cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Loomade varjupaik
Loomade varjupaik on mõeldud hüljatud või mahajäetud loomadele. Peamiselt on varjupaikades kassid ja koerad.
Loomade varjupaigad Eestis
Eestis reguleerib hulkuvate loomade püüdmist, pidamist ja nende omaniku kindlaks tegemist määrus, mida korraldab kohalik omavalitsusüksus oma haldusterritooriumil. Kehtiva korra kohaselt tuleb hulkuva looma puhul eelnevalt teavitada looma leiukoha linna- või vallaametnikku ning küsida nõusolek looma varjupaika toimetamiseks. Kohaliku omavalitsuse kontaktisik kutsub vajadusel juba ise välja loomapüüdja. Eelnevat kokkulepet ei pea sõlmima Tallinnas, Pärnus, Viljandis ja Võru linnas.
Sander Pärn
Sander Pärn (sündinud 19. veebruaril 1992) on Eesti autorallisõitja.
Loomade varjupaik
Loomade varjupaigad Eestis
Eestis on loomade varjupaiku Tallinnas, Tartus, Haapsalus, Kohtla-Järvel, Pärnus, Rakveres, Valgas, Viljandis, Võrus, Saaremaal ja Virumaal.
Sander Pärn
2013. aastal sõitis Pärn JWRC klassis. Parim tulemus oli Soome ralli teine koht. Hooaeg lõpetati neljandana.
2014. aastal võitis ta Drive DMACK Cup-i. Sari koosnes 5 etapist, Pärn võitis neist kolm esimest (Portugal, Poola ja Soome), Saksamaal tuli teiseks ning Hispaanias viiendaks. Hiljem on ta sõitnud Ford Fiesta R5 autoga WRC2-klassis.
Räpina Muusikakool
pisi|[[Sillapää loss aadressil Pargi tänav 28, mille 2. korrusel tegutseb Räpina muusikakool alates 2009. aasta oktoobrist]] Räpina Muusikakool on muusikakool Põlva maakonnas Räpinas aadressil Pargi tänav 28. Kool tegutseb alates 2009. aasta oktoobrist Sillapää lossi 2. korrusel.
Räpina Muusikakooli loomislugu
Muusikakool alustas tegevust 1. septembril 1987 aadressil Jõe tänav 4, nn Koiva majas. Kooli asus õppima 69 õpilast, kellest õppis 35 klaveri, 23 akordioni, 6 klarneti ja 5 trompeti eriala. Õpilased jagati vanuseliselt kaheks: 7- ja 8-aastased, kes alustasid esimesest klassist ja 9–14-aastased, kellel polnud varem õppimisvõimalusi olnud. Vastavalt vanusele ja võimekusele sai vanemad õpilased viia kohe teise või kolmandasse klassi ja ka solfedžo rühmad moodustati vanust arvestades.
Räpina Muusikakooli algusaastad
1987–1991 oli muusikakooli direktoriks Sirje Subbe, kes tuli Räpinasse tööle klaveriõpetajaks, kuid kohe tehti talle ettepanek võtta vastu ka direktori ametikoht. Noore direktori esmaseks ülesandeks sai pillipargi muretsemine. Probleemiks oli, et pille polnud saada. Direktor pidi korraldama remonti, mis peatselt muusikakoolis algas. Esimestel aastatel oli probleemiks ka kooli oma saali puudumine, kontserdid ja muud üritused toimusid Räpina Tuletõrjeühingu saalis.
1991. aasta sügisest võttis direktoriameti üle Marika Klimberg-Hyötyläinen, kelle ülesandeks jäi lisaks õppetöö korraldusele ehitustööde lõpuleviimine ja haljastustööde organiseerimine – nende töödega jõuti lõpule 1991. aasta talvel. Juurdeehituse valmimine muutis kooli elu lahedamaks. Kool sai juurde mitu klassiruumi, hubase, kaminaga õpetajatetoa ja avara saja istekohaga saali.
1998. aastal tunnistati Räpina Muusikakooli ümbrus Põlva maakonna kaunimaks.
1999. aastal sai Räpina Muusikakool Eesti Vabariigi Kauni Kodu auhinna.
Fraasimäärus
Fraasimäärus ehk fraasiadverbiaal on mis tahes omadus- või määrsõna laiend.
Evaristo Carazo
Evaristo Carazo Aranda (24. oktoober 1821 – 1. august 1889) oli Nicaragua poliitik ja sõjaväelane, Nicaragua president.
Räpina Muusikakool
Sillapää lossi 2. korruse renoveerimine ja kolimine
2008. aastal pidi muusikakool Koiva majast välja kolima, sest hoone vajas kapitaalremonti. Samuti ei olnud vanas majas enam vaba pinda, et kool saaks töötingimusi parandada. Pakuti välja kaks varianti: kas kolida Räpina Ühisgümnaasiumi ühte tiiba või Sillapää lossi 2. korrusele. Otsustati Sillapää lossi kasuks.
Evaristo Carazo
Evaristo Carazo sündis 24. oktoobril 1821 Rivases. Ta oli abielus Engracia Hurtadoga ja neil oli viis last – Evaristo, Manuel Antonio, Ernesto, Dolores ja Maria Benita. Konservatiivina liitus ta Partido Conservador de Nicaraguaga ja aastal 1887 sai temast riigi president.
Evaristo Carazo suri võimuloleva presidendina 1. augustil 1889 Managuas. Tema surma järel hakkas presidendikohuseid täitma Nicolás Osorno.
Räpina Muusikakool
Sillapää lossi 2. korruse renoveerimine ja kolimine
27. novembril 2009 toimus muusikakooli avamispidu uues asukohas – Sillapää lossis aadressil Pargi tänav 28. Uues asukohas ootasid muusikakooli ees värskelt remonditud ja avarad õpperuumid, õpilaste käsutuses on nii harjutus- kui ka puhkeruumi, sanitaarsõlmede hulk suurenes tunduvalt, õpetajad said avarama ja valgusküllasema õpetajate toa koos köögiga. Klassiruume oli senisest rohkem ning õppetingimused selles osas said paremad: omaette klassides on puhk- ja löökpilliklass, mis asusid senini ühes ruumis, eraldi klassid said puupuhkpilliõpetajad. Suureks muudatuseks sai ka see, et ei pea enam suuri instrumente käe otsas üles-alla vedama, vaid selleks saab kasutada lifti. Lisaboonuseks on vapustavad vaated paisjärvele ja pargile.
Antsla kultuuri- ja spordikeskus
pisi|Antsla kultuuri- ja spordikeskuse peasissepääs pisi|Kultuurimaja hoone küljelt Antsla kultuuri- ja spordikeskus on asutus Võru maakonnas Antsla linnas. Asutuse juhataja on Kaspar Kurve.
Fraasimäärus
Omadussõna laiend
Omadussõna laiend võib väljendada
Omadussõna laiend võib olla
Osa fraasimäärusi on tingitud omadussõna võrdlusvormist. Võrdlustarindi osa, mis laiendab omadussõna, võib nimetada hulgamääruseks: Mati on lühem [kui Kati] (võrdlustarind ja hulgamäärus).
Tallinna-Narva ekspressliin
Tallinna–Narva ekspressliin on rongiliin, mis avati 10. detsembril 2017.
Fraasimäärus
Määrsõna laiend
Määrsõna mittevõrdluslik laiend võib väljendada
Tallinna-Narva ekspressliin
Liinil on 8 peatust:
Tallinna–Narva ekspressrong sõidab kaks korda päevas (sh üks ekspressrong ainult reedeti ja pühapäeviti), sõit kestab veidi üle kahe tunni.
