cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Absolutism
Kameralistide absolutismiteooria
Saksamaal tekkis 17. sajandi lõpul teooria üldisest hüveolust (allgemeine Wohl), mis loodeti saavutada targa ja ettenägeliku absolutistliku valitseja korraldatud edumeelsete reformidega. Esimesena kasutas hüveolu terminit Samuel Pufendorf. Tema ideid arendas edasi Christian Thomasius (1655–1728), keda peetakse kameralismi loojaks. Tema arusaama järgi pidid ühiskonnas valitsema kindlad eetilised normid ja ettekirjutused, mida mõista, luua ja kehtestada saab ainult haritud inimene, filosoof. Seega pidas ta vajalikuks, et piiramatu võimuga valitsejat nõustaksid filosoofid, veelgi parem aga, kui too ise oleks üks nende seast.
Kameralistika olulisimaks esindajaks peetakse aga Christian Wolffi (1679–1754), kes uskus, et absoluutsel monarhil on õigus ja kohustus valitseda oma alamate hüvanguks. Temagi ideaalvalitseja oli seetõttu filosoof, kes suutis võrdselt edukalt tegeleda kõige ühiskonnaellu ja riigivalitsemisse puutuvaga. Kameralistliku absolutismi õnnestumise eelduseks pidas ta seda, et valitseja ja ta kaastöölised looksid võimalikult palju seaduseid, direktiive ja edikte, millega suunataks kõike, mida vähegi võimalik, uskudes, et võimalikult suure deskriptiivsusega võib ühiskonda ideaalseks kasvatada. Wolffi ideid püüdsid kõige innukamalt, kuigi eri viisidel, ellu viia kaks saksa monarhi: Friedrich Suur ja Joseph II.
Füsiokraatide riigiteooria
Füsiokratism tekkis 18. sajandi Prantsusmaal ja selle loojaks peetakse Louis XV ihuarsti François Quesnayd. Mõnes mõttes olid tema ideed kameralismi vastandeiks, kuna erinevalt viimase üldisest tendentsist õhutada võimalikult suurt riigi kontrolli soovis Quesnay kogu ühiskonnaelu, eriti aga majanduse sellest vabastada. Ta uskus, et kõige paremini toimib riik siis, kui seda juhivad loomuseadused, mitte valitsejate ettekirjutused. Kuid tema eesmärk oli sama mis kameralistidel, nimelt valgustada ühiskonda ja saavutada üldine hüveolu. Ka füsiokratistlikku riiki võis tema nägemuse järgi juhtida absoluutne monarh, kuid see pidi oma mõju rakendama selleks, et riigi ja muude huvigruppide sekkumist minimeerida. Füsiokratistidelt pärineb vabaturumajanduse lipukiri Laissez faire, laissez passer ('laske teha, laske juhtuda'), kuna vastavalt loomuõiguse teooriale pidasid nad parimaks majandusvormiks võimalikult piirangutevaba turumajandust, kus hinna kujundavad nõudmine ja pakkumine. Selles punktis avaldus ka kõige teravamalt vastuolu kameralistidega, kuna nood toetasid merkantilismi. Kuid rohkem oli neil kahel valgustusteoorial ühist, põhiline oli see, et mõlemad toetasid üldjoontes valgustatud absolutismi.
Opositsioon valgustatud absolutismile
Valgustatud absolutismile tekkis 18. sajandi jooksul aga kahest algpunktist lähtuv opositsioon. Esimesed vastuseisjad olid konservatiivse suuna esindajad, kes põhjendasid oma vastasust sellega, et valgustatud absolutism lõhub seni ühiskonnas toiminud traditsioonilised sidemed, jõudude vahekorrad ja pöörab pea peale seisusliku ühiskonna. Samuti viitasid nad valgustatud absolutismi oluliselt nõrgale kohale: kuna valitseja võim on piiramatu, siis võib uus monarh oma eelkäija ajal läbi viidud reformid tühistada ja hoopis vastupidi valitseda, mistõttu valgustatud absolutism ei pruugi oma eesmärke täita. Liberaalse opositsiooni esindajad väitsid aga, et ka lihtinimestel peaksid olema poliitilised õigused, mistõttu nende ideaalseks valitsusvormiks oli demokraatia. Liberaalid viitasid sellele, et kui valgustus on oma eesmärgi täitnud (ja mõned neist uskusid seda 18. sajandi lõpus tõepoolest), siis on rahvas juba piisavalt haritud, et ise end valitseda, ega vaja enam selleks absoluutse monarhi sunnivahendeid.
Eellugu
Praktikas võib absolutismi põhimõtteliselt märgata juba isegi Vana-Egiptuses, kus jumal-kuningale (Euroopas peamiselt tuntud vaaraona) kuulus ametlikult kogu maa ja kogu võimutäius terve maailma üle. Ka mitmed hilisemad valitsejad kuulutasid end jumalikeks ja põhjendasid nii oma absoluutset võimutäiust. Üks viimaseid neist oli Rooma keiser Diocletianus. Peaaegu absoluutset võimu omas ka Bütsantsi (Ida-Rooma riigi) keiser, kuid tema oli kõrgeim ilmalik ja vaimulik maapealne isand ning mitte jumal. Idamaades (nagu ka Kesk- ja Lõuna-Ameerika riikides) kuulus valitsejale traditsiooniliselt samuti väga suur võim. Need traditsioonid võttis üle Türgi sultan, mistõttu Osmanite riik oli väga suures sõltuvuses teda valitseva valitseja isikust ning käis sobivate sultanite puudumisel 17. ja 18. sajandil kiiresti alla. Kuid ühtegi neist valitsusvormidest ei nimetata tavaliselt absoluutseks monarhiaks, kuna see termin seoti üsna ammu uusaegses Euroopas tekkinud absolutismiga, mis erinevalt varasematest oli teoreetiliselt (ratsionaalsele filosoofiale tuginedes) põhjendatud.
Absolutismi alged Euroopas
thumb|Felipe II, keda peetakse konfessionaalse absolutismi esindajaks
Euroopas olid juba alates kõrgkeskajast hakanud tekkima tsentraliseeritud riigiaparaat. Kõige kaugemale arenes see Inglismaal, kus võim koondus aga kuninga kõrval järk-järgult ka parlamendi kätte. Teisiti läks asi aga Prantsusmaal, kus poliitiline ühtsus saavutati peamiselt sõjalisel teel ja kuningal oli suur roll. Juba François I valitsemise ajal võib märgata absolutistlikke tunnuseid: kuningas sai Bologna konkordaadiga sisuliselt võimu kiriku üle, ei hoolinud suurfeodaalide nõudmistest ja surus kuningliku vetoga oma tahtmise peale ka parlamendile, mille osatähtsust ta pidevalt piiras. Enam-vähem analoogset poliitikat jätkas ka tema poeg Henri II, kuid tema ootamatu surm ja seejärel alanud ususõjad nõrgestasid keskvõimu umbes pooleks sajandiks.
Võimalused absoluutseks võimuks olid olnud ka paavstivõimul, mis 13. sajandil kontrollis kohati suurema osa Euroopa riikide valitsemist. Selline paavsti ilmalik võim oli siiski äärmiselt ebastabiilne: tugevad valitsejad (eeskätt Prantsusmaa kuningas ja Saksa-Rooma keiser) ei soovinud talle alluda. Pealegi ei olnud katoliku kiriku struktuur selleks väga sobilik, sest paljud peapiiskopid ja piiskopid, kes nimeliselt allusid paavstile, määrati tegelikult kohalike valitsejate poolt. 14. sajandil nõrgenes paavstivõim oluliselt ja pärast renessansi algust ei laienenud see ilmalikus mõttes enam kaugemale Itaaliast.
