.
Sünnilugu
Donizetti töötas muusika loomisel väga nobedasti. Juba detsembri alguses algasid teatris proovid. Kollektiiv suhtus uude ooperisse pessimistlikult. Õhkkond proovide ajal oli külm ja orkester tegutses laisalt. Helilooja oli aga optimistlik, kinnitades kollektiivile, et tema pärast ei ole vaja karta ning uus ooper saab olema edukas. Donizettil oli õigus. Juba kolm kuud pärast väga edukat esiettekandest Pariisis oli teos Milano La Scala repertuaaris. Viini Kärntnertortheateri esietendus toimus 14. mail 1843. Selleks esietenduseks lisas Donizetti väga populaarseks osutunud Don Pasquale ja Malatesta buffo-dueti „Cheti, cheti, immantinente”. Londonis sai ooperit näha ja kuulda juunis 1843. Samal aastal tuli teos ettekandmisele veel Brüsselis ja Lille’is.
Sisu
Rollide loojad: Giulia Grisi (Norina), Luigi Lablache (Don Pasquale), Giovanni Matteo Mario (Ernesto) ja Antonio Tamburini (Malatesta).
Peamised osad: Don Pasquale (bass), Norina (sopran), dr Malatesta (bariton), Ernesto (tenor), notar Carlino (bariton). pisi|"Don Pasquale" 2016. aastal Florida Grand Operas Tegevus toimub Roomas 19. sajandi alguses. Eakas ja varakas poissmees Don Pasquale on otsustanud abielluda. Samu plaane peab ka tema vennapoeg Ernesto, kes soovib viia altari ette noore lese Norina. Don Pasquale aga ei ole sellega nõus ning ähvardab ta pärandusest ilma jätta ja majast välja ajada. Ernesto on meeleheitel. Don Pasquale „perearst” dr Malatesta teatab, et on leidnud vanapoisile sobiva pruudi. See olevat tema enda õde, millisesse rolli planeeritakse Norina, kuna too tahab Don Pasqualet karistada Ernestole põhjustatud südamevalu pärast. Vanamees tahab otsekohe abielluda. Malatestal on käepärast valenotar, kelleks on tema sugulane. Koostatakse fiktiivne abieluleping, mille järgi Norinast saab maja perenaine. Don Pasqualele tutvustatakse mõrsjat, kes olevat äsja lahkunud kloostrist. Ernesto ei tea midagi vandeseltslaste plaanidest. Ta on peaaegu kõike ära rikkumas, kuid saab asjast teada ja tõmbub tagasi. Abieluleping kirjutatakse alla ja otsekohe muutub malbe Norina torisevaks, nõudlikuks ja raha pillavaks abielunaiseks. Ernesto on mõistnud milles asi ja tal hakkab vanamehest kahju. Don Pasquale majas on toimunud suured muudatused, kõikjal valitseb Norina. Don Pasqualet ei arvesta keegi. Norina kohtub salaja Ernestoga. Don Pasquale ja dr Malatesta plaanivad noortele lõksu. Vanapoiss tahab oma äsjasest abikaasast lahti saada. See on kõikide ühine soov. Noored armunud annavad end aiapimeduses jälitajatele kätte. Don Pasquale võtab kerge südamega vastu teate, et Ernesto armastab tegelikult Norinat, annab vandenõu andeks ja rõõmustab, et abieluleping oli fiktiivne. Ooper lõpeb õpetussõnadega publikule, kuidas tuleb vastavalt oma eale armusuhteid korraldada.
Hutõ
Hutõ (ukraina keeles Гути) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tultšõni rajoonis. Elanike arv oli 2011. aastal 178. Pindala on 1,26 km².
Kalpaka postenis
Kalpaka postenise raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Riia–Daugavpilsi raudteeliinil. Peatus asus Riias, Riia keskraudteejaamast 2 kilomeetri kaugusel.
Aastal 1925 rajati Riia keskraudteejaama juurde pöörangute ja signalisatsiooni elektritsentralisatsiooni post, mis asetses Riia–Daugavpilsi raudtee ja Pihkva–Riia raudtee lahknemispaigas. Kuni aastani 1931, mil see keskraudteejaamale allutati, oli see iseseisva jaama staatusega, kus peatusid Riiast Šķirotava raudteejaama sõitvad rongid. Aastal 1942 hakkas peatus kandma nime Ģertrūdes iela (saksa Riga-Gertrudestraße) Aastal 1945 kandis peatus sõiduplaanis taas Kalpaka postenise nime. Aastal 1952 kandis peatus sõiduplaanis nime '''2. km postenis'''. XX sajandi viiekümnendatel aastatel Riia raudteejaam rekonstrueeriti, elektitsentralisatsioon post viidi teise kohta üle ja peatus kadus.
