cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu Maarja Kool
Kooli ajalugu
7. aprillil 2001 asutasid Tartu Maarja Kooli lapsevanemad, õpetajad ja Tartu Toome Rotary Klubi koos hulga toetajatega sihtasutuse Maarja Küla. Maarja Küla peaeesmärgiks seati Eesti intellektipuudega noortele kodu – Maarja Küla – rajamine. Pool aastat hiljem vormistati Haavassaare kinnistu SA Maarja Küla omandiks. Kuid praeguseks on lapsi lõpetanud juba nii palju, et oleks vaja teistki sarnast küla. Kooli õpetajad ja lapsevanemad löövad kaasa sihtasutuses Maarja Päikesekodu. 2003. aastal avati koolis nn käsitöökool, kus 10.–12. klassi õpilased saavad omandada käsitööoskusi.
Mossin-Nagant
Lühendatud sõjapüss M1935
Lühendatud sõjapüssid M1935 olid algselt mõeldud erialaüksustesse, kuid tegelikult jõuti sellega ka Eestis kaasaegse lühikeseraudse, ühtseks sõjapüssiks sobiva relvani sarnaselt Saksamaa, Tšehhoslovakkia, Poola ja muude riikide uute püssimudelitega. Tänu kvaliteetsele vintrauale ja teistele muudatustele oli Eesti M1935 praktilisel laskekaugusel täpne hoolimata paratamatult väiksemast kuuli algkiirusest.
Karl Jürison
Karl Jürison osales Vabadussõjas. Aastal 1926 lõpetas Tartu Ülikooli farmatseudina cum laude, mag. pharm. 1927 (Peipsi tindikala rasva omadused).
Aastatel 1930–1940 oli ta Gnadeberg-Leydeni apteegi juhataja ja kaasomanik Tallinnas.
Aastatel 1935–1940 Rohuteadlaste Koja esimees, 1939–1940 Eestimaa Rohu- ja Apteegikaubanduse Ühingu "AS Ephag" juhatuse esimees.
Aastatel 1938–1940 I Riigivolikogu liige, Kodanliku Õhukaitse Nõukogu liige.
Karl Jürison vahistati 5. oktoobril 1940 ning NKVD tribunali 8. märtsi 1942 otsusega mõisteti ta 8 aastaks vangi, kust vabanes 10. oktoobril 1948, kuid kehtestatud elukohapiirangu alusel viibis seejärel asumisel Vorkutas.
Isiklikku
Tema poeg Jaak Jürison (1931–2021) oli Fordhami ülikooli professor.
Nabla (sümbol)
∇ Nabla pisi|256px|[[Harf – keelpill, mille järgi nabla on nimetuse saanud]] Nabla on sümbol ∇. Nimetus tuleb kreeka keelest, kus see tähendab naablit (heebrea harfi), mille kuju sarnaneb nabla sümboliga. Selle tähendusega seotud sõnad on ka aramea ja heebrea keeles.
Nablat kasutatakse matemaatikas nabla-operaatori tähistamiseks. Esimesena tegi seda William Rowan Hamilton sellisel kujul: ⊲.
Nabla kujutab endast tagurpidi kreeka tähte delta. Kreeka keeles on sümboli nimetus ανάδελτα (anádelta), mis tähendab 'tagurpidi delta'.
劈形算符
Tlaxcala
Tlaxcala on linn Mehhikos, Tlaxcala osariigi ja Tlaxcala valla halduskeskus.
Tlaxcala on Mehhiko kõige väiksem osariigi pealinn. 2005. aastal elas linnas 15 777 inimest.
Kuigi linna asukohal elasid juba varem indiaanlased, peetakse linna ametlikuks asutajaks Hernán Cortési (1520. aastal), kes kasutas kohalikke oma liitlastena asteekide vastu.
Linn on saanud nime järgi.
1996
1996. aasta (MCMXCVI) oli 20. sajandi 96. aasta.
Sündmused Eestis
pisi|Pärnu 1996. aastal pisi|Tallinn 1996. aastal pisi|[[Ahtme soojuselektrijaama katlamaja korstna remont]]
Marksism-leninism
Marksism-leninism on marksismi haru, mis poliitilise ideoloogiana valitses Nõukogude Liidus kogu selle ajaloo vältel (1917–1991), ehkki võttis sise- ja välispoliitilistel põhjustel erinevaid vorme. Marksism-leninism ennustas inimühiskonna vägivaldset üleminekut kapitalismilt sotsialismile, mis seejärel kasvab üle kommunismiks; selle metafüüsiliseks aluseks oli dialektiline materialism. Nõukogude Liidus nimetati seda "teaduslikuks ühiskonnateooriaks" ja "töölisklassi ideoloogiaks".
Läänes võistles marksism-leninism 20. sajandil teiste marksismi harudega, millest peamised olid maoism ja trotskism. Tänapäeval on marksism-leninism säilinud eelkõige mõnes endises sotsialismiriigis poliitilise filosoofia koolkonnana, vähemal määral marginaalsete kommunistlike parteide ideoloogilise alusena. Maailma suurim tänini tegutsev kommunistlik partei, Hiina Kommunistlik Partei deklareerib marksismi-leninismi olevat jätkuvalt enda ideoloogilise aluse, kuid lähtub marksismi maoistlikust versioonist, mis erines oluliselt Nõukogude Liidus rakendatud marksismivormist ning mida ajalooliselt on peetud Nõukogude marksismiga võistlevaks. Samuti peab end marksismi-leninismi ainuõige ja puhta versiooni alalhoidjaks sellest omamaise tõlgenduse (juche) loonud Põhja-Korea Kommunistlik Partei.
Nõukogude riigi ajaloo jooksul muutus ideoloogia korduvalt ja ulatuslikult, mistõttu saab sellest tervikliku teooriana kõnelda vaid tinglikult ning üksikasjades tuleb silmas pidada ametliku doktriini seisu konkreetsel ajahetkel. Marksismi-leninismi kujundas algselt peamiselt Vladimir Lenin, muutes Marxi ühiskonnateooriat ja filosoofiat vastavalt oma poliitilistele vajadustele ja kohandades seda Venemaa oludega. Riigi ametlikuks ideoloogiaks sai see 1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni järel, kui Venemaal haaras võimu ja tugevdas seda järk-järgult kommunistlik (bolševistlik) partei. Pärast Lenini surma 1924. aastal muutus doktriin kiiresti ja järsult võimuvõitluse käigus, millest väljus võitjana Jossif Stalin, kes kõrvaldas võimalikud konkurendid ja lasi nende vaated hukka mõista erinevate "ismidena" nagu näiteks Lev Trotski järgi nimetatud trotskism. Stalin pööras vähem tähelepanu teooria sisulisele arendamisele kui praktilisele tarvitamisele ideoloogiana, mille ülesanne oli õigustada iga tema poliitilist algatust ja suunamuutust. Stalini surma järel 1953. aastal hakati temaaegseid marksismi-leninismi ümberkorraldusi nimetama stalinistlikeks "moonutusteks" ning ideoloogiat revideeriti taas, põhjendamaks riigis toimuvaid sisepoliitilisi muudatusi ja terroriõhkkonna leevendamist. Leonid Brežnevi pika valitsusaja jooksul, mida hiljem hakati nimetama stagnatsiooniajaks (vastandina NSV Liidu väidetavale "arengule" enne ja pärast seda), saavutas marksism-leninism suhtelise stabiilsuse. Olulised muutused toimusid taas Mihhail Gorbatšovi ajal, kes alustas ühiskonnas ulatuslikke reforme - "ümberehitust" (perestroika) ja "avalikustamist" (glasnost), mis algasid NSV Liidu varasema ajaloo järjekordse ümberhindamise ja kritiseerimisega, jätkusid majandusreformidega, millele leiti taas põhjendus marksismist-leninismist, ning lõppesid NSV Liidu lagunemisega (millele marksism-leninism tänini oma pooldajate seas üldaktsepteeritavat selgitust pole leidnud).
