cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stereofotograafia
Ruumilise kujutise salvestamine
pisi|400px|Stereodagerrotüüp [[Tartu Ülikooli Raamatukogu fotokogust. Lavastatud joomastseen. Valmistatud arvatavasti enne 1860. aastat]] Ruumilisuse tasapinnale kandmise moodus avastati alles mõne sajandi eest. Üht objekti või vaadet tuleb joonistada või pildistada kahest teineteisest 65 mm kaugusel asuvast punktist. Nii saadakse kaks peaaegu ühesugust pilti, mis on analoogsed kummagi silma nähtule. Kui need pildid kokku liita, tekib ruumiline stereogramm. Kui pildid on väikesed (kumbki kuni 65 mm lai), saab need kokku liita silmi divergeerides ehk hajutades (paralleelvaade). Maksimaalne eraldus ei tohi olla üle 65 mm, sest paralleelsus on maksimaalne võimalik kaugus nägemistelgede vahel. Siiski – piisab kui minna pildist lihtsalt veidi kaugemale. Suuremaid pilte saab vaadata silmi kõõritades ehk koondades (ristvaade), kuid sel juhul tuleb pildipaari omavaheline järjekord vastupidiseks muuta. Algajatele on lihtsaim moodus selliste fotode vaatamiseks stereograafi kasutamine. See, sarnaselt silmadega, liidab pildid kokku. Selliseid kahest fotost või joonisest koosnevaid stereogramme nimetatakse stereopaarideks.
Seoses värvifilmi leiutamisega avastati ruumilise pildi salvestamiseks mõneti parem moodus – anaglüüf – ühe pildiväljaga stereopaar, kus kaks negatiivi on teineteise peale trükitud (üks punase, teine rohelise või sinise värviga). Kaks kujutist on teineteise peale trükitud, et silmad ei peaks harjumatult divergeeruma. Kuna kumbki silm tohib näha ainult oma kujutist, tuli leida mingi eraldamismoodus. Lihtsaim viis on trükkida üks poolpilt punase ja teine eelmise peale rohelise või sinise tindiga. Anaglüüf on ruumilisena nähtav siis, kui ühe silma ees on roheline filter (mis avaldab punase kujutise, samas kui roheline sulandub tausta), ja teise silma ees punane filter (mis avaldab rohelise kujutise). Filtritena saab kasutada värvilisi läbipaistvaid kilesid, mis on paigutatud prilliraamidesse. Avalduv 3D-kujutis on tavaliselt mustvalge, sest värvid eralduvad filtrite tõttu. Siiski on võimalik teha anaglüüf ka täisvärvilisena, kuid endiselt osad värvid 3D-kujutisel kaovad. Anaglüüf mõjub hästi just suureformaadilisena.
Vaatamistehnikad
Kuigi erinevaid stereogramme on palju, saab neid vaadata vaid kahel moel.
Optomehaanilised seadmed
thumb|Anaglüüfprillid thumb|View-Master stereoskoop.
Ajalugu
thumb|250px|Kodaki stereokaamera, valmistatud aastatel 1954–1959
Alfonso Robelo
pisi|Alfonso Robelo (2020) Luis Alfonso Robelo Callejas (sündinud 11. oktoobril 1939 Leónis) on Nicaragua ärimees ja poliitik, Nicaragua valitseva hunta liige aastail 1979–1980.
Elulugu
Alfonso Robelo sündis 11. oktoobril 1939 Leónis ja kasvas üles jõukas peres, pärides taimeõli tootmisega tegeleva ettevõtte.
Ta lõpetas aastal 1961 Rensselaeri Polütehnilise Instituudii, saades keemiainseneri kraadi. Aastail 1970-1872 oli ta Kesk-Ameerika ülikooli rektoriks. Aastal 1975 asus ta tööle Nicaragua Arengu Instituudis, edendades väikeettevõtlust ja Somozadest sõltumatut põllumajandust.
Pärast Pedro Joaquín Chamorro Cardenali tapmist aastal 1978 käivitus Nicaragua revolutsioon. Alfonso Robelo oli üks kahest Nicaragua Demokraatliku Liikumise asutajast, rajades selle peamiselt ärimeeste, spetsialistide ja töösturite partei aastal 1979. Seejärel arrteeriti ta korduvalt kui valitseva režiimi vastane.
Robelo abiellus Indiana Cardenal Calderaga, neil oli neli last: Indiana Margarita, Luis Alfonso, Eliza ja Alejandra. Poliitiliste segaduste periood tõi kaasa nende abielu purunemise ja lahutuse.
Märtsis 1980 sõlmis FLSN Nõukogude Liiduga mitmed lepingud, mistõttu toonane USA president Jimmy Carter, kes algselt oli sandinistide valitsuse abistamist toetanud, andis CIA-le volitused toetada Nicaragua opositsioonijõude. 22 aprillil 1980 astus Alfonso Robelo oma positsioonilt huntas tagasi, järgides Violeta Chamorro eeskuju. See tõi kaasa tagakiusamise ja aastal 1982 tehti tema katsele välismaale suunduda tsiseid takistusi. Viimaks sunniti teda maalt pagema ja tema varad konfiskeeriti.
Violeta Chamorro valitsus määras ta Costa Rica suursaadikuks. Aastal 1993 sattus ta saatkonna juures tekkinud pantvangikriisis pantvangiks.
Võrtsjärve mängud
Võrtsjärve mängud on suvel (ka Võrtsjärve suvemängud) ja talvel (ka Võrtsjärve talimängud) Võrtsjärve piirkonnas toimuvad üritused.
Võrtsjärve suvemängud
Esimesed suvemängud toimusid 2.–3. augustini 1969 Trepimäel. Mängude idee pärineb Võrtsjärve kolhoosi esimehelt Kalev Raavelt. Nõukogude ajal osalesid suvemängudel Võrtsjärvega piirnevad majandid.
1992–1994 suvemänge ei toimunud. 1995 suvemängud jätkusid ja osalejateks on majandite asemel Võrtsjärvega piirnevad vallad.
Võrtsjärve talimängud
Esimesed talimängud toimusid 1979.
2010. aasta Tšiili kaevandusõnnetus
thumb|San José kaevanduse skeem 2010. aasta Tšiili kaevandusõnnetus juhtus 5. augustil 2010 Tšiili põhjaosas Copiapó lähedal San José vase- ja kullakaevanduses, kus varises kaevanduskäik.
Kaevanduses viibis sel ajal kaks gruppi kaevureid. Üks grupp oli kaevanduse sissekäigu lähedal ja pääses tervena. Suurem grupp - 33 kaevurit - jäi lõksu viie kilomeetri kaugusel kaevanduse sissekäigust umbes 700 m sügavusel.
Lõksu jäänud kaevurid üritasid välja pääseda ventilatsioonikanaleid pidi, aga neis puudusid redelid. Katsed rajada ummistunud käigu kõrvale tunnel põhjustasid uusi varinguid ja tööd peatati. Lõksujäänud kaevurite leidmiseks puuriti kaheksa 15 cm läbimõõduga puurauku. 19. augustil jõudis üks puurauk piirkonda, kus arvati olevat kaevurid, aga elumärke ei leitud. 22. augustil jõudis teine puurauk 688 m sügavusel kaldkäiku umbes 20 m kaugusel lõksujäänud kaevurite varjendist. Kaevurid kinnitasid käiku jõudnud puuriotsa külge kirja teatega, et 33 kaevurit on elus ja terved.
