cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marina Kaljurand
Tegevus pärast presidendivalimisi
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 4145 häält ning osutus valituks.
Euroopa Parlamendi liige
2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel kandideeris Kaljurand Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas ning osutus valituks 65 549 häälega olles nõnda valimiste populaarseim kandidaat ja saades Eesti Euroopa parlamendi valimistel läbi aegade kolmanda tulemuse (temast on rohkem hääli saanud üksnes Indrek Tarand 2009. aastal (102 460 häält) ja Toomas Hendrik Ilves 2004. aastal (76 120 häält)).
Euroopa Parlamendis kuulub Kaljurand Sotsiaaldemokraatide ja demokraatide fraktsiooni. Ta on ELi-Armeenia parlamentaarse partnerluskomitee delegatsiooni esimees, kodanikuvabaduste, justiits- ja siseasjade komisjoni ja Euronesti parlamentaarse assamblee liige ning tööstuse, teadusuuringute ja energeetikakomisjoni ning naiste õiguste ja soolise võrdõiguslikkuse komisjoni asendusliige.
Isiklikku
Kaljurand tuli 1991. aastal Eesti naisüksikmängu meistriks sulgpallis. Ta on Eesti sulgpallimeistrivõistlustel võitnud 23 medalit, nendest seitse kuldmedalit. Ta harrastab kepikõndi.
Alates juunist 2017 on ta Naiskodukaitse Lääne ringkonna Hiiumaa jaoskonna liige.
Valentin Moskalenko
Valentin Ivanovitš Moskalenko (vene keeles Валентин Иванович Москаленко; 1908 Smila, Kiievi kubermang – 1984 Moskva) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane ja riigiametnik, aastatel 1950–1953 Eesti NSV julgeoleku minister ja 1953 Eesti NSV siseminister.
Elulugu
Pärast 7-klassilise kooli lõpetamist liitus 1925. aastal vabatahtlikult Punaarmeega ja astus sõjakooli Harkovis, 1929. aasta jaanuaris asus tööle GPUsse. Oli ÜLKNÜ liige aastail 1925–1931, ÜK(b)P liige 1931. aastast.
1928–1931 oli Kiievi oblasti Bila Tserkva ringkonna GPUs, 1931–1933 oli Kiievi oblasti Skviri linna GPU operatiivvolinik, 1933 Kiievi linna GPU operatiivvolinik, 1933. aasta lõpust kuni 1935. aasta veebruarini poliitilisel tööl Masinatraktorijaamas Rovno oblastis.
Alates 1935 juhtivatel kohtadel NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi organites: 1935. aastal Ukraina NSV Donbassi Troitskoje küla GPU külaosakonna ülem, 1935–1936 Ukraina NSV Donbassi Svatovo küla GPU rajoonijaoskonna ülem, 1936–1938 Ukraina NSV Donbassi Mariupoli GPU linnaosakonna salajas-poliitilise jaoskonna ülem, 1938–1939 Ukraina NSV Donbassi Makejevka linna GPU linnaosakonna ülem, 1939. aastal Ukraina NSV Donbassi Stalino linna GPU linnaosakonna salajas-poliitilise jaoskonna ülem.
Pärast Valentin Moskalenko üleviimist teenistuse jätkamiseks Eesti NSV riikliku julgeolekuministrina arutas ÜK(b)P Tšitaa oblastikomitee 22. augustil 1950 parteikoosolekul küsimust "RJM Tšitaa oblastivalitsuse juhtivtöötajate ametiseisundi kuritarvitustest", mille käigus parteikontrolli komisjon tuvastas, Partei Tšitaa oblastikomitee piirdus Moskalenkolt vaid seletuste võtmisega ja ta jätkas teenistust Eesti NSV riikliku julgeoleku ministrina.
1950–1953 Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi minister, kohakaasluse alusel 11. juunist 1951 Vabariikliku Spordiselts Dünamo esimees. 4. novembril 1952 valiti V. Moskalenko EKP Keskkomitee büroo liikmeks.
16. märtsist 1953 – 27. maini 1953 oli V. Moskalenko Eesti NSV Siseministeeriumi siseminister.
V. Moskalenko oli NSV Liidu Ülemnõukogu III koosseisu saadik 1950–1954.
Valentin Moskalenko suri aastal 1984 Moskvas.
Tegevus Eesti NSV julgeolekuministrina
1949. aastal alustas Stalin puhastust Nõukogude võimuladvikus. Eestis algasid ametist kõrvaldamised julgeoleku juhtkonnast. Senine julgeolekuminister Boris Kumm kuulus "vanade revolutsionääride", Eesti Vabariigis kinniistunud poliitvangide hulka. 28. jaanuaril 1950 asendati ta Moskalenkoga. Viimasest sai Eesti vastupanuliikumise vastase võitluse intensiivistamise põhifiguur. 1950. aasta juulis iseloomustas EK(b)P KK I sekretär Käbin Moskalenkot järgnevalt: "Omades suurt tšekistitöö kogemust, suutis ta kiiresti tundma õppida olukorda vabariigis ja mobiliseerida julgeolekutöötajad otsustavale kodanlik-natsionalistliku põrandaaluse väljajuurimisele. Paljude näitajate poolest on 1950. aasta esimese poolaastaga tehtud rohkem, kui kogu 1949. aastaga." Julgeolekutöötajate statistika järgi kasvas 1950. aastal MGB poolt läbiviidud vahistamiste arv eelmise aastaga võrreldes 35%. Juba 1950. aastal anti Moskalenkole tubli töö eest Lenini orden. Juba 1951. aasta juunis anti talle veel teine Lenini orden. 1951. aasta 1. aprillil viidi Eestis läbi Stalini-aja viimane massküüditamine. Eestist küüditati 281 Jehoova tunnistajate usukogukonna liiget.
Julgeoleku operatiivnõupidamistel õhutas Moskalenko korduvalt vägivalla kasutamist, väites, et võitluses "bandiitide ja nende käsilastega on kõik vahendid head, kuid nad annavad tulemusi." Oktoobris 1951 peksis ta teiste julgeolekutöötajate ees poolsurnuks noore raseda naise, kes selle tagajärjel loote kaotas ja hiljem vanglas suri. 1951. aasta augustis saadeti Eestisse Moskalenko asetäitjaks senine Tadžiki NSV Stalinabadi oblasti julgeolekuülem alampolkovnik Aleksandr Tšernov. Ka Tšernovi kohta on andmeid, et ta võttis isiklikult osa arreteeritute peksmisest, sealhulgas koos minister Moskalenkoga. Samal ajal, kui Moskalenko peksis A.P-d, peksid kõrvaltoas Tšernov ja MBG jaoskonnaülema asetäitja A.P. ema. 20. oktoobril 1951 peksid Moskalenko ja Tšernov ülekuulamise käigus julmalt läbi O.V., kes oli ennast Raplamaal metsatalus varjanud ja tulevahetuses haavata saanud.
Salme vald
thumb|Salme vallamaja (2009) Salme vald oli vald Saare maakonnas Saaremaa edelaosas ja hõlmas Sõrve poolsaare kaela.
Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.
Salme viimane vallavanem oli Kalmer Poopuu.
Ajalugu
Salme vald moodustati 1992. aasta 30. juulil.
Asustus
(Nime järel sulgudes elanike arv asulas)
Alevikud
Salme vallas oli üks alevik – Salme (556).
