cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rakvere Reaalkool
Rakvere Reaalkool, endine '''Rakvere Reaalgümnaasium ja Rakvere 3. Keskkool''', on Lääne-Viru maakonnas Rakveres asuv üldhariduskool.
Ajalugu
Kooli loomise alus oli Eesti NSV Ministrite Nõukogu otsus 24. juulist 1972. Hoone ehitati Pagusoo äärde endise katoliku kiriku kohale, ehitaja oli Rakvere MEK. Koolimaja ehitati tüüpprojekti järgi 1392 õpilasele (32 klassikomplekti), õpetajate tuba oli planeeritud 40 õpetajale.
Rakvere 3. Keskkool
Kool avati 1. septembril 1973 Rakvere I ja II 8-klassilise kooli baasil. Sel päeval tulid Tartu ja Johannes Vares-Barbaruse tänava koolimaja juurest õpilaste kolonnid uue koolimaja juurde. Tseremoonia avas haridusosakonna juhataja Lembit Kõrgessaar, sümboolse võtme võttis vastu direktor Matti Piirimaa.
Kooli esimesel tegevusaastal õppis koolis 1159 õpilast kokku 33 klassikomplektis, 2002/2003. õppeaastal oli neid vastavalt 1163 ja 36. Kõige rohkem õpilasi oli koolis 1984/85. õppeaastal – 1400, klassikomplekte oli 1987/88. õppeaastal – 43 komplekti. Esimesel õppeaastal oli koolis 57 õpetajat. Süvendatult õpetati keemiat, saksa keelt, vene keelt, oli ka raadiotehnika kallakuga klass. Esimene lend lõpetas kevadel 1975.
Rakvere Reaalkool
Rakvere Reaalgümnaasium nimetati 29. augustil 2022 Rakvere Reaalkooliks.
Rakvere Reaalgümnaasium
Rakvere 3. Keskkool nimetati 22. veebruaril 1995 Rakvere Reaalgümnaasiumiks.
Tähtpäevad
2003. aasta kevadel tähistas Rakvere Reaalkool 30. aastapäeva. Pidustused kulmineerusid kooli juubelinädalaga 21.–26.04.2003.
2013. aasta 22.–27. aprillil tähistas Rakvere Reaalkool juubelinädalaga 40. aastapäeva.
Jagdtiger
Jagdtiger (Jagdtiger Sdkfz 186) oli /tankihävitaja Teise maailmasõja ajal Wehrmachti varustuses.
Jagdtiger kaalus veelgi rohkem kui niigi tohutu Jagdpanther. Jagdtiger ehitati Königstigeri (Tiger II B) raamistikule, kaalus 76 tonni ning tõi lahinguväljale 128 mm Pak 44 kahuri. Jagdtigeri meeskond oli kaitstud väga hästi, kuna 250 mm paksusest soomuskihist ei suutnud mitte miski läbi tungida. Jagdtigeril oli väga nõrk mootor – sama mis 30 tonni kergemal Jagdpantheril – mistõttu see oli üsna aeglane. Liitlased ei suutnud hävitada mitte ühtegi Jagdtigerit, kuid seda polnudki vaja, kuna kõik masinad jäeti mehaaniliste rikete tõttu meeskonna poolt maha. Jagdtigereid ehitati ühtekokku 88 tükki ning nad kõik valmisid Nibelungenwerkes Sankt Valentinis.
Neuss
Neuss on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Asub Reini ääres Düsseldorfi vastaskaldal.
Düreni kreis
Düreni kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa lääneosas.
Alla Massevitš
thumb|Alla Massevitš 1977. aastal Alla Massevitš (vene keeles Алла Генриховна Масевич; 9. oktoober 1918 Thbilisi – 6. mai 2008 Moskva) oli vene astronoom.
Karkus
Karkus on mitmetähenduslik sõna:
Düreni kreis
Ajalugu
Kreis loodi 1972. aastal, kui ühendati endised kreisid Jülich ja Düren. Mõlemad kreisid said alguse 1816. aastal, kui loodi uus Preisimaa Reinimaa provints. Enne Napoleoni sõdu kuulus kogu ala Jülichi hertsogkonnale.
Alla Massevitš
Ta lõpetas Karl Liebknechti nimelise Moskva Industriaal-pedagoogilise Instituudi.
Düreni kreis
Geograafia
Geograafiliselt hõlmab see nii Alam-Reini madaliku kui ka Eifeli kõrgendiku. Kreis on rikas pruunsöe lasundite poolest, mida kaevandatakse karjäärides. Teine suur tööstus on paberitootmine, mis sai alguse 16. sajandi teises pooles. Kreisi peamine jõgi on Rur.
Alla Massevitš
Ta töötas aastatel 1952–1987 NSV Liidu Teaduste Akadeemia Astronoomianõukogu aseesimehena. Aastast 1987 juhendas ta Maa tehiskaaslaste optilist jälgimist. Aastatel 1981–1982 oli ta ÜRO Kosmose rahuotstarbel uurimise ja kasutamise teise konverentsi ettevalmistamise orgkomitee esimehe asetäitja (orgkomitee esimees oli ÜRO peasekretär). Aastatel 1970–1976 oli ta Moskva Geodeesia ja Kartograafia Instituudis kosmilise geodeesia professor.
Düreni kreis
Linnad ja vallad
thumb|300px|left|Linnad ja vallad Düreni kreisis
Toomas Kuter
pisi|Toomas Kuter kontserdil (2010) Toomas Kuter (sündinud 18. novembril 1965 Pärnus) on eesti kirjanik, laulja ja ajakirjanik.
Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee
Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee on Euroopa Nõukogu otsuseid langetav organ, mis koosneb kõigi liikmesriikide välisministritest või nende riikide alalistest diplomaatilistest esindajatest Strasbourgis.
Toomas Kuter
Toomas Kuter alustas lauluõpinguid 15-aastaselt Pärnus Klaudia Taevi juures. Esimese soolokontserdi andis ta 17-aastaselt Pärnus, esitades vanu vene romansse. Tallinnas sai temast endise operetiprimadonna Therese Raide õpilane.
Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee
Otsused ja tegevus
Ministrite Komitee teeb otsuseid Euroopa Nõukogu tegevuse kohta. Ta määrab, milliseid samme astuda Parlamentaarse Assamblee ning Kohalike- ja Regionaalsete Omavalitsuste Kongressi soovituste, samuti mitmesuguste valitsustevahelise komiteede ja eri valdkondade ministrite konverentside ettepanekute alusel. Ministrite Komitee kiidab heaks Euroopa Nõukogu tegevuskava ja eelarve.
Toomas Kuter
Aastail 1994–1996 töötas Kuter Tallinna 37. Keskkoolis ajaloo- ja ühiskonnaõpetuse õpetajana. Eesrindlikumast osast tema õpilastest on kujunenud Kuteri talendi austajate ring, kuhu kuulub endise õpilasena mh judomaadleja Martin Padar.
Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee
Otsused ja tegevus
Liikmesriikide välisministrid kohtuvad kord aastas, et arutada Euroopas aktuaalseid poliitilisi küsimusi ning anda vajalik poliitiline tõuge organisatsiooni tegevusele. Ministrite alalised esindajad (suursaadikud) kohtuvad kord nädalas ning nende nõupidamisi täiendavad raportööride ja töörühmade koosolekud, kus arutatakse põhjalikult läbi konkreetsed küsimused enne, kui neis võetakse vastu otsus. Iga minister juhib komiteed kuus kuud. Komitee esimees vahetub iga aasta mais ja novembris.
Toomas Kuter
Toomas Kuter pani 1996. aastal Pärnus aluse Klaudia Taevi nimelisele rahvusvahelisele noorte ooperilauljate konkursile ja on selle president.
Ta on alates 2003. aastast Gavrila Deržavini nimelise Venemaa kirjanduse ja kaunite kunstide akadeemia korrespondentliige, alates 2008. aastast akadeemia professor.
Ta on olnud vabariikliku laulukonkursi "Seeniorlaul" loomise juures ja juhtinud laulukonkursi žürii tööd alates 2007. aastast.
Aastal 2011 pani Toomas Kuter aluse Tiit Kuusiku nimelisele rahvusvahelisele kammerlauljate konkursile ja on selle kunstiline juht.
Ta on olnud Pärnu ooperipäevade nõunik (2010, 2012, 2014) ja Pärnu orelifestivali nõunik (2012, 2013).
Looming
Lauljana on ta kogunud tunnustust eri rahvaste romansside ja kammerlaulude esitajana. Ta on andnud kontserte Venemaal, Ameerika Ühendriikides, Iisraelis, Valgevenes, Itaalias, Vatikanis, Ukrainas, Saksamaal, Kreekas, Rootsis, Soomes, Leedus, Lätis ja mujal.
Kuter kirjutab sageli kontserdiarvustusi, raamatututvustusi ja artikleid Eesti väljaannetele. Toomas Kuter on mitme kirjanduskonkursi võitja ja rahvusvahelise muusikafestivali laureaat. Põhiliselt kuuluvad tema loomingusse muinasjutud, novellid ja lüürika. On tõlkinud mitu raamatut.
Alla Massevitš
Tema peamised teaduslikud tööd olid seotud tähtede sisemise struktuuri ja evolutsiooniga ning kosmilise geodeesiaga. Aastatel 1949–1950 uuris ta koos Pavel Parenagoga seoseid mass–helendus ja mass–raadius, väljastades seosed Hertzsprungi-Russelli diagrammil.
Santiago Bernabéu
pisi|Santiago Bernabéu Santiago Bernabéu Yeste (8. juuni 1895 – 2. juuni 1978) oli Hispaania jalgpallur ja Madridi Reali president aastail 1943–1978. Tema nime kannab Madridi Reali praegune kodustaadion.
Turda Nouă
Turda Nouă (saksa Neu-Thorda, ungari Újtorda; tõlkes 'Uus-Turda') on endine asula Transilvaanias, tänapäeva haldusjaotuse järgi Rumeenias Cluji maakonna Turda linna linnaosa (kvartal).
Ajalugu
13. rajasid saksid (hiljem tuntud kui Transilvaania saksid) Turda linnast loode poole asula, mis vastukaaluks Turda linna nimele ('Vana-Turda'; rumeenia Turda Veche) sai nime 'Uus-Turda'. Kahe asula piir pandi paika 14. sajandil.
17. sajandi alguse sõdades hävisid Turda eeslinnad, sh ka Turda Nouă, peaaegu täielikult.
Pildid
Foto: Robert Treufeldt, 19. mai 2011
Sookatse
Sookatse on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Külas püsielanikke ei ole.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Seitsmes väike vennake
"Seitsmes väike vennake" (ungari keeles "A hetedik testvér", inglise keeles "The Seventh Brother", saksa keeles "Bobo und die Hasenbande") on Ungari, Saksa ja USA stuudiote koostöös 1991. aastal valminud joonisfilm.
Film räägib koera ja jäneste sõprusest.
Filmi näidati Eestis 16. oktoobril 2008 6. Tartu ungari filmipäevade "Ungari kino" raames.
Polütetrafluoroetüleen
pisi| Polütetrafluoroetüleen (PTFE, ka polütetrafluoroeteen ) on sünteetiline tetrafluoroetüleeni polümeer. Eeskätt tuntakse seda esmatootja, USA keemiafirma DuPonti kaubamärgina registreeritud tavakeelse nimetusega "teflon".
Ühend koosneb täielikult süsiniku ja fluori aatomitest. Struktuurilt on see lineaarse ahelaga, tugevalt kristalliline (kuni 90%) polümeer.
Polütetrafluoroetüleeni avastas 1938. aastal juhuslikult Roy Plunkett, kes töötas USAs New Jersey osariigis tegutsenud ettevõttes Kinetic Chemicals. Otsides uusi klorofluorosüsinikke külmutusseadmete tarbeks, leidis Plunkett, et rõhu all moodustus tetrafluoroetüleenist (C2F4) raua kui katalüsaatori juuresolekul valge libe pulber. See oligi polümeriseeritud tetrafluoroetüleen, mille ettevõte patenteeris 1941. aastal ja registreeris 1945. aastal tefloni nime all. Kuna Kinetic Chemicals oli DuPonti ja General Motorsi ühisettevõte, kuulub kaubamärk tänapäeval DuPontile.
Ühe esimese juhuna kasutati uut ainet äärmiselt reaktiivset uraanheksafluoriidi (UF6) hoidvate ventiilide ja torude katmisel Manhattani projektis. 1954. aastal valmistas prantsuse insener Marc Grégoire esimese teflonkattega panni, milles sai alguse nüüdseks ülemaailmselt tuntud toidunõude kaubamärk Tefal.
Omadused
Polütetrafluoroetüleen on termoplastne ja hüdrofoobne tihe polümeer, mis on toatemperatuuril valge tahke aine. Sel on kõrge sulamistemperatuur: 327 °C, suurepärane kuumuse- ja ilmastikukindlus, suur roome ja töötemperatuur −200 ... 260 kraadi. Ühend ei põle, on erakordselt sitke, kulumiskindel ja madala tõmbetugevusega (25–36 MPa).
PTFE-l on head dielektrilised omadused.
Kasutamine
Polütetrafluoroetüleenist tehakse näiteks tihendeid, hermeetikuid, traadi- ja kaabliisolatsiooni (kõrgsagedus), isemäärivad laagreid, keemiaaparatuuri vooderdust, antiadhesioonpinnakatteed ja toidunõude pinnakatteid.
Lazdijai
pisi|left Lazdijai, poola Łoździeje) on linn Leedus Alytuse maakonnas, Lazdijai rajooni ja Lazdijai valla keskus. Linn asub merepinnast 126 meetri kõrgusel, 7 km kaugusel Poola piirist, kus asub Lazdiaji piiriületuspunkt.
Linn on saanud nime seda läbiva Lazdija oja järgi (Raišupise oja kohalik nimetus). Aastal 1965 registreeriti linnas Leedu kõigi aegade kõige paksem keltsakiht (145 cm).
