cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marcus Hellner
Järgnesid 2010. aasta taliolümpiamängud Kanadas Vancouveris, kus Hellner osales viiel distantsil ja tuli kahekordseks olümpiavõitjaks. Esimene distants oli 15 km vabastiilis 15. veebruaril ja Hellner lõpetas 4. kohal, olles esikümnes ainus põhjaeurooplane. 20. veebruaril sõideti 15+15 km suusavahetusega distants ja Hellner võitis esimese olümpiakulla, edestades 2,1 sekundiga Tobias Angereri (Saksamaa) ja 2,8 sekundiga Johan Olssonit. 22. veebruaril toimus võistlus paarissprindis, kus Hellner ja Rootsi ei jõudnud finaaligi, vaid pidid leppima 15. kohaga otse Eesti ees. 24. veebruaril sõideti 4×10 km teadet ja Rootsi võidutses, edestades Norrat 15,9 sekundiga. Hellner sai viimases vahetuses 3. koha, kaotades küll oluliselt Northugile. 28. veebruaril sõideti klassikalises stiilis 50 km ühisstardist, kus Hellner jäi 22. kohale.
2011 osales Hellner Rootsi meistrivõistlustel kolmel distantsil ja tuli riigi kahekordseks meistriks. 3. veebruaril võitis ta 15+15 km suusavahetusega sõidu 5,3 sekundiga Johan Olssoni ja 24,9 sekundiga Daniel Rickardssoni ees. 5. veebruaril peeti 1 km vabatehnikasprindivõistlus, kus Hellner oli kvalifikatsioonis 7. ja finaalis 4. 6. veebruaril toimus 15 km klassikalises stiilis ning tulemused olid samad mis suusavahetusega distantsil: Hellner võitis 3,5 sekundiga Olssoni ja 23,5 sekundiga Rickardssoni ees.
2011. aasta maailmameistrivõistlustel pälvis Hellner kaks medalit. Ta võitis 24. veebruaril kohe avadistantsi, vabatehnikasprindi, mille kvalifikatsioonis oli ta olnud 5. Teised medalid läksid Petter Northugile ja Emil Jönssonile. 27. veebruaril toimus 15+15 km suusavahetusega sõit, kust Hellner sai 6. koha. Võitis Northug kahe venelase ja ühe valgevenelase ees. 1. märtsil sõideti 15 km klassikat ja Hellneri osaks jäi 34. koht. 4. märtsil sõideti 4×10 km teadet ja Rootsi sõitis välja hõbemedali. Hellner kaotas Rootsi ankrumehena 1,3 sekundiga Norra ankrumehele Northugile. Ja lõpuks sõideti 6. märtsil 50 km vabastiilis ühisstardist, Hellner tuli 15. kohale.
Ta lõpetas sportlaskarjääri pärast hooaega 2017–2018.
27px Olümpiamängudel
pisi|Marcus Hellner (2007) pisi|Marcus Hellner (2011)
Maailma karika etapivõidud
Marcus Hellner osales karjääri jooksul individuaalselt 207 maailma karika etapil, jõudnud esikolmikusse 26 korral ja võitis viis korda.
Müügileping
Müügileping on võlaõiguslik leping.
Eesti kehtivas õiguses sätestab võlaõigusseaduse (VÕS) § 208 lõige 1 müügilepingu mõiste järgmiselt: "Asja müügilepinguga kohustub müüja andma ostjale üle olemasoleva, valmistatava või müüja poolt tulevikus omandatava asja ning tegema võimalikuks omandi ülemineku ostjale, ostja aga kohustub müüjale tasuma asja ostuhinna rahas ja võtma asja vastu."
Müügilepingu ese
Müügilepingu ese on üldjuhul asi ehk kehaline ese, kuid VÕS § 208 lõike 3 kohaselt laieneb müügilepingu regulatsioon ka „õiguse ja muu eseme müügile, muu hulgas energia, vee ja soojuse müügile ühendusvõrgu kaudu“. Õigused on eelkõige nõudeõigused, aktsiad, osad, investeerimisfondide osakud, piiratud asjaõigused ja intellektuaalomandi õigused. Kuivõrd praktikas võib olla raskendatud otsekohaldada kehaliste esemete müügi reguleerimiseks mõeldud sätteid mittekehalistele esemetele, siis VÕS § 208 lõike 3 kohaselt kohaldatakse müügilepingu sätteid mittekehalistele esemetele analoogia alusel ehk võimalikus ulatuses ja mõistlikul viisil. Müügilepingu esemeks võivad olla ka muud hüved tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS) § 48 tähenduses, nt digitaalne sisu.
Müügilepingu võib sõlmida alles valmistatava või tulevikus omandatava eseme suhtes, kuna lepingu kehtivust ega sõlmimise lubatavust ei mõjuta asjaolu, et lepingu sõlmimise hetkel pole lepingu täitmine võimalik.
Müügileping kui kohustusetehing
TsÜS § 6 lõikes 3 sätestatud lahutamispõhimõtte alusel eristatakse kohustus- ja käsutustehinguid. Müügileping on kohustustehing. Kohustustehinguga luuakse võlaõiguslik kohustus midagi teha, nt teha võimalikuks omandi üleminek ostjale. Käsutustehing seevastu on suunatud vahetult õiguse ülekandmisele, nt omandi üleandmisele. Kui müügilepingu kui kohustustehingu alusel tekib müüjal kohustus omand ostjale üle anda, siis käsutustehinguga see kohustus täidetakse. Seejuures tuleb silmas pidada, et VÕS § 12 lõike 1 kohaselt "ei mõjuta lepingu kehtivust asjaolu, et lepingu sõlmimise ajal oli selle täitmine võimatu või lepingupoolel ei olnud lepingu sõlmimise ajal õigust käsutada lepingu esemeks olevat asja või õigust".
Kohustus- ja käsutustehingu sõltumatust õigusliku kehtivuse seisukohast nimetatakse abstraktsioonipõhimõtteks, mis on sätestatud TsÜS § 6 lõikes 4. Näiteks võib kehtiva üürilepingu sõlmida ka üürileandja, kes ei ole üüritava asja omanik ja kellel puudub ka omaniku nõusolek. Kuigi üürileping kehtib, siis osutub üürilepingu täitmine võimatuks. Isegi kui üürileandja annab üürnikule asja üle, on asja omanikul õigus asi asjaõigusseaduse (AÕS) § 80 alusel välja nõuda. Kuna seeläbi rikub üürileandja VÕS §-s 271 sätestatud kohustust asi üle anda, siis tekib üürnikul õigus kasutada isiku vastu §-des 101 jj sätestatud õiguskaitsevahendeid.
Ostja kohustused
Müügilepingu legaaldefinitsioon sätestab ostja ja müüja põhikohustused. Põhikohustused määravad „võlasuhte olemuse ja liigi“, kõrvalkohustustel on „põhikohustuste suhtes abistav tähendus“. Ostja põhikohustused on võtta asi vastu ja tasuda ostuhind rahas. Ostja on VÕS § 23 lõike 2 kohaselt kohustatud tegema koostööd. Tarnija ei saa vastutada kaupade üleandmise kohustuse rikkumise eest, kui „tarne jäi toimumata lõppkasutaja sertifikaadi puudumise tõttu, mille väljastamise võimalus ja õigus oli ainult ostjal“.