16. sajandil tekkis ka võimalus luua universaalne monarhia, kuna Habsburgide dünastia oli endale saanud nii enamiku Burgundiast, Saksa-Rooma keisritrooni kui ka Hispaania koos selle kiiresti kasvavate kolooniatega. Karl V-l polnud aga kunagi absoluutset võimutäiust, kuna erinevalt François'st pidi ta pidevalt arvestama oma etniliselt ja seadustelt väga kirevate valduste eriõigusi, traditsioone ja muud säärast. Eriti raske oleks isikuvõimu olnud kehtestada Saksamaal, kus keisri kõrval oli oluline roll kuurvürstidel, Riigipäeval ja kohtuorganitel. Lisaks sellele hakkas seal 1520. aastatel levima luterlus, mis oli suurelt osalt suunatud just keiserliku absolutismi kehtestamise vastu. Seetõttu lõppesid Karl V katsed kehtestada usuühtsust ja võimalikku keiserlikku absolutismi Saksa-Rooma riigis Augsburgi usurahuga, misjärel keisritiitli tähtsus tunduvalt vähenes. Karli poeg ja Hispaania kuningas Felipe II suutis aga oma riigis, mis oli tolleaegse Euroopa tugevaim, kehtestada tegeliku kuningliku ülemvõimu, rajades äärmiselt jäiga hierarhiaga valitsuskorra ja laialdase kuningale alluva bürokraatliku aparaadi. Tema süsteemi puudusteks olid aga religiooni pidev ületähtsustamine, kompromissitus ja tugeva valitseja hädavajalikkus, kes kõike oma kontrolli all hoiaks. Juba Felipe II-le käis tema konfessionaalse absolutismi kehtestamine sisuliselt üle jõu (pealegi saatis teda ebaõnn, kui "Võitmatu Armaada" tormi kätte jäi ja hukkus), tema jõuetu poja Felipe III ajal hakkas Hispaania aga kiiresti alla käima.
Absolutism 17. sajandi esimese poole Prantsusmaal
Alates Henri IV ja eriti Nantes'i ediktist (1598), mis lõpetas usuvaenused Prantsusmaal, hakkas riik kiiresti tugevnema ning kuningas ja tema õukond kujundasid suhteliselt kiiresti tõhusa keskvõimuaparaadi. Siiski piirasid kuningavõimu olulised tegurid: hugenotid olid Nantes'i edikti järgi saanud nii suuri privileege, justkui riigi riigis (neil oli oma parlament, omavalitsused, sõjavägi jne); suurfeodaalid olid kohati oma valdustes ikka veel iseteadvad ja mõjukad ning Pariisi parlament ja generaalstaadid omasid olulisi õigusi, näiteks maksude kehtestamise õigust. Henri nende probleemidega kuigivõrd tegeleda ei jõudnud, kuna üks fanaatiline katoliiklane tappis Henri. Tema alaealise poja Louis XIII valitsusaja esimestel aastatel hakkas keskvõim hoopis nõrgenema.
Louis XIV absolutism
thumb|Louis XIV – üks tuntumaid absolutistlikke valitsejaid
Louis XIV on üks pikaajalisimaid ja ka ilmselt tuntumaid valitsejaid ajaloos. Louis' tegelik valitsusaeg algas alles 1661. aastal, tema kuningaksoleku 18. aastal, kui 23-aastane kuningas lähikondlaste imestuseks teatas, et hakkab oma riiki ise juhtima. Lühikese ajaga allutas ta kogu riigivalitsemise endale alluva ametnikkonna kätesse ja asus looma Euroopa suurimat armeed, et oma riik viia "loomuliku idapiirini" Reini jõel ("loomulik lõunapiir" Püreneedes saavutati 1659 Püreneede rahuga). Majanduspoliitikat asus juhtima kuninga usaldusalune ja üks merkantilismi silmapaistvaimaid arendajaid Jean-Baptiste Colbert.
Kuningas Louis XIV suutis oma valitsusajal luua tõepoolest laialdase veendumuse, et kõik riigis sõltubki vaid temast. Teda nimetati Päikesekuningaks (Le Roi Soleil) ja talle omistati ütlus: "Riik, see olen mina" (L'Etat, c'est moi, on küll kaheldav, kas ta ise täpselt nii väljendus). Louis tegeles üle kümne tunni päevas paberitööga ning vaba aega tal sisuliselt polnudki, sest dokumenditööst vaba aeg oli täidetud range päevaplaani järgi peetavate jalutuskäikude, ringkäikude, ballide, vastuvõttude ja muu sellisega. Nõnda võib öelda, et vahest maailma suurim absoluutne monarh ohverdas oma elu riigisüsteemi heaks. Ta püüdis kõiges saavutada äärmist täpsust ja õigsust, mõistagi eestkätt talle otseselt alluvatelt inimestelt. See tekitas sageli viha ja arusaamatusi ning põhjustas isegi enesetappe, kuid lõppkokkuvõttes saavutas Louis enamiku oma sisepoliitilistest eesmärkidest: tema ajal kaotasid hugenotid oma viimased eriõigused ja enamik neist põgenes riigist, seega taastati sisuliselt reformatsioonieelne katoliikluse hegemoonia, kusjuures kirik oli kuninga suurema kontrolli all kui kunagi varem. Ka kõik kuningale potentsiaalselt ohtlikud suurfeodaalid koondati uude Versailles' lossi, kus nad kuninga õukonnas olles sõltusid monarhi tahtest ja olid pidevalt tema silma all; majanduses kehtestus riigi range järelevalve ja maksusissetulekud kasvasid tunduvalt. Samas polnud kõik ideaalne, kuna maalt lahkunud hugenotid olid ühed kõige produktiivsemad ja professionaalsemad töölised ja kuninga radikaalsete meetmete vastu (teiseusuliste liiga range kohtlemine) protestis isegi Rooma paavst.
Louis' välispoliitika rajanes peamiselt sõjalisel jõul ning et Prantsuse armee oli Euroopa tugevaim (17. sajandi lõpus teenis seal umbes 400 000 meest) ja ilmselt distsiplineerituim, siis oli see enamasti edukas. Louis XIV ajal pidas Prantsusmaa neli suurt sõda: Devolutsioonisõja, Prantsuse-Hollandi sõja, Pfalzi pärilussõja (neid kolme kokku nimetatakse ka Reunioonisõdadeks) ja Hispaania pärilussõja. Kahes esimeses oli ta edukas, vallutades sisuliselt kogu Saksamaa kuni Reinini ja enam kui poole Hispaania Madalmaadest. Kuid Prantsusmaa mõõdutundetu tugevnemise pärast muretsevad Inglismaa, Austria, Hispaania ja teised riigid, sealhulgas Brandenburg, sõlmisid Pfalzi sõjas koalitsiooni ning suutsid Prantsusmaad sundida mõningaid territooriume loovutama. Ka Hispaania pärilussõjas ei õnnestunud Louis'l saada lõunapoolset riiki oma otsese juhtimise alla: ta pidi leppima Hispaania sõltumatusega, kuigi selle kuningaks sai Louis' lapselaps Felipe V.