Lazdijais antakse välja ajalehti Dzūkų žinios, Ryto žvaigždė ja Lazdijų reklama. Haridust annavad gümnaasium ja kaks lasteaed-algkooli. Lazdijais on kultuurimaja, aastal 2000 valminud spordikeskus ja kaks raamatukogu.
Lazdijai on Łukówi sõpruslinn.
Ajalugu
Lazdijai sai linnaõigused 1597. aastal. Aastal 1795 läks linn kolmandal Poola jagamisel Preisimaa koosseisu ja hakkas kandma nime Lasdien. Hiljem hakkas see kuuluma Venemaale, kus selle venekeelne nimekuju oli Лоздзее. Linn põles aastail 1857, 1879, 1886, 1922 ja 1923.
Teise maailmasõja ajal sai Lazdijai lahinguis kannatada nii 1941. kui ka 1944. aastal. 3. novembril 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed Katkiškė külas ligi 1500 Lazdijai ja selle ümbruskonna juuti. Nõukogude võimud küüditasid 186 linna elanikku. Teise maailmasõja ajal tegutsesid linna ümbruskonnas Leedu metsavennad.
Elanikkond
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Lazdijai elanikest leedulasi 96,13%, venelasi 2,36% ja poolakaid 0,37%.
Alkohoolne jook
pisi|Alkoholipudelid Tartus "Pahade poiste" pubis 2016. aasta oktoobris Alkohoolne jook sisaldab etanooli, teatud tüüpi alkoholi, mis toimib uimastavalt ja on toodetud terade, puuviljade või muude suhkruallikate kääritamisel.
Džinn
Džinn (ing k gin) on teraviljapiiritusest, veest ja kadakamarjadest valmistatud destilleeritud alkohoolne jook.
Ajalugu
Alles 17. sajandil kogus „Jenever“ rohkem populaarsust, just siis, kui Briti sõdurid Hollandis võitlesid ja neile seda jooki esimest korda tutvustati. Nad panid sellele esmalt nimeks „Holland“, kuid nimetasid siis ümber „Dutch Courage’iks“ (ee k "Hollandi vaprus"). Džinn andis neile vaprust ja jõudu lahingutes. Kodumaale naastes ülistasid sõdurid „Jeneveri“ võimu nii palju, et see tekitas teistes huvi ning peagi hakati seda importima. Jooki ei hinnanud ainult sõjaveteranid, vaid ka muu osa elanikkonnast. 1688. aastal sai Hollandi kuningas Oranje Willem Inglismaa trooni ja keelas välismaise alkoholi impordi, et soodustada kohalikku tootmist. Seadus loodi selleks, et toetada parlamendiliikmeid, kes olid tegelikult maaomanikud ja kellel oli vaja oma teraviljasaagi müüki suurendada. Selle tulemusena avati üle riigi aina uusi viinavabrikuid ning neis toodetud vedelik sarnanes suuresti „Jeneverile“. Hiljem nimetati see ümber ja sai tuntuks džinnina. Džinni toodeti suurtes kogustes ja seda müüdi sisuliselt kõikjal – pagariäris, meeste juuksurisalongis või tänavakaubitseja juures. Varsti näitasid numbrid, et tootmine on peaaegu pool miljonit gallonit aastas. 1727. aastal tõusis tarbimine viie miljonini ja järgmisel aastal oli see üksteist miljonit ainuüksi Londoni piirkonnas. Võimudel oli raske olukorda kontrolli all hoida, sest džinn oli sõltuvust tekitav ja mõjus inimestele kummalisel, eriti vaesemate piirkondade elanikele. Sel ajal sündisid tõsiste sünnidefektidega lapsed ja nende emad, alkoholi liigtarvitanud ning võimetud laste eest hoolitsema, jätsid hüljatud lapsed tänavatele. Igas vanuses inimesed olid pidevas joobes ja magasid kõrtsi taga õlgedest asemetel, mis olid sinna nende jaoks tehtud. Džinn sai õnnetu hüüdnime „Mother’s Ruin“ („Emade hävitaja“). 1729. aastal otsustas valitsus probleemiga tegelema hakata ning kehtestas džinniseaduse, kalli tootmismaksu ja mitmeid müügipiiranguid. Selle tagajärjel tõusis salatootmine, mis asendas seaduslikku tootmist. Tingimused muutusid lõpuks 1736. aastal, kui seaduseandjad kehtestasid veelgi kõrgema maksu. Alles siis pöördus kogu elanikkond tagasi õllejoomise juurde. 1825. aastal kehtestas valitsus uued litsentsid alkohoolsete jookide jaemüügile. Džinnipaleed, mis oli justkui peened baarid, asendasid vanu räpaseid kõrtse ja olid täis kõrgklassi inimesi. See muutis joomisharjumisi ja džinn ei olnud enam puhas jook, vaid seda segati teiste jookidega, misjärel saadi omamoodi punš. Džinni segati näiteks vee ja sidrunimahlaga. 1890. aastal hakati džinni müüma vaatide asemel pudelites. Rohelised pudelid muutusid läbipaistvateks. Sildid, mis olid algul rohmakad, kujundati elegantseks. Džinni hakati pidama peeneks joogiks.
Džinni destilleerimine.
Kõige traditsioonilisem ja endiselt kõige levinum džinni destilleerimise meetod: kadaka ja teiste taimeliikide segu on leotatud neutraalses piirituses, mida on lahjendatud veega (tavaliselt umbes 50% alk./maht). Mõned tootjad lasevad taimedel enne destilleerimist liguneda kuni 48 tundi, teised usuvad, et leotamine "halvendab" maitsed ja destilleerib segu kohe. Kui leotamine loetakse lõppenuks, siis destilleeritakse segu destilleratoris, luues taimsete koostisosade aroome ja maitseid täis piirituse.
Tootmine
Džinnitootmist saab laias laastus jagada kolmeks põhistiiliks, mis peegeldavad selle destilleerimise ja maitsestamise tehnoloogia moderniseerimist.
Padameetod
Padameetodil destilleeritud džinn on kõige vanem džinni tootmise meetod ja selle puhul toodetakse džinni traditsiooniliselt odrast või muudest teradest kääritatud teraviljapudru pajas destilleerimise teel. Seejärel destilleeritakse see uuesti lõhna- ja maitseainetega, et ekstraheerida aromaatsed ühendid. Topeltdestilleeritud džinni puhul destilleeritakse esimene džinn uuesti, lisades rohkem taimi. Destillaadi alkoholisisaldus on padameetodi tõttu suhteliselt madal, alkoholisisaldus on umbes 68% ühekordselt destilleeritud džinni ja 76% topeltdestilleeritud džinni puhul. Seda tüüpi džinni laagerdatakse sageli paakides või puitvaatides ja sellel säilib raskem linnaseline maitse, mis tekitab märkimisväärse sarnasuse viskiga. Korenwijn ja vanas stiilis Genfi või Hollandi džinn esindavad sel meetodil toodetud silmapaistvamaid džinne. Kolonnmeetod
Kolonnmeetodil destilleeritud džinn arenes välja pärast Coffey destilleerimisaparaadi leiutamist. Seda toodetakse esmalt kange alkoholi (näiteks 96% alkoholisisladusega) destilleerimisel neutraalse piirituse kääritatud meskist, kasutades tagasijooksuga destilleerimisaparaati, näiteks kolonndestillaatorit. See alkohol võib olla saadud teraviljast, suhkrupeedist, viinamarjadest, kartulist, suhkruroost, tavalisest suhkrust või mis tahes muust põllumajandustootest. Kõrgelt kontsentreeritud piiritus destilleeritakse seejärel koos kadakamarjade ja muude taimedega padadestillaatoris. Enamasti riputatakse taimed korvi, mis on paigutatud destillaatori otsa. See võimaldab kuumadel alkoholiaurudel eraldada taimedest maitsekomponente. Selle meetodiga toodetakse džinni, mis on maitselt kergem kui vanema padameetodi puhul, ja tulemuseks on destilleeritud džinn või Londoni kuiv džinn, olenevalt suuresti sellest, kuidas jooki viimistletakse.