Ostuhinna tasumise kohustuse
Ostuhinna tasumise kohustus on rahaline kohustus. Rahalise kohustuse täitmise viisi reguleeritakse VÕS §-ga 76 jj. Kui müügilepingus puudub erikokkulepe ostuhinna tasumise aja määramiseks, lähtutakse VÕS § 82 lõikest 5, mille kohaselt „tekib ostuhinna tasumise kohustus hiljemalt hetkel, mil müüja on täitnud müügilepingust tulenevad põhikohustused“.
Asja vastuvõtmise kohustus
VÕS § 208 lg 1 kohaselt on ostja teine põhikohustus võtta vastu müügilepingu esemeks olev asi. Eelkõige eeldab asja vastuvõtmise kohustuse täitmine, et ostja teeb müüjaga koostööd, et müüja saaks täita asja üleandmise kohustuse ja omandi üleandmise kohustuse. Asja vastuvõtmise kohustus seisneb ka ostja kohustuses asi oma valdusse võtta ja „vabastada müüja või müüja ülesandel müüdud asja hoidvad, vedavad või sellega muul viisil seotud isikud asja valdamise kohustusest“.
Asja üleandmise kohustus
Asja üleandmise kohustuse tähendab, et müüja peab tegema toiminguid, mis võimaldavad ostjal asi vastu võtta ning see oma valdusse saada. Üleantav asi võib olla olemas, valmistatav või asi, mille müüja tulevikus omandab. Asja üleandmise kohustusest saab rääkida ainult kehaliste esemete puhul.
Asja üleandmise kohustuse täitmiseks on kolm varianti:
Üleandmise viiside eristamine on oluline, et teada, kellel lasub asja juhusliku hävimise või kahjustumise riisiko. Üldjuhul läheb riisiko üle, kui asja üleandmise kohustus on täidetud. Lepingupool, kes kannab riisikot, vastutab sel hetkel asja juhusliku hävimise või kahjustamise eest ning teisel lepingupoolel on õigus kasutada seadusest tulenevaid õiguskaitsevahendeid.
Omandi üleandmise kohustus
Omandi üleandmine on olemusest käsutustehing, mis tähendab, et omandi üleandmisega antakse ostjale üle õigus asja käsutada. Omandi üleandmise kohustuse täitmiseks tuleb müüjal teha kõik mõistlikult võimalik, et anda omand üle ostjale. Omandi üleminekuks on kaks eeldust:
Omandi üleandmise kohustus ei ole tulemuse saavutamisele suunatud kohustus. Müüja ei saa tagada omandiõiguse üleminekut ostjale, kuna selleks on vajalik ka ostja nõusolek ja koostöö müüjaga. Asja omandiõiguse üleandjaks võib müüja asemel olla ka kolmas isik, kuna tegemist pole müüja isikliku kohustusega.
Müüja kõrvalkohustused
Müüja kõrvalkohustused sõltuvad konkreetse sõlmitud lepingu sisust. Seaduses on sätestatud olulisemad kõrvalkohustused, nagu müüja täiendavad kohustused asja vedamise puhul, dokumentide üleandmine ja müüja teatamiskohustus. Lisaks on müüja kõrvalkohustusted lepingueelne teavitamiskohustus ja tõekohustus, mis tulenevad lepingueelsetest läbirääkimistest.
Lepingu rikkumine müüja poolt
Müüjapoolsete kohustuste rikkumise tuvastamisel on oluline teha vahet, kas tegu on lepingutingimustele mittevastava asja üleandmisega või mõne muu kohustuse rikkumisega, eelkõige kohustuse täitmata jätmisega ja täitmisega viivitamisega. Vaheteo olulisus seisneb vastutusrežiimis. Nimelt allub lepingutingimustele mittevastava asja üleandmine vastutuse erirežiimile, mis on sätestatud VÕS §-des 217–227. Kohustuse täitmata jätmisel ja täitmisega viivitamisel kohaldub aga üldosa lepingulise vastutuse üldrežiim.
Üldpõhimõte
Kui müüdud asi ei vasta lepingutingimustele, vastutab müüja asja puuduse eest, mis oli olemas asja juhusliku hävinemise või kahjustamise riski üleminekul ostjale. Kohtupraktikas välja kujunenud seisukoha järgi rakendub lepingutingimustele mittevastava asja üleandmisel kõrgendatud garantiivastutuse põhimõte. Selle kohaselt vastutab müüja lepingutingimustele mittevastavuse eest isegi juhul, kui mittevastavuse põhjustas vääramatu jõud.
Müüja vastutab tema kohustuse rikkumisest tuleneva puuduse eest ka juhul, kui puudus ilmneb pärast asja juhusliku hävinemise ja kahjustamise riski üleminekut ostjale.
Müüja vastutab üksnes lepingu rikkumise ja lepingut rikkuva puuduse eest, mitte aga asja igasuguse mittevastavuse eest standardile või seadusele. Kui asi peaks alati vastama standardile või seadusele, poleks poolelioleva, kasutatud või kahjustatud asja müük võimalik ilma müüja vastutuseta. Õiguskord lubab ükskõik millises seisukorras või kuitahes palju kasutatud asja müüki, kui pooled on selles seisukorras kokku leppinud või teadlikud, va üksikud tarbijalemüügi erandid. Seega, puuduseks on üksnes kõrvalekalle lepinguga kokkulepitud kvaliteedist või kokkuleppe puudumisel tavalisest kvaliteedist (VÕS § 77 lg 1), mitte kõrvalekalle uueväärse asja omadustest. Puuduse määramiseks on esmalt vajalik määratleda kvaliteedikokkulepe. Kuna kasutatud asja (tavalist) kvaliteeti pole kuskil selgelt määratletud, kasutatakse vaidluste vältimiseks lepingutes "ülevaatamise seisukorras" tingimust, seda ka notariaalsetes kasutatud kinnisasjade ostu-müügilepingutes. Eelnev ei vähenda müüja kohustust avaldada ostjale kõik müüjale teadaolevad asjaolud, mis ostjale võiks huvi pakkuda (VÕS § 14 lg 2).
Ostja teadmise mõju müüja vastutusele
Müüja ei vastuta ostjale üleantud asjal puuduste eest, millest ostja oli lepingu sõlmimisel teadlik või mida ostja pidi lepingu sõlmimisel teadma. Kui ostja saab puudustest teada pärast lepingu sõlmimist, pole see teadma pidamise korral oluline. Ostja teadlikkust või teadma pidamist lepingu sõlmimise hetkel peab tõendama müüja.
Ostja kohustus teatada puudusest
Kui ilmneb, et ostjale antud asi ei vasta lepingutingimustele, peab ostja sellest müüjat mõistliku aja jooksul teavitama. Tarbijalemüügilepingu puhul on pärast puuduse avastamist müüja teavitamiseks aega kaks kuud.
Majandus- või kutsetegevuses tegutsev ostja peab avastatud puudust müüjale piisavalt täpselt kirjeldama. Sellisel juhul piisab välisel vaatlusel ilmneva puuduse eripära kirjeldamisest.
Ostjal on kahel juhul õigus tugineda puudusele ka siis, kui ta pole asja üle vaadanud või müüjat puudusest õigel ajal teavitanud. Esimeseks juhuks on olukord, kus asja mittevastavus lepingutingimustele on tekkinud müüja tahtluse või raske hooletuse tõttu. Teiseks juhuks on olukord, kus müüja teadis lepingutingimustele mittevastavusest või oleks pidanud sellest teadma ning ei avaldanud seda ostjale.