1715. aastal, kui Louis XIV suri, näis nii talle kui ka enamikule prantslastest, et ta elu on läbi kukkunud, kuna äsja lõppenud Hispaania sõjas saadi sisuliselt lüüa ja selge domineeriv positsioon oli kaotatud. Ometi oli Prantsusmaa ikkagi Euroopa sõjaliselt ja majanduslikult tugevaim riik, kuid rahva ja uute valitsejate vastumeelsus Louis' liiga pedantseks ja ebainimlikuks aetud valitsuskorraga tõi kaasa selle, et Prantsuse õukond ja valitsus kaldus hedonismi ning riik hakkas nõrgenema.
Absolutism teistes 17. sajandi Euroopa riikides
thumb|Karl XI, absolutismi kehtestaja Rootsis
Ka mitmes teises Euroopa riigis oli märgatav osa võimust koondunud 17. sajandiks kuninga kätte. Siiski ei kujunenud neis esialgu välja nii puhtakujulist absolutismi kui Prantsusmaal. Saksa-Rooma riigis oli keisril võimalusi kehtestada absolutism sõjaliselt, kuid Rootsi sekkumine sõtta 1630. aastal nurjas selle. Inglismaal päädis absolutismi kehtestamise katse kodusõjaga, mille võitsid kuningavastased usufanaatikutest independistid Oliver Cromwelli juhtimisel, kes kehtestas kuninglikust absolutismist veelgi tsentraliseerituma ja totalitaarsema võimu, olles ilmselt esimene tõeline uusaegne diktaator. Hispaanias valitsesid pärast Felipe II surma suhteliselt saamatud kuningad ja seetõttu oli keskvõim nõrk, Portugal aga allutati vahepeal hispaanlastele ja kui see 1640 taas iseseisvus, oli riigivõim tükk aega üpris jõuetu.
Ainsad riigid, kus saab 17. sajandi teisel poolel rääkida tõelise absolutismi kehtestamisest, olid Taani ja Rootsi. Esimeses neist toimus monarhistlik riigipööre 1660, mil pärast riigi lüüasaamist Rootsi käest otsustati valitsuskorda tõhustada. Kuninga kätte anti sisuliselt kogu võim ja aadel maksustati, samuti kehtestati teenistusastmete tabel, mis võimaldas kõigil riigi kodanikel jõuda aadliseisusse. Selline süsteem kehtis Taanis suuremate muutusteta kuni 1849. aastani.
Rootsis oli kuningal alates Gustav Vasa ajast pidev suhteliselt tugev positsioon, kuid aadlikest esindajatekogu piiras seda siiski oluliselt. Võimekad kuningad, nagu Gustav II Adolf ja Karl X, juhtisid riiki sisuliselt oma tahte järgi, kuid kahel korral, pärast 1632. ning uuesti 1660. aastat, oli riigis monarhi alaealisuse tõttu tegelik võim regentvalitsusel. Esimesel korral valitses riiki võimekas kantsler Axel Oxenstierna, teisel korral ei saanud regendid aga oma ülesannetega kuigivõrd hakkama. Seetõttu kisti Rootsi Prantsusmaa poolel suhteliselt mõttetusse Skåne sõtta (1674–1679), kus absolutistlik Taani oli Skåne tagasivõitmisele lähedal. Seda takistas vaid noore kuninga Karl XI oskuslik vägede juhtimine nimetatud provintsis. Ent pärast sõdagi ei soovinud senised valitsejad kuningale võimu loovutada. Puhkes äge sisevõitlus, kus oluline osa aadlist toetas kuningat ja 1680. aastal kehtestati ka Rootsis absolutism. Algas mõisate reduktsioon ja ehitati üles tõhus maksusüsteem, mis võimaldas Rootsil luua arvestatava püsiarmee. See süsteem kestis kuni Karl XII surmani Põhjasõjas.
Prantsuse riigivõim pärast Louis XIV-t
Louis XIV surma järel tõusis võimule tema alaealine pojapojapoeg Louis XV, kelle esimestel valitsusaastatel valitsesid regendid. Võim jäi endiselt tsentraliseerituks, kuid enam ei mõeldud eriti riigi tugevdamisele, pigem püüdsid võimulolijad enda elu võimalikult mugavaks teha. See tendents jätkus Louis XV täisealiseks saades, kui riigis mängisid olulist rolli tema armukesed Madame de Pompadour ja Jeanne du Barry. Prantsuse õukond oli rokokoovaimsuse peamine keskus ja ehkki enamik tuntud valgustusfilosoofe pärineb Prantsusmaalt, ei rakendatud nende ideid sealses riigivalitsemises sisuliselt üldse. Ainsaks erandiks oli füsiokratistlik majanduspoliitika, mida püüdis ellu viia majandusminister Anne Robert Jacques Turgot. Kuid ka tema reformid katkestati peatselt ja ta saadeti erru. Turgot' majandusreformide nurjumist peetakse ka Prantsuse revolutsiooni oluliseks põhjuseks. Seega võib öelda, et Prantsuse kuningakoda ei läinud kaasa valgustusideedega (seda just valitsemise põhimõtetes, aristokraadid ise olid kahtlemata haritud ja mõned neist toetasid ka rahva harimist, kuid et reforme ei järgnenud, siis põhjustas see laialdast rahulolematust), mis maksis hiljem karmilt kätte.
Valgustatud absolutism Saksamaal
Saksamaal oli valgustatud absolutism oluline mõlemas suurriigis: Preisimaal ja Austrias.
Preisimaa Friedrich Suure ajal
thumb|Friedrich II, tuntuim valgustatud monarh
Friedrich II (valitses 1740–1786) peetakse meheks, kes tegi Preisimaast suurriigi. Seni oli see olnud küll üks Saksamaa suurimaid ja mõjukamaid riike, kuid võrreldes Habsburgide Austriaga nõrk, samuti jäi ta tähtsuselt alla mitmele teisele Saksa riigile, kuna Saksimaa hertsog oli ühtlasi Poola kuningas ja Baieri hertsog valitses tunduvalt rikkamat maad. Muutused olid alanud 17. sajandil, mil Brandenbugi kuurvürst Friedrich Wilhelm tugevdas oma sõjaväge ja liitis Preisi hertsogkonna Brandenburgiga. Tema poeg Friedrich III kuulutas end 1701 Friedrich I nime all Preisimaa kuningaks, tolle poeg Friedrich Wilhelm I aga kehtestas riigis absolutismi. Friedrich Wilhelm I, Friedrich II isa, oli lausa patoloogiliselt kitsi ja seetõttu äärmuslik merkantilist, ta ei hoolinud kaunitest kunstidest ega filosoofiastki, mistõttu valgustuse vaim läks tast kaugelt mööda. Friedrich Wilhelm hoolis vaid sõjaväest ja protestantlikust usust, samuti ka monarhi võimalikult suurest võimutäiusest, kuna ütles oma alamate kohta: "Inimese hing kuulub Jumalale, kõik muu peab kuuluma aga mulle!" Friedrich Wilhelm I ajal kasvas Preisimaa sõjavägi enam kui kaks korda, muutudes tolleaegse Euroopa tugevaimaks (kuna Prantsusmaa armee oli pärast Louis XIV surma tunduvalt kahanenud).