Marksismi-leninismi arengut kujundas alatine pinge selle kahe rolli vahel teoreetilise, teaduslikkusele pretendeeriva ühiskonnateooriana ning praktilise, olupoliitikaid õigustava riikliku ideoloogiana. Selle põhiliste erinevuste hulgas Marxi marksismist võib nimetada: 1) sotsialismis kehtestatava "proletariaadi diktatuuri" juhtimist "uut tüüpi" kommunistliku partei poolt (millest kujunes riigiaparaadi üks olulisimaid osi); 2) loobumist Marxi eeldusest, et sotsialistlik revolutsioon saab toimuda vaid arenenud tööstusühiskonnas, kus on ulatuslik töölisklass; 3) sotsialistliku maailmarevolutsiooni kontseptsiooni järkjärgulist taandumist retooriliseks (nn "sotsialismi võidu võimalikkus ühel eraldiseisval maal", mis muutus eriti oluliseks Teise maailmasõja ajal, kui oli vaja põhjendust sõjalisele koostööle kapitalistlike riikidega); 4) kommunismi ennustatava saabumise pidevat nihkumist tulevikku. Erinevalt tõlgendati põllumajanduse ja kaubanduse vorme ja reforme sotsialistlikus ühiskonnas: revolutsioonis ja kodusõjas laastatud majanduse taastumiseks oli Lenin 1920. aastate algul sunnitud tegema ideoloogilisi mööndusi, lubades "uue majanduspoliitika" (NEPi) raames piiratud mahus varem kapitalistlikuna hukka mõistetud eraettevõtlust; 1930. aastatel muutis Stalin põllumajanduse kollektiviseerimise (ülemineku maa eraomandis tootmisüksustelt ühisomandis või riiklikus omandis ettevõtetele) järjest vägivaldsemaks kuni massiliste küüditamiste ja hukkamisteni, millele konstrueeriti õigustused ideoloogiliste muudatuste abil. Juba Stalini valitsusajast alates, kuid hilisematel etappidel veel läbivamalt kirjutati marksismi-leninismi muutmisega paralleelselt ümber ka riigi varasem ajalugu, kirjeldades NSV Liidu territooriumi laienemist ja nukuvalitsuste võimuleseadmist vasallriikides töölisklassi ajaloolise võitlusena rõhumise vastu ning salates maha riikliku süsteemse vägivalla elanikkonna vastu või kirjeldades seda klassivõitluse ja ajutiste liialdustena. Marksismi-leninismi muutmisprotsessi hulka kuulus ka selle sisulise muutumise eitamine (välja arvatud takkajärele mööndud väikesemahulised "moonutused" Stalini ajal). Niisugust revisjonismi on kujutanud George Orwell düstoopilises romaanis "1984".
Kurista (Kastre)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Külas asub Leinamänd. Kurista külas on sündinud luuletaja Gustav Suits (30. november 1883).
Vittoria Accoramboni
pisi|[[Scipione Pulzone. Vittoria Accoramboni portree. Peterhof.]] Vittoria Accoramboni (15. veebruar 1557 Gubbio – 22. detsember 1585 Padova) oli itaalia aristokraat, Bracciano hertsoginna. Ta sai tuntuks oma erakordse ilu ja õnnetu lõpu pärast.
Tema seikluslik elu on andnud ainet mitmele kirjandusteosele.
Elulugu
Vittoria sündis Gubbios pere kümnenda lapsena. Tema isa kuulus Marchest pärit väikeaadlisuguvõssa, mis oli Gubbiosse tulnud 14. sajandil. Perekond kolis Rooma paremat elu otsima.
Vittoria isa lükkas tagasi mitmed Vittoria kosilased ning peatus siis Francesco Perettil, kellel polnud küll erilist positsiooni, kuid kelle onu oli kardinal Felice Peretti, keda peeti paavstikandidaadiks (hiljem saigi temast paavst Sixtus V). 16-aastane Vittoria abiellus Perettiga. Pillava eluviisi tõttu sattus paar peagi võlgadesse.
Vittoriat imetlesid ja jumaldasid paljud Rooma kõige targemad ja säravamad mehed. Tema kõige tulisemate imetlejate seas oli Paolo Giordano I Orsini, kes oli esimene Bracciano hertsog ning üks Rooma mõjukamaid isikuid.
Aastal 1581 tappis Vittoria vend Marcello, kes tahtis, et tema õest saaks hertsogi abikaasa, Peretti. Hertsogit kahtlustati kuriteo kaasosaluses, seda enam, et arvati, et ta oli tapnud oma esimese abikaasa Isabella de' Medici. Vittoria võttis hertsogi abieluettepaneku heameelega vastu ning peagi nad abiellusid, algul salaja (1581), ja 1583, pärast paavst Gregorius XII vastuseisu ületamist, ka avalikult.
Kadeduse tõttu püüti seda abielu tühistada ning Vittoria koguni vangistati; ta vabanes ainult tänu kardinal Carlo Borromeo sekkumisele. 24. aprillil 1585, pärast Gregorius XII surma, sai Vittoria esimese abikaasa onu kardinal Montalto paavstiks ja tõotas paarikesele kätte maksta. Neid hoiatati ning nad põgenesid algul Veneetsiasse ning sealt Salòsse, mis asus Veneetsia riigi territooriumil. Selles linnas hertsog novembris 1585 ka suri, pärandades kogu oma isikliku varanduse lesele (Bracciano hertsogkonna jättis ta oma esimese abikaasa pojale Virginio Orsinile).
Leinav Vittoria tõmbus tagasi Padovasse, kuhu talle järgnes tema surnud abikaasa sugulane Lodovico Orsini, kes oli Veneetsia vabariigi teenistuses. Lodovicol oli plaanis püüda varandus ümber jagada. Varanduse jagamisel tekkis tüli ning Lodovico tegi ühele meesterühmale ülesandeks Vittoria tappa. Vittoria suri 1585. aasta lõpus. Veneetsia vabariik mõistis hiljem Lodovico ja peaaegu kõik tema kaasosalised surma.
Klaaspärlimäng
"Klaaspärlimäng" on Hermann Hesse romaan, mis ilmus 1943. aastal Šveitsis.
Eesti keeles ilmus see Helga Krossi tõlkes 1976. aastal ja uuesti 2005. aastal.
Romaani järgi on nime saanud Tartus toimuv klassikalise muusika festival "Klaaspärlimäng".
Biotoop
Biotoop (< kreeka bios 'elu' + topos 'paik') on ühetaoliste keskkonnatingimustega asustusala, kus elavad seal kohastunud loomad ja taimed. Mõnikord eristatakse biotoobi piires väiksemaid, mõne keskkonnateguri poolest eripäraseid osapaiku ehk merotoope.
Üldiselt võttes võib biotoop tähendada ala, kus elavad organismid.
Biotoop on põhimõtteliselt sünonüümne mõistega "habitaat". Vahe on vaid selles, et habitaadiga seostatakse peamiselt mingi asustusala liike ja populatsioone, biotoobiga aga biotsönoosi.