Fraasimäärus
Määrsõna laiend
Määrsõna laiend võib olla
Veikka Gustafsson
Eero Veikka Juhani Gustafsson (sündinud 14. jaanuaril 1968 Espoos) on soome alpinist.
Kollaps (täpsustus)
"Kollaps" on eri valdkondades kasutatav termin:
Veikka Gustafsson
Ta on tippalpinist, kes 9. mägironijana maailmas on tõusnud kõigi 14 kaheksatuhandelise tippu lisahapnikku kasutamata. Tal kulus selleks 16 aastat (1993–2009).
Ta elab Kirkkonummis. 18-aastaselt ronis ta isa ja sõpradega Mont Blanci (4810 m) tippu.
Laval
Laval on linn Kanadas Québeci provintsis. See asub Jésuse saarel, Montréalist vahetult loodes.
Lõunas ja idas piirab seda Prairies' jõgi, mis lahutab seda Montréalist. Põhjas ja läänes piirab seda aga Mille Îles' jõgi.
Laval-des-Rapides sai linnaõigused 1912. aastal. 1961. aastal liitusid mitu piirkonda Chomedey linnaks. Selle edust ajendatuna otsustasid ka ülejäänud saarel paiknevad asundused linnaks liituda. Nii moodustati 6. augustil 1965 Lavali linn. Lisaks Jésuse saarele kuulub linna halduse alla ka väike grupp Îles Laval' saari, mis liitus samal 1965. aastal.
Linn võttis oma nime François de Laval' (1623–1708) järgi, kes oli Québeci esimene katoliku piiskop.
Lavalis elas 2016. aasta seisuga 422 993 inimest, millega see oli Québeci provintsis rahvaarvult Montréali ja Québeci järel suuruselt kolmas linn.
Stefan Starzyński
pisi|Stefan Starzyński Stefan Bronisław Starzyński (19. august 1893 Varssavi – 21./23. detsember 1939 Varssavi lähedal) oli Poola poliitik, majandustegelane, kirjanik ja Varssavi linnapea aastatel 1934–1939.
1935. aastal autasustati teda Kotkaristi II klassi teenetemärgiga.
Roman Timotheus
Elulugu
Timotheus sündis Sausti mõisas teenistuja perekonna kolmeteistkümnenda lapsena. 1904. aastal kolis perekond Pihkva lähedale Majakovosse, kus isa sai tööd tuletiku-, vineeri- ja lauavabriku tehnilise juhatajana. Timotheus õppis aastatel 1907–1910 Pihkva algkoolis ja 1910–1917 Pihkva Kommertskoolis. Juba kooli ajal äratasid tema joonistused ja maalikatsed tähelepanu. Vanemate kavatsuste järgi pidi ta saama kõrgema hariduse kaubanduse alal, kuid pärast keskkooli lõpetamist võeti Timotheus sõjaväkke. Ta teenis 299. jalaväepolgu staabi kirjutajana, kuna valdas saksa keelt. 1918. aastal teenis Punaarmee 6. Pihkva polgus Poolas, kus sai raskelt haavata ning saadeti koju taastuma. 1919 mobiliseerisid valgekaartlased ta Denikini polku, kus Timotheus oli taas staabi kirjutajaks. Pärast väeosa purustamist põgenes Jõhvi ning sealt edasi samuti Venemaalt Eestisse kolinud vanemate juurde Tudulinna. 1920. aastal töötas palgiparvetajana Rannapungerjas.
Timotheus kunstnikuna
1921. aastal astus ta Kunstiühingu Pallas kunstikooli. Kuna samal ajal töötas Timotheus masinavabrikus Tegur, siis kunstitundidest sai ta osa võtta vaid õhtuti ning õpe sai kesta ühe semestri. 1928. aastal astus ta uuesti Pallasesse, siis juba Kõrgemasse Kunstikooli Pallas. Tema õpetaja oli Voldemar Mellik, aastatel 1930–1931 Villem Ormisson, Nikolai Triik ja Ado Vabbe. 1932–1938 õppis ta Anton Starkopfi juures skulptuuri. Majanduslikel põhjustel lõpetas Timotheus kunstikooli alles 1938. aastal, esinedes lõpunäitusel nii skulptuuride kui ka joonistustega. Viljakam loomeperiood algas Timotheusel pärast II maailmasõda, mil tema peamiseks žanriks sai portree. Kunstnik valdas meisterlikult nii puitu, graniiti kui ka keraamikat.
Näitustel hakkas esinema alates 1938. aasta Pallase lõpetajate näitusest.
Tallinna linnatapamaja
pisi|Tallinna linnatapamaja kontorihoone Tallinna linnatapamaja oli aastatel 1893–1940 Tallinnas aadressil Jüri Vilmsi tänav 37 töötanud tapamaja. 20. sajandi algusest 1930. aastateni oli sama aadress Riesenkampffi 37. Tänapäeval on selle kinnistu aadressid Jüri Vilmsi 53a-53g.
Roman Timotheus
Timotheus kunstnikuna
Ta töötas skulptorina Tartus ning võttis osa kunstinäitustest. Aastatel 1945–1952 töötas ta õppejõuna Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis, pärast seda Tartu Kujutava Kunsti Koolis.
Tallinna linnatapamaja
Tapamaja projekteeris ja ühtlasi oli ehitusjuht Carl Gustav Jacoby.
Roman Timotheus
Mänguasjade valmistamine
Mänguasjade valmistamisega hakkas Timotheus tegelema alates 1920. aastate lõpust pärast püsiva töökoha kaotust masinaehitusvabrikus. Puidust mänguasju valmistas ta õhtuti ja öösiti oma Tartu kodus (Herne 11) asuvas töötoas. Tal oli väga korralik puutööriistade varustus, mitmeid puure ja peitleid, jõhvsaag vineerist asjade väljasaagimiseks jms. Esmalt tegi ta treipingil hulga toorikuid valmis ja seejärel värvis neid õlivärvide või ise värvimuldadest ja värnitsatest segatud värvidega. Timotheus valmistas väga eriilmelisi loomi ning inimesi kujutavaid mänguasju. Tema toodangusse kuulusid ka väikesed aluse peal seisvad, aga ka suuremate kehaosadega ümarad treitud loomafiguurid. Oma välimuselt meenutavad need sel ajal levinud Miki-Hiire stiili. Mingil määral on Timotheus mänguasju valmistanud ka veel 1940. aastatel, kuid siis keskendus ta enam skulptuurile ning töötas õppejõuna. pisi|Roman Timotheuse valmistatud puidust mängusiga u 1930. aastatest. Tartu Mänguasjamuuseum (TMMM 9293)
Tallinna linnatapamaja
1932. aastast tegutses tapamaja kõrval alaline elusloomaturg.
Roman Timotheus
Roman Timotheuse mänguasjad Tartu Mänguasjamuuseumis
Timotheuse loodud mänguasjadega on võimalik tutvuda Tartu Mänguasjamuuseumi põhimaja teisel korrusel, Eestis toodetud mänguasjade ekspositsioonis. Tartu Mänguasjamuuseumi digiarhiivis saab näha fotosid Timotheuse valmistatud mänguasjadest.