Friedrich II iseloom erines isa omast tunduvalt. Tulevane kuningas oli vaimustuses valgustusideedest ja kultuurist, ta mängis flööti ja isegi komponeeris heliteoseid. Kuningaks saades alustas ta kohe ümberkorraldusi: 2. valitsuspäeval jagas rahvale tasuta vilja, 4. päeval keelas piinamise ja kehtestas usuvabaduse. Oma isa kokkuhoidlikku valitsussüsteemi ta siiski kuigivõrd ei muutnud, kuid rakendas seda teistel eesmärkidel: tema isikus oli troonile tõusnud esimene tõeliselt valgustuslike ideaalidega monarh. Ta kutsus Preisimaale tagasi isa ajal pagendatud kameralisti Christian Wolffi ja alustas oma "Versailles'" ehitamist, selleks sai Sanssouci loss Potsdamis. Sinna kutsus ta valgustuse suurkujusid, ka oma ammuse kirjasõbra Voltaire'i. Majanduses jätkas Friedrich merkantilismi. Samuti soodustas ta asustamata aladele uute külade rajamist, kutsudes Euroopa rahvast üles kolima Preisimaale.
Vaatamata idealistlikele ja kultuurisõbralikele ümberkorraldustele, ei jätnud Friedrich II unarusse armeed, jätkates selle suurendamist ja distsiplineerimist. Samuti avaldus juba Friedrichi esimestel valitsusaastatel tema armeejuhi- ja diplomaaditalent, kui ta suutis Austria pärilussõjas vallutada Sileesia. Õige pea tuli tal seda kaitsta pea kõigi Mandri-Euroopa riikide vastu, kui Seitsmeaastases sõjas sõlmiti Preisimaa-vastane pretsedenditu Prantsuse-Austria liit ja peagi liitus sellega Venemaa. Friedrich näitas taas hiilgavat väejuhiannet, kuid ülekaalukad vastasjõud oleks teda kahtlemata võitnud, kui Venemaal poleks võimule tulnud Friedrichit austav Peeter III, kes sõjast lahkus, ja Prantsusmaa poleks pidanud koloniaalvõitluse tagajärjel Inglismaale alistuma. Sisuliselt üksi Preisimaa vastu jäänud austerlased ei suutnud Friedrichit enam oluliselt ohustada ja Maria Theresia pidi leppima Hubertusburgi rahuga, millega Sileesia jäi Preisimaale.
Hiljem keskendus Friedrich riigi tugevdamisel sõdimise asemel diplomaatiale. Tema ja Katariina II algatusel toimus 1772 Esimene Poola jagamine, millega Preisimaa sai maismaaühenduse Ida- ja Lääne-Preisimaa vahel. Tema edasiste plaanide hulgas olid ka järgmised Poola jagamised, millega (nagu ka tegelikkuses juhtus) see riik jagati täielikult Venemaa, Austria ja Preisimaa vahel ära. Kokkuvõttes kasvas Friedrich II valitsusajal Preisimaa territoorium kaks, selle elanikkond aga peaaegu kolm korda. Preisimaa tõusis Seitsmeaastasest sõjast "puhtalt" väljatulemisega lõplikult Euroopa suurriikide hulka, kuigi selle tulemusena kaotas ta ligi 10% oma elanikkonnast.
Pärast Friedrich II sai Preisimaa kuningaks tema vennapoeg Friedrich Wilhelm II, konservatiivne ja vaimsete huvideta mees, kes valgustusest ei hoolinud ja püüdis paljusid Friedrichi reforme tühistada. See õnnestus tal siiski vaid osaliselt, kuna algasid revolutsioonilised sõjad ja riigi sisepoliitikaga tegelemiseks jäi vähe aega.
Austria 18. sajandil
Habsburgid, kes valitsesid Austriat 13. sajandist alates, olid 17. ja 18. sajandi jooksul oluliselt tugevnenud, liites oma valdustega enamuse seni Türgile kuulunud Ungarist. Samas oli neil probleeme: keiser Karl VI-l polnud meessoost pärijaid, mis tähendas Habsburgide meesliini lõppemist ja nende valduste võimalikku laialijagamist. Seetõttu kehtestas Karl pragmaatilise sanktsiooni, millega ta jättis kõik oma valdused ükskõik kummast soost pärijale. Selleks osutus tütar Maria Theresia. Teised riigid olid varem nõustunud pragmaatilist sanktsiooni tunnustama, aga kui Karl suri, püüdis enamik Austria naabreid Austria pärilussõjas pärandist tükki endale saada. Kõige paremini õnnestus see Preisimaal, kes sai endale Sileesia, kuid et selle kuningas Friedrich Suur sõlmis seejärel Austriaga separaatrahu, õnnestus austerlastel 1748. aastaks teised vastased oma maalt välja tõrjuda ja rohkem valdusi mitte kaotada.
Maria Theresia poeg ja pärija, esimene Habsburg-Lotring Joseph II (valitses Austriat 1780–1790) oli oma emast sootuks erinev. Ta imetles ema "põlisvaenlast" Friedrich II, vaimustus valgustusideedest ja soovis oma riiki radikaalselt reformida. Juba ema eluajal oli ta oma tahtmise sageli läbi surunud, sundides Austriat näiteks esimesest Poola jagamisest osa võtma, kuid troonile tõustes algatas ta ühed ajaloo kõige äärmuslikumad muudatused. Ta kaotas pärisorjuse (mille näiteks Friedrich II oli alles jätnud), jagas talupoegadele maad, kehtestas usuvabaduse ja allutas valitsusele katoliku kiriku, sekulariseerides selle valdused ja lahutades selle riigist. Nendest "õudustest" jahmunud paavst sõitis isiklikult Josephi juurde, kuid ei suutnud teda ümber veenda. Joseph oli ilmselt kõige julgem ja kaugemale läinud valgustatud monarh üldse, kuid paraku ei jaganud tema alamad valitseja ideaale. Tema jätkuvad ja üha radikaalsemad ümberkorraldused (Habsburgide valdused jagati ajaloolisi piire arvestamata haldusüksusteks, mida valitsesid Josephi ametnikud, ja kogu riigis kehtestati ametikeelena saksa keel; keiser ise ütles, et on sakslaste keiser ja seetõttu peab ta ka valitsema saksa riiki) tekitasid üha suuremat vastuseisu nii aadelkonnas kui ka alamrahva seas ja Austria Madalmaad kuulutasid end 1790 koguni iseseisvaks. Selleks ajaks oli alanud ka Prantsuse revolutsioon ja keiser Joseph ette võtnud kuulsusetu sõjaretke Türgi vastu, mis lõppes fiaskoga. Keiser Joseph suri ootamatult, pidades oma elu täielikult läbikukkunuks. Siiski meeldis julge visionäärist valitseja hilisematele revolutsionääride, kes lõid temast müüdi kui tõelisest rahvakeisrist. Josephi järel sai keisriks tema vend Leopold, kes ettevaatliku ja osava valitsejana suutis segadused riigis lõpetada. Tema lühikese valitsusaja järel tõusis 1792 troonile viimane Saksa-Rooma ja esimene Austria keiser Franz, suhteliselt keskpärane ja konservatiivne valitseja.
