Elizabeth_Telfer
Sõprus
Sõpru võib nimetada pühendunuteks ka selles mõttes, et sõprus tekitab kohustusi ja õigusi. Sõber peab aitama rünnatavat või hädas olevat sõpra, andma talle nõu ja kritiseerida sõpra ka ilma küsimata, kui seda on tarvis. Sõbrakohuse mõiste on siiski problemaatiline. Võidakse väita, et sõbrasuhe on tahtmatu, aga tahtmatu suhe ei saa tekitada kohustusi. Aga sõbrasuhe ei ole selles mõttes tahtmatu. Ja pole ilmne, et tahtmatu suhe ei saa tekitada kohustusi: lastel on ju kohustused vanemate ning õdede-vendade vastu. Võidakse väita, et kohustus eeldab vastumeelsuse võimalikkust, aga sõpru aidata me tahame spontaanselt. See on sõprusele olemuslik, mistõttu ei saa viidata sellele, et kohusest räägitakse sageli ka juhtudel, kus soovitaksegi neid täita, sest see soov on näiteks perekonnasuhetes sattumuslik. Aga sõprus ei pruugi tähendada, et sõbrad soovivad üksteist aidata alati ja igas asjas. Näiteks tüli tõttu võib hoolimine ajutiselt kaduda, ja sõbra käitumises võib olla midagi seesugust, mis paneb kannatuse proovile. Ja mõned kohustused, näiteks ebameeldivate tõdede ütlemine, võivad olla väga vastumeelsed. Võidakse ka vastu väita, et kohustused kuuluvad ainult mitteisiklike suhete juurde. Siin on oluline, mida isikliku all mõeldakse. (Robert Downey, Roles and Values: An Introduction to Social Ethics) Sõprus on isiklik selles mõttes, et see eeldab tutvust. Aga ka näiteks abikaasade suhe eeldab tutvust, aga seal on kohustused. Sõprus on isiklik selles mõttes, et seal peab olema "reaktiivne" hoiak: teine isik ei ole põhjuslikult manipuleeritav ese, vaid isik, ennast määrata suutev mõistuspärane toimija (Peter Strawson, "Freedom and Resentment"). Aga meie suhted kõigi täiskasvanud inimestega peaksid olema ja on selles mõttes isiklikud. Sõpru on isiklik selles mõttes, et see kuulub eraellu. Eraelu võib tähendada kõike, mis pole seotud tööga. Eraelu võib tähendada umbes seda, millest vestluskaaslasele ei taheta rääkida. Aga mõlemas mõttes võivad sellesse kuuluda suhted, milles on kohustused. Sõprus on isiklik selles mõttes, et see kuulub meie mitteametlikku ellu. Võidakse väita, et kohustused saavad olla ainult ametlikus elus. See on mingil määral usutav. Aga siin on kaks väidet. Esiteks väide, et kohustused kuuluvad kokkuleppeliste ja institutsiooniliste suhete juurde, aga sõprus on loomulik suhe. Näiteks abikaasa, õpetaja, laekuri mõistet ei saa selgitada kohustustele viitamata. Sõpruse kohta see ei kehti, nii et sõprus ei ole kohustussuhe. Aga ometi on loomulikke suhteid, milles on samavõrd kohustused nagu kokkuleppelistes suhetes, näiteks vanema ja lapse suhe. Vahe on ainult selles, et väide abikaasa kohustuste kohta on analüütiline, väide vanema kohustuste kohta on sünteetiline. Teiseks väide, et kuigi vanemlus on loomulik suhe nagu sõpruski, on ta erinevalt sõprusest ametlik suhe, sest ühiskond tunnistab vanemlikke kohustusi. See argument eeldab, et kohustused sõltuvad alati ühiskonna hoiakutest. Jah, kohustuste täpne sisu on ühiskonniti erinev, kuid sellest ei järeldu, et meil on ainult need kohustused, mida ühiskond tunnistab. Näiteks saab öelda, et vanematel oli kohustus harida ka tütreid ka siis, kui ühiskond seda kohustust ei tunnistanud, sest tütardel oli tunnistamata vajadus. Samamoodi võivad meil olla kohustused sõprade vastu, mida ühiskond ei tunnista, sest sõpradel on mingid vajadused, mida ainult meie saame rahuldada. Nii et sõpruse isiklikkus ei välista kohustusi.