Vastutuse ajalised piirid tarbijalemüügi korral
Tarbijalemüügi puhul vastutab müüja ainult sellise lepingutingimustele mittevastavuse eest, mis ilmneb kahe aasta jooksul alates asja üleandmisest ostjale.
Kui asja puudus ilmneb kuue kuu jooksul pärast asja üleandmist ostjale, eeldatakse, et puudus oli olemas asja üleandmise ajal. See kehtib ainult eeldusel, et puudus ei ole tekkinud peale üleandmist välise mõjutuse tulemusena või asja mitteotstarbelisest kasutamisest. Näiteks peab elektroonikapood lepingu kohaselt müüma ostjale uue pesumasina. Kaks kuud pärast pesumasina üleandmist ostjale lakkab see töötamast, kuigi pesumasinat on kasutatud pesumasina juhendile vastavalt. Sellisel juhul eeldatakse, et pesumasinal esinev puudus oli olemas ostjale üleandmise ajal ning selle eest vastutab müüja.
Vastutust piiravad kokkulepped
Müüja ja ostja võivad lepingus sätestada müüja vastutust välistavaid või piiravaid kokkuleppeid, välja arvatud tarbijalemüügilepingu puhul. Küll aga on tühised kokkulepped, millega välistatakse või piiratakse vastutust kohustuse tahtliku rikkumise puhuks. Tühine on ka kokkulepe, mis võimaldab võlgnikul täita kohustuse oluliselt erinevalt, kui võlausaldaja võib mõistlikult eeldada.
Tarbijalemüügi korral ei tohi kokkuleppega kalduda ostja kahjuks kõrvale müügilepingu üldsätetest (VÕS §-d 208–237) ning lepingurikkumise üldnormidest (VÕS §-d 100–118).
Müüja tüüptingimustes sisalduv kokkulepe, mis sätestab vastutuse välistamise raskelt hooletu lepingurikkumise korral, on tühine. Samuti on tühine müüja vastutuse piiramine juhul, kui asjal esinev puudus põhjustab isiku surma või tervisekahjustuse.
Ostja õiguskaitsevahendid
Ostjal on õigus kasutada õiguskaitsevahendeid, kui müüja on oma lepingust tulenevat kohustust rikkunud. Kui müüja ei täida asja üleandmise kohustust või omandi ülemineku kohustust, on ostjal õigus keelduda kohustuse täitmisest, nõuda asja üleandmist, lepingust taganeda või nõuda müüjalt kahju hüvitamist.
Olukorras, kus müüja annab üle lepingutingimustele mittevastava asja, võib ostja keelduda kohustuse täitmisest, nõuda lepingu täitmist ehk asja asendamist või parandamist, parandamiskulude hüvitamist, kahju hüvitamist ning hinna alandamist, lisaks lepingust taganeda. Kui ostja on lepingutingimustele mittevastava asja vastu võtnud, saab ta kahju hüvitamist nõuda üksnes osas, mis tuleneb asja väärtuse vähenemisest mittevastavuse tõttu. Juhul, kui ostja pole asja vastu võtnud, on tal kohustuse täitmise asemel õigus nõuda kahju hüvitamist, kuid see toob kaasa lepingu lõppemise ning pooltel tekib kohustus üleantu tagastada.
Lepingu rikkumine ostja poolt
Ostja põhikohustusi arvesse võttes esineb enamasti kahte tüüpi rikkumisi:
Ostjapoolseks rikkumiseks loetakse ka olukorda, kus ostja keeldub õigustamatult asja vastu võtmast, eelkõige kui ta ei võta asja vastu õigel ajal. Ostjal on õigus keelduda asja vastu võtmast üksnes siis, kui asi ei vasta lepingutingimustele.
Ostuhinna tasumata jätmisel on müüjal õigus nõuda kohustuse täitmist ehk ostuhinna tasumist. Kui ostja maksmisega viivitab, võib müüja nõuda ka viivist. Olukorras, kus ostja keeldub õigustamatult asja vastu võtmast, on müüjal õigus nõuda kahju hüvitamist ning liigse viivitamise korral lepingust taganeda.
Müokardi infarkt
Müokardiinfarkt ehk südamelihase infarkt (kõnekeeles lihtsalt infarkt) on seisund, mille korral südamelihase verevarustus väheneb või katkeb südame veresoonte sulguse või ahenemise tõttu. Selle tulemusena südamelihas kärbub ning normaalne südametegevus on häiritud.
Südamelihase infarkti kulg ja raskusastmed on erinevad ja individuaalsed, mis sõltuvad õigeaegsest ja kiirest ravist. "Aeg on südamelihas" – mida kiiremini reageerida, seda väiksem osa südamelihasest kärbub. Esimesed kaks tundi on kõige olulisemad.
Vereringeelundite haigused on peamine suremuse põhjus kogu maailmas, sealhulgas ka Eestis. Eestis on haigestumine südame-veresoonkonnahaigustesse, kuhu kuulub ka südamelihaseinfarkt, Euroopa keskmisest kaks korda suurem.
Põhjused
See on kõige sagedasem (90% juhtudest) südamelihase infarkti põhjus. Rasvataoline aine ladestub arteriseina siseküljele. Selle tagajärjel tekkiv seinapaksend paisub ning sidekoestub, mille tagajärjel tekib lubiladestus. Seetõttu veresoone elastsus kaob ning tekib oht trombi tekkeks. Trombi suurenemisel arteris verevool katkeb. See protsess kestab aastakümneid.
Südamelihase infarkti puhul on toimunud arteri topistumine verega edasikanduva ühe või mitme emboli ehk topisega. Topistunud veresoone alal tekivad verevarustushäired.
Uuringud diagnoosi täpsustamiseks
Südamelihast verega varustavatesse pärgarteritesse süstitakse kontrastainet, mis muudab veresooned röntgenile nähtavaks. Pärast aine süstimist tehakse röntgen, millega selgitatakse välja, kui suures ulatuses on veresooned kahjustatud, ning valitakse välja sobiv ravimeetod.
Inimese elustiilist sõltuvad
Südamelihase infarkti haigestumise ohtu suurendab 25–35% tahtmatu ehk passiivne suitsetamine. Passiivne suitsetamine on südame- ja veresoonkonnale peaaegu (80–90%) sama kahjulik kui aktiivne suitsetamine.
Kui veres on liiga palju kolesterooli, siis see ladestub veresoonte seintele ning soodustab südame-veresoonkonnahaiguste teket.
Kõrge vererõhk on südame- ja veresoonkonna haiguste suurim riskitegur. See kahjustab veresooni, kiirendab veresoonte ateroskleroosi ehk lubjastumist ning koormab südant.
Rohke ning kiire insuliini tootmine vähendab veresoonte võimet lõõgastuda, veri muutub paksemaks ning suureneb trombi tekkimise võimalus. Pidevalt suur vere glükoosisisaldus kiirendab veresoonte ateroskleroosi ehk lubjastumist.
Füüsiline aktiivsus aitab vältida trombide teket, vähendada ülekaalu ning stressi, samuti langetab vererõhku.
Inimesest sõltumatu
Infarkti haigestumise risk suureneb vanusega, mida vanem on inimene, seda suurem on oht haigestuda. Risk haigestuda kasvab 45-st eluaastast.