Venemaa enne Katariina II aega
Venemaal oli võim valitseja ümber koondunud juba ammustest aegadest, kuid et riigiaparaat polnud kuigi tõhus, ei õnnestunud esimestel tsaaridel kõiki oma ambitsioone ellu viia ega võimutäiust saavutada. Esimesed katsed euroopalikku monarhismi matkida oli teinud Ivan III, kes pidas end Saksa-Rooma keisriga võrdseks. Võimu äärmise tsentraliseerimise katsetega paistis esimesena silma Ivan Julm, kuid tema reformid päädisid vaid mõtlematu julmusega oma rahva kallal ja olid üheks põhjuseks, miks peagi pärast tema valitsusaega ootas Venemaad segaduste aeg. Tunduvalt edukamalt asus absolutistlikke ja muid reforme ellu viima Peeter I, kes võitis Rootsit Põhjasõjas, tagades sellega oma riigile suurriigi staatuse, ning püüdis Venemaad euroopastada. Peeter polnud valgustatud, küll aga ilmselt euroopalikus mõttes absoluutne monarh, eriti seetõttu, et enamikule tema reformidest oli eeskujuks Rootsi. Tema surma järel algasid riigis taas sisesegadused, nõndanimetatud paleepöörete ajajärk, kus valitsejad vahetusid suhteliselt kiiresti ja enamasti mängis sealjuures pearolli kaardivägi. Olud stabiliseerusid alles Peetri tütre Jelizaveta Petrovna ajal (valitses 1741–1762), kuid temagi sõltus Kaardiväest ega omanud absoluutset võimu.
Alanis Morissette
Ta on võitnud 12 Juno auhinda ja 7 Grammy auhinda. Tema albumeid on ostetud üle 60 miljoni eksemplari.
Absolutism
Katariina II
1762 tõusis Venemaa troonile keiser Peeter III, kes oli tegelikult sakslane Holstein-Gottorpi dünastiast ja Venemaa valitsusringkondades ebapopulaarne. Iseäranis oli neile vastumeelne tsaari ülemäärane Friedrich Suure lembus, mis lõpetas keisririigi jaoks täiesti kasutult Seitsmeaastase sõja. Nii toimus taas paleepööre ja võimule tõsteti Peetri abikaasa, kes oli samuti sakslane, Katariina II nime all.
Alanis Morissette
Tema rahvusvaheline debüütalbum "Jagged Little Pill" tõusis edetabelite tippu.
Absolutism
Katariina II
Katariina oli progressiivne ja haritud naine, kellel olid isiklikud suhted mitme tuntud valgustajaga (näiteks Voltaire'i ja Denis Diderot'ga). Ta asus Venemaad intensiivselt moderniseerima, viies riigis kehtivad auastmed vastavusse Lääne-Euroopa omadega, püüdes luua uut, valgustusel põhinevat põhiseadust ning tõstes riigi prestiiži ja majanduslikku võimsust nii vallutuste kui ka edukate reformide abil. Katariinat võib pidada üheks kõige sihikindlamaks kameralismi järgijaks, kuna ta lasi luua tohutu hulga seadusi, edikte ja ettekirjutusi, millest paljusid ei olnud ilmselt võimalik ellu rakendada, kuid mis oma iseloomult olid idealistlikud ja pidid üldist hüveolu kasvatama. Katariina polnud aga siiski naiivne unistaja, vaid pragmaatiline valitseja, kes suutis Türgilt vallutada kogu Musta mere põhjakalda ja tegi nii Venemaast olulise konkurendi Osmanite pärandi jagamisel. Lisaks jõudis Venemaa Poola jagamiste tagajärjel Kesk-Euroopasse.
Kui Katariina suri, sai Venemaal troonile ta poeg Paul I, kes põlgas oma kerglaste elukommetega ema ja süüdistas teda ka oma isa tapmises. Ta püüdis valitseda Katariinast tunduvalt erinevalt, Friedrich Suurt matkides, ja tekitas sellega taas rahulolematust, põhjustades viimase eduka paleepöörde. Selle käigus tsaar tapeti ja uueks keisriks sai tema poeg Aleksander I, kes oma valitsusaja alguses viis läbi valgustuslikke reforme, vabastades näiteks Balti kubermangude talupojad pärisorjusest, kuid hiljem rõhus vaid absolutismile.
Valgustatud absolutism Rootsis
thumb|Gustav III
Pärast Karl XII surma nõrgenes kuningavõim Rootsis tunduvalt. Tegelikku võimu püüdis teostada parlament, kus võitlesid Venemaa-vastaste "mütside" ja Venemaa-sõbralike "kübarate" fraktsioon ja poliitika oli suhteliselt heitlik. "Kübarate" võimuperioodil 1760. aastatel oli Rootsi muutunud sisuliselt Venemaa sõltlaseks. Kuid asjaolud muutusid, kui kuningatroonile tõusis Gustav III, kes püüdis Rootsi mineviku hiilguse taastada. Aastatel 1771–1788 valitses ta üha suuremas vastuolus parlamendiga, mille võimu ta oskuslikult piiras. Aastal 1788 õnnestus tal kehtestada täielik absolutism ja seejärel püüdis ta sõjas Venemaaga saada osaltki tagasi Põhjasõjas kaotatut. Kaheaastane sõda ei toonud siiski tulemusi ja 1790. aastal pidi Rootsi leppima Värälä rahuga, millega sõda lõppes piirimuutusteta, kuid Venemaa kohustus Rootsile maksma toetust. Seejärel sõlmiti Vene-Rootsi liit. Gustav püüdis ellu viia valgustuslikke reforme ja piirata veelgi aadlike mõju, kuid 1792. aastal langes ta maskiballil atentaadi ohvriks. Seejärel püüdis absolutistlikult valitseda tema poeg Gustav IV Adolf, kuid et tema poliitika lõppes Soome kaotamisega ja õige pea pärast seda sai võimule välismaine Bernadotte'i dünastia, oli absolutism Rootsis sisuliselt lõppenud, kuigi sugemed sellest säilisid kuni 20. sajandi alguseni.
Valgustatud absolutism mujal Euroopas
Peale Preisimaa, Austria, Venemaa ja Rootsi olid valgustusideed olulised mitmes teiseski riigis. Siiski polnud neis valgustatud absolutism järjepidev ega edukas. Olulisimad olid Portugali ministri Pombali markii Sebastião de Melo valgustuslikud reformid, mis puudutasid sõjandust, majandust ja haridust. Selle tagajärjeks oli Portugali majanduse õitseng ja suhteliselt kiire taastumine pärast 1755. aasta Lissaboni maavärinat. Taanis teostas valgustuslikku absolutismi kuninganna armuke Struensee, kes aga peagi hukati. Hiljem (1788) vabastati pärisorjusest talupojad. Ka mitmes saksa väikeriigis, näiteks Badenis, kus valitses populaarne suurhertsog Karl Friedrich (kaotas pärisorjuse, keelustas piinamise ja viis läbi haridusreforme), oli valgustuslik absolutism oluline.
Absolutism pärast 18. sajandit Euroopas ja väljaspool seda
thumb|Franz Joseph I, Austria-Ungari absolutistlik valitseja, oma pika valitsusaja lõpuaastail
19. sajandi algusest kuni Esimese maailmasõjani oli Euroopa jätkuvalt valdavalt monarhistlik. Enamasti teostasid olulist osa võimust kroonitud pead. Erandiks oli siinkohal Inglismaa, kus parlamentaarne traditsioon oli juba tugevalt juurdunud. Kuid näiteks Saksamaal, Austria(-Ungari)s, Türgis ja muidugi Venemaal kestis sisuliselt edasi absolutism, vaatamata sellele, et mõnel pool püüti seda parlamendi loomise ja valimistega maskeerida. Kõige ilmsem oli absolutism Venemaal, kus isevalitsuslik kord säilis kuni Nikolai II troonist loobumiseni, aga isegi Prantsusmaal kehtis 1852–1860 sisuliselt absoluutne monarhia, kui valitses keiser Napoleon III. Saksamaal oli absolutism kohati varjatud, Otto von Bismarcki kantsleriksoleku ajal kehtis tegelikult Richelieu-laadne süsteem, kus valitseb kuninga usaldusalune ja teistest sõltumatu valitsusjuht. Hiljem koondas võimu enda kätte aga keiser Wilhelm II. Saksa Keisririik siiski ametlikult absolutistlik enam polnud, suur mõju oli ka Riigipäeval. Austria-Ungaris sõltusid aga kõik valitsused keiser Franz Joseph I tahtest ja parlament oli sisuliselt vaid mõjutu vaidlusklubi. Siiski ei saa sedagi riiki üheselt absolutistlikuks lugeda, sest alates 1867 oli Ungaril väga suur autonoomia ja kogu riigis säilitas tugeva mõju aadel.