Kaevurite päralt oli 50 m² varjend kahe pingiga, aga ventilatsiooniprobleemide tõttu pidid nad varjendist väljuma kaevanduskäikudesse. Neil oli liikumisruumi umbes 2 km. Vee kogumiseks kaevasid nad auke, vett saadi ka kaevanduses olevate masinate jahutusradiaatoreist. Toiduvaru oli igal kaevuril kaheks-kolmeks päevaks, aga toitu kasutati kokkuhoidlikult ja nii suutsid nad vastu pidada 17 päeva, kuni saadi kontakt päästjatega. Varjendini puuriti veel kaks puurauku ja nende kaudu toimetati varjendisse hapnikuga rikastatud õhku ning toitu.
Kaevurid toodi maa alt välja ükshaaval trossi otsas rippuva 54 cm läbimõõduga kapsliga Fénix-2 13. oktoobril. Kapsel liikus tunnelis kiirusega 1 m/s, ühe kaevuri ülesviimine kestis veidi üle kümne minuti. Kogu päästeoperatsioon esimese päästja laskumisest kaevandusse, kuni viimase päästja maapinnani jõudmiseni kestis veidi üle 25 tunni. Ühelgi 69 päeva kaevanduses lõksus olnud kaevuril ei olnud tõsiseid terviseprobleeme.
Shun’ichirō Okano
Shun'ichirō Okano (jaapani keeles 岡野 俊一郎 Okano Shun'ichirō; 28. august 1931 Tōkyō – 2. veebruar 2017) oli Jaapani jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastal 1955 kaks mängu.
Nauding
Naudingut võib defineerida kui laia klassi vaimseid olekuid, mida inimesed ja teised loomad kogevad positiivselt, nauditavalt või kui olekud, mille poole püüelda. Naudingu alla kuuluvad ka spetsiifilisemad vaimsed olekud nagu näiteks õnn, meelelahutus, nautimine, ekstaas ja eufooria.
Naudingute kogemine on subjektiivne ja erinevad isikud kogevad erineva tugevusega naudingut samas olukordades. Suur osa nauditavatest kogemustest on seotud esmaste vajaduste rahuldamisega, milleks on näiteks söömine, treenimine või seks. Teised nauditavad kogemused on seotud sotsiaalsete kogemustega ja sotsiaalsete vajadustega, milleks on näiteks kogemused saavutuste, tunnustuse ja teenistuse valdkonnas. Samas võivad ka naudingut pakkuda sellised tegevused nagu kunst, muusika ja kirjandus.
John Stuart Mill
Utilitaristina oli John Stuart Mill veendunud, et moraalselt õige on selline käitumine, mis kõige rohkem soodustab ühiskonna heaolu.Õnn (heaolu) seisneb naudingutes, kuid viimaste seas tuleb eristada kehalisi ja intellektuaalseid; viimased on seejuures väärtuslikumad. Mill väitis, et naudinguid ei saa võrrelda ainult kvantiteedi alusel, nagu seda tema arvates tegi Bentham: mõnedel naudingutel on lihtsalt kõrgem kvaliteet – nimelt intellektuaalsetel naudingutel.
Epikuros
Inimese elu eesmärgiks pidas Epikuros naudingut, kuid mitte niivõrd meelelist, kuivõrd vabanemist kehalistest kannatustest, hingerahutusest, surmahirmust ja sundusest. Hirmust, eriti surmahirmust vabanemisele aitab kaasa teadmine, et maailm koosneb vaid aatomitest ja tühjusest. Inimese hing ei ole midagi muud kui eriline vorm aatomeid, mis haihtuvad koos keha lagunemisega ja ei saa eksisteerida iseseisvalt väljaspool inimkeha. Seega ei ole võimalik ka surmajärgne elu ja kannatused. Epikuros kutsus taotlema rahulikkust, tasakaalukust, hingerahu, meelte "tuulevaikust" ja meelelisest palju kõrgemat – vaimset naudingut. Tema õpetuse järgi on ülim õnneseisund – ataraksia – häirimatus, mis saavutatakse elades sellist elu. Epikuros oli esimene, kes ütles – nii nagu ei ole kasu meditsiinist, mis ei ravi keha, ei ole kasu ka filosoofiast, mis ei ravi hinge. Ta leidis, et psühholoogia eesmärgiks ei ole mitte ainult kirjeldada inimest, vaid ka teda aidata. Epikuros elas kooskõlas oma õpetusega. Teda austas palju sõpru ja õpilasi. Nii Epikurose eluajal kui ka järgmistel sajanditel sai talle ja tema õpetusele osaks ohtralt laimu. Alles uusaja algul, P. Gassendi tööde kaudu, hakkas temast tekkima õige ettekujutus – Epikurose ja Demokritose natuurfilosoofia erinevuste kohata kirjutas Karl Marx 1841.aastal oma väitekirja.
Mida arvati naudingutest vanasti
Eetika väljakujunemise ajal, kaks ja pool tuhat aastat tagasi arvati, et inimese teevad õnnelikuks naudingud, mille annavad raha, tunnustus, tervis ja kehaline ilu. Järelikult ei olegi õnne küsimuses midagi mõtelda: saatus kas on või ei ole inimesele andnud ilu ja tervise. Inimese enda hooleks jääb kas raha teenida, et endale naudinguid osta, või siis mingil muul moel ühiskonna tähelepanu ja tunnustust pälvida.
Peder Rosenstand Wøldike
Peder Rosenstand Wøldike (4. september 1855; sünnikoht 2007. aasta haldusjaotuse järgi Tårnby vald, Pealinnapiirkond, Taani – 25. veebruar 1935; surmakoht 2007. aasta haldusjaotuse järgi Bispebjergi rajoon, Kopenhaageni vald, Pealinnapiirkond, Taani) oli Taani ja Eesti maaparanduse eriteadlane ja insener.
Elulugu
Lõpetas 1873. aastal gümnaasiumi Ålborgis ja 1880. aastal Kopenhaageni Tehnikaülikooli tehnikakandidaadina. Oli aastatel 1880–1882 matemaatikaõpetaja.
Aastatel 1882–1884 oli ta Skåne riikliku kultuuriinspektori (maaparanduse alal) assistent Rootsis. Ta oli aastatel 1892–1897 uuesti Taanis, aastatel 1892–1894 oli ta erainsener põllumajanduses ja töötas aastatel 1894–1897 Sälundi mõisas (tolleaegne tippmajand).
Aastatel 1884–1892 ja uuesti aastatel 1897–1909 oli ta Eestis maaparandusinsener.
Tema juhtimisel alustati kuivendustöid Kastre-Peravallas – praegusel Järvseljal. Ta oli aastatel 1897–1909 Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi juurde loodud Liivi- ja Eestimaa Maakultuuri Büroo tehniline juhataja (büroo sai 1900. aasta Pariisi maailmanäituselt suure hõbemedali).
Ta osales 1908. aastal senaator Konstantin Pahleni juhitud Turkestani kindralkubermangu revisjonis ja oli seal seotud Näljastepi niisutustööde projektiga. Aastast 1910 oli ta Kaunase Maakultuuri Büroo tehniline juhataja.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: maaparandusprojektide valmistamine, põikidrenaaži kasutuselevõtt.
