cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keemiarelv
Söövitavad mürgid
Keemiline inaktiveerimine kloorimisega on efektiivne sinepigaasi ja ljuisiiti ning vähemefektiivne HN-i vastu, kuid täiesti ebaefektiivne fosgeenoksiimi korral. Söövitavate kemikaalide mürgistust aitab vältida täiskomplektne kaitsevarustus. Respiraator üksi kaitseb ainult silmi ja kopse. Nahka on lisaks vastavale riietusele võimalik kaitsta määrides seda klooriva pastaga, mis sisaldab näiteks kloroamiini, aga see kaitseb väga väikeste dooside korral.
Veremürgid
Veremürgid levivad organismis vere kaudu. Keemiarelvana levitatakse neid enamasti aerosoolina ning organismi satub see sissehingamise teel. Veremürgid takistavad vererakkude võimet kasutada ja transportida hapnikku, mistõttu põhjustavad veremürgid kergesti lämbumist. Surm võib saabuda minutitega. Enamasti on nad tsüaniidil või arseenil põhinevad. Veremürgid on näiteks:
Ameeriklastel on tsüaniidi mürgistuse raviks esmaabipakett, kus esimese asjana hingatakse sisse väikse doosi amüülnitritid, seejärel süstitakse vereringesse naatriumnitritit ja viimasena naatriumtiosulfaati.
Psühhotroopsed mürgid
Psühhotroopsed mürkide puhul tegu väga ohtlikke keemiarelvadega. Suurem osa neist töötati välja enne teist maailmasõda ja selle ajal. Keemiliselt sarnanevad need fosforit sisaldavate insektitsiidide ehk putukamürkidega. Mõned tuntumad psühhotroopsed mürgid on järgmised:
Vastupidi V-mürkidele on G-mürgid on üldiselt mittepüsivad. Mõningad G-mürke on teatud ainetega võimalik paksendada, et suurendada nende püsivust ja sellega kokkupuute aega nahaga.
Psühhotroopsed mürgid toimivad tavaliselt läbi atsetüülkoliinesteraasi inhibeerimise organismis. Normaalsel funktsioneerimisel hüdrolüüsib atsetüülkoliinesteraas kogu tekkiva vaba atsetüülkoliini. Atsetüülkoliinesteraasi inhibeerimisel hakkab atsetüülkoliin kogunema organismi eri osades, näiteks parasümpaatilistes närvides, bronhiaalpuus, põies, veresoontes, seedetraktis, higinäärmetes jm.
Sümptomid varieeruvad sõltuvalt kokkupuuteviisist. Sissehingamisel hakkavad esmalt ilmnema hingamisteedega seotud sümptomid, allaneelamisel aga seedetraktiga seotud sümptomid. Sissehingamisel on üks esimesi sümptomeid ka pitsitus rinnus, mis intensiivistub edasisel kokkupuutel mürgiga, olenemata kokkupuute viisist. Kopsud ja silmad absorbeerivad psühhotroopseid mürke väga kiiresti. Kopsudest imenduvad mürgid vereringesse, silmadel võib esineda punetust ja pupillide kontraktsiooni. Edasisel kokkupuutel tekib mitmesuguseid sümptomeid, näiteks nina veritsus, suurenenud süljeeritus, õhupuudus, lihasetõmblused, iiveldus, kõhukrambid jne.
Mürgistuse ravimiseks kasutatakse vastumürke. Laialdaselt on sõjaväes levinud psühhotroopsete mürkide vastane "Swedish" vastumürk, mis sisaldab kahte ühendit: HI-6 (500 mg) ja atropiini (2 mg). Selle eesmärgiks on uuesti aktiveerida ensüüm atsetüülkolinesteraas, mille aktiivsuse on eelnevalt mürk inhibeerinud. Atropiini ülesandeks on leevendada sümptomite tugevust ja mõju.
Õigusraamistik
1899. aastal Haagis toimunud diplomaatilisel konverentsil võeti vastu sõja tavasid määratlev konventsioon, mis keelas lämmatavate gaaside kasutamise. See keeld ei kehtinud kaua ning juba esimeses maailmasõjas hakati kasutama lämmatavaid gaase. Esimeses maailmasõjas kasutatud keemiarelvad tingisid tõsise avaliku pahameele. See pani aluse 1925. aastal loodud Genfi protokolli loomisele, mille eesmärgiks oli keelata keemiarelvade kasutamine sõjapidamises. Selles protokollis oli aga palju auke, näiteks ei keelanud see keemiarelvade arendamist, tootmist ja kogumist. Lisaks oli probleemiks see, et protokolliga liitunud riikidel jäi õigus kasutada keemiarelvasi riikide vastu, kes polnud Genfi protokolli ratifitseerinud.
3. septembril 1993 võeti pärast 12 aastat kõnelusi desarmeerimisteemalisel konverentsil Genfis vastu "Keemiarelvade keelustamise konventsioon". See konventsioon on riikidevaheline lepe, mille eesmärgiks on keemiarelvad täielikult likvideerida, kaasaarvatud nende arendamine, tootmine ja varumine. Konventsiooniga on nüüdseks liitunud üle 190 riigi, mis moodustab ligikaudu 98% maailma populatsioonist.
Tuumaallveelaev
thumb|Esimene aatomiallveelaev Nautilus, USA thumb|Kaasaegne [[Seawolf-klassi aatomiallveelaev, USA]] thumb|Suurim aatomiallveelaev: NSV Liit, Venemaa [[Akula-klassi allveelaev]] Tuumaallveelaev ehk aatomiallveelaev on allveelaev, mille jõuallikas ja pardasüsteemid saavad energiat ühest või mitmest tuumkütusega laetud tuumareaktorist.
Kirjeldus
Tuumaallveelaeval on märgatavad eelised "tavalise", harilikult diisel-, ja elektrimootori jõul liikuvate allveelaevade ees. Tuumareaktor ei vaja tööks õhku ja see vabastab laeva vajadusest sageli pinnale tõusta. Reaktori toodetav energia võimaldab laeval arendada kestvalt suurt kiirust ja kuna tuumkütust kulub suhteliselt vähe, siis ei ole seda ka tarvis sageli täiendada. Tuumaallveelaev võib jääda vee alla seniks, kuni laevas näiteks meeskonnal toit või laskemoon (torpeedod, raketid jne.) otsa saab. Tänapäevased tuumaallveelaevad on mõeldud kasutamiseks näiteks 25 aasta vältel ja sel ajal ei ole mitte kordagi tarvis tuumkütusevaru täiendada. Seevastu traditsioonilised diiselelektrilised allveelaevad võivad vee alla jääda kõigest mõneks päevaks ja arendada tippkiirust ainult mõne tunni vältel.
Keemiarelv
Kaitse
Keemiarelva kaitsevahenditena kasutatakse gaasimaski, ABK-ülikonda, naha ja riietuse degaseerimist, vastumürgi süstimist ja kohest evakuatsiooni.
Tuumaallveelaev
Kirjeldus
Tuumaallveelaeva puuduseks on vastava tehnoloogia kallidus ja tuumajäätmete käitlemine (mahakantud laevade reaktorid), mistõttu selliseid laevu saavad endale lubada vähesed riigid.
Ajalugu
Esimesena esitas idee tuumajõul liikuvast laevast USA Mereuuringute Laboratooriumi töötaja Ross Gunn 1939.
Sergei Kovaljov
Hariduselt bioloog, lõpetanud Moskva Riikliku Ülikooli 1954. aastal.