Menopausiga väheneb naissuguhormoonide kaitsev toime.
Tunnused
2/3 inimestest esinevad mõne päeva või nädala jooksul enne infarkti järgmised tunnused:
Peamine sümptom on stenokardiline valu. Valu kestab üle 20 minuti ning esineb kogu rindkeres, kiirgab vasakusse õlga ja küünarnukki ning mõnikord ka alalõuga, selga ja ülakõhtu. Reeglina on valu pigistav, suruv, kõrvetav või rebiv. Sageli algab valu öösel või varahommikul ning võib olla nii süvenev kui ka vahelduv.
Raskusaste
Infarkti piirkonnas on südamelihas kogu seina paksuses hävinud.
Infarkti piirkonnas on südamelihas osaliselt hävinud.
Ravimeetodid
Elustiili muutus, milleks on tervislik toitumine, füüsiline aktiivsus ja suitsetamisest loobumine, riskitegurite nagu suhkurtõve, kõrge vererõhu ja ülekaalu kontroll, ravimite kasutamine ning negatiivsete juhtumite ennetamine.
Pärgarteri ahenenud piirkonda viiakse reie või käsivarre arteri kaudu sond ehk kateeter, mille tipus asub balloon. Balloon täidetakse surve all ning ahenenud kohas pressitakse naastud vastu veresooneseina. Seeläbi ei ole see enam takistuseks verevoolule. Laiendatud kohale pannakse võrk ehk stent, et takistada laiendatud koha uuesti ahenemist. Tänapäeval kasutatavad stendid on kaetud ravimitega, mis takistavad veresoone sumbumist, kuid sellest hoolimata kipuvad stendid mingi aja jooksul sumbuma.
Südameoperatsioonil moodustatakse umbunud või ahenenud pärgarteri osale kõrvaltee haigelt endalt võetud veeni või arteriga. Jäsemelt võetud veene kasutatakse kõige sagedamini. Rindekerelt võetud arterit peetakse paremaks, sest see toimib kauem, kui jäsemelt võetud veen, millest pooled sumbuvad 10 aasta jooksul. Sageli on vaja moodustada mitmeid kõrvalteid. Pärast operatsiooni veedab patsient paar päeva intensiivravipalatis ning nädala möödudes lastakse patsient reeglina koju.
Jaan Teemant
Jaan Teemant (24. september 1872 Läänemaa, Illuste – 24. juuli 1941 (?) Tallinn) oli Eesti advokaat, poliitik ja riigimees. Maapäeva, Asutava Kogu ja II–V Riigikogu liige, esimene Eesti Vabariigi prokurör, neljakordne Eesti riigivanem.
Elulugu
Jaan Teemant lõpetas 1893. aastal Hugo Treffneri I järgu erakooli ja 1901. aastal Peterburi Ülikooli (õigusteaduskonnas).
Tegutses seejärel advokaadina Tallinnas. Siin omandas ta kiiresti kuulsuse, võttes enese kanda talupoegade kohtuasjad mõisnike vastu ning kritiseerides avalikult balti aadlit ja iganenud maakorraldust. Oli aastatel 1904–1905 Tallinna Linnavolikogu liige.
1905. aasta revolutsioonis
Erilist aktiivsust näitas Jaan Teemant üles 1905. aasta revolutsiooni kuudel. Ta organiseeris märgukirjade saatmist keskvalitsusele, nõudis juurdluse korraldamist 1. mai meeleavalduse laialiajamise asjus, osales läbirääkimistel baltisakslastega maaomavalitsuse reformi kavade üle, lõi kaasa autonoomiaseaduse eelnõu väljatöötamiseks loodud komisjoni töös.
1906. aastal töötas Venemaa keisririigi Tallinna riigipanga osakonnas
Vangis ja asumisel
1908, mil sõjaseadus asendati "kõvendatud valvekorraga", söandas Jaan Teemant Eestisse tagasi pöörduda. Surmaotsus tema kohta oli selleks ajaks tühistatud, kuid tal tuli veeta üle kahe aasta (1909-1911) vangistuses Peterburis ja peaaegu niisama kaua (1911-1913) asumisel Arhangelski kubermangus. Seejärel tegutses Jaan Teemant kuni Veebruarirevolutsioonini taas advokaadina Tallinnas.
Eesti Vabariigis
1917 valiti Jaan Teemant Maapäeva liikmeks ja oli juulist oktoobrini selle aseesimees. Kevadel 1919 valiti Maaliidu nimekirjas kandideerinud Jaan Teemant Asutava Kogu saadikuks. Asutavast Kogust kutsuti ta peagi Eesti Vabariigi prokuröriks, kellena tal tuli pidada võitlust enamliku agitatsiooni ja õõnestustegevuse vastu. Omas suurt rolli prokuratuuri ülesehitamisel iseseisvas Eestis.
Pärast Vabadussõja lõppu loobus Jaan Teemant nii prokuröriametist kui ka poliitikukarjäärist. Advokaadipraksise juurde tagasipöördunud Jaan Teemant valiti Vannutatud Advokaatide Nõukogu esimeheks.
1923 naasis Jaan Teemant poliitikaareenile, lastes Põllumeeste Kogudel seada üles oma kandidatuuri Riigikogu II koosseisu valimistel. Siitpeale osales ta kuni vaikiva ajastuni kõigi seadusandlike kogude töödes.
Peatselt aga usaldati talle ülesanne kujundada uus valitsuskabinet. 1925-1927 juhtis Jaan Teemant riigivanemana järjestikku kolme valitsust ja veebruaris 1932 tuli tal asuda neljandat korda valitsusjuhi rolli. Sedapuhku langesid tema valitsusaja viis kuud kokku ülemaailmse majanduskriisi haripunktiga, nii et valitsus pidi paratamatult langetama mitmeid ebapopulaarseid otsuseid.
Poliitilistelt vaadetelt oli Jaan Teemant veendunud demokraat. Juba suvel 1934, mil sai selgeks toimunud riigipöörde demokraatiavastane iseloom, taunis Jaan Teemant nii kaitseseisukorra kehtestamist ja valimiste edasilükkamist kui ka käivitunud dekreediandlust.
V Riigikogu viimasel koosolekul (2. oktoobril 1934) hoiatas ta aga uusi võimumehi alustatud viisil jätkamast, et nad ei peaks tulevikus enestele rahvalt kergemat karistust paluma.
1936. aasta oktoobris kirjutas Jaan Teemant koos nelja endise riigivanemaga (Juhan Kukk, Jaan Tõnisson, Ants Piip, Otto Strandmann) alla märgukirjale, milles nõuti, et viivitamatult lõpetataks kodanikuvabaduste piiramine ja välditaks seega Eesti muutumine politseiriigiks.
Iseseisvuse lõpuaastail jätkas Jaan Teemant tegevust vandeadvokaadina. Sügisel 1939 nimetati ta baltisakslaste repatrieerumisest tulenevate probleemide lahendamiseks ellu kutsutud Eesti-Saksa segakomisjoni liikmeks ja püsis sel kohal kuni Nõukogude okupatsioonini.