Oma esimesel Eesti-perioodil kujunes tal programm tehnokraatiast kui vahendist, mis päästaks maailma klassivõitlusest. Pärast Eesti-perioodi avaldas ta Taanis mitu selle-alast teost. Ta viitas oma teostes otseselt utopistlikele mõtlejatele Edward Bellamyle ja Theodor Hertzkale. Tema teosed tekitasid Taanis diskussiooni ning teda loetakse Taani tehnokraatliku maailmavaate rajajaks.
Oma teisel Eesti-perioodil avaldas ta 1905. aastal raamatu "Land-Stadt und Stadt-Land. Entwurf einer Technik der Volkswirtschaft", milles püüdis anda lahenduse linna ja maa vastuolude kaotamisele.
Tolliliit
Tolliliit (customs union) on ühtne kaubanduspiirkond, kus riikide vahel liikuvatel kaupadel puudub tollimaks ning liiduväliste maadega on kehtestatud samad kaubavahetusreeglid.
Tolliliidu olemus
Tolliliit on üks osa majandusintegratsioonist, mis pakub vahepealset lahendust vabakaubandustsooni ja ühisturu vahel. Vabakaubandustsoonid lubavad vastastikku kaubanduse liikumist ilma tollimaksudeta, kuid neis puudub ühine tariifisüsteem. Ühisturgudel on ühine tollitariif, kuid liikmesriikide vahel on lubatud ka vaba raha ja tööjõu liikumine. Vabakaubandustsoon koos ühise tariifiga moodustabki tolliliidu.
Maailma tolliliidud
pisi|334px|Majandusintegratsioonid maailmas: {{legend|#008000|[[Majandus- ja valuutaliit (CSME/EC$, EL/€)}} {{legend|#00FF00|Majandusliit (CSME, EL)}} {{legend|#00FFFF|Tolli- ja valuutaliit (CEMAC/frank, UEMOA/frank)}} {{legend|#804000|Ühisturg (EEA, EFTA, CES)}} {{legend|#FF8040|Tolliliit (CAN, CUBKR, EAC, EUCU, MERCOSUR, SACU)}} {{legend|#FF0000|Vabakaubandusala (AFTA, CEFTA, CISFTA, COMESA, GAFTA, GCC, NAFTA, SAFTA, SICA, TPP)}}]] Kõik majandus- ja valuutaliidud, majandusliidud, tolli- ja valuutaliidud ning ühisturud sisaldavad tolliliidu põhimõtteid.
Euroopa Liidu tolliliit
Euroopa Liit hõlmab tolliliitu, mis laieneb kogu kaubavahetusele. Keelustatud on impordi- ja ekspordimaksud liikmesriikide vahel ning kolmandate riikidega on kehtestatud ühtne tollitariifistik.
Euroopa tolliliit loodi 1. juulil 1968, kui kuus riiki (Belgia, Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Luksemburg ja Holland) kaotasid viimased tollimaksud omavahelises kaubavahetuses. Hiljem täiendati ühist tollitariifistiku, ühiseid päritolureegleid ja tolliväärtuse määramise korda mitmete direktiivide ja määrustega. Kaupade liikumise kontrollimine siseturul lõpetati 1993. aasta jaanuaris.
Euroopa Liidu tolliliidu strateegilised eesmärgid on Eesmärgid kehtestati 2008. aasta arengustrateegias.
Konkurentsivõimet edendab ettevõtjate pääs suurematele turgudele ning laiem ja odavam kaubavalik kodanikele.
Euroopa Liitu kaitstakse läbi ühtse tollipoliitika:
Euroopa Liidu tollipoliitikas on tähtis osa rahvusvahelises koostöös, mille käigus osaletakse rahvusvaheliste standardite arendamisel ja rakendamisel, eelkõige julgeoleku, kaubanduse hõlbustamise ja tolliprotseduuride lihtsustamise valdkonnas.
Euroopa Liidu ja teiste riikide vahelised tolliliidud
Euroopa Liidul on sõlmitud tolliliidud Türgi, Andorra ja San Marinoga.
Türgi ja Euroopa Liidu vaheline tolliliidu leping jõustus 31. detsembril 1995. Tolliliit lubab üldiselt vaba kaubandusringlust, kuid ei hõlma põllumajandustooteid (määratletud Amsterdami lepingu I lisas) ning sütt ja terast.
Andorra ja Euroopa Liidu vaheline tolliliit asutati 1990. aastal. Lubatud peatükkide 25–97 tooted harmoneeritud süsteemist (Harmonized System).
San Marino ja Euroopa Liidu vaheline tolliliit asutati 2002. aastal. Lubatud kaupade 1–97 peatükkide tooted ühisest tollitariifistikust (Common Customs Tariff), v.a tooted, mis kuuluvad Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingu reguleerimisalasse.
Institutiones
pisi|Keiser Justinianus "Institutiones Iustiniani" ehk Justinianuse "Institutsioonid" on koostatud Rooma keiser Justinianus I (483–565) käsul 533. aastal. "Institutiones Iustiniani" kuulub "Corpus iuris civilisesse" ("Tsiviilseaduse kogumikku"), mis on valminud aastatel 529–534. Lisaks Justinianuse "Institutsioonidele" kuuluvad "Tsiviilseaduse kogumikku" "Digestid" ehk "Pandektid" ja "Justinianuse koodeks".
"Institutsioonide" koostamise eellugu
Peamine Justinianuse "Institutsioonide" eesmärk oli soov luua ja koostada seadustik, kus võiksid olla nii vana õigus (jus vetus) kui ka imperaatori ediktid. Justinianuse "Institutsioonid" pidid olema õigluse tugev alus. Samal ajal kehtisid Gregorianuse, Hermogenianuse ja Theodosianuse koodeksid, mis lihtsustasid kohtunike tööd. Ajad, rahva meeleolud ja seadused muutusid: vanu seadusi tühistati ning kasutusele tulid uued seadused. Esimest korda tuli idee luua üks seadustik Ida-Rooma keisril Theodosius II-l (401–450), aga idee jäi ainult ideeks ja ta ei jõudnud seda tööd alustada. Pärast Theodosius II surma alustasid keiser Justinianus ja tema lähedane abiline Tribonianus koodeksi koostamist. Suur töö tehti lühikese ajaga. Suur osa tööst oli vanade, enam mitte kehtivate seaduste tühistamine. Grigorianuse, Hermogenianuse ja Theodosianuse koodeksite kehtivad seadused kodifitseeriti ühte raamatusse. Selleks kogus Justinianus 13. veebruaril 528. aastal kokku töögrupi, kuhu kuulus kümme kõrget ametnikku ja juristi. Aasta pärast lõpetas komisjon oma töö. 7. aprillil 529. aastal avaldati seadusega "Summa rei publicae", mis kuulub "Justinianuse koodeksisse".
Üldine
Justinianuse seadustekogu esimene osa on lühike tsiviilõiguse õpik, millel on seaduse jõud. Õpik annab võimaluse õppida Rooma eraõiguse aluseid. Justinianus sai "Institutsioonide" kirjutamiseks eeskuju Gaiuse "Institutsioonidest". Justinianuse "Institutsioonid" on jaotatud kolme rühma: hagid, inimesed ja asjad. "Institutsioonide" tekst on jaotatud nelja raamatusse, raamatud on omakorda jaotatud tiitlitesse, millel on vastavad pealkirjad. Hiljem jaotati tiitlid paragrahvideks. Tiitel, mis pole nummerdatud, kannab nimetust principium. "Institutsioonide" tekst on kirja pandud paljudesse käsikirjadesse. Kõige väärtuslikum käsikiri on Torino käsikiri, mis asub Torinos, Itaalias.