Tallinna linnatapamaja
Endise Tallinna linnatapamaja kontorihoone asub aadressil Jüri Vilmsi 53a. Teised Tallinna Tapamaja kompleksi hooned on kas lammutatud või kapitaalselt ümber ehitatud. Tallinna linnatapamaja asukohaks valiti Riesenkampfi tänava pikendusel asunud heinamaa, mis jäi väljapoole tolleaegset linnapiiri. Linnainsener Carl Gustav Jacoby koostatud projekt järgi kestis ehitus aastatel 1891–1893. Hoone esimesel ja katusekorrusel paiknesid teenistujate korterid, teine korrus oli kasutusel kontoriruumidena.
Osaliselt on säilinud kogu kompleksi ümbritsenud ja tänavast eraldanud paekivist müür, sealhulgas väärtuslik müürilõik aadressil Vilmsi 53a asunud kontorihoone ees, mille tänapäevaks kinni müüritud jalgväravat kaunistab raidkivi aastaarvuga "1893". Laagna tee poolt ümbritseb hoonet betoonsein.
Baktijar Artajev
Baktijar Garifollaulõ Artajev (kasahhi keele slaavi kirjas Бақтияр Ғарифоллаұлы Артаев; araabia kirjasباقتيار عاريفوللاۇلى ارتاەۆ; sündinud 14. märtsil 1983 Tarazis) on Kasahstani endine poksija.
Artajev võitis II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 2004. aasta Ateena olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta sai nendel olümpiamängudel parima tehnikaga poksijale mõeldud Val Barkeri karika.
Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) ka 2008. aasta Pekingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale James DeGale'ile (Suurbritannia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Artajev osales II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 12. maailmameistrivõistlustel (Bangkok, 2003), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Šerzod Hussanovile (Usbekistan) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Erislandy Larale (Kuuba). Ta sai keskkaalus (kuni 75 kg) 14. maailmameistrivõistlustel (Chicago, 2007) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Alfonso Blancole (Venezuela).
Lombakas Konn
Lombakas Konn oli Tallinnas Kalamaja asumis 19. sajandi algupoolel tegutsenud kõrts.
Arvatakse, et kõrts sai nime lühikese küüraka kõrtsiperemehe järgi.
Kõrts oli populaarne, seda külastasid näiteks väikekaupmehed ja literaadid, samuti kubermanguvalitsuse ametnikud.
Eesti Põllumeeste Keskselts
Eesti Põllumeeste Keskselts (harvem nimetatud ka Eesti Põllumeeste Selts) oli 1922 asutatud Eesti põllumeeste keskorganisatsioon.
Ajalugu
Keskorganisatsiooni eelkäijaid oli 1907 asutatud Eestimaa kubermangude põllumeesteseltside kesktoimkond (aastast 1910 Eestimaa Põllumeeste Keskselts) ja 1908 asutatud Põhja-Liivimaa kubermangude põllumeesteseltside kesktoimkond (aastast 1911 Põhja-Liivimaa Põllutöö Keskselts). 1922 ühinesid Eestimaa Põllumeeste Keskselts ja Põhja-Liivimaa Põllutöö Keskselts, moodustades uue keskorganisatsiooni: Eesti Põllumeeste Keskselts.
Briti Antarktika ala
Briti Antarktika ala on Antarktise sektor, mida Suurbritannia peab üheks oma meretaguseks alaks.
See jääb 60°S, 20°W ja 80°W vahele.
Lillepaviljon
pisi|Lillepaviljon Lillepaviljon on Tallinnas aadressil Pirita tee 26 ja 28 asuv hoone (paviljon).
Briti Antarktika ala
Briti Antarktika ala kattub osalt Tšiili ja Argentina territooriuminõudmistega.
Lillepaviljon
1960. aastal valminud Lillepaviljon on Valve Pormeistri esimene suurem projekt, mis pälvis suurt tähelepanu oma unikaalse lahenduse tõttu. Näitusepaviljonina oli hoone populaarne külastuspaik, kus oli võimalik näha erinevaid taimestuid. Praeguseks on hoone aga muutnud oma algset otstarvet. Praegu haldab hoonet Pirita Expo AS.
Briti Antarktika ala
Suurbritannia nõudmised sellele alale said alguse juba 20. sajandi esimesel veerandil, kuid ametlikult moodustati territoorium 3. märtsil 1962.
Lillepaviljon
Eellugu
Lillepaviljon valmis ühe osana suurest Tallinna laululava projektist, mis pidi valmima Eesti NSV 20. aastapäevaks. 1957. aastal vastu võetud EKP Keskkomitee otsus ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrus nägi ette rahvamajanduse ja kultuurisaavutuste näituse- ja lauluväljaku suurejoonelise väljaehitamise Tallinnas Pirita teel koos territooriumi ulatusliku laiendamisega. Lauluväljak ja Pirita Näidissovhoosi näidisaed koos lillepaviljoniga kuulusid nõnda ühte kompleksi. Territooriumi üldise planeerimis- ja hoonestamisprojekti koostasid Alar Kotli, Hugo Sepp ja Henno Sepmann Eesti Projektist. Tollal Eesti Põllumajandusprojektis töötanud Valve Pormeister pidi aga tegema haljastusprojekti.
Algul pidi Lillepaviljon kandma Noorte Naturalistide Paviljoni nime. Et tellimust endale saada, tegi Pormeister koos Sepmanniga kaheksa projektivarianti ning esitas need Eesti NSV põllumajandusministrile Edgar Tõnuristile, kes olevat valinud Pormeistri viimase projektikava just selle tõttu, et see arvestas loodusega kõige enam. Edaspidi sai Tõnuristist üks olulisemaid Pormeistri projektide toetajaid.
Maastikukujundaja ettevalmistusega Pormeister pidi kujundama Lasnamäe paeastangu mitme meetri kõrguste vahedega maa-ala. Pirita tee nõlvak oli arhitekti enda sõnul tollal metsik lepavõsa. Nõnda projekteeris ta ennekõike näidisaia maa-ala ja haljastust, kuid sai sellele lisaks ka vabaduse kavandada näitusesaali ehk lillepaviljoni.
Arhitektuur
Ühepoolse kaldkatusega ja lõunasse avatud tellisseintega paviljon ehitati panga vaheastmele ja paigutati otse kasvavate puude vahele. Varem oldi alati ehitusplats lagedaks raiutud ja pärast maja valmimist uued puud istutatud, kuid uus maja vanade puude vahel oli seninägematu. Sellega säilitas hoone loodusse sulandunud loomuliku mulje.
Paviljoni sissepääsutiib on kujundatud diagonaalis justkui astmeliselt laskuva kärestikuna. Järsu reljeefiga krundile kujundas Pormeister muruväljakud, rõhutas kõrguste vahet trepistike ja terrassidega. Trepistiku merepoolne põhjasein on aknapiludega suletud. Erineva kujuga pisiaknad on sellele tellisseinale paigutatud vabalt. See-eest on aga sissepääsutiiva lõunapoolne sein erinevalt vastasseinast üleni klaasist.
Samuti on täielikult klaasiga kaetud ka näitusesaali kagusein. Merepoolses loodeseinas on aknad liigendatud viieks osaks. Selline läbipaistvus oli stalinismijärgses arhitektuuris seniolematu. Kõrgete vitriinakende tõttu näib hoone 600-ruutmeetrine saal selle väiksest mahust hoolimata ühtaegu avar ja intiimne.
Paviljoni teise otsa rajati 1966. aastal kohvik Tuljak, mis järgis juba teistsugust esteetilist põhimõtet, vastandudes paviljoni ilmele suletuse ja täisnurkse lahendusega.