Külad
Salme vallas oli 24 küla:
Anseküla (45), Easte (4), Hindu (5), Imara (27), Järve (18), Kaimri (9), Kaugatoma (9), Lahetaguse (49), Lassi (25), Lõmala (48), Lõu (0), Länga (13), Läätsa (142), Metsalõuka (15), Mõisaküla (11), Möldri (16), Rahuste (55), Suurna (37), Tehumardi (65), Tiirimetsa (55), Toomalõuka (17), Ula (2), Vintri (19), Üüdibe (7).
Kaitsealad
Järve maastikukaitseala, Kaugatoma-Lõu maastikukaitseala, Rahuste looduskaitseala ja Viieristi looduskaitseala
Hoiualad
Riksu ranniku hoiuala, Vana-Lahetaguse hoiuala, Pajumaa hoiuala, Laidunina hoiuala, Lindmetsa hoiuala, Tehumardi nõmme hoiuala, Kaugatoma-Lõu hoiuala, Ranna hoiuala, Kura kurgu hoiuala.
Mereosad
Läänemeri, Liivi laht, Ariste laht, Kaugatuma–Lõu rand, Kaunispe rand, Kirjurahu madal, Kriimi-Möldri rand, Lahetaguse laht, Laidunina–Kaavi rand, Laidunina-Roomassaare rand, Leeltserahu, Lõu laht, Merise madal, Mõndelaiu rand (VEE3260000), Möldri laht (VEE3264000), Suur katel (laht), Veiserahu, Süvalõugas, Pärtli lõpe.
Vooluveekogud
Salme jõgi, Sooba jõgi, Lõu oja, Möldri oja, Sopi oja, Tehumardi peakraav.
Järved
Järve järv, Riksu laht (Riksu järv), Raka järv, 4 nimetut järve (VEE2095430, VEE2095420, VEE2095450, VEE2095440), Tehumardi karjäär (tehisjärv).
Laiud, poolsaared, neemed, pangad
Karjalaid (poolsaar), Kriimi laid (Krimmi laid), Laidunina, Istemaa (Hoostelaid, Ooslalaid, Ooslamaa), Separahu, Kivirahu, Sääremaa poolsaar, Hiriste nina, Möldri nina, Kalja nina, Pitsinina, Kaugatoma pank, Pärtli nina, Nurmeniidi nina, Teesu nina, Leeltse nina, Kotkanina, Pagila rand, Läätsa sadam
Sadamad, tuletornid
Lõu tulepaak, Anseküla tuletorn, Läätsa sadam, Möldri paadisild, Salme paadisild
Efate
pisi|Saare asend Vanuatu saarestikus
Efate on saar Melaneesias, üks Vanuatu saartest.
Saare pindala on 915 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 647 m.
Efate kuulub Vanuatule. Saarel asub Vanuatu pealinn Port Vila.
Vaiste lõpp
Laht on populaarne talvine kalastamispaik harrastuskalameeste hulgas.
Montana
Montana [mɒnˈtænə] on Ameerika Ühendriikide osariik alates 1889. aastast. Põhjas piirneb Kanada Briti Columbia, Alberta ja Saskatchewani provintsiga, läänes USA Idaho osariigiga, idas Põhja-Dakota, kagus Lõuna-Dakota ning lõunas Wyomingi osariigiga.
Osariigi suurim linn on Billings.
Rahvastik
2012. aastal elas Montana osariigis 1 005 141 inimest.
Haldusjaotus
Osariik jaguneb 56 maakonnaks.
Banja Luka
pisi|Vaade linnale ümbritsevatelt mägedelt Banja Luka on Bosnia ja Hertsegoviina suuruselt teine linn, Serblaste Vabariigi pealinn ja Banja Luka valla keskus.
Banja Luka geograafilised koordinaadid on 44° 46' põhjalaiust ja 17° 11' idapikkust. Kesklinn asub 163 m üle merepinna.
Linn asub Vrbasi jõe ääres 90 km kaugusel jõe lähtest. Banja Lukas suubuvad Vrbasisse Suturlija, Crkvena ja Vrbanja jõgi. Linna lähedal asub ka palju allikaid.
Banja Luka lähedal asuvad Dinaari Alpid, mille kõrgeimad tipud on Čemernica (1338 m) ja Manjača (1214 meetrit). Linn asub Banja Luka orus mägedeala ja küngasteala piiril.
Nimi
Ametlikult käänatakse serbia keeles linna nime nii, et esimene sõna käändub omadussõnana ja teine nimisõnana. Kõnekeeles kasutatakse linna nime liitsõnana, mille esimene pool ei käändu üldse.
Kliima
Aastane sademete hulk on 1058 mm. Aastas on 143 sajupäeva. Kõige sajusemad kuud on juuni (120 mm) ja detsember (115 mm). Kõige kuivemad kuud on august (66 mm), september (69 mm) ning jaanuar ja veebruar (70 mm).
Rahvastik
1991. aastal, enne Bosnia sõda oli linna rahvastikus serblasi 70 155 (49,03%), horvaate 15 700 (10,97%), bosnialasi 27 689 (19,35%) ja jugoslaavlasi 22 645 (15,82%). Pärast sõjas toimunud etnilist puhastust on valdav osa elanikest serblased.
Haridus
Linnas asub 7. novembril 1975 asutatud Banja Luka Ülikool.
Ajalugu
pisi|Banja Luka kindlus pisi|Baani loss Banja Lukas Asula pärineb Vana-Rooma aegadest, mil tänapäeva linna keskel oli Castra-nimeline kindlus. See kuulus Illüüriasse. Kui Illüüria jagati Pannooniaks ja Dalmaatsiaks, kuulus Castra viimasesse.
Slaavlased asusid piirkonda 7. sajandil, kuigi nende täpne rändetee on teadmata.
Linna vanimad säilinud hooned on 1316 rajatud õigeusu selgeltnägija Ilja klooster ja samal sajandil rajatud õigeusu Gomionica klooster. 19. sajandil rajasid linna lähedale kloostri trapistid, kes tegelevad peamiselt juustu ja õlle tootmisega. 20. sajandil rajati ka katoliiklik frantsiskaani klooster.
Osmanite riigi ajal oli Banja Luka Bosnia asevalitseja pašaluki asupaik. Kõige tuntum pašaluk Ferhat-paša Sokolović polnud türklane, vaid islamisse pöördunud serblane, õigeusu patriarhi Makarije Sokolovići vennapoeg. Tema pani aluse tänapäevasele hoonestusele, lastes ehitada üle kahesaja hoone, sealhulgas poode, viljaladusid, saunu ja mošeesid.
1579. aastal ehitatud Ferhadija mošee lasid serbia natsionalistid 1993. aastal õhku. 2001. aastal hakati seda uuesti üles ehitama.
1969. aastal tabas linna 5,4-magnituudine maavärin. 15 inimest sai surma ja üle tuhande vigastada. Linna keskel olev suur hoone, mida kutsuti Titanikuks, varises maatasa. Seda ei taastatud, vaid hoone asukoht muudeti väljakuks.
Sport
Jalgpalliklubi Banja Luka FK Borac on tulnud Bosnia ja Hertsegoviina meistriks kaks korda. Käsipalliklubi Banja Luka RK Borac on mitmekordne riigi meister ja Euroopa klubide meister hooajast 1975/76.
2002. aastast toimub linnas ATP tenniseturniir Banja Luka Challenger.
Sõpruslinnad
Banja Lukal on üheksa sõpruslinna: Bari (Itaalia), Belgrad (Serbia, alates 2003), Bitonto (Itaalia), Kaiserslautern (Saksamaa, alates 2003), Kranj (Sloveenia, alates 2006), Lviv (Ukraina), Moskva (Venemaa, alates 2003), Novi Sad (Serbia, alates 2006) ja Patras (Kreeka).