"Institutsioonidele" viitamine
Justinianuse "Institutsioonidele" saab viidata kahte moodi:
Ernst Adalbert Ferdinand Stieren
Ernst Adalbert Ferdinand Stieren (20. juuni 1880 Peterburi – 24. juunil 1974 Saksamaa, Hohentengen) oli kunstnik ja kunstiala professor.
Neil Simon
Marvin Neil Simon (4. juuli 1927 New York – 26. august 2018 New York) oli USA näitekirjanik ja stsenarist.
Ernst Adalbert Ferdinand Stieren
Professor Ernst Adalbert Ferdinand Stieren sündis 1880. aastal Peterburis kirikuõpetaja pojana. 1923–1930 töötas ta Tallinna Riigi Kunsttööstuskoolis õppejõuna ja graafika osakonna juhatajana. 1930. aastal siirdus ta tagasi Berliini, kuhu tema perekond oli Venemaalt 1918. aastal juba lahkunud. Berliinis töötas ta erinevates ülikoolides kunstiala professorina. Kui II maailmasõja lõpus saabusid Vene punaväed Berliini, arreteeriti E. Stieren kui “vene emigrant’’ ja ta pidi 3 aastat veetma venelaste Sachsenhauseni kontsentratsioonilaagris. Vabanenuna siirdusid Stierenid laste juurde Švaabimaale, kus nad surid. Abielupaar Stierenid maalisid ja esinesid näitustel veel õige kõrges vanuses.
Neil Simon
Ta kirjutas üle 30 näidendi ja peaaegu sama arvu filmide stsenaariume. Ta pälvis enam Oscarite ja Tony auhindade nominatsioone kui ükski teine kirjanik.
Mõistusega olend
Mõistusega olend ehk mõistuslik olend (ka intelligents; ladina keeles ens intelligens) on olend, kellel on aru või mõistus.
Neil Simon
Simon kasvas üles New Yorgis suure depressiooni ajal. Tema vanemate rahalised probleemid andsid hoobi ka nende abielule, mistõttu oli Neilil suuresti rõõmutu ja ebastabiilne lapsepõlv. Sageli leidis ta pelgupaiga kinodes, kus talle meeldis vaatamas käia komöödiafilme, eriti Charlie Chaplini filme. Pärast keskkooli lõpetamist ja väeteenistuse läbimist hakkas ta kirjutama stsenaariume raadiole ja mõnedele varastele telesaadetele.
Mõistusega olend
Kant
Immanuel Kanti järgi on mõistuslik olend (Intelligenz) olend, kes on võimeline tegudeks ettekujutuse järgi seaduste kohta. Mõistusega olend on olend, kes on mõistusetarvituses meeltemuljetest sõltumatu.
Neil Simon
Simon kirjutas nii romantilisi komöödiaid, farsse kui ka tõsisemaid dramaatilisi komöödiaid. Tema esimene näidend oli "Come Blow Your Horn" (1961), mida ta kirjutas kolm aastat. Broadwayl etendati seda näidendit üle 600 korral. Sellele järgnesid veelgi edukamad komöödialavastused "Paljajalu pargis" ("Barefoot in the Park"; 1963) ja "Veider paar" ("The Odd Couple"; 1965); neist viimase eest pälvis Simon Tony auhinna. Samuti on tuntud tema näidend "Päikesepoisid" ("The Sunshine Boys"; 1972), mis räägib kahest vanast rivaalitsevast komöödianäitlejast. 1991. aastal pälvis ta näidendi "Lost in Yonkers" (eesti keeles etendunud pealkirja all "Kommipoodi ära eksind") eest Pulitzeri preemia. Tema loomingu hulka kuuluvad ka muusikalid "Sweet Charity" (1966) ja "Tõotused, tõotused" ("Promises, Promises"; 1968). Mitmest tema näidendite põhjal tehti mängufilme.
2006. aastal pälvis ta Mark Twaini nimelise huumoripreemia. 1983. aastal nimetati tema järgi üks Broadwayl asuv teater.
Elsa Amalie Rosenstein
Elsa Amalie Rosenstein (22. aprill 1907 Kronau, Hersoni kubermang, Ukraina – 2.märts 1987 Saksamaa) oli Eesti arst ja geoloog.
Elukäik
Elsa Amalie Rosenstein oli arsti tütar, rahvuselt sakslane.
Ta lõpetas 1923 Paide Saksa Ühisgümnaasiumi, 1931 Tartu Ülikooli loodusteaduskonna ja 1941 Müncheni Ülikooli arstiteaduskonna; loodusteaduse magister (1933, TÜ), väitekiri "Borealis-lubjakivide mikrofüsiograafia", meditsiinidoktor (1941, Müncheni Ülikool). Õppis 1923–1931 Tartu Ülikooli loodusteaduskonnas ja 1931–1938 arstiteaduskonnas. Töötas 1938. aastal Tartu Ülikooli geoloogiakabinetis abilisena. 1939 põgenes Saksamaale. Oli Müncheni Ülikooli kliiniku asearst ja hiljem Bad Reichenhallis eraarst.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: Eesti alamsiluri lademete litoloogia, stratigraafia ja kivistised. Oli 1930. aastail Eesti tuntumaid siluri kivististe uurijaid; tegi kindlaks lasumusrikete esinemise Pandivere kõrgustiku läänenõlval. 11 teadustrükist.
Salomón Rondón
Ta alustas karjääri kodumaal ja tegi 2006. aastal 18-aastaselt debüüdi Venezuela kõrgliigas Aragua meeskonnas. Juba esimesel hooajal lõi ta kõrgliigas seitse väravat. Hooajal 2007–08 lõi ta Venezuela kõrgliigas kaheksa väravat.
2008. aasta suvel sõlmis ta lepingu Hispaania esiliiga klubiga UD Las Palmas. Kuigi esimesel hooajal ta liigas ühtegi väravat ei löönud, skooris ta järgmisel hooajal koguni kümnel korral. 2010. aasta juulis sõlmis ta lepingu Hispaania kõrgliiga klubiga Málaga. Üleminekusumma oli 3,5 miljonit eurot, mis oli Málaga suurim ost. Esimese värava La Ligas lõi ta 19. augustil mängus Sevilla vastu. Ta lõi hooajal 2010–11 La Ligas 14 väravat, olles selles arvestuses sel hooajal liigas kümnendal kohal. Ka hooaeg 2011–12 oli edukas, kui ta lõi liigas 11 väravat.
2015. aasta augustis sõlmis ta nelja aasta pikkuse lepingu Inglismaa Premier League'i klubiga West Bromwich Albion. Üleminekusumma oli 12 miljonit eurot, mis oli klubi rekord. Premier League'is tegi ta debüüdi 15. augustil mängus Watfordi vastu ja lõi esimese värava 29. augustil mängus Stoke City vastu. Hooaeg 2015–16 oli ka West Bromwich Albionis veedetud ajast kõige edukam, kui ta lõi liigas üheksa väravat. Hooaeg 2017–18 jäädi liigas viimaseks ja langeti esiliigasse. 2018. aasta augustis suundus ta laenule Newcastle Unitedi. Ta lõi hooajal 2018–19 Inglismaa kõrgliigas 11 väravat ning valiti klubi hooaja parimaks mängijaks.