Arreteerimine ja surm
23. juulil 1940 vangistati Jaan Teemant NKVD poolt Kaitseseisukorra seaduse alusel, 21.02.1941 mõistis NSV Liidu Sõjakohtu Tribunal ta Vene SFNV KrK § 58-13 alusel süüdi ning määras 10 aastat vanglat ja 5 aastat asumist koos kogu vara konfiskeerimisega. Pärast kassatsioonikaebuse tagasilükkamist 19.04.1941 toimik suleti ja edasised andmed tema saatuse kohta puuduvad. Tõenäoliselt lasti ta Tallinnas maha või suri Tallinna Keskvanglas. Teistel andmetel mõisteti ta 21. oktoobril 1941 kümneks aastaks vangilaagrisse, edasisest elukäigust andmeid ei ole.
Poliitiline tegevus
Jaan Teemant oli aastatel 1917–1919 Maapäeva, 1919–1920 Asutava Kogu ja 1923–1937 II–V Riigikogu liige.
15. detsembrist 1925 kuni 9. detsembrini 1927 oli ta riigivanem (Jaan Teemanti esimeses, teises ja kolmandas valitsuses) ning 19. veebruarist 1932 kuni 19. juulini 1932 riigivanem Jaan Teemanti neljandas valitsuses.
Ühiskondlik tegevus
Aastatel 1919–1925 oli Jaan Teemant Vandeadvokaatide Nõukogu esimees, 1939–1940 Saksa Usaldusvalitsuse Eesti usaldusmees ning 1928. aastast Korporatsioon Rotalia liige.
Tunnustus
Jaan Teemantile anti 1930. aastal Kotkaristi I klassi teenetemärk ja 1932. aastal nimetati ta Tartu Ülikooli õigusteaduse audoktoriks.
Fakte
Jaan Teemant keelas korduvalt filmimise avalikel sündmustel, kus ta viibis. Kui ta 1932. aastal Kadrioru lossi ees abituriente vastu võttes märkas Konstantin Märskat filmikaameraga, jooksis ta rusikaid raputades operaatori poole ja filmimine tuli pooleli jätta.
Jaan Teemanti on kehastanud filmis "Jõulud Vigalas" (1980) Peeter Urbla.
Tema teine abikaasa oli esimene eestlannast meditsiinidoktor Alide-Emilie Poom (Teemant).
Jacques Offenbach
pisi|Jacques Offenbach, u 1860 Jacques Offenbach (sünninimi Jakob Eberst; 20. juuni 1819 Köln – 5. oktoober 1880 Pariis) oli Saksa juudi päritolu prantsuse romantiline helilooja, dirigent, tšellist ja impressaario. 1847–1880 komponeeris 96 operetti, bouffon-ooperit ja vodevilli, millest 56 olid ühevaatuselised, samuti kaks ooperit, nendest "Les Contes d'Hoffmann" ("Hoffmanni lood") on jäänud ooperiliteratuuri põhivaramusse. Kirjutas ka hulgaliselt instrumentaalmuusikat. Teda on peetud operetiajastu käivitajaks ja operetitööstuse isaks.
Lapsepõlv ja õpingud
Kuna Jacobil polnud 14-aastaselt Kölnis enam midagi õppida, viis isa 1833. aastal pojad Juliuse ja Jacobi Pariisi, et nad saaksid seal täiendavat muusikaharidust. Ehkki Pariisi konservatooriumi range ja autoritaarne direktor, helilooja Luigi Cherubini oli seadnud sisse korra, et mitteprantslasi sinna õppima ei võeta (näiteks ütles ta ära Ferenc Lisztile), tegi ta Jacobile (kes oli juba võtnud endale eesnimeks prantsuspärase nimekuju Jacques) erandi. Jacques hakkas Cherbini innustusel õppima professor Olive-Charlier Vaslini juures tšellot ja laulis koos vennaga Pariisi sünagoogis.
Tšellovirtuoos
Aasta pärast väitis, et ka Pariisi konservatooriumis pole midagi õppida. Õieti sundis vilets majanduslik seis teda õpingutest loobuma. Sai 15-aastaselt tšellisti koha Ambigu-Comique'i teatri orkestris, kuid mängis samal ajal kuni 1838. aastani tšellot ka Pariisi mainekas Opéra-Comique'i orkestris kõrvuti nimeka tšellisti ja helilooja Hippolyte Prosper Seligmanniga. Temalt sai kasulikke muusikaalaseid näpunäiteid. Võttis täiendamiseks muusikatunde ka prantslaste tipptšellistilt Louis-Pierre Norblinilt ning komponeerimisjuhiseid tollaselt mainekalt heliloojalt ja dirigendilt Fromental Halévylt. Pidas saadud teadmisi piisavaks, et hakata komponeerima lühikesi orkestripalu.
pisi|Noor tšellist Offenbach. Alexandre Laemleini joonistus 1838. aastal sõbrunes noore helilooja Friedrich von Flotow'ga, kes aitas tal avada uksi Pariisi salongidesse, kus rajas endale võimeka muusiku reputatsiooni. Oli äärmiselt seltskondlik, liikuv ja tööalaselt aktiivne. Kujunes kiiresti nõutud tšellovirtuoosiks. Andis kontserte paljudes Prantsusmaa linnades. Sageli koos Anton Rubinsteiniga. Külastas interpreedi rollis regulaarselt Kölni, kus esines koos Ferenc Lisztiga. Londoni kontsertreisidel olid tema partneriteks sellised nimekad muusikud nagu Felix Mendelssohn, Joseph Joachim, Michael Costa ja Julius Benedict. Kõikjal veetis kontsertides vabu õhtuid teatrites.
1839. aastal komponeeris esimese lavateose, vodevilli "Pascal et Chambord", kuid see jäi erilise tähelepanuta. Küll läksid kaubaks tema kompositsioonid tšellole. Astus 1844 roomakatoliku usku. Abiellus samal aastal varakast perekonnast pärit Herminie d'Alcainiga, kes oli kannatlik ja inspireeriv abikaasa. 1840. aastate esimesel poolel ei saavutanud heliloojana mingit edu. Pidas plaane emigreerumiseks USAsse. Kuid 1846. aastal komponeeritud kergesisulised ja tantsulised burleskid salongikülaliste lõbustamiseks äratasid juba suuremat tähelepanu. Aastatel 1850–1855 oli Théâtre Français' mittekoosseisuline dirigent. pisi|Offenbachi Théâtre des Bouffes-Parisiens, 1867
Oma teater Bouffes-Parisiens
1855. aastal tuli elus pöördepunkt. Rentis väikese 300-kohalise Salle Lacaze'i (hilisem Théâtre des Folies-Marigny) Pariisi Champs-Élysées'l. Nimetas oma teatri Bouffes-Parisiens'iks. Avas selle 5. juulil, kandes Pariisis toimunud esimese maailmanäituse publiku lõbustamiseks ette enda komponeeritud operette ja lühivodeville. Sellest teatrist sai maailma esimene operetiteater. Offenbach saavutas üleöö populaarsuse ühevaatuseliste operettidega "Les deux aveugles" ("Kaks pimedat") ja "Le violoneux" ("Viiuldaja"). Kõrvuti tema enda teostega olid teatri repertuaaris ka Adolphe Adami, Léo Delibes'i, Jules Laurent Duprato, Leon Gastineli ja teiste lavateosed. Mängiti ka Rossini ja Mozarti koomilisi lühiteoseid (vastavalt "Sinjoor Bruschino" ja "Teatridirektor").
