cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valgete genotsiidi vandenõuteooria
"Meie ajastu sotsiaalsete probleemide lahendamise võti on valge rassi kaotamine."- Noel Ignatiev, juudi rahvusest harvardi ülikooli professor.
"Valge rass on vähk inimkonna ajaloos"- Susan Sontag, juudi rahvusest kirjanik ja poliitiline aktivist.
"See on juutide huvides, see on inimkonna huvides, et valged kogevad genotsiidid. Kuni valged lapsed pole põlenud elusalt, valged naised vägistatud, moonutatud ja tapetud ning valgeid mehi sunnitud seda pealt vaatama me ei saa rääkida võrdsusest." - rabi Ishmael Levits
"Euroopa rahvaste homogeensus on totaalselt vastuolus juudi huvidega. Me oleme kriitilises pöördepunktis ajaloos. Lääs muutub aina rassilisemalt mitmekesisemaks ja varsti on valge rass sunnitud alistuma ja kurjasid valgete ülemvõimu pooldajaid enam ei eksisteeri." -rabi Abarron Haviv
Valgete genotsiidi teoria pooldajad väidavad et Anglea Merkel on juut kuna Angela Merkeli neiupõlvenimi oli Kasner, mis on saksastatud versioon nimest Kazmierczak, mida on kasutatud ametinimetusena sünagoogide eeslauljate kohta.
Valgete genotsiidi teoria alaliigiks on Suure Väljavahetamise teoria, mille kohaselt Prantsuse valitsus soodustab etniliste prantslaste väljavahetamist moslemi rahvastikuga.
Mike Lindell
pisi|Lindell [[2020. aastal]] Mike Lindell (õieti Michael James Lindell; sündinud 28. juunil 1961 Mankatois Minnesota osariigis) on Ameerika Ühendriikide ettevõtja.
Krüüdneri abikirik
pisi|Krüüdneri abikirik (2008) Krüüdneri abikirik on Kambja koguduse endine abikirik, mis asub Kanepi vallas Sulaoja külas (Krüüdnerist umbes 5 km kaugusel).
Kiriku ehitas Kambja kihelkonna lõunapiirile kolme kihelkonna (Kambja, Kanepi ja Otepää) piirimaile Krüüdneri mõisa omanik von Maydell. Parun kinkis kirikule oreli, paruni proua aga kroonlühtri ja altaripildi. Abikirik pühitseti 2. oktoobril 1904 (19. septembril 1904 vkj).
Kiriku tegevust korraldas kohalik vennastekogudus, kuus korda aastas käis seal teenimas Kambja koguduse õpetaja, lisaks käisid teenimas Kanepi ja Otepää koguduse õpetaja (kumbki üks kord aastas).
Viimased jumalateenistused Krüüneri abikirikus pidas 1950. aastatel õpetaja Harald Tammur. Seejärel võeti pühakoda koguduselt ära ja muudeti kolhoosi laoruumiks. Krüüdneri abikiriku altar asub praegu Kambja kirikus ja positiivorel Nõo kirikus. 2001. aastal tagastati hoone Kambja kogudusele.
Chełmno
Chełmno (saksa keeles Culm või Kulm) on linn Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas, Chełmno maakonna keskus.
Elanike arv on 2016. aasta seisuga 20 119.
Linna mainiti esimest korda 1065. aastal.
Chełmnol on linnaõigused alates 1233. aastast.
pisi|left|Püha Jaakobuse ja Püha Nikolause kirik Chełmnos
Mœuvres
Mœuvres on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Cambrai kantonis.
pisi|tühi|Mœuvres'i peaväljak
Internet Society
ISOC ehk Internet Society on rahvusvaheline mittetulundusühing, mis loodi aastal 1992 toetamaks Internetiga seotud standardeid, haridust ja poliitikat. Ühing on oma missiooni sõnastanud järgmiselt: "tagada interneti avatud arendamine, areng ja kasutamine maailma kõigi inimeste hüvanguks."
ISOC-i kontorid paiknevad Washingtonis Ameerika Ühendriikides ning Genfis Šveitsis. Ühingu liikmeteks on üle 130 organisatsiooni ning üle 55 000 isiku. Liikmed loovad haruorganisatsioone (inglise keeles chapter) lähtuvalt geograafilisest lähedusest või erihuvidest. Maailmas tegutseb praegu (aastal 2018) üle 90 haruorganisatsiooni, Eestis esindadb ISOC-it Internet Society Estonia.
Ajalugu
ISOC loodi ametlikult aastal 1992 ning selle üks eesmärk oli pakkuda internetistandardite arendusprotsessile korporatiivstruktuuri. Vint Cerf, Bob Kahn ja Lyman Chapin avaldasid artikli "Announcing ISOC", mis selgitas Internet Society loomise põhjuseid. See dokument sõnastas ka organisatsiooni algse põhikirja.
Alates 2012. aastast annab ühing välja Interneti kuulsuse halli auhinda.
Eestis esindas 2013. aasta veebruarist alates ISOC-it Eesti Interneti Kogukond, 2017. aastast võttis EIK-i tegevuse peatumise tõttu esindamise üle vahejuhatus ning oktoobris 2017 loodi netikogukonna esindamiseks uus mittetulundusühing Internet Society Estonia.
Liepupe mõis
Liepupe mõis (saksa keeles Pernigel, läti keeles Liepupes muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Liepupe kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda Liepupe valla Liepupe küla maadele.
Ajalugu
Kui Liivimaa Venemaa koosseis läks, kuulus mõis Meckide suguvõsale. Meckide ajal valmis ka mõisa peahoone. Aastal 1829 läks mõis Saengerite suguvõsa valdusse, kuuludes neile kuni võõrandamiseni aastal 1920.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Sproģi mõisaga 4 ja 3/4 adramaad, neile allus 218 mees- ja 275 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 8 ja 3/4, aastal 1734 aga 5 ja 7/8. Aastal 1688 oli mõisate suurus 13 ja 1/2 adramaad, aastal 1641 aga seitse adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 8 ja 11/20, aastal 1881 aga 7 ja 42/80, lisaks 9 ja ˇ4/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. Võõrandamise ajal kuulus mõisale 2498 hektarit maad.
Karjamõisad
1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Kikellei.
Mõisaansambel
Mõisa barokkstiilis peahoone ehitas Christoph Haberlandi isa Johann Andreas Haberland. Hoone on kahekorruseline. Võõrandamise järel rajati hoonesse põllumajanduskool. Teise maailmasõja järel asus seal Liepupe sovhoosi kontorihoone. 2004. aastast asub seal võõrastemaja. Säilinud on ka mitu kõrvalhoonet, sealhulgas mõisavalitseja maja, ja 3,5 hektari suurune park. See rajati juba XVIII sajandi lõpus, ent tänapäevase ilme andsid sellele Saengerid 1990. aastatel.
Liepupe mõisakompleks, sealsed park ja eluhoone ning eluhoone kaheksa toa laed, fassaadi dekoratiivsed reljeefid ja uksed on riikliku kaitse all olevad kultuurimälestised. Kohaliku kaitse all on Liepupe mõisa suur moonakamaja ja tõllakuur.
Mõisa juures kasvav Liepupe tamm (ümbermõõt 4,1 m) on looduskaitse all.
265 eKr
Aasta 265 eKr oli 265. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi ab urbe condita CDLXXXIX (489).