Maitsestatud džinn Maitsestatud džinni valmistatakse tavaliselt neutraalse kange alkohoolse joogi maitsestamisel essentside, muude looduslike lõhna- ja maitseainete või looduslike taimedega, mida leotatakse neutraalses piirituses ilma kordusdestilleerimiseta.
Maitsestamine
Džinni tavapärased taimsed koostis- või maitseained on lisaks nõutavale kadakamarjale sageli ka tsitruselised, nagu näiteks sidruni- ja mõruapelsinikoor, aga ka teiste maitseainete kombinatsioonid, mis võivad sisaldada aniisi, heinputke juurt ja seemneid, orrise juurt, lagritsajuur, kaneeli, mandlit, pippalit, piparrohtu, laimi- või greibikoort, longanit, safranit, ahvileivapuu vilja, viirukit, koriandrit, paradiisiterasid, muskaatpähklit, Hiina kaneelipuu koort jm. Nende taimede eri kombinatsioonid ja kontsentratsioonid destilleerimisprotsessis tekitavad džinnitoodete maitseerinevusi. Keemiliste uuringute abil on alustatud eri kemikaalide tuvastamist, mida destilleerimisel ekstraheeritakse ja mis aitavad kaasa džinni maitsestamisele. Näiteks kadakamarjadest saab kadaka monoterpeene. Sidruni- ja marjamaitset saab kemikaalidest, nagu limoneen ja gammaterpiin linalool, mida leidub muu hulgas laimis, mustikas ja humalas. Lillenoodid pärinevad sellistest ühenditest nagu geraniool ja eugenool. Vürtsikad maitsed pärinevad sellistest keemilistest ainetest nagu sabineen, delta-3-kareen ja paratsümeen.
Kokteilid
Negroni, Gimlet, 20th Century, Aviation, Fallen Angel, French 75, Gibson, Bee's Knees, Gin and tonic, Gin Fizz, Gin Rickey, Lonkero, Moon River, Pink Gin, Ramos Gin Fizz, Singapore, Sling, The Last Word, Tom Collins, Vesper, White Lady, Old Etonian.
Eesti tootjad
•Liviko AS (Liviko Distillery)
•Tohi Distillery OÜ
•Lahhentagge OÜ
•Anora Estonia AS (Altia Eesti)
•Remedia AS
•The Hope Distillery
Glögi
Glögi on hõõgvein, mida võib nimetada ka vürtsveiniks, viitab veinile, enamasti punast sorti, millele on lisatud erinevaid puuvilju ja vürtse, mida serveeritakse seejärel soojalt. Lisatud suhkru ja vürtsidega kuumutatud vein, mida juuakse soojalt mõnes riigis traditsioonilise talvejoogina. Glögi on traditsiooniline Euroopa jook pühade ajal, mida võib kohata jõuluturgudel. Glögil võib esineda puuviljased, hapukad, magusad ja suitsused noodid.
Ajalugu
Esimesed hõõgveini jäljed pärinevad Rooma impeeriumist, aastast 20 pKr, kus seda nimetati Conditum Paradoxum. Selle valmistamiseks panid roomlased mee veini keema, seejärel lisasid maitseained (pipar, loorber, safran) ja datlid. Siis segati see segu parema veiniga, et aine pehmendada. Lõpuks seisnes konserveerimismeetod sellesse põlevate söe uputamises. See jook oli hoopis teistsugune kui tänapäeval, kuid seda võib kirjeldada kui hõõgveini esivanemat.
12. sajandil oli Prantsusmaal ja Hispaanias väga laialt levinud sama tootmisprotsessi järgiv jook nimega "vürtsvein". Arnaud de Villeneuve, arst ja teoloog kirjeldas selle joogi retsepte oma teostes Tractatus de Modo ja Regiment de Sanitat. 13. sajandil sai selline veinijoomise viis laialt levinud just tänu Montpellier’ külje all asuvale Latte’i vürtsisadamale. Hõõgveini kuulsus oli selline, et isegi tolleaegne Inglismaa kuningas Henry III jõi seda. Tänu tema tellimustele on ajaloolastel õnnestunud leida jälg selle joogi retseptist. Saksamaal sai hõõgvein populaarseks krahv Johannes IV vahendusel 1420. aasta paiku, samuti Rootsis, kus kuningas Gustav I armastas seda.
Hõõgveini populariseerimine jõulude ajal
Alles 1890. aastatel hakkas hõõgvein seonduma jõuludega, eriti Saksamaa traditsioonilistel jõuluturgudel, kus iga kaupmees pakkus omavalmistatud hõõgveini, kõigil erinev sildikujundus. See kaupmeeste vaheline konkurents tekitas nendel turgudel ja aastalõpupidustustes folkloori, mis ainult suurendas tarbijate soovi ja nende turgudele tulekut.
Tänapäeval lisab iga riik oma eripärad, mis annab hõõgveinile väga erinevad ja omapärased maitsed.
Klassikalise hõõgveini retsept
Suurde nõusse pannakse punane vein, kaneel, tähtaniis, nelk, sidrunikoor ja suhkur. Keedetakse tasasel tulel 10 min. Eemaldatakse tulelt ja jahutatakse, jättes umbes 30 minutiks tõmbama. Serveerimiseks kuumutatakse ilma keetmata, segatakse juurde sloe džinni ja valatakse kruusidesse või kuumakindlatesse klaasidesse. Hõõgveini tuleks serveerida kuumakindlates klaasides või muudes kuumakindlates anumates. Ei pea serveerima keemistemperatuuril, seega tuleb veenduda, et see on enne klaasidesse viimist veidi jahtunud. Vajadusel soojendatakse uuesti.
Hõõgveini saab uuesti soojendada pliidiplaadil tasasel tulel. Teise võimalusena valatakse vedelik kuumakindlasse kaussi ja kuumutatakse mikrolaineahjus 2 minutit 30 sekundit kuni 3 minutit, kuni see on soe, kuid ei kee. Hõõgveini valmistamiseks võib kasutada mis tahes kvaliteetset punast veini, kuid on soovitatakse kasutada tammevaba tempranillot. Soovi korral saab teha ka hõõgroosi või valget veini. Kui veini jääb üle, võib seda hoida külmikus 24 tundi. See võib säilida päeva kauem, aga kui on lisanud puuvilju, ei ole soovitatav seda jätta seisma kauemaks kui 24 tundi, sest see võib hakata käärima.