Korraldas 1856. aastal noortele heliloojatele võistluse ühevaatuseliste operettide saamiseks. Osales 78 uustulnukat. Esikohta jagasid Georges Bizet ja Charles Lecocq samale libretole kirjutatud operetiga "Le docteur Miracle". Võttis 1857 juhtida ka Théâtre Comte'i. Bouffes tegi samal aastal eduka ringreisi Londonis.
Läbimurre operetiheliloojana
1858 esietendus nii Prantsusmaal, kogu Euroopas kui ka USAs ülipopulaarseks osutunud "Orphée aux enfers" ("Orpheus põrgus"), mille esietendust Pariisis peetakse operetiajastu avalöögiks ning kvalitatiivselt uueks suunaks senises kergesisulise lavamuusika arengus. Pariisi publikut vapustas stseen, kus jumalad tantsisid hoogsat kankaani, mida tolles tükis nimetati põrgulikuks galopiks.
Loobus 1861 Bouffes-Parisiensi juhtimisest, et jääks rohkem aega heliloomingule, kuid kuue aasta jooksul ei valminud ühtegi tööd, mis oleks Orpheuse taset ja edu ületanud. Isegi "La belle Hélène'i" ("Ilus Helena", 1864) väärtust õpiti hindama alles hiljem. Kuid siis saabus ajajärk, kus pea iga uus oopus oli täistabamus. Sündisid tema parimad operetid "Barbe-bleue" ("Sinihabe"), "La vie parisienne" ("Pariisi elu"), "La grande-duchesse de Gérolstein" ("Gérolsteini suurhertsoginna") ja "La Périchole" ("Pericola").
Probleemid
1864. aastal komponeeris Viini Hofoperile ooperi "Die Rheinnixen" ("Reini merineitsi"), mis küll meeldis saksa kriitik Eduard Hanslickile ja Viini publikule, kuid tõi talle Prantsusmaal suuri ebameeldivusi. See ooper on tänapäeval praktiliselt unustusse vajunud. Pärast sõda Saksamaaga 1870–1871 pidi Offenbach Prantsusmaalt saksasõbralikkuses süüdistatuna ajutiselt lahkuma. Tema populaarsus prantslaste hulgas vähenes mõneks ajaks silmanähtavalt.
Tulnud tagasi Prantsusmaale, juhtis Offenbach 1873.–1875. aastal Théâtre de la Gaîtéd, kuid suutis selle kiiresti pankrotti viia. Seetõttu pidi ta 1876. aastal reisima üle Atlandi Ameerika Ühendriikidesse raha teenima. Võeti seal vastu suure lugupidamisega. Kohe esimese kontserdi – tegemist oli sümfooniakontserdiga! – piletid olid välja müüdud. Pettunud publik asus kohe pärast esimest numbrit kontserdilt lahkuma. Edasi läks operetlikus stiilis ja seetõttu edukamalt. Offenbach andis New Yorgis ja Philadelphias üle 40 operetikontserdi ning dirigeeris oma teoste Ameerika esietendusi. pisi|Stseen Offenbachi ooperi "Les contes d'Hoffmann" Pariisi esiettekandelt
Viimased eluaastad ooperiga
pisi|Offenbachi hauamonument pariisi Montmartre'i kalmistul Pöördunud tagasi Prantsusmaale, oli Offenbach kaotanud suure osa oma optimismist. Ta kirjutas küll veel mitu head operetti ("Madame Favart", "La fille du tambour-major"), kuid prantslaste silmis oli ta tähtsuse kaotanud. Ka kriitikud avaldasid hävitavaid artikleid. Teda oli juba aastaid vaevanud mõte, et üksnes operettidest ei piisa, et end lavamuusika ajalukku jäädvustada. Pärast "Die Rheinnixeni" ebaedu Prantsusmaal otsis pingeliselt ainet uueks ooperiks. Talle meeldis Jules Barbieri ja Michel Carré lavateos "Les contes fantastiques d'Hoffmann" ("Hoffmanni fantastilised lood"). Alates 1877. aastast tegeleski peamiselt sellele tekstile rajatud ooperi "Les contes d'Hoffmann" ("Hoffmanni lood") komponeerimisega. Töö jäi aga autori surma tõttu lõpetamata. Hoffmann suutis vaatamata podagra kiirele arengule ja tervise nõrgenemisele komponeerida kogu ooperi klaviiris ja viimistleda mõned stseenid ka partituuris. Valminud osade proovid Pariisi Opéra-Comique'is juba käisid. Töö viis lõpule (orkestreeris) Ernest Guiraud. Teos esietendus neli kuud pärast helilooja surma. Pooleli jäänud opereti "Belle Lurette" lõpetas Léo Delibes.
Ooper "Les contes d'Hoffmann" on üks prantsuse heliloojate ooperiloomingu populaarsemaid teoseid. See pole pärast esiettekannet Prantsusmaal kunagi repertuaarist välja langenud. 1882. aastal etendus see ooper Viini Ringtheateris, kuid esietenduse ajal puhkes teatris tulekahju, mille käigus hukkus mitu inimest. Solistides süvenes arusaam, et seda ooperit saadab needus, mistõttu teost esitati Viinis järgmine kord alles 1905. aastal. Siis saatis seda ka Viinis tohutu menu. Alles seejärel võttis teos sisse koha maailma operetiteatrite püsirepertuaaris.
Offenbach oli ergas teatriinimene. Paistis silma rõõmsameelse ja tundelise muusika loojana, mida sellisel kujul pole keegi väidetavalt suutnud ületada. Teda on peetud klassikalise opereti isaks. Tema operetid on olnud Austria klassikalise operetikoolkonna kujunemise aluseks ning inspireerinud Johann Straussi, Franz von Suppéd ja Carl Millöckeri. Tal õnnestus välja arendada operetistiil, mis vastab täpselt prantslaste maitsele. Seetõttu on tema teosed ka tänapäeval sageli Prantsusmaal, aga ka Austrias ja Saksamaal menukad. Alates 1991. aastast korraldab Die Jacques-Offenbach-Gesellschaft Bad Emsis iga-aastast Offenbachi teoste festivali.
Valik teoseid
Esiettekanne Pariisis, kui pole teisiti märgitud.
Jakob Georg von Berg
Jakob Georg von Berg (vene: Яков Георгиевич Берг), (23. juuli (vkj 12. juuli) 1760 Tallinn – 9. juuni (vkj 28. mai) 1844 Tallinn) oli Eestimaa poliitik.
1814–1821 oli ta Eestimaa maanõunik. Jakob Georg von Berg oli ka Venemaa riiginõunik.
Omand
Omand on sotsiaalsete, poliitiliste ja õigussuhete kompleks, mis reguleerib varade kasutamist inimeste poolt. Kaasaegses Lääne ühiskonnas on omandil tugev individuaalsuse konnotatsioon. Omandi ning konkreetsemalt individuaalse omandi mõiste on olnud kriitika esemeks selle välja kujunemisest alates.
Jakob Georg von Berg
Talle kuulusid Keila-Joa, Vaeküla, Valgjärve ja Muuga mõis.
Omand
Kõik teadaolevad õigussüsteemid sisaldavad reegleid, mis piiravad esemete kasutamist. Omandisüsteemide mitmekesisus mitte-Lääne ühiskondades näitab omandi sõltuvust kultuuri eripärast ja keskset rolli selles. Kuivõrd asjaõigus tegeleb varade jaotamise, kasutamise ja üleandmisega, peab see paratamatult peegeldama vastava ühiskonna majandust ning perekonna ja poliitilist struktuuri.