Üheks Eesti biotoobiks võib lugeda näiteks lehtpuumetsa.
Maailma suurimad biotoobid on ookeanid ja mered.
Ivo Posti
thumb|Ivo Posti Narva [eel]arvamusfestivalil 2016 Ivo Posti (sündinud 26. oktoobril 1975 Tartumaal Vana-Kuustes ) on eesti laulja (kontratenor ) ja religiooniantropoloog.
Haridus
Ivo Posti õppis aastatel 1983–1994 Tartu 7. Keskkoolis ja seejärel aastatel 1994–1996 Tartu Ülikoolis ajalugu. Aastatel 1996–2001 õppis ta Heino Elleri Muusikakoolis klassikalist laulmist (Aino Kõivu juhendamisel ). Aastatel 2001–2007 õppis ta klassikalist laulu Haagi Kuninglikus Konservatooriumis Rita Damsi ja Barbara Pearsoni juhendamisel. Ta on täiendanud end ka Marius van Altena ja Diane Forlano, Taru Valjakka, Thomas Wiedenhoferi, Michael Chance'i ja Jill Feldmani meistriklassides. Aastatel 2011–2021 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonna religiooniantropoloogia magistriõppes.
Töö
Aastatel 1996–2001 töötas Ivo Posti õpingute kõrvalt Tartu Karlova Gümnaasiumis politoloogiaõpetajana.
Maasikvaarikas
Maasikvaarikas (Rubus illecebrosus) on roosõieliste sugukonda muraka perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Ivo Posti
Töö
Aastatel 1985–1995 laulis Ivo Posti Tartu Poistekooris, 1994–1996 Tartu Üliõpilassegakooris ja 1995–2000 Tartu Ülikooli Kammerkooris 1998–2000 oli ta Vanemuise teatri lepinguline solist. Pärast seda on ta kaasa teinud Hollandis De Nederlandse Operas. 2011. aasta sügisel esines ta Vanemuises Henry Purcelli semiooperis "Haldjakuninganna".
Maasikvaarikas
pisi|Maasikvaarika koguvili.|alt=
Levik
Liik pärineb Jaapani läänepoolsest osast. Sissetoodud Euroopasse, Kanadasse ning Põhja- ja Lõuna-Ameerikasse.
Ivo Posti
Töö
Posti töötas Narva Muuseumi teadusjuhina. Alates 18. detsembrist 2017 täitis ta muuseumi direktori kohuseid, 2018. aasta algul määrati ta järgmiseks kaheks aastaks Narva Muuseumi direktoriks. 2020. aasta alguses pikendati tema töölepingut veel aasta võrra.
Maasikvaarikas
Kirjeldus
Eestis kasvab taim kuni 50 cm kõrguseks. Taime liitlehed koosnevad 5-9 lehekesest, mille leheservad on hambulised. Lehevarred ning -rootsud on kaetud ogadega. Õied on valged, kuni 4 cm läbimõõduga. Viljade valmimise periood algab augustist, kuid õitsemine ja viljumine võib kesta kuni sügiskülmadeni. Taime vilja nimetatakse koguviljaks, mis koosneb 50-100 osaviljast, millest iga sees on üksainus seeme. Nagu ka vaarikal, nii eraldub ka maasikvaarika vili korjamisel õiepõhjast. Umbes 7-10 päeva pärast viljade värvumist omandavad need õige maitse. Maasikvaarika vili on läikivpunane ning umbes 3 cm läbimõõduga, selle maitse on mahe ning mahlane. Taim levib juurevõsudega.
Ivo Posti
Töö
Alates 3. maist 2021 kuni 28. veebruarini 2022 oli ta Setomaa Muuseumide direktor.
Maasikvaarikas
Kasvatamine
Taime hakati kasvatama 19. sajandi keskpaigas.
Ivo Posti
Töö
Veebruaris 2022 valiti ta Eesti Maanteemuuseumi direktoriks. Tema ametiaeg algab 2022. aasta mais.
Maasikvaarikas
Kasvunõuded
Kasvukoht peaks olema päikeseline, kuid taimed võivad kasvada ka varjus. Samas on varjus kasvades taimel madalam saagikus ning kehvem maitse. Taim kasvab hästi nii kergematel kui raskematel muldadel, mullareaktsioon peaks jääma vahemikku 6,5-7,5. Taim on põuatundlik, kuid ei sobi kasvama ka liigniiskesse kasvukohta.
Ivo Posti
Poliitika
1996. aastal kandideeris Ivo Posti Tõnis Lukase kutsel tulemuslikult Isamaaliidu nimekirjas Tartu linnavolikokku ning kuulus volikokku 1999. aastani, olles laste- ja noorsookomisjoni esimees.
Maasikvaarikas
Iluaianduses
Kuid maasikvaarikat võib kasvatada ka ilutaimena, sest tegemist on hea pinnakattetaimega. Samuti sobivad nad tugeva juuresüsteemi tõttu erosioonitundlike kallakute katmiseks. Soojemates maades kasvatatakse maasikvaarika hekke, mis võivad kasvada kuni 1 m kõrguseks.
Ivo Posti
Poliitika
1997–1999 oli Ivo Posti Isamaaliidu Tartu piirkonna juhatuse liige, 2000–2011 lihtliige.
Maasikvaarikas
Ravimtaimena
Maasikvaarika vilju on kasutatud rahvameditsiinis seedeprobleemide, hingamisteede, neeruhaiguste ja depressiooni raviks.
Paljundamine
Taimi paljundatakse seemnete, haljaspistikute ja lookvõrsikutega ning jagamise teel.
Marjade biokeemiline koostis
Maasikvaarika viljade keskmine suhkrusisaldus on 13%. Neis leidub ka antioksüdatiivseid aineid nagu antotsüanidiine, pelargonidiini ja tsüanidiin-3-glükosiidi.
Ivo Posti
Isiklikku
Ivo Posti on Eesti Üliõpilaste Seltsi ja Eesti Punase Risti liige. Ta harrastab ujumist, sõudmist ja korvpalli.
Biograafia
Biograafia ehk elulugu on isiku elus toimunud tegevuste ja sündmuste kirjeldamine.
Biograafia on rohkem kui nimekiri neutraalsetest faktidest (sünd, haridus, töö, suhted, surm jne) – see kujutab ka portreteeritava kogemusi nendest sündmustest. Erinevalt profiilist ja ''curriculum vitae'st jutustab biograafia inimese lugu, peatudes mitmetel tema elu tahkudel, sisaldades tihti ka intiimseid üksikasju ja iseloomu analüüsi. "'Elulugu on minavormis kronoloogiline jutustus inimese enda elust, milles räägitakse sündmustest võimalikult tõetruult ja ilustamata. 'Parim' elulugu oleks see, mis esitab tegelikkust kõige tõelähedasemalt, jutustab vahetult sellest, mida on tõepoolest kogetud, ilma kirjanduslike, psühholoogiliste, sotsioloogiliste ja muude meelisklusteta'. – Rutt Hinrikuse eessõna 'Eesti rahva elulood' 1. köide" Teos on biograafiline siis, kui see hõlmab kogu käsitletava inimese elu. Biograafilised teosed ei ole tavaliselt ilukirjanduslikud, kuid ilukirjanduslikke võtteid võib portreteeritava elu kirjeldamisel kasutada.
Autobiograafiaks nimetatakse biograafiat, mis pärineb asjaosaliselt endalt.