Erhard Milch
Erhard Milch (30. märts 1892 – 25. jaanuar 1972) oli Saksamaa kindralfeldmarssal, kes juhtis Luftwaffe ülesehitamist seoses Natsi-Saksamaa relvastumisega esimese maailmasõja järel. Teise maailmasõja ajal juhtis ta lennukite tootmist. Ta mõisteti süüdi sõjakuritegudes 1947. aastal ning talle mõisteti eluaegne vangistus; ta vabastati 1954. aastal.
Lapsepõlv
Milch sündis Wilhelmshavenis, Saksa keiserlikus mereväes teeninud juudi proviisori Anton Milchi ja Clara Milchi (neiuna Vetter) pojana. Gestapo uuris hiljem Milchi tema päritolu tõttu. 1935. aastal hakkasid levima kuuldused, et tema isa oli juut. Gestapo alustas uurimist, mille peatas Göring, kes esitas Milchi ema kinnituse, et tema tõeline isa oli onu Karl Brauer. Seejärel väljastati Milchile Saksa veretunnistus. See tähendaks, et tema ema Clara tunnistas mitte ainult abielurikkumist, vaid ka intsesti. David Irving oma raamatus "Luftwaffe tõus ja langus. Kindralfeldmarssal Erhard Milchi elu." kirjutab, et Milch palus tal mitte paljastada tõde tema põlvnemise kohta. Ehkki Irving väidab, et tegemist polnud Anton Milchiga ja ta keskendub oma 1906. aastal surnud rikkale onule Karl Brauerile, ta seda siiski ei nimeta Brauerit tema isana. Kindralfeldmarssali päeviku ja paberitega tutvunud Irving ütleb, et kuulujutud algasid 1933. aasta sügisel ning Erhard sai isiklikult Anton Milchi allkirjastatud avalduse, et ta pole Clara laste isa. Veel ütleb Irving, et Clara Milch kirjutas juba oma pojale Fritz Herrmannile 1933. aasta märtsis, selgitades tema abielu asjaolusid, ning et Göring oli algatanud oma uurimise, mille käigus tuvastati tema tegelik isa. Milchi küsitleti uuesti tema väidetava juudisoost isa ja Göringi rolli üle selles küsimuses Robert H. Jacksoni poolt Nürnbergis 1946. aastal.
Esimene maailmasõda ja sõdadevaheline karjäär
Milch värvati 1910. aastal Saksa armee koosseisu, kus ta tõusis leitnandi auastmele ja juhtis esimese maailmasõja puhkemisel Ida-Preisimaal suurtükiväeüksust. Ta võitles Keiserliku Venemaa vastu Deime'i jõel septembris 1914 ja hiljem Angerapi liinil veebruaris 1915. Juulis 1915 viidi ta üle Luftstreitkräfte'i (keiserlikku õhuväkke) ja koolitati õhuvaatlejaks läänerindele, võideldes Somme'il 1916 ja hiljem Flandrias 1917. Pärast kompaniiülemana tegutsemist 1918. aasta kevadel ja suvel kaevikutes, ülendati ta sõjalõpupäevil kapteniks ja määrati juhtima hävitajagruppi, Jagdgruppe 6, kuigi ta polnud kunagi piloodiks õppinud ega kunagi lennanud.
Kassimovo
Kassimovo (soome Kasimo) on küla Venemaal Leningradi oblastis Vsevoložski rajoonis Agalatovo külaasunduses.
Erhard Milch
Esimene maailmasõda ja sõdadevaheline karjäär
Milch lahkus 1920. aastal sõjaväest, et tsiviillennunduses karjääri teha. Koos endise kolleegiga sõjaväest tegi Milch Danzigis väikese lennufirma Lloyd Luftdiensti nime all. Lennufirma lendas Danzigi ja Balti riikide vahel. 1923. aastal sai Milch selle ettevõtte tegevdirektoriks. Edasi läks Milch tööle konkureeriva Junkers Luftverkehri juurde, kus Milch määrati 1925. aastal tegevdirektoriks. 1926. aastal nimetati Milch vastloodud lennufirma Deutsche Luft Hansa tegevdirektoriks (üks kolmest). Milch liitus natsiparteiga 1. aprillil 1929, kuid tema kuulumist sinna tunnustati ametlikult alles märtsis 1933, kuna Hitler pidas poliitilistel põhjustel selle varjamist kasulikuks.
1933 asus Milch äsja moodustatud Reichi lennundusministeeriumi (RLM) riigisekretäriks, vastates otse Hermann Göringile. Selle ülesande täitmisel oli ta abiks Natsi-Saksamaa õhujõudude Luftwaffe asutamisel. Milch vastutas relvastuse tootmise eest, ehkki Ernst Udet tegi peagi paljud otsused sõjalennukite lepingute kohta. Milch kasutas oma positsiooni kiiresti isiklike tulemuste arveldamiseks teiste lennundustööstuse isiksustega, kelle hulka kuulusid Hugo Junkers ja Willy Messerschmitt. Täpsemalt keelas Milch Messerschmittil esitada projekti Luftwaffe uue hävituslennuki konkursil. Messerschmitt edestas Milchit, hoides keelust mööda ja esitades edukalt kavandi. Messerschmitti kavandatud Bayerische Flugzeugwerke ettevõtte kanne Bf 109 osutus võitjaks. Messerschmitt säilitas Saksamaa lennukitööstuses oma juhtiva positsiooni kuni Me 210 lennuki rikkeni. Isegi pärast seda Milch liidrina teda ei käsutanud, vaid pani ta madalamasse olukorda.
Liderõ Rossii
"Venemaa liidrid" (vene keeles «Лидеры России») on ülevenemaaline juhtide konkurss, mida korraldab sõltumatu mittetulundusühing "Venemaa – võimaluste maa".
Võistluse peamiseks väljakuulutatud eesmärgiks on "otsida lootustandvamaid ja andekamaid juhte kogu riigist". Projekti elluviimise eest vastutab presidendi avaliku teenistuse ja juhtivtöötajate reservi komisjon, mida juhib presidendi administratsiooni juht Anton Vaino.
Erhard Milch
Esimene maailmasõda ja sõdadevaheline karjäär
1935. aastal hakkasid kahtlused Erhard Milchi etnilise päritolu suhtes levima kuulujutud, et tema isa Anton Milch oli juut. Gestapo alustas uurimist, kuid selle peatas Göring, kes sundis Erhardi ema allkirjastama dokumenti, et Anton ei olnud Erhardi ja tema vendade tõeline isa, vaid onu Karl Brauer. Need sündmused ja "Saksa vere tunnistuse" hilisem pikendamine olid Göringi avalduse "Ma otsustan, kes on õhujõudude juut" taust. Paljud usuvad siiski, et ta tsiteeris vaid Viini endist linnapead Karl Luegerit.
Birštonase omavalitsus
Birštonase omavalitsus (leedu keeles Birštono savivaldybė) on 1. järgu haldusüksus Leedus endise Kaunase maakonna aladel.