Kovaljov mõisteti 1974. aastal 7 aastaks sunnitööle "nõukogudevastase agitatsiooni ja propaganda" eest. Pärast sunnitöölt vabanemist viibis ta 3 aastat asumisel Kolõmas.
Ta oli üks inimõigusorganisatsiooni Memorial asutajaid ja selle kaasesimees.
Tuumaallveelaev
Ajalugu
Nautiluse ehitamine sai võimalikuks tänu USA Aatomienergia Komisjoni merereaktorite osakonna teadlaste ja inseneride rühma edukale arendustööle tuumareaktorite väljatöötamise alal. 1951. aasta juulis eraldas USA Kongress raha maailma esimese tuumaallveelaeva ehitamiseks. Ehitustöid juhtis kapten Hyman Rickover, kes hiljem sai admiraliks ja merereaktorite osakonna juhiks. Allveelaev oli 97,5 m pikk ja maksis 55 miljonit USA dollarit. Laev lasti vette 21. jaanuaril 1954 ja võeti teenistusse 30. septembril 1954.
1950. aastate algul hakkas tuumaallveelaeva välja töötama ka NSV Liit. Töid juhtis Anatoli Aleksandrov, kellest hiljem sai Kurtšatovi instituudi juht. Esimene Nõukogude tuumaallveelaev Leninski Komsomol lasti vette 9. oktoobril 1957 ja võeti teenistusse 1. juulil 1958. Laev oli 107,4 m pikk.
1963 ehitasid tuumaallveelaeva oma laevastikule Suurbritannia, 1969 Prantsusmaa ja 1974 Hiina.
Sergei Kovaljov
Kovaljov kritiseeris teravalt autoritaarseid tendentse Venemaal ja sõda Tšetšeenias.
Tuumaallveelaev
Ajalugu
NSV Liidus oli neli tuumaallveelaevade ehitamise ettevõtet: Severodvinskis Sevmaš, Peterburis Admiralteiskije Verfi, Gorkis Krasnoje Sormovo ja Amuuri-äärses Komsomolskis Amurski Zavod. Külma sõja ajal suudeti igaühes neist neljast tehasest ehitada 5–10 tuumaallveelaeva aastas. Kuni 1997. aastani ehitas NSV Liit ja selle järglane Venemaa 245 tuumaallveelaeva, rohkem kui kõik ülejäänud maailma riigid kokku.
Tänapäeval on tuumaallveelaevad kuue riigi laevastikus: Venemaal, USA-s, Prantsusmaal, Suurbritannias, Hiinas ja Indias. Mitmes muuski riigis, sealhulgas Argentinas ja Brasiilias, töötatakse samuti tuumaallveelaevu välja.
Voldemar Õun
Voldemar Õun (sündinud 7. jaanuar 1893 Tallinn – 4. jaanuar 1986 Göteborg) oli Eesti riigiametnik ja kirjanik.
Sündis Tallinnas väidetavalt vabrikutöölise pojana, isa pole teada.
Gorki
Gorki on nimi, mis vene keeles on kas Горький ('kibe') või Горки ('mäekesed').
Vaata ka
Hirky
Voldemar Õun
Töötas mitmel ametikohal kohtu- ja politseisüsteemis, aastail 1922–1929 ka kriminaalpolitsei agendi ja sekretärina.
Atlan Karp
Atlan Karp (sündinud 3. veebruaril 1972) on eesti laulja, bariton. Alates aastast 2007 töötas ta Vanemuise teatri ooperisolistina, nüüd vabakutseline.
Voldemar Õun
Pärast ülikooli lõpetamist oli kuni 1940. aasta suveni ametis EV õiguskantsleri Anton Palvadre sekretärina.
Atlan Karp
Haridus
1997. aastal alustas Karp lauluõpinguid Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis ning jätkas Eesti Muusikaakadeemias ja Soomes Sibeliuse Akadeemias Jorma Hynnise ja Pekka Kähköse juures. 2003. aastal täiendas ta end Peterburi Maria teatris. 2008. aastal lõpetas ta Sibeliuse Akadeemias magistrantuuri. Karp on osalenud G. Janowitzi, T. Krause, L. Gergijeva, D. Hvorostovsky, J. Obrastsova, A. Amaretto, H. Hagegårdi meistrikursustel.
Voldemar Õun
1944 põgenes Rootsi, elas ja suri Göteborgis, teenis leiba lihttöölisena.
Teosed
Eestis avaldas Mardika varjunime all Looduse romaanivõistlusel auhinnatud romaanid: Rootsis ilmusid romaanid: Stockholmis tõi Lensi Römmer 1974 lavale näidendi:
Luht-kastevars
Luht-kastevars (Deschampsia cespitosa) on kõrreliste sugukonda kastevarre perekonda kuuluv taimeliik.
Maarjamäe
Maarjamäe on asum Tallinnas Pirita linnaosas. Asum paikneb Tallinna reidi ääres ning piirneb Pirita, Kose, Katleri, Loopealse, Paevälja ja Kadrioru asumiga. Maarjamäe asumi pindala on 1,55 km².
Maarjamäe asum sai nime 1874. aastal valminud Maarjamäe (Marienbergi) lossi järgi. Maarjamäe piirkond on tuntud ka Ristimäe ja Suhkrumäe nimega.
Maarjamäel tegutseb Maarjamäe selts.
Rahvastik
2016. aastal moodustasid 0–17-aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68-aastased aga 3–9%. Eestlasi oli asumi elanikest 50–79%.
Haridus ja kultuur
Maarjamäe asumi territooriumil asub Sisekaitseakadeemia.
Loodus
Maarjamäe asumis asuvad Maarjamäe mets ja Lillepi park. Asumi idaserval kulgeb Katleri oja.
Maarjamäe asumi tänavad
Tuulenurga tänav on saanud nime Windecki suvemõisa järgi. Asumis esineb palju puudega seotud tänavanimesid, nagu Kase tänav, Kuslapuu tänav, Künnapuu tänav jm. Asumis on lisaks veel Haljas tee, Kose tee, Lehise tänav, Lepa tänav, Lepa põik, Nulu tänav, Paju tänav, Papli tänav, Pirita tee, Punga tänav, Pähkli tänav, Regati puiestee, Saare tänav, Sanglepa tänav, Sarapuu tänav, Tamme tänav, Tarja tänav, Tohu tänav, Tõru tänav ja Urva tänav.
Ajalugu
1689. aastast esineb kirjalikke andmeid Maarjamäe piirkonnas asunud Ristimäe kõrtsi (Ristimeh Krog) kohta, mis tegutses veel 1869. aastalgi. Maarjamäele rajati 17. sajandil Streitbergi (Ristimäe) mõis, mille järgi hakati kogu piirkonda Ristimäeks kutsuma. thumb|Repro maalist vaade Suhkrumäelt Maarjamäelt thumb|Krahv Orlov-Davõdovi loss Maarjamäel
18.–19. sajandil tegeleti Maarjamäe piirkonna kindlustamisega ning sinna rajati rannakaitsepatarei. Selles paigas katsetati Peterburist saadetud süüterakettrelvi.
1811. aastal rajas kaupmees Johan Gottlieb Clementz Pirita tee äärde suhkruvabriku, mille järgi hakati praegust Maarjamäe asumit Suhkrumäeks kutsuma. Hiljem kujundas uus omanik Christian Rotermann hooned ümber tärklise- ja piiritusevabrikuks, mis põles 1869. aastal suures osas maha.