Uuestisünd
Lillepaviljoni restaureerimistööd algasid 2021. aasta sügisel 1Partner Ehituse juhtimisel. Restaureerimise peamiseks eesmärgiks oli kaasajastada hoone esialgne otstarbeline kasutamine lähtudes algsest kontseptsioonist ürituste läbiviimiseks. Ehitustööde käigus jälgiti väga täpselt, et arhitektuuriliselt silmapaistva ja omas ajas suisa üllatavalt põhjamaises stiilis hoone väljanägemine jääks samaks. Ruumilist mahtu lisandus maa-aluse korruse laiendamise läbi, kus nüüd on kolme meetri kõrguste lagedega fuajee. Hoonele lisati võimalikult peidetult tänapäevased tehnosüsteemid. Detailset tähelepanu pöörati materjalieheduse säilitamisele ning sise- ja välisruumi terviklikkuse taastamisele. Suurt vaeva nähti punase tellise puhastamisega nõukogudeaegsest ülevärvimisest. Saali laes on taastatud orginaalvalgustite kestades valgustid ning võimalikult originaalilähedane värvilahendus. Restaureerimine lõppes 2022. aasta detsembris. Uuestisünni lugu on sõnas ja pildis kokku võetud 1Partner Ehituse koostatud e-väljaandes.
Lillepaviljoni ehitustööde tellija on OÜ Tannenrode. Hoone restaureerimisprojekti tegi Apex Arhitektuuribüroo ning sisearhitektuuri Meelis Pressi Arhitektuuribüroo.
Mõjudest
Lillepaviljoni on peetud sõjajärgse Põhjamaade arhitektuuri laialdase mõju üheks kõige esinduslikumaks näiteks. Selle suuna peamised tunnused olid madalakaldeline katus ja looduslike materjalide kasutamine. Ebasümmeetrilised majad vältisid nii sõjaeelse valge modernismi külma tehnitsismi kui ka esindusarhitektuuri klassikaliste motiivide pidulikku rangust. Sõjajärgses olukorras hinnati selles väljenduvat mitteformaalsust ja intiimsust. Lisaks puidu jt orgaaniliste materjalide kasutamisele oli Põhjamaade sõjajärgses modernistlikus arhitektuuris väga oluline hoone orgaaniline sulandumine maastikku. Nõnda on Pormeistri erilist diagonaalselt astmeliselt laskuvat tiiba arhitektuuriajaloolane Mart Kalm seostanud soome-rootsi arhitekti Erik Bryggmanni populaarseima sõjajärgse eramuga, Kuusistos paikneva villa Nuuttilaga (1947–1949), kus magamistubade tiib, küll madalate viilkatuste all, teeb läbi samalaadse nõksumise.
Lillepaviljoni uudne, maasse sulanduv lahendus leidis laialdast mõju järgnevate aastate arhitektuuris. Sellest mõjutatuna projekteeris näiteks Tiit Hansen lillekaupluse Kannike hoone (1967) Gonsiori (tol ajal Lomonossovi) tänaval.
Näitustest
pisi|Lillenäitus Lillepaviljonis 1987. aastal Lõunaseina ääristavast klaasist väljaspool ja seespool istutati erinevaid taimestuid. Nõnda saavutati eriline efekt, milles võis näha taime, mis sees juba õitses, kuid akna taga alles ajas end lume alt välja. Korraga võis näha muru ja taimi eri arengustaadiumis. Kiviktaimla kaotati aga 1990. aastatel, kui arhitekt pidi hoone muutma aastaringseks kasutamiseks. Interjöörist avanesid ühtlasi vaated merele ja skulptuuridega iluaeda, mis asus maja taga.
Aseri vabaajakeskus
Aseri vabaajakeskus on asutus Ida-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Aseri asulas. Asutuse juhataja on Kaire Kutsar. Hoone ehitati 1974. Hoone renoveeriti 2011.
Maclear
Asula on rajatud 1876. aastal Briti sõjalise tugipunktina. Linnaõigused sai Maclear 1916. aastal. Linn on saanud nime astronoomi Sir Thomas Macleari (1794–1879) järgi.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Macleari elanikest mustanahalisi aafriklasi 93,1%, värvilisi 4,3%, valgeid 2,0%, India või Aasia päritolu inimesi 0,2% ja teisi 0,4%. Koosa keelt pidas emakeeleks 88,3% inimesi, afrikaani keelt 5,1%, inglise keelt 2,7%, sotho keelt 2,1% ja teisi keeli 1,8%. ,
Samuli Mansikka
260px|pisi|Samuli Mansikka (2014)
Samuli Mika Mansikka (28. juuli 1978 – 24. märts 2015) oli soome alpinist.
Ta oli Soome väljapaistvamaid mägironijaid, kes jõudis aastatel 2006–2015 tõusta 10 kaheksatuhandelise tippu, paljudel kordadel neist lisahapnikku kasutamata.
Ta hukkus 2015. aastal laskumisel Annapurna (8091 m) tipust. Tema surnukeha leiti kõrgusel 6700 m.
Adventkirik
Adventkirik tähendab Seitsmenda Päeva Adventistide kogudust.
See võib tähendada ka kirikuid või kogudusi Eestis:
Paroplocephalus
Paroplocephalus on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Paroplocephalus klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik :
Čepkeliai looduskaitseala
pisi|Vaade vaatetornist Čepkeliai rabale Čepkeliai looduskaitseala (leedu keeles Čepkelių valstybinis gamtinis rezervatas) on looduskaitseala Leedus Varėna rajoonis. Looduskaitseala administratsioon on ühine Dzūkija rahvuspargiga ja asub Merkinės aadressil Vilniaus g. 3. Varem asus looduskaitseala direktsioon Marcinkonysis. Čepkeliai looduskaitseala pindala on 11 227 hektarit.
Čepkeliai looduskaitseala asub Leedu lõunaosas Valgevene piiri ääres Kotra jõe ülemjooksul Čepkeliai rabas. Looduskaitseala piirneb põhjas ja läänes Dzūkija rahvuspargiga. See asutati 1975. aastal, et kaitsta Leedu vanimat (hakkas kujunema üheksa tuhat aastat tagasi, mil liivane maasäär selle merest eraldas) ja suurimat puisraba (5858 hektarit), sealseid jäänukjärvesid ja elustikku. Sealne turbakiht on keskmiselt 2,3 meetri sügavune, ulatudes sügavamates kohtades 6,5 meetrini. Looduskaitseala eellaseks on aastal 1960 rajatud botaanilis-zooloogiline kaitseala.
Čepkeliai raba on suurim raba Leedus, ent looduskaitse all on ka seda ümbritsevad metsad ja Kotra jõe kallaste luhad. Rabas on ligi 20 rabajärve ja ligi 80 rabasaart. Looduskaitsealal kasvab 16 tarumändi, mis on looduskaitse all kui vana mesinduse mälestised. Raba avamaadest on säilinud vaid Kotra jõe kallaste luhaniidud, enamik looduskaitseala avamaastikke on kaitserežiimi tõttu kinni kasvanud.
Paroplocephalus
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Paroplocephalus atriceps seisuga 07.03.2014.
Čepkeliai looduskaitseala
Looduskaitsealustest samblikest esinevad seal Calicium adspersum, kahar lõhnsamblik, Chaenotheca chlorella, oliiv-helksamblik ja harilik kopsusamblik. Kaitsealustest seentest kasvavad seal punapoorik, võiseen, pajutagel, krookustorik, roosa pess, kährikseen, tammenahkis, volt-tardnahkis, korallnarmik ja Lepista luscina.
