Tegevusfilosoofia
Ajalugu
Aastal 1963 ilmus Donald Davidsoni väga mõjukas artikkel "Teod, alused ja põhjused", millele järgnesid teised tema samateemalised artiklid. Davidson oli aastaid tegevusfilosoofia keskne kuju. Ta integreeris Wittgensteini koolkonna, eriti Anscombe'i vaated Hempeli koolkonna vaadetesse. Anscombe'i eeskujul asetas ta tegevusfilosoofia keskmesse kavatsusliku teo. Ta nõustus sellega, et teod on sündmused, mille osad võivad olla üksteisest ajaliselt ja ruumiliselt lahus, ning sellega, et teol võib olla mitu kirjeldust, millest mõne all ta on kavatsuslik, teiste all mitte. Seetõttu ei ole kavatsuslikkus teo omadus. Ansombe'i eeskujul eristas ta ka psühholoogilisi seletusi propositsionaalsete hoiakute kaudu seda tüüpi seletustest, mida kasutatakse füüsikas ja keemias. Samuti leidis ta Anscombe'i eeskujul, et teo seletamine põhjendi kaudu on selle ümberkirjeldamine, mis paigutab selle tuttavasse mustrisse, inimesel on oma tegude ja põhjendite suhtes esimese isiku autoriteet, mis ei põhine introspektsioonil, ja uskumused, soovid, kavatsused jne ei ole aju, vaid toimija seisundid ning nende sisud on tegudega mõisteliselt seotud. Davidson püüdis ühitada seletuse tuginemist põhjuslikkusele asjaoluga, et teo seletamine on selle ümberkirjeldamine, mis paigutab selle tuttavasse mustrisse. Ta väitis, et kavatsusliku teo seletus peab sisaldama põhjuse mõistet, sest muidu räägitakse ainult sellest, mida ja kuidas tehti, mitte miks seda tehti. Selleks tuleb viidata põhjuslikult mõjusatele sündmustele. Teo iga eduka seletuse tuum on Davidsoni järgi toimija soovile ja uskumusele, mis on tema teo esmane alus. Kui toimijal ei ole ainult põhjend toimimiseks, vaid ta ka toimib selle põhjendi tõttu, siis tal peavad olema ka asjakohane soov ja uskumus, mis tema toimimist põhjuslikult seletavad. Davidsoni järgi ei saa olla tegu, millel selline seletus puudub. Davidsoni järgi käib see esmajoones toimija liigutuste kohta, mis on keha kavatsuslikud liigutamised ainult juhul, kui neid põhjustavad soov ja uskumus, mis on tema põhjendid selle tegemiseks, mida ta teeb. Liigutades kavatsuslikult oma keha, kutsub toimija esile tulemused, mis käivad teo edasiste kirjelduste alla. Tavakeelefilosoofide loogilise seose argumendi järgi ei saa tegude põhjendid tegusid põhjustada, sest soovid ja uskumused on tegudega, mille põhjendid nad on, loogilises seoses. Davidson küll möönis seda loogilist (mõistelist) seost, kuid vastas, et põhjuslik seos on konkreetsete sündmuste vahel ning kirjeldused seda ei mõjuta. Davidson eitas aga uskumuste ja soovide põhjuslikku seost tegudega, sest need ei ole sündmused, vaid seisundid. Küll aga esinevad uskumused ja soovid põhjuslikes seletustes, mis ei seo mitte sündmusi, vaid seisundeid, fakte ja olukordi. Need seletused peavad olema seostatud sündmusega, mis on tegutsemise suhtes põhjuslikult mõjus. See võib olla uskumuse või soovi muutus, uskumuse või soovi omandamine, põhjenditega mitte seotud sündmus või isegi sündmus, millest toimija ise ei tea. Davidson pidas põhjuslikkust nomoloogiliseks: kui p põhjustab t, siis on olemas range deterministlik seadus, mis seob p mõnda kirjeldust t mõne kirjeldusega. Katva seaduse mudelist erineb see selle poolest, et seadus ei pruugi neid sündmusi siduda nende kirjelduste all, milles neist räägitakse. Sellised ranged seadused saavad Davidsoni meelest olla ainult füüsikas, sellepärast on põhjuslikult seotud sündmustel füüsikalised kirjeldused ja nad on füüsikalised (aga uskumused ja soovid ei ole füüsikalised).