Ilmar Mikiver
Ilmar Mikiver (1. jaanuar 1920 Loksa – 26. september 2010 Washington) oli eesti ajakirjanik, kirjanduskriitik ja teatrimees.
Jakob Mikiveri poeg.
Ta õppis aastatel 1932–1935 Gustav Adolfi Gümnaasiumis ja lõpetas aastal 1939 Tallinna Reaalkooli. Aastatel 1940–1943 õppis ta Tartu Ülikoolis ja töötas 1942–1943 Postimehe ajakirjanikuna, põgenes 1943. aastal Soome kaudu Rootsi. 1954. aastal lõpetas ta Stockholmi Ülikooli filosoofiakandidaadi kraadiga.
Hiljem töötas Mikiver Ameerika Hääle harutoimetuses Saksamaal Münchenis. Aastatel 1988–1992 juhatas Ameerika Hääle Eesti Osakonda Washingtonis. Ta töötas Ameerika Ühendriikides ka börsimaaklerina.
Ilmar Mikiver kirjutas arvustusi ja esines loengutega ning kirjutas sürrealistlikku luulet (mida ilmus näiteks ajakirjas Mana).
Pärast Ameerika Häälest taandumist kirjutas Mikiver Ameerika ajalehtede ülevaateid Eesti ajakirjandusväljaannetele ning oli New Yorgis ilmuva Vaba Eesti Sõna alaline kolumnist.
Elektroskoop
pisi|150px|Lihtsa elektroskoobi ehitus ja tööpõhimõte Elektroskoop (kreeka k sõnadest elektron ’merevaik’ ja skopeo ’vaatan’) on vahend, millega saab teha kindlaks elektrilaengu olemasolu. Elektroskoobi töö põhineb nähtusel, et samaliigilise (positiivse või negatiivse) elektrilaenguga kehad tõukuvad omavahel. Elektroskoopide väljatöötajateks olid 18. sajandil teadlased, kelle seas oli ka Alessandro Volta. Ühes esimeses elektroskoobis mõjub elektrostaatiline tõukejõud (Coulomb'i jõud) metallvarda küljes rippuva kaheks murtud kuldlehekese otste vahel, kui varda teises otsas olevat metallkuuli puudutada elektriseeritud (elektrilaengut kandva) kehaga (tol ajal eboniitpulgaga, mida oli hõõrutud karusnahaga). Kuldlehekese asemel võib olla ka näiteks alumiiniumfooliumi riba ja eboniitpulga asemel klaaspulk.
Saadud elektrilaeng hoiab lehekesed peaaegu rõhtasendis vähemalt mitu minutit, olenevalt õhu niiskusest, sfäärilise kuuli pinna siledusest ja sellest, kui hästi on metallvarb isoleeritud.
Kolga jõgi (Pärnumaa)
Kolga jõgi (ka Kolga oja) on jõgi Pärnumaal Lääneranna vallas.
Jõgi on 11,7 km pikk ja valgla pindala 89,9 km². Jõgi algab Piha külast ja suubub põhjast Vaiste lõppe.
Kolga jõkke voolavad paremalt Kaaniveski kraav ning vasakult Öaoja ja Veskiaru kraav.
Jões elavad jõevähk ja jõeforell. Jõel käib toitumas must toonekurg.
Kolga jõgi voolab keskjooksul läbi luiteliste Kolga mägede (Kolga luited), kus jõel on kõrged liivakaldad luitemännikuga. See koht võeti aastal 1991 kaitse alla ja kannab alates 2006. aastast Kolga looduskaitseala nime.
Kvantitatiivne lõdvendamine
Kvantitatiivne lõdvendamine (ingl quantitative easing, QE) on mõiste, millega tähistatakse rahapoliitikat, mille kohaselt keskpank ostab etteantud summades kommertspankade kaudu ettevõtete või valitsuse võlakirju jms finantsvarasid, et seeläbi suurendada raha pakkumist. See on monetaarpoliitika ebanormaalne vorm, mida kasutatakse olukorras kus inflatsioon on väga madal ja/või majandus üldises languses. Rahapakkumise suurendamisega tahetakse tõsta finantsvarade hinda ja langetades nende tootlust. See erineb tavapärasest lühiajaliste riigivõlakirjade ostu-müügi poliitikast, mille eesmärgiks on hoida pankadevahelised intressimäärad sihtväärtuses. Kui aga intressimäärad lähenevad nullile või kaovad, siis see meetod enam ei tööta (seda nimetatakse likviidsuslõksuks).
Kvantitatiivne leevendamine võib suurendada turu likviidsusust ja elavdada majandust, kuid see võib viia tasakaalust välja raha/kauba suhte ning lõpuks ülepakkumise läbi vähendada usaldust käibeloleva raha vastu. Kvantitatiivset lõdvendamist on rakendanud 2008. aasta ülemaailmset rahanduskriisi järel Föderaalreserv Ameerika Ühendriikides ja Euroopa Keskpank. Mõlema keskpanga bilanss on aastatel 2008–2019 kasvanud 3,5 korda (!). Aastal 2020. alanud koroonakriisi lahendamine eeldab ilmselt kvantitatiivse lõdvendamise programmi intensiivistamist.
Programmi mõjud
Krediidikanal: see programm suurendab kommertspankade likviidsust ning pakub neile uusi võimalusi väljastada laenusid võlarahas ettevõtetele ja eraisikutele. Lühikeses plaanis suurendatakse sellega raha ülepakkumist ja see tõstab aktsiate hindu. Võlaraha taas tekitab teatud viibega rahapuuduse, mis omakorda ähvardab põhjustada likviidsuskriisi.
Portfelli tasakaalustamine: Kui keskpank ostab kokku madalma tootluse ja riskiga valitsuste võlakirju, siis peavad erainvestorid investeerima muudesse riskantsematesse finantsinstrumentidesse. Kui keskpank ostab kokku eraettevõtete võlakirju, siis tõstab see nende hindu ja vähendab investorite võimalusi saada kasu nende intressidest.
Vahetuskurss: rahapakkumise suurendamine vähendab finantsvarade tootlust. Intressitulude vähenemine põhjustab kapitali väljavoolu ja see omakorda alandab valuuta hinda teiste selliste suhtes. Kuna koos sellega alanevad põhiliselt selles valuutatsoonis toodetud kaupade ja teenuste hinnad, siis võib see suurendada eksporti.
Fiskaalmõju: valitsuste võlakirjade kokkuostuga alandatakse nende intressimäära ja see lihtsustab nende uute võlakirjade müüki, kuid samal ajal tähendab see riigivõla jätkuvat kasvu. Lisaks tähendab see keskpanga otsest abi valitsusele, mis on enamiku riikide (s.h nii EL Maastrichti lepinguga kui ka Eesti) seadustega keelatud, kuid kuna see toimub kaudselt – läbi erapankade, siis juriidiliselt on kõik korras.
Signaaliefekt: mõned majandusteadlased väidavad, et kvantitatiivse lõdvendamise programmiga informeerib keskpank turgu, et ta on valmis majanduse elavdamiseks astuma erakorralisi samme. Sellel on taas psühholoogiline mõju investoritele, kes arvavad et nende risk kaotada raha sellega väheneb.