Dirt (album)
"Dirt" on Seattle'ist pärit USA rokkansambli Alice in Chains teine stuudioalbum, mis on välja antud 29. septembril 1992.
Albumit müüdi maailmas kokku 5 miljonit eksemplari, mis tegi sellest ansambli kõige edukama albumi.
Labamasin
pisi| Labamasina näide: Telgvoolusega kompressor. Üheastmelise telgkompressori skeem Labamasin on seade, mis muundab vooluse (fluidumi: vedeliku või gaasi ) energiat pöörleva võlli energiaks (näiteks hüdro- ja tuuleturbiin) või vastupidi (näiteks ventilaator).
Energia ülekandmist voolult võllile või võllilt voolule põhjustab labamasina rootorit (tööratast) läbiva vedeliku/gaasi impulsimomendi muutumine. Eristatakse ühe ja mitmeastmelisi labamasinaid. Tööpõhimõttelt jagunevad labamasinad aktiiv- ja reaktiivmasinateks (aktiivturbiin, reaktiivturbiin).
Olenevalt voolu kiirusvektori suunalt rootori pöörlemistelje suhtes võivad labamasinad olla aksiaal-, radiaalaksiaal-, diagonaal- või radiaalmasinad. Labamasina võimsust saab reguleerida rootori labavahesid läbiva vooluhulga muutmise teel  või näiteks hüdro- ja tuuleturbiinide puhul, saab labasid voolus pöörates (labade sammu muutes) tööratta pöörlemiskiirust suurendada või vähendada
Estonia mäetipp
Estonia mäetipp on 6211 m kõrgune mägi Pamiiris Taga-Alai ahelikus.
Mäetipu vallutasid esimestena 1960. aastal Eesti mägironijad, teiste seas Peeter Varep, Heino Paltser ja Hillar Kaal. See oli eestlaste esimene tõus üle 6000 m kõrgusele mäetipule.
1990. aastal tõusis Tõivo Sarmeti juhtimisel Estonia ja Lenini mäetippu 5 inimest.
22. augustil 2018 tõusis Eesti Vabariigi 100. aastapäeva puhul mäetippu ekspeditsiooni Raivo Plumeri juhtimisel. Kaheteistkümnest mägironijast jõudsid tippu kümme ja kaks jäid madalamale laagrisse.
Konfokaalsed koonuselõiked
Konfokaalsed koonuselõiked on matemaatikas ühel ja samal tasandil paiknevad ellipsid ja/või hüperboolid, millel on ühised fookused.
Arnold Kuulman
Arnold Emil Kuulmann (12. veebruar 1895 Tallinn – 26. juuli 1926 Tallinn) oli Eesti jalgpallur.
Ta oli 1915. aastal koos veel mitme võimlemisseltsi Sport mängijaga Tallinna spordiseltsi Olümpia asutaja. 11. augustil 1922 lõi ta Soome vastu Eesti jalgpallikoondise esimese värava.
Ta töötas elektrikuna Põhja-Puupapi vabrikus. 26. juulil 1926 hukkus ta tööõnnetuses.
Ankur (täpsustus)
Sõnal "ankur" on mitu tähendust:
Suurem Hippias
"Suurem Hippias" on antiikfilosoof Platoni dialoogi vormis filosoofiline teos, üks kahest dialoogist, mille peategelaseks on sofist Hippias.
Autorsus ja stiil
Dialoogi autoriks peetakse üldiselt Platonit, kuid see on vaieldav. Dialoogi pole mainitud üheski varasemas Platoni dialoogide loetelus, ka peetakse seda stiililiselt nõrgimaks dialoogiks. Nii arvab C. H. Kahn, et see dialoog ei kuulu Platonile. Tekstianalüüs ja kirjutamisaeg viitavad siiski tugevalt Platoni autorsusele. Tegemist on pigem Platoni dialoogiga, kuid sel juhul on see üks esimestest dialoogidest, mil Platoni stiil ei olnud veel täielikult välja kujunenud.