Kaitsealustest imetajatest elavad looduskaitsealal ilves, saarmas, suurvidevlane, hilis-nahkhiir, kärp, kasetriibik, kääbus-nahkhiir, valgejänes, hõbe-nahkhiir ja tiigilendlane. Kaitstavatest lindudest pesitsevad seal must toonekurg, hallhani, sookurg, rukkirääk, hallõgija, jääkoskel, hõbehaigur, põldtsiitsitaja, sinirind, kuldhänilane, roherähn, hallpea-rähn, nõmmekiur, valgeselg-kirjurähn, vaenukägu, jäälind, händkakk, karvasjalg-kakk, õõnetuvi, värbkakk, põldvutt, täpikhuik, teder, lõopistrik, väike-konnakotkas, kanakull, merikotkas, herilaseviu, luitsnokk-part, laululuik, laanerähn, sooräts, mudatilder, punajalg-tilder, suurkoovitaja, mustsaba-vigle, tutkas, tuuletallaja, metsis, soo-loorkull, kalakotkas, rääkspart, must-harksaba, siniraag, kassikakk, soopart, rabapistrik, rohunepp, järvekaur ja kaljukotkas. Varem pesitses seal ka madukotkas. Viešvilė looduskaitseala kõrval on see üks kahest tähtsamast musta toonekure pesitsuskohast Leedu aladel. Roomajaist elab seal harilik silenastik. Kahepaiksetest kaitstakse seal selliseid liike nagu Bombina bombina, rohekärnkonn ja harilik lehekonn, kaladest on kaitse all vingerjas. Putukaist on kaitse all Uloma culinaris, pääsusaba, Chariaspilates formosaria , Tyria jacobaeae, Diachrysia žosimi, Phibalapteryx virgata, Ostoma ferruginea, lutserni-sinitiib, sametkimalane, Aspitates gilvaria, Tartu-kirivaksik, Lasioglossum prasinum, Bembix rostrata, nõmmesilmik, rohusilmik, Carterocephalus palaemon, tõmmupunnpea, nahksikk, männisinelane, marmorpõrnikas, Peltis grossa, Gnorimus variabilis, Agonum ericeti, Ceruchus chrysomelinus, Maculinea arijon, Cucujus haematodes, väike-punalamesklane, hiidsikk ja norra kannikesetäpik.
Looduskaitsealal kasvavad virgiinia võtmehein, haruline võtmehein, kummeli-võtmehein, harilik ungrukold ja harilik sookold. Sammaldest on seal kaitse all sulgjas õhik, viltjas udesammal, pehme turbasammal, tihe turbasammal, laialehine turbasammal, läikiv kurdsirbik, Wulfi turbasammal ja kuldne turbasammal. Haruldasematest soontaimedest kasvavad seal pruun lõikhein, muda-ojakapsas, laialehine sõrmkäpp, vööthuul-sõrmkäpp, täpiline sõrmkäpp, Glyceria nemoralis, Silene lithuanica, Tragopogon gorskianus, Agrimonia procera, palu-põisrohi, ahtalehine kareputk, pisilina, pikalehine münt, süstlehine konnarohi, liiv-karutubakas, niit-kõrveköömen, kare kellukas, lupiin-ristik, mustikpaju, hammasjuur, sale villpea, tumepunane neiuvaip, soohiilakas, sookäpp, kaunis kuldking, kõdu-koralljuur, kuradi-sõrmkäpp, ahtalehine sõrmkäpp, väike käopõll, Siberi võhumõõk, mägiarnika, suureõiene käbihein, madal kask, lapi paju, harilik sinilatv, püst-linalehik, palu-karukell, nõmmnelk, kuninga-kuuskjalg, sinine emajuur, lehitu pisikäpp ja punane tolmpea.
Looduskaitsealal asub üks küla – Katra.
Prantsuse Ida-India Kompanii
Prantsuse Ida-India Kompanii (prantsuse keeles Compagnie française pour le commerce des Indes orientales) oli Prantsuse kuningriigi kaupmeeste idapoolkerale (eelkõige Hindustani poolsaarele) suunatud prahitud ettevõtmine, mille rajas Jean-Baptiste Colbert ning see opereeris aastatel 1664–1794.
Myntverket
AB Myntverket oli Soome ettevõte, mis asus Rootsis Eskilstunas ning valmistas münte Rootsi Riigipangale ja teistele keskpankadele. Lisaks valmistati Nobeli auhinna medaleid.
Myntverket oli asutuse enda väitel Rootsi vanim ettevõte. Myntverket läks 2002. aastal Soome riigi mündivalmistaja Rahapaja Oy omandusse.
Bessermani murre
pisi|Udmurdi keele murrete kaart. Bessermani murre on kaardil tähistatud musta rombiga Bessermani murre (ka bessermani keel) on udmurdi keele murre, mida on sajandite vältel tugevalt mõjutanud tatari keel.
Bessermane (vene keeles бесермяне, udmurdi keeles бесерманъёс, tatari keeles бисермәннәр/bisermännär) oli 1926. aastal 10 000, kuid 1989. aasta rahvaloenduse ajal oli neid Venemaal 3122, neist Udmurtias 2998. Rahvaarvu sellise languse põhjustas asjaolu, et alates 1930. aastatest on bessermane rahvuse määramisel nii passi väljastamisel kui rahvaloendustel arvatud nii udmurtideks kui tatarlasteks. Alles 1992. aasta juulis võttis Udmurtia Vabariigi Ülemnõukogu vastu otsuse "Bessermani rahva ajaloolise nime taastamisest".
Bessermani keelt räägitakse Põhja-Udmurtias Tšeptsa ja selle lisajõgede ääres. Kümnes külas räägitakse ainult bessermani keelt, 41 külas kasutatakse ka vene keelt.
Mõned bessermani traditsioonid erinevad udmurdi traditsioonidest Volga-Bulgaaria ja Kaasani kaganaadi aegse islami mõju tõttu. Ka bessermanide enesenimetus tuleb türgi ja pärsia keele vahendusel araabia sõnast "muslim", mis sõna otsese mõttes tähendab 'kuulekas, alandlik'. Sellegipoolest ei anna etnograafilised ega ajaloolised andmed alust väita, et bessermanide eellased oleksid massiliselt islamit järginud.
Myntverket
2011. aastal otsustati, et Eskilstunas asuv rahapaja suletakse. Pärast seda Rootsis enam mündikoda ei ole.
Saint-Barthélemy-d'Anjou
Saint-Barthélemy-d'Anjou [sen bartelömi dan'žuu] on vald Prantsusmaal Pays de la Loire'i piirkonnas, Maine-et-Loire'i departemangus.
Valla kõrgus merepinnast jääb 22 ja 49 meetri vahele.
Valla postikood on 49124 ja INSEE kood on 49267.
Tema idaosa läbib põhja-lõuna suunal kiirtee A87 ja seetõttu asub seal suur tööstusküla.
1760. aastal koosnes vallakeskus kirikust, surnuaiast ja neljast majast. Need olid kirikuõpetaja maja, ühe Angers'ist pärit isiku maja, mis seisis enamuse ajast tühjana, kabaree maja, ühe heategevusega tegeleva vanadaami maja. Vallaelanikud aga olid hajutatud laiali kogu valla territooriumil.
1776. aastal ehitas Angers'ist tulnud rikas Marcel Avril de Pignerolles omanimelise Pignerolle'i lossi.