Ameerika Ühendriigid pärast 2007. aastat
pisi|Föderaalreservi bilansimahu muutumine aastatel 2004–2019. Föderaalreservi Süsteem (Fed) bilansis enne 2008. aastat võlakirju vahemikus 700–800 miljardit dollarit. Alates novembrist 2008. käivitati esimene kvantitatiivse lõdvendamise programm (QE1) ja hakati kokku ostma ülemaailmse finantskriisi põhjustanud sub-prime võlakirju kogumahus 600 miljardit dollarit. 2009. aasta märtsiks oli Fedi bilansis 1,75 triljoni dollari eest riigikassa ja hüpoteegiga tagatud võlakirju, mis kasvas 2010. aasta juuniks 2,1 triljoni dollarini.
2010. aasta novembris kuulutas Fed välja teise kvantitatiivse lõdvendamise programmi (QE2) ja ostis 2011. aasta lõpuks juurde võlakirju mahus 600 miljardit dollarit.
2012. aasta septembris kuulutati välja kolmas kvantitatiivse lõdvendamise programm (QE3) eesmärgiga osta kokku 40 miljardi dollari väärtuses hüpoteegiga tagatud võlakirju. Lisaks teatas Föderaalne Avatud Turu Komitee (ingl. FOMC), et hoiab föderaalsete fondide intressimäärad nulli lähedal. Portaali NASDAQ.com väitel oli see ergutusprogramm, mis võimaldas Fed’il alandada elamuturu võlariski 40 miljardit dollarit kuus. 2012. aasta detsembris suurendati igakuiste ostude mahtu 85. miljardile. 2013. aasta septembris alandati kokkuostu mahtu 65 miljardile kuus ning Fedi juht Ben Bernanke teatas, et plaanib intressimäära tõsta, kuid saavutatakse 2% inflatsioonimäär ja tööpuudus langeb 6,5%-ni. Kuna börs reageeris sellele teatele väga ägedalt, siis otsustati jätkata võlakirjade kokkuostu endises mahus. 2014. aasta jaanuariks oli Fed’i bilanss kasvanud 4,5 triljoni dollarini. Võlakirjade ost jätkus samas mahus vähemalt 2018. aasta lõpuni.
Euroopa Keskpanga poliitika alates 2008. aastast
pisi|Euroopa Keskpanga bilansimahu muutumine pärast 2008. aastal alanud ülemaailmset likviidsuskriisi Euroopa Keskpank (EKP) bilansimaht oli enne 2008. aastat u 600–700 miljonit eurot. 2009. aasta mais teatas EKP, ostab tagatud võlakirju kokku kuni 60 miljardi euro ulatuses. Majandusolukorra teravnemise ja turu kokkuvarisemise olukorras kuulutas EKP president Mario Draghi välja „laiendatud varaostuprogrammi“, mille järgi ostab EKP iga kuu alates märtsist 60. miljardi euro väärtuses riikide kesk- ja KO valitsuste ning teiste EL institutsioonide võlakirju. Programm pidi jätkuma, kuni deflatsiooni oht on kõrvaldatud. 2016. aasta märtsis suurendati igakuiste ostude mahtu 80. miljardi euroni, kusjuures ostma hakati ka ettevõtete võlakirju. Lisaks pakuti välja uued 0% intressiga nelja-aastased laenud erapankadele. Võlakirjade kokkuostud on sisuliselt jätkunud samas mahus 2019. aasta lõpuni.
Mõjud
Rahvusvahelise Valuutafondi (IMF) hinnangul on keskpankade rakendanud kvantitatiivse lõdvendamise poliitikad leevendanud vajadust kustutada pankade poolt välja antud laenusid, mida ilmselt kunagi tagasi ei maksta ning suurendanud seeläbi turu usaldust. Majandusteadlane Martin Feldstein väitis, et QE2 viis aktsiaturu 2010. aasta lõpus tõusule ja see omakorda suurendas nii tarbimist kui ka riigi nominaalset SKP-d. Fedi endine esimees Alan Greenspan leidis, et QE3 mõju majandusele oli väga väike. Fedi president Jeremy Stein leidis taas, et kvantitatiivse leevendamise meetmed on mänginud olulist rolli majandusaktiivsuse säilitamisel.
Kombinatoorika
Kombinatoorika on diskreetse matemaatika osa, mis uurib meetodeid niisuguste ülesannete lahendamiseks, mis seostuvad diskreetse hulga mingis mõttes eristatavate alamhulkade arvu leidmisega või elementide paigutustega sellistes hulkades.
Kombinatoorika tekkis 17. sajandil hasartmängudest tulenevate tõenäosusteoreetiliste ülesannete lahendamiseks. Aastal 1666 tegi Gottfried Leibniz esimese katse tulemusi üldistada. Lihtsamate ülesannete lahendamiseks vajalike meetodite põhiline osa kujundasid 18. sajandil Jakob Bernoulli, Leonhard Euler, James Stirling jt.
Soopihl
Soopihl (Potentilla palustris L. või Comarum palustre L.) on roosõieliste sugukonda marana perekonda kuuluv 30–90 cm kõrgune mitmeaastane poolpõõsas, mis on Eestis laialt levinud.
Soopihl kasvab veekogude kallastel ja soistel aladel.
Rahvapäraselt nimetatakse hariliku soopihla soopihlakaks, varesejalaks, partsijalaks, partsivarbaks. Mitmed rahvapärased nimetused on tulnud taime lehtede välimusest ja kasvukohast.
Etümoloogia
Soopihla ladinakeelne nimetus Comarum palustre tuleb kreekakeelsest sõnast komaros, mis tähendas harilikku maasikapuud. Nimetuse andis vanakreeka filsooof Theophrastos. Mõlema taime viljad on väliselt sarnased, mistõttu on soopihla rahvapäraselt kutsutud jõemaasikaks. Peamised rahvapärased nimetused on elaja-verekusemisrohi, hundipihlakas, kurejalg, partsijalg, soopihlakas, varesejalg, varesevarbad.
Botaaniline kirjeldus
Soopihl on poolpõõsas kõrgusega 30–90 cm.
Õied
Õied paiknevad väheseõielises hõredas õisikus. Taimel olemas ka kõrglehed. Nii õieraod kui ka tupp on harali liht- ja näärmekarvadega. Tupplehed on tume-purpurpunast värvi ja munaja kujuga, mis suurenevad viljumisel. Ebatavaliselt on kroonlehed tupplehtedega võrreldes lühemad, mõlemad on sama värvi. Kroonlehti on 5. Tolmukaid esineb palju. Õitsemisperiood kestab mai lõpust augustini. Soopihl on putuktolmleja.
Leht
Lehelaba on oma kujult paaritusulgjas liitleht. Kaks või kolm lehekesepaari asetsevad rootsul lähestikku. Soopihl kuulub kaheiduleheliste klassi. Taime alusel on lehed pikarootsulised, tipu pool aga peaaegu rootsuta. Pealt on lehed rohelised, alt sinakasrohelist värvi ja karvakestega. Leheserv on teravahambuline. Abilehed leherootsuga pikalt liitunud, peal paiknevad kõrvakesed.
Vars
Harilikul soopihlal on nii maapealseid kui ka maa-aluseid varsi.
Maapealsed varred on enamjaolt üheaastased, püsti asendis või tõusvad. Alumises osas paljad, ülemises aga karvased ja kaetud näärmekarvadega.
Maa-aluseks osaks on taime vee ja toitainete varude säilitaja – risoom. Risoom on pikk, roomav ja puitunud, sõlmekohtadel juurduv.
Keemiline koostis
Soopihl on kootava toimega ravimtaim, kuna temas leidub palju parkaineid. Taime koostisse kuuluvad ka avanoidid, eeterlikud õlid ja C-vitamiin. Need ained tagavad taime antibakteriaalsed ja põletikuvastased omadused. Lisaks sisaldavad ürt ja juur tanniine ja flavonoidide, millele on omane valu vaigistav, põletikuvastane ja kootav toime.