Erhard Milch
Teine maailmasõda
Teise maailmasõja puhkedes juhtis Milch, nüüd kindrali auastmes, Norras Operatsioon Weserübungi ajal Luftflotte 5. Pärast Prantsusmaa okupeerimist ülendati Milch 1940. aasta kindralfeldmarssaliks ning anti õhuväe kindralinspektori ametikoht, Milch hakkas vastutama lennukite tootmise eest. Milch tühistas ebaefektiivsete ja ohtlikke Me 210 ja He 177 tootmise ning viis nad uuesti arendusse. Tema juhtimisel keskendus lennukitootmine testitud ja proovitud mudelite masstootmisele. Tootmistase kahekordistus 1943. aasta suvel võrreldes talvega 1941–1942. Adam Tooze kommenteerib: "Esimest korda suutis Saksamaa lennukitööstus saavutada märkimisväärse mastaabisäästu. Luftwaffesse aastatel 1940–41 pumbatud ressursid olid nüüd koondatud masstootmisesse." Selliseks masstootmiseks tegid relvastusministeerium ja lennutööstus koostööd SS-ga koonduslaagritest tööjõu hankimiseks. Milchi sidemete tõttu SS-is oli Luftwaffel eelis tööjõu saamisel. Kvantiteedi suurendamiseks tõi Milch ohvriks kvaliteedi, eriti Bf 109 puhul. Kui USA õhujõud õhulahingus Luftwaffe hävitajatega kohtusid, näihti Milchi otsuste maksumust. Eriti probleemne oli Bf 109 G, mille juhitavus oli nii halb, et sellest sai Tooze sõnade kohaselt, "peaaegu, et surmalõks".
Uržum
Uržum (mari keeles Вӱрзым ja Ӱржӱм) on linn Venemaal Kirovi oblastis, Uržumi rajooni keskus. Asub Uržumka jõe ääres.
Erhard Milch
Teine maailmasõda
Sagedased ja sageli vastuolulised vajaduste muutused viisid arvukate muudatusteni lennukite spetsifikatsioonides ja konstruktsioonides, nii et sellised tootjad nagu Messerschmitt ei suutnud täielikult keskenduda mõnele lennukitüübile ja mis kõige tähtsam – masstoodangule. Sakslased ei suutnud oma tehaseid sõjaajale vastavalt tööle saada, tehased töötasid ainult kaheksa tundi päevas ja naisi tehasesse lisatööjõuks ei lubatud. Saksamaa II maailmasõja aegne lennukitoodang ei tõusnud nii järsult kui liitlaste toodang, eriti Nõukogude Liidu toodang, mis ületas Saksamaa oma 1942. ja 1943. aastal. 10. augustil 1943 teatas Milch Saksamaa raskepommitajate võimekuse puudusest, et korraldada õhurünnakuid Suurbritannia vastu. Ta kinnitas, et Arado Flugzeugwerke on Heinkel He 177B uue mootoriga raskepommitaja alltöövõtja. Ainult kolm lennukõlblikku prototüüpi valmis 1944. aasta alguseks. Alates 1944. aasta märtsist kontrollis Milch koos Albert Speeriga valitsuse loodud Jägerstabi, mille eesmärk oli suurendada hävituslennukite tootmist viies osaliselt tootmisrajatised maa alla. Koostöös SS-iga oli neil orjatööjõu ekspluateerimisel Saksamaa hüvanguks märkimisväärne roll.
Uržum
Uržumi on esmamainitud 1554. aastal maride linnana. Linnaõigused sai 1796. aastal.
Liderõ Rossii
Konkursi finalistid ja võitjad
Finalistidele anti igaühele 1 miljon rubla haridustoetust. Konkursi tingimuste kohaselt kanti raha RANEPA kontrolli alla, kuid seda võis kulutada mis tahes Venemaa-sisesele haridusele.
Uržum
Uržumis on sündinud Sergei Kirov.
Liderõ Rossii
Konkursi finalistid ja võitjad
Konkursi tulemusena määrati 80 võitjat valitsusasutuste ja riigikorporatsioonide juhtivatele ametikohtadele. Niisiis pakuti Anton Serikovile presidendi kantselei sisepoliitika organisatsioonilise toe osakonna juhataja kohta ja Aleksei Lõsovile sama osakonna peanõuniku kohta. Pavel Sorokin nimetati energeetikaministri asetäitjaks Aleksander Novak. Oleg Salagaist sai terviseministri asetäitja Veronika Skvortsova. Uueks majandusarengu aseministriks Maksim Oreškin sai Ilja Torosov ja abiministriks Tatjana Djakonova. Davõdov Eduard Malikovitš sai Bashkir Soda Company tegevjuhiks, tootmisarenduse strateegia loojaks aastani 2030.
Birštonase omavalitsus
Omavalitsuses on kaks haldusüksust, selle pindala on 124 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 4370 inimest.
Aastal 1966 sai Birštonase linn vabariikliku alluvusega linna staatuse. Aastal 1995 loodi sellest Birštonase linna omavalitsus. Aastal 1999 liideti sellega osa Prienai rajoonist ja ühtlasi sai omavalitsus tänapäevase nimekuju. Birštonase omavalitsusse kuulub Birštonase vald, omaette haldusüksuse moodustab veel Birštonase linn.
Erhard Milch
Teine maailmasõda
1944. aastal toetas Milch propagandaministrit Joseph Goebbelsit ja Reichsführer-SS-i Heinrich Himmlerit, püüdes veenda Adolf Hitlerit eemaldama Hermann Göringit Luftwaffe juhi kohalt. Kui Hitler keeldus, maksis Göring kätte, sundides Milchi oma positsioonilt lahkuma. Ülejäänud sõja töötas ta Albert Speeri alluvuses.
Pärast Hitleri enesetappu üritas Milch Saksamaalt põgeneda, kuid 4. mail 1945 pidasid liitlaste väed ta Läänemere rannikul kinni. Kinnipidamisel loovutas ta oma marssalikepi Suurbritannia brigadirile Derek Mills-Robertsile, kes oli vihane ja šokeeritud julmustest, mida ta oli näinud Bergen-Belseni koonduslaagri vabastamisel, et ta lõi mitme hoobiga marssalikepi vastu Milchi pead pooleks ning jätkas Milchi peksmist šampanjapudeliga. Sellest juhtumist jäid Milchile mitu muljutist ja koljumurd.
Protsess ja süüdistus Nürnbergis
Liitlased kavatsesid Milchi tuua Nürnbergi protsessi tunnistajaks, kuid pärast seda, kui nägid kohtualuste kinnipidamise tingimusi, muutis ta meelt ja keeldus koostööst. Seejärel mõisteti tema üle Nürnbergis asuvas Ameerika Ühendriikide sõjatribunalis 1947. aastal sõjakurjategijana kohust. Ta mõisteti süüdi ja talle määrati eluaegne vangistus Landsbergi vanglas. 1951. aastal vähendati tema karistust 15 aastale, kuid juba juunis 1954 Milch vabastati vanglast. Ülejäänud elu elas ta Düsseldorfis, kus ta suri 1972. aastal.
Birštonase omavalitsus
pisi|tühi|Birštonase omavalitsuse haldusüksused
Omavalitsuse suurimaks jõeks on Nemunas, selle territoorium kuulub Nemunase loogete regionaalparki.
Neuville-Saint-Rémy
Neuville-Saint-Rémy on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Cambrai kantonis.
pisi|tühi|Neuville-Saint-Rémy raekoda
Lümfisüdamed
Lümfisüdameteks ehk lümfipumpadeks (ladina cor lymphaticum) nimetatakse osade selgroogsete loomade lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) elundeid.
Lümfisüdamete ülesandeks on lümfivoolu tagamine ja juhtimine veenidesse, see toimub vöötlihaskoest lihaste kontraktsioonide abiga.
Lümfisüdamete kontraktsioone koordineerib lümfisüdame rõhk.