Elulugude koostajat (kuid ka muul moel jäädvustajat ) nimetatakse biograafiks.
Kasselaid
Kasselaid (ka Kassemaa) on 54,4 hektari suurune saar Saaremaa vallas Abrukast idas. Saarel ei ole asustust. Saare rannajoone pikkus on 7 kilomeetrit.
Kasselaid asub 600 meetrit Limbininast kagus. Saar on pikliku kujuga, seal on neemed Esisäär ja Tagasäär ning poolsaarestunud Iilaste laid. Kasselaiul kasvab rohttaimestik. Saarel esineb aru- ja rannaniitu, kuid rannaniit on roostunud.
Kasselaid kuulub Abruka looduskaitseala Väikesaarte sihtkaitsevööndisse ja on looduskaitse all.
Bioloogia ja lingvistika
"Bioloogia ja lingvistika" oli Tartus 1.–2. veebruaril 1978 peetud teaduskonverents, mis oli üks esimesi rahvusvahelisi konverentse maailmas biosemiootika alal.
Konverentsi esinejate seas olid Juri Lotman, Julius Schreider, Sergei Meien, Vassili Nalimov, Sergei Tšebanov, Aleksei Šarov, Aleksander Levitš jt.
Konverentsi raames korraldati Mihhail Zlatkovski graafikanäitus Tartu Ülikooli kohvikus, mille ülikooli juhtkond keelustas.
Konverentsile eelnes teoreetilise bioloogia talvekool Viitnal. Konverentsi ja talvekooli korraldasid Tartu, Leningradi ja Moskva teoreetilise bioloogia grupid.
Vassili Stassov
pisi|Vassili Stassov. Portree autor [[Aleksandr Varnek]] thumb|[[Narva värav Peterburis.]] Vassili Petrovitš Stassov (vene Василий Петрович Стасов; 4. august 1769 Moskva – 5. september 1848 Peterburi) oli vene arhitekt.
Stassov töötas peamiselt Peterburis. Ta projekteeris Pavlovski polgu kasarmud (1817–1820), Jamskoi turu 1817–1819, Püha Kolmainsuse katedraali (1828–1835), Narva (1827–1834) ja Moskva (1834–1838) võiduvärava.
Alates 1837 juhtis Stassov Leo von Klenze projekti järgi Uue Ermitaaži ehitust ja 1838–1839 Talvepalee tulekahjujärgset taastamist.
Stiili, mida ta esindab, nimetatakse vene ampiiriks. Ta pöördus sageli rangete vormide poole ja kasutas palju dooria sambaid. Teda peetakse ka vene rahvusliku stiili (pseudovene stiil) rajajaks arhitektuuris. Seda stiili esindab näiteks Aleksander Nevski mälestuskirik Potsdamis (1826). Stiililt sarnane Desjatinnaja kirik Kiievis hävis nõukogude ajal.
Vassili Stassov oli kunstikriitiku Vladimir Stassovi isa.
Harilik tuvihernes
thumb|Väike tuvihernepõõsas [[Tongal]] thumb|Tuviherne seemned Harilik tuvihernes (Cajanus cajan) on liblikõieliste sugukonda kuuluv kultuurtaim.
Teda kasvatatakse troopikas ja lähistroopikas söödakultuurina ning seemneid tarvitatakse toiduks.
Madagaskaril kasvatatakse harilikku tuvihernest (ambrevade) siidikultuurina. Lehetäide puretud tuvihernes eritab lakina kasutatavat ainet.
John Locke
Elulugu
John Locke sündis Inglise kodusõja eel, 29. augustil 1632 Wringtoni linnakeses Somerseti krahvkonnas Lääne-Inglismaal Bristoli lähedal. Ta kasvas puritaanlikus perekonnas. Tema isa, John Locke seenior, oli provintsiadvokaat ja kohtuametnik, kes teenis kodusõja ajal Henry Cromwelli parlamendivägede kaptenina ratsaväes. Noorusaastail pooldas ka Locke ise rahva suveräänsuse kaitsmist parlamendi kaudu. Revolutsioon avas Locke'ile tee haridusele. Oma isa komandöri kolonel Alexander Pophami soovitusel arvati ta 1646. aastal mainekasse Westminsteri kooli, kus ta sai klassikalise (filoloogilise) hariduse. Pärast seda õppis ta Oxfordi ülikooli Christ Chrurchi kolledžis muuhulgas filosoofiat ja loodusteadusi ning hiljem meditsiini. 1656. aastal omandas Locke Oxfordi ülikoolis bakalaureusekraadi, 1658. aastal magistrikraadi ning 1674. aastal meditsiinibakalaureuse kraadi.
Alates 1662. aastast oli ta filosoofia, retoorika ja kreeka keele õppejõud. Ta tegeles intensiivselt René Descartesi moodsa filosoofiaga ning keemik Robert Boyle'i (1624–1691) ja arst Thomas Sydenhami (1624–1689) õhutusel ka uudse eksperimentaalse loodusteadusega.
Aastal 1667 kolis Locke Londonisse Exceter House'i ning töötas kaheksa aastat Anthony Ashley Cooperi, hilisema Shaftesbury krahvi (1621–1683) juures arsti ja sekretärina. Krahvi perekonnaga sidus teda lähedane sõprus. Tema mõjutusel ja oma isiklike kogemuste põhjal praktilises poliitikas loobus Locke oma algsest konservatiiv-rojalistlikust hoiakust ja temast sai konstitutsioonilise riigi eestvõitleja.
Aastatel 1675–1679 elas Locke Prantsusmaal, siis viibis neli järgmist aastat taas Londonis, kuni ta järgnes Shaftesbury krahvile pärast tema Hollandisse eksiili minemist. Seal pühendus ta oma filosoofiliste teoste kirjutamisele. Alles 1689. aastal, pärast Kuulsat revolutsiooni (Glorious Revolution) ja Oranje printsi William III troonile tulekut, läks Locke Inglismaale tagasi. Kohe pärast seda ilmusid tema kolm tähtsamat teost, esimesena "Kiri sallivusest" (1689; "Epistola de tolerantia"), milles ta astus välja usuvabaduse eest, niivõrd kui see ei ohusta liberaalset riiki. Aastal 1690 avaldas ta oma neljaköitelise tunnetusteoreetilise põhiteose "Essee inimarust" ("Essay Concerning Human Understanding"), mille kallal ta oli vaheaegadega töötanud üle 15 aasta. Veel Locke'i eluajal ilmus sellest teosest mitmeid uusväljaandeid ning prantsuse- ja ladinakeelne tõlge. Samal aastal ilmus ka teos "Kaks traktaati valitsemisest" ("Two Treatises of Government").
Aastal 1693 avaldas Locke teose "Mõned mõtted haridusest" ("Some Thoughts Concerning Education"), mis mõjutas Jean-Jacques Rousseau'd. Pärast Locke'i naasmist Inglismaale pakkus William III talle korduvalt kohta riigiteenistusse, millest Locke tervislikel põhjustel keeldus. Aastal 1696 võttis ta lõpuks vastu kõrge ametikoha kaubandusministeeriumis.