Kokkuvõte
Dialoogi käivitab Sokratese ja Hippiase kohtumine. Sokrates küsib, miks Hippias nii kaua Ateenas käinud pole. See vastab, et Elis eelistab teda diplomaadina, sest ta saab oma riigi arvates teiste riikide sõnumitest kõige paremini aru ja oskab neid kõige paremini edasi anda, ja nii on ta käinud mitmes riigis, kõige sagedamini ja kõige tähtsamatel missioonidel Lakedaimonis (Spartas). Sokrates ütleb, et Hippias on tõeliselt tark ja täiuslik mees, kes saab eraviisiliselt noori õpetades raha teenida, tuues neile rohkem kasu, kui ta vastu saab, ja ühtlasi toob avalikes asjades riigile palju kasu, pälvides paljude austust, ja küsib, miks vanaaja kuulsad targad – Pittakos, Bias ja Thales oma järgijatega – ning ka hilisemad targad kuni Anaxagoraseni välja kõik (või enamik neist) hoidusid riigiasjadest. Hippiase arvates nende tarkus lihtsalt ei hõlmanud nii era- kui ka avalikke asju. Sokrates küsib, kas siis ka tarkuse kunst on vahepeal nii palju edenenud nagu skulptuur Daidalose ajast saadik; et Bias oleks tänapäeval Hippiasega võrreldes naeruväärne. Hippias ütleb, et see on just nii, aga ta kiidab eelkäijaid, mitte kaasaegseid, et surnud ei oleks kadedad ega vihastaks. Sokrates ütleb, et eraasjade ja avalike asjade ühitamine tuleb nüüdsetel tarkadel tõesti välja. Hiljuti käis Ateenas Gorgias, sofist Leontinoist, oma riigi saadikuna kui riigi võimekaim esindaja, kõneles rahvakoosolekul üldise arvamuse järgi oivaliselt ning teenis noori õpetades palju raha; Prodikos käis sageli teistes riikides Keost esindamas ning viimasel korral Ateenas käies esines muljetavaldavalt Nõukogu ees ja teenis noori õpetades palju raha; aga vanaaja tarkadest ei pidanud keegi kohaseks tarkuse eest raha võtmas ega võõrsil esinemas käia, sest nad olid lihtsameelsed ega teadnud, et raha on suurim väärtus. Aga Gorgias, Prodikos ja enne neid Protagoras teenisid tarkusega rohkem raha kui ükski käsitööline oma kunstiga. Hippia räägib, kuidas tema teenib rohkem raha kui kaks muud sofisti kokku ja kuidas kodulinnas on selle üle imestatud. Sokrates ütleb, et enamik inimesi nõustuks, et tark mees peab olema eriti iseenda heaks tark, ja seda näitab see, kui palju ta raha teenib.
Sokrates küsib, kas Hippias teenis kõige rohkem raha Spartas. Hippias vastab, et Spartas ei teeninud ta üldse midagi. Sokrates küsib, kas tema tarkus siis Spartas ei suutnud mehi vooruslikumaks teha või kas spartalased ei tahtnud vooruslikumaks saada või ei olnud neil raha või nad õpetavad oma lapsi paremini kui Hippias või ei õnnestunud Hippiasel sealseid inimesi veenda, et tema on parem õpetaja. Hippias tunnistab, et Sparta seadused ei luba võõramaalastel seal rahvast õpetada. Sokrates järeldab sellest, et kuna seaduste eesmärk on rahvast teenida ja rahva haridusest ilma jätmine on kodanike huvidega vastuolus, siis võib seadus vahel olla ebaseaduslik, millega nõustub ka Hippias.
Selgub siiski, et Hippias on ka Spartas loenguid pidanud, kuid seda tasuta. Ta pajatas sealsele rahvale iidsete aegade ilusatest vägitegudest. See käivitab uue mõttevahetuse ilu teemadel. Sokratese väitel on tal üks tuttav, kes soovib talt teada saada, mida tähendab sõna ilus. Edasi võtab Sokrates vestluses selle väidetava tüütaja esindaja rolli.
Esimese ilu määratlusena väidab Hippias, et ilus tüdruk on ilus. Sokrates märgib irooniliselt, et seega ei saa olla ilus ei pott ega hobune. Ka küsib ta, kuidas on lood jumalannadega – kui ilus saab olla maine tüdruk võrreldes taevalike olenditega?
Nüüd ütleb Hippias, et kuld on ilus, sest see annab kõigele, millele seda lisatakse, ilu. Nüüd toob Sokrates näiteks Parthenonis asuva Pheidiase loodud kullast ja elevandiluust Athena kuju. Kuju nägu, käed ja jalad olid elevandiluust, silmad kalliskividest. Kas mitte sel juhul poleks pidanud kullast olema kogu kuju? Ja kas poleks praktiline ja hästi tehtud puukulp ilusam kui ebapraktiline kullast kulp?