Maarjamäele rajati 1870. aastatel Windecki suvemõis ja park.
1873. aastal omandas piirkonna Grigori Orlovi noorema venna Vladimiri järglane Anatoli Orlov-Davõdov (1837–1905), kes ehitas Orlovi ehk Maarjamäe lossi. Piirkond kingiti Vladimiri ja tema abikaasa vürst Tolstoi tütre Marija Jegorova tütrele Marija Vladimirovna Orlovale, kelle nime järgi saigi piirkond 1930. aastail nime Maarjamäe.
Maarjamäe lossis asus 1930. aastatel hotell-restoran Riviera Palace. Aastatel 1937–1940 asus lossis Eesti Vabariigi sõjaväe Lennukool ning pärast II maailmasõda läks hoone Nõukogude armee kätte. Maarjamäe loss anti 1975. aastal üle Eesti Ajaloomuuseumile ning maja restaureeriti 1980. aastatel.
Maarjamäe kujunes 19. sajandi lõpus suvituspaigaks. Eramuehitus elavnes 1920. aastate lõpus ja uuesti 1950. aastate lõpus.
Tänapäeval kuuluvad nii Maarjamäe loss, Saksa sõjaväe kalmistu kui ka Maarjamäe mälestusansambel Kadrioru asumi alla.
Instrumentaalkontsert
Instrumentaalkontsert on tavaliselt kolmeosaline muusikateos (sonaaditsükkel) sümfooniaorkestrile ja soolopillile.
Instrumentaalkontsert saab nime soolopilli järgi (näiteks klaverikontsert, trompetikontsert).
Instrumentaalkontserdil on tavaliselt kolm osa:
Gustav Teichmüller
pisi|Gustav Teichmüller. Gustav Teichmüller (19. november 1832 Braunschweig – 22. mai 1888 Tartu) oli saksa filosoof ja filosoofiaajaloolane, kes töötas Eestis.
Elulugu
Gustav Teichmüller sündis Braunschweigis ohvitseri peres ning lõpetas kohaliku gümnaasiumi. 1852. aastal asus ta õppima Berliini Ülikooli, kus õppis filosoofiat professor F. A. Trendelenburgi juhendamisel.
1856. aastal omandas ta Halle linnas filosoofia doktorikraadi oma teose "Aristotelische Einteilung der Verfassungsformen" eest ja tegeles peamiselt eraõpetamisega.
Aastail 1858–1859 oli Teichmüller saksa saadiku teenistuses Venemaal, õpetas iidseid keeli Püha Anna koolis Peterburis. Peterburis ta abiellus, kuid tema abikaasa suri varsti pärast välismaale sõitmist.
1867. aastast oli Teichmüller professor Göttingeni Ülikoolis, 1868. aastast – Baseli Ülikoolis, kus ta valiti filosoofia teaduskonna dekaaniks.
1870. aastal kutsuti Teichmüller Tartu ülikooli ja ta oli seal tegev kuni surmani. Teichmülleri Tartu-perioodi peetakse tema loominguliseks kõrgajaks. Siis ilmus teos "Darwinismus und Philosophie" (Dorpat 1877), hulk mahukaid mõisteajaloolisi käsitlusi ja kurioosne kirjutis "Tõetruu aruanne minu reisist taevasse", koostanud Immanuel Kant" (Gotha 1877), mille upsakas sarkastilisus tagas tema märkimisväärse blokeerimise Saksa filosoofiaringkondades. Kuid Teichmüller leidis tunnustust Venemaal, kus ta avaldas mõju näiteks järgmiste filosoofide töödele: A. A. Kozlov, S. A. Askoldov, N. O. Losski, V. S. Šilkarskis, Nikolai Berdjajev. Tartus kuulusid tema õpilaste ja pooldajate hulka J. A. Bobrov, W. F. Lutosławski ja Jakob Ohse.
Õpetus
Filosoofiaajaloolasena nimetas ta nelja filosoofia põhisuunda: positivism, materialism, idealism ja personalism. Viimase suuna rajajaks pidas ta Gottfried Wilhelm Leibnizi ning pidas ennast samuti personalismi esindajaks. Suur osa Teichmülleri teostest põhineb ülejäänud kolme filosoofia suuna kritiseerimisel.
Teichmülleri filosoofia võtmekomponendiks on olemuse mõiste. Antud mõiste allikaks on intellektuaalne intuitsioon, mis ühendab omavahel teadvuse elemente. Teadvusel on kolm elementi: teadvuse sisu, teadvuse tegu ning neid ühendav "mina". Seega on olemas kolm olemuse tüüpi: ideeline olemus, tegelik olemus ning substantsionaalne olemus. Ideelise olemuse hulka kuuluvad ideed, mis moodustavad teadvuse sisu: nt soe ja külm, must ja valge, kandiline ja ümmargune. Tegeliku olemuse moodustavad teadvuse teod nt. taju-, mälu-, tähelepanuaktid jne. Substantsionaalne olemus kujutab endast meie enda "mina", mis ühendab endas kõik enda teod ja nende sisu.
Teiste filosoofiliste süsteemide veaks pidas Teichmüller asjaolu, et nemad ei otsi reaalsust mõtleva subjekti olemuses, vaid milleski muus.
Teichmüller oli mõjutatud toonasest saksa filosoofiast, oli nt kriitiline uuskantiaanluse suhtes, tema mõjutajate ja mõjutatute hulka kuulus ka Friedrich Nietzsche, kellega ta Baselis kokku puutus. Ta oli üks vähestest tolleaegsetest originaalsetest filosoofidest, kellel oli omalaadne filosoofiline ontoloogia, Teichmülleri puhul midagi Leibnizi traditsiooni kaudselt jätkavat. Ta tundis suurt huvi ka antiikfilosoofia vastu, eelkõige Aristotelese, hiljem rohkem Platoni ja eelsokraatikute vastu, keda ta käsitles eelkõige metafüüsika ja mõisteajaloo vahenditega.
Teichmüller kirjutas Darwini-kriitilise teose "Darwinismus und Philosophie" Karl Ernst von Baeri mõjutusel, kes oma teoses "Über Darwins Lehre" oli käsitlenud kriitiliselt Darwini vaadete bioloogilisi aspekte, pidas aga vajalikuks ka filosoofiliste aspektide analüüsi.
Pere
Tema esimene kaasa oli Anna Julie von Cramer (1842–1862), kellega tal oli kaks tütart – pianist ja helilooja Anna Teichmüller (sündinud 11. mail 1861 Göttingenis, surnud 6. septembril 1940 Schreiberhaus) ja Lina (1862 Göttingen – 1929 Berliin). Esimene abikaasa Anna suri peagi pärast teise tütre sündi. Gustavi teine naine oli Anna õde Caroline (Lina) von Cramer (1844–1894), kellega tal oli kaheksa? last – Georg (1871–1890), Hans (1872–1898), Wilhelm (1873–1937), Olga (1874 – ca 1968), Sophie (Sonnie, 1875–1947), Hertha Ottilie (1881–1949). Abikaasad Anna ja Caroline olid sündinud Eestis Narva lähedal.
Rabotniku madal
Rabotniku madal on madal Irbe väinas, Olavi madalast 2 km loodes. Vähim sügavus on 5,4 m.
697
697. aasta (DCXCVII) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas esmaspäeval.
Uruzgāni provints
Uruzgāni provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Afganistanis.