Ideed ja asjad
Locke'i filosoofia võtmemõisteks, nagu enamikus tolleaegses filosoofias, on "idee". Ideed on need, millega mõistus "tegeleb mõtlemise ajal". Ideed moodustavad mõtlemise sisu, mida väljendatakse mitmesuguste nimi-, omadus- ja tegusõnadega, st sõnadega, mis võivad olla subjektiks või predikaadiks. Ühest küljest on "ideed" mõisted ehk asjade mõistmise viisid, kuid nad on ka mõtlemise objektid, "mõisted" selle sõna vanamoodsas tähenduses "asjad nagu neid mõistetakse" – ehk asjade aspektid, eritletud mõtlemistegevuse käigus. Locke'i peamine tunnetusõpetuslik tees on järgmine: viis, kuidas me mõistame maailma ja ennast sealhulgas, on ette määratud viisiga, kuidas me maailma kogeme. Ei ole olemas kaasasündinud ideid ja pole ka kaasasündinud mõistmist sellest, missugune see maailm lõppkokkuvõttes on. Tees, et kõik meie ideed pärinevad lõppkokkuvõttes kogemusest, tähendab lahtiseletatult väidet, et iga idee on kas otseselt kogemuslik või kogemuslikest ideedest kuidagi kokku pandud. Siit Locke'i vahetegemine lihtsate ja liitideede vahel.
Meeleline tunnetus
Locke jagas ideed liht- ja liitideedeks. Esimeste tekkimise korral inimese hinges on mõistus passiivne. Need tekivad iseenesest, kui me midagi tajume. Me saame lihtideesid ainult passiivselt tajuda, mitte kujutlusvõime abil luua. Lihtideedest moodustab mõistus liitideed ehk tuletatud ideed.
Liht- ja liitideede eristus meenutab teisigi barokiajastu käsitusi elementaaranalüüsist ja sünteesist. Lihtideed on sisemise või välise taju komponendid, mida omakorda enam osadeks jaotada ei saa. Näiteks keha tahkus on välise taju lihtidee, mis moodustub kompimisel, asja läbitungimatuse ja osutatud vastupanu kogemisel. Konkreetsed värvused ja helid on samuti elementaarsed. Neid ei saa tuletada teistest ideedest, rääkimata teiste valdkondade ideedest, ning seetõttu pole võimalik neid kirjeldada siis, kui nende kogemine on võimatu (antud juhul näiteks pimedatel ja kurtidel).
Füüsiliste objektide juures eristab Locke primaarseid ja sekundaarseid omadusi. Keha primaarsed omadused on näiteks tema matemaatilised omadused: kuju, suurus jne. Keha sekundaarsed omadused on näiteks tema värvus, lõhn jms. "Tule- või lumeosakeste suurus, kuju ja liikumine on reaalselt olemas – tajugu neid kellegi meeled või mitte; just sellepärast võibki neid reaalseteks omadusteks nimetada, sest nad eksisteerivad nendes kehades reaalselt, kuid valgust, kuumust, valendust ega külmust neis reaalselt pole, nii nagu mannas pole haigust ega valu."
Seega nendib Locke, et ilma kõrvadeta poleks helisid, silmadeta-värve, ninata-lõhna. Selles on ta solidaarne oma aja teadlastega, kes uskusid, et universum on lõhnatu, maitsetu ja hääletu. Locke läheb veelgi kaugemale, väites, et omadused, mida me tajume, peavad olema millegi omadused. Aga mille? Ta järeldab, et omadused iseloomustavad materiaalset substantsi ning et seepärast mateeria eksisteeribki. Me tajume ideed, kuid ei saa tunnetada asja – just niikaugele suutis Locke minna. Locke'i vaadetest järeldub, et me ei saa kunagi tõeliselt tunnetada looduslikku maailma. Seetõttu põhineb teadus oletustel, mitte teadmistel. Teadus ei saa kunagi olla midagi rohkemat kui vaid uskumus, teatud liiki usk. Selline arvamus pole tänaseni kadunud. Locke eristas kolme liiki tunnetust: Ainult esimesena mainitu – intuitiivne tunnetus – on absoluutselt kindel. Teine – demonstratiivne tunnetus – on niisama kindel kui matemaatiline tõestus. Kuigi ta on tõsikindel, ei ole ta siiski niivõrd ilmselge kui intuitiivne tunnetus. Meeleline tunnetus on problemaatiline, parimal juhul vaid oletuslik.
Elektrofoor
Elektrofoor on seade kõrge elektripinge tekitamiseks elektrostaatilise induktsiooni põhimõttel. Niisugust seadet kasutasid teadlased 18. sajandil elektrinähtuste uurimisel. Elektrofoori edasiarendus on elektrostaatiline generaator. pisi |Laengute jagunemine elektrofoori pindadel pisi|Elektrofoori kasutamine Elektrofoor koosneb isoleerpidemega metallkettast ja eboniit- või klaaskettast, mis asetseb maandatud metallplaadil. See alusplaat ja ülemine metallketas moodustavad kondensaatori, mille vahel on dielektrik. Eboniitketast näiteks karusnahaga hõõrudes tekitatakse sellel negatiivne elektrilaeng (elektronide ülekaal) ja sellega kaasnev elektriväli. Kui lähendada metallketas klaaskettale, paiknevad elektronid selles väljas elektrostaatilise induktsiooni toimel ümber nii, et metallketta alumine pool saab positiivse laengu (negatiivsete laengute puudujäägi). Kui nüüd selle ketta ülemisel poolel tekkinud negatiivne laeng maandada, näiteks seda sõrmega puudutades, eemalduvad negatiivsed laengud maasse ja kettale jääb positiivne laeng.
Laetud kondensaatori elektroodide vahel tekib pinge U, mis on võrdeline antud laenguga Q (vaadeldaval juhul seda suurem, mida suuremad on kettad) ja pöördvõrdeline mahtuvusega C: Kui hakata metallketast klaasplaadist eemaldama, väheneb kondensaatori mahtuvus ja vastavalt tõuseb plaatidevaheline pinge, mis võib ulatuda kilovoltidesse. Kui lähendada pidemest ülespoole tõstetud metallkettale maandatud metallvarras, tekib elektriline ülelöök sädelahendusena.
Elektrofoori põhimõttel saab kõrget pinget tekitada ka muudetava mahtuvusega kondensaatori plaatide vahel, kui anda neile elektrilaeng välisest alalispinge allikast. Kui näiteks laadida maksimaalse mahtuvuse asendis pöördkondensaator ja hakata siis rootori plaate pöörates mahtuvust vähendama, võib plaatidevaheline pinge tõusta kuni ülelöögini.
Tagasäär
pisi|Kasselaiu aerofoto. Tagasäär on pildi paremal ülaosas väljaulatuv neem Tagasäär on Kasselaiu edelapoolne neem.
John Locke
Vaim ja mateeria
Me eeldame, et lihtideed kuuluvad millelegi, neil on olemas oma kandja, mille toel nad eksisteerivad ning kust nad meie meeltesse jõuavad. Locke'i järgi nimetame me seda kandjat substantsiks. Substantsi idee ei ole lihtne, ehkki nii võib näida, sest see tekib ainult seoses mõne omaduste rühmaga. Omadused võivad pärineda kas sisemisest või välisest tajust ning vastavalt võib ka substants olla kas kehaline või vaimne.
Kuigi Locke võõrastab metafüüsikat, võtab ta oma tunnetusteoreetilises käsitluses märkamatult omaks Descartesi metafüüsika. Vaimu ja mateeria dualism, mille Descartes nii jõuliselt formuleeris, on leidnud tee Locke'i empirismi. Vahendajana toimib vaatlus. Ideed põhinevad vaatlusel, mida Locke'i järgi on kahte liiki. Ühelt poolt on vaatlus, mille objektid on välised esemed ja asjad, teisalt on meie sisemine vaatlus, mille objekt on meie teadvuse olekud.