Vein
Vein (ing k wine) on alkohoolne jook, mis on tavaliselt valmistatud kääritatud viinamarjadest
Ajalugu
Inimesed kohtasid metsikut Euraasia viinamarja (Vitis vinifera sylvestris) esimest korda Aafrikast lahkudes tänapäeva Liibanoni piirkonnas, umbes 60 000–100 000 eKr paleoliitikumi ajastul. Veini valmistamise ja säilitamise meetodid leiutati neoliitikumi ajastul umbes 8500–4000 eKr. Lääne ajaloolased usuvad, et 6000 aastat tagasi ehitatud Ptah-Hotepi haud kujutab Vana-Egiptuse viinamarjakasvatuse, viinamarjade koristamise ja veinivalmistamise stseene, tähistades seega inimeste veinivalmistamise algust. Alates aastast 800 eKr oli veinivalmistamine ilmne Kreekas ja levis seejärel Kreeka koloniseerimise tulemusel teistesse Vahemere piirkondadesse, sealhulgas Lõuna-Itaaliasse, Campaniasse, Calabriasse ja Sitsiiliasse. Esimene registreeritud veinikaubanduse juhtum toimus aastal 600 eKr, kui kreeklased importisid Väike-Aasias valmistatud veine Marseille’ kaudu Gallia piirkonda (praegune Prantsusmaa) koos oma viinamarjakasvatuse ja veinivalmistamise tehnoloogiatega. Roomlased õppisid viinamarjakasvatuse ja veinivalmistamise tehnikaid kreeklastelt ning rakendasid neid kogu Itaalia poolsaarel. Rooma impeeriumi laienemine tõi kaasa viinamarjakasvatuse ja veinivalmistamise tehnoloogiate leviku läände läbi kogu Euroopa, eriti Prantsusmaal, Hispaanias ja Saksamaal. Need piirkonnad on nüüd klassifitseeritud veini "vana maailma" alla. 17. ja 19. sajandi vahel tutvustasid Hispaania ja Briti kolonistid viinamarjakasvatuse ja veinivalmistamise tehnoloogiaid sellistes riikides nagu Lõuna-Aafrika, Austraalia, Uus-Meremaa ja Ameerika, mis on nüüdseks liigitatud "uue maailma" veinitootjateks.
Viinamarjade korjamine
Saagikoristus või korjamine on esimene samm veinivalmistamise protsessis. Hea veini valmistamise protsess eeldab, et viinamarjad koristatakse täpselt õigel ajal, eelistatavalt füsioloogiliselt küpsetena. Teaduse ja vanamoodsa maitsmise kombinatsioon määrab tavaliselt saagi koristamise aja, veel aitavad aega määrata konsultandid, veinivalmistajad, viinamarjaistanduste haldajad ja omanikud. Saagikoristust saab teha mehaaniliselt või käsitsi. Paljud mõisad eelistavad aga käsitsi koristamist, kuna mehaanilised kombainid võivad sageli viinamarjade ja viinamarjaistanduse suhtes liiga karmid olla ning viinamarju liialt lõhkuda. Kui viinamarjad veinitehasesse jõuavad, sorteeritakse viinamarjakobarad, võttes enne purustamist välja mädanenud või alaküpsed viljad.
Purustamine
Viinamarjad tambitakse või purustatakse massiks, mida tavaliselt nimetatakse virdeks. Tänapäeval tehakse seda mehaaniliste purustajatega. On oluline märkida, et mitte kõik veinid ei alusta elu purustis. Mõnikord lasevad veinivalmistajad käärimist alustada purustamata tervete viinamarjakobarate sees, mille tulemusel viinamarjad lõhkevad ning alles siis need purustatakse. Kuni purustamise ja pressimiseni on valge ja punase veini valmistamise etapid sisuliselt samad. Kui aga tahetakse valmistada valget veini, pressitakse pärast purustamist virre kiiresti kokku, et eraldada mahl kestadest, seemnetest ja kuivainetest. Seda tehes ei saa valgesse veini leostuda soovimatu värv ja tanniinid. Punane vein jäetakse koorega kokku, et koguda värvi, maitset ja täiendavaid tanniine kääritamise ajal.
Kääritamine
Kui vein jäetakse omapäi, hakkab virre või mahl looduslikult käärima 6–12 tunni jooksul õhus leiduvate looduslike pärmseente abil. Väga puhtates veinitehastes ja viinamarjaistandustes on see loomulik käärimine teretulnud. Erinevatel põhjustel eelistavad paljud veinitootjad selles etapis sekkuda. See tähendab, et tapetakse naturaalsed ja mõnikord ettearvamatud looduslikud pärmid ning tuuakse seejärel sisse pärmitüvi, mis aitab lõpptulemust paremini ennustada. Käärimine jätkub, kuni kogu suhkur on muutunud alkoholiks ning valmib kuiv vein. Käärimine võib kesta kümnest päevast kuni kuuni või isegi rohkem. Alkoholisisaldus veinis varieerub sõltuvalt virde suhkrusisaldusest. Normaalseks peetakse 10-15 % alkoholi sisaldust.
Puhastamine
Kui käärimine on lõppenud, algab puhastamisprotsess. Veinivalmistajad sifoonivad oma veine ühest paagist või tünnist teise, lootuses jätta sademed ja tahked ained käärimispaagi põhja. Selles etapis võib läbi viia ka filtreerimise ja trahvimise. Filtreerimist saab teha väga erinevalt, alustades filtrist, mis püüab kinni ainult suured, tahked ained, kuni steriilse filtripadjani, mis eemaldab veinist kogu elu. Trahvimine toimub siis, kui veinile lisatakse aineid nende puhastamiseks. Sageli lisavad veinivalmistajad veinile munavalget, savi või muid ühendeid, mis aitavad surnud pärmirakke ja muid tahkeid aineid veinist välja sadestada. Need ained kleepuvad soovimatute tahkete ainete külge ja suruvad need paagi põhja. Puhastatud vein tõstetakse seejärel teise nõusse, kus see on villimiseks või edasiseks laagerdamiseks valmis.
Laagerdamine ja villimine
Pärast puhastamist tuleb valida, kas villida vein kohe pudelisse või veini edasi laagerdada. Paljude veinide kvaliteet paraneb edasise laagerdamise käigus. Sellised veinid saavutavad lõpuks oma haripunkti ja hakkavad edasise vananemisega oma häid omadusi kaotama. Laagerdumisel happesus väheneb, mittesoovitud ainete sadestumisel muutub vein veel puhtamaks ning moodustuvad maitset ja aroomi parandavad kompleksühendid. Laagerdamist saab teha pudelis, roostevabast terasest mahutites ja suurtes või väikestes tünnides. Villimsel kasutataks enamasti meetodit, kus toru pannakse pudeli sisse ning pudel täidetakse alt poolt üles. Väga tähtis on, et pudel oleks eelnevalt korralikult puhastatud ning steriliseeritud. Edasi pannakse pudelitele peale korgid. Tavaliste veinide jaoks kasutatakse keeratavaid korke, kuid kui tahetakse, et vein veel pudelis laagerduks kasutatakse tamme puidust korki.