Hippias mõistab, et Sokrates ei soovi näiteid ilusa kohta, vaid üldisemat definitsiooni. Hippias leiab, et see, mida mitte keegi ei peaks inetuks, on elu jõuka ja tervena ja auväärsena, mille käigus sa oma vanemad kaunilt maha matad ja mille lõpus su enda järeltulijad su kaunilt maha matavad. Sokrates küsib nüüd, kas Heraklese ja Achilleuse elu, mille lõpus nad maeti enne oma jumalatest vanemaid, ei olnudki siis ilus.
Nüüd asub Sokrates ise ilu määratlema. Ta väidab, et ilu on see, mis on kohane. Nüüd küsib ta, kas kohane ikka annab asjadele ilu, või on selline ilu näiv. Kas inetu isik kenades rõivastes, keda on sel moel hea vaadata, on ka tegelikult ilus? Hippias leiab, et see on nii, ent Sokrates leiab, et taolised rõivad ei muuda tegelikkust ja seega ei saa kohasust iluga samastada.
Sokratese teise määratluse kohaselt on ilu kasulik. Samas on kasulikud teod seotud võimuga neid korda saata; võimu võib aga kasutada ka halbadel eesmärkidel, mida nende sooritaja võib pidada kasulikuks. Seega peaks ilu piirduma üksnes kasulikuga, mis on suunatud headele tegudele.
Nüüd jõuab Sokrates selleni, et ilus on see, mis on kasulik. Sealt jõuavad nad järelduseni, et ilu peaks olema headuse põhjuseks, aga kuna põhjus ei saa olla sama mis tagajärg, ei saa ilu samastada heaga ega head ilusaga ja ka mitte kasulikuga, mis on heaga otseselt seotud.
Viimase definitsioonina pakub Sokrates välja mõtte, et ilus on see, mis rõõmustab meid, ent mitte kõik, vaid just nimelt see, mis rõõmustab meie nägemist ja kuulmist. Sokrates tunnistab, et seal peitub probleem, sest muud meeled ja mõistus jäetakse nii kõrvale, samas arvab ta, et see on seotud avaliku arvamusega, mis peab teisi meeli neist kahest madalamaks.
Hippias tüdib sellest arutelust ja ütleb, et ilus on ka kohtusaalis või nõupidamisel peetud kõne, mille muudab ilusaks selle sisu. Nüüd kurdab Sokrates, et on jäänud kahe vastase vahele, ent tunnistab, et mõistab paremini Kreeka vanasõna Ilusad asjad on rasked tähendust.
Nagu Platoni varasematele dialoogidele üldiselt omane, nii jääb ka selles dialoogis lahendus leidmata ja ilus lõpuni määratlemata.
Jaanus Nõmmsalu
Jaanus Nõmmsalu (sündinud 19. jaanuaril 1981 Pärnus) on eesti võrkpallur.
Marek Kahro
Marek Kahro (sündinud 30. aprillil 1987 Antslas) on eesti kirjanik ja blogija.
Jaanus Nõmmsalu
Ta kuulus aastatel 1999–2013 Eesti võrkpallikoondisse.
2016. aasta kevadel lõpetas ta sportlaskarjääri.
Marek Kahro
Kirjutab nii eesti kui ka võru keeles.
Marek Kahro on oma loomingu kohta ise öelnud: "Mind huvitab see, kuidas isiksus areneb ja miks kurjus nii sageli inimhinges esile kerkib. Seetõttu on kõik mu raamatud psühholoogilise kallakuga ning neis tegutsevad omamoodi kangelased, kes osutuvad raskesse olukorda sattudes arvatust palju tugevamaks."
Tallinna Kreiskool
Tallinna Kreiskool (saksa keeles Revalsche deutsche Kreisschule) oli Venemaa keisririigi Eestimaa kubermangulinnas Tallinnas 1805–1875 tegutsenud saksa õppekeelega kreiskool. pisi|Tallinna Kreiskooli (1832–1887) ja [[Tallinna Linnakooli hoone, Vene tänav 22]]
1800. aasta kevadel hakkas hoones Vene 22 tegutsema triviaalkool, mis  Venemaa keisri Aleksander I koolireformiga 1805. aastal muudeti Tallinna kreiskooliks.
1805. aastal tegutses kreiskool Tallinna kubermangugümnaasiumi kahekorruselise koolihoone ülemisel korrusel, esimesel korrusel asus gümnaasium.
1830. aasta 18. novembril ilmus Venemaa keisri Nikolai I käskkiri, mis sulges Tallinna vene õppekeelega kreiskooli ja avas selle baasil 1831. aastal kaks elementaarkooli.