2021. aasta augustis naasis Rondón Inglismaa kõrgliigasse, sõlmides kaheaastase lepingu Evertoniga.
2009. aastal osales Rondón Venezuela kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi neli väravat. Venezuela jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 3. veebruaril 2008 sõprusmängus Haiti vastu. Esimese värava lõi ta koondise särgis sama aasta 23. märtsil mängus El Salvadori vastu. Ta kuulus Venezuela koondisse 2011. ja 2015. aasta Copa Américal, 2016. aastal Copa América Centenariol ja 2019. aasta Copa Américal ning lõi kolmel esimesel turniiril ka vähemalt ühe värava.
August Kõrgma
August Kõrgma (kuni 1935. aastani August Korkmann; 2. detsember 1891 Ambla, Järvamaa – 11. mai 1966 Stockholm, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (major) ja piirivalvur.
Omandas algkooliõpetaja kutse ja mobiliseeriti Esimese maailmasõja ajal Vene sõjaväkke. Lõpetas sõjaaegse lipnike kursuse.
Vabadussõja puhkedes oli Paide omakaitse ülem. Viidi üle 9. Jalaväepolku, kus oli ratsakomando ülem ja võttis osa paljudest lahinguist nii lõuna- kui ka Narva rindel.
1923. aastal läks üle piirivalve koosseisu, kus algul oli rajooniülem Kuressaares ja siis Plüssa kordoni ülem Narva jaoskonnas. Hiljem tegutses Irboskas Petseri jaoskonnas õpperajooni ja piirivalvurite kooli juhatajana. 1939. aastal määrati Narva piirivalvejaoskonna ülemaks. Teenis sel ametikohal kuni Eesti piirivalve likvideerimiseni. 1939. aasta 8. oktoobri hommikul avas just tema Nõukogude vägede sissetulekuks Narva piiril värava.
Juunis 1940 määrati ta Petseri piirivalvejaoskonna ülemaks. Eesti piirivalve likvideerimise järel jäeti August Kõrgma Nõukogude piirivalvevägede koosseisu. Arreteeriti 1941. aasta juunis, kuid vabastati tänu sellele, et oli töötanud NKVD piirivalvevägedes. Seejärel varjas ta end Läänemaal.
Saksa okupatsiooni ajal alustas Narvas piirivalveüksuse moodustamist, see aga liideti 185. Eesti Julgestusgrupiga. Kuna see kavatseti saata Venemaale valveteenistusse, siis lahkus teenistusest. Oli aastatel 1943–1944 Haapsalus Omakaitse Lääne maleva ülem.
Rootsis elas Södertäljes. Oli pikka aega Eesti Rahvusfondi (ERF) sealse osakonna esimees ning kuulus ka ERFi juhatusse. Osales muudegi Södertälje eestlaste organisatsioonide töös.
Novellae
pisi|"Novellae" "Novellae" (ld "Novellae constitutiones", kr "Νεαραί διατάξεις", ee "Novellid") on Codexi, Digesta ja Institutionese kõrval neljas ja viimane osa Corpus iuris civilisest, mis anti välja Bütsantsi keisri Justinianuse käsul 534. aastal. Novellae on õigusaktide kogum, mis sätestab õiguse põhiprintsiibid, muutes seadusi selgemaks ja ühetimõistetavamaks. Novellaes mainitud õigusakte tuleb võtta kodifikatsioonide täiendina. Kuigi Novellae olid kõige vähem kommenteeritud osa Justinianuse kodifikatsioonidest, olid need sajandeid Justinianuse seaduste kõige tuntum osa Euroopas ja kehtisid ka Bütsantsi impeeriumis.
"Novellae" koostamine
13. veebruaril 528, peaaegu täpselt sada aastat pärast imperaator Theodosius II analoogset initsiatiivi, teatas Justinianus II Konstantinoopoli senatile oma plaanist koostada uus kogumik Rooma õigusest. Selle eesmärgi täitmiseks moodustati kümnest juristist koosnev komisjon seadusandluse korrastamiseks, eesotsas Johannes Kapadooklasega. Aasta hiljem aprillikuus ilmus esimene väljaanne "Codex Justinianus". See jõustus 16. aprillil, muutes eelnevaid koodekseid ja konstitutsioone. Järgmise kahe aasta jooksul valmis kogumik viiekümnest otsusest (ld qiunquaginta decisiones). See oli tuntud vanade juristide tööde vasturääkivuste kõrvaldamise poolest. Kogumik ei ole säilinud ja samuti on võimalik, et see ei ilmunudki iseseisva kogumikuna. Mõni selles olev otsus ilmus 534. aastal Codexi teises väljaandes. Teise väljaande ilmudes rahustas Justinianus II riigialamaid, avaldades erilise konstitutsiooni Cordi, ja kinnitades, et kolmandat väljaannet ei tule ning järgnevad konstitutsioonid antakse välja eraldi kogumikena (ld novellae constitutiones, quae post nostri codicis confectionem late sunt).
Tegelikult seda lubadust ei täidetud ja novellid hakkasid ilmuma 1. jaanuarist 535. aastast, kuid ametlike kogumikena neid välja ei antud. Seda tõenäoliselt Tribonianuse, seaduste süstematiseerimise komisjoniülema surma tõttu. Samas oli vajadus selliste kogumike järele ja eraisikute jõupingutustega see hüvitati.
"Novellaede" arv
Väljaantud novellide koguarv ei ole täpselt teada. Need säilisid eraldi kogumikes, suurim neist koosneb 168 novellist, millest osa koostasid Justininanus I järeltulijad. Ainult kahes kreeka allikas on täpsed väärtused. Niccolò Alamanni on nõustunud teatud kreeka käsikirjade märkustega. Ta on kommenteerinud Procopius Caesariensise väljaannet Historia arcana, et novelle oli kokku 168. Matthew Blastaresi versiooni järgi Syntagma Canonumis oli novelle 170. Kui esimene arv on õige, langedes kokku kreeka kogumike arvuga, peab neist maha arvama 11 hilisema imperaatori novelli, 4 formas prefectorumi, 4 duplikaati, mis annab kokku 153 Justinianuse novelli, milles sisaldub veel 13 novellidega võrdsustatud edikti. Tagantjärele pandi suur osa novellidest 9. sajandi Basilika seadusekogumikku. Stilistiliselt erinevad novellid teistest seadusekogumikest oma paljusõnalisuse ja paljude retooriliste lisandite poolest.
"Novellae" sisu
Suur osa Corpus iuris civilise esimeses kolmes osas sisalduvatest määrustest olid seotud haldusreformidega või sätestasid kirikupoliitikat. Vajadus lisaseadusteks tulenes suurest kodifikatsioonide mahust. Codexid ja Digestad muutsid tihtipeale õiguse printsiipe segasemaks, selle asemel et neid selgelt esile tuua. Tihti oli tegemist seaduste ja otsustega, mis olid sätestatud sajandeid varem. Vahetult peale koodeksi teist väljaannet väljastas Justinianus kuni aastani 565 hulgaliselt uusi seadusandlikke akte, mida hiljem tunti Novellide nimetuse all. Novellid hakkasid kehtima peale 534. aastat, kui Justinianus kuulutas välja koodeksi teise väljaande. Keiser planeeris väljastada oma seadusandluse uues kodifikatsioonis, kuid see jäigi tegemata. Siiski säilis suur osa Justinianuse novellidest erakollektsioonis koos kahe tema järeltulija (Justinus II ja Tiberius II) määrustega.