Hannibal
thumb|See rooma [[büst Hannibalist on leitud Capuast (Rahvusmuuseum, Napoli). Tõenäoliselt tehti see tema auks juba tema eluajal.]] Hannibal, õieti Hannibal Barkas (247 eKr Kartaago – 183–181), oli Kartaago väejuht, keda peetakse üheks ajaloo andekamaks väejuhiks.
Nimi
Hannibali nimi tähendab puunia keeles 'Baali and'. Pole päris selge, kas nimi Barkas ('välgunool') kuulus ainult tema isale või oli pärilik ja järelikult Hannibali perekonnanimi.
Päritolu ja karjääri algus
Hannibal sündis 247. aastal eKr Kartaagos riigitegelase ja väejuhi Hamilkar Barkase pojana. Tal oli mitu õde ja kaks venda – Hasdrubal ja Mago. Tema õemeeste hulka kuulusid Kartaago väejuht Hasdrubal ja Numiidia kuningas Naravas. Hannibali õed olid abiellunud, kui Hannibal veel laps oli, ja nende abikaasad aitasid Hannibali isa 240–238 eKR toimunud Palgasõdurite sõjas ja hiljem Pürenee poolsaare allutamist.
Pärast Kartaago kaotust Esimeses Puunia sõjas alustas Hannibali isa Kartaago ja oma perekonna positsiooni parandamiseks Pürenee poolsaarel elavate ibeerlaste hõimude allutamist Kartaago võimule. Kuna sõja kaotanud Kartaagol polnud enam armee avamerel transportimiseks sobilikku mereväge, tuli Hamilkaril koos vägedega marssida läbi Numiidia Heraklese sammaste juurde ja seejärel ületada Gibraltari väin.
Vana-Kreeka ajaloolase Polybiuse järgi väitis Hannibal hiljem, et paludes isalt luba temaga Hispaaniasse kaasaminekuks, käskis isa tal vanduda, et ta ei hakka kunagi Rooma liitlaseks.
Hannibali isa veetis Hispaanias üheksa aastat, uppudes 228 eKr lahingu käigus Jucari jõkke. Isa surma järel võttis Kartaago vägede juhtimise üle Hannibali õemees Hasdrubal, ning tollal 18-aastane Hannibal asus ohvitserina tema teenistusse. Hasdrubal asus nüüd tegelema Kartaago vallutuste kindlustamisega, sõlmides muuhulgas lepingu Roomaga, mille järgi pidi Ebro jõgi olema piiriks põhja poole jäävate Rooma ja sellest lõunas paiknevate Kartaago valduste vahel.
Pärast Hasdrubali tapmist salamõrtsuka poolt aastal 221 eKr sai valitsuse kinnitusel 26-aastasest Hannibalist Kartaago väe ülemjuhataja. Järgnevad kaks aastat tegeles ta Hispaanias Kartaago sõjakäigu lõpule viimise ja vallutuste kinnitamisega.
Teine Puunia sõda
thumb|400px|Hannibali sõjakäigu teekond Saguntumist Apenniini poolsaarele 219 eKr kutsus Hannibal Hispaanias Rooma liitlaslinna Saguntumi vallutamisega esile Teise Puunia sõja. Ületanud Püreneed ja Alpid, jõudis ta kiiresti Itaaliasse ning nurjas sellega roomlaste plaani paisata oma sõjavägi Aafrikasse. Ta võitis Rooma leegione Ticinuse lahingus, Trebia lahingus (218 eKr, Trasimenuse lahingus (217 eKr) ja Cannae lahingus (216 eKr).
203 eKr kutsuti ta Aafrikasse tagasi Publius Cornelius Scipio vastu sõdima, kuid sai temalt Zama lahingus aastal 202 eKr otsustavalt lüüa. See lahing aitas Roomal kiiresti maailmariigiks tõusta.
Hilisem karjäär
196 eKr valiti Hannibal sufeediks. Ta korraldas demokraatlikke reforme ja võitles korruptsiooni vastu, et mobiliseerida Kartaagot uueks relvakokkupõrkeks Roomaga. Tänu tema juhtimisele suutis Kartaago Roomale Teise Puunia sõja reparatsioonid ära maksta ilma makse tõstmata, aga tema reformid tekitasid talle ka palju vastaseid Kartaago ülemkihi hulgas.
Eksiil ja surm
Neli sajandit hiljem laskis Septimius Severus Hannibali surmapaika püstitada uhke hauasamba, mis leiti alles 1903.
Kirde-Eesti
Kirde-Eesti on Eesti kirdepoolne osa, mille all tavaliselt peetakse silmas ligikaudu Ida-Virumaad.
Iapetus
Iapetus (vahel ka Japetus) on planeedi Saturn suuruselt kolmas kaaslane ja Päikesesüsteemis suuruselt üheteistkümnes kuu.
Iapetuse avastas 1671. aastal itaalia-prantsuse astronoom Giovanni Domenico Cassini, kes avastas kokku neli Saturni kaaslast. Ülejäänud kolm olid Rhea, Tethyse ja Dione.
Liispõllu
Liispõllu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Iapetus
Iapetus on alati Saturni poole sama küljega – just nagu Kuu Maa poole. Kuna selle asjaolu tuvastas samuti Cassini, siis on Iapetuse Saturnist eemalehoidev pool nimetatud tema auks kui Cassini Regio.
Just nagu teised suuremad Saturni kuud on ka Iapetus nime saanud titaanide järgi vanakreeka mütoloogias (Iapetos).
Temperatuur ekvaatoril on kuni 130 K (−143 °C), tänu sealsele tumedale pinnale, mis hästi valgust püüab. Heledamates paikades on aga temperatuur juba umbes 100 K (−173 °C).
Iapetusel leidub rohkesti impaktstruktuure. Cassini-Huygensi kosmosesond on ka Kuu varjuküljelt mitmeid suuri kraatreid leidnud ning nendest on vähemalt viie diameeter üle 350 km. Suurim on Turgis diameetriga 580 km ning selle väga järsk servaala laskub ülejäänud pinnast kuni 15 km.
Taylor Swift
Taylor Alison Swift (sündinud 13. detsembril 1989 West Readingis Pennsylvania osariigis) on USA laulja, laulukirjutaja ja näitleja.
Lapsepõlv
Tema isa Scott Swift on rahandusnõustaja ja ema Andrea Gardner (sündinud Finlay) on koduperenaine. Tayloril on noorem vend Austin, kes on fotograaf. Tema vanaema Marjorie Finlay oli ooperilaulja.
Kui Taylor käis 4. klassis, võitis ta üleriigilise luulevõistluse kolme lehekülje pikkuse luuletusega "Koletis minu kapis". Kui ta oli 10 aastat vana, näitas arvutiparandaja talle, kuidas kitarril kolme akordi võtta, ja see tekitas temas huvi kitarri mängima õppida. Pärast kirjutas ta oma esimese laulu "Õnnelik sina" ("Lucky You"). 12-aastaselt kulutas ta terve suve selleks, et kirjutada 350 lehekülje pikkune romaan – seda ei ole avaldatud. Ta hakkas esinema kohalikel karaokevõistlustel, festivalidel ja laatadel.
Kui ta oli 14 aastat vana, kolis tema pere Nashville'i. Algul käis ta kohalikus keskkoolis, seejärel oli koduõppel. 2008 sai ta keskkooli lõpudiplomi.