Kasitööõlu
Käsitööõlu on käsitööpruulikodades pruulitav õlu.
Ajalugu
Õlle populaarsus on ülemaailmne ja seda peetakse maailma enim tarbitavaks alkohoolseks joogiks. See on valmistatud veest, teraviljast, humalast ja pärmist ning pruulimistehnikad ja -stiilid on aastate jooksul muutunud. Globaalsel tootmistasandil jagavad suuremat osa turust mõned rahvusvahelised ettevõtted. Sellegipoolest on iseseisvad käsitööõlled viimastel aastatel pidevalt turuosa kasvatanud nii valdkondades, kus õlletööstusel oli tugev mõju, kui ka neis, kus puudusid väljakujunenud traditsioonid. Need käsitööndusliku lähenemisega õlletehased, mis olid alguses väga vähesed ja geograafiliselt isoleeritud, on saavutamas ülemaailmse õlletööstuse ümberkujundamist.
Mõisted "käsitööpruulikoda", "mikropruulikoda", "sõltumatu pruulikoda", "spetsiaalne õlletehas" ja "kohalik õlletehas" määratlevad traditsioonilist õlut tootvaid väikeettevõtteid, mis on sõltumatud suurtest rahvusvahelistest ettevõtetest. Tootmine ei ületa kuut miljonit barrelit õlut aastas, kasutades ebatraditsioonilisi koostisosi koos uuendusliku fermentatsiooniga, mis võimaldab neil laialdaselt eristada (maitse, tootmistehnikad jne), meelitades ligi noori täiskasvanud tarbijaid, kes nõuavad jätkusuutlikkusele ja keskkonnale rohkem pühendunud tooteid, mille eest nad on nõus maksma kõrgemat hinda, kuna tegemist on nende elufilosoofiaga kooskõlas olevate kaupadega.
Populaarsus
Õlu on populaarne jook ja esindab enim tarbitavat alkohoolset jooki maailmas. Viimastel aastatel on sõltumatute käsitööpruulikodade arv märgatavalt kasvanud, isegi riikides, kus pole õllepruulimistraditsioone. Käsitööpruulikoda on tavaliselt defineeritud kui väike, sõltumatu ja traditsiooniline õlletehas. Tänapäeval otsivad tarbijad ehtsaid, ainulaadseid, erinevaid ja kvaliteetseid tooteid. Käsitööõlletootjad on sellele reageerinud uudse toor- või linnaste teraviljakombinatsiooni kasutuselevõtuga ning muutnud õlle maitseid ja lõhnad, lisades puuvilju, vürtse jne.
Dagmar Kokker
Dagmar Kokker (sünninimi Dagmar Murakas; 20. veebruar 1910 Tallinn – 11. juuli 1990 Montréal) oli eesti pianist.
Elukäik
Dagmar Kokker lõpetas Tallinna Konservatooriumi 1932. aastal ja õppis edasi Viinis professor Hopfeli ja Berliinis professor Hobowski juures. 1941–44 oli ta Tallinna Konservatooriumi õppejõud. Saksa okupatsiooni aastatel oli ta ka Riigi Ringhäälingu kontsertmeister (praeguse Estonia teatri ülemisel korrusel).
Ta lahkus Eestist 1944. aastal, asudes Tšehhoslovakkiasse Karlsbadi, kuni tema ja ta pere põgenesid 1945. aastal saabuva Nõukogude sõjaväe eest Saksamaale. Kaks aastat enne Londonisse kolimist elas ta Oldenburgis Sandplatzi pagulaslaagris koos muusiku Helmi Areni ja teistega. Londoni eestlaskonnas sai temast ligi viieks aastaks keskne muusikafiguur. Tänu temale said neil aastail Inglismaa eestlased kuulda kaasmaalasi, sealhulgas Ida Loo-Talvarit, N. Päldi, I. Kalvetit, Ludvig Juhti, A. Christianseni ja Zelia Aumeret.
30. septembril 1952 emigreerus Kokkerite pere Kanadasse. Lahkumiskontsertidel Leicesteris, Leedsis ja Londonis mängis pianist Tobiase "Sonatiini", Elleri "Kellasid" ning Haydnit, Beethovenit, Iberti, Albenizijat ja Debussyd.
Isiklikku
Dagmar oli Alexander Murakase ja Elizabeth Kraise teine tütar. Dagmari abikaasa oli notar Erik (Eerik) Kokker (abiellunud 1931; sündinud 18. juunil 1905, surnud 3. juulil 1991 Montréalis). Ta oli ka viiulimängija ja õpetas muusikateooriat Dagmar Kokkeri klaveriõpilastele. Neil oli üks laps, Tony (Tõnu) Kokker, kes abiellus Montréalis Michelle Treichiga (sündinud 29. detsembril 1941). Neil on üks laps, Stephen (Steve) Kokker (sündinud 28. augustil 1965).
Mälestuse jäädvustamine
2000. aasta augustis peeti Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis Dagmar Kokkeri 90. sünniaastapäeva auks mälestuskontsert. Kuulajate seas olid ka tema poeg ja pojapoeg.
Allikad
Meie Elu artiklist (Aino Kurg, 2001) ning Stephen Kokkeri valduses olevatest perekonnaarhiividest.
Angelina Jolie
Angelina Jolie (sündinud 4. juunil 1975) on filmiauhinnaga Oscar pärjatud Ameerika Ühendriikide näitleja, endine modell ja ÜRO hea tahte saadik.
Rahvusvaheliselt tuntuks sai Jolie arvutimängude kangelase Lara Crofti rollis filmis "Tomb Raider – Seikleja" ja selle järjes "Tomb Raider II: Lara Croft ja elu häll". Kriitikud on kiitnud tema osatäitmisi filmides "George Wallace" (1997), "Gia" (1998), millest mõlema eest pälvis ta ka Kuldgloobuse, ning 1999. aasta filmis "Katkenud elu", mille eest pälvis lisaks Kuldgloobusele ka kõrvalosatäitja Oscari. Oscarile oli ta nomineeritud ka 2008. aasta filmi "Vahetus" eest.
Jolie suurimad kassahitid on olnud filmid "Kadunud 60 sekundiga", "Härra ja proua Smith", "Tagaotsitav" ja animafilm "Kung Fu Panda".
Lapsepõlv ja perekond
14-aastaselt asus ta tööle modellina agentuuris Finesse Model Management. Ta töötas peamiselt Londonis ja New Yorgis. Lisaks osales ta mitmes muusikavideos, näiteks Meat Loafi "Rock'n'Roll Dreams Come Through", Antonello Venditti "Alta Marea" ja Lenny Kravitzi "Stand by My Woman".
Näitlejakarjäär
Angelina filmikarjäär algas 1982. aastal ehk seitsmeaastaselt. Isa abil sai ta pisiosa filmis "Lookin' to Get Out". 1993. aastal mängis ta peaosa väikese eelarvega filmis "Küborg 2", kus ta kehastas Casella Reese'i hüüdnimega Cash.
