cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonathan David
Kanada jalgpallikoondises tegi David debüüdi 9. septembril 2018 CONCAF-i Rahvuste Liiga mängus USA Neitsisaarte vastu ja lõi selles mängus kaks väravat. 2019. aasta CONCACAF Gold Cup'il oli David kuue väravaga turniiri suurim väravakütt.
2019. aastal valiti David Kanada aasta jalgpalluriks.
Kuldar K. Raudnask
pisi|Kuldar K Raudnask Kuldar K. Raudnask (kodanikunimi Kuldar Raudnask; 4. november 1965 – 31. jaanuar 1985 Keila-Joa) oli eesti luuletaja.
Ta lõpetas 1984. aastal Tallinna 42. Keskkooli ja asus seejärel Tartu Ülikoolis õppima ajakirjandust.
1984. aasta novembris võeti ta Nõukogude armeesse sundaega teenima. Hukkus sõjaväeteenistuses viibides ebaselgetel asjaoludel. Ametliku versiooni järgi oli tegemist enesetapuga, kuid seda on peetud kaheldavaks.
Heli Speek: "Ta võis taluda piinamist, peksmist, labasusi, lootes, et see on ajutine ja küll nad väsivad. Arvas, et kui vabaneb, küll siis kirjutab ja räägib, mismoodi kuulsusrikas armee seestpoolt välja näeb." ("Egeuse meri", lk. 74.)
Luulekogud
"Egeuse meri" Tallinn : Tammerraamat, 2005
Isiklikku
Tema ema on ajakirjanik ja poliitik Valve Raudnask, tema isa oli ajakirjanik Kuldar Raudnask (1936–1985).
Kármáni joon
Joon sai nime Ungari päritolu Ameerika Ühendriikide inseneri ja füüsiku Theodore von Kármáni (1881–1963) järgi. Ta tegi kindlaks, et sellel kõrgusel on Maa atmosfäär nii hõre, et aerodünaamika seaduste alusel lendamine umbes sellest kõrgusest alates lõpeb, sest vajalik kiirus lennuki tõstejõu saavutamiseks õhus ületab esimese kosmilise kiiruse. Esimese kosmilise kiiruse saavutamisel pole aerodünaamiline tõstejõud enam vajalik, sellel kiirusel jääb keha Maa orbiidile tiirlema.
Tööpsühholoogia
Tööpsühholoogia on rakenduspsühholoogiasse kuuluv psühholoogia haru, mille keskmes on tööga, eriti palgatööga seotud praktiliste probleemide lahendamine.
Tööpsühholoogia on lähedalt seotud organisatsioonipsühholoogia. Sageli koondatakse need töö- ja organisatsioonipsühholoogia või organisatsiooni- ja tööpsühholoogia nime alla.
Probleemide seas, millega tööpsühholoogia tegeleb, on:
Tööpsühholoogia lähtekohad
Töökollektiivi koostöö parandab töötulemusi ja suurendab töötajate heaolutunnet. Töökollektiivi tõhusaks toimimiseks peab ülesanne ja selle parima lahendamise viis ning kollektiivi juhtimise viis olema selge. Kollektiivile antud ülesanne peab olema võimalikult kaasakiskuv ning selle liikmete erialased oskused peavad olema piisavad ning vastastikku täiendavad. Kollektiiv peab olema selgelt piiritletud ja selge tööjaotusega; peavad kujunema kollektiivisisesed normid ja liikmete rollid. Kui kollektiivi töö takerdub vähese koordineerituse, ähmaste eesmärkide, segaste normide ja rollide või vähese koostöötahte tõttu, peab saama seda olukorda parandada.
Erinevaid ülesandeid täitvad töötajad ja kollektiivid moodustavad organisatsioonis terviku. Organisatsioon loob väljaspool organisatsiooni kasutatavaid tulemusi ja ühtlasi pakub töötajatele töötasu, ühtekuuluvust, enesearendamise võimalust jms. Organisatsioon loob töötajate ja kollektiivide tööle võimalused ja seab piirangud, mis mõjutavad nende arengut. Töös osalemine annab töötajatele kogemusi ning kujundab nende sotsiaalset võrgustikku. Organisatsioon ja selle töötulemused on omakorda töötajate ja kollektiivide tegevuse tulemus. Organisatsiooni tegevust suunavad otsused ning mitteformaalsete liidrite mõju. Organisatsiooni juhtimisel on põhjendatud otsustest olulisem organisatsiooni tegevuse selgitamine ja põhjendamine töötajatele. Juhtkonna isikuomaduste ja tegevuse kõrval on väga olulised töötajatevahelised sotsiaalpsühholoogilised jõud, millest olenevad töötajate ja juhtkonna vahelised suhted ja organisatsioonikultuur. Kui juhtkonna osa organisatsiooni õnnestumistes ja ebaõnnestumistes ülehinnatakse, võib see viia töötajate iseseisvusetuseni ning alandada nende enesehinnangut ning vähendada nende eneseusku ja motivatsiooni.
Heawoodi graaf
Heawoodi graaf on üks 14 tipu ja 21 servaga lihtgraaf, mis Peterseni graafi kõrval on graafiteoorias teine huvitavate sümmeetriaomadustega tuntud kuupgraaf (st 3-valentsregulaarne). Graaf on nimetatud inglise matemaatiku Percy John Heawoodi järgi.
Regulaarsused ja sümmeetria
Heawoodi graaf on 3-valentsregulaarne, 3-distantsregulaarne ja 6-vööregulaarne. Kolmevalentseid vööregulaarseid graafe nimetatakse kage’ks (inglise: cage). Iga tipp ja iga serv esineb kahes vöös. Heawoodi graafil on üks tipuorbiit ja üks servaorbiit, st see graaf on tippudest ja servadest transitiivne ehk tugevalt sümmeetriline. Heawoodi graafi sümmeetriamõõt ehk korrapära on 0,766.
Graafi automorfismirühm on PGL2(7).
Muid omadusi
Paarisarv vööregulaarsusest tuleneb selle graafi kahealuselisus. Vastavad tipuhulgad moodustavad Heawoodi graafi täiendis kaks (omavahel sidusat, kuid mitte lõikuvat) klikki. Seega on selle 14-tipulise graafi täiend 7-klikkregulaarne.
Joschka Fischer
pisi|Joschka Fischer (2006) Joschka Fischer (õieti Joseph Martin Fischer; sündinud 12. aprillil 1948 Gerabronnis) on Saksa poliitik, endine Saksamaa Liitvabariigi välisminister ja asekantsler Gerhard Schröderi valitsuses aastail 1998–2005.
Karjäär
Baden-Württembergi liidumaal Ungari päritolu lihuniku perekonnas sündinud Joschka Fischer katkestas gümnaasiumiõpingud 16-aastaselt ning 18-aastaselt jäid tal pooleli fotograafiaõpingud. Kuigi ta ei õppinud ülikoolis, vaid asus tööle, osales ta koos esimese abikaasa Gretna Greeniga 1968. aasta üliõpilasrahutustes Frankfurdis. Oli seotud ka vasakpoolse äärmusrühmitusega Revolutionärer Kampf, kuid lahkus selle juurest 1977. aastal.