Karjäär
Swifti debüütalbum "Taylor Swift" ilmus 2006. aastal. 2008. aastal ilmus ta teine album "Fearless", millelt pärinevad hittsinglid "Love Story" ja "You Belong with Me". 2010. aasta Grammy auhindade jagamisel võitis Swift 4 auhinda, sealhulgas ka aasta albumi Grammy. Swifti iseseisvalt kirjutatud kolmas album "Speak Now" ilmus 2010. aastal. 2011. aastal tõusis ta ajakirja Billboard edukamate popartistide nimekirja tippu 35,7 miljoni teenitud dollariga. Albumi singel "Mean" pärjati 2012. aasta Grammydel kahe auhinnaga. Swifti neljas album "Red" ilmus 2012. aastal. Albumilt on pärit hittsinglid "We Are Never Ever Getting Back Together" ja "I Knew You Were Trouble". Tema viies album "1989" ilmus 2014. aastal. Albumilt on pärit hittsinglid "Shake It Off", "Blank Space" ja "Bad Blood" (albumiversioonis laulab Swift üksi, singlil koos Kendrick Lamariga). Tema kuues album "reputation" ilmus 10. novembril 2017, kust pärinevad hitid "Look What You Made Me Do" ja "...Ready For It?", "End Game", "Delicate". Taylor Swifti seitsmes album on Lover, kust pärinevad laulud ME!, You Need To Calm Down, The Archer, Lover ja The Man. Swift kirjutab oma lauludele sõnad ise ja need on tavaliselt autobiograafilised. Ta ise on öelnud: "Kui sa kuulad minu albumeid, siis on see, nagu sa loeksid minu päevikut." Näiteks tema laul "Igavesti ja alatiseks" ("Forever & Always") on inspireeritud tema suhtest Joe Jonasega, laul "Hei, Stephen" ("Hey Stephen") on kirjutatud poisist, kellega ta käis turneel minevikus. "Viisteist" ("Fifteen") on kirjutatud tema esimesest aastast keskkoolis. Tema enese sõnul ei ole tema eesmärk kunagi olnud kirjutada laule, mis tema fännidele korda ei lähe. Tema laulude sügavalt isiklik loomus on tõmmanud talle muusikatööstuse tähelepanu. Swift ütles ükskord: "Ma arvasin, et inimestel võib olla raske minu lauludesse sisse elada, aga tuli välja, et mida isiklikumad minu laulud olid, seda lähedasemad need inimestele tundusid."
Laulude autobiograafilise loomuse tõttu on Swifti fännid hakanud lähemat uurimistööd tegema, et nende päritolu ja inspiratsiooniallikaid teada saada. Swift ütles selle kohta: "Minu fännid MySpace'is on välja uurinud iga poisi, kellest ma olen laulu kirjutanud."
Isiklikku
2008. aastal oli tal armusuhe bändi Jonas Brothers liikme Joe Jonasega ja 2009. aastal "Videviku" näitleja Taylor Lautneriga. Hiljem oli suhtes laulja John Mayeriga, kelle kohta ta kirjutas laulu "Dear John". 2010. aastal oli tal armusuhe näitleja Jake Gyllenhaaliga ja advokaat Robert F. Kennedy Jr. pojaga Conor Kennedyga. Oktoobrist 2012 kuni jaanuarini 2013 oli ta suhtes One Directioni liikme Harry Stylesiga, kelle koha kirjutas laulu "Style". 2015–2016 oli suhtes DJ Calvin Harrisega. Kohe pärast lahkuminekut Harrisega alustas suhet näitleja Tom Hiddlestoniga, paar läks lahku kolm kuud hiljem. Alates 2016. aasta oktoobrist on suhtes näitleja Joe Alwyniga. Paar tutvus 2016. aasta Met Galal. Alwyn inspireeris Swifti kirjutama laule "Gorgeous" ja "Call It What You Want", mis tulid välja albumil "reputation".
Siseministeerium
Siseministeerium (SiM) on Eesti valitsusasutus, mille töö on tagada, et Eestis oleks turvaline elada. Ministeerium ja tema valitsemisala asutused tagavad selleks avalikku korda ja sisejulgeolekut; vastutavad kriisireguleerimise ja päästetööde eest; korraldavad piirivalvet ja haldavad piiriületamist; korraldavad kodakondsuse, rände ja identiteedihalduse küsimusi; korraldavad rahvastikuhaldust, isikunimede ja perekonnaseisu küsimusi ning toetavad kodanikuühiskonna arengut.
Siseministeerium moodustab koos oma valitsemisalaga Eesti suurima avaliku sektori asutuse, kus töötab kokku pea 8000 inimest. Ministeeriumi halduse alla kuuluvad Politsei- ja Piirivalveamet, Päästeamet, Häirekeskus, Kaitsepolitseiamet, Sisekaitseakadeemia, Siseministeeriumi infotehnoloogia- ja arenduskeskus ning SA Kodanikuühiskonna Sihtkapital.
Juhtimine
Siseministeeriumi juhivad siseminister, kantsler ja neli asekantslerit.
Siseminister
Siseminister on valitsuse liige, kes juhib riigi siseturvalisuse valdkonda. Ta korraldab siseministeeriumi tööd ja otsustab ministeeriumi valitsemisalasse kuuluvaid küsimusi. Lisaks annab minister siseministeeriumi tegevusest aru valitsusele ja teeb ettepanekuid ministeeriumi valitsemisala puudutavate küsimuste otsustamiseks.
Siseminister esitab valitsusele ettepanekuid ministeeriumi eelarve ning vajaduse korral lisaeelarve kohta. Ühtlasi otsustab ta eelarvevahendite kasutamise üle ning jälgib eelarve täitmist. Minister kinnitab riigieelarvest lähtudes ka ministeeriumi valitsemisala riigiasutuste eelarved.
Siseminister otsustab ministeeriumi hallatavate riigiasutuste moodustamise ning kinnitab nende põhimääruse, struktuuri ja töökorralduse.
Alates 2022. aasta juulist on Eesti siseminister Lauri Läänemets.
Kantsler
Kantsler juhib ministeeriumi struktuuriüksuste tööd ning koordineerib ministeeriumi valitsemisalas olevate riigiasutuste tegevust ja ministeeriumi asjaajamist.
10. novembril 1992 asus Siseministeeriumi esimese kantslerina (1992–1995) ametisse Gero Kartau, seejärel tegutsesid SM kantslerina: Jaan Toots (1995–1997), Vahur Glaase (1997–1998), Märt Kraft (1999 –2011 ), Tarmo Türkson (2011–2012 ), Leif Kalev (2013–2015), Lauri Lugna (2015–2022).
Alates 27. jaanuarist 2022 on siseministeeriumi kantsler Tarmo Miilits.
Asekantslerid
Siseministeeriumis on neli asekantslerit:
Struktuuriüksused
Siseministeerium on jaotatud järgmisteks allüksusteks: Euroopa Liidu ja välissuhete osakond, infohaldusosakond, kommunikatsiooniosakond, korrakaitse- ja kriminaalpoliitika osakond, kodakondsus- ja rändepoliitika osakond, personalipoliitika osakond, piirivalvepoliitika osakond, pääste- ja kriisireguleerimispoliitika osakond, rahandusosakond, rahvastiku toimingute osakond, siseauditi osakond, sisejulgeolekupoliitika osakond, strateegiaosakond, teabeseireosakond, usuasjade osakond, varahaldusosakond, välisvahendite osakond ja õigusosakond.