Mujal maailmas olid olulised absoluutse monarhiaga riigid 19.–20. sajandil Hiina, Jaapan, Pärsia ja Etioopia. Hiinas varises keisrivõim 1911. aastal. Jaapanis kehtestati absolutism aga alles 1868 Meiji revolutsiooniga ja see kestis kuni 1945. aastani. Pärsias kukutati šahh 1979 ja seal kehtestati teokraatia. Etioopia viimane keiser Haile Selassie I kukutati 1974. Absolutistlikeks võib lugeda ka Brasiilia keisririiki, mis eksisteeris 1822–1888, ja Mehhiko keisririiki, mis püsis peamiselt prantslaste toel 1864–1867. Hilisemad absoluutse võimu kehtestamise katsed on enamasti teostatud riigipöörajate poolt oma haaratud võimu legitimeerimiseks. Üks parim näide selle kohta on Kesk-Aafrika Vabariigi diktaatori Jean-Bédel Bokassa kuulutamine Kesk-Aafrika keisriks 1970. aastatel.
Absolutism tänapäeval
Tänapäeval on absolutism muutunud suhteliselt haruldaseks ja suurtes riikides seda tavaliselt ei esine. Näiteks Euroopas, nagu ülalpool öeldud, on vaid üks täielikult absolutistlik riik, Vatikan. Teised, mida võib teatud määral absolutistlikeks pidada (Monaco ja Liechtenstein), kuuluvad kääbusriikide hulka. Suurte riikide valitsejatest on pelgast esindusfunktsioonist veidi mõjukam positsioon vaid Hispaania kuningal.
Väljaspool Euroopat võib absolutismi siiski leida ka suurtest riikidest. Prominentseim nende hulgast on ilmselt Saudi Araabia, analoogse korraga on ka mitmed teised Lähis-Ida riigid (näiteks Omaan, Katar, Bahrein). Absoluutseteks monarhiateks peetakse veel Bhutani, Bruneid ja Svaasimaad. Esimeses kaotati absolutistlik võimukorraldus ametlikult küll 2006. aastal, kuid olulisi otsuseid langetab siiski kuningas.
Vilma Kuusk
Vilma Kuusk (sündinud 9. veebruaril 1931) on eesti botaanik.
Elukäik
Aastal 1955 lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia alal. Bioloogiakandidaat 1964.
Aastast 1957 töötas EPMÜ Zooloogia ja Botaanika Instituudis.
Teadustöö
Ta on peamiselt uurinud Eesti ja Läänemere maade floorat ning koostanud Eesti floora ülevaateid ja määrajaid.
Aleksander Tamson
Aleksander Tamson (20. aprill (8.vkj) 1898 Saarde kihelkond Voltveti vald – 1. september 1975 Mõisaküla) oli Eesti sõjaväelane (seersant) (1939), VR II/3.
Õppis Voltveti ministeeriumikoolis 1909–1916.
Võttis osa Esimesest maailmasõjast, teenis 1917–1918 raudteepataljonis.
Osales Vabadussõjas 10. veebruarist 1919 kaitseliitlasena Pärnu Kaitsepataljoni 4. roodus kuni vabastamiseni sama aasta märtsis. Astus uuesti teenistusse ja määrati 1. aprillil 1919 Pärnu Kaitsepataljoni 6. roodu. Maikuus ülendati kapraliks ning jätkas teenistust 9. jalaväepolguks ümbernimetatud väeosa 6. roodus. Septembris ülendati nooremallohvitseriks ja oktoobris 1919 vanem allohvitseriks. Alates aprillist 1920 oli 9. jalaväepolgu 2. roodus ning sama aasta juunis viidi üle Inseneripataljoni raudteeroodu. Sai kahel korral 22. novembril 1919 Aleksandrovskaja Gorka küla juures lahingus põrutada. Demobiliseeriti septembris 1920. Senine vanemallohvitseri auaste nimetati mais 1939 ümber seersandiks. Vabariigi Valitsuse otsusega 19. oktoobrist 1920 anti 9. jalaväepolgu vanemallohvitserile Aleksander Tamsonile Vabadusristi II liigi 3. järk, seeria 1568,
Lisandus 13 000 marka, Vabadussõja Mälestusmärk haavatulindiga ning Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedal. Sai tavalises korras Pärnumaa Laatre valla Laatre mõisast 13,20-hektarilise krundi. Raudoja taluks ristitud koha sai rendile mais 1922 ning see kinnistati tema nimele novembris 1936. Pidas iseseisvusaastatel talu, mis algul asus Laatre ja alates 1939. aastast Rajangu vallas. Oli aktiivne jahimees ning VRVÜ Pärnu osakonna liige.
Saksa okupatsiooni ajal kuulus Omakaitsesse.
Aleksander Tamson suri 1. septembril 1975 Mõisaküla haiglas südamelihaste ateroskleroosi tõttu. Maetud Saarde kalmistule.
Karisöödi
Karisöödi on küla Võrumaal Rõuge vallas. Asub Peetri jõe ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mõniste valda.
Karisöödi külas Naha talu juures asub Eesti lõunatipp.
Külas on ka Peetri jõe maastikukaitseala ja looduskaitse all olnud Mudasoo ussikuusk. .
Nicolás Massú
thumb Nicolás Alejandro Massú Fried (sündinud 10. oktoobril 1979 Viña del Maris) on Tšiili tennisist.
Chattanooga
Chattanooga on linn Ameerika Ühendriikides Tennessee osariigis, Hamiltoni maakonna halduskeskus.
Chattanooga on Tennessee suuruselt neljas linn, mis asub osariigi kaguosas, Georgia osariigi piiril Tennessee jõe kaldal. Linna pindala on 370,8 km2 ja elanike arv 2006. aastal oli 168 293.
Nicolás Massú
Nicolás Massú tuli nii üksikmängus kui ka paarismängus 2004. aastal Ateenas olümpiavõitjaks.
Isiklikku
Nicolás Massú on 1,89 m pikk ja kaalub 80 kg.
Saavutused olümpiamängudel
Nicolás Massú on osalenud kolmedel olümpiamängudel:
Chattanooga
Ajalugu
thumb|Tennessee Ülikool
Linna asukohal elasid indiaanlased juba kiviajal. Linna nimi tähendab maskogi keeles 'kivi'.
Linna asutas 1816. aastal tšerokiipealik John Ross, kelle järgi sai see nimeks Ross's Landing. Praeguse nime sai Chattanooga 1838. aastal. Samal aastal algas ka tšerokiide ümberkolimine läände (tänapäeva Oklahomasse).
Ameerika Kodusõjas peeti 1863. aastal Chattanooga all lahing, milles Uniooni väed Ulysses S. Granti juhtimisel purustasid Konföderatsiooni väed. Sellest sai alguse põhjaosariikide vägede edenemine sügavamale lõunaosariikide aladele.
Pärast kodusõda sai Chattanoogast oluline raudteesõlm ja tööstuskeskus.