1981. aastal astus Joschka Fischer roheliste parteisse ja valiti kaks aastat hiljem Bundestagi. Roheliste realistlikuma tiiva liidrina sai ta 1985. aastal Hesseni liidumaa keskkonnaministriks. Kahe aasta pärast lahkusid rohelised liidumaa valitsusest, kuid neli aastat hiljem sai Joschka Fischer jälle keskkonnaministriks ning ka peaministri asetäitjaks.
1994. aastal valiti Joschka Fischer uuesti Bundestagi. 1998. aastal sai ta välisministriks ning oli selles ametis ka ajal, kui Saksamaa oli 1999. aastal Euroopa Liidu eesistujamaa.
Elufilosoofia
Elufilosoofia (saksa Lebensphilosophie) on filosoofiline mõttelaad, milles rõhutatakse, et elu mõte, väärtus ja eesmärk on filosoofia kõige olulisemad teemad. Elufilosoofias vastandub elu pelgalt ratsionaalsele (mõistusele, mõistele, ideele) ning saab kõige oleva aluseks ja mõõduks – seega printsiibiks.
Filosoofilised lähenemised elufilosoofias on piisavalt erinevad, et sellele mõttelaadile ei ole võimalik ühtseid kriteeriumeid välja tuua. Samas neile ühiseks on negatiivne suhtumine ratsionalismi, intellektualismi, stsientismi ja materialistlikku maailmavaatesse ning vastandumine 19. sajandi neokantiaanlusele ja tärkavale positivismile.
Ülevaade
Elufilosoofia kujunemise alguseks võib pidada seda, kui elu vastandatakse printsiibina saksa idealismi (Johann Gottlieb Fichte, Friedrich Wilhelm Joseph Schelling, Georg Wilhelm Friedrich Hegel) printsiipidele, seda romantismis veel ei olnud juhtunud. Alles Schellingi hilisfilosoofias, eelkõige aga Arthur Schopenhaueri loomingus saab ratsionalismi kriitika irratsionaalsuse metafüüsikaks ning kujundatakse uue kogemusteooria lähtekohad. Koos Friedrich Nietzschega on Schopenhauer, kelle arusaamad hakkavad mõju avaldama alles sajandi teisel poolel, elufilosoofia peamisi teerajajaid.
Organisatsioonikultuur
Organisatsioonikultuur on organisatsiooni- või rühmasisene kultuur. See hõlmab ühised taotletavad väärtused, sotsiaalsed normid (millised hoiakud, teod ja käitumine on vastuvõetavad) ja arusaamad. Mõiste võeti kasutusele 1980ndatel.
Edgar Scheini järgi on organisatsioonikultuuril vaadeldavad avaldused, mida ta nimetab artefaktideks.
Adrian Furnhami järgi võib organisatsioonikultuur anda organisatsiooni liikmetele organisatsiooniidentiteedi, innustada osalust ning suurendada organisatsiooni kui sotsiaalse süsteemi stabiilsust. Hea ja kohanemisvõimeline organisatsioonikultuur võib saada konkurentsieeliseks. Sellepärast soovitatakse organisatsioonikultuur välja kujundada.
Elufilosoofia
Henri Bergson
Elu mõistega väljendab Henri Bergson kõigepealt maailmavaatelist hoiakut, mille kohaselt muutumine on midagi sellist, mis mõjutab elutunnet positiivselt. Niisugune optimism, mis eristab prantsuse elufilosoofiat 19. sajandi saksa filosoofia traagilisest põhimeeleolust, jäi Bergsonile omaseks elu lõpuni. Ta seadis vastu loodusseadustest lähtuvalt ennustatava maailma käigule, mis liikus vääramatult soojussurma kui lõppseisundi poole arusaama maailmast kui loovast protsessist, millest ka inimesel on võimalik aktiivselt osa võtta.
Organisatsioonikultuur
Organisatsioonikultuuri sees võivad olla ka allkultuurid. Need võivad olla omavahel konfliktis (kultuurikonflikt). Konfliktid võivad tekkida osakondade vahel, kutserühmade vahel ning juhtkonna ja töötajate vahel.
Elufilosoofia
Eestis
Elufilosoofiast vaimustusid ka 20. sajandi alguse eesti kirjanikud. Nietzsche nimi kõlas sajandi alguskümnenditel Eestis pidevalt, ka Schopenhauerit loeti palju, Bergsoni mõnevõrra vähem. 1920.–1930. aastatel ilmnes selgelt Oswald Spengleri mõju, kõige otsesemalt vahest August Gailiti romaani "Purpurne surm" allakäiguvisioonides või Heiti Talviku 1935. aastal kirjutatud aforistlikus luules "Spenglerit lugedes", aga ka A. H. Tammsaare "Tõe ja õiguse" neljanda osa pessimistlikus ühiskonnakujutuses või Uku Masingu religioosses metafüüsikas.
Jordanes
Jordanes (ka Jordanis või, harvem, Jornandes oli 6. sajandil elanud Rooma ametnik, kes vanemas eas hakkas kirjutama ajaloost.
Kuigi ta kirjutas ka Rooma ajaloo teemalise teose "Romana", on tema tuntuim töö "De origine actibusque Getarum" ehk "Getica", mille ta kirjutas Konstantinoopolis umbes 551 pKr See on ainus säilinud klassikaline teos gootide varasest ajaloost.
Sõber palus Jordanesel kirjutada selle raamatu kokkuvõttena Cassiodoruse mitmeköitelisest gootide ajaloost (mis on nüüdseks kadunud). Jordanes valiti selleks tööks tema tuntud ajaloohuvi (ta töötas Rooma ajaloo kallal), tabava sõnakasutuse ning ta enese goodi päritolu tõttu. Ta oli olnud kõrgema järgu notarius ehk sekretär Rooma väikeses klientriigis Möösias, mis asus tänapäeva Põhja-Bulgaarias.
Säilinud on teiste autorite, nt Prokopiose kirjutatud teoseid gootide hilisemast ajaloost. Ainsa säilinud kirjutisena gootide päritolust on "Getica" pälvinud arvukalt kriitilist tähelepanu. Jordanes kirjutas hilisladina keeles, mitte klassikalises Cicero-aegses ladinas. Tema enda sissejuhatuse järgi oli tal Cassiodoruse teosega tutvumiseks vaid kolm päeva, mis tähendab, et ta pidi suuresti toetuma omaenda teadmistele. Mõnedki ta väited on lakoonilised.
Christensen, Troya ja Kulikowski on tõestanud, et "Geticas" segas Jordanes gootide ja daaklaste tegeliku ajaloo legendidega. Gootide tegelik nimi oli aga Getae.
Aestii
"Geticas" mainis Jordanes ka rahvast nimega Aestii, keda on nimetanud teisedki ajaloolased alates Tacitusest. Tema esimese tsitaadi kohaselt asusid aestid Läänemere kaldal, kaugemal kui rahvas nimega Vidivarii:
Teine tsitaat kirjeldab, kuidas goodi hõimu Greuthungi kuningas Hermanaric alistas Aestii: "See valitseja allutas oma tarkuse ja väega ka Aestii tõu, kes elab Germaani Ookeani kaugeimal kaldal."
Seda etnonüümi on seostatud eestlastega, kuid see pole kaugeltki ainus teooria.
Õiguskindlus
Õiguskindlus (ingl legal certainity) on õiguse eesmärk luua stabiilsust ja regulaarsust ühiskonnas, tagades isikule õigusolustiku prognoositavuse. Õiguskindluse põhielemendid on salajase õiguse keeld, õigusselgus ehk definitiivsus ja usalduskaitse ehk õiguspärane ootus.