28. märtsil 2004 moodustati ühest Uruzgāni provintsi põhjaosas asunud ringkonnast Dāykondī provints.
Provintsi pindala on 11 474 km².
Viited
🇦🇫
Kääramadal
Kääramadal on madal Sõrve säärest 10,5 km lõunas. Vähim sügavus on 2,3 m.
IANA
Internet Assigned Numbers Authority (IANA) jaotab ülemaailmselt IP-aadresse, haldab domeeninimede süsteemi (DNS) juurtsooni ja määrab Internetis kasutatavaid sümboleid ja arvkoode. IANA kuulub ICANN-i alla.
Vatican Media
Vatican Media (endine Centro Televisivo Vaticano ) on Püha Tooli riiklik ringhäälinguorganisatsioon, mis asub Vatikanis ja mis läks eetrisse esimest korda 1983. aastal.
Kanali ajalugu
Paavst Johannes Paulus II poolt 1983. aastal loodud Vatican Media on alates 1996. aasta novembrist Vatikaniga seaduslikult seotud institutsioon.
Peamised teenused, mida see pakub, on otseülekanded, igapäevane abi teistele meediakanalitele, teleprogrammide loomine ja arhiivivarude kontroll.
Missioonid
Vatican Media peamine eesmärk on katoliikluse universaalne laienemine, luues televisioonimaterjale ja edastades pilte paavstist ja Vatikani tegevusest.
Programmid
Programmid põhinevad peamiselt Vatikanis toimuval. Eetris näidatakse igapäevaseid palveid nagu Angelus, üldist publikut kolmapäeviti ja erinevaid pidustusi. Samuti edastatakse paavsti rännakuid ümber maailma. Igal aastal edastab CTV Vatikanis umbes 130 sündmust ja hõlmab paavsti igapäevaseid avalikke tegevusi ning tema peamisi tegevusi väljaspool Vatikanit.
Edastamine (Vatikani televisioonikeskus)
Otseülekandeid tehakse Vatikani veebilehel ja teistes Itaalia katoliku telekanalites nagu Telepace või TV2000 ja välismaiste telekanalite nagu KTO. Vatikanil aga pole oma telejaama. Kui paluda, pakub Vatican Media pilte ka teistele telekanalitele Vatikani sündmuste või paavsti visiitide ajal üle maailma. Vatikanis võib see pakkuda abi pressikeskuste ja pressikonverentside loomisel ja üles seadmisel, samuti spetsiaalsetele ajakirjanikele pakutavaid teenuseid ning välistele telekanalitele mõeldud video- ja audioabi. "See viib aastas läbi umbes 130 otseülekannet, produtseerib dokumentaalfilme, loob nädala kokkuvõtte programmi Octava Dies, mida levitatakse rahvusvaheliselt ja on kogu oma materjalide arhiivi. Pühapäeviti kasutab jaam Intelsati paavsti Angeluse edastamiseks Ameerika Ühendriikidesse. "
Tootmine
Vaticani Media tootis paavst Johannes Paulus II ja paavst Benedictus XVI valitsusajal palju dokumentaalfilme. Tehti dokumentaalfilme paavstide elust, Vatikani linnast ja katoliikluse peamistest kirikutest. Filme edastati inglise, hispaania, prantsuse jpm keeltes.
Susana Chávez
pisi|Susana Chávez Susana Chávez Castillo (5. november 1974 Ciudad Juárez – u 6. jaanuar 2011 Ciudad Juárez) oli Mehhiko luuletaja ja inimõiguste aktivist.
Võnk-kastevars
Võnk-kastevars (Deschampsia flexuosa) on kõrreliste sugukonda ja kastevarre perekonda kuuluv üheiduleheline taim.
Susana Chávez
Tema surnukeha, millel oli üks käsi küljest lõigatud, leiti 6. jaanuaril 2011 ning surnu isik tuvastati 11. jaanuaril 2011. Kolm narkojoobes teismelist kägistasid ta ning lõikasid käe ära, et jätta muljet, nagu oleks naine tapetud kuritegeliku organisatsiooni liikmete poolt.
Michael J. Fox
Michael J. Fox (sündinud 9. juunil 1961) on Kuldgloobuse ja Emmy auhinnaga pärjatud Kanada-USA filminäitleja.
Ta on tuntud eelkõige Marty McFly osatäitjana filmi "Tagasi tulevikku" triloogiast ja telesarjadest "Family Ties" ja "Pöörlev linn".
Foxil diagnoositi 1991. aastal Parkinsoni tõbi ja 1998. aastal andis ta sellest ka avalikkusele teada. Seisundi halvenemisel 2000. aastal otsustas ta näitlemisest loobuda ning on sellest ajast peale vaid üksikutes filmides kaasa teinud.
Varasem elu
Michael Andrew Fox sündis Edmontonis Kanadas Phylllis ja William Foxi peres. Tema ema oli näitleja ja isa politseinik. Perekond kolis isa töö tõttu palju. Lõpuks jäi perekond elama Vancouverisse Burnaby äärelinna, kus isa pensionile jäi. Michael lõpetas seal kooli. 15-aastaselt, 1976. aastal, osales ta teleseriaalis "Leo and Me" ja 1979. aastal kolis Los Angelesse, et näitlejana karjääri teha. Produtsent Ronald Shedlo avastas ta ning nii tegi Michael Fox Ameerika televisiooni debüüdi filmis "Letters from Frank". Kui ta liitus Ekraaninäitlejate Gildiga, kus pole lubatud registreerida mitut ühesugust nime, avastas ta, et Michael Fox on juba registreerunud. Nii lisas ta oma nimele initsiaali J.
Näitlejakarjäär
Kui Fox telesarja "Family Ties" Alex P. Keatoni rolli kandideeris, ei läinud esimene esinemisproov eriti hästi. Looja Gary David Goldberg arvas, et Michael ei sobi sellesse rolli, kuid proovi korraldaja Judith Weiner palus, et Goldberg annaks Foxile teise võimaluse. Fox võitis Alexi rolli eest kolm Emmy auhinda ja ühe Kuldgloobuse.
Fox sai filmitäheks 1980. aastate keskpaigas "Tagasi tulevikku" filmitriloogias Marty McFlyd kehastades. Veel on ta tähelepanuväärseid osatäitmisi teinud filmides "Teen Wolf" (1985), "Minu edu saladus" (1987), "Doc Hollywood" (1991), "Armastuse või raha eest" (1993), "The American President" (1995), "Hirmutoojad" (1996).
Michael J. Fox on dubleerinud filmi "Hiireke nimega Stuart Little" samanimelist peategelast ning tegelasi filmides "Homeward Bound: The Incredible Journey", "Homeward Bound II: Lost in San Fransico" ja "Atlantis: Kadunud kuningriik".
Eraelu
Fox abiellus näitleja Tracy Pollaniga 16. juulil 1988. Paaril on neli last: Sam Michael (30. mai 1989), kaksikud Aquinnah Kathleen ja Schuyler Frances (15. veebruar 1995) ja Esmé Annabelle (3. november 2001). 1991. aastal, "Doc Hollywoodi" võtete ajal tekkisid Foxil esimesed Parkinsoni tõve sümptomid.
Kaavi madal
Kaavi madal (ka Kaavi madalik) on madal Kaavi ninast 3 km lõunas. Vähim sügavus on 0,7 m.
Sääre-Laimadal
Sääre-Laimadal on madal Sõrve madalast lõunas. Vähim sügavus on 4,6 m.