Jakob Georg von Berg
Perekond
Jakob Georg von Berg sündis Jõhvi mõisniku ja Eestimaa kubernerinõuniku Kaspar Anton von Bergi (1729–1773) ja Margaretha Juliana von Schwengelmi (1732–1760) pojana.
Omand
Vähesed mitte-Lääne ühiskonnad, kui üldse, mõistavad omandit nii nagu Lääne õigussüsteemid. Eristavaks tunnuseks on peamiselt see, et Läänes peetakse eraomandit vaikekategooriaks. Lääne õigussüsteemid peavad individuaalset omandit reegliks, millest erinevused vajavad eraldi põhjendamist ja õigustamist. See viib omandiõiguste kontsentreerumiseni isikute kätte, kel on teisi välistav õigus asja vallata, kasutada ning üle anda.
Jakob Georg von Berg
Perekond
Ta abiellus 1784. aastal Ulrika Charlotta von Rammiga (1767–1826), kes oli Vihterpalu mõisniku major Thomas Johann von Rammi (1740–1775) ja Anna Elisabeth Hübneri (surnud 1794) tütar. Abielust sündisid:
Omand
Individuaalse omandi kontseptsioon tuleneb klassikalisest Rooma õigusest (aastad u 100-250), milles õiguste kogumit, mis õigussubjektil asja suhtes võis olla, nimetati dominium või proprietas. Kui eseme omanik oli reeglite poolt kindlaks määratud, ei andnud Rooma õigus üldjuhul talle vähemat kui kõiki võimalikke õigusi asja suhtes.
Omand Lääne õiguses
Omand on isiku täielik õiguslik võim asja üle.
Omand koosneb järgmistest õigustest:
Samuti saab omanik nõuda kõigilt (absoluutne õigus) nende õiguste rikkumise vältimist ja rikkumise tagajärgede kõrvaldamist.
Omandiõigus annab omanikule põhimõtteliselt rohkem võimalusi kui võlasuhe võlausaldajale, sest viimane sõltub suuresti võlgniku valmisolekust võla tasumiseks.
Välislingid
fa:حقوق مالکیت
Petseri maakonna vapp
pisi|Petserimaa vapp thumb|Setomaa piiri tähistav liiklusmärk Piusa külas Piusa jõel Orava ja Meremäe valla piiril. Petseri maakonna vapp on Petserimaa vapp, mis kinnitati riigivanem Konstantin Pätsi otsusega 5. veebruaril 1937 järgmisel kujul: vapil on sinisel väljal kuldne kannel viie keelega.
Vapi varasema kuju kinnitas Petseri maavolikogu 1929. aasta 29. oktoobri otsuse alusel Vabariigi Valitsus 12. veebruaril 1930, sellel on ka Petserile nime andnud koobas. Selle kirjeldus oli järgmine: Petserimaa vapp kujutab kahte ossa jagatud kilpi, mille vasakul pool kuld koobas sinisel põhjal ja paremal poolel – kannel hõbedasel põhjal.
Praegu on vapp tarvitusel liiklusmärkidel, mis tähistavad Setumaa piire maanteedel.
Andres Rennit
Andres Rennit (5. november 1860 Kuressaare küla, Tarvastu kihelkond – 3. september 1936 Viljandi) oli eesti kirjanik ja raamatukaubanduse ettevõtja.
Sündis Tarvastu vallas Kuressaare külas Vaigu talus teise lapsena. Õppis Kuresaare maakoolis oma onu Aadu Renniti juures.
Hiljem täiendas end iseõppijana ning võttis eratunde Lilli Suburgi juures, kelle juures ta töötas abilisena, aidates toimetada ajakirja Linda. Selles lehes avaldas oma luuletusi ja jutustusi. Hiljem töötas Sakala toimetuses. Pärast seda läks tööle Tartusse Oleviku trükikotta trükiladujaks.
Lebjažje
Lebjažje on mitme asula nimi Venemaal:
Andres Rennit
1893. aastal läks ta elama Viljandisse, kus avas oma raamatukaupluse. 1896. aastal asutas ta lisaks väikese trükikoja. Aastatel 1907–1910 andis välja huumoriajalehte Ulak. Trükikoda sattus kelmide süü tõttu majanduslikesse raskustesse ja ta pidi trükikoja sulgema. 1918. aastal avas ta Viljandis ajalehekontori.
1957
1957. aasta (MCMLVII) oli 20. sajandi 57. aasta.
August
...
Andres Rennit
Tenete eest kirjanduses ja teatrielus kingiti talle eluaegne priipääse Ugala teatrietendustele.
Isiklikku
Tema onupoeg Johannes Rennit oli Kambja ja Põltsamaa Niguliste koguduse õpetaja. Tema tädilapsed on muusikategelane Jaan Tamm, naiskodukaitse tegelane Mari Raamot ja laulja Aino Tamm.
Looming
Esimene Andres Renniti luuletus ilmus 1880. aastal Sakalas.
Eesti Muusikaauhinnad
Auhindu antakse välja 18 kategoorias: Aasta album, Aasta debüütalbum, Aasta naisartist, Aasta meesartist, Aasta ansambel, Aasta jazzalbum, Aasta bluusalbum, Aasta folk/etnoalbum, Aasta elektroonikaalbum, Aasta hiphop/rap/r'n'b album, Aasta metalalbum, Aasta alternatiivalbum, Aasta rockalbum, Aasta popalbum, Aasta klassikaalbum (Aasta kammermuusika album, Aasta sümfoonilise muusika album, Aasta koorimuusika album, Aasta eesti heliloomingu album), Aasta parim laul, Aasta muusikavideo, Panus eesti muusikasse.
Aastatel 1998–1999 anti koostöös Eesti Autorite Ühingu ja Eesti Esitajate Liiduga muusikaauhinnana välja Kuldseid Plaate.
Aastal 2000 muudeti auhinna logo ja nime. Artiste hakati välja selgitama žüriide – kuhu kuulusid muusikatoimetajad, saatejuhid, muusikaõppejõud, muusikud, diskorid, kontserdikorraldajad, produtsendid jne – hääletustulemuste alusel. Kuues kategoorias moodustati 100-liikmeline ja kolmes kuni 15-liikmelised žüriid. Lisaks selgitati nominendid ja laureaadid välja edetabelite alusel.
1998
Auhinnatseremoonia kandis siis nime "Kuldne Plaat – Eesti Popmuusika Aastaauhinnad 1998". Üritus toimus ja salvestati Eesti Televisiooni stuudios 29. detsembril 1998. 40-minutilise telesaatena jõudis see eetrisse kaks päeva hiljem, aasta viimasel päeval. Võitjatele andsid auhindu kätte Erki Nool, Eri Klas, Ain Hanschmidt, Kadri Väljaots, Jaak Joala, Anu Tali, Aarne Valmis, Allan Roosileht, Peep ja Ave Vardja ning Priit Pärn.