Salajase õiguse keeld
Salajase õiguse keelu põhjal avaldatakse seadused ettenähtud korras. Pärast Riigi Teatajas avaldamist seadus jõustub kümnendal päeval, kui seaduses eneses ei sätestata teist tähtaega. Seega saavad täitmiseks kohustuslikud olla üksnes Riigi Teatajas avaldatud seadused. Seaduste avaldamine, mis kuulub lahutamatult õigusriigi printsiibi juurde, on õiguse olemasolu eeldus ja tingimus. Isikutelt ei saa nõuda avaldamata õigusnormide täitmist, sest nad ei saa kujundada oma eeldusi õigusnormi täitmiseks. Samuti pole põhiseaduse järgi võimalik tunnistada avaldatud seadust salajaseks. Salajase õiguse keelu põhimõtte ajendiks võib pidada NSVL-aegset praktikat piirata põhiõiguseid või muid demokraatliku põhiseadusriigi aluspõhimõtteid salajastega aktidega.
Kehtimiseks peab seadus olema avaldatud eesti keeles Riigi Teatajas. Riigi Teataja on Eesti Vabariigi ametlik võrguväljaanne, milles avaldatakse õigusaktid ja muud dokumendid. Põhiseaduse mõttes peab väljaanne Riigi Teataja vastama kindlatele tunnustele:
Samadele tunnustele vastab ka väljaande võrguversioon.
Salajase õiguse keeldu järgib kümnepäevane vacatio legis’e nõue. Ladinakeelne mõiste vacatio legis osutab ajavahemikule seaduse väljakuulutamise ja seaduse jõustumise vahel. Vacatio legis’est tuleneb nõue, et enne muudatuse jõustumist peab puudutatud isikutel jääma piisavalt aega tutvuda uue regulatsiooniga ja sellega oma tegevuses arvestada. Alati ei pruugi seaduse avaldamise ja jõustumise vahele jääv ajavahemik olla täpselt 10 päeva. Sel juhul tuleb hinnata muudatuse ulatuslikkust, sest mida suurema mõjuga on muudatus, seda pikem peab olema vacatio legis. Kui soovitakse teha erandit seaduse jõustumise üldisest tähtpäevast, siis tavaliselt on see seaduses kirjas. Mahukamaid sätteid nõudvate seaduste puhul võidakse seaduse jõustumise aeg sätestada eraldiseisva seadusega.
Salajase õiguse keelu probleem on salajased üldaktid. Isikule on kohustuslikud täitmiseks ainult avaldatud seadused. Nende all mõeldakse ka määruseid, sest teistsugune tõlgendus ei sobiks normi eesmärgiga. Küsimus seisneb selles, kas riigisaladust või juurdepääsupiirangut sisaldavad aktid saavad olla täitmiseks kohustuslikud. Selle probleemi vastu aitaks, kui need vormistataks näiteks (salajaste) üldkorraldustena.
Õigusselgus
Õigusselgus ehk definitiivsus tähendab, et õigusnorm peab olema sõnastatud arusaadavalt ja üheselt mõistetavalt, et igaühel oleks võimalik mõista regulatsiooni ning käituda vastavalt. Arusaadavusele lisaks peab õigusakt olema piisavalt ammendav ja täpne. Õigusselguse põhimõte tähendab, et seadus pakub igaühele kaitset riigivõimu omavoli eest. Õigusselgus on oluline ka sellepärast, et üksikisikul oleks võimalik aimata avaliku võimu organi käitumist ja seeläbi enda käitumist reguleerida. Kuna õiguskeel võib olla üpriski keeruline, siis vajaduse korral asjakohase nõustamisega peaks kodanik nägema ette tagajärgi ja aru saama, mida kindel tegevus võib kaasa tuua. Kogemus näitab aga, et võimatu on saavutada olukorda, kus kõik tagajärjed on ettenähtavad. Riigikohus on märkinud, et kõikide normide selgusaste ei ole sama. Isiku õigusi piiravad või isikule kohustusi panevad õigusnormid peaksid olema selgemad ja täpsemad kui teised õigusaktid.
Usalduskaitse
Usalduskaitse nõuab avalikult võimult oma volituste ja pädevuse kasutamist teatud aja jooksul selliselt, et õiguslikult loodud suhted ei saaks kahjustada viisil, mida tavainimene ei võiks ette näha. Usalduskaitse ehk õiguspärane ootus laiemas tähenduses jaguneb kolmeks: karistusõiguslik eriregulatsioon, tagasiulatuva mõju keeld ja õiguspärane ootus kitsamas tähenduses.
Karistusõigusliku eriregulatsiooni all mõeldakse seda, et inimest võidakse süüdi mõista ainult siis, kui tema teo tunnistab kuriteoks seadus, mis oli jõus teo toimepanemise ajal. Põhimõte nullum crimen, nulla poena sine lege tähendab tõlkes, et ei ole karistust ilma seaduseta. Karistus määratakse õigusrikkumise toimepanemise ajal kehtiva seaduse põhjal. Karistusõiguses oluline põhimõte on isiku õigus kergemale karistusele, kui seadus kergemat karistust sätestab pärast õigusrikkumise toimepanemist.
Teiseks elemendiks on ebasoodsa tagasimõju keeld. Norm avaldab tagasimõju, kui see seab õigusliku tagajärje sõltuvusse asjaoludest, mis on selle kehtima hakkamisel juba mõjunud. Tagasimõju on ebasoodne, kui see on normi adressaadi jaoks koormav (nt käsk, keeld). Põhiseadus keelab väljastada tagasiulatuva jõuga norme, kui see muudab isiku õigusliku positsiooni ebasoodsamaks. Kui norm puudutab ülekaalukaid õigushüvesid (nt teise isiku põhiõigusi), siis erandina on seaduse tagasiulatuv jõud lubatud. Riigikohus on öelnud, et minevikus tehtud tegudele ei või õiguslikke tagajärgi kehtestada.
Õiguspärase ootuse põhimõte kitsamas tähenduses selgitatakse, et kohaldatud seadust ei tohi sõnamurdlikult kehtetuks tunnistada. Kui isikule on antud seadusega õigused või vabadused, siis on oluline, et ta saaks neid kasutada vähemalt seaduses sätestatud tähtaja jooksul ning et muudatus ei mõjuks sõnamurdlikuna. Õiguspärase ootuse põhimõte, et isikute õiguste või soodustuste lõpetamine on lubamatu. Seda võib teha kaalumise teel.
Organisatsioonikultuur
Kriitilised käsitlused organisatsioonipsühholoogias on küsimärgi alla seadnud, kas üldse on olemas jagatud väärtused ning kas kultuuri kaudu on võimalik organisatsiooni juhtida.
Lähedane mõiste on organisatsioonikliima. Edgar Scheini järgi on organisatsioonikliima organisatsioonikultuuri väline avaldumine, mida on kergem vaadelda ja mõõta.
Lucas Pérez
pisi|Lucas Pérez (2011) Lucas Pérez Martínez (sündinud 10. septembril 1988 A Coruñas) on Hispaania jalgpallur, kes mängib ründajana Hispaania kõrgliiga klubis Cádiz.
2011. aasta jaanuaris liitus ta Ukraina kõrgliiga klubiga Lvivi Karpatõ, kus mängis kokku kolm hooaega. Hooajal 2013–14 mängis ta Kreeka kõrgliiga klubis PAOK.