Wardaki provints
Wardaki provints (ka Vardaki provints) on 1. järgu haldusüksus (provints) Afganistanis.
Provints jaguneb üheksaks ringkonnaks:
Viited
🇦🇫
Evald Iljenkov
Evald Vassiljevitš Iljenkov ['evald ilj'enkov] (Эвальд Васильевич Ильенков; 18. veebruar 1924 Smolensk – 21. märts 1979 Moskva) oli vene filosoof.
Ta oli marksistlik filosoof, kelle põhilised filosoofilised huvialad olid dialektiline loogika ja tunnetusteooria. Tema tähtsamad mõjutajad olid Karl Marxi kõrval Platon, Spinoza, Kant, Hegel ja Lev Võgotski.
Lapsepõlv ja noorpõlv
Evald Iljenkovi isa oli kirjanik Vassili Iljenkov. Perekond kolis varsti pärast Evaldi sündi Smolenskist Moskvasse.
Teises maailmasõjas oli Evald Iljenkov Punaarmee suurtükiväe rühmakomandör. Ta jõudis Berliinini välja.
Õpingud
Aastal 1950 lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna ning jäi marksistlik-leninliku filosoofia ajaloo kateedri juurde aspirantuuri. Aastal 1953 kaitses ta kandidaadiväitekirja "Некоторые вопросы материалистической диалектики в работе К. Маркса "К критике политической экономии"" ("Mõned materialistliku dialektika küsimused K. Marxi töös "Poliitilise ökonoomia kriitikast""). Sellest sai alguse dialektilise loogika uurimine marksistlik-leninlikus filosoofias.
698
698. aasta
Evald Iljenkov
Teesid filosoofia ainest
Pärast väitekirja kaitsmist oli Iljenkov umbes kaks aastat Moskva ülikooli õppejõud. Aastal 1955 tulid Iljenkov ja tema sõber Valentin Korovikov välja ühiste teesidega filosoofia ainest. Nad väitsid, et filosoofia on teadus mõtlemisest ning selle seadustest ja kategooriatest. Reaalset maailma uurib filosoofia ainult niivõrd, kui ta on mõistuslikult mõistetud, see tähendab, on juba leidnud oma ideaalse väljenduse inimmõtte ajaloos. Filosoofia teostab mõtlemise refleksiooni iseendasse, võimaldades mõtlemisel mõista omaenda aktide loogikat.
698
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Evald Iljenkov
Teesid filosoofia ainest
Sellises Kantist ja Hegelist lähtuvas arusaamas nägid võimud ohtu stalinlikult tõlgendatud marksistlik-leninlikule ideoloogiale. NLKP Keskkomitee komisjon kontrollis asjade seisu Moskva ülikooli filosoofiateaduskonnas ning mõistis Iljenkovi vaated hukka kui marksismi moonutuse. Iljemkov ja Korovikov olid sunnitud ülikoolist lahkuma, kuid tal õnnestus asuda tööle NSVL Teaduste Akadeemia Filosoofia Instituuti, kus ta töötas elu lõpuni.
Maarja Talts
Maarja Talts (sündinud 22. aprillil 1973 ) on eesti pianist.
Lõpetanud aastal 2000 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klaveri erialal professor Valdur Rootsi klaveriklassis.
Õpetanud Pärnu Kunstide Majas ja Pärnu Muusikakoolis klaverit ning tegutsenud samas ka klaverisaatjana.
Esinenud pianistina erinevates kammerkoosseisudes.
Töötanud toimetajana Pärnu linnavalitsuse kultuuriosakonnas. Tegutseb produtsendina Arbo Valdma klaverikursuste ja Pärnu Filharmoonia juures.
Evald Iljenkov
Vaimu kosmoloogia ja abstraktselt konkreetsele liikumine
Alla 30 aasta vanusena lõpetas Iljenkov käsikirja "Космология духа" ("Vaimu kosmoloogia"), milles ta andis vastuse küsimusele, mõistusega olendite eksisteerimise mõttest ja eesmärgist Universumis. Iljenkovi hüpoteesi kohaselt on emake loodus näinud ette, et mõistusega olendid peavad entroopiale vastu astuma ning teostama surevate maailmade naasmise "tuletaolisse" algseisundisse.
698
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 693 694 695 696 697 - 698 - 699 700 701 702 703
Evald Iljenkov
Vaimu kosmoloogia ja abstraktselt konkreetsele liikumine
1950ndate keskel lõpetas Iljenkov ka suure raamatu abstraktselt konkreetsele liikumise kohta. Mõlemad raamatud ilmusid alles aastaid pärast autori surma. Raamat abstraktselt konkreetsele liikumise kohta ilmus siiski rohkem kui poole võrra kärbitud kujul 1960 muudetud pealkirja all "Диалектика абстрактного и конкретного в "Капитале" К. Маркса" ("Abstraktse ja konkreetse dialektika K. Marxi "Kapitalis"). Aastal 1961 ilmus see täies mahus itaalia keeles ning hiljem ka paljudes teistes keeltes.
Iljenkov arendas loogilist meetodit, mille kohaselt teoreetiline mõtlemine teeb läbi oma eseme kujunemise protsessi alates tema olemise kõige lihtsamast ja kõige abstraktsemast vormist ning lõpetades tema kõige arenenumate ja konkreetsemate vormidega. Selle ajaloolise protsessi energiaallikas on alati vastuolu, mis peitub antud eseme substantsis. Ja igasugune uus konkreetne vorm, mille ese võtab, tekib selle vastuolu lahendamise vahendina, vahetult tema substantsi vastandlike külgede ehk momentide kokkupõrkepunktis. Tõde ei ole midagi muud kui (mitte ainult mõttes, vaid ka reaalsuses — asja enese poolt tema arengu käigus lahendatud vastuolu, ja dialektiline loogika on õpetus reaalsete vastuolude konkreetsest lahendamisest.
Ideaalne
Alates 1950ndate lõpust osales Iljenkov "Filosoofiaentsüklopeedia" väljaandmise projektis. Teise köite ettevalmistamise ajal kureeris ta dialektilise materialismi osa. Selles köites ilmus seitse tema artiklit, sealhulgas kuulus artikkel "Идеальное" ("Ideaalne"), mis vallandas elava poleemika, mis kestab seniajani. Ideaalse kategooriat oma eri kujudel (väärtusvormina, isiksuse ja andena, ühiskondlike ideaalidena ning ideaalse enda loogilises vormis) uuris Iljenkov kogu elu.
Iljenkov peab ideaalse all silmas suhet vähemalt kahe eri asja vahel, millest üks kujutab adekvaatselt teise olemust. Et asja olemuse väljendus oleks ideaalselt puhas, peab selle väljenduse materjaliks saama mingi teise asja looduslik keha. Asi otsekui annab oma "hinge" üle teisele asjale, ning viimasest saab esimese sümbol. Nii esindab diplomaat sümboolselt oma riiki, raha esindab väärtust ja sõnad esindavad eri asjade tähendust kultuuris. Ideaalne on esindamine teises ja teise läbi, kusjuures see on alati adekvaatne esindamine, ja just asjade olemuse, mitte mingite väliste joonte esindamine. Iljenkovi järgi ei peitu ideaane inimese peas. Ideaalse kehaks ei ole üksnes peaaju, vaid ka mis tahes asi, mille inimene on loonud. Üksiku inimese aju genereerib midagi ideaalset üksnes siis, kui ta hakkab teenindama inimkonna "mitteorgaanilise keha" (kultuuri) vajadusi.