Corpus iuris civilis kirjutati ladina keeles, välja arvatud Novellid, mis üldiselt pandi kirja kreeka keeles, kuid vähesed novellid olid kirja pandud ladina keeles, sest see oli veel kõrgema bürokraatia keel, samuti kasutusel koolides, kus õpetati õigusteadust, ja mõnel impeeriumi alal.
Näiteks anti Novellides välja korraldus testamendi tegemiseks. Kadunukese sugulased jagati nelja klassi. Esimeses olid kadunukese järeltulijad, teises klassis kadunukese vanemad, tema bioloogilised vennad ja õed ning bioloogiliste vendade ja õdede lapsed. Kolmandasse klassi kuulusid kadunukese poolvennad ja -õed ning nende lapsed. Neljandasse klassi kadunukese teised kaugemad veresugulased. Keegi madalamast klassist ei saanud olla pärijaks enne, kui kõrgemas klassis oli pärijaid. Elusolev abikaasa ei kuulunud ühessegi neist neljast klassist. Tema päris siis, kui polnud ühtegi teist sugulast. Nii kaua, kui oli olemas ükskõik kui kauge sugulane, pidi perekonna vara jääma vereliini. Naine sai peale abikaasa surma enda eest hoolitseda kaasavara abil, mille ta oli abiellumise ajal endaga kaasa toonud ja mis peale mehe surma kuulus jällegi talle. Kui juhtus, et tegu oli naisega, kel polnud abiellumise ajal kaasavara, siis anti talle natuke muud vara, et enda eest hoolt kanda. Justinianuse tekstides pole aga kõik sama klassi liikmed üksteisest täpselt eristatud ning nii mõnedki punktid jäävad vastuoluliseks.
"Julianuse epitoomid"
Konstantinoopoli õigusteaduse professor Julianus koostas tõenäoliselt aastatel 556–557 enda ladina keelt rääkivatele tudengitele "Julianuse epitoomid". See sisaldas 124 novelli (tegelikult 122, sest kaks tükki olid topelt). "Julianuse epitoomid" olid kreeka keelest ladina keelde tõlgitud novellid. Novellid olid kronoloogilises järjekorras. Need olid kirikutele meelepärased, sest üsna mitu novelli toetasid oma olemuselt kirikuid. Varaseim "Julianuse epitoomide" käsikiri on pärit 7.–8. sajandist ja päris mitu on pärit Karolingide renessansi ajast. Üldiselt leidsid "Julianuse epitoomide" novellid laialdast heakskiitu.
Authenticum
12. sajandil hakkasid "Julianuse epitoomid" kaotama liidripositsiooni novellide laialdasemale ladinakeelsele kogumikule "Authenticumile". "Authenticum" kirjutati 5. sajandi keskpaigas. Tegu on sõnasõnalise tõlkega kreekakeelsetest novellidest. See ilmus Bolognas umbes aastal 1100 ja koosnes 133st novellist, mis on kronoloogilises järjekorras. Glossaatorid hakkasid "Authenticumi" kommentaaridega täiendama.
Kreeka 168 novelli kollektsioon
Kõige suurem Justinianuse novellide kogu ilmus peamiselt Kreekas aastal 1200 ja see koosnes 168 osast. Need on kirja pandud aastatel 535–565 (Justinianuse valitsemisaja lõpuni) ja samuti esitatud kronoloogilises järjekorras (aastate kaupa) kuni 120. seaduseni.
Teisi kollektsioone
On teada, et Justinianuse novellide kogumike eespool mainitud nimekiri pole lõplik, vaid on veel kogumikke, näiteks "Athanasiuse epitoomid". Umbes 572. aastal tegi Bütsantsi jurist Emesa Athanasius 153st novellist koosneva epitoomi. See oli samuti koostatud õppeotstarbel, kuid on eelnevatest detailsem. "Athanasiuse epitoomid" jagunevad 21 teemaks, mitte pole kronoloogilises järjestuses. "Athanasiuse epitoomid" aitavad praktilistes küsimustes, aitavad mõista koodekseid ja "Digeste" ning teha seadustest teoreetilisi tähelepanekuid.
Poolikud ja kadunud tööd
On teadmisi eri novellide fragmentidest, mis on suurelt jaolt kadunud. Neist tuntuim on "Anonüümsed epitoomid", mida on üpris palju tsiteeritud vanades käsikirjades. "Anonüümsed epitoomid" olid üpris sarnased teiste epitoomide, kuid eriti "Julianuse epitoomidega".
Azaryčy
pisi|left Azaryčy (transkribeerituna Azarõtšõ, poola keeles vanasti Ozarycze või Ozaryce) on alev Valgevenes Homieli oblastis Kalinkavičy rajoonis, Azaryčy külanõukogu halduskeskus. Azaryčy asub Homieli linnast 164 ja Kalinkavičyst 42 kilomeetri kaugusel.
Alevis on keskkool, kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Azaryčyst neli kilomeetrit loodes asub Azaryčy surmalaagritele pühendatud memoriaalkompleks.
Ajalugu
Küla on kirjalikes allikates esimest korda mainitud XVI sajandil. Toona kuulus see Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Azaryčy oli Leedu suurvürstide valdus. Aastal 1762 ehitati sinna õigeusu kirik. Aastal 1786 sai asula alevi staatuse ja õiguse pidada kaks korda aastas laata.
Seoses Poola jagamisega läks alev aastal 1763 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mozõri maakonda. Aastal 1799 anti see eraomandisse, hakates kuuluma salanõunik Sergei Laškarjovile. Aastal 1834 oli alevis 84 maja, aastal 1859 rajati sinna vesiveski. Aastal 1897 oli alevis lisaks kirikule veel kaks juutide palvemaja, kaheksa poodi ja kõrts. Aastail 1881 ja 1899 põles suur osa alevist maha. Azaryčyt läbisid tsaariarmee kommunikatsiooniliinid ja nii avati seal aastal 1913 telefonikeskjaam. Aastast 1911 tegutses alevis ka auruveski. pisi|left|Azaryčy raudteejaam esimese maailmasõja ajal
2. detsembril 1918 vallutasid alevi Saksa väed. Aastal 1919 läks Azaryčy Valgevene NSV koosseisu. Seejärel hõivasid asula Poola väed, mis olid sunnitud sealt lahkuma aastal 1920.
Aastal 1924 muudeti alevi staatuse kaotanud Azaryčy kohaliku külanõukogu keskuseks. 15. juulil 1935 muudeti asula taas aleviks, ent 27. septembril 1938 jälle külaks. Aastast 1929 oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks. Teise maailmasõja ajal hakkasid alevi ümbruskonnas tegutsema partisanid, mistõttu Saksa karistussalklased põletasid alevi maha ja hukkasid 487 sealset elanikku.