Hooajal 2014–15 suundus ta laenule Hispaania kõrgliiga klubisse Deportivo La Coruña. 2015. aasta augustis sõlmis ta klubiga püsiva lepingu. Hooajal 2015–16 lõi ta liigas koguni 17 väravat.
2016. aasta augustis liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Arsenal. Üleminekusumma oli 17,1 miljonit naelsterlingit. Esimese värava Inglismaa kõrgliigas lõi ta 3. jaanuaril 2017 mängus AFC Bournemouthi vastu. Hooaja 2017–18 mängis ta taas Deportivo La Coruñaga laenul Hispaania kõrgliigas.
2018. aasta augustis sõlmis Pérez kolmeaastase lepingu West Ham Unitediga. Arvatav üleminekusumma oli 4 miljonit naelsterlingit. 4. detsembril 2018 lõi ta mängus Cardiff City vastu kaks väravat. Ta sai sellega esimeseks West Ham Unitedi mängijaks pärast Paulo Wanchope'i, kes on vahetusmängijana kaks väravat löönud.
2019. aasta mais siirdus ta tagasi Hispaania kõrgliigasse, liitudes Deportivo Alavésiga. 2021. aasta augustis sõlmis ta üheaastase lepingu Elchega. 2022. aasta jaanuaris sõlmis ta 18 kuu pikkuse lepingu Cádiziga.
Brasłaŭ rajoon
Brasłaŭ rajoon (transkribeerituna Braslavi rajoon) on rajoon Valgevenes Viciebski oblastis. Piirneb põhjas Lätiga ning läänes ja edelas Leeduga.
Rajooni pindala on 2270 km². 2014. aasta seisuga elas seal 27 073 inimest.
Rajoon loodi 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Achremaŭcy, Ciacierki, Dalokija, Druja, Miažany, Opsa, Słabodka, Plusy ja Vidzy külanõukogu.
Halduskeskus on Brasłaŭ. Teisi asulaid – Vidzy alev, agrolinnakesed Druja, Opsa, Słabodka, Kaziany küla.
Rajooni suurimad jõed on põhjapiiril voolav Daugava ja lõunapiiril voolav Dzisna jõgi. Kõrgeim koht on Smulki küla lähistel – 210,6 meetrit. Madalaim koht asub Daugava ääres – 97,7 meetrit.
Rajoonis asub Brasłaŭ järvestik. Suurimad järved on Drūkšiai, Dryviaty, Snudy, Strusta, Ukla ja Bohina järv. Läti piiril paikneb üks Valgevene sügavamaid järvesid - Riči järv.
Rajoonis asub Brasłaŭ järvestiku rahvuspark.
Rajooni elanikest olid 2014. aasta seisuga 64,59% valgevenelased, 14,26% venelased, 18,66% poolakad ja 2,49% muude rahvaste esindajad. 49,56% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 45,56% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 38,08% elanikke, vene keelt aga 57,35%.
Papanicolau test
Papanicolau test ehk Pap-test on günekoloogias kasutatava meditsiinilise protseduuri käigus tehtava Pap-proovi tsütoloogiline uuring.
Pap-testi kasutatakse Pap-proovi ajal tütarlapse või naise tupevõlvilt, emakasuudmest või emakakaelakanalist kas sondi või harjaga võetud rakukaape preparaadi laboratoorseks töötlemiseks, säilitamiseks ja mikroskoopiliseks uurimiseks viirusinfektsioonide, kasvajaeelsete seisundite, kasvajate, emakakaelavähi, endomeetriumivähi ja muude naiste urogenitaalsüsteemi haiguste diagnoosimiseks.
Pap-proovi loetakse täpseks alglooma Trichomonas vaginalis 'e, bakteri Actinomyces ja Herpes simplex 'i viiruse tuvastamisel.
Pap-proovi spetsiifilisus (õige positiivne leid) on 50–70%.
Test seisneb pindmiste rakkude eemaldamises. Protseduuri võib teha peaaegu iga vastava ettevalmistusega tervishoiutöötaja ja proovi võtmine on valutu. Rakuproov saadetakse edasi laboratooriumisse, kus seda uurivad tsütoloogid.
Üha enam kasutatakse ka arvutipõhiseid, poolautomaatseid rakuanalüsaatoreid.
Skriiningtest emakakaelavähi korral
Papanicolau testi kasutatakse emakakaela epiteelkoe muutuste ja vähieelsete seisundite ning emakakaelavähi avastamiseks.
Arvatakse, et suur osa emakakaelavähkidest tekib junctio- ehk lame ja silinderepiteeli piiri- ja transformatsioonialal.
Papanicolau numbriline klassifikatsioon
1990. aastateni kasutati, näiteks Soomes, Papanicolau numbrilist klassifikatsiooni, kus rakuleiud kirjeldatakse staadiumites I–V, kus:
Bethesda süsteem
Bethesda-klassifikatsioonis ehk TBSis (Tumor Bethezda System) sisaldab Pap-proovide tulemus ka otsuse proovi adekvaatsuse kohta, üldise liigituse ja kirjeldava diagnoosi.
Kui proovis täheldatakse emakakaelavähile viitavaid ohumärke, saadetakse patsient diagnoosi kinnitamisele. Positiivse proovi korral ohtlik kude eemaldatakse enne selle vähiks arenemist ning patsiendil tuleb viie aasta jooksul hoolikalt järelkontrollis käia.
Väärpositiivne tulemus
Papanicolau test võib anda mitme teguri toimel proovimaterjalide analüüsi vastusena väärpositiivse tulemuse, kus terve naine võidakse haigeks tunnistada. Üheks põhjustajaks on suukaudsete rasestumisvastaste tablettide kasutajate Pap-proov, nende vastavad rakud tunduvad vaatlejale ebanormaalsete või pahaloomulistena rakkudena.
Valesti võidakse tõlgendada ka kudede taastumises (regeneratsioonis) osalevaid rakke, kuna regeneratiivsed rakud võivad meenutada näiteks adenokartsinoomi rakke.
Pap-proovis on kiiritusravijärgsed muutused tuvastatavad aastakümneid ja nad võivad segi minna vähi retsidiiviga.
Meetodi töötas välja 1928 George Papanicolau.
Soolaglasuur
Soolaglasuur on temperatuuril 1160–1350 °C keedusoola toimel ahju keskkonnas tekkiv läbipaistev kivikeraamika glasuur, mis võeti tarvitusele Saksamaal 12. sajandil ning on olnud oma ökonoomsuse tõttu laialt kasutatav eelkõige tarbekeraamika valmistamisel kuni 20. sajandi keskpaigani.
Tehnoloogia
Tehnoloogiliselt on soolaglasuur originaalne ning erineb kõigist teistest glasuuridest selle poolest, et tekib ahju asetatud toodetele põletuse käigus iseeneslikult. Tegemist on ühe vastupidavaima glasuuriliigiga keraamikas üldse. Ahju pakitakse glasuurimata õhkkuivad tooted ning peale põletamist võetakse välja glasuuritud tooted. Sool paisatakse ahju põletuse hetkel, mil savikeha on hakanud just paakuma ja temperatuur tõusnud üle 1160 kraadi. Kuigi sool (NaCI) sulab juba 800 °C juures, on tema aurustumiseks ja ühtlasemaks lendumiseks ahjukambris vaja kõrgemat kuumust. Tavaliselt ei visata soola enne, kui temperatuur pole tõusnud 1180 kraadini.