1843. aastal ehitati Angers-Pariisi raudtee, mis läbib valda. 1882. aastal täiustati seda ja ehitati Angers-La Flèche'i raudteelõik.
Aastatel 1939–1940 oli Pignerollesi loss Władysław Raczkiewiczi, Poola eksiilvalitsuse presidendi residendiks.
Vallas asub kultuurikeskus 350 kohalise teatrisaaliga ja raamatukoguga.
Herbert Hahn
Herbert Hahn (5. juuni 1890 Pärnu – 20. juuni 1970 Stuttgart) oli saksa õpetaja ja antroposoof.
Elukäik
Herbert Hahn kasvas Mecklenburgist sisserännanud linnaaedniku Carl Wilhelm Hahni († 1905) ja Riiast pärit naise Pauline viienda lapsena Pärnus tolleaegse Venemaa Liivimaa kubermangus. Peres räägiti saksa keeles, koolis eesti ja vene keeles.
1907–1913 õppis ta Tartus, Heidelbergis, Pariisis ja Berliinis filoloogiat, aastal 1921 kaitses kraadi Rostocki ülikoolis. Jaanuaris 1909 kohtus Hahn esimest korda Rudolf Steineriga. Kolm aastat hiljem astus ta Teosoofia Ühingu liikmeks. Pärast seda, kui ta suvel 1912 oli saanud vene keele õpetaja diplomi, töötas ta prantsuse keele õpetajana erakoolis Mariupolis ja sooritas 1914 Moskvas gümnaasiumiõpetaja eksami. Septembris 1913 abiellus ta Ladenburgist pärit Emely Hasselbachiga. Neil sündis aastani 1924 neli poega. Pärast sõja puhkemist suvepuhkusel 1914 Saksamaal sai temast Saksa kodanik ja ta teenis alates 1915 sõjaväes tõlgina.
Alates 1919 töötas Hahn esimeses Waldorfi koolis Stuttgardis: algul prantsuse keele õpetajana, siis 1921–1927 klassiõpetajana, lõpuks saksa keele ja ajaloo õpetajana ülaastmes. Saanud Steinerist juhised „vaba kristliku religiooniõpetuse“ sisseseadmiseks (lastele, kes ei kuulu konfessioonidesse), pidas ta 1920 koolis esimese „pühapäevatalituse“. 1931–1939 õpetas ta Haagis Vrije koolis Hollandis.
Teises maailmasõjas võeti ta taas tõlgiks ja läks seejuures pärast 25 aastat jälle Venemaale. 1943 abiellus ta kolleeg Maria Uhlandiga (1893–1978). Pärast sõja lõppu pöördus ta tagasi taasasutatud Stuttgardi Waldorfi kooli, kus töötas kooli mitteametliku juhatajana ja õpetajana kuni pensionile jäämiseni 1961. Tema kirjandusteostest võib esile tõsta mälestusi Rudolf Steinerist ja peateosena "Euroopa geeniusest" „antroposoofilise rahvastikupsühholoogia visandit“.
Kalju Kenk
Kalju Kenk (22. september 1940 – 8. veebruar 2015) oli eesti mehaanikateadlane, TTÜ õppejõud.
Ta lõpetas aastal 1954 Misso 7-klassilise kooli ja aastal 1958 Vastseliina Keskkooli. Aastal 1963 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna matemaatika erialal (spetsialiseerudes teoreetilisele mehaanikale). Aastatel 1963–1966 oli ta Leningradi Riiklikus Ülikoolis aspirantuuris. Aastal 1963 kaitses ta Leningradi Riiklikus Ülikoolis väitekirjaga "Экспериментальная проверка применимости соотношений основных теорий пластичности к описанию процесса деформирования при знакопеременном кручении" (juhendajaks Klimenti Tšernõhh(ru:Черных, Климентий Феодосьевич)) füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi.
Ta töötas aastal 1963 ja aastatel 1966–1969 Tallinna Polütehnilise Instituudi Teoreetilise mehaanika kateedris assistendina. Aastatel 1969–1972 töötas ta samas kateedris vanemõpetajana. Aastatel 1972–1991 töötas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi Teoreetilise mehaanika kateedris dotsendina, olles aastatel 1981–1986 Tallinna Polütehnilise Instituudi Teoreetilise mehaanika kateedri juhatajaks. Aastatel 1991–1992 töötas ta Tallinna Tehnikaülikooli Mehaanikateaduskonna Mehaanika aluste kateedri juhatajana. Aastatel 1992–2000 töötas ta Tallinna Tehnikaülikooli Mehaanikateaduskonna Masinaõpetuse instituudi Masinamehaanika õppetoolis dotsendina. Aastast 2000 kuni 30. augustini 2008 töötas ta Tallinna Tehnikaülikooli Mehaanikateaduskonna Mehhatroonikainstituudi Masinamehaanika õppetoolis dotsendina.
1. septembrist 2008 jäi ta emerituuri, saades emeriitdotsendiks; kuid ta tegutses 26. novembrini 2009 Tallinna Tehnikaülikooli Mehaanikateaduskonna Mehhatroonikainstituudi Masinamehaanika õppetoolis lektorina.
Kalju Kenk suri 8. veebruaril 2015 ja ta maeti 14. veebruaril 2015 Rahumäe kalmistule.
Ilona Faustova
pisi|Ilona Faustova (keskel) 2017. aasta oktoobris koos sünteetilise bioloogia üliõpilaste võistlusrühmaga Ilona Faustova (sündinud 29. märtsil 1982) on Eesti molekulaarbioloog ja modell.
Doktoritöö "L-tüüpi püruvaadi kinaasi kooperatiivse regulatsiooni mehhanismid" kaitses ta 2013. aastal Tartu ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskonnas. Tema põhilised uurimissuunad on biokeemia, kitsamalt proteiinid ja ensümoloogia. Sünteetilise bioloogiaga seoses on ta viinud üliõpilaste uurimisrühmi ka rahvusvahelisele võistlusele International Genetically Engineered Machine (iGEM).
Ta on Tartu ülikooli molekulaarbioloogia kaasprofessor.
Natalia Oreiro
Natalia Oreiro (sündinud 19. mail 1977 Montevideos) on uruguay laulja ja näitleja.
Toila valla spordi- ja kultuurikeskus
Toila valla spordi- ja kultuurikeskus on asutus Ida-Viru maakonnas Toila vallas Voka asulas. Asutuse juhataja on Peeter Sööt.
John Laurence Kask
Ta kaitses 1936. aastal Seattle'is asuvas Washingtoni Ülikoolis bioloogiadoktori väitekirja.
Aaron Boupendza
Aaron Salem Boupendza Pozzi (sündinud 7. augustil 1996 Moandas) on Gaboni jalgpallur, kes mängib ründajana Major League Socceri (MLS) klubis FC Cincinnati.
Ta alustas klubikarjääri Gaboni klubis CF Mounana.
2016. aastal liitus ta Prantsusmaa klubiga Bordeaux' Girondins, kuid klubi põhimeeskonnas ta liigadebüüti ei teinud. Hooajal 2017–2018 oli ta laenul Prantsusmaa tugevuselt kolmanda liiga klubis Pau, hooajal 2018–19 Prantsusmaa esiliigaklubis Gazélec Ajaccio ja tugevuselt kolmanda liiga klubis Tours ning hooajal 2019–20 Prantsusmaa esiliigaklubis Feirense.
2020. aasta augustis sõlmis ta lepingu Türgi kõrgliigaklubiga Hatayspor. Hooajal 2020–21 oli Boupendza Türgi kõrgliiga suurim väravakütt, kui lõi 22 väravat.