Valitsemisala
Siseministeeriumi valitsemisalasse kuuluvad:
Ajalugu
Siseministeeriumi esimesed kirjalikud aktid on dateeritud 13. novembriga 1918. Sama aasta detsembriks valmis ministeeriumi esialgne struktuur. 1. juulil 1929 liideti siseministeerium kohtuministeeriumiga (kohtu- ja siseministeerium) ja loodi ühine ministri kantselei. 1. aprillil 1934 lahutati kohtu- ja siseministeerium taas kaheks.
Siseministeerium aastatel 1918–1940
1918. aastal oli siseministeeriumi koosseisus (osakonnad nimetati 1919. aastal hiljem peavalitsusteks): Siseministeeriumi juures tegutsesid ka ajutised komisjonid: hobuste sõjaväkke võtmise peakomisjon (esimees Nikolai Maim, Gustav Linquist), rahvaväe peakomisjon, hangeldamise ja liiakasu vastu võitlemise komisjon, rekvireerimise ja kahjude hindamise peakomisjon (esimehe kohuste täitja Eduard Alver). Siseministeerium asus aastal 1918 Toompuiestee 3, Tolli majas ja hiljem Toompea lossis. 1919. aastal SM Administratiivasjade Peavalitsusega liideti statistika osakond ja usuasjade osakond.
1920. aastal toodi Kohtuministeeriumi alluvusest Siseministeeriumi alluvusse Kaitsepolitsei Peavalitsus, kuid Kohtuministeeriumi alluvusse jäi aga Kriminaalpolitsei Peavalitsus. 1922. aastal viidi SM Ehituse Peavalitsus Teedeministeeriumi alluvusse ja Tervishoiu Peavalitsus Töö- ja Hoolekandeministeeriumi alluvusse, uue üksusena lisandus Siseministeeriumi alluvusse Piirivalve Valitsus, mis seni oli piirivalve sõjaväeline ametkond. Siseministeeriumi juures tegutses Rekvireerimise ja Sõjakahjude Hindamise Peavalitsus. 1926. aastal moodustati Politseitalitus ja Piirivalve Talitus. 1926. aastal ühendati Siseministeeriumi kantselei, Omavalitsusasjade Peavalitsus ja Administratiivasjade Peavalitsus, Siseministeeriumi Administratiivosakonnaks - direktor Evald Dolf (1926–1940), abi Oskar Angelus (1926–1935) kuhu kuulusid: omavalitsusasjad -  juhataja Karl Hendrikson (1927–), juhataja abi Andres Loorits (1926–1931);  registreerimisasjad - juhataja E. Aron; perekonnaseisu aktide arhiiv - juhataja Teophil Tedder; kodakondsusasjad - juhataja Jaan Pajo.
Sise- ja Kohtuministeeriumide lahutamise (1934) järel koosnes siseministeerium:
23. novembril 1934. aastal jagati SM administratiivosakond kaheks – üldosakonnaks ja omavalitsuste osakonnaks. Põhjuseks oli riigi osa märgatav suurendamine omavalitsuste järelevalvel. 21. aprillist 1938 nimetati valitsused talitusteks (Politseitalitus, Piirivalve Talitus).
1. oktoobril 1934. aastal loodi siseministeeriumi juurde valitsuse informatsiooni ja propaganda talitus, mida juhtis siseministri abi. Kuna meediatöö oli toona riiklikult äärmiselt tähtis, viidi talitus juba 20. septembril 1935 peaministri otsealluvusse. Siseministeeriumi allasutused asusid Toompeal, Toompea lossi hoonetes.
1938. aasta Valitsemise korraldamise seaduse järgi koosnes Siseministeerium:
Vandana Shiva
pisi|Vandana Shiva Vandana Shiva (sündinud 5. novembril 1952) on India naiskeskkonnakaitsja ja -füüsik, õige elamisviisi auhinna laureaat aastast 1993.
Siseministeerium
Siseministeerium aastatel 1918–1940
Siseministeerium tegutses 1940. aasta 25. augustini, kui Riigivolikogu poolt Eesti NSV konstitutsiooni vastu võtmisega moodustati Eesti NSV ja rahvakomissariaadid, sh Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaat.
Siseministeerium aastatel 1991–...
1. augustil 1990 kirjutasid Eesti NSV valitsusjuht Edgar Savisaar ja NSV Liidu siseminister Vadim Bakatin alla kokkuleppele, mille alusel allutati Siseministeerium Eestis, Eesti valitsusele.
6. juunil 1991 Eesti Vabariigi Valitsus määras, Vabariigi Valitsuse määrusega Nr. 101 "Tunnistada kehtetuks Eesti NSV Ministrite Nõukogu 12. veebruari 1973. a. määruse nr. 71 ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu 12. detsembri 1985. a. määrus nr. 627 " ja kinnitada 1. juulist 1991. aastast «Eesti Vabariigi Siseministeeriumi põhimääruse».
Siseministeeriumi hooned
Eesti Ajutise Valitsuse siseminister Konstantin Päts tegutses Tallinnas ohvitseride kasiinos (tänane Tallinna Õpetajate Maja Raekoja platsil). Hiljem asuti Toompuiestee 3 hoones, kust 1919. aasta jaanuaris koliti üle Toompea lossi.
Skandaalid
Lagle Parek astus tagasi 27. novembril 1993 nn Pullapää kriisi tõttu. Kuni 14. detsembrini täitis siseministri ülesandeid peaminister Mart Laar. Uue ministri Heiki Arikese perioodil püüdis opositsioon siseministrile relvaäri pärast umbusaldust avaldada, kuid Isamaa ja ERSP vastuseis nurjas selle.
1995. aastal puhkes Eestis nn lindiskandaal: siseministrit Savisaart süüdistati vestluste lindistamises peaminister Tiit Vähi ja Reformierakonna esimehe Siim Kallasega. 11. oktoobril vabastas president Lennart Meri siseminister Edgar Savisaare ametist. 12. oktoobril 1995 astus valitsus lindiskandaali tõttu tagasi ja valitsuskoalitsioon lagunes.
Mart Siimanni valitsuse ajal (17. märts 1997 – 25. märts 1999) vahetus kõige enam siseministreid. 29. aprillil 1997 vabastati siseministri ametikohalt Riivo Sinijärv ja uueks ministriks sai vähem kui pool aastat Tallinna linnapea ametis olnud Koonderakonna aseesimees Robert Lepikson. Ootamatu vahetuse taga võis olla Koonderakonna sisemine võimuvõitlus, mida seostatakse Siimanni püüdega end Tiit Vähi juhitavas erakonnas rohkem maksma panna. 1998. aastal vahetus Mart Siimanni valitsuses jälle siseminister. Robert Lepiksoni asemele tuli Hoiupanga endine juht parteitu Olari Taal.
1999. aastal, pärast mõningast sisseelamist ministriametisse, hakkas Jüri Mõisalt tulema ühiskonda vapustavaid avaldusi. Kõigepealt esitas ta julgeid mõtteid haldusreformist. Seejärel teatas Jüri Mõis ulatuslikust politseinike koondamisest, mis tekitas kolmikliidus pahameelt. Mõte Mõis linnapeaks panna oli küpsenud siiski juba pärast tema otsekoheseid avaldusi haldusreformi teemal. Peaminister Laari uus valik Tarmo Loodus pidi jätkama Mõisa algatatud reforme siseministeeriumis. Uus siseminister valmistas ette haldusreformi, mis hiljem Reformierakonna ja opositsiooni vastuseisu tõttu lõpetamata jäi, olles üks valitsuskriisi tekkimise põhjuseid.