Isiklikku
Pikka aega olid Angelina Joliel isaga väga külmad suhted, sest ta süüdistas isa perekonna lõhkumises. Nad proovisid oma suhteid soojendada, mängides koos filmis "Tomb Raider – Seikleja". 12. septembril 2002 muutis Angelina ametlikult oma perekonnanimeks Jolie, loobudes isa perekonnanimest Voight. Angelina Jolie ei lubanud pikka aega isal kohtuda tema lastelaste Maddoxi, Zahara ja Shiloh Nouveliga.
Angelina Jolie on olnud kaks korda abielus. 28. märtsil 1996 abiellus ta Briti näitleja Jonny Lee Milleriga, kellega ta mängis koos filmis "Häkkerid", kuid lahutas temast kolm aastat hiljem.
2000. aasta 5. mail abiellus Angelina Jolie ameerika näitleja Billy Bob Thorntoniga, kellega tutvus filmi "Läheb kitsaks" võtetel. Ka see abielu kestis umbes kolm aastat.
2005. aastast oli Angelina Jolie elukaaslane Brad Pitt, kellega ta tutvus filmi "Härra ja proua Smith" võtetel. Nad lapsendasid kolm last: pojad Maddox Chivan Thornton Jolie-Pitt, kes on lapsendatud Kambodžast (sündinud 2001) ning Pax Thien Jolie Vietnamist (sündinud 2003) ja tütar Zahara Marley Jolie-Pitt, kes on adopteeritud Etioopiast (sündinud 2005). 2006. aastal sündis tal ja Brad Pittil tütar Shiloh Nouvel Jolie-Pitt ning 2008. aastal sündisid neil kaksikud Knox Léon Jolie-Pitt ja Vivienne Marcheline Jolie-Pitt. 2016. aastal läksid Brad Pitt ja Angelina Jolie lahku.
Hiiu raudteepeatus
Hiiu raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Hiiu asumis. Asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres, 9 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Nõmme ja Kivimäe raudteepeatuse vahele.
Raudteepeatuses kesklinna sõidusuunalt väljuvad reisijad satuvad Raudtee tänavale, Keila sõidusuunalt väljuvad reisijad satuvad Pärnu maanteele.
Ümberistumisvõimalus on Pärnu maanteel (bussipeatus Hiiu jaam) bussidele number 10 (Väike-Õismäe – Vana-Pääsküla), 27 (Harkujärve – Laagri alevik) ja 33 (Männiku–Kopli). Liini 33 bussid peatuvad ka Raudtee ja Hiiu tänaval jaamahoone juures.
Kaheteelise raudtee ääres on kaks 146 meetri pikkust perrooni. Peatuses peatuvad Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta.
Ajalugu
pisi|vasakul|‎[[Hiiu jaamahoone ja raudteeülesõidukoht]] pisi|[[Elroni reisirong Stadler FLIRT Hiiul]] pisi|Hiiu raudteepeatus aastal 2009 pisi|Jaamahoone pisi|Jaamaplatvormid aastal 2022 Hiiu raudteepeatus avati liikluseks 1926. aastal. Algul kasutati nime Nõmme-Väike, mis segaduste vältimiseks (samanimeline rongipeatus asus kitsarööpmelisel raudteel) nimetati peagi ümber Hiiuks.
Kuni 2007. aastani oli Hiiu jaam ühenduses Hiiu – Harku karjääri raudteega, mille küljest kulges kuni 1990. aastani raudteeharu ka Kopli kaubajaama.
Jaamahoone
Tallinna–Pääsküla rongiliin elektrifitseeriti 1924, koos sellega rajati täiendavad peatuskohad. Hiiu peatus avati aastal 1926. Esialgne "jaamahoone" oli vana kaubavagun. 1929. aastal valmis põlevkivituhktellistest ja kelpkatusega jaamahoone (tänapäevane aadress Raudtee tänav 57a), kuhu 1932. aastal kolis ka postiagentuur. Piletimüük lõpetati jaamas 1998. aasta kevadel. 1997. aastal tunnistati hoone arhitektuurimälestiseks.
Tänapäeval on Hiiu jaamahoone omavalitsuse, Tallinna linna omandis ja oli renditud toidukauplusele. Praegu töötab seal IT-firma.
Muud raudteega seotud ehitised ja rajatised
Hiiu raudteepeatuse juures Hiiu tänaval asub raudteeülesõidukoht. Peatusest põhja poole jäävad mitmesugused ajaloolised raudteeinfrastruktuuri rajatised, sealhulgas Peeter Suure merekindluse vedurite ringdepoo, raudteejaamade Nõmme-Kindluse ja Nõmme-Väike hooned.
Geminiidid
See on jälgitav Kaksikute tähtkujus iga aasta u 6.–19. detsembril maksimumiga (kuni 120 meteoori tunnis) 14. detsembril. Tegu on asteroid 3200 Phaetoni järel liikuvast tolmupilvest pärit kübemetega, mis kiirusega u 35 km/s atmosfääri sisenedes süttivad ja nn langevate tähtedena nähtavaks muutuvad.
Esimesed teated geminiididest pärinevad 1862. aastast; siis oli tunniarvuks 20...30 meteoori. Aja jooksul on meteoorisadu tihenenud, ületades 1990. aastatel tunniarvu 100 ja jõudes sajandi lõpuks tunniarvuni 120...140.
Geminiidide keskmine tihedus on 1...3 g/cm3 – veidi väiksem asteroidide ja kivimeteoriitide omast, üsna sarnane maapealsete kivimite omaga ja tunduvalt suurem kometaarsete meteooride keskmisest (0,3 g/cm3).
Erinevalt teistest meteoorivooludest (perseiidid, leoniidid) ei ole geminiidide allikaks komeet, vaid asteroid 3200 Phaeton, mis avastati 1983. aastal. Spektri ja saba puudumise järgi loetakse see taevakeha kuuluvaks asteroidide hulka, ehkki tema piklik orbiit (kaugeim ots 2,4 aü, lähim ots 0,14 aü kaugusel) meenutab komeetide omi.
Rebäse (täpsustus)
Rebäse on mitme koha nimi:
Commodore International
Commodore International (tuntud kui Commodore) oli Jack Tramieli asutatud USA personaalarvutite ja elektroonikaettevõte. Commodore International (CI) ja tema tütarettevõte Commodore Business Machines (CBM) andsid 1970. ja 1980. aastatel personaalarvutite tööstuse arengusse märkimisväärse panuse. Commodore töötas välja maailmas enim müüdud lauaarvuti Commodore 64 (1982) ja turundas seda. 1985. aasta juulis tõi ta müügile oma Amiga tootesarja arvuteid. Commodore oli maailma üks suuremaid personaalarvutite tootjaid, kui lõpetas 1983. aasta kvartali 49 miljoni dollarise tuluga.