1832. aastal müüs Antoinette Hedvig Henriette von Wistinghausen kinnistu, Vene tänav 22 kreiskoolile. 1833. aastal algas õppetöö uues, selleks otstarbeks ümberkujundatud koolimajas. 1872. aastal toimus järgmine hoonete ümber- ja juurdeehitus.
1872. aasta 31. mail Venemaa keisri Aleksander II kinnitas Venemaa Riiginõukogu otsuse kreiskoolide reorganiseerimisest linnakoolideks. 1872. aastal kinnitatud Venemaa keisririigi linnakoolide määruse kohaselt tuli saksakeelsed kreiskoolid alates 1874. aastast reorganiseerida linnakoolideks. Uut tüüpi linnakoolid olid 6-aastase kursusega venekeelsed riiklikud poeglaste kõrgema astme algharidusasutused. Linnakooli eesmärgiks oli anda täielikku algharidust kõikidest seisustest lastele vanuses 7–14 eluaastat. . Linnakoolideks muudeti ka Tallinna ja Tartu vene õppekeelega elementaarkoolid.
Aastatel 1886—1887 reorganiseeriti kõik Eestis tegutsevad saksakeelsed kreiskoolid venekeelseteks linnakoolideks.
Koolis õppisid Eesti kirjanikud Eduard Bornhöhe (aastatel 1873-1877) ja Eduard Vilde (aastatel 1878-1882).
Philippe de Vitry
Philippe de Vitry (31. oktoober 1291 – 9. juuni 1361 Pariis) oli prantsuse helilooja, muusikateoreetik ja luuletaja. Ta oli meisterlik, uuenduslik ja mõjukas helilooja ning arvatav muusikateoreetilise traktaadi "Ars nova" autor. Teda peetakse muusikaajaloos uuele ajastule (ars nova) alusepanijaks.
Elu
Mõned keskaegsed allikad väidavad, et ta sündis Champagne'i piirkonnas, kuid hiljutised uurimused on näidanud, et ta võis olla pärit hoopis Vitry-en-Artois'st Arras' lähedal. Allikates viidatakse talle tihti nimetusega "Magister", selle põhjal arvatakse, et ta õppis Pariisi Ülikoolis. Hiljem oli ta kuningate Charles IV, Philippe VI ja Jean II õukonnas sekretär ja nõunik. Lisaks tegutses ta diplomaadi (muuhulgas paavsti õukonnas Avignonis) ja sõdurina. 1351. aastal sai temast piiskop Pariisi lähedal Meaux' piiskopkonnas. Liikudes kõigis tähtsamais poliitika-, kunsti- ja kirikuringkondades, oli ta tuttav mitmete selle aja suurkujudega, teiste hulgas Petrarca ja Nicole Oresmega.
Joandi
Joandi on eesti perekonnanimi.
Philippe de Vitry
Looming
Muusikaajaloos on ta kõige tuntum traktaadi "Ars nova" autorina. Kirjutatud 1322. aasta paiku, andis see nime uuele ajastule muusikas. Viimasel ajal on pandud kahtluse alla, kas Vitry oli selle teose autor ning kas see traktaat üldse eksisteeris. Siiski on säilinud väike hulk tema muusikateoseid, mis on tähelepanuväärsed notatsiooniuuenduste tõttu, eriti mis puudutab muusika rütmi üleskirjutamist.
Feliks Nõmmsalu
Feliks Nõmmsalu (aastani 1936 Feliks Simson; 14. september 1926 Torma vald, Tartumaa – 5. detsember 1995 Tallinn) oli eesti metsateadlane ja metsandustegelane.
Joandi
Nimede eestistamisel anti Joandi uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Johanson. Juula Koandi palvel kanti Joandi perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 245 all (Siseministeeriumi teadaanne 17. juunist 1936).
Kolmekivirahud
Kolmekivirahud on kahest saarest koosnev saarerühm Saaremaa ja Vilsandi vahel. Need on Suur Kolmekivirahu (1,8 hektarit), mis asub Eeriksaare poolsaarest 350 m loodes, ja Väike Kolmekivirahu (0,3 ha), mis asub eelmisest 100 m põhja pool. Halduslikult jäävad saared Saaremaa valla territooriumile. Saared kuuluvad Vilsandi rahvuspargi Laasirahu sihtkaitsevööndisse.
Feliks Nõmmsalu
Elulugu
Feliks Nõmmsalu oli talupidaja poeg.