Teadvus ja tahe tekkivad kultuuri ainelises maailmas orienteerumise vormidena, nii nagu lihtsa meelelisuse (ruumilised kujundid, helid, lõhnad ja maitsed) otstarve on elusolendi orienteerumine looduslikus välismaailmas.
Oma uurimused võttis Iljemkov kokku mahukas käsikirjas "Диалектика идеального" ("Ideaalse dialektika"). Ka see käsikiri autori eluajal vene keeles ei ilmunud. Veidi enne Iljenkovi surma ilmus peaaegu poole võrra lühendatud ja toimetaja poolt "parandatud" ingliskeelne variant.
Surm
Aastal 1979 sooritas Iljenkov pärast järjekordset tagakiusamiskampaaniat ja pikaajalist depressiooni enesetapu.
Pärand
Alates 1991. aastast korraldatakse iga-aastasi Iljenkovi lugemisi.
Iljenkov on mõjutanud muuhulgas Vassili Davõdovi filosoofiat.
Hinnangud
David Bakhurst kirjutab artiklis "Meaning, Normativity and the Life of Mind" (Language and Communication, 17 (1), lk 33–51:
"Iljenkov oli tähtis vene marksistliku filosoofia taassünni seisukohast pärast stalinismi pimedat ajastut. 1960ndate alguses avaldas ta olulisi teoseid kahes põhilises valdkonnas. Esiteks kirjutas ta üksikasjalikult Marxi dialektilisest meetodist ("abstraktselt konkreetsele liikumise meetod"). Kuigi see teos tundub praegu tähtsusetuna (obscure), on tal tähtis poliitiline alltekst: empirismi kriitika selles on suunatud positivismi ja stsientismi vastu, mis Iljenkovi meelest Nõukogude poliitilises ja intellektuaalses kultuuris domineeris.
Teiseks töötas Iljenkov välja selge (distinct) lahenduse probleemile, mida ta nimetas ideaalse probleemiks – probleemile, milline on mittemateriaalse koht looduslikus maailmas. See lahendus sisaldab ideaalsete nähtuste objektiivsuse otsustavat kaitsmist: need nähtused eksisteerivad Iljemkovi järgi meie vaimse kultuuri, mis on kehastunud meie keskkonnas, aspektidena. (...) ... on olemas tähtis järjepidevus Iljenkovi ideede ning 1920ndate ja 1930ndate Nõukogude filosoofia ja psühholoogia ideede ja vaidluste, (...) eriti Võgotski sotsiaal-ajaloolise psühholoogia (...) vahel. Pärast 1960ndate alguse ideederikkaid kirjutisi tema inspiratsioon kahanes poliitilise kliima rõhuvamaks muutudes. (...) Ta suri 1979 omaenda käe läbi."
Peter Jones Sheffield Hallami Ülikoolist on kirjutanud saidi www.marxists.org kaastöölisele: "Poliitilisest vaatenurgast on kolleegid maininud raskeid olusid, milles Iljenkov ja tema kolleegid töötasid. Iljenkov kannatas tõesti mitmel puhul ja mitmel moel režiimi abiandmise (ministrations), tsensuuri ja repressioonide all (kuigi tema loomingut ka ülistati). Kuid Iljenkov oli absoluutselt siiras marksist ja kommunist (mitte parteilise kuuluvuse mõttes). Tema poliitika ja majanduse alased tööd (minu teada ei ole seni ükski neist inglise keeles ilmunud), mis avaldati postuumselt kogutud teostes 1991, näitavad teda ametliku Nõukogude ideoloogia ja "sotsialistliku majandusteaduse" salvava marksistliku kriitikuna, ja pole ime, et neid asju tema eluajal ei avaldatud (või ehk isegi ei esitatud avaldamiseks)."
Vene filosoof ja loogik Aleksandr Ivin on andnud Iljenkovi tegevusele filosoofina teravalt negatiivse hinnangu, nimetades teda tõsiusklikuks marksistlik-leninliku filosoofia vastaste tagakiusajaks.
Takhāri provints
Takhāri provints asub riigi kirdeosas Tadžikistani piiri ääres (piiriks on Pandži jõgi) Hindukuši põhjanõlval. Ida poole jääb Badakhshāni provints ning läände Kondūzi ja Baghlāni provints. Lõunas piirneb ta Parvāni provintsiga.
Provintsist voolab läbi Pandži lisajõgi Kowkcheh.
Provints moodustati aastal 1964. Algul kandis ta Tāloqāni provintsi nime. Alates 30. aprillist 1964 on provintsi nimi Takhār.
Provintsi halduskeskus on Tāloqān. Tähtis keskus on ka Rostāq.
Provints jaguneb 17 ringkonnaks (woluswali):
Kuberner oli 10. märtsist 2004 Abdul Kabir Marzban. 2010. aastast on kuberner ‘Abdoljabbar Takwā.
Kasvatatakse puuvilla ja suhkrupeeti. Tegeletakse poolrändkarjatusega.
🇦🇫
Murmanski oblast
Murmanski oblast asub Venemaa Loode föderaalringkonnas. Suurem osa oblastist asub Koola poolsaarel.
Oblast piirneb Norra, Soome ja Karjala Vabariigiga.
Ajalugu
Arheoloogiliste leiutiste põhjal arvatakse, et esimesed inimesed tulid Murmanski oblasti territooriumile umbes 8. aastatuhandel eKr, kuid nendest asukatest on vähe teada. 1. aastatuhandel pKr asustasid oblasti territooriumit saamid. 12. sajandil jõudsid sinna esimest korda slaavlased, kes hakkasid asustama rannikualasid ning seepärast said endale nimeks pomoorid. Üsna ruttu hõlvasid pomoorid Koola poolsaare kogu rannikut. Valge mere rannikut nimetasid nad Terski rannikuks, Barentsi mere rannikut aga Murmani rannikuks. Sõna "murman" tuleneb sõnast "normann".
Poolsaare aktiivne asustamine algab alles 18. sajandi teisel poolel. 1916. aastal jõudis sinna raudtee, 1917. aastal tuli nõukogude võim. Sellest ajast hakkas poolsaarel arenema tööstus.
1921. aastal tekkis Murmanski kubermang, kuid 1927. aastal oli nimetatud ümber Murmanski ringkonnaks ning läks Leningradi oblasti koosseisu. Murmanski oblast moodustati 1938. aastal.
Haldusjaotus
Oblast jaguneb kuueks rajooniks ning oblastilise alluvusega linnadeks. Osa linnu ja aleveid on kinnised (märgitud tärniga nime järel).
Rahvastik
Rahvaloenduse andmetel elas 2010. aastal Murmanski oblastis 796 100 inimest. 2019. aasta alguses oli arvestuslik rahvaarv 748 100. 2002. aastal moodustasid venelased 85,2% elanikest. Piirkonna põlisrahvas saamid moodustasid 0,2% elanikest.
Eesti jõed
thumb|[[Narva jõgi]]
Eesti jõed on Eesti territooriumil asetsevad või seda läbivad vooluveekogud. Veelahkmete järgi on jõed jaotatud nelja vesikonna vahel:
Üle 1000 km² valglaga jõgesid on Eestis 15. Suurim on Narva jõe valgla (56 200 km²), millele järgneb Emajõe valgla.