1970. ja 1980. aastatel pidas linn võitlust õhusaaste ja sotsiaalprobleemidega, tegi läbi põhjaliku uuenduskuuri ning sai muu hulgas mainekaks turismi sihtpunktiks.
Toomas Kukk
pisi|Toomas Kukk 2010. aastal Toomas Kukk (sündinud 11. juunil 1971 Tallinnas) on eesti botaanik, üks Eesti paremaid taimetundjaid. Ajakirja Eesti Loodus peatoimetaja.
Elukäik ja teadustöö
Toomas Kukk on lõpetanud 1989. aastal Tallinna 32. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli bioloogia erialal. Aastast 1991 töötab Zooloogia ja Botaanika Instituudis (alates 2005. aastast Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituut).
Aastatel 1993–2000 oli ta Eesti Looduseuurijate Seltsi botaanikasektsiooni esimees, aastatel 1994–2004 ja alates 2018 kuulub seltsi juhatusse. Alates 2001. aastast on ta ajakirja Eesti Loodus peatoimetaja.
Aastast 1997 on ta Pärandkoosluste Kaitse Ühingu liige. Aastast 1998 Eesti Teaduste Akadeemia Looduskaitse Komisjoni liige.
Ta on koostanud Eesti floora ja selle uurimise ajaloo ülevaateid. Eriti põhjalikult on ta uurinud karutubaka (Pilosella) perekonna süstemaatikat. Samuti on ta kirjutanud Eesti puisniitude levikust ja ökoloogiast.
Artiklid
pisi|Toomas Kukk, Vikipeedia sõber 2022
Belau
Nimi
Riigi nimi tuleneb belaukeelsest sõnast "beluu", mis tähendab "küla".
Asend
Belau asub Okeaania läänepoolseimas osas. Belaul on merepiir Indoneesia, Filipiinide ja Mikroneesia Liiduriikidega. Saared hõlmavad kokku 237 850 ruutmiili (616 028 km²) suuruse ookeaniala Vaikses ookeanis.
Belaust läänes asuvad Filipiinid ja lõunas Indoneesia. Riigist 528 meremiili kaugusel asub Manila ja 722 meremiili kaugusel Guam.
Riigi rannajoone kogupikkus on 1519 kilomeetrit.
Loodus
pisi|Belau saared Belau hõlmab 340 saart, millest 8 on asustatud. Saared moodustavad kuus saartegruppi. Enamik saari on vulkaanilist päritolu. Riigi kõrgeim tipp on Mount Ngerchelchuus, mis ulatub 242 meetrit üle merepinna.
Riigi suurim saar Babelthuap hõlmab 80% riigi maismaa pindalast. See on ühtlasi Mikroneesia suurim saar Guami järel. Riigi teised suuremad saared on Oreor ja Angaur.
Riigis esineb 4 tüüpi saari: vulkaanilise tekkega saari, lubjakivist moodustunud saari, madalaid tasandikulisi saari ja korallatolle.
Riigi suurim laguun on Pkurengel Komebaili laguun, mis hõlmab 1267 km².
Belaul asub umbes 80 väikest riimveelist järve. Babelthuapi saarel paiknev Ngardoki järv on suurim mageveekogu terves Mikroneesias. Riigi suuruselt teine järv on Ngergall Pond. Ka kõik riigi jõed ja ojad paiknevad Babelthuapi saarel. Riigi pikimad jõed on Ngerdorchi jõgi ja Ngermeskangi jõgi. Valglad moodustavad Ngeredekuu, Ngerdorchi, Ngrikiili ja Diongradidi jõed.
Taimestik
Metsaga on kaetud 87,6% riigi pindalast. Rannikualal leidub mangroovimetsi ja jõgede ääres soometsi. Belau loodusest on leitud 724 liiki kõrgemaid taimi.
Loomastik
Ainus kahepaikse liik on endeemne Cornufer pelewensis.
Belaul leidub 21 riiki roomajaid, kellest 5 on endeemsed.
Veljo Ranniku
Veljo Ranniku (kuni 1938 Veljo Teinmann; 27. juuni 1934 Võsu, Virumaa – 21. august 2012 Tallinn) oli eesti loodus- ja keskkonnakaitsja, muinsuskaitse- ja ühiskonnategelane.
Belau
Loomastik
Riigis on kirjeldatud 164 linnuliiki, neist 12 on endeemsed. Riiginimega seotud lindudest leidub Belaul palau salangaani, palau öösorri, palau maatuvi, palau rohetuvi, palau safiirlindu, palau lehviksaba, palau rädilindu ja palau pälli.
Veljo Ranniku
Haridus
Aastatel 1942–1944 õppis ta Tartu 4. Algkoolis, 1944–1950 Tartu 6. Keskkoolis. 1950 veebruaris arreteeriti Tartu noorte rahvuslikus liikumises osalemise eest ja karistati vabadusekaotusega. Vabanes vangistusest septembris 1954. Aastatel 1957–1957 õppis Tartu 1. Töölisnoorte Keskkoolis.
Belau
Loomastik
Riigis leidub 8 liiki imetajaid, kellest endeemne on käsitiivaline Pteropus pelewensis.
Veljo Ranniku
Töö
1955–1959 töötas ta Tartu majavalitsuses majahoidjana, 1959–1960 Tartu linna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee (TSN TK) ehituse ja arhitektuuriosakonna tehnikuna, 1960–1963 Tartu rajooni TSN TK inspektorina elamute alal, vanemarhitekti kohusetäitjana ja insener-inspektorina.
Belau
Keskkonnaprobleemid
Belau kõige tõsisemaks keskkonnaprobleemiks on reoveepuhastite puudumine. Ülemaailmne kliimasoojenemine ohustab ookeanis asuvaid korallriffe. Tõsiseks probleemiks on ka ülepüük ja röövpüük kalanduses.
Kliima
Belaul valitseb troopiline kliima. Vihmaperiood kestab maist novembrini. Juunist novembrini võivad saari tabada taifuunid.
Muutuja
Muutuja on suurus, mis võib olla teatava fikseeritud hulga, nn muutumispiirkonna mistahes element. .
Veljo Ranniku
Töö
Ranniku oli üks NSV Liidu esimese rahvuspargi – Lahemaa rahvuspargi – rajajaid ning Eesti Looduskaitse Seltsi ja Eesti Muinsuskaitse Seltsi asutajaid. Ta sõnastas ranna ja kalda kaitse seaduse ning igameheõiguse põhimõtted. Ranniku eriline huvi ja hool olid Eesti mõisakompleksid ja -pargid ning põlispuud ja hiied ka väljaspool mõisasüdameid.
Belau
Kliima
Riigi keskmine ööpäevane temperatuur kõigub vahemikus 24–31 °C. 2011. aastal registreeriti riigis kõige madalam temperatuur +18 °C ja kõige kõrgem +33 °C.
Riigikord
pisi|[[2006 valminud Belau Kapitooliumi ehitamine maksis 45 miljonit USD]] Belau on presidentaalne vabariik. Riigipea on president, kes on ühtlasi valitsusjuht ja määrab ametisse ministrid. President valitakse ametisse üldistel valimistel 4-aastaseks ametiajaks. Viimastel presidendivalimistel 2016 kogus Tommy Remengesau 51,3% häältest.
Seadusandlik võim kuulub 2-kojalisele Rahvuskongressile (Olbiil Era Kelulau). Senatis on 9 liiget, kes valitakse ametisse 4 aastaks. Saadikutekojas on 16 liiget, kes valitakse ametisse 4 aastaks.