1945. aastal lõpetas Nõmmsalu Tartu 5. Keskkooli, 1949 Tartu Riikliku Ülikooli metsandusteaduskonna metsamajanduse inseneri erialal, 1963–1974 Eesti Põllumajanduse Akadeemia kaugõppeaspirant, põllumajanduskandidaat (1981, Moskva).
Nõmmsalu oli 1949–1950 Elva ja Läänemaa metsamajandite insener, 1950–1953 Läänemaa ja 1953–1955 Rakvere metsamajandi vanemmetsaülem, 1955–1962 Rakvere Metsamajandi direktor; 1962–1966 Eesti NSV MN Metsamajanduse ja Looduskaitse Peavalitsuse juhataja asetäitja, 1966–1988 metsamajanduse ja looduskaitse ministri I asetäitja, 1988–1991 ENSV Riikliku Looduskaitse ja Metsamajanduse Komitee esimehe I asetäitja, 1991–1995 ajakirjade Eesti Mets ning Mina ja Puu peatoimetaja.
Teadustöö
Feliks Nõmmsalu uuris hooldusraie, eriti põimendusraie mõju puude kasvutingimuste paranemisele, sedastas selle efektiivsust noorendikes ja keskealistes puistutes, andis konkreetseid soovitusi hooldusraieks eri metsatüüpide puhul (segapuistud, männikud, kuusikud, kaasikud jne). Suunas ligi 25 aastat Eesti looduskaitse- ja jahimajandustegevust ning osales metsamajandus- ja looduskaitsealase teadustöö koordineerimises. NSV Liidu Looduskaitse Nõukogu ja Jahindusnõukogu liige, Akadeemilise Metsaseltsi, Eesti Looduskaitse Seltsi jmt seltside liige, Eesti Jahimeeste Seltsi esimees (1967–1987).
Janno (perekonnanimi)
Nimede eestistamisel anti Janno uueks perekonnanimeks isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Jaanson, Jannson ja Janson. Georg-Hans Janno palvel kanti Janno perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 322 all (Siseministeeriumi teadaanne 31. märtsist 1937).
Philippe de Vitry
Looming
Vitry kirjutas šansoone ja motette, kuid neist säilinud on vaid mõned motetid. Iga motett on silmatorkavalt eripärane.
Kahvri laimipuu
Kahvri laimipuu (Citrus hystrix) ruudiliste sugukonda tsitruse perekonda kuuluv liik.
Levila
Kahvri laimipuu kasvab Indias, Nepalis, Filipiinidel, Bangladeshis, Indoneesias, Malaisias ja Tais.
Kasutamine
Kaubanduslikult ja koduköökides leiavad kasutust nii kahvri laimipuu lehed kui ka viljad – kahvrilaimid ehk kombaavad.
Välislingid
pisi|left|Kahvri laimipuu lehed ja viljad pisi|left|Kahvri laimipuu õied
Paat (ajakiri)
Paat on Eestis alates 2006. aastast ilmuv ajakiri alapealkirjaga "Üks tõsine paadiajakiri".
Ilmub neli korda aastas. Peatoimetajad on olnud Randel Kreitsberg ja Jaano Martin Ots, alates 2017. aastast on peatoimetaja Hanno Kask. Väljaandja on OÜ Zero Gravity.
Skawina
Skawina on linn Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Oświęcimi maakonnas, Skawina valla halduskeskus. Skawina asub Krakówi kesklinnast umbes 12 km edelas.
Mineko Iwasaki
Ameerika kirjanik Arthur Golden intervjueeris Iwasakit 1992. aastal, kogumaks taustainfoks tema hiljem, 1997. aastal ilmunud raamatule „Geiša memuaarid“. Iwasaki kahetses intervjuus osalemist tema konfidentsiaalsuse rikkumise pärast ning kaebas kirjaniku kohtusse enda elu ja Goldeni romaani peategelase Nitta Sayuri elusündmuste paralleelide tõttu. 2002. aastal ilmus Iwasaki autobiograafia „Geiša. Elu“ (Geiša: A Life) koostöös Rande Browniga.
Skawina
Skawina sai linnaõigused 1364. aastal.
Skawinas asub autoosade tootja Valeo tehas ja lahustuva kohvi vabrik Grana.
Mineko Iwasaki
Elu ja karjäär
Masako Iwasaki sündis Masako Tanakana kunstnike Shigezo ja Chie (neiupõlvenimega Akamatsu) Tanaka perre. Tal oli neli vanemat venda: Seiichiro, Ryozo, Kozo, Fumio ja kuus õde: Yaeko, Kikuko, Kuniko, Yoshiko, Tomiko, Yukiko. Mitmed Mineko vanemad õed olid läinud samuti geiša ametit omandama.