Taime kasvukohad
Kasvab põhjapoolkera polaarses vööndis ja arktilistel aladel, kuid leidub ka Lõuna-Euroopas, Siberis, Kesk-Aasias. Eestis on laialt levinud. Eelistab niiskeid alasid: siirdesoid ja madalsoid, rabasid, lodu- ja soometsi, veekogude kaldaosi. Lubjarikastel aladel sagedam.
Droog ja kasutusviis
Droogina kasutatakse ürti, lehti ja juurikat koos juurtega. Ürti kogutakse maist augustini ja taime maa-aluseid osi septembris-oktoobris. Ürti ja lehti korjatakse õitsemise ajal ja kuivatatakse mitte üle 40–50 °C temperatuuri juures. Säilitatakse kuivas ja pimedas kohas mitte üle 2 aasta. Tarvitatakse vesi- või alkoholtõmmisena ja mähisena. Õitsemise ajal korjatud lehtedest tehakse teed ja viinaleotist.
Kasutamine rahvameditsiinis
Rahvameditsiinis on kasutatud risoomikeedist, mis aitab kõhulahtisuse korral nii inimesel kui ka loomadel. Veel kasutati soopihla hambavalu ja luuvalu leevendamiseks. Jõelähtme vallas pesti soopihlaleotisega paistetunud kohti ja ohatisi. Põhjarahvad kasutasid soopihlaürdi hautisi liigesevalude ning teed gripi, külmetuse ja verejooksude korral. Värskelt korjatud soopihla leht parandab haavu.
Kasutamine meditsiinis
Taimeosadest tehtud tinktuuri kasutatakse reuma, närvi- ja liigesepõletiku, podagra leevendamiseks ning kõhuhädade korral. Soopihla lehtede vesitõmmisel arvatakse olevat pahaloomuliste kasvajate vastane profülaktiline toime. Maa-alustest osadest valmistatud alkoholtõmmist kasutatakse mao- ja rinnanäärmekasvaja korral, kuid selle kohta puuduvad teaduslikud uuringud.
Muu kasutusala
Soopihl on meetaim ning annab teele meeldiva maitse. Parkainete sisalduse tõttu kasutatakse värvainena ja naha parkimiseks. Õitest saadav värvaine värvib linase ja puuvillase riide liivakarva tooni, lambavilla aga punaseks. Soopihl on toiduks põhjapõtradele ja kobrastele.
August Hanko
August Johannes Hanko (18. jaanuar 1879 Robi talu, Suure-Kambja vald, Tartumaa – 25. mai 1952 Arljuk, Jurga rajoon, Kemerovo oblast) oli eesti ajakirjanik, tõlkija ja prosaist; Eesti poliitik.
Ta õppis Kambja kihelkonnakoolis, Hugo Treffneri Gümnaasiumis ja Tartu Kroonugümnaasiumis. 1900–1904 õppis ta Tartu Ülikoolis õigusteadust, 1903 sai ta uurimuse "Kartellid ja trustid" eest kuldauraha.
Hanko töötas 1902. aastal ja 1904–1905 Postimehe toimetuses Tartus. 1906 alustas ta tööd Tallinnas, 1905. aastani Vaatleja ja 1906–1907 Sõnumed peatoimetajana. 1907 arreteeriti ta tsaarivõimude poolt poliitilistel põhjustel ja sõjaseaduse kehtimise lõpuni viibis ta Balti kubermangudest väljas. 1908–1918 oli ta Eesti Päevalehe toimetuse liige.
26. novembril 1919 määrati Asutava Kogu poolt Eesti Vabariigi sõjaministriks. 1920. aastal loobus ta poliitikast ja hakkas ettevõtluses tegutsema (laevandus, pankrotistus; kutseline literaat).
Harju maakond
Harju maakond ehk Harjumaa on 1. järgu haldusüksus Põhja-Eestis.
Harju maakond hõlmab peaaegu täielikult Eesti NSV aegse Harju rajooni ala 1960. aastate lõpul väljakujunenud piirides. Ajaloolisest (u 1250–1950) Harjumaast hõlmab tänapäevane Harju maakond ligikaudu põhjapoolsed kaks kolmandikku.
Harju maakond asub Põhja-Eestis. Harjumaa piirneb edelas Lääne, lõunas Rapla, kagus Järva ja idas Lääne-Viru maakonnaga.
Valitsemine
2017. aastani oli Harju maakonna juhiks Harju maavanem ja valitsusasutuseks Harju maavalitsus, mis korraldas maavanema asjaajamist ja tehnilist teenindamist. Maavalitsuse põhitegevusteks olid maakorraldusalaste, maareformialaste, sotsiaal- ja tervishoiualaste, haridusalaste, noorsooalaste, kultuurialaste, spordialaste, regionaalarengualaste, planeeringualaste, ettevõtlusalaste, majandusalaste, ühistranspordialaste, rahvastiku toimingute alaste, perekonnaseisualaste, infrastruktuurialaste ja keskkonnaalaste ülesannete täitmine, regionaalse arengu programmide elluviimine ning Euroopa Liiduga seonduv riigisisene teavitustegevus maakonnas.
Kohalikud omavalitsusüksused
pisi|Harjumaa omavalitsusüksused pärast [[2017. aasta haldusreformi]] pisi|Harjumaa omavalitsusüksused enne 2017. aasta haldusreformi pisi|Keila kirik – maakonna suurim keskaegne maakirik
Pärast 2017. aasta haldusreformi on Harju maakonnas 16 omavalitsusüksust, sealhulgas neli linna ja 12 valda: Keila linn, Loksa linn, Maardu linn, Tallinn, Anija vald, Harku vald, Jõelähtme vald, Kiili vald, Kose vald, Kuusalu vald, Lääne-Harju vald, Raasiku vald, Rae vald, Saku vald, Saue vald ja Viimsi vald.
Enne 2017. aasta haldusreformi oli Harju maakonnas 23 omavalitsusüksust, sealhulgas kuus linna ja 17 valda: Keila linn, Loksa linn, Maardu linn, Paldiski linn, Saue linn, Tallinn, Aegviidu vald, Anija vald, Harku vald, Jõelähtme vald, Keila vald, Kernu vald, Kiili vald, Kose vald, Kuusalu vald, Nissi vald, Padise vald, Raasiku vald, Rae vald, Saku vald, Saue vald, Vasalemma vald ja Viimsi vald.
Demograafilised näitajad
Arvestuslikult oli 2010. aasta alguses Harju maakonna elanikest eestlasi 59,91%, venelasi 32,22%, ukrainlasi 3,23%, valgevenelasi 1,71%, soomlasi 0,63%, tatarlasi 0,29% ja juute 0,27%.
Asustusüksused
Harju maakonnas on seitse linna, kaks alevit, 34 alevikku ja 397 küla.