Ahjus reageerib sool õhus oleva veeauruga ja laguneb naatriumoksiidiks (Na2O) ja mürgiseks vesinikkloriidhappeks ehk soolhappeks (HCl). Tekkinud naatriumoksiid reageerib saviga, moodustades naatrium-alumosilikaadi. Oluline on savi ränisisaldus. Mida suurem on ränisisaldus, seda rohkem naatriumi reageerib. Seetõttu ei teki kõrge alumiiniumisisaldusega portselansavidele paksu glasuurikihti. Kuid ka alumiiniumi peab olema, muidu ei saa glasuur moodustuda. Tekkiv soolaglasuur on väga vastupidav, ka hapetele. Seetõttu toodeti soolaglasuuriga anumaid näiteks keemiatööstusele kuni 1970-ndateni.
Soolaglasuur sarnaneb selles osas lendtuhaglasuuriga, et temaga ei glasuurita eset enne põletust, vaid ta kujuneb eseme pinnale põletuse käigus. Soola sisestatakse põletuse ajal enamasti ahju külgede ülaosas asuvatest avadest sisse visates, kuid on ka teisi mooduseid. Olenevalt ahju visatud soola hulgast võib kujunev glasuurikiht olla õhem või paksem (nagu apelsinikoor), aga tema värv sõltub savieseme koostisest ning põletuskeskkonnast. Heledal, vähese rauasisaldusega savil on see kas hallikas või kollakas. Tumedamad toonid saavutatakse kas tumedamat kivinõusavi kasutades või esemeid eelnevalt angobeerides või lihtsalt punasavi lobriga kattes.
Ohud
Soola- ja soodaglasuuri puhul kaasneb soolade aurustumisega mürgiste ühendite soolhappe (soola puhul) ja naatriumhüdroksiidi (sooda puhul) teke. Seetõttu ei tohi soolaglasuuriga esemete tootmist rajada tihedalt asustatud paikadesse. Ka põletuse ajal, eriti soola viskamise perioodidel, on soovitav mitte asuda allatuult ja ahju ligiduses või vajadusel tuleb kanda kaitsemaski.
Ajalugu
Sool kui glasuurimoodustaja võeti kasutusele tõenäoliselt juhuslikult. Arvatakse, et see avastati vanu soolaheeringatünne keraamikaahju küttena kasutades. Varaseimad soolaglasuuri leiud pärinevad 12. sajandist, kuid sihipäraselt hakati soolaglasuuri kasutama kas Siegburgis, Eifelis või mujal kivikeraamika valmistamise keskustes ligikaudu 14. sajandil. Soolaglasuuri tehnoloogia levis mujalegi Euroopasse ja juba 15. sajandi lõpuks isegi Inglismaale ning hiljemalt 18. sajandil Põhja-Ameerikasse. Algul valmistati enamasti mitmesuguseid joogianumaid. Jooginõu otstarve polnud kindlaks määratud, olenes, mida antud kohas valmistati, kas veini või õlut. Dekoreerimisel kasutati palju reljeefseid detaile. Aja jooksul muutus dekoor rikkalikumaks ja laienes esemete valik. 16. sajandi keskpaigast alates muutus peene maalingu ja reljeefiga kaunistatud nõu kõrgelt hinnatud luksuskaubaks. Nüüd ei olnud enam otstarbekas toota odavat igapäevanõud soolaahjus. Kasulikum oli valmistada keerukamaid nõusid ja teha vähem põletusi. Tänapäeval on soolaglasuuri kasutamine keraamikas muutunud populaarsemaks unikaalkeraamika viljelemisel.
Isesüttimine
Orgaanilist ainet sisaldavates kuhjatistes, milles on piisavalt (kuid mitte liiga palju) õhku ja niiskust, algab soojenemine spontaansete eksotermiliste protsesside (käärimine, oksüdatsioon) tagajärjel. Edasi kiireneb temperatuuri tõus kuni isesüttimiseni. Kuna kuhjatise materjal on põlengukoldele isolaatoriks, siis ühelt poolt takistab see massi jahtumist ja teiselt poolt õhuhapniku vaba juurdepääsu. Orgaanilise aine lagunemine toimub biodegradatsiooni, oksüdatsiooni, põlemise ja termolüüsi koosmõjul. Isesüttimise oht esineb näiteks sütt, põlevkivi või diktüoneemakilta sisaldavates aheraine puistangutes ning freesturvast, saepuru, komposti jm orgaanilist materjali sisaldavate peenestatud jäätmete ja suurte kuhjatiste, näiteks heina või õlgede puhul.
Mitmed kergelt oksüdeeruvad ained võivad õhuhapnikuga kokkupuutel iseeneslikult süttida, näiteks tseesium, rubiidium, valge fosfor, värskeltvalmistatud magneesiumipulber jm. Sellisel juhul on põlemisprotsessi tulemuseks metallioksiidide moodustumine.
Isesüttimise juures on oluline see põhjus, miks reaktsioon tekib. Sama oluline on põhjus miks isesüttimist ei teki. Tavaliselt on põhjus selles, et reaktsioon, mis oleks küll termodünaamiliselt soodus, see tähendab iseeneslikult toimuks.. on siiski kõrge aktivatsioonienergiaga ja ei saa tavatingimustes toimuda. Vastavalt molekulaarorbitaalide teooriale on atmosfääri hapnikumolekul (O2) tavaolekus magnetiline. Tänu sellele hapniku magnetilisele erilisusele on (tavatingimustes) kõik elusrakud kaitstud hapniku üliagressiivse oksüdeeriva toime eest. See tähendab, et tavatingimustes on hapnikumolekul kineetiliselt piisavalt stabiilne ja paljude materjalide molekulid (näiteks tavaline paber) hapnikuga ei reageeri.
Paberi isesüttimise temperatuuri on kasutatud teose nimetusena ka kirjanduses (Fahrenheit 451).
Märkus. Mõiste süttimistemperatuur iseloomustab aine süttimist leegiga kokkupuutumisel.
Viited
Combustione spontanea
Vecpiebalga piirkond
Vecpiebalga piirkond oli Läti 1. järgu haldusüksus Vidzemes.
Piirkonna keskus oli Vecpiebalga küla.
Läti rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Vecpiebalga piirkonna elanikest lätlasi 93,21%, venelasi 4,18% ja teistest rahvustest inimesi 2,60%.
Piirkond moodustati 2009. aastal viiest vallast. 2021. aastal liideti Vecpiebalga piirkond Cēsise piirkonnaga.
Yossi Benayoun
Yosef Shai Benayoun (sündinud 5. mail 1980 Dimonas) on endine Iisraeli jalgpallur, keskkaitsja.
Benayoun mängis klubikarjääri jooksul muuhulgas Inglismaa jalgpalliklubides West Ham United, Liverpool, Chelsea ja Arsenal.
Iisraeli jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1998–2017 kokku 102 korda ja lõi 24 väravat.
Gelderni hertsogkond
Geldern (hollandi: Gelre, saksa: Geldern) on ajalooline Saksa-Rooma riigi krahvkond, hiljem hertsogkond, mis asus Madalmaades.