Lümfisüdameid esineb sõõrsuudest kuni lindudeni, kuid inimestel neid ei esine.
Lümfisüdamete areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Lümfisüdamete arv varieerub, nii arvatakse et mõnel kahepaiksel on paarsada lümfisüdant.
Lümfisüdamesein koosneb kolmest kestast: sise-, kesk- ja väliskestast.
Lindudel
Lindudel paikneb lümfisüda sabalülidel ja tema ülesandeks on lümfipumbana suguti erektsiooni tagada ja vererõhku reguleerida.
Madudel
Lümfisüdamed kuuluvad ka madude lümfisüsteemi. Kuid nende paiknemise ja hulga kohta on andmed vastakad, osad autorid kirjeldavad lümfisüdametena üksnes ühte paari lümfisüdameid vaagna ja tagajäsemete jäänuste vaagnakannuste piirkonnas. Vahel aga loetakse lümfisüdamete hulka ka lümfisoonte seintel paiknevad lümfiklapikud.
Lümfisüdame lihaste kokkutõmbeid koordineerivad paljuski seljaaju närvikiududest saabuvad impulsid.
Lümfisüdamerütm ei lange kokku südame löögisagedusega.
Kirjanduslikud allikad
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Lymph hearts seisuga 27.02.2014.
Mait Agu stipendium
Mait Agu stipendium on rahaline preemia, mida antakse välja kord aastas, 1. oktoobril Mait Agu sünniaastapäeval eesmärgiga toetada andekaid tudengeid ning tantsuloojaid. Stipendium antakse üliõpilasele, vilistlasele või loomingulisele kollektiivile, kes on eelmise õppeaasta jooksul silma paistnud loomingulise või teoreetilise tööga, olnud edukas ja aktiivne õppetöös ning võtnud osa erinevatest tantsualastest projektidest. Mait Agu nimeline stipendium loodi Tallinna Ülikooli koreograafia osakonnas 1999. aastal. Esimestel aastatel kuulusid stipendiumi juurde ka mälestusesemed. Mait Agu nimelise stipendiumi välja andmist toetab Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapital.
Sihi tänav (Tartu)
Sihi tänav on tänav Tartus Tammelinnas.
Tänav algab Soinaste tänavalt, ristub Vapramäe tänavaga ja lõpeb Raja tänaval. Tänav on paralleelne Riia tänavaga.
Sihi tänav kulgeb kirde-edela suunal ning on 430 meetrit pikk. Tänava ääres on eramajad, suurim majanumber on 27.
Lisbeth Korsmo
Lisbeth Korsmo (neiupõlvenimi Lisbeth Berg; 14. jaanuar 1948 Oslo – 22. jaanuar 2017) oli norra kiiruisutaja ja jalgrattur.
Jonesi maakond (Texas)
pisi|Asend Texase osariigis pisi|Jonesi maakonna kohtumaja Ansonis Jonesi maakond (Jones County) on maakond USA-s Texase osariigis. Geograafilised koordinaadid on
Maakonna halduskeskus on Anson.
Stiene mõis
Stiene mõis (saksa keeles Ulpisch, läti keeles Stienes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Liepupe kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Skulte valda Stiene küla maadele.
Jonesi maakond (Texas)
Maakonna pindala on 2427 km², millest 16 km² moodustab veepindala.
Stiene mõis
Ajalugu
Mõisa varasem ajalugu on seotud Turaida piiskopilinnusega, minnes ametlikult aastal koos sellega 1625 Niels Sternschildi valdusse. Aastal 1652 olid selle omanikuks Gotthard Wilhelm von Budberg ja Peter von Stein. Aastal 1824 pani Magnus von Stein mõisa 53 000 rubla eest panti. Aastal 1834 ostis Jacob Anton von Hübbenet ülejäänud pandiosad endale. Aasta hiljem sai temast ka Stiene ametlik omanik. Hiljem pärisid mõisa tema lapsed.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 7/8 adramaad, sellele allus 301 mees- ja 336 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 4 ja 7/8, aastal 1734 aga kolm. Aastal 1688 oli mõisa suurus 4 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid kuus, aastal 1881 aga 6 ja 2/80, lisaks 8 ja 78/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Jonesi maakond (Texas)
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 20 202. Aastal 2000 oli seal 20 785 elanikku.
Stiene mõis
Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Wasamuische.
Jonesi maakond (Texas)
Ajalugu
Jonesi maakond moodustati 1881. aastal Bexari ja Bosque maakonna osadest. Maakond on nime saanud Texase vabariigi neljanda presidendi Anson Jonesi järgi.
Sangelaiud
Sangelaiud (ka Kihnu laiud) on kaheksa kaitsealust laidu Kihnu vallas. Laidude kaitseks on moodustatud Sangelaiu kaitseala, mille pindala koos vee- ja maismaaosaga on 201,4 ha.
Laidudest tuntuim on Sangelaid, mis võeti kaitse alla 1964. aastal botaanilis-zooloogilise keelualana.
Muud laiud on Sjõll-laid, Küll-laid, Umalaid, Ülträ, Iedikrava, Imutlaid ja Imutlaaru.
Vaeküla raudteejaam
pisi|Vaeküla jaamahoone (1936) pisi|Vaeküla raudteejaam aastal 2014. Vaeküla raudteejaam on raudteejaam, mis asub Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Vaekülas, raudteetsi 113,3 km Tallinna Balti jaamast ja 96,3 km kaugusel Narva piirijaamast.
Naaberjaam Tallinna suunal on Rakvere ja Narva suunal Kabala. Jaamas asub lisaks peateele kaks kõrvalteed. Reisirongid alates 2001. aasta kevadest Vaekülas ei peatu.
Vaeküla jaamakompleks paikneb Tallinna-Narva raudteest põhja pool. Sealne puidust jaamahoone rajati 1920. aastatel tõenäoliselt Leon Johansoni projekti järgi analoogselt Kaarepere ja Palupera jaamahoonetega. Hoone lammutati 1999. aasta alguses. Säilinud on mitu abihoonet.
1980. aastatel rajati jaama silikaadist elektritsentralisatsiooni post.
Wim Wenders
pisi|Wim Wenders (2011) Wilhelm Ernst Wenders (sündinud 14. augustil 1945 Düsseldorfis) on saksa filmilavastaja, kirjanik, fotograaf ja filmiprodutsent.
Eesti suursaatkond Ankaras
Eesti suursaatkond Ankaras on Türgis Ankaras asuv Eesti suursaatkond. Suursaatkond avati veebruaris 2001.
Ants Kuul
Ants Kuul (sündinud 3. juulil 1937 Tartus) on endine veterinaararst ja Põltsamaa omavalitsuspoliitik.
Ants Kuul on lõpetanud Tartu 3. 7-klassilise kooli ja Tartu raudteetehnikumi. 1965. aastal lõpetas ta Eesti Põllumajandusakadeemia veterinaariateaduskonna. 1972–1975 õppis Moskvas Üleliidulise Eksperimentaalse Veterinaaria Instituudis aspirantuuris. Sai 1976. aastal veterinaariateaduste kandidaadiks.
Ants Kuul töötas 1975–1976 Gagarini-nimelises seakombinaadis laborijuhatajana, 1976–1989 Jõgeva rajooni Rahva Hääle kolhoosis peaveterinaararstina ja 1989–1999 Jõgeva maakonna vetlabori juhatajana.