Märtsis 1944 rajasid Saksa okupatsioonivõimud alevi juurde kolm laagrit, kuhu koguti kokku töövõimetud tsiviilisikud okupeeritud aladelt. Suurem osa neist viidi laagrisse haigepalatitest, kus nad põdesid nakkushaigusi. Laagrite eesmärk oli nakatada laagriteni jõudnud Nõukogude väed. Lisaks haigetele toimetati laagritesse ka vanureid, füüsiliselt nõrkasid naisi ja lapsi. Kokku toimetati sealsetesse laagritesse 46 000 inimest. Laagrites puudusid elamispinnad, inimesed olid sunnitud pidevalt viibima soisel maastikul ja lageda taeva all. Ainsaks joogiks oli sealne soovesi, ka toiduainetega varustati laagrites viibijaid ebapiisavalt ja juhuslikult. Laagreid ümbritses okastraataed, seal asusid ka kuulipildujatega vahitornid. Lisaks oli laagrite ümbrus mineeritud. Põgeneda üritajad ja protesteerijad lasti maha. Punaarmee saabudes oli laagrites hukkunud ligi 9000 inimest, hiljem surid veel paljud tüüfusse, nii et ohvrite koguarvu hinnatakse ligi 20 000 inimesele. Laagri vabastajatest surid tüüfusse 1526 sõdurit.
Aastal 1959 taastati Azaryčy alevistaatus. Ühtlasi kujundati sealne kolhoos ümber sovhoosiks. Tšornobõli katastroofi järel rajati sinna telliskivielamud 148 saastunud aladelt ümber asunud pere tarvis.
Atsetoksüülrühm
thumb|Atsetoksüülrühm Atsetoksüülrühmaks nimetatakse orgaanilises keemias rühma CH3C(=O)O- kas funktsionaalrühmana või molekuli osana. Vahel kasutatakse selle rühma kohta lühendit AcO.
Atsetoksüülrühmas on atsetüülrühma süsiniku aatom üksiksideme kaudu seotud veel ühe hapniku aatomiga. Sõnaosa "atsetoksüül-" on lühendatud vorm sõnaosakujust "atsetüüloksüül-", mis tähendab sedasama.
Atsetoksüülrühm esineb näiteks äädikhappes, äädikhappe estrites ja atseetanhüdriidis.
Orgaanilises sünteesis kasutatakse alkoholide hüdroksüülrühma kaitseks molekuli atsetoksüülrühma sisseviimist, kuigi tegelikult kaitseb hüdroksüülrühma atsetoksüülrühma koosseisus olev atsetüülrühm. Asi toimib nii, et alkohol ei ole kuigi tugev nukleofiil ja võimsamate nukleofiilide, isegi amiinide juuresolekul, reageerivad just need alkoholi asemel.
Hüdroksüülrühma kaitse kõrvaldamiseks võib kasutada aluse vesilahust (pH > 9) või happe vesilahust (pH < 2). Viimast võib olla vaja kuumutada. Kasutada saab ka aluse anhüdriidi, näiteks naatriummetoksiidi metanoolis. Eriti kasulik on see siis, kui molekuli koosseisus on karboksüülhappe metüülester, sest siis ei teki hüdrolüüsi, nagu aluse vesilahuse kasutamisel tekiks. Atsetaatestri korral tuleb kasutada etoksiidi etanoolis.
Imperatiiv (filosoofia)
Imperatiiv on vormel, mis väljendab kõlbluse käsku.
Kant
Immanuel Kanti järgi on imperatiiv vormel, mis väljendab käsku, st ettekujutust vabaduse objektiivsest seadusest (st üldkehtivast moraaliseadusest) tahtele (st võimele printsiibi järgi toimida; langeb siin kokku praktilise mõistega) sundivana (tahtele võõraste vastukäivate määratlusaluste vastu).
Imperatiiv väljendab olemapidamist. Indiviidi tahe ei ole imperatiiviga paratamatult määratletud, Põhjuseks võib olla kas see, et indiviid ei tea, et imperatiiviga määratletud tegu on praktiliselt ehk kõlbeliselt hea, sest ta ei tea, et see tegu langeb imperatiivi alla, või see, et tema maksiimid on imperatiiviga vastuolus.
Täiuslikult head tahet (sellisena tuleb mõelda näiteks Jumala tahet), ei ole tarvis sundida, mistõttu tema kohta imperatiivid ei käi. Seetõttu on imperatiivid ainult vormelid, millega väljendatakse tahtmise kui niisuguste objektiivsete seaduste suhet ühe või teise mõistusega olendi tahte subjektiivse ebatäiuslikkusega.
Imperatiiv ranges mõttes on iseenesest hea: mõistus teeb selle tahtmise eesmärgiks, ilma et sel omakorda mingit eesmärki oleks. Laiemas mõttes nimetab Kant imperatiivideks ka maksiime, mis on objektiivsed mis tahes indiviidile, kellel on see või teine eesmärk (hüpoteetilised ehk tingitud imperatiivid). Mõlemat sorti imperatiivid määratlevad teo, mis on hea tahte printsiibi järgi paratamatu.
Imperatiiv on praktiline reegel, mille kui tingimusega on iga mõistusega olendi tahe paratamatult seotud. Praktiline reegel on ettekujutus tingimusest, mille järgi tegu saab toimuda.
Imperatiiv on praktiline reegel, millega iseenesest (subjektiivselt) juhuslik tegu tehakse paratamatuks. Selle poolest ta erineb praktilisest seadusest, mille puhul tegu võib olla ka iseenesest (juhuslikult) paratamatu (näiteks Jumala puhul).
Imperatiivide liigitus
Hüpoteetiline imperatiiv on imperatiiv, mis ei määratle tahet mitte absoluutselt, vaid ainult mingi soovitava tagajärje suhtes.
Kategooriline imperatiiv määratleb tahet absoluutselt.
Evy Laamann Kalbus
Evy Laamann Kalbus (26. november 1922, Võru – 5. jaanuar 2021, Bowie linn, Marylandi osariik, USA) oli Eesti vabadusvõitleja ja raamatukogutegelane.
2018. aasta septembris püstitati Järvamaale Amblasse ausammas Artur Sirgule ja selles oli suur roll just Evy Laamannil ning tema raamatul “Tõde ei põle tuleski”.
Elulugu
Tema isa oli Vabadusristi kavaler kapten Paul Laamann (1893–1946) ja ema oli vabadusvõitleja Elfriede Ella Laamann (snd Naelapea, 1894–1947).
Kui vabadussõjalaste liikumine algas, oli Evy viieaastane tüdruk, kes isaga talismanina kaasas käis. Evy lemmik oli Artur Sirk, kelle jutt oli huvitav isegi lapse kõrvadele.
Kui 1934. aastal algas Eestis vaikiv ajastu, tõi see endaga kaasa läbiotsimised, politseivägivalla ja küüditamise. See aeg lõpetas ka 11-aastase Evy lapsepõlve. Isa vangistati ja perekond küüditati Võrust Saaremaale.
1935. aasta sügise saabudes õnnestus Ella Laamannil välja kaubelda luba perega Tartusse kolida, et lapsed saaksid kooliteed jätkata. Detsembris vangistati isa uuesti, mõned päevad hiljem kadus kuuks ajaks teadmatusse ka ema, kolm last jäeti külmal talvel omapäi.
Vabadussõjalaste suurprotsess, milles neid süüdistati 8. detsembri kavatsetud riigipöördekatses, kestis 6.–25. maini 1936 ja seda ajaloolist teatrilavastust õnnestus 13-aastasel Evyl oma silmadega näha. Kohus mõistis Evy isale 20 aastat sunnitööd koos kõigi õiguste kaotusega. Tegelikult sai Paul Laamann üksikkongis istuda kaks aastat, poliitvangid vabastati amnestiaga mais 1938.