Eesti jõgede liigitus
Troofsuse ja orgaaniliste ühendite sisalduse alusel jaotatakse Eesti jõed Arvi Järvekülje järgi kaheksasse hüdrobioloogilisse tüüpi:
Moll Flanders
"Moll Flanders" (ingliskeelne originaalpealkiri (The Fortunes and Misfortunes of the Famous) Moll Flanders) on Daniel Defoe romaan 1722. aastast.
Õieti: "Kuulsa Moll Flandersi õnn ja ebaõnn jne, kes sündis Newgate'i vanglas, elas kuuskümmend aastat pidevalt kirevat elu, kaasaarvatud ta lapsepõlv, oli kaksteist aastat hoor, viis korda abielus (millest korra omaenda vennaga), kaksteist aastat varas, kaheksa aastat Virginiasse asumisele saadetud kurjategija, sai lõpuks rikkaks ja suri patukahetsejana. Kirjutatud ta enda märkmete järgi."
Eesti keeles ilmus romaan 2007. aastal (kirjastus JI, tõlkija Kalevi Kvell)
Vaatamata Defoe poolt romaanile pandud pika pealkirja räigusele jääb Moll Flandersist mulje kui tarmukast tähelepanuväärsest naisest, kes justkui kogemata satub alatasa sekeldustesse. Ta sündis orvuna, olles lapsena ilma igasugusest sotsiaalsest kaitsest, võrgutati salakavalalt neiupõlves ning sattus keerulistesse olukordadesse sellega, et püüdis end ära elatada meestega manipuleerides. Kui ta meeste ahvatlemiseks liiga vanaks sai, pöördus ta kuritegelikule teele. Alati tõi ta oma tegevuste ettekäändeks elatusvahendite vajaduse.
Kuritegevus pidi olema küll suureks nuhtluseks, sest karistused olid ehmatavalt karmid ja keskajalikud: iga pisivarguse eest võidi mõista surma, valitseva võimu arvates riigireetjad poodi oimetuks, misjärel eemaldati neil elusast peast sisikond, valerahategijad põletati. Hukkamised olid avalikud. Siiski leidus teid kõrgeimast karistusmäärast kõrvale hiilimiseks; altkäemaksudega võis oma olukorda tugevalt leevendada.
Vaatamata kapitalismi näilisele võidutsemisele olid seisuslikud suhted endiselt väga olulised. Alamast soost naisel oli paljalt tööga võimatu haljale oksale jõuda, neil nagu ei tasunudki tööd teha. Industriaalajastu ei olnud veel alanud, iga eseme (sealhulgas riideesemete) valmistamine nõudis mahukat käsitööd, palgad aga olid nigelad. Ning kaubad olid vägagi kallid osta. Kui asjade ostuks on võimatu küllaldaselt teenida, võib ju üritada neid niisama võtta. Küllap oli üritajaid rohkesti, sellest ka üliranged karistused.
Moll Flanders on mina-romaan, millisel viisil tollal romaane kirjutada tavatseti. See on esitatud dokumentaalteose pähe, sest ilukirjandus polnud toona veel kuigi levinud ega lugejad selle kirjanduse liigiga harjunud. Daniel Defoe näib naiste mõttemaailma hästi sisse elada oskavat, lugedes jääb täiesti mulje, et romaani kirjutajaks on naine. Möödalasuks tundub olevat Molli vähene tähelepanu oma lastele ja neist kergesti loobumine, on ju emainstinkt naistele ürgomane. Kuid tuleb arvestada, et tolle aja naiste seas puhkes liikumine, mis taotles emade sidemete lõdvendamist lastega. Osa Molli lapsi justkui kaovad jäljetult ja neist ei tehta romaanis rohkem üldse juttu. Võib oletada, et nad surid mõnda haigusse, sest laste suremus oli tollal suur.
On tähelepanuväärt, et romaanis antakse küll väga suurepäraseid olustikukirjeldusi 17. sajandi Inglismaast, millel on koguni dokumentaalne tähtsus (nt elu Mintis), kuid ei puudutata üldse ajaloolisi sündmusi. Vahetus ju romaani sündmustiku ajal mitu valitsejat (Charles I, Oliver Cromwell, Richard Cromwell, Charles II), toimus rida äkilisi sündmusi: kodusõda ja revolutsioon, Charles I hukkamine, sõjad Šotimaa, Hollandi, Hispaaniaga, restauratsioon, katk ja põlengud, usuvastuolud. Romaani sündmustik muide algab üle kolmekümne aasta enne Danieli sündi. Ent romaani apoliitilisus ehk teebki meieaegsele lugejale selle sündmustiku jälgimise, tolle aja värvikasse eluollu süvenemise ja kunagi elanud inimeste püüdlustele kaasaelamise nii nauditavaks.
Aatomimudel
Aatomimudel on atomistikas või uusaegses keemias või füüsikas kasutatav aatomi mudel.
Demokritose atomistika
Demokritos (umbes 400 eKr) postuleeris, et on olemas mitmesuguse kujuga tahked massiivsed jagamatud osakesed (aatomid). Nad võivad olla ümmargused, siledad, ebakorrapärased, kõverad jne; nad erinevad ainult kujult. Nende erinevatest kombinatsioonidest moodustuvad meile tuntud kehad. Kehade erinevus sõltub aatomite erinevusest ning nende vastastikusest asendist.
Daltoni mudel
John Dalton avaldas 1808 raamatu "A New System of Chemical Philosophy", milles ta esitas hüpoteesi, et igale keemilisele elemendile vastab jagamatu osake (aatom). Eri elementide aatomid erinevad massi poolest. Ühe elemendi aatomid on ühesuguse suuruse ja massiga. Eri keemilistes ainetes on aatomid omavahel ühendatud; keemiliste reaktsioonide käigus muutub selle ühenduse viis. Keemilised protsessid ei saa aatomeid tekitada ega purustada.
Dünamiidimudel
Philip Lenardi dünamiidimudeli (1903) järgi koosnevad aatomid suurelt jaolt tühjast ruumist pöörlevate elektriliste dipoolide (dünamiidide) vahel.
Thomsoni aatomimudel
Joseph John Thomsoni välja töötatud Thomsoni aatomimudeli (1903) järgi koosneb aatom ühtlaselt jaotunud positiivsest elektrilaengust ja negatiivse elektrilaenguga elektronidest, mis selles liiguvad.
Rutherfordi aatomimudel
Rutherfordi aatomimudeli (Ernest Rutherford, 1911) järgi koosneb aatom positiivselt laetud aatomituumast, mille arvel on peaaegu kogu aatomi mass, ja elektronkattest, mis sisaldab ümber tuuma tiirlevaid elektrone.
Bohri-Sommerfeldi aatomimudel
Bohri-Sommerfeldi aatomimudel (Arnold Sommerfeld, 1916) on Bohri aatomimudeli edasiarendus, mis näeb ette ka ellipsikujulisi orbiite.
Orbitaalimudel
Orbitaalimudel (1928) on kvantmehaanikal põhinev aatomimudel, mille järgi aatom koosneb aatomituumast, mida ümbritsevad orbitaalid. Orbitaalid on Schrödingeri võrrandi lahendid. Nende kuju tuleneb elektronide esinemise tõenäosusjaotusest.
Kihimudel
Kihimudel lihtsustab aatomit, kujutades seda positiivse elektrilaenguga aatomituumana, mida ümbritsevad kerakihid, kus asuvad elektronid. Elektronide liikumise kohta ei öelda selles mudelis midagi.