Asutamine ja esimesed aastad
Mõned aastad oli Commodore'il tulukas ja populaarne kalkulaatorite bränd nii tavakasutajate, kui ka programmeeritavate ja teaduslike kalkulaatorite seas. Commodore'i kalkulaatoriosade tarnija Texas Instruments otsustas aga 1975. aastal ise turule siseneda ning hakkas müüma kalkulaatoreid odavama hinnaga, kui Commodore'ile nende osi. Integraalskeemide varu tagamiseks kasutas Tramiel Gouldi investeeritud lisaraha, et osta välja väiksemaid arvutikiipide tootjaid, sealhulgas rahalistes raskustes olev MOS Technology, Inc.
1970ndatel tootis Commodore arvutilisaseadmeid ja olmeelektroonikat, näiteks Chessmate, mis oli 1978. aastal toodetud male mängimiseks mõeldud arvuti.
"Arvutid massidele, mitte klassidele"
Kui Chuck Peddle'ist sai Commodore peainsener, veenis ta Jack Tramieli, et kalkulaatoritel pole tulevikku ning nende asemel peaks keskenduma koduarvutitele. Peddle pakendas kokku oma monoplaatarvuti metallkesta koos klaviatuuriga (esialgu kalkulaatori ja hiljem QWERTY), monokromaatilise kuvariga ja kassetisalvestiga. Tulemuseks oli Commodore PET (Personal Electronic Transactor) ning selle müügi algusest 1977. aastal sai Commodore'ist arvutifirma.
Commodore tegi aasta varem ettevõttes struktuurimuudatusi, viis oma finantsjuhtimise peakontori Bahama saartele ja tootmise West Chesterisse Pennsylvania osariigis. 1980. alustas Commodore Euroopa turu jaoks mõeldud tootmist Braunschweigis.
Kuigi Commodore'ist oli saanud maailma üks suuremaid arvutitootjaid, siis ta oli ta 1981. aasta keskpaigaks kaotanud suure osa oma äriedust kodumaal. Selle turuosakaal USAs oli alla 5% ning Commodore'i tooteid käsitleti harva arvutiajakirjades. BYTE magazine süüdistas selles Commodore'i turundusstrateegia puudulikkust ning kergekäelist suhtumist hea tarkvara arendamisse.
Commodore'i PET arvutid olid populaarsed koolides, kus hinnati nende tugevat konstruktsiooni ning võimekust lihtsalt jagada printereid ja andmekettaid. Kodus kasutajate jaoks aga jäid puudulikuks selle heli ja graafika. Selle olukorra parendamiseks oli loodud arvuti VIC-20. VIC-20 müüdi 299 dollari eest ning sellega kaasnes agressiivne reklaamikampaania esiotsas Star Treki näitlejaga William Shatneriga, kes küsis potentsiaalsetelt ostjatel "Miks osta lihtsalt videomäng?". See strateegia töötas ning VIC-20 oli esimene arvuti, mida müüdi rohkem kui 1 miljon ühikut. Kokku müüdi 2,5 miljonit arvutit.
Commodore 64
1982. aastal tõi Commodore turule VIC-20 järeltulija Commodore 64. Hästi disainitud kiibistiku tõttu oli Commodore 64 (tihti lühendatud kui C64) oma aja jaoks märkimisväärne heli ja graafika. Ning kuigi see maksis 595 dollarit, peaaegu kaks korda rohkem kui VIC-20, siis oli see endiselt odavam kui muud 64-bitised arvutid. Varajast C64 reklaamiti kui "Sa ei saa paremat arvutit ka kahekordse hinnaga".
Soovides tõsta Commodore'i turuosa veelgi otsustas Tramiel 1983. aastal drastiliselt langetada VIC-20 ja C64 hindasid. See alustas niinimetatud "koduarvutite sõda". Texas Instruments vastas TI-99/4A arvuti hindade alandamisega. Sõda viis arvutid välja spetsialiseeritud poodidest ning sellel ajal hakati neid müüma ka suurtes ketipoodides. Kui konflikt oli lõppenud oli Commodore müünud ligikaudu 22 miljonit C64, mis tegi sellest maailma enim müüdud arvuti.
1983. aasta Consumer Electronics Show'l (CES) vähendas Commodore C64 hinna 300 dollari peale ning mõned poed müüsid seda ka 199 dollari eest. Saabus ka aeg, kui C64 arvuteid müüdi sama palju kui ülejäänud arvuteid kokku. Commodore'i strateegia oli kulutada 50% pingutustest alla 500 dollari turule, 30% 500–1000 dollari turule ning üle 20% üle 1000 dollari turule. Commodore'i vertikaalne integratsioon töötas ning VIC-20 ja C64 olid oma Atari konkurentidest 50 dollarit odavamad. See viis selleni, et Commodore'i müügisumma 1983. aastaks ületas 1 miljardi dollarit ning 1984. aastal müüs Commodore peaaegu 3 korda rohkem arvuteid, kui Atari.
Kuigi Commodore keskendus turu odavamale poolele, suutis see meelitada ka mitu profiilikat klienti. Commodore'i klientide hulgas olid näiteks Briti kuningakoda ja NASA Kennedy Kosmosekeskus, mis kasutas Commodore'i süsteemi, et töödelda dokumente, jälgida töötajaid ja seadmeid ning tagada mürgiste jäätmete turvaline käitlus.
Tramiel lahkub; Amiga vs. ST
Kuigi 1984. aasta alguses võrdles ajakiri Creative Computing Commodore'i "hästi relvastatud sõjalaevaga, mis valitseb mikrolaineid", siis Commodore'i juhatus oli tugevasti mõjutatud hinnasõjast. Ettevõttesisese võimuvõitluse tõttu Gouldi ja Tramieli vahel astus viimane tagasi 1984. aasta jaanuaris ning teda asendas seni arvuti- või tarbijaturuga vähetuttav Marshall F. Smith. Tramiel asutas uue ettevõtte Tramel Technology, kuhu palkas ka osa Commodore'i endisi insenere.
Ülejäänud Commodore'i juhtkond üritas tagada ettevõtte tulevikku ostes veebruaris 25 miljoni dollari eest väikse arvutitootja Amiga Corporation. Amiga oli üritanud aastaid tuua müüki oma uue 32-bitise arvutiarhitektuuriga arvuti. Lõpuks õnnestus see Commodore'il 1985. aastal, uus arvuti maksis 1000–1300 dollarit. Tramiel, kelle 32-bitine disain oli samuti peaaegu valmis, ostis 1984. aasta juulis Atari Inc. tootmisosa ning suutis tuua turule oma konkureeriva arvuti Atari ST mõned kuud enne Commodore'i. Samuti oli tema arvuti odavam makstes ainult 800 dollarit.
Pärast seda, kui mitu Commodore'i juhti ja uurijat olid liitunud Tramieli uue ettevõttega Atari Corp., esitas Commodore nelja endise inseneri vastu hagi. Samal ajal leidis Tramiel aastast 1981 pärit lepingu, mille järgi Atari maksis Amigale arendamiseks vaja raha tingimusega, et Atari saab ühe aasta eksklusiivselt kasutada valmisdisaini mängukonsooli turundamiseks. Kohtuprotsessid kestsid mitu aastat, aga kumbki ettevõtte ei suutnud takistada teise arvutite turule toomist. Ning pika aja peale olid Amiga arvutid siiski edukamad.