Linnad: Tallinn – Maardu – Kehra – Keila – Saue – Paldiski – Loksa
Alevid: Aegviidu – Kiili
Alevikud: Ardu – Aruküla – Assaku – Haabneeme – Habaja – Harku – Jüri – Kangru – Karjaküla – Keila-Joa – Kiisa – Kiiu – Klooga – Kolga – Kose – Kose-Uuemõisa – Kostivere – Kuusalu – Laagri – Lagedi – Loo – Luige – Peetri – Raasiku – Ravila – Riisipere – Rummu – Saku – Tabasalu – Turba – Vaida – Vasalemma – Viimsi – Ämari
Loodus
Harju maakond paikneb kolmes maastikurajoonis: Maakonna piires suubub merre 34 jõge ja muud vooluveekogu, pikimad ja suurima valglaga on Jägala, Keila ja Pirita jõgi ning Valgejõgi. Harjumaa sajast järvest on suurimad Ülemiste, Kahala ja Harku järv. Tallinna pinnaveehaarde süsteemis on rajatud kaks suurt veehoidlat: Paunküla ja Soodla. Kõrgeim koht asub maakonna idaosas Tapa-Pikksaare vallseljakul, see ulatub 112,6 meetrit üle merepinna.
Mitmekesiste elupaikade tõttu on Harjumaa taimestik liigirikas, haruldastest taimeliikidest olulisemad on põhja-lipphernes, alpi võipätakas, püsiksannikas ja mitmed käpalised. Tähelepanuväärne on ka põõsasmarana rohke esinemine maakonna loodeosas.
Suured metsa- ja soomassiivid maakonna ida-ja lääneosas pakuvad varjupaika mitmetele loomaliikidele. Arvukalt on esindatud Eesti suurimad kiskjad: hunt, ilves ja karu. Rohkesti leidub tetrede ja metsiste mängupaiku. Maakonna põhjaosas on vanades merekindlustes ja kaevanduste koobastes nahkhiirte talvitumispaigad. Olulised lõhede kudemispaigad on Jägala, Keila, Pirita, Vasalemma, Loobu jõgi ja Valgejõgi. Haruldasemad loomaliigid Harjumaal on ebapärlikarp, lendorav, kaljukotkas, must toonekurg ja krüüsel.
Harjumaa looduse kaitseks on moodustatud 27 kaitseala. Kaitse all on ka 112 üksikobjekti, millest enamiku moodustavad rändrahnud (53) ja põlispuud (44). Maakonna territooriumil asub üle kolmandiku Lahemaa rahvuspargist. Mitmekesise maastiku kaitseks on loodud 17 maastikukaitseala, millest olulisemad on Põhja-Kõrvemaa, Paunküla, Pakri ja Kolga lahe maastikukaitseala ning Naissaare looduspark. Haruldasi taime- ja loomaliike kaitstakse 9 looduskaitsealal.
Merealad
Lahed, väinad:
Taristu
Harju maakonnas asuvast Tallinnast algavad Eesti põhilised transpordimagistraalid:
Maanteed: Tallinna–Narva maantee, Tallinna–Tartu maantee, Tallinna–Paldiski maantee, Tallinna–Rapla–Türi maantee, Tallinna–Pärnu–Ikla maantee (Via Baltica);
Seli (Rae)
Ajaloolised talukohad on Kivi, Majaka, Lepiku, Jaki, Ratassepa, Uustalu, Seli, Siili (kunagine Parmu), Üüdiku, Pilli, Värava, Kopli, Võsu, Tiidu, Rebase, Kalda, Nonni, Raudsepa, Sassi, Augu, Tosna, Lauri, Jaagu, Loovälja, Pearna (ehk Päärna), Vapra, Pohla, Karjatse (nimekiri ei pruugi olla lõplik).
Harju maakond
Taristu
Reisirongiliinid: Tallinna–Narva rongiliin, Tallinna–Tartu rongiliin, Tallinna–Viljandi rongiliin, Tallinna–Pärnu rongiliin, Tallinna–Paldiski rongiliin, Tallinna–Riisipere rongiliin
Seli (Rae)
Osad neist ajaloolistest Seli küla talukohtadest kuuluvad praeguse haldusjaotuse järgi naaberkülade alla (näiteks Vapra kuulub Limu alla, Majaka ja hävinenud Karjatse kuuluvad Suuresta alla), mõned on restitutsiooni käigus omanike poolt ümber nimetatud (nt Värava on tänapäeval Vääri, Koplist on saanud Kople, Võsu on tänapäeval Võsumäe).
Harju maakond
Taristu
Lennujaamad: Tallinna lennujaam, Ämari lennuväli
Sadamad: Tallinna sadam, Muuga sadam, Paldiski Lõunasadam, Paldiski Põhjasadam
Ajaloolised taristud
Raudteed: laiarööpmelised Balti raudtee Paldiski Tosno raudtee (tänapäeval Tallinna–Keila raudtee, Keila–Paldiski raudtee ja Tallinna–Narva raudtee) ja Keila–Haapsalu raudtee; kitsarööpmelised Tallinna–Alliku (Türi)–Pärnu raudtee (Tallinna–Viljandi rongiliin ja Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee), Tallinna–Suurupi raudtee, Vääna–Humala raudtee ja Harku–Pühaküla raudtee (hiljem Liiva–Vääna raudtee), Tallinna–Pääsküla kitsarööpmeline raudtee (hiljem Vabaduse puiestee), Jägala-Joa puupapivabriku raudtee, Naissaare kindluse raudtee, Riisipere–Vaimõisa raudtee,
Kivimaanteed: Tallinna–Narva, Piibe maantee (Tallinna–Jõelähtme–Tartu), Tallinna–Paide–Tartu (osa tänapäeva Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maanteest), Raudalu maantee (Tallinna–Rapla–Pärnu, osa tänapäeva Tallinna–Rapla–Türi maanteest), Pärnu maantee (Tallinna–Arudevahe–Pärnu, osa tänapäeva Tallinna–Pärnu–Ikla maanteest), uus Haapsalu maantee (Tallinna–Arudevahe–Haapsalu), Vana Haapsalu maantee (Tallinn–Keila–Haapsalu), Paldiski maantee (Tallinn–Keila–Paldiski).
Seli (Rae)
1844 ilmunud maakaardil "Generalcharte von Ehstland" on küla nimena märgitud Sellimae. Aastal 1881 ilmunud maakaardil "Karte von Ehstland" on küla nimeks märgitud Selli. 1883. aastal ajalehe Olevik lisana välja antud ühel esimesel eestikeelsel Eestimaa kaardil on küla nimeks märgitud samuti Selli.
Harju maakond
Majandus
Harju maakonna majandus on Eesti maakondadest kõige mitmekesisem.
2008. aastal moodustas Harju maakonna SKP 59,6% Eesti SKP-st.
Ajalugu
Harju kreis taasmoodustati pärast Tallinna asehaldurkonna Tallinna ja Paldiski kreisi likvideerimist 1796. aastal. Harju kreis jaotus Ida-, Lõuna- ja Lääne-Harjumaaks. Lääne-Harjumaal asus üks linn (Paldiski) ja neli kirikukihelkonda: Harju-Madise, Keila, Nissi ja Risti kihelkond. Lõuna-Harjumaal asusid neli kirikukihelkonda: Hageri, Juuru, Kose ja Rapla kihelkond. Ida-Harjumaal asusid kubermangulinn Tallinn ja Tallinna linnasaras ehk patrimoniaalpiirkond, Suur- ja Väike-Paljassaare ning neli kirikukihelkonda: Harju-Jaan, Jõelähtme, Jüri ja Kuusalu kihelkond ning Soome lahe saared.