Ants Kuul oli aastail 1996–1999 Põltsamaa linnavolikogu esimees. Volikogusse kuulus ka aastail 1999–2001.
Habsburgide Madalmaad
Habsburgide Madalmaad on ühine nimi Saksa-Rooma riigi läänidele Madalmaades, mida valitsesid Habsburgid. Valitsemine algas aastal 1482, kui pärast Valois-Burgundia dünastiast hertsogi Charles Südi surma läksid Burgundia Madalmaad Charlesi tütre Marie abielu kaudu Austria ertshertsogi Maximilianiga Habsburgide dünastiale.
Siis tuntud kui Seitseteist provintsi, valitses neid aastast 1556 Habsburgide Hispaania ja on seetõttu sealt alates tuntud kui Hispaania Madalmaad. Aastal 1581 eraldusid Seitse Ühendatud Provintsi, et moodustada Hollandi Vabariik; järelejäänud Hispaania Lõuna-Madalmaad läksid lõpuks Habsburgide Austriale. Lõpuks annekteeriti Austria Madalmaad aastal 1795 Prantsusmaa Esimese Vabariigi poolt.
Geograafia
Habsburgide Madalmaad oli geopoliitiline üksus, mis kattis aastatel 1482 kuni 1581 kogu Madalmaad (s.o tänapäeva Holland, Belgia, Luksemburg ja Prantsuse Nord–Pas-de-Calais).
thumb|left|Burgundia Madalmaad (oranž) Charles Südi surma ajal.
Juba Burgundia hertsogi Philippe Hea (1419–1467) valitsemise ajal hakkasid Madalmaade provintsid koos kasvama: Flandriat, Artois'd ja Mecheleni, Namuri, Hollandit, Friisimaad, Zeelandi ja Hainaut'd, Brabanti, Limburgi ja Luksemburgi valitseti personaalunioonis Valois-Burgundia monarhide poolt ja olid esindatud Generaalstaatides. Burgundia valduste keskus oli Brabanti hertsogkond, kus Burgundia hertsogid pidasid Brüsselis õukonda.
Philippe'i poeg hertsog Charles Südi (1467–1477) omandas ka Gelderni ja Zutpheni ja lootis isegi kuningatiitlit Habsburgist keiser Friedrich III käest, lubades oma tütre Marie Maximilianile naiseks. Sügavalt pettununa, plaani mitteõnnestumisel astus ta hukatuslikesse Burgundia sõdadesse ja tapeti Nancy lahingus (1477).
Ajalugu
Saksa-Rooma riigi territooriumil asunud keiserlikud läänid Burgundia Madalmaad ja Franche-Comté'i vabakrahvkond kuulusid aga Mariele, kes isa surma ajal oli 19-aastane ja vallaline. Habsburgide keiser Friedrich III kindlustas Marie võõrasema Margareti abiga abielu oma pojale, tulevasele keisrile Maximilian I-le. 16. augustil 1477 nad abiellusidki ning Habsburgid said kontrolli Burgundia pärandi jäänuste üle. 1477. aastal sai Maximilian oma naise kõrval Burgundia hertsogkonna kaasvalitsejaks, ehkki kaotas peagi enamiku sellest Prantsusmaale. Valois-Burgundia dünastiast Burgundia hertsogi Charles Südi surmaga (1477) jagati hertsogkond Prantsusmaa kuninga Louis XI ja Habsburgide vahel. Charles Südi surma järel kuulutas Prantsusmaa kuningas Louis XI hertsogkonna lõppenuks ja haaras suure osa selle territooriumist Prantsuse krooni alla. Burgundia territoriaalne hertsogkond läks vastavalt Saali tavaõigusele tagasi Prantsuse kroonile ja kuningas Louis XI hõivas ka Prantsuse osa Burgundia valdustest Madalmaades. Maximilian pidas Burgundia Madalmaid, sealhulgas Flandria krahvkond ja Artois' krahvkond, siiski oma naise ja iseenda jagamatuteks domeenideks ja marssis Prantsusmaa vastu. Konflikt kulmineerus aastal 1479 Guinegatte lahingus. Kuigi Maximilian oli võidukas, sai ta vastavalt 1482 Arrasi lepingule ainult Flandria krahvkonna pärast tema naise Marie ootamatut surma, kui Prantsusmaa sälitas Artois.
Pärast Marie surma aastal 1482 läksid tema olulised valdused, sealhulgas Burgundia Madalmaad, tema pojale Philipp Ilusale. Oma isa Maximilian I, Saksa-Rooma keisri aastast 1493 kaudu oli Philipp Habsburgide võsu ja nii algas Habsburgide Madalmaade periood. Aastad 1481–1492 nägid Flaami linnade mässu ja Utrechti mässamist kodusõtta, kuid sajandivahetuseks rahustati mõlemad alad Habsburgide poolt maha. thumb|300px|[[saksa-Rooma riik|Saksa-Rooma riigi Burgundia ringkond 16. sajandi alguses.]] 1506. aastal suri Philipp Ilus ootamatult ja kuna poeg Karl oli vaid kuueaastane, määrati Madalmaade regendiks Philipp Ilusa õde Margarethe Parma Margarethe (1522–1586), kes mängis aga olulist rolli Madalmaade vabadusvõitluse esimeses faasis, olles Madalmaade asehaldur ning tema järel Karl V õde, Ungari ja Böömimaa kuninga Lajos II lesk Austria Maria.
Philipp'i poeg Karl V, sündinud Gentis, sai oma isa järglaseks aastal 1506, kui oli alles kuueaastane. Tema vanaisa keiser Maximilian I liidendas Burgundia pärandi Burgundia ringkonda, pärast mida saavutasid territooriumid kaugel keisririigi lääneosas teatava autonoomia. Jõudes aastal 1515 täisikka, asus Karl valitsema oma Burgundia pärandit kui põline madalmaalane. Ta omandas Overijsseli ja Utrechti piiskopkonna maad (vaata Gelderni sõjad), ostis Saksimaa hertsogilt Georgilt Friisimaa ning taasomandas Groningeni ja Gelderni. Tema Seitseteist provintsi reorganiseeriti 1548. aasta Burgundia lepinguga, kusjuures keiserlikud osariigid tunnistasid Augsburgi Riigipäeval Madalmaade teatavat autonoomiat. Sellele järgnes järgmisel aastal keisri poolt pragmaatiline sanktsioon, mis rajas Seitseteist provintsi kui keisririigist ja Prantsusmaast eraldi üksuse. , Karl V, Saksa-Rooma riik, Augsburgi usutunnistus
Reformatsioon
1522. aasta pärimislepinguga oma noorema venna, Austria ertshertsogi Ferdinandiga, rajas keiser Karl V Habsburgide dünastia Austria ja Hispaania harud. Pärast tema troonist loobumist aastal 1556 läksid Seitseteist provintsi Hispaania kroonile. Karli poeg ja järglane, Hispaania kuningas Felipe II tekitas oma despotismi ja katoliikliku tagakiusamisega Hollandi mässu ja Kaheksakümneaastase sõja. Hispaania võime hallata põhjapoolseid provintse muutus üha hapramaks. Aastal 1579 rajasid põhjapoolsed provintsid protestantliku Utrechti uniooni, millega nad kuulutasid end iseseisvaiks kui Seitse Ühendatud Provintsi.