1999
Muusikaauhindade jagamine 1999. aasta eesti muusika paremikule toimus 3. märtsil 2000 Tallinna ööklubis Venus. ETV ja Raadio 2 tegid kogu üritusest 1 tunni ja 10 minuti pikkuse otseülekande. 1999. aastal nimetati ümber auhinnakategooriad ning lisati ka kaks uut kategooriat: aasta albumikujundus ning nn elutööauhinnana "Panus Eesti popmuusikasse". Auhindu andsid üle Urmas Leinfeldt, Eve Kivi, Karin Laasmäe, Peeter Simm, Epp-Maria Kokamägi, Kaie Kõrb ja Viesturs Jansons, Hans H. Luik, Indrek Pertelson, Maarja ning Peeter Lassmann.
2000
3. märtsil 2001 ööklubis Decolte toimunud auhinnatseremoonial tunnustati Eesti popmuusika paremiku kõrval Eesti muusika parimaid ka etno-folgi, džässi-bluusi ja klassikalise muusika kategoorias. Ühe eriauhinnana leidis äramärkimist ka piraatlusevastane võitlus, nimelt anti Aasta Muusikatoetaja auhind Äripäeva ajakirjanikule Peep Soomanile tema piraatluseteemaliste artiklite eest.
Kolmandal aastal kandsid ETV ja Raadio 2 üritust otse üle, tehes reklaamklippide, intervjuude jms näol üritusele suures mahus eelreklaami.
14 kategoorias andsid auhindu üle Evelyn Mikomägi, Margus Metstak, Rein Rannap, Allar Levandi, Rene Eespere, Taivo Paju, Pirjo Levandi, Ain Saarna, Helen Klandorf ja Matis Toome, Janno Põldma, Leonhard Lapin, Rain Lõhmus, Aarne Valmis ja Koit Toome.
2002
2002. aasta auhindade kättejagamine toimus 15. märtsil 2003 Saku Suurhallis.
Memmingen
Memmingen on kreisivaba linn Saksamaal Baieri liidumaal. Asub Illeri jõe ääres.
Juri Torbek
Juri Alfredovitš Torbek (vene Юрий Альфредович Торбек; 5. mai 1954 Narva – 3. jaanuar 2003 Krasnodar) oli Eestist pärit Valgevene NSV ja Nõukogude Liidu poksija.
Torbek alustas poksiga tegelemist Narva Dünamos, kus tema treener oli Anatoli Kozlovski. Ta oli 1972. aastal sulgkaalus (kuni 57 kg) ja 1973. aastal II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) Eesti NSV juunioride meister. Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) III koha (1973). Ta sai XI Roman Kuura mälestusvõistlustel kergekaalus (kuni 60 kg) III koha (1972).
Torbek poksis hiljem Valgevene NSV eest. Ta oli II keskkaalus (kuni 75 kg) kokku viiekordne Valgevene NSV meister, neist aastatel 1976–1979 Minski ja 1980. aastal Homieli Dinamot esindades Ta poksis hiljem Vene NFSV eest Krasnodaris Nõukogude relvajõudude spordiklubis ning veelgi hiljem töötas seal treenerina.
Torbek võitis 24.–28. veebruaril Tallinnas peetud Nõukogude Liidu Spordikomitee katsevõistlused ja läks Nõukogude Liidu koondise koosseisus 3. maailmameistrivõistlustele (München, 1982), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Iran Barkleyle (USA) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 2. maailma karikavõistlustel (Montréal, 1982) 2. koha, kaotades finaalis José Gómezele (Kuuba).
Torbek võitis II keskkaalus (kuni 75 kg) 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks.
Torbek oli poolraskekaalus (kuni 81 kg) Nõukogude Liidu meister 1985. aastal. Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel 3. koha aastatel 1983 ja 1984.
Jānis Pīnups
Jānis Pīnups (10. mai 1925 Pelēči, Läti – 15. juuni 2007) oli Läti metsavend ja viimane metsavend, kes tuli peidust välja, seda 1995. aastal.
17. juunil 1940 okupeeris Nõukogude Liit Läti. Teise maailmasõja ajal surid Pīnupsi vanemad tüüfusesse, Pīnups õppis Jaunaglona ametikoolis, kuid kui juulis-augustis 1944 Punaarmee uuesti Läti okupeeris, mobiliseeriti Pīnups 26. augustil 1944 Punaarmeesse. Ta sai lühikese väljaõppe Aiviekstes ja septembris saadeti rindele, kus ta osales kahes lahingus. 19. septembril 1944 sai ta Madliena lähedal metsas põrutada ja kaotas teadvuse. Kui ta tuli teadvusele tagasi, nägi ta, et lahinguväli oli tühi ja kasutas võimalust väejooksuks. Ta alustas liikumist kodu poole Pelēčisse, mis oli 250 kilomeetri kaugusel. Ta pidi ka vältima Punaarmee patrulle, kuna oli näinud, kuidas varem olid kaks väejooksikut maha lastud. Peites end teeäärsetes metsades ja põõsastes, jõudis Pīnups Koknese külla, kus talumehed andsid talle tsiviilrõivad. Kojutallu Pelēčis jõudis Pīnups 7. oktoobri koidikul. Kuigi mobilisatsioon okupeeritud territooriumitel on illegaalne, pidas Nõukogude Liit okupeeritud Balti riike Nõukogude territooriumiks ja elanikke Nõukogude kodanikeks, ning väejooksu peeti riigireetmiseks.
Pīnups oli võimetu kedagi tapma, ta oli kristlane ja palvetas iga päev. Ta kartis, et kui tema väejooksust teada saadakse, võidaks tema pere küüditada, mistõttu peitis ta end võimude eest üle 50 aasta, ainult tema vennad ja õde, ning mõned naabrid teadsid, et ta isegi on elus. Ta peitis end kodutalus ühes toas, lisaks oli tal ka peidik küünis. Ohu korral peitus ta metsa. 1950. aastatel ehitas Pīnupsi pere uue maja, vana jäi lagunema, ning Pīnups hakkas end seal peitma. Ta tuli majast päeva ajal välja ainult siis, kui naabrid ei saanud teda näha. Ta aitas ka oma vendi Staņislavsi ja Edvardsit ning õde Veronikat põllutöödega ning käis metsas seeni ja marju korjamas, kõike seda ainult ööpimeduse katte all. Staņislavs ja Veronika ei abiellunud kunagi, sest kartsid Jānise võimalikku paljastamist.
1965. aastal tõi Pīnupsi õde talle patareitoitega raadio, kust ta kuulas Läti uudiseid, õppides raadiot kuulates vene keelt. Kunagi 1970. aasta paiku jalutas Pīnups kogemata vallakeskusesse, kus ta bussipeatuses kohtus mehega, kes ütles, et ta tunneb Pīnupsit, kuid ei mäletanud tema nime, mispeale Pīnups põgenes kohe. Peale seda muutus ta veel valvsamaks, kuna peale ligi veerand sajandit peidus olemist oli ta kindel olnud, et keegi enam teda ei tunne. Kui Pīnups kord 1980. aastate lõpus nihestas pahkluu, läks ta vallakeskusesse Preiļisse haiglasse Staņislavs Kurmise valenime all. Tal ei olnud kunagi Nõukogude Liidu passi.
Samal ajal surid ka Pīnupsi vennad, ainult õde oli veel elus. Ta ei saanud käia õel abiks puid lõhkumas, kuna õe naabrid olid talt kord küsinud, kes tal aeg-ajalt külas käis. Kui keegi Pīnupsi kohta küsis, olevat õde öelnud, et ta suri sõjas.