Andrew_Oldenquist
Osade ja tervikute eetika
Lojaalsuse taandamatus erapooletule moraalile on aluseks Fletcheri dilemmale, et utilitaristid ei saa õigustada avalikku kõlvatuse ja lipu rüvetamise kriminaliseerimist. Ühest küljest, nende jaoks on mõttetu väita, et rüvetamine ja rõvedus on väärad iseenesest; teisest küljest, kui nad tahavad viidata sellele, et need teod solvavad teisi, aga neid saab mõista sõmboolset sisu omavatena, siis sõnavabaduse tõttu ei saa neid keelata. Paljud tunnevad, et utilitaristide põhjendid ei ole täiesti moraalsed, sest need on liiga ilmsed ja liiga tõestatavad, moraal on aga kõrgem müsteerium. Rüvetamise ja teotamise mõiste asendamine grupi solvamise mõistega tähendab nendelt tegudelt pahelisuse ja sügava mõtte äravõtmist, tehes nende vääruse pelgaks kahjuks, mida saab viimase avaliku arvamuse küsitlusega tagasi pöörata. Asja iva on selles, et on tohutu vahe, kas õpetada lastele, et miski on väär, või et tuleb kõigepealt kontrollida, kas see võib kedagi solvata. Sarnane positsioon oli Patrick Devlinil artiklis "The Enforcement of Morals". Küsides, kuidas kuritegu ja patt peaksid suhestuma, kaitses Devlin enamuse õigust kriminaliseerida seda, mis teda solvab. Ta pidas silmas avalikku kõlvatust, homoseksuaalsust, prostitutsiooni ja teisi "ohvriteta kuritegusid". Ta kritiseeris Wolfendeni aruannet, Fletcher kritiseerib tänapäeva utilitariste. Devlin ütleb: "...seadus eksisteerib ühiskonna kaitseks. Ta ei täida oma ülesannet, kaitstes indiviidi ülekohtu, tülitamise, korruptsiooni ja ekspluateerimise eest; seadus peab kaitsma ka institutsioone ning poliitiliste ja moraalsete ideede ühisust, milleta inimesed ei saa koos elada. Ühiskond ei saa ignoreerida indiviidi moraali, nagu ta ei saa ignoreerida ka indiviidi lojaalsust; ta õitseb tänu mõlemale ja ühe puudumisel ta sureb." Ka Fletcher räägib kahjust "mitte indiviididele, vaid kollektiivsele arusaamale minimaalselt kõlblast käitumisest, mis on grupi elu säilitsmiseks hädavajalik." Nii Fletcher kui ka Devlin pidid kujundama idee kollektiivsusest suurema tähelepanuga üksikasjadele, kuidas see kahju nõriseb indiviidideni, ning väiksema rõhuga moraalselt nördinud avalikkusele. On olnud aegu, kui juutide vabalt ringi kõndimine tekitas inimestes moraalset nördimust. Sõnad, mis hiljuti tähistasid teatud kuritegusid, on muutunud arhaismideks. Paistab, et Devlin mõtleb solvangutest moraali vastu mõnikord kui sellest, mis haavab inimeste moraalitundeid, ja see ei erine kuigi palju utilitaristide "solvamise" mõistest, ja mõnikord ta peab silmas üleastumisi moraalsest tõest. Niivõrd kui Fletcher taunib ebalojaalsust, sest see haavab inimeste moraalset tundlikkust, ei erine tema positsioon kuigi palju utilitaristid omast. Sest kui puudub üksikasjalik põhjendus, miks lipu rüvetamine või avalik kõlvatus on väär, ei erine ütlus, et neid tuntakse olevat iseenesest väärad, kuigi palju ütlusest, et nad solvavad teisi. Utilitaristid kirjeldavadki seda, kuidas solvatav solvamist kogeb, tunnete haavamisena; see on muidugi utilitarismi patroniseeriv külg: teiste moraalne nördimus on lihtsalt negatiivne nauding. Fletcheri käsituse eelis Devlini käsituse ees on see, et kui Devlin räägib vajadusest kaitsta enam-vähem ebamõistuslikku absoluutset moraali, mida näeb ette religioon, siis Fletcher räägib kogukonna vajadusest rituaalide ja turvaliste kohtade järele. Oldenquist oleks tahtnud, et ta rohkemgi rõhutaks. Mõnikord kirjutab Fletcher, just nagu apelleerimine lojaalsustele, mitte solvamisele, viiks meid tagasi mõtte juurde, et lipu teotamine ja abielurikkumine on iseenesest väärad. Ent need asjad pole kunagi olnud iseenesest väärad sõltumatult sellest, et inimesed on nii tundnud. Fletcher hoidub sellise moraali väljapakkumisest, mis on nii läbinisti ilmalik ja demüstifitseeritud kui utilitarism. Oldenquist usub aga, et see on võimalik. Ta tahab kuulda just seda, kuidas avalik kõlvatus kahjustab kogukonda, ja mis kõige tähtsan, kuidas see kahju on lahutatav kahjuks indiviididele. Oldenquist peab end küll kommunitaristiks selles mõttes, et indiviidid ei saa õitseda ilma sotsiaalsete identiteetide ja elutervete kogukondadeta, kuid ta ei pea silmas, ega saa aru sellest, et miski saaks kahjustada kogukonda, ilma et ta kahjustaks selle liikmeid. Fletcher kardab võib-olla, et tee sillutamine