Geograafia
Hertsogkond sai nime Gelderni (Gelder) linna järgi tänapäeva Saksamaal. Kuigi praegune Gelderlandi provints (ka Geldern) Hollandis hõlmab enamuse alast, koosnes endine hertsogkond ka praeguse Hollandi Limburgi provintsi osadest, samuti territooriumidest tänapäeva Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaal, mille Preisimaa omandas 1713. aastal.
Hertsogkonna neljal osal olid omad keskused, kuna neid eraldasid jõed:
ruumiliselt eraldatud Alamveeranditest (Gelderland):
Ajalugu
Krahvkond tekkis umbes 1096. aastal, kui Gerard III Wassenbergist on esmamainitud kui Gelderni krahvi. See paiknes siis Alam-Lotringi territooriumil, Gelderni ja Roermondi alal, kus peamiseks linnuseks oli Montfort (ehitatud 1260. aastal). Krahv Gerardi poeg Gerard II omandas 1127. aastal abielu kaudu Zutpheni krahvkonna Põhja-Hamalandis. 12. ja 13. sajandil laienes Geldern piki Maasi, Reini ja IJsseli jõe kaldaid kiirelt allavoolu ja nõudis isegi järglust Limburgi hertsogkonnas, kuni kaotas 1288. aastal Worringeni lahingu Bergi ja Brabanti vastu.
Geldern oli sageli sõjas oma naabritega, mitte ainult Brabanti, vaid ka Hollandi krahvkonna ja Utrechti piiskopkonnaga. Siiski ei kasvanud selle territoorium ainult eduka sõjapidamisega, vaid ka jõudsalt rahu ajal. Näiteks anti suurem osa Veluwest ja Nijmegeni linn nende rahapuuduses valitsejate poolt pandina Geldernile. Erijuhtudel, laenude saamise eest Gelderni varakambrist andis Utrechti piiskop üle Veluwe maksustamise ja haldamise ning Willem II – Hollandi ja Zeelandi krahv, kes valiti ka Saksa-Rooma riigi vastukuningaks (1248–1256) – andis sarnaselt samad õigused üle Nijmegeni suhtes; kui kumbki valitseja ei suutnud võlgu tagasi maksta, muutusid need maad Gelderni lahutamatuks osaks.
Viimane sõltumatu Gelderni hertsog oli Adolfi poeg Karel van Egmond (1467–1538, valitses 1492–1538), kes tõusis esile Charles Südi Burgundia õukonnas ja võitles Habsburgide eest lahingutes Charles VIII armeede vastu, kuni langes vangi Béthune'i lahingus (1487), Avaliku heaolu sõjas (tuntud ka kui Hullumeelne sõda). Aastal 1492 maksid Gelderni kodanikud, kes olid Maximiliani valitsemisest pettunud, Karelile ja tunnistasid ta oma hertsogiks. Karel, kelle selja taga oli nüüd Prantsusmaa, võitles Maximiliani pojapoja Karliga (kellest sai aastal 1519 Saksa-Rooma keiser Karl V) Gelderni sõjas ja laiendas valdusi kaugemale põhja, et liidendada see, mis nüüd on Overijsseli provints. Ta ei olnud lihtsalt sõjamees, vaid ka kogenud diplomaat ja oli seetõttu võimeline säilitama oma sõltumatust. Ta pärandas hertsogkonna Jülich-Kleve-Bergi hertsogile Wilhelmile. Käies Karel van Egmondi jälgedes moodustas hertsog Wilhelm liidu Prantsusmaaga, tsementeerides liitu kõhklevalt poliitilise abielu kaudu Prantsuse kuninga François I õetütre Jeanne d'Albret'ga (keda väidetavalt sunniti abiellu ja Prantsusmaa konnetaabel Anne de Montmorency olevat ta vägisi altari ette viinud). See liit julgustas Wilhelmit esitama väljakutset keiser Karl V nõudele Gelderni üle, kuid prantslased, tegutsedes võimsalt mitmel rindel pikas võitluses Prantsusmaa "ümberhaaramise" vastu Habsburgide poolt, osutusid vähem usaldusväärseks, kui hertsogi ambitsioonid nõudsid, ja ta ei suutnud hertsogkonda hoida; aastal 1543 loovutas hertsog Wilhelm 1542–1546 aastate Itaalia sõja Venlo lepinguga Gelderni hertsogkonna keisrile. Karl ühendas Gelderni Habsburgide Madalmaade Seitsmeteistkümne provintsiga ja Geldern kaotas lõpuks oma sõltumatuse.
Karl V loobus 1556. aastal troonist ja kuulutas, et Burgundia ringkonna territooriumid jäävad Hispaania kroonile. Kui Põhja-Madalmaad mässasid Hollandi mässus kuningas Felipe II vastu, ühinesid kolm Gelderlandi põhjapoolset veerandit Utrechti uniooniga ja said 1581. aasta eraldumisaktiga Ühendatud Provintside osaks, kui vaid Ülemveerand jäi Hispaania Madalmaade osaks.
Utrechti rahuga, mis lõpetas aastal 1713 Hispaania pärilussõja, jagati Hispaania Ülemveerand Preisi Gelderni (Geldern, Viersen, Horst, Venray), Ühendatud Provintside (Venlo, Montfort, Echt), Austria (Roermond, Niederkrüchten, Weert) ja Jülichi hertsogkonna (Erkelenz) vahel. 1795. aastal vallutas ja liidendas Gelderni Prantsusmaa Esimene Vabariigiga ning jagas Roeri ja Meuse-Inférieure'i departemangude vahel.
Gelderni vapp
Piirkonna vapp arenes aja jooksul.
Rickard Sandler
pisi|Rickard Sandler Rickard Johannes Sandler (29. jaanuar 1884 Torsåker, Västernorrlandi lään – 12. november 1964 Stockholm) oli Rootsi poliitik, ta kuulus Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei ridadesse. Ta oli aastatel 1925–1926 Rootsi peaminister.
Ta sündis Torsåkeris (praeguse haldusjaotuse järele Kramforsi vallas), Västernorrlandi läänis, koolijuhi perekonnas. Ta on lõpetanud Uppsala Ülikooli. Seejärel töötas ta kooliõpetajana Kramforsis. Ta on töötanud ka ajakirja Ny Tid juures. Teda on valitud Riksdagi, aastatel 1912–1916 alamkoja liikmeks ja aastatel 1919–1964 ülemkoja liikmeks.
Aastal 1918 sai ta rahandusministri Fredrik Vilhelm Thorssoni riigisekretäriks (eesti mõistes kantsleriks) Nils Edéni valitsuses. 1. juulist 1920 kuni 27. oktoobrini 1920 oli ta Rootsi rahandusministriks Hjalmar Brantingi esimeses valitsuses. 13. oktoobrist 1921 kuni 19. aprillini 1923 oli ta portfellita minister Hjalmar Brantingi teises valitsuses. 14. oktoobrist 1921 kuni 24. jaanuarini 1925 oli ta Rootsi väliskaubandusminister
Pärast Hjalmar Brantingi surma (24. jaanuaril 1925) oli ta 24. jaanuarist 1925 kuni 7. juunini 1926 Rootsi peaminister.
24. septembrist 1932 kuni 19. juuni 1936 oli ta Rootsi välisminister Per Albin Hanssoni esimeses valitsuses. 28. septembrist 1936 kuni 13. detsembrini 1939 oli ta Rootsi välisminister Per Albin Hanssoni teises valitsuses.