Iwasaki kolis nelja-aastaselt Iwasaki okiya’sse (geišade maja) Gion Kobus Kyotos ja alustas kuueaastaselt traditsioonilise Jaapani tantsukoolkonna Inoue tantsude õppimist. Kui Iwasaki oli 10-aastane, lapsendas okiya perenaine Oima ta ametlikult Iwasakide perekonda ja temast sai ametlik atotori ehk pärija.
Autobiograafia järgi pingutas ta õpingutes oma vaimsete ja füüsiliste võimete piirideni, magades ööpäevas kolm tundi ja õppides ning töötades maiko’na ilma puhkepäevadeta. Ta puutus kokku mitmete tervisemuredega, mistõttu eemaldati tal pimesool ja põletikulised mandlid, mis oleksid peaaegu viinud neerupuudulikkuseni.
Iwasaki oli kuulus ja nõutud geiša, kes esines mõjuvõimsatele inimestele nagu kuninganna Elizabeth II, prints Charles ja president Ford. Iwasaki kuulsuse tõttu pidi ta taluma kolleegide kadedust ja kuulujutte ning tänavatel puutus ta korduvalt kokku seksuaalse ahistamisega.
Parvel Pruunsild
Parvel Pruunsild (sündinud 16. juunil 1969) on eesti ettevõtja. Ta on Bigbanki suuromanik ja erakonna Isamaa suurtoetaja.
Mineko Iwasaki
Elu ja karjäär
29-aastaselt oma karjääri tipus olles loobus Iwasaki äkitselt ametist rahulolematuse tõttu geišade kogukonna jäikuse ja piiritletusega. Nende seas puudulik juurdepääs haridusele, võimalus mitte õpetada ja avalikel esinemistel mõistlikul määral raha teenida. Ametit maha pannes lootis ta kogukonda šokeerida ja kutsuda selles esile muutusi. Kuigi 70 geišat loobusid Iwasaki järel oma ametist enneaegselt, siis muutusi ei järgnenud. Iwasaki arutleb oma autobiograafias, et kui kogukond ei suuda muutuvate majanduslike ja sotsiaalsete oludega kohaneda, jääb see ajale jalgu.
Parvel Pruunsild
Pruunsild on üks Eesti suuremaid maaomanikke: talle kuulub otseselt ja kaudselt üle 300 maatüki Eestis, mille kogupindala on 41 km².
Mineko Iwasaki
Elu ja karjäär
Pärast geiša ameti lõppu sulges Iwasaki okiya ja lammutas maja, et avada selle asemel klubi ja restoran, kuid müüs mõlemad pärast maha. Mineko Iwasaki abiellus kunstnik Jin'ichirō Satōga pärast mehe neljandat abieluettepanekut 2. detsembril 1982 ja omandas kunstimänedžeri litsentsi. Paar kolis Yamashinasse ja neil sündis 1983. aastal tütar Kosuke.
Parvel Pruunsild
Tähelepanu on pälvinud tema mõju Eesti poliitikale.
Alice in Chains (album)
"Alice in Chains" on USAst Seattle'ist pärit samanimelise rokkansambli Alice in Chains kolmas stuudioalbum. See anti välja 7. novembril 1995.
Parvel Pruunsild
Haridus
Pruunsild on lõpetanud Tartu Ülikooli 1994. aastal rahanduse ja panganduse erialal. Ta kuulub korporatsiooni Sakala.
Äritegevus
1991. aastal moodustasid Parvel Pruunsild ja Vahur Voll ASi Mull, mis hankis Leedust 10 000 tonni masuuti. Probleem tekkis, kui ostjaks kavandatud Eesti Kütus soovis maksta pooleaastase viivitusega. Ettevõtjad päästis Tartu linn, mis ostis masuudi neilt ligilähedaselt omahinnaga ära.
1992. aastal avasid Pruunsild ja Voll ning Marek Kerna ettevõtte Liivimaa Lombard, mis tegutses pandimajana. 1994. aastal müüs Kerna enda osaluse äripartneritele. Peagi hakati pakkuma kinnisvara tagatisel laene ning 1997. aastal muudeti ettevõtte nimi Balti Investeeringute Grupiks (millest hiljem sai Bigbank). Küsitavad intressid olid kõrged ja nii jõudis Pruunsild konflikti isegi tollase Tartu linnapea Andrus Ansipiga, kes on väitnud, et tema ja linnavalitsuse poole pöördusid paljaks kooritud inimesed.