Pärast 1581. aasta eraldumist jäid lõunapoolsed provintsid, mida kutsuti "'t Hof van Brabant" (Flandria, Artois, Tournai, Cambrai, Luksemburg, Limburg, Hainaut, Namur, Mechelen, Brabant ja Ülem-Geldern) Habsburgidele kuni Prantsuse revolutsioonisõdadeni. Pärast Hispaania Habsburgide hääbumist ja Hispaania pärilussõda said lõunapoolsed provintsid aastast 1715 alates tuntuks ka kui Austria Madalmaad.
Valitsejad
Provintse valitses nende nimel kuberner (stadtholder või landvoogd):
Aastal 1578 nimetasid Hollandi mässulised Austria ertshertsogi Matthiase kuberneriks, kuigi ta ei suutnud edu saavutada ja lahkus enne aastat 1581.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Dmitri Medvedev (1981 – 5. mai 2002 Valka) oli Venemaalt pärit ja Eestis 2002. aasta kevadel tegutsenud sarimõrvar.
Mari Tarand
pisi|Mari Tarand 12. aprillil 2013 [[Särevi Teatrituba|Särevi teatritoas Raadioteatri näitlejaauhinna üleandmistseremoonia järel.]] Mari Tarand (sünninimi Mari Viiding; 14. jaanuar 1941 Tallinn – 5. oktoober 2020) oli eesti raadioajakirjanik.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Medvedev tegutses koos Juri Ustimenkoga ning hukkus tulevahetuses Läti politseinikega. Ustimenkole mõisteti eluaegne vanglakaristus.
Mari Tarand
Ta lõpetas 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia žurnalistika eriharu.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Venemaa kodanikud Juri Ustimenko ja Dmitri Medvedev saabusid Eestisse 2001. aasta sügisel salaja üle Narva veehoidla pärast deserteerumist Peterburis asuvast kõrgemast allveelaevnike koolist.
Mari Tarand
Tarand töötas ülikooli lõpust kuni 2005. aastani Eesti Raadio toimetaja ja kommentaatorina. Ta on teinud 1964–1975 lastesaateid (sealhulgas "Kooliraadiot") ning Eesti-Soome tele-raadioviktoriini "Küsi, Helsingi-Tallinn" (1976), "Keskööprogrammi" luulesaateid ning keelesaateid ("Keeleminutid" ja „Keelekõrv”; 1994–2005).
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Kuriteod
2002. aasta 18. märtsil kell 4:24 plahvatas pomm Roosikrantsi 8 peaukse juures. Neli minutit hiljem kärgatas teine pomm. Plahvatused vigastasid kaht inimest, kes said klaasikildudega pihta. Tunnistajad nägid kaht meest sündmuspaigalt eemale jooksmas. Kohale tulnud hädaabitöötajad leidsid veel kolmanda pommi, mis polnud lõhkenud. Selle tegid demineerijad kahjutuks. Demineerimiskeskuse juht Arno Pugonen, arvas, et esimene pomm oli mõeldud Jahimaailma ründamiseks ja teised esimeste kohale saabunud operatiivteenistuste õhkulaskmiseks. Pommi pealt leiti musta markeriga kirjutatud kiri: made in predator. Relvapoe vitriinist võetud relvadega sooritati hiljem viis mõrva. Mõni nädal hiljem rünnati Tartumaal taksojuhti ja kolm päeva pärast rünnakut lasti Tallinnas taksojuht maha. 31. märtsil sisenes mõrtsukas Tartus keldripoodi ja lasi kohe seal viibinud 51-aastase müüja maha. 11. aprillil ründasid mõrvarid uuesti, aga seekord jäi saiapoe müüja, 22-aastane neiu ellu. Politseile tundusid need mõrvad väga jõhkrad, sest poeröövides tulistatakse esimene lask tavaliselt seina või lakke, aga poodides tulistati kohe müüjatele kuul pähe. Politsei leidis saiapoest papist kokku keeratud summuti, millel oli kiri: made in predator. Kohtueksperdid avastasid, et samasugune kiri oli leitud Roosikrantsi plahvatuse sündmuspaigalt ja teatasid sellest Keskkriminaalpolitseisse. Politseinikud taipasid, et otsitakse sarimõrvareid.
Vapramäe tänav
Tänav algab Elva tänavalt, ristub Sihi tänava, Riia tänava ja Ehitaja tänavaga ning lõpeb Nooruse tänaval.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Kuriteod
24. aprillil rünnati Sillamäel rahavedajaid. Kurjategijad lasid maha 23-aastase mehe ja 36-aastane lapseootel raamatupidaja sai raskelt vigastada, kuid arstid suutsid ta elu päästa. Mai alguseks suudeti tuvastada isikud, kes peitusid varjunime Predator taha. Nendeks osutusid Venemaa Föderatsiooni kodanikud Juri Ustimenko ja Dmitri Medvedev. Enne kui politsei jõudis nende pildid meediasse saata, lasid kurjategijad maha Küti Äri 24-aastase müüja ja röövisid poest padruneid. Keskkriminaalpolitsei sai info, et mõrvarid plaanivad liikuda Lätti ja hoiatasid Läti kolleege.
Vapramäe tänav
Tänava pikkus on 410 meetrit.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Medvedevi surm ja Ustimenko tabamine
Valkas märkasid politseinikud Eesti kolleegide antud isikukirjeldusele vastavaid mehi. Neid otsustati kontrollida. Politseinikud palusid dokumente näha, mehed ei reageerinud sellele. Kui üks politseinik palus meestel pikali heita, panid mehed jooksu. Politseinikud jooksid meestele järgi, aga ootamatult kärgatasid lasud. Kurpnieks sai lasu kõhtu, Zanders kätte ja politseinikele appi tulnud turvamees Jacino sai pihta reide. Kurpnieks jäi rängalt vigastatuna lamama. Samuti viga saanud Jacino ja Zanders avasid vastutule. Linnas olnud politseinikud kuulsid raadio teel kolleegide karjeid ja kihutasid kohe sündmuspaigale. Samal ajal suutis Zanders Medvedevi maha lasta. Kui Ustimenko nägi, et Medvedev lasti maha, jooksis ta minema ja sadakonna meetri kauguselt politseijaoskonnast ja kogu linnast kohale kiirustanud politseinikud teda ei tabanud. Kõik kolm viidi haiglasse ja Kurpnieks suri öösel saadud kuulihaava.
Matthias Sõber
Matthias Sõber (ka Mats Sõbber, 1. august 1842 Simmi, Vana-Suislepa vald – 25. jaanuar 1919 Maarja-Magdaleena) oli köster ja muusik.
Mari Tarand
Kirjutanud dokumentaalfilmistsenaariume.
Dmitri Medvedev (kurjategija)
Medvedevi surm ja Ustimenko tabamine
Pärast kahe hukkunuga tulevahetust kuulutati Ustimenko rahvusvaheliselt tagaotsitavaks. Ustimenko tabati 8. mail Suwalki bussijaamas Poolas. Poola kohus süüdistas teda ebaseaduslikus piiriületamises ja relva omamises. Poola kohus otsustas Ustimenko Eestile loovutada. 13. novembril tõid K-komando liikmed Ustimenko Poola lennukompanii liinilennukiga Eestisse. Eestis mõistis kohus ta eluks ajaks vangi ja kui Riigikohus ta kaebust menetlusse ei võtnud, jäi karistus jõusse. Vanglast ennetähtaegset vabanemist saab Ustimenko taotleda alates 2032. aastast, kui mees on ära istunud 30 aastat. 2010. aastal esitas ta presidendile armuandmispalve, mis jäi rahuldamata.