Muutuja
Eristatakse sõltumatuid ja sõltuvaid muutujaid. Sõltumatut muutujat nimetatakse argumendiks ja sellest sõltuvat muutujat funktsiooniks.
Veljo Ranniku
Töö
Hilisemal perioodil oli tema meelisteema ka ürglooduse ning selle haruldaste liikide ja üksikobjektide kaitse korraldus väljaspool ametlikke kaitsealasid.
Belau
Riigikord
Riigis puuduvad poliitilised parteid.
Muutuja
Muutujat tähistatakse tavaliselt nimetuse või sümboli abil, milleks on tavaliselt mõni tähestiku lõpuosa täht: x, y ja z. Näiteks valemis
Veljo Ranniku
Isiklikku
Oli abielus Taimi Tulvaga.
Muutuja
Muutumatu muutuja on konstant.
Belau
Riigikord
Põhiseadus jõustus 1. jaanuaril 1981. Riigi kõrgeim kohus on ülemkohus, kuhu kuuluvad ülemkohtunik ja 3 kohtunikku.
Traditsioonilise omavalitsusliku tasandi madalaim üksus on küla. Pealikud haldavad mitut küla. Pealikud on teineteisega moodustanud föderatsioonid. Belau saared jagunevad Põhja-Föderatsiooniks ja Lõuna-Föderatsiooniks, mida juhivad ülempealikud.
Belaul on välisesindused Filipiinidel, Hiinas, Jaapanis ja USA-s. Hiina, Jaapan ja USA omavad Belaus välisesindusi. Filipiinid sulgesid oma esinduse Belaus 2012. aastal, kuna riikidel on omavahelisi territoriaalvaidlusi.
Esimese mitte Vaikse ookeani äärse riigina tunnustas Belau iseseisvust Iisrael.
Haldusjaotus
Pealinn Ngerulmud paikneb Babelthuapi saarel. Riigi esimene pealinn oli Koror.
Belau jaguneb 16 osariigiks:
pisi|300px|Belau osariigid
Riigikaitse
Belaul puudub sõjavägi. Assotsieerumisleppe alusel tagab 50 aasta jooksul Belau riigikaitse USA. Riigis tegutsevad politseijõud. Belaulased tohivad teenida USA sõjaväes, paljud on seda ka teinud. Saarel on keelatud kasutada aatomi-, bioloogilisi ja keemiarelvi.
Majandus
Belau peamisteks majandusharudeks on turism, omatarbepõllumajandus ja kalandus. Riik sõltub paljuski USA antavast välisabist. Valuutana kasutatakse USA dollarit. 2014 kasvas riiki saabuvate turistide osakaal varasema aastaga võrreldes 13,4%.
Belaulased tohivad assotsieerumisleppe alusel elada ja töötada USAs, ja ka USA kodanikud tohivad elada ja töötada Belaul.
Taristu
Belaus on kolm lennuvälja. Riigi peamine sadam on Koror. Riigi teedevõrgu seisukorra kohta puuduvad usaldusväärsetest allikatest andmed. Riigis kehtib parempoolne liiklus. Korori ja Babeldaobi saari ühendab 413 meetri pikkune sild.
Rahvastik
Belaus elas 17 661 inimest 2015. aasta andmetel. Suurima rahvaarvuga saar on Koror, kus elab 2/3 riigi rahvastikust ja mis on ka riigi majanduskeskuseks. Riigi keskmine rahvastikutihedus on 42,5 inimest/km². Kõige suurem rahvastikutihedus on Korori osariigis, kus see on 202,7 inimest/km². Väikseim rahvastikutihedus on Ngaremlengui osariigis, kus see on 5,7 inimest/km².
Riigis on kaks linna: Koror ja Airai.
2005. aasta rahvaloenduse andmetel oli 49,4% rahvastikust katoliiklased.
Ajalugu
Tänapäeva Belau haldusalasse jäävatele saartele tulid esimesed asukad negriitod umbes 3000 aastat eKr Filipiinidelt. 12. sajandil saabusid Sunda saartelt riigi praegused asukad. 1522 märkas Sonsoroli saart Fernão de Magalhãesi laeva meeskond. 16. sajandist kuulus Belau Hispaaniale. 1697 pääses Samari saarel (Filipiinid) grupp belaulasi laevahukust ja tšehhi misjonär Paul Klein pani nende loo kirja. 18. sajandi algul üritasid jesuiidi preestrid Belau elanikke misjoneerida, kuid tulutult.
1885. aastal liideti saared Hispaania aladega Vaikses ookeanis. 1899. aastal müüs Hispaania saared Saksamaale. Esimese maailmasõja käigus hõivasid piirkonna jaapanlased. Teise maailmasõja ajal läksid saared 1944 Peleliu merelahingu järel Ameerika Ühendriikide valitsuse alla. 1979. aastal otsustasid saared mitte ühineda Mikroneesia Liiduriikidega. 1981 saavutasid saared suveräänsuse ja 1982 sõlmiti USA-ga vaba-assotsieerumise leping, mis ratifitseeriti 1993.
1. oktoobril 1994 saavutas riik iseseisvuse. 15. detsembril 1994 sai Belau ÜRO liikmeks. Juunis 2009 otsustas Belau võtta vastu 17 Guantánamo vanglas peetavat uiguuri. Oktoobris 2009 asus Belaule 6 uiguuri.
Eesti ja Belau suhted
Eesti sõlmis Belauga diplomaatilised suhted 8. novembril 2013.
Haridus
Üldine koolikohustus kehtib Belaus 16-eluaastani. Ainus kõrgharidusasutus on 1993. aastal loodud Belau kolledž.
Kultuur
Belau saarte traditsiooniline ühiskond on matriarhaalne.
Riigi elanike populaarseim spordiala on pesapall. Belau pesapallimeeskond on võitnud kolmel korral Mikroneesia mängudel.
Riigis asub Mikroneesia vanim muuseum, 1955. aastal rajatud Belau Rahvusmuuseum. 1999. aastal avati Etpisoni muuseum.
Belaul tehti 1968. aastal valminud sõjafilmi "Hell in the Pacific" (režissöör John Boorman) võtted.
Archelaos (filosoof)
Archelaos (Ἀρχέλαος) Ateenast või Mileetosest (akme 450 eKr) oli vanakreeka filosoof.
Tema isa oli nimi oli Apollodoros või Midon.
Archelaos olevat olnud Sokratese õpetaja.
Ta pidas kasvamise põhjuseks sooja ja külma mõju.
Seda, mis on häbiväärne, ei määra Archelaose järgi loomus (physis), vaid kokkulepe (nomos).
Allikas
Diogenes Laertios 2.16–17
''Ta oli esimene inimene, kes tõi loodusfilosoofia uurimise Jooniast Ateenasse, ja teda hüüti Loodusfilosoofiks, sest loodusfilosoofia lõppes temaga, sest Sokrates tõi sisse eetilise filosoofia. Ja tundub tõenäoline, et ka Archelaos sekkus mingil määral moraalifilosoofiasse, sest oma filosoofilistes spekulatsioonides arutas ta seadusi ja seda, mis on auväärsus ja õiglane. Ja Sokrates laenas temalt; ning et ta laiendas tema printsiipe, siis arvati, et ta on nende leiutaja.''
Ja ta oli esimene inimene, kes ütles, et heli tekitab õhu löök; ning et maa õõnsusi läbides  meri filtreerub, ning seetõttu tiheneb; ning et päike on suurim tähtede seas; ning et universum on põhjatu.