Eesti iseseisvumise järel moodustus kreisist Harju maakond (Harjumaa sh osa tänapäeva Läänemaast ja Raplamaast), valitsusasutusena Harju Maavalitsus. pisi|Eesti haldusjaotus (1925) 1934. aastal oli Harju maakonna pindala 5683 km², elanikke 219 654 (1922) ja 243 122 (1934).
pisi|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad 1939. aasta vallareformiga likvideeriti Harju maakonnas Alavere vald, Ingliste vald, Kabala vald, Kaiu vald, Kiiu vald, Kloostri vald, Kodasu vald, Kurna vald, Laitse vald, Nabala vald, Nehatu vald, Riisipere vald, Saku vald, Triigi vald, Tuhala vald, Vihterpalu vald, Viimsi vald, Vääna vald ning moodustati: Anija vald, Hageri vald, Harku vald, Iru vald, Juuru vald, Järvakandi vald, Jõelähtme vald, Keila vald, Kehtna vald, Kernu vald, Kohila vald, Kolga vald, Kuimetsa vald, Keila vald, Kuusalu vald, Kõnnu vald, Kõue vald, Naissaare vald, Nissi vald, Nõva vald, Padise vald, Pakri vald, Peningi vald, Prangli vald, Raasiku vald, Rae vald, Raikküla vald, Rapla vald, Ravila vald, Saue vald, Tõdva vald, Varbola vald.
26. september 1950 võttis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium vastu seadluse, millega moodustati Harjumaa põhjaosast (välja arvatud Tallinn kui vabariikliku alluvusega linn) aastal 1950 seoses maakondade kaotamisega Harju rajoon. Harjumaa lõunaosast moodustati 1950. aastal Rapla rajoon. Endise Harjumaa aladest ja Läänemaa idapoolse osast moodustati Märjamaa rajoon.
3. mail 1952 võttis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium seadluse, millega moodustati Tallinna oblast, kuhu kuulus kolm linna ja 12 rajooni, millest Harju maakonna alale jäid Harju, Keila, Kose ja Loksa rajoon ning Tallinna linn. Oblastid Eesti NSV-s likvideeriti 27. aprillil 1953.
Aastal 1957 liideti Harju rajooniga likvideeritud Loksa rajooni läänepool. Aastal 1959 liideti sellega Kose rajooni kesk- ja põhjaosa. Samas anti Tallinnast lääne pool asuvad alad Keila rajooni koosseisu. Aastal 1962 liideti Harju rajooniga Keila rajoon ja Rapla rajooni Kõue külanõukogu. Aastate jooksul loovutati maid ka Tallinna linnale, sealhulgas Saue (1960) ja Maardu (1962).
1990. aastal 1. jaanuarist taastatati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Harju rajooni piires Harju maakond.
1995. aastal kinnitatud Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu järgi kuulusid Harju maakonda järgmised haldusüksused:
2002. aastal ühines Kehra linn Anija vallaga, 2005. aastal Loksa vald Kuusalu vallaga ning 2013. aastal Kõue vald Kose vallaga.
2017. aasta haldusreformiga moodustati Anija, Saue ja Lääne-Harju vald. Haldusreformieelsetes piirides säilisid Tallinn, Keila, Maardu ja Loksa linn ning Harku, Jõelähtme, Kiili, Kose, Kuusalu, Raasiku, Rae, Saku ja Viimsi vald.
Surmanuhtlus
Surmanuhtlus on inimese karistamine tema surmamisega.
Jurisprudentsis peetakse surmanuhtlust kõrgeimaks (või ka erakorraliseks) karistusmääraks.
Tänapäeval jagunevad riigid:
Inimõiguste eest võitleva organisatsiooni Amnesty Internationali andmetel hukati 2005. aastal 22 riigis kokku 2148 inimest. Hiina Rahvavabariigis pandi Amnesty Internationali aruande kohaselt 2005. aastal toime 1770 hukkamist, kuid inimõigusaktivistide andmetel on see arv palju suurem (näiteks, et koguni üle 8000).
Lääneriikidest kasutatakse surmanuhtlust karistusviisina USA-s (mitte kõikides osariikides) ja Iisraelis, demokraatlikes riikides on see samuti mitmel pool kasutusel (nt Egiptus, India, Sri Lanka, Tai, Singapur, Hiina Vabariik, Jaapan).
Surmanuhtluse täideviimise meetodid
Ajaloos on olnud palju surmanuhtluse täidesaatmise viise. Tänapäeval on levinumad meetodid mahalaskmine (Hiinas), mürgitamine (Hiinas, USA-s), pea maharaiumine (Saudi Araabias), poomine ja kividega surnuksloopimine (Iraanis) ning surmamine elektritoolil (USA-s).
Surmanuhtluse kaotamine
Viimast korda viidi surmanuhtlus Euroopa Liitu (tollal Euroopa Ühendusse) kuuluvas riigis täide 10. septembril 1977 Prantsusmaal Marseille's Baumettes'i vanglas. Giljotineerimise teel hukati Tuneesia päritolu immigrant Hamida Djandoubi, kes oli surma mõistetud piinamise ja mõrva eest.
Maailmas on täheldatav suundumus surmanuhtluse kaotamisele. Selle üks eestkõnelejaid on Euroopa Liit.
Surmanuhtluse kaotamine Eestis
Kuigi surmanuhtlus säilis õigusaktides kuni 1998. aastani ja inimesi mõisteti surma ka pärast 1991. aastat, ei viidud surmanuhtlust enam täide.
Pärast iseseisvuse taastamist pidas Eesti poliitiline eliit vajalikuks Euroopa Liidu riikide eeskujul asendada surmanuhtlus eluaegse vangistusega, kuigi raskete kuritegude osatähtsus Eestis 1990ndate alguses suurenes. 13. jaanuaril 1997 esitas valitsus Riigikogule "Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokolli nr. 6 ratifitseerimise seaduse eelnõu", mis nägi ette surmanuhtluse kaotamise.
Pärast surmanuhtluse kaotamist on Eesti ühiskonnas arutatud surmanuhtluse taastamist eriti raskete kuritegude puhul.
Soodevahe (Rae)
Soodevahe on küla Harju maakonna Rae vallas.
Küla läbib Tallinna–Lagedi tee, millega paralleelselt kulgeb raudtee. Küla idapiir jookseb mööda Tallinna ringteed.
Soodevahe külas asub Coop Ühiskaubandusmuuseum.
Suuresta
Suuresta on küla Harju maakonna Rae vallas.
Lood (merendus)
Lood (hollandi keeles lood - tina) on seade, millega mõõdetakse (looditakse) vee sügavust.
Käsiloodiga määratakse vee sügavust põhjalastava tinast 3-5 kg raskuse külge kinnitatud loodiliini pikkust mõõtes. Selleks on loodiliin jaotatud eri värvusega ja kujuga märkide abil meetripikkusteks osadeks. Käsiloodiga mõõdetakse väikest sügavust, kuni 45 meetrit. Suuremat sügavust mõõdetakse käsitsi diploodiga, selle raskuse mass on suurem.
Mehaanilisi loode kasutati enne kajaloodi leiutamist meresõidus kuni 200 meetri sügavuste määramiseks, okeanograafilistel uuringutel kuni 4000 meetri sügavuste määramiseks. Vintsi abil lasti merre peenest terastrossist loodiliini otsas olev raskus, mille külge oli kinnitatud klaastoruga pinal. Sügavus määrati pinnale tõstedud pinali püstisesse, ülevalt kinnise otsaga klaastorusse põhjalähedase veerõhu toimel  tunginud fikseeritud veesamba kõrguse järgi.
Kajalood
Kajaloodi (veepinnal tekitatud heli ja sama heli veepõhjast püstsuunalise peegelduse ehk kaja saabumisaja vahemiku järgi vee sügavuse määramise akustiline riist) kasutatakse vee sügavuste 0,1 kuni 12 000 meetrit mõõtmiseks, sõltumata laeva kiirusest. Kajaloodi kasutatakse ka kalaparvede ja allveelaevade otsimisel ning hüdroakustilistel mõõdistamistel.