Tõlked
Ta tõlkis Karl Marxi Kapitali rootsi keelde.
Ajalugu ja loodusteadus
"Ajalugu ja loodusteadus" ("Geschichte und Naturwissenschaft") oli Wilhelm Windelbandi kõne Straßburgi ülikooli rektori ametisse astumise puhul 1. mail 1894. Samal aastal avaldati see eraldi väljaandena.
Eesti keeles on see ilmunud Marju Lutsu tõlkes ajakirjas Akadeemia, 1993, nr 3, lk 490–505.
Selles kõnes võttis Windelband kasutusele eristuse idiograafilise ja nomoteetilise teadusliku mõtlemise vahel.
Sisukokkuvõte
Sellepärast oleks filosoofil kiusatus rääkida filosoofia ajaloost või üldist huvi pakkuvast psühholoogiast – kogemusteadusest, mis arvatakse filosoofi kompetentsi. Ma ei taha rääkida filosoofia ajaloost, et ei jääks muljet, et filosoofias polegi enam midagi peale ajaloo, ega psühholoogiast, et ei jääks muljet, nagu filosoofia oleks taandunud eriteaduseks. Pean oma kohuseks anda tunnistust, et ka praegune filosoofia, mis on metafüüsilistest pretensioonidest loobunud, saab tegelda suurte küsimustega, millele ta võlgneb oma maine. Tahan teile ühel näitel demonstreerida, kuidas filosoofiline uurimine viib iga eriküsimuse välja inimese maailma- ja eluvaate viimsete mõistatusteni, ning näidata, et iga katse näiliselt hästi tuntut lõpuni mõista viib paratamatult ruttu meie tunnetusvõime piirideni, mida ümbritsevad hämarad saladused.
Ma valin teema loogikast, täpsemalt metodoloogiast, teaduse teooriast, et näidata, kui tihedalt filosoofia on teiste teadustega seotud. Filosoofia suhtleb kogu elava tegelikkusetunnetusega ja tegeliku vaimuelu kogu väärtussisuga. Filosoofia ajalugu on olnud inimlike eksituste ajalugu sellepärast, et ta on heauskselt eriteadustest valmi ja kindlana üle võtnud selle, mis parimal juhul on olnud kujunemisjärgus tõde. See side on kõige paremini näha olnud loogikas, mis on alati olnud kriitiline refleksioon tegeliku tunnetuse olemasolevate vormide üle. Viljakad meetodid ei ole kunagi välja kasvanud loogikute abstraktsetest konstruktsioonidest ja puhtformaalsetest kaalutlustest; viimased vaid viivad juba rakendatu üldisesse vormi ning määravad kindlaks selle tähenduse, tunnetusväärtuse ja rakendatavuspiirid. Näiteks ei pärine tänapäeva loogika arusaam induktsiooni olemusest mitte Francis Baconilt, vaid refleksioonist selle järjest peenema rakendamise üle Keplerist ja Galileist saadik.
Teaduste klassifikatsioon ei saa kokku langeda jaotusega teaduskondadeks, mis lähtub ülikoolide praktilistest ülesannetest ja on ajalooliselt välja kujunenud. Nii on praktilistel kaalutlustel sageli kokku pandud teoreetilises suhtes erinevad ning lahku viidud teoreetiliselt kokkukuuluvad asjad. Ka teadus ja tehnika on praktilistel kaalutlustel kokku pandud. See pole teadusele kahjuks tulnud, sest see soodustab teadusharude vahelist läbikäimist. Viimasel ajal on ka teaduskondadeks jaotamisel hakatud meetodit arvestama.
Filosoofiat ja matemaatikat tuleb teoreetilises plaanis vastandada kogemusteadustele. Esimesi võib nimetada ratsionaalseteks teadusteks. Nad ei ole otseselt suunatud kogemuses antu tunnetamisele, kuigi nende tulemusi teistes teadustes selleks saab ja tuleb rakendada. Nende väited ei toetu kunagi üksiktajumustele ega tajumuste massile, kuigi nad psühhogeneetiliselt pärinevad empiirilistest motiividest. Seevastu kogemusteaduste ülesanne on tunnetada tajule kättesaadavat tegelikkust. Oma tulemuste põhjendamiseks vajavad nad üldiste aksiomaatiliste eelduste ning igasugusele tunnetusele ühtmoodi vajaliku normaalse mõtlemise õigsuse kõrval tõsiasjade kindlakstegemist taju abil.
Kogemusteadusi omakorda jaotatakse praegu loodusteadusteks ja vaimuteadusteks. Ma ei pea seda jaotust niisugusel kujul õnnestunuks. Looduse ja vaimu vastandus on materiaalne [sachlich] vastandus, mis on saanud valitsevaks antiikfilosoofia lõpus ja keskaja filosoofia alguses ning mida on täie radikaalsusega [Schroffheit] ülal hoidnud uuem metafüüsika Descartesist ja Spinozast Schellingi ja Hegelini. Arvestades uusima filosoofia hoiakuid ja tunnetusteoreetilise kriitika mõju, ei tundu see lahkuviimine enam nii kindel ja enesestmõistetav, et seda ilma pikemata liigituse aluseks võtta. Pealegi ei kattu see vastandus tunnetusviiside vastandusega: kui Locke taandas Descartesi dualismi välistaju (sensation, aisting) ja sisetaju (reflection, refleksioon) – vastavalt kehalise välismaailma ehk looduse ja seesmise vaimumaailma tunnetamise organi – vastandusele, siis uusima aja tunnetuskriitika on selle arusaama rohkem kui kunagi varem kõikuma löönud ning sisetaju olemasolu oletuse õigustatuse vähemalt tugeva kahtluse alla seadnud. Ja muidugi ei põhine nn vaimuteaduste faktid ainult sisetajul. Materiaalse [sachlich] ja formaalse liigitusprintsiibi kattumatus ilmneb aga eelkõige selles, et loodusteaduse ja vaimuteaduse vahele tuleb asetada tähtis kogemusteadus psühholoogia, mis oma aine poolest on ainult vaimuteadus ning teatud mõttes ka teiste vaimuteaduste alus, meetodi poolest aga algusest lõpuni loodusteaduslik, nii et teda on nimetatud sisemeele loodusteaduseks ja koguni vaimseks loodusteaduseks.
Võib-olla piisab asja parandamiseks väikestest muudatustest mõistemääratluses. Psühholoogia metoodiline lähedus loodusteadustele seisneb selles, et mõlemad teevad oma fakte kindlaks ning koguvad ja töötlevad neid ainult selleks, et nende põhjal mõista üldist seaduspärasust, millele need faktid alluvad. Spetsiaalsed meetodid on küll väga erinevad, aga nende poolest on psühholoogia näiteks keemiast vaevalt kaugem kui näiteks mehaanika bioloogiast. Tunnetussihtide formaalse eripära poolest on nad ühesugused: nad otsivad sündmuste seadusi.