Kerapilvemudel
Kerapilvemudel ehk Kimballi aatomimudel on koolis sageli kasutatav aatomimudel, orbitaalimudeli lihtsustus.
Koluvere
Koluvere on kahe küla nimi Eestis.
Ratsutamine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Ratsutamine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Individuaalne
27 võistlejat
Võistkondlik
8 võistkonda
Individuaalne
59 võistlejat
Võistkondlik
19 võistkonda
Henrik Lax
Rolf Henrik Richard Lax (sündinud 6. mail 1946 Helsingis) on Soome poliitik.
Ta kuulub Rootsi Rahvaparteisse.
Ta oli Eduskunna liige aastatel 1987–2004 ja Euroopa Parlamendi liige aastatel 2004–2009.
Juunis 2005 valiti ta Rootsi Rahvapartei kandidaadiks 2006. aasta presidendivalimistel. Esimeses voorus kogus ta 1,6% häältest (7. tulemus) ega pääsenud teise vooru.
Henrik Lax on hariduselt jurist ja ökonomist.
Ratsutamine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Võistkondlik
15 võistkonda
Kiisa–Maidla tee
Kiisa–Maidla tee (registrinumbriga 11244) on kõrvalmaantee Saku ja Saue vallas. Tee pikkus on 8,4 km.
Tee saab alguse Tõdva–Hageri tee seitsmendal kilomeetril Kiisa aleviku ja Roobuka küla piiril (Saku vald) ning lõpeb Ääsmäe–Hageri tee seitsmendal kilomeetril Maidla ja Pärinurme küla piiril (Saue vald).
Tee kulgeb läbi Roobuka ja Maidla küla ning Kiisa aleviku.
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 14 truupi. Teele jääb 1 bussipeatus: Maidla.
Fabian Reinhold von Stackelberg
Fabian Reinhold von Stackelberg (? – ?) oli Rootsi sõjaväelane (kapten), Taagepera mõisnik, 1690. aastatel Pärnu ja Tartu majandusasehaldur.
Ta sündis Otto von Stackelbergi (suri 1689) peres.
Isiklikku
Tema abikaasa oli Justina Elisabeth von Patkul. Abielust sündis Fabian Adam von Stackelberg.
Ene Rämmeld
Elukäik
Ene Rämmeldi ema oli Maardus õpetaja, seal sattus tulevane näitleja ka esimest korda lavale. 1950. aastatest alates elas Rämmeldite pere Türil. Kohe esimesest klassist peale osales Ene Rämmeld Türi Keskkooli kooliteatris.
1960. aastate esimene pool möödus Viljandis: töö Ugala teatris ja õpingud Viljandi Kultuurharidustöö Koolis näitejuhtimise erialal.
1966. aastast elas ja töötas ta Tallinnas. 1968. aastal mängis Ene Rämmeld naispeaosa Tiinat Tallinnfilmi mängufilmis "Libahunt".
Ene Rämmeld oli abielus Vladimir-Georg Karassev-Orgusaarega mehe surmani 2015. aastal, kuigi Prantsusmaal elas loomeinimeste paar lahus. 1972. aastal sündis neil poeg Tarah, esinejanimega Tarah Montbélialtz.
Pärast abikaasa Vladimir-Georg Karassev-Orgusaare poliitilise varjupaiga palumist Prantsusmaal 1976. aasta mais taotles Ene Rämmeld luba asuda koos pojaga mehe juurde. Luba anti alles jaanuaris 1981, pärast mitme tuntud prantsuse kultuuritegelase sekkumist.
Nelja ja poole aastase ooteaja kestel ei võimaldatud Ene Rämmeldile Eestis enam erialast tööd. Ta töötas Tallinna Linna RSN TK Kinofikatsiooni Valitsuses, Tallinna Vineeri- ja Mööblikombinaadi lasteaia lastesõimes kasvatajana, modellina Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis ja viimati, enne Pariisi minekut, Kuku klubi juhatajana Tallinnas.
Aastatel 1995–2012 töötas Rämmeld Pariisis Pompidou kunstikeskuses.
Alates 2012. aastast on Ene Rämmeld olnud tihedas koostöös Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia õppejõu Marge Loigiga, kelle üliõpilastega on koostanud ja esitanud luulekavu Lõuna-Eesti koolides, kultuurimajades ja raamatukogudes.
Oma elu- ja loometeest on Ene Rämmeld rääkinud aastate jooksul mitmes intervjuus Vikerraadios (küsitlejad Marje Lenk ja Kaja Kärner) ning telekanalites (vt Välislingid).
Looming
Ene Rämmeld osales Türil kooliteatris, kus viimaste aastate partneriteks olid Heino Seljamaa ja Andres Oks (töötas hiljem Viljandi teatris). Ta kuulus ka Türi Kultuurimaja näiteringi, näitetrupp käis ringreisidel kogu Eestis.
Ene Rämmeld alustas näitlejakarjääri Ugala teatri abikoosseisus aastal 1965, kus mängis Oskar Lutsu "Äripäevas" Aliidet.
Eesti filmides on Rämmeld mänginud Tiinat Leida Laiuse mängufilmis "Libahunt", Illit Vladimir-Georg Karassev-Orgusaare telemängufilmis "Lindpriid" ning Salmet Jaan Kolbergi filmis "See kadunud tee".
Alates 1983. aastast on Rämmeld teinud kaasa ka prantsuse filmides, muuhulgas Claude Lelouchi filmis "Viva la vie" ja Luc Bessoni filmis "Subway".
Taasiseseisvunud Eesti teatrites on Ene Rämmeld esinenud Françoise Sagani näidendis "Kas te armastate Brahmsi?" (lavastaja Ülo Vilimaa, Vanemuine 1994–1996) ja Jean-Pierre Leonardini näidendis "Ma tulen tagasi, tango" (lavastaja Nathalie Jouin, Salong-Teater 1997). Ta on osalenud ka festivalil "Maikellukese päevad".
2010. aastal tegi Ene Rämmeld Prantsusmaal Pariisis koos Liina Keevallikuga dokumentaalfilmi "Wiiralti unenägu" ning esines nimiosas Liina Keevalliku lühimängufilmis "Frida Rammi tähelaev".
Ene Rämmeld on teinud kaastööd ajakirjale Kroonika ja ajalehele Postimees, saates lühiteateid Prantsusmaal toimuvast.
James Aldridge
James Aldridge (10. juulil 1918 – 23. veebruar 2015 London) oli Austraalias sündinud ja 1938. aastal Inglismaale elama ja tööle asunud kirjanik.
James Aldridge õppis Oxfordi Ülikoolis ja töötas mitmetes riikides väliskorrespondendina.
Ta auhinnati 1953. aastal Ülemaailmse Rahunõukogu kuldmedaliga romaani "Diplomaat" eest ja 1973. aastal Lenini rahupreemiaga "Rahu kindlustamise eest rahvaste vahel" eest.
Tartu vanalinna muinsuskaitseala
pisi|Tartu vanalinna muinsuskaitseala paiknemine Tartu vanalinna muinsuskaitseala asub Tartu kesklinnas ja on kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse. Muinsuskaitseala koosneb ajaloolisest linnatuumikust ning seda ümbritsevast muldkindlustuste alast koos Toomemäe pargiala ja haljasvööndi ning hiljem kujunenud tänavate ja hoonestusega.
Tartu vanalinna muinsuskaitsealal asub 390 kultuurimälestist.