1995. aastal pälvis tähelepanu Pruunsilla ja Volli tegevus Tartu südalinnas asuva maja soetamisel, milles Liivimaa Lombard tegutses. Kuigi Tartu linn soovis eelisostuõigust kasutades hoone ise ära osta, olid Pruunsilla ja Volli ning kinnistu omaniku vahel sõlmitud lepingusse lisatud piiravad klauslid, mis viisid maja turuhinna nulli – need tekitanuks linnale potentsiaalseid rahalisi kohustusi ja lubanuks ka uue omaniku all Pruunsillal ja Vollil hoonet edasi kasutada.
2005. aastal sai AS Balti Investeeringute Grupp krediidiasutuse tegevusloa. Ettevõtte laenuportfell oli üle 300 miljoni krooni (üle 19 miljoni euro) ja sel oli Eestis üle 8000 kliendi. Sel aastal teenis BIG juba 63,3 miljonit krooni kasumit (4 miljonit eurot).
2019. ja 2020. aastal sai Pruunsild 2,5 miljoni ning 2021. ja 2022. aastal 3 miljoni euro jagu dividende.
2021. aastal ulatus Bigbanki puhaskasum 35,9 miljoni euroni. Äripäev on hinnanud, et äripartneritest Pruunsild ja Voll kuuluvad tänu nende osalusele Bigbankis Eesti rikkamate inimeste hulka. Näiteks 2022. aastal hindas Äripäev Pruunsilla varandust 150 miljonile eurole, millega paigutas ettevõtja Eesti rikaste edetabelis 26. kohale.
Pruunsild taandus 2023. aasta suvel Bigbanki juhtimisest, kui astus tagasi panga nõukogust.
Poliitiline tegevus ja poliitiliste jõudude rahastamine
Parvel Pruunsild on erakonna Isamaa (algselt Isamaaliidu) liige 1999. aastast.
Ta kuulus 1999. aastal valitud Tartu Linnavolikogu IV koosseisu ja 2002. aastal valitud V koosseisu, olles vahepeal ka Isamaaliidu fraktsiooni esimees.
Pruunsild on tegelenud rahvastikuteemadega. Nii on ta toetanud mittetulundusühinguid Eesti Sündimusuuringud ja Lasterikkad Isad ning aidanud käivitada sihtasutust Pere Sihtkapital. Eesti Sündimusuuringute mittetulundusühingu juhatajana on töötanud Lea Danilson-Järg, kes on alates 2022. aastast Eesti justiitsminister ja kuulub Isamaa erakonda. Nii tema kui ka Kristjan Järvani puhul on spekuleeritud nagu oleks nende ministriks saamine seotud Pruunsilla mõjuga.
Pruunsild on arvamusküsitlusi korraldava mittetulundusühingu Ühiskonnauuringute Instituut suurrahastaja ja ta osales selle loomisele viinud arutelul korporatsioonis Sakala. 2019. aastal juhtisid Postimehe ajakirjanikud tähelepanu asjaolule, et Isamaa (mille suurtoetaja Pruunsild samuti on) juhtivpoliitikud toetuvad oma sõnavõttudes sageli Ühiskonnauuringute Instituudi uuringutele ja kiidavad neid ning et Ühiskonnauuringute Instituut pöörab erilist tähelepanu just konservatiivsete erakondade põhiteemadele (näiteks Isamaa pensionireformi ideele). Ühiskonnauuringute Instituudi, Isamaa ja Parvel Pruunsilla seoseid kommenteerides ütles Isamaa poliitik Urmas Reinsalu, et sellele ei tasu tähelepanu pöörata ning "nad esitavad seisukohti ja väärtusprobleeme kvaliteetsel teaduslikul moel". Ühiskonnauuringute Instituudi juhi Peeter Espaki sõnul need seosed ühingu sõltumatust ei mõjuta ja nad pole teinud eraldi koostööd Isamaa ega ühegi teise erakonnaga.
Pruunsild on erakond Isamaa suursponsor. Vahemikus 2016–2022 annetas ta Isamaale 978 000 eurot. Eestis on perioodil 2013–2022 erakondadele rohkem annetanud ainult Urmas Sõõrumaa ja Hillar Teder, kelle antud summad jagunevad aga erinevate erakondade vahel. Pruunsilla annetuste suurus ja nende osakaal Isamaa eelarvest on aja jooksul kasvanud. 2022. aastal oli Pruunsild ülekaalukalt suurim parteide rahaline toetaja ja tema antud 400 000 eurot moodustas üle 60% kogu Isamaa annetustulust.