Poola ajalugu
Ehkki 1. aastatuhandel eKr asustasid hilisema Poola alasid alul keldid ja seejärel germaanlased, peetakse tänapäeva poolakate eelkäijaiks eelkõige slaavi hõime, kes saabusid praeguse Poola aladele 5.–6. sajandil pKr. Nende poliitilistest ühendustest kujuneski 10. sajandil Poola riik.
Piastide dünastia valitsusajal, 966. aastal võeti Poolas vastu kristlus ja rajati keskaegne monarhia. Jagelloonide dünastia tõi kaasa tihedad sidemed Leedu suurvürstiriigiga, kultuurilise arengu ja territoriaalse laienemise, mis päädis Poola-Leedu ühisriigi Rzeczpospolita loomisega 1569. aastal.
Oma varases arengujärgus oli Rzeczpospolita jätk Jagielloonide aegsele õitsengule. 17. sajandi keskpaigast algas ent suurriigi allakäik, mille põhjustasid laastavad sõjad ja valitsussüsteemi murenemine. 18. sajandi lõpul alustati ulatuslikke sisereforme, kuid reformid ei jõudnud lõpuni, kuna rea sissetungide ja anneksioonide käigus lõpetasid Vene keisririik, Preisi kuningriik ja Habsburgide valitsetud Austria keisririik 1795. aastal Poola sõltumatuse.
Nii polnudki iseseisvat Poola riiki üle sajandi, 1918. aastani. 1864. aastani korraldasid poolakad hooti ülestõuse. Pärast viimase vastuhaku luhtumist säilitas poola rahvas oma identiteedi haridustegevuse, majanduse ja ühiskonna moderniseerimise toel. Uus võimalus vabaduseks avanes alles Esimese maailmasõja lõpul, kui Poola jaganud suurriigid nõrgenesid sõja ja revolutsioonide mõjul.
Teine Poola Vabariik loodi 1918. aastal ja püsis 1939. aastani, mil selle hävitasid koostöös Saksamaa ja Nõukogude Liit, mis Teise maailmasõja algul Poolasse tungisid. Miljonid Poola kodanikud hukkusid Saksa okupatsiooni ajal. Poola eksiilvalitsus korraldas Poola väeosade tööd niihästi lääne- kui ka idarindel, andes oma panuse liitlasvägede võitu. Kui Wehrmachti väed Punaarmee surve all Poolast lahkusid, loodi Nõukogude mõjutsoonis sotsialistlik satelliitriik Poola Rahvavabariik.
Sõjajärgsete piirimuudatuste käigus nihkus Poola geograafiline asend läände. Riik kaotas suure osa oma traditsioonilisest paljurahvuslusest. 1980. aastate teisel poolel haaras reformiliikumine Solidarność Poola ühiskonnas võtmerolli, mis võimaldas sel siirduda kommunistlikust riigikorrast rahumeelselt kapitalismi ja parlamentaarsesse demokraatiasse. Selle protsessi tulemusel sündis tänapäevane Poola Vabariik.
Esiaeg
pisi|Ülevaade Hallstatti ja La Tène'i kultuuride levikust {{legend|#f6bc0a|[[Hallstatti kultuuri ala (800 eKr) kollane }} {{legend|#d5c089|Hallstatti kultuuri mõjuala (u 500 eKr) helekollane}} {{legend|#80da34|La Tène'i kultuuri ala (450 eKr) roheline }} Märgitud on suuremate keldi hõimude asualad La Tène'i perioodi lõpuks]]
Vanimad märgid inimasustusest tänapäeva Poola aladel pärinevad ajast ligikaudu 500 000 aastat tagasi.
Üleminek paleoliitikumi ja neoliitikumi vahel toimus selles piirkonnas umbes 8000–4500 aastat tagasi. Pronksiaeg algas umbes 2400–2300 eKr ja rauaaeg umbes 750–700 eKr.
Arheoloogilised andmed kinnitavad, et tänapäeva Poola aladele asusid rauaajal Määrimaalt keldid ca 400 aastat eKr. Keldi tsivilisatsioon kerkis esile umbes 700 eKr Austrias – Hallstatti kultuurina. Esimesed asunikud saabusid Alam-Sileesia aladele, tänapäeva Wrocławi linnast lõuna pool. Teine rühm kelte asustas alasid tänapäeva Krakówi linna lähedal ja Väike-Poola vojevoodkonnas. Arheoloogilised väljakaevamised on leidnud keltide kalmeid Odra jõe vasakult kaldalt ajavahemikust 400–120 eKr ja Sani jõe piirkonnast Krakówi linna lähedal, ajavahemikust 270–170 eKr.
1. aastatuhande alguses rändasid germaanlaste hõimud goodid Scandzast, milleks peetakse Lõuna-Skandinaavias asuvat Götalandi ja ka Ojamaad (Gotlandi), Wisła ülemjooksule, maale, mis hakkas kandma nime Gotiscandza. Edasi viis nende tee maale nimega Oium (Aujom ehk Vetemaa), mis arvatavasti asus Dnepri keskjooksul.
Varasel rauaajal jõudsid Läänemere rannikule, sealhulgas nüüdsesse Kirde-Poolasse, balti hõimude esivanemad.
Vanaaeg
Ehkki Rooma riik otseselt Poola aladele ei ulatunud, mõjutas sealset elanikkonda siiski Rooma kultuur ja germaani hõimude sõjad Roomaga. Nii näiteks on Poolast leitud umbes 70 000 Rooma münti.
Poolat puudutas ka Suur rahvasteränne, mille tagajärjel kuulus 400. aasta paiku Lõuna-Poola suurde hunni hõimuliitu.
Varakeskaeg
pisi|vasakul|Slaavlaste asualad [[9. sajandil]] pisi|vasakul|Lääneslaavlaste asualad [[9. sajand|9.–10. sajandil]] Esimesed märgid slaavi hõimude saabumisest Poola aladele pärinevad 5.–6. sajandist. 7. sajandi paiku eraldusid lääneslaavlased keeleliselt ja kultuuriliselt teistest slaavlaste harudest.
Enne Poola aladel asuvate lääneslaavlaste hõimude ühendamist ühise valitsemise alla elasid aladel Läänemerest Visla ja Odra vahel kuni Karpaatideni erinevad slaavlaste hõimud.
Lääneosas, Läänemere ääres elasid polaabide hõimud: polaabi slaavlased, kes asusid Elbe ääres; vagrid (hilisema Ida-Holsteini aladel) ja obodriidid Elbe alamjooksul ja Läänemere ääres (hilisema Mecklenburgi aladel). Vendid, kes elasid Visla ääres ja sellest ida pool. Elbe jõe keskjooksust idas, Odrani ulatuvatel aladel asusid ljuutitšid. Üks neist hõimudest asus ka Rügeni saarel, kus asus kultuspaik Arkona neemel (Jaromarsburg). (Vt Vendi ristisõda)
Peene jõest ida pool asusid pomoraanid, kelle asuala ulatus Recknitzi jõe ja Visla alamjooksu vahelisele alale. Pomoraanid jagunesid hiljem mitmeks hõimuks (kašuubid ja 20. sajandi keskel lõplikult hääbunud slovintsid). Polaabidest arenesid hiljem kõrvuti mitme teise rahvaga välja ka tänapäeva Lausitzi piirkonnas elavad sorbid – tänapäevani eksisteeriv rahvus.