1940. aastal varjasid Laamannid ennast Hjalmar Mäe ema talus Läänemaal. 4. märtsil 1941 asusid nad ümberasujatena Tartust Saksamaa poole teele – just Evy oli see, kel õnnestus perele saada luba järelümberasumiseks.
Peatuti Wernecki lossis, Schwabimaa äärel, kus Evy isa Paul Laamann asus eestlasi värbama, et vabatahtlikult bolševike vastu võitlema minna.
Saksamaal kohtas Evy Laamann William Tomingat, kelle raamatu “Vaikiv ajastu Eestis” kordustrüki ta hiljem välja andis.
Tagasi kodumaale sõitis Laamannide pere 1942. aasta märtsis. 1943. aastal lõpetas Evy Tallinnas Lenderi Eragümnaasiumi ja sai stipendiumi Breslau Kunstikooli. Kui 1944. aasta alguses taasavati Tallinna Rakenduskunsti Kool, jätkas Evy seal õpinguid Natalie Mei moeklassis.
1944. aasta märtsipommitamise aegu oli Evy veel Tallinnas, kuid peagi lahkus ta koos emaga Saksamaale ja jätkas kunstiõpinguid Hildesheimi Rakenduskunstikoolis, kuni see suleti.
Kui Eesti septembris 1944 bolševike kätte langes, tampis Evy koos teiste välismaalt saabunud naistega ühes Berliini relvavabrikus mingit mullasegu vormidesse, mille järgi hiljem õhukaitserelvade osi valati. Järgnesid rindeõdede kursused ja Berliini pommitamise ajal kandis Evy juba rindeõe vormiriietust.
1946. aastal õnnestus Evy emal endale, Evyle ja poeg Unole hankida India sissesõiduluba ja nii jõuti jõuluks Bombay sadamasse.
1947. aasta juunis suri Ella Laamann, Evy ja vend Uno jäid kahekesi võõrale maale. Evyl oli plaan iga hinna eest Indiast minema pääseda. Ta abiellus ungari päritolu noore ameeriklasega ja noorpaar purjetas märtsis 1948 USA-sse. Reis kestis terve kuu.
Kuni kodakondsuspaberite saamiseni töötas Evy ühes kaubamajas, seejärel sai tööle USA Kongressi Raamatukokku, kus töötas 25 aastat ja kuhu ta aitas töö leida paljudel eesti naistel.
1956. aastal kohtas Evy Laamann Ameerika Hääle ajakirjaniku ja õigusteadlase, tuntud Eesti riigitegelase Tõnis Kalbuse poja Arvo Kalbuse (1913–1999) näol oma elu armastust.
1973. aastal võttis Evy Kalbus ette sõidu okupeeritud kodumaale, lootusega veel midagi oma isa saatuse kohta teada saada. Sellest külaskäigust on ta kirjutanud humoorika reisikirja. 1993. aastal külastas Evy uuesti Eestit, seekord koos abikaasa Arvoga, kes suri 1999. aastal.
2000. aastal oli Evy taas kodumaal, seekord koos vennaga, tuues ja sängitades lahkunud abikaasa Arvo Kalbuse Tartu Raadi kalmistule oma vanavanemate juurde.
Vabadussõjalaste Liidu lipp, mida Eesti politsei läbiotsimiste käigus taga otsis, reisis koos Evyga Saksamaale, sealt Indiasse ja USA-sse. Tänu Evyle asub see nüüd koos paljude teiste ajalooliste reliikviatega Eesti Sõjamuuseumis.
The Queen Of Spades
The Queen Of Spades on Eesti ansambel.
Ansambel asutati 2015.
Eha-Pilvi Jõgi
Eha-Pilvi Jõgi (sündinud 8. juunil 1936 Tallinnas) on eesti klaasikunstnik.
Ta sündis aastal 1936 Tallinnas metsaülema perekonnas. Ta õppis aastatel 1943–1951 Paunküla koolis, aastatel 1951–1955 õppis ta Tallinna 20. Keskkoolis. Aastatel 1955–1957 Tallinna Vabariiklikus Meditsiinilises Keskkoolis, mille lõpetamise järel töötas Tallinnas meditsiiniõena. Aastatel 1962–1967 õppis ta ERKI-s, mille lõpetas klaasikunstnikuna.
Ta töötas aastatel 1969–1975 Võšni Volotšoki klaasitehases "Krasnõi Mai" kunstnikuna. Aastatel 1975–1982 töötas ta Tallinnas Üleliidulise Rahvatarbekaupade Näidiste Alalise Paviljoni Eesti filiaalis kunstnikuna ning aastatel 1982–1992 kirjastuses Valgus ja Eesti Entsüklopeediakirjastuses kunstilise toimetajana. Ta on aastast 1973 Eesti Kunstnike Liidu liige.
Isiklikku
Tema õde Hilja Jõgi oli kunstiajaloolane.
Härjäsilm
Härjäsilm on järv Valga maakonnas Valga vallas Laanemetsa külas. Veekogu pindala on 0,1 ha.
Nissan e-NV200
pisi|Nissan e-NV200 Nissan e-NV200 on Nissan NV200 elektriline versioon. See kasutab Nissan Leafi elektriajamit. Mootoriks on 80-kilovatine elektrimootor, mis võimaldab tippkiiruseks 120 km/h. Versioonidest pakutakse nii kaubikut kui ka mahtuniversaali. Laadimine toimub samamoodi kui Leafil: 16-amprisest elektripesast saab aku täis ühe ööga, 32-amprisest nelja tunniga, kiirlaadijast saab 80% akut täis poole tunniga.
Michael Clarke Duncan
Michael Clarke Duncan (10. detsember 1957 – 3. september 2012) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta on Eesti televaatajatele tuntud filmidest "Roheline miil", "Üheksa jardi", "Skorpionikuningas" ja "Ahvide planeet". Samuti esines ta seriaali "Tuvikesed" esimeses osas. Seriaalis "Leidja" mängis ta 2012. aastal 13 osas Leo Knoxi.
Ammooniumhüdroksiid
Ammooniumhüdroksiid on ammoniaagi vesilahus. Selle tähis on NH3(aq).
Kuigi aine nimetus vihjab leelisele valemiga [NH4+][OH−], ei saa ainet NH4OH tegelikult lahusest eraldada, sest NH4+ ioonid moodustavad ammoniaagis liiga väikse osa.
Ammooniumhüdroksiid on aluseline ja kergelt söövitav.
Kodukeemias kasutatakse seda näiteks aknapesuvahendites.
Lilleküla (Rakvere)
Lilleküla on Rakvere linna keskosast, Südalinna linnaosast, põhja pool asuv linnaosa, mis ulatub Tallinna–Narva raudteeni.
Piirid
Põhjas piirneb Lilleküla linnaosa raudteega ja sellega paralleelse Jaama puiestee lõiguga. Teisel pool raudteed asuvad Lennuvälja ja Moonaküla linnaosa. Lääne pool asuvad Mõisavälja ja Vanalinna linnaosa. Piiritänavateks on Näituse, Vabriku, Tiigi ja Tööstuse tänav. Lõuna pool asub Südalinna linnaosa, piiriks on Tallinna tänav. Ida pool paikneb Kukeküla linnaosa, piiritänavaks on Võidu tänav.