Matthias Sõber
Aastatel 1867–1915 oli Matthias Sõber Maarja-Magdaleena Koguduse köster ja aastatel 1867–1871 ühtlasi koolmeister Maarja-Magdaleena kihelkonnakoolis. Köster Sõber viis kohaliku meeskoori, mis oli algul tema poolt segakoorina loodud, 1869. a. Tartusse I üldlaulupeole, kus saavutati võistulaulmisel koos rea teiste kooridega kolmas koht.
Mari Tarand
Isiklikku
Mari Tarand oli Andres Tarandi abikaasa, Indrek ja Kaarel Tarandi ema, Paul ja Linda Viidingu tütar, Reet Seina, Anni Kreemi ja Juhan Viidingu õde.
Lipuväljak (Otepää)
pisi|Tänava äärde jääb Otepää keskväljak Lipuväljak on tänav Otepää linnas ja paikneb linna keskosas.
Tänav-ala läänepoolne lõik on 156 meetrit pikk, saab alguse Keskväljakult, suundub edela poole, ristudes Munamäe tänavaga ning lõpeb Tartu maantee (Otepää–Kääriku–Kurevere maantee) ristmikul. Tänava idapoolne lõik (Lipuväljak T1) teisel pool Keskväljakut on 55 meetrit pikk ning lõpeb Valga maantee (Tatra–Otepää–Sangaste maantee) ristmikul.
Hoonestus ja rajatised
Tänava ääres ja Keskväljaku ümber paikneb veel ärihooneid ja üksikuid elamuid.
Hugh Hefner
Hugh Marston Hefner (9. aprill 1926 Chicago – 27. september 2017 Los Angeles) oli USA ajakirjaväljaandja, ärimees ja playboy.
Eeskätt oli ta tuntud 1953. aastast ilmuva ajakirja Playboy peatoimetaja ja väljaandjana.
Maaühendus
pisi|150px|Maaühendus [[faasijuhtme ja maa vahel]]
Maaühendus on elektrivõrgus oleva seadme pingestatud osa juhuslik juhtiv ühendus maaga või maaga ühendatud seadmeosaga. Maaühendus tekib tavaliselt isolatsioonirikke tagajärjel. Kui seejuures toitevõrgu neutraalpunkt on maandatud, kujutab maaühendus endast ühefaasilist lühist. Ka muudel juhtudel võib maaühendus areneda lühiseks.
Maaühendus on kas otsene (näiteks õhuliini juhtme mahalangemise korral) või kaudne (nt kereühendus maandatud metallkere või juhtivast materjalist kaitsekesta korral). Maaühendus võib põhjustada elektriseadme töös häireid ning ohtlikku sammu- ja puutepinget.
Tamaki Uchiyama
Tamaki Uchiyama (jaapani keeles 内山 環 Uchiyama Tamaki; sündinud 13. detsembril 1972) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1991–1999 58 mängu.
Boreas (kirjastus)
Boreas (inglise Boreas Publishing House) oli väliseesti kirjastus, mis 1939 asutati Suurbritannias; ühtlasi vanim väliseesti kirjastus.
1975–1999 juhtis kirjastust Einar Sanden.
Jaycob Megna
Jaycob Megna (sündinud 10. detsembril 1992 Plantationis Floridas) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis San Jose Sharks.
Aastatel 2011–2014 mängis ta Nebraska Omaha Ülikooli jäähokimeeskonnas.
2012. aastal valis Anaheim Ducks ta NHL-i draft'is 212. valikuna. Ducksiga sõlmis ta lepingu 2014. aasta aprillis. Hooaja 2013/14	lõpus debüteeris Megna American Hockey League'is (AHL) Ducksi tütarklubis Norfolk Admirals. NHL-is debüteeris ta 6. aprillil 2017 mängus Chicago Blackhawksi vastu. Kõige enam sai ta Ducksi meeskonnas NHL-is mänguaega hooajal 2018/19 (28 mängu, 1 värav ja 3 väravasöötu). Ülejäänud ajal mängis ta AHL-i klubis San Diego Gulls.
2019. aasta juulis sõlmis ta lepingu Vegas Golden Knightsiga, kuid hooajal 2019/20 mängis vaid Golden Knightsi tütarklubis Chicago Wolves AHL-is. Hooajal 2020/21 mängis Megna AHL-i klubis San Jose Barracuda. 2021. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Sharksiga. Hooajal 2021/22 sai ta NHL-is kirja 44 mängu. 2022. aasta mais sõlmis ta Sharksiga uue kaheaastase lepingu.
USA jäähokikoondise koosseisus osales Megna 2022. aasta jäähoki maailmameistrivõistlustel.
Tema vanem vend Jayson Megna on samuti jäähokimängija.
Survetugevus
pisi|275px|Survetugevuse määramine universaalse testimismasinaga Survetugevus on materjali või konstruktsiooni maksimaalne vastupidavus pidevale survejõule.
Survejõu rakendamisel materjalile tekib selles normaalpinge, mis saavutab oma suurima väärtuse (ehk survetugevuse) vahetult enne materjali purunemist (nt betoon, puit) või plastset deformatsiooni.
P – materjali purustav või pöördumatult deformeeruv jõud (N);
A – materjali ristõike pindala (m2).
266 eKr
Aasta 266 eKr oli 266. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi ab urbe condita CDLXXXVIII (488).
Edasi.org
2016. aastal hakkas ajakiri ilmuma võrguajakirjana, 2019. aastast ilmub paberajakirjana.
2019. aastal ilmus ajakirja kolm numbrit, 2020. aastal neli numbrit.
2018. aastast ilmub võrguajakirjana ka vene keeles. Selle toimetaja oli aastail 2018–2020 Ivan Lavrentjev.
Ajakirja peatoimetaja on algusest peale Janeck Uibo.
Eesti arhitektuur
Muinasaegne arhitektuur
Enne 13. sajandit on Eesti alal ehitatud linnuseid, mis võidi teha ka looduslikele küngastele (linnamägi). Sellest ajast pärineb näiteks Varbola linnus.
Gooti arhitektuur
pisi|[[Tartu Jaani kiriku lõunafassaad|252x252px]] Eestis juurdus gooti arhitektuur mõned aastakümned pärast siinsete alade allutamist ristiusule ehk umbkaudu 1250.–1280. aastatel. 13. sajandi lõpul oli gooti arhitektuuritehnika siinmail romaani stiili lõplikult võitnud ja oli kasutusel kuni 1520.–1540. aastateni, mil ta tasapisi hakkas taganema renessansi ees. Praktiliselt kõik Eesti keskaegsed kirikud, linnused ja muud ehitised on ehitatud gooti stiilis teravkaarmotiivi kasutades.
Põhja-Eesti paepiirkonnas juurdus gootika Lääne-Euroopaga võrreldes veidi lihtsustatud ja massiivsemal kujul. Suuri aknapindu, õhulisi võlve, ehisfiaale, välimisi tugikaari jm elemente kas ei kasutatud või kasutati haruharva. Isegi Lõuna-Eesti tellisehituse piirkonnas olid siinsed tolle aja ehitised tihti küllaltki massiivsed (nt Tartu Jaani kirik ja Toomkirik). Gootika tõusis uus- ehk neogootikana (pseudogootikana) Eestis taas au sisse peamiselt 19. sajandil. Uusgootika varaseimad suursugused näited on 1830. aastatel varemeist taastatud Oleviste kirik Tallinnas ning Peterburi arhitekti Andreas (Andrei) Stackenschneideri 1830. aastatel projekteeritud Keila-Joa mõis. Samas kasutati teravkaartel põhinevaid uusgooti elemente mõningate mõisate kõrvalhoonetes veel 18. sajandi lõpulgi. 19. sajandi lõpul, historitsismi hiilgeajal, oli uusgooti stiil Eesti arhitektuuris teiste uusstiilide kõrval üsna sageli kasutatav. 20. sajandi esikümnendil stiil hääbus, jäädes mõnel määral kasutatavaks vaid sakraalarhitektuuris (eriti vanade kirikute rekonstrueerimisel).