Gaboni jalgpallikoondises debüteeris Boupendza 2016. aasta jaanuaris. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 20. jaanuaril Aafrika rahvuste meistrivõistluste mängus Rwanda vastu. 2022. aasta Aafrika rahvaste karikavõistluste esimeses alagrupimängus 10. jaanuaril lõi ta värava Komooride vastu.
Zebedayo Bayo
Amnaay Zebedayo Bayo (sündinud 20. mail 1976 Arushas) on Tansaania pikamaajooksja, kelle põhialaks on maraton.
Zebedayo Bayo on võitnud kuus rahvusvahelist maratoni ning osalenud kahtedel olümpiamängudel ja viitel maailmameistrivõistlustel.
Spermaanalüüs
Spermaanalüüs ka seemnevedeliku analüüs (saksa k spermiogramm) on ejakulaadi ehk mehe seemnevedeliku proovi laboratoorne analüüs, mida teostatakse mehe urogenitaalsüsteemi tervisliku seisundiga (sh viljastamisvõime hindamiseks) seonduva hindamiseks. Spermaanalüüse teostatakse mitmete haiguslike seisundite diagnoosimiseks aga seda peetakse vajalikuks ka juhul, kui on alust kahtlustada mehe viljatust (ta ei saa lapsi) või on vaja otsustada, kas pärast vasektoomiat on tulemuseks patsiendi steriilsus (RHK-10 alamjaotis Z30.8 "Vasektoomiajärgne spermatosoidide loendus").
Usaldusväärseimkas loetakse tulemused mis saadakse, kui eelmisest seemnepurskest on möödas 3–5 päeva. Hoiduda tuleks alkoholi tarvitamisest. Kui patsient tarvitab ravimeid, peaks ta konsulteerima arstiga. Kõrge palavik (> 38 °C) viimase 3 kuu jooksul võib mõjutada analüüsi tulemust negatiivselt.
Spermaproovi andmine analüüsiks
Spermaproov ehk seemnevedelikuproov tuleb koguda eelkaalutud steriilsesse nõusse. Sperma kogutakse uuritava poolt masturbatsiooni teel soovitatavalt labori lähedal asuvas privaatruumis. Vajadusel võib analüüsi andmisel osaleda ka partner, kuid seejuures ei tohi olla kokkupuudet partneri limaskestadega (suu, suguelundid jne). Kui sperma kogumine ei õnnestu privaatruumis, võib seda teha kodus tingimusel, et sperma jõuab pärast seemnepurske toimumist vähemalt 1 tunni jooksul laborisse. Sel juhul peab patsient hoidma spermat oma ihu ligidal (nt püksivärvli vahel). Erandjuhtudel saab spermaproovi võtta seksi ajal, kasutades selleks spetsiaalset laboratoorse kvaliteediga kondoomi.
Referentsväärtused WHO andmetel
Maailma Terviseorganisatsioon on välja andnud mitmeid labori käsiraamatuid "WHO laboratory manual for the examination and processing of human semen"(2010)), millega püütakse mehe seemnepursatise ehk ejakulaadi uurimismeetodeid standardida.
Makroskoopilised ja füüsikalis-keemilised uuringud
Nende parameetrite hulka kuuluvad sperma välimuse, viskoossuse, veeldumisaja ja pH hindamine. Normaalne sperma on aluseline, happeline pH hävitab seemnerakud. Punane või pruunikas värvus võib tähendada, et spermas leidub verd. Ideaalseks peetakse, kui sperma hulk on minimaalselt 1,5 ml ja veeldumine kestab umbes 15–30 minutit. Vajadusel tohib spermat veeldumise soodustamiseks rahulike ringjate liigutustega loksutada. Kui sperma 1 tunni jooksul täielikult ei homogeniseeru, siis fikseeritakse see protokolli ja alustatakse mikroskoopilisi analüüse.
Liikuvus
WHO andmetel (5) hinnatakse liikuvust kolmepallisüsteemis:
Uuring viiakse läbi mikroskoopiliselt. Edasiliikuvad spermid liiguvad vähemalt 25 mikromeetrit sekundis 37 kraadi juures, minimaalselt 20 mikromeetrit sekundis 20 kraadi juures. Kohapeal liikuvateks loetakse sperme, mis liiguvad 5 mikromeetrit sekundis edasi ja tagasi. Liikuvust loetakse normaalseks, kui edasiliikuvaid sperme on enam kui 38%.
Morfoloogia
Eriline tähendus viljakuse uuringul on spermide kuju hindamisel, kuid referentsväärtuse suhtes pole kokkuleppele jõutud. 1992. aastal(2) on normaalse kujuga spermatosoidide hulgaks loetud 30%, hiljem on normväärtust langetatud 15%-le. Meetodit on püütud ühtlustada ja saavutada keskmine normväärtus(1).
Spermide morfoloogiat saab hinnata erinevate kriteeriumide järgi. Mikroskoopiliselt hinnatakse normaalse kujuga sperme, samuti vormimuutusi spermide peades, keskosades ja sabades ja spermide arenguvigu (topeltpeaga või -sabaga spermid).
WHO kriteeriumide kõrval on hindamiskriteeriumeid ka Krügeri järgi. (3) (4)
Tsütoloogia
Ümarrakkude eristamiseks tehakse spetsiaalse värvinguga äigepreparaat.
Tsütoloogias loendatakse:
Vitaalsus ehk elulisus
Elulisust määratakse eosiiniga värvitud preparaadis, värvunud spermidesse on sisse tunginud rakumembraan. Mikroskoopiliselt loendatakse eosiiniga värvunud ja värvumata spermatosoide. Elusad spermid ei ole eosiiniga värvunud.
Biokeemilised uuringud
Viiakse läbi vastavalt labori käsiraamatu juhendile erinevaid laboratoorse diagnostika meetodeid kasutades.
Spermaproovi tulemuste interpreteerimine
WHO kehtestatud inimspermaanalüüsi tulemusi saab interpreteerida WHO-s kehtestatud reeglite alusel ja soovitatavalt erialase väljaõppe saanud spetsialisti poolt. Selleks, et vältida väärpositiivset tulemust ja/või väärnegatiivset tulemust soovitatakse teha mitu spermaproovi järjest.
Juho Knuuttila
Juho Knuuttila (sündinud 1995 ) on soome alpinist.
Heinrich Christian Metzhold
Heinrich Christian Metzhold (8. detsember 1676 Dannheim – 13. juuli/24. juuli 1730 Pärnu) oli Eesti vaimulik.
Juho Knuuttila
2011. aastal ronis ta Kilimanjaro (5895 m) ja 2012. aastal Elbruse (5642 m) tippu. 2014. aastal tõusis Pamiiris seitsmetuhandelise Korženevskaja (7105 m) tippu.
See ambitsioonikas ettevõtmine siiski nurjus. Õnnestus ära käia Lenini (7134 m) ja Han-Tengri (7010 m) tipus.
Knuuttila on palju roninud tehniliselt rasketel marsruutidel Alpides, sealhulgas suurtel põhjaseintel: Eigeri Heckmairi marsruudil, Matterhorni Schmidti marsruudil ja Grandes Jorassesi põhjaseinal kolmel erineval marsruudil.
2017. aastal käis ta ronimas Denali rahvuspargis. Ta tõusis Mount Hunteri (4442 m) tippu Grison-Tedeschi marsruudil ja soolona Denali (6168 m) tippu West Buttressi marsruudil.