kogukonna kahjult indiviidi kahjule viib tagasi utilitarismi juurde. See on tõsi küll, aga ta ei vii individualismi juurde, mis on lojaalsuse tegelik vaenlane. Mitte utilitarism, vaid individualism hülgab lähedase sõltuvuse indiviidide ja ühiskonna vahel, mida on tarvis, et moodustada kausaalsed ahelad, mis viivad ühiskonna kahjult indiviidi kahjuni. Ent orgaaniline ühiskonnateooria Jean-Jacques Rousseaust kuni Georg Friedrich Wilhelm Hegelini väidab, et indiviidid saavad õitseda ainult kultuuri raames ja kultuurilisi identiteete omades. Individualistid võivad vastu väita, et orgaanilises või kommunitaarses ühiskonnas on indiviid sekundaarne ja teda võib ühiskonna nimel ohverdada. Jah, eeldatakse, et sõdurid riskivad oma riigi nimel surmaga. Aga utilitarism on sama kurikuulus valmisoleku poolest ohverdada indiviide üldise hüve nimel. Fletcher nõrgendab oma lojaalsuse kaitset sellega, et ta ei hülga täielikult mõtet, et lipu teotamine, abielurikkumine ja teised ebalojaalsuse aktid on iseeneses väärad. Võib-olla väheste asjade, näiteks piinamise kohta võib öelda, et ta on iseeneses väär, kui mõelda sellega, et meie jälestus piinamise vastu ei sõltu jälestusest millegi muu vastu. Ent inimesed võivad tunda igasuguste asjade suhtes, et need on iseenesest väärad, ilma et nad seda mingis arusaadavas mõttes oleks. Filosoofid peavad seletama, miks need asjad on väärad. Saab tuua argumente reetmise, rüvetamise, grafiti ja avaliku kõlvatuse kriminaliseerimise kasuks, kuid need on nii keerulised, et esmapilgul nad ei tundu utilitaristlikena. Sellise argumendi võib visandada järgmiselt. Inimesed on ühiskondlikud loomad, kellele evolutsioon on andnud emotsioonid, mis võimaldavad sotsialiseerumist kultuuridesse, millest nende füüsiline ellujäämine täielikult sõltub. Füüsilise hävitamise järel ohustab kultuuri kõige rohkem inimeste võõrandumine selle ideaalidest, väärtustest ja elulaadist. Teod, mis ähvardavad lõhkuda kultuuri terviklikkust, madaldades kultuuri selle liikmete silmis, ähvardavad lõhkuda kultuuri liikmeid. Lipu teotamine, grafiti ja avalik kõlvatus ei ole väärad iseeneses ega väärad sellepärast, et nad solvavad, vaid on väärad ja mõnikord õigustatult kriminaalsed sellepärast, et nad käivad kultuuri au pihta ja vähendavad selle eneseaustust; sest nad ohustavad inimeste tunnet, et neil on põhjust oma kultuuri üle uhke olla ja pidada seda turvaliseks kohaks; ja sellepärast, et kui kultuur end ei kaitse, tunnevad selle liikmed, et see on arg ja poolsurnud, ja see ohustab nende sotsiaalset identiteeti. Kui Iisrael oleks Adolf Eichmannile andeks andnud, sest tegu oli kahjutu vanamehega, oleks enamik iisraellasi tundnud oma riigi ja iseenda kui iisraellaste pärast häbi. Metroo grafiti sallimine oli New Yorgist arg, nagu keegi laseks oma välimusel ka enesedistsipliinil alla käia, ning jättis newyorklastele üldise korratuse ja ebaturvalisuse tunde. Isegi kui need teod enam ei solvaks, võivad nad ikkagi vähendada turvatunnet, grupilojaalsust ja sotsiaalset identiteeti. Avalik hooramine usurpeerib ruumi, mille minu hõim pakub vabana ohust, šokist ja korratusest; asi pole ainult sissetungis avalikku ruumi: selle sallimine näitab, et minu ühiskonnal puudub raskesti nimetatav kvaliteet, millest oleneb eneseaustus. On hoope kultuuri hinge ja sümbolite pihta, mida mitteenesetapjalikul ühiskonnal on mõistlik kriminaliseerida. Kui neid tegusid sallida, siis nad kahjustavad indiviide esiteks sellepärast, et nad väljendavad vastamata põlgust kultuuri väärtuste, avaliku ruumi ja institutsioonide vastu, ning tekitavad ebaturvalisust, häbi ja võõrandumist ja halvendavad teadlikkust sellest, kes ollakse. See on kaudne kahju indiviididle. Argument on ikkagi utilitaristlik. Ent selle argumendi aktsepteerimine nõuab teatud poolehoidu orgaanilisele ühiskonnakäsitusele ning nõuab, et me võtaksime tõsiselt oma sõltuvust oma kultuuri käekäigust. Mary Midgley on öelnud, et inimesed sünnivad poolikutena, nõudes kultuuri, mis nad lõpule viib. Kontraktualistid ja radikaalsed individualistid võivad leida, et selliseid kaudseid kahjusid indiviididele on võimatu aktsepteerida, sest nad ei aktsepteeri seost ühiskonna hinge seisundi ja indiviidi hinge seisundi vahel, sest nad ei usu, et ühiskonnal on hing. Nad arvavad, et indiviidi suhe ühiskonnaga on puhtkommertslik.