Barokk ja rokokoo
Eesti arhitektuuris oli barokk levinud alates umbes 1640.–1650. aastatest kuni 18. sajandi lõpuni. 17. sajandi baroki eeskujuks oli Eestis küllaltki lihtsakoeline Madalmaade barokk, mis levis siiamaile Rootsi vahendusel. Itaalia (ja osalt ka Saksamaa) ülidekooririkas barokk ja selle lopsakaim vorm rokokoo Eesti arhitektuuris olulisel määral ei juurdunud. pisi|[[Kadrioru lossi peafassaad]] Barokkteoseid:
Klassitsism
Eestis esindavad klassitsismi Tartu Ülikooli peahoone (1803–1809, arhitekt J. W. Krause), Toompea haldushooned ja hulk mõisaansambleid. pisi|left|[[Tartu Ülikooli peahoone]] Perioodi umbes 1770.–1790. aastateni võib Eestis pidada varaklassitsismiks, kus klassitsismi elemente kasutati enamjaolt käsikäes baroksetega. Perioodi umbes 1800–1830 (osalt ka 1840) võib pidada kõrgklassitsismi ajastuks, mil baroksed vormid olid enamikus osades juba hüljatud. Sellele järgneb nn järelklassitsismi periood, mil valitsenud historitsismis kasutati sageli veel endiselt klassitsismi elemente või (harvemini) ehitati endiselt klassitsismi reeglitest lähtuvalt. Alates 20. sajandi algusest räägitakse nn uus-/neo- ehk pseudoklassitsismist, mille kõrgaeg oli Eestis 1940.–1950. aastatel (vahel nimetatud ka nn stalinistlikuks arhitektuuriks).
20. sajand
20. sajandil kujunes välja suur osa Eesti arhitektuuri tänasest ilmest. Selle sajandi arengut mõjutasid suuresti tööstuse ja tehnoloogia areng. Kujunesid välja uued hoonetüübid ning ehitusmaterjalid. Kui sajandi alguses valitses Eestis veel agraarühiskond, siis mõnekümne aasta pärast tuli Nõukogude ideoloogiga muutus, millega taheti kaotada lõhe linna ja maa vahel. Alustati industrialiseerimist. Näituse "100 sammu läbi 20. sajandi Eesti arhitektuuri" kuraatorid Leele Välja ja Epp Lankots on tabavalt 20. sajandi arhitektuuri näitust tehes kirjutanud, et see sajand "on mahukas ja mitmekihiline, püüdes seda mistahes vormis kokku võtta, jääb valik alati mõnevõrra meelevaldseks ja subjektiivseks." Seega tuleb ka selle artikli puhul silmas pidada, et peavoolude kõrval esineb alati alternatiive ning esitatud näited on vaid väike osa tegelikult valminud arhitektuurist.
Venemaa keisririigi ajastu
pisi|K. Burman. A. Buschi maja Tallinnas Tatari 21b, 1912 pisi|Tallinna Saksa Teater (praegu [[Eesti Draamateater), Peterburi arhitekt Aleksei Bubõr ja Nikolai Vassiljev]] pisi|Tallinna vesilennukite angaar praeguses [[Lennusadamas ehitati aastatel 1916–1917]] Eesti ala kuulus 20. sajandi alguses Tsaari-Venemaale, mis kasutas seda ala peamiselt tootmiskohana. See tähendab, et elamute rajamisel ei mõeldud niivõrd kvaliteedile kui raha kokku hoiule. Peamiselt rajati töölistele ühe-kahekorruselisi puitaguleid. Levis kahekorruseline tööliselamu tüüp, kus tuleohutuse eesmärgil hakati nõudma varasema ühe puittrepikoja asemel kahte. Aastatel 1908–1914 kerkis Tallinnas kokku umbes 30 kivihoonet, kuid linnapilti see ei mõjutanud. Eesti linnadest arenes kõige kiiremini Tallinn, kuhu rajati mitu sõjatehast ja suur merekindlus. Vene-Balti laevatehase kompleks Tallinna Kopli poolsaarel oli planeeringu poolest harukordselt terviklik. Arhitektuuriliselt oluline on Peeter Suure merekindluse osana rajatud Miinisadama vesilennukite angaarid.
Tsaariaegses Eestis tegutsesid peamiselt Riia Polütehnilise Instituudi lõpetanud baltisakslased ja mõned venelastest insenerid ning tehnikud. Tööd alustasid ka esimesed eestlastest ehitusinsenerid. Korraldati palju arhitektuurivõistluseid, mille enamasti võitsid lähimatest suurtest arhitektuurikeskustest (Helsingi, Peterburi ja Riia) osalenud arhitektid. Tellimusi esitasid Vene kroonu, sakslased ja eestlased. Kõigil neil oli tellijana erinev arhitektuuriline nägemus ja ka arhitektide looming oli väga eriilmeline. 20. sajandi alguses valitsenud arhitektuur oli siinsetest aegadest kõige mitmekesisem.
Baltisakslastele oli meelepärane historitsism, rõhutades hansalinnade tellisgootikat, ja neomanerism. Neid tabas ka romantismilaine.
Eesti aladele jõudis ka juugendstiili elemente:
Eesti arhitektuuri alguseks peetakse Eesti Üliõpilaste Seltsi maja Tartus, mille projekteeris eestlane Georg Hellat 1901–1902. See oli esimene kord, kui eesti seltskond tellis eestlase käest maja. Ent eestipärasus puudub, mida olekski ilmselt veel palju oodata. Stiililt segunevad uusgootika, juugend, rahvusromantism ning kasutatud on ka ameerikalikku preeriavilla laia räästast. Sajandi esimesel kümnendil kujunes välja terve grupp eestlastest insenere – Georg Hellat, Voldemar Lender, Anton Uesson, Fromhold Kangro, Karl Jürgenson jt –, kes Eesti ajal said juba majaomanikena siirduda administratiivtöödele. Esimeseks päris Eesti arhitektiks oli Karl Burman.
Eestlased otsisid eeskuju eeskätt naabritelt Soomest. Ent Soome esitatud tellimustest jõuti teostada vaid üks ja sedagi mitte lõplikult. Selleks oli mööbli- ja vineerivabriku tööliste klubi Vana-Lõuna tänaval Tallinnas (1904–1905), mis oli Geselliuse-Lingreni-Saarise ühisbüroo projekt. Põhjala rahvusromantismi jooni leidus ka sakslaste arhitektuuris ning sajandivahetusel vaimustuti rahvusromantismist ka Venemaal.
pisi|[[Kadrioru administratiivhoone (1938) A. Kotli]] pisi|[[Jakob Westholmi Gümnaasiumi hoone Kevade tn 8. Vaade kooliõuelt, (1940) H. Johanson ja A. Jürvetson]]