Heinrich Christian Metzhold
Metzhold sündis Dannheimis (praeguse haldusjaotuse järgi Ilm-Kreisis Tüüringi liidumaal). Immatrikuleerus 16. juulil 1700 Academia Gustavo-Carolinasse (Pärnu ülikooli).
Oli aastatel 1701–1710 Saaremaa Jaani koguduse õpetaja. Aastatel 1711–1730 oli ta Audru Püha Risti koguduse õpetaja, hooldades aastatel 1713–1722 vikaarina Pärnu-Jakobi kogudust ja aastal 1719 Tõstamaa Maarja kogudust.
Isiklikku
Tema vend Johann Quirinius Metzhold oli Kuressaare Laurentiuse koguduse õpetaja ja Saaremaa superintendent.
Mongoolia liivahiir
Mongoolia liivahiir (Meriones unguiculatus) on hiirlaste sugukonda liivahiirlaste alamsugukonda kuuluv näriline.
Mongoolia liivahiir (ka kõrbehiir) muutus eriti populaarseks lemmikloomaks 20. sajandi teisel poolel. Sageli kasutatakse neid ka katseloomadena. Liivahiiri hakati USA-sse importima, kui avastati, et nad on head koduloomad. Mongoolia liivahiir on kõige tuntum liik liivahiirlaste sugukonnast ja on kõige tavalisem liivahiir, keda peetakse lemmikloomana. Ta on harilikust hiirest suurem – keha on umbes 12 cm pikk (saba on enam-vähem sama pikk). Emased kaaluvad keskmiselt 50–55 grammi ja isased 60 grammi. Mongoolia liivahiir on Uus-Meremaal keelatud liik.
Looduses
Liivahiirte looduslik elukeskkond on kuiv ning öösiti võib minna üsna külmaks. Seepärast peavad nad säilitama vedelikku, mistõttu toodavad liivahiired vähe uriini ja higi. Soojust talletavad nad tänu oma jässaka keha, karvase saba ja pisikeste kõrvadele hästi. Nende loomulik elukeskkond on Aafrika, Aasia ja Kesk-Ida liivakõrbed. Looduses elavad liivahiired nende enda poolt ehitatud maa-alustes keerulistes tunnelites, mille sügavus on 3 meetrit ning millest nad väljuvad ainult toidu otsimiseks. Urud koosnevad leidlikest tunnelite ja koobaste süsteemist, kus iga osa täidab kindlat funktsiooni. Elatakse paarikümnest isendist koosnevates gruppides, kus ainult üks isas- ja üks emasloom regulaarselt paarituvad. Liivahiired on väga territoriaalsed.
Välimus
Liivahiired kaaluvad keskmiselt 80–100 g. Saba pikkus erineb liigiti. Saba mängib suurt rolli tasakaalu hoidmisel. Nende kaitsereaktsioon on nagu sisalikel: nad hülgavad oma saba, kui see neid takistab, ja ka siis, kui neid rünnatakse. Erinevalt hiirtest ja rottidest on neil saba karvane. Neil on väikesed väliskõrvad, aga sisekõrvad on päris suured, seetõttu kuulevad nad hästi madalaid helisid. Liivahiired suhtlevad peamiselt lõhna abil ja häälitsevad minimaalselt.
Käitumine
Liivahiired on sotsiaalsed loomad, kes elavad looduses rühmadena. Nad toetuvad oma lõhnatajule, et identifitseerida teisi klanni liikmeid. Seega on tähtis kasutada "lahutatud puuride meetodit’" ja eri puuride liivahiiri üksteisele tutvustada. On teada, et liivahiired võivad sageli rünnata ja tappa võõra lõhnaga isendeid.
Jõelaev
pisi|Väike jõereisilaev Tartus pisi|Sisevete [[parvlaev Laaksaares]] pisi|Madala pardaga jõereisilaev Tartus pisi|Suur, kuid madal jõekruiisilaev Saksamaal
Jõelaev (siseveelaev) on siseveekogudel (jõed, järved) sõiduks mõeldud või ehitatud laev.
Jõelaevana ehitatud laev võib vahel olla sobiv ka sõiduks merel rannikuvetes.
Kirjeldus
Jõelaevadel on üldjuhul suhteliselt väike süvis madalas vees sõiduks, piiratud kõrgus (ka näiteks allalastav laevamast) sildade alt läbi mahtumiseks. Võrrelduna avameresõiduks mõeldud laevadega on neil lisaks sageli ka nõrgem kere, väiksema võimsusega jõuseade ning väiksem pardakõrgus. Suurematel järvedel (sealhulgas Peipsi järvel) sõidul tuleb siiski arvestada ka kõrgema ja teravama lainetusega, mis sunnib mõnikord kasutama merelaevalikumat konstruktsiooni (sealhulgas suurem parda kõrgus, parem püstuvus).
Osa laevu klassifitseeritakse ka kui jõgi-meri tüüpi laevad.
Siseveekogudel kasutatavad väikelaevad kuuluvad tavaliselt merekõlblikkuselt D- või C-kategooriasse.
Ülesanded
Jõelaevad võivad olla väga erinevate ülesannete täitmiseks nagu ka merelaevad. Näiteks reisilaevad, kruiisilaevad, kaubalaevad, hüdrograafialaevad, puksiirid ja praamid, patrull-laevad ja isegi sõjalaevad.
Teatridirektor
"Teatridirektor" (originaalis Der Schauspieldirektor) on Wolfgang Amadeus Mozarti laulumäng (Singspiel, Ein Gelegenheitsstück, KV486) ühes vaatuses Johann Gottlieb Stephanie juuniori libretole. Esmaettekanne toimus 7. veebruaril 1786 Viinis Schönbrunni lossi talveaias. Rollide esmaesitajad olid Catarina Cavalieri (Silberklang), Aloysia Lange (madam Herz), Johann Valentin Joseph Adamberger (monsieur Vogelsang) ja Joseph Lange (Buff).
Saamislugu
Teos valmis kahe nädalaga. Selle tellis käsu korras keiser Joseph II õukond esitamiseks keisri suveresidentsis Schönbrunni lossis sinna kutsutud kõrgete külaliste privaatseks lõbustamiseks. Üritus korraldati Hollandi kuberneri, Saksi-Tescheni hertsogi Alberti, tema abikaasa Maria Christina Habsburg-Lotringi (keiser Joseph II õde) ja Poola kuninga vennapoja Stanislas Poniatowsky külaskäigu puhul. Lisaks neile oli privaatesitusel veel umbes 80 Viini tähtsat isikut ja õukondlast. Külalised said nautida ühel ja samal õhtul teatud mõttes muusikalise võistlust, kus vastandusid Mozarti saksa laulumäng ja Antonio Salieri itaalia koomiline ooper (opera buffa), milleks oli Prima la musica e poi le parole („Kõigepealt muusika ja siis sõnad”). Kumb võitjaks tunnistati pole teada. Mozart võis oma teost järgnevalt kolmel korral esitada ka avalikkusele, mis toimus 11. veebruaril Kärntnertortheateris Viinis.
Ühevaatuselise teose muusikaline osa on suhteliselt väike ja kestab umbes kakskümmend minutit. Lisaks avamängule on ainult neli vokaalnumbrit (arietta, rondo, tertsett ja lõpulugu). Domineerivad kõnedialoogid, mille sisu kaasajal ei ütle mitte midagi oma rohkete vihjete tõttu tollasele elu-olule. Seetõttu asendatakse need kaasaegsetes lavastustes kohalike sündmuste pilamisega.