Seevastu enamik neist kogemusteadustest, mida nimetatakse vaimuteadusteks, püüavad üksikut, suurema või väiksema ulatusega sündmustikku [Geschehen], millel ükskord olnud ajaliselt piiratud tegelikkus, täielikult ja ammendavalt kujutada [Darstellung]. Ka nendel on väga erinevaid uurimisaineid ja võtteid. Tegu on üksiksündmuse või tegude ja saatuste seostatud reaga, üksiku inimese või terve rahva olemuse ja eluga, mõne keele, usundi, õiguskorra, kirjandus- või kunstiteose või teadussaavutusega: igaüht neist tuleb selle eripärale vastavalt käsitleda. Alati aga on eesmärgiks ainukordses tegelikkuses avaldunud inimelu moodustist tema faktilisuses reprodutseerida ja mõista. Siia kuuluvad kõik histoorilised distsipliinid. Nüüd on meil olemas kogemusteaduste puhtmetodoloogiline, usaldatavatel loogilistel mõistetel tuginev liigitus tunnetussihtide formaalse eripära alusel. Ühed otsivad üldisi seadusi, teised erilisi ajaloolisi tõsiasju. Ühtede siht on generaalne, apodiktiline otsustus, teistel singulaarne, assertooriline lause. See erinevus on seega seotud üldise ja erilise vahelise suhtega, milles Sokratesest saadik on nähtud igasuguse teadusliku mõtlemise alusvahekorda. Platon otsis tegelikku muutumatutest soomõistetest, Aristoteles eesmärgipäraselt arenevatest üksikolenditest. Uusaja loodusteadus on õpetanud olevat defineerima selles aset leidvate sündmuste püsivate paratamatuste kaudu, asetades Platoni idee kohale loodusseaduse.
Kogemusteadused otsivad tegelikkusetunnetuses kas üldist loodusteaduse kujul või üksikut ajalooliselt määratletud kujul, vaadeldes kas tegelike sündmuste alati samaks jäävat vormi või nende eneses määratletud sisu. "Ühed on seadusteadused, teised sündmusteadused; esimesed õpetavad, mis alati on, teised, mis üks kord oli." Teaduslik mõtlemine on esimesel juhul nomoteetiline, teisel juhul idiograafiline. Võib rääkida ka loodusteaduslike ja histooriliste distsipliinide vastandusest, pidades meeles, et psühholoogia kuulub sel juhul loodusteaduste hulka.
See metoodiline vastandus klassifitseerib ainult meetodit, mitte teadmise sisu. Ühtesid ja samu esemeid võib uurida nii nomoteetiliselt kui ka idiograafiliselt. Alati sama ja ühekordse vastandus on suhteline. See, mis väga pika aja jooksul ei muutu ning mida saab seetõttu tema muutumatute vormide poolest nomoteetiliselt käsitleda, võib pikemas perspektiivis ikkagi osutuda vaid teatud kindlal ajal kehtivaks, ühekordseks. Näiteks valitsevad üksikut keelt tema vormiseadused, mis jäävad samaks sõltumata sellest, mida väljendatakse, aga ometi on see keel vaid ühekordne, mööduv nähtus inimeste keeleelus üldse. Sama lugu on keha füsioloogias, geoloogias, teatud mõttes koguni astronoomias, ja nõnda on histooriline printsiip üle viidud ka loodusteaduste valdkonda.
Klassikaline näide on orgaanilise looduse teadus. Süstemaatikana on tal nomoteetiline iseloom, sest ta saab inimeste paari tuhande aastase vaatluse jooksul alati samaks jäävaid elusolendite tüüpe vaadelda nende seaduspäraste tüüpidena. Arenguajaloona, milles ta kirjeldab organismide põlvnemise ja muutumise käiku Maa peal, mille kordumiseks mõnel teisel taevakehal pole tagatist ega tõenäosustki, on ta idiograafiline, histooriline distsipliin. Juba Kant nimetas seda, kes niisuguse "mõistuse seikluse" julgeb ette võtta, tulevaseks "looduse arheoloogiks".
Senine loogikateooria on otsustavalt eelistanud nomoteetilisi mõttevorme. Et igasugune teaduslik uurimine ja tõestamine toimub mõiste vormis, on loogika lähim ja tähtsaim huvi alati üldisuse olemuse, põhjenduse ja rakenduse uurimine. Peale selle, kreeka filosoofia on välja kasvanud loodusteaduslikelt lätetelt, physis 'e (jääv olemus nähtuste vahetumisel) uurimisest. Ka uusaja filosoofia on iseseisvunud loodusteaduste najal. Sellepärast pöörduski loogika esmajoones nomoteetiliste mõttevormide poole ning jäi nendest sõltuvaks. Ka need loogikud, kes histoorilise uurimise omapära täielikult mõistavad, otsivad oma teooriate viimseid juhtpunkte nomoteetilise mõtlemise poole pealt.
Nii loodusuurimine kui ka histoorika on kogemusteadused: nende lähtekohad, tõestuste eeldused, on kogemused, tajufaktid. Kumbki ei saa rahulduda sellega, mida naiivne inimene tavaliselt arvab kogevat. Mõlemal on tarvis aluseks teaduslikult puhastatud, kriitiliselt koolitatud ja mõistetöös järeleproovitud kogemust. Nii nagu meeli tuleb hoolikalt kasvatada, et teha kindlaks peeni erinevusi lähedases suguluses olevate elusolendite ehituses, edukalt mikroskoobiga vaadata ja kindlalt fikseerida pendlilöögi ning nõela asendi samaaegsust, tuleb vaevaliselt õppida määrama käekirja eripära, vaatlema kirjaniku stiili ning ajalooallika vaimset horisonti ja huvideringi. Iga spetsiaalne meetod põhineb ühelt poolt materiaalsetel [sachlich] taipamistel, mis on juba saavutatud või vähemalt oletatud, ning teiselt poolt loogilistel seostel, mis on sageli väga keerukad. Loogikat on seni huvitanud põhiliselt nomoteetilise meetodi probleemid (näiteks täppisinstrumentide metoodiline tähtsus, eksperimendi teooria, tõenäosuse määramine); histoorilise metodoloogia probleemid on filosoofia unarusse jätnud. See on seotud sellega, et filosoofiline ja loodusteaduslik anne esinevad palju sagedamini koos kui filosoofiline ja histooriline. Ometi oleks üldisele tunnetusteooriale äärmiselt huvitav välja koorida loogilised vormid, mille järgi histoorilises uurimises toimub tajumuste vastastikune kriitika, sõnastada hüpoteeside "interpolatsioonivormid" ning kindlaks teha, kui suur osatähtsus on maailmatunnetuses faktidel ja kui suur osatähtsus on üldistel eeldustel, mille järgi me neid tõlgendame.
Kõigi kogemusteaduste viimne printsiip on kõikide sama eseme kohta käivate ettekujutuselementide vastuoludeta kooskõla. Erinevus algab alles faktide tunnetuslikust kasutamisest: üks otsib seadusi, teine kujusid. Ühe puhul suundub mõtlemine erilise kindlakstegemisest üldiste suhete mõistmisele, teise puhul kirjeldatakse armastusega erilist. Loodusuurijale ei ole üksikul antud objektil kui niisugusel teaduslikku väärtust, see on talle vajalik ainult soomõiste tüübina, erijuhtumina soomõiste väljatöötamiseks. Ta reflekteerib selles ainult neid tunnuseid, mis sobivad seaduspärase üldisuse taipamiseks. Histoorik aga püüab mingit mineviku moodustist kogu selle individuaalses väljenduses ideaalseks kohaloluks taaselustada. Tal on sellega, mis tegelikult oli, sarnane ülesanne nagu kunstnikul sellega, mis on fantaasias. Siit tuleb ajaloolise loomingu sugulus esteetilisega ning histooriliste distsipliinide sugulus ilukirjandusega.