cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sixtus III
Suhted Konstantinoopoli patriarhiga
434 otsustas Konstantinoopoli patriarh Proclos kaotada paavstliku vikariaadi Thessaloníkis ja tuua piiskopkond Konstantinoopoli jurisdiktsiooni alla. Sixtus teatas Illüüria piiskoppidele, et Thessaloníki piiskop on jätkuvalt paavstlik vikaar ja tema volitused on kinnitatud.
Detsembris 437 nõudis Sixtus Procloselt, et ta ei võtaks vastu Illüüria piiskoppe, kellel puudus Thessaloníki piiskopi volitus. Sixtus ei rahuldanud Smyrna piiskopi apellatsiooni, kes oli Konstantinoopoli patriarhi poolt süüdi mõistetud.
Legendaarne sinod
"Liber Pontificalis" kirjeldab sinodit, mille Lääne-Rooma keiser Valentinianus III kutsus kokku, et arutada Bassuse esitatud süüdistusi paavsti vastu. Sinodi otsusel ekskommunitseerisid 56 piiskoppi Bassuse. Keiser võõrandas Bassuse kinnisvara ja annetas selle kirikule. Kui Bassus suri, mähkis paavst ta ise surilinadesse, võidis mürriga ja mattis apostlite lähedusse.
Ajaloolased pole selle sinodi toimumise kohta usaldusväärseid allikaid tuvastanud, mistõttu seda peetakse 6. sajandil koostatud Gesta de Xystii Purgatione ümberjutustuseks.
Liturgilised otsused
Sixtus III rajas "Liber Pontificalise" järgi teadaolevalt varasema kloostri Roomas – San Sebastiano kloostri.
"Liber Pontificalise" järgi lasi paavsti palvel Lääne-Rooma keiser Valentinianus III ehitada Lateraani basiilikasse tsibooriumi.
Sixtus kinkis mitmele Rooma kirikule hõbedast altari.
Ta ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 52 piiskoppi, 28 presbüterit ja 12 diakonit.
Uued kirikud
Sixtus III taastas Roomas hooneid, mis olid hävinud 410 toimunud läänegootide rüüstamise ajal, sealhulgas Rooma Peetri kiriku ja Lateraani basiilika.
Tema ajal ehitati Rooma San Lorenzo fuori le Mura kirik, kabel Lateraani basiilikas ja rekonstrueeriti Liberiuse basiilika (Santa Maria Maggiore kirik). Tema ajal pühitseti sisse Santa Sabina kirik.
Dokumendid
Sixtus III tegevusest on teada 8 dokumenti.
Surm
Sixtus III suri 18. augustil või 19. augustil 440 ja maeti "Liber Pontificalise" järgi Via Tiburtina kalmistule.
Teda austatakse katoliku kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev on 28. märts.
Narses
pisi|Arvatav Narsese kujutis [[Ravenna San Vitale kiriku mosaiigil]]
Narses (kreeka Ναρσής; 5. sajandi lõpp – hiljemalt 574) oli Ida-Rooma riigi väejuht ja eunuhh keiser Justinianus I valitsemisajal.
Narses oli armeenlane ja ta pärines Sassaniidide riigi aladelt, kus ta ka kastreeriti. Esimesed kindlad teated temast pärinevad 530. aastast, mil ta oli juba keisri õukonnas Konstantinoopolis. Narsese sünniaeg pole teada, enamasti pakutakse selleks umbkaudu 480. aastat. Pole teada ka tema täpne surmaaeg, kuid tõenäoliselt jääb see ajavahemikku 566–574. Peamisteks allikateks Narsese tegevuse kohta on Justinianuse-aegse ajaloolase Prokopiose teosed. Tema järgi oli Narses väga vaga kristlane, kes kõik oma sõjalised võidud pälvis tänu palvetele neitsi Maarja poole.
Narses oli esialgu keiserliku palee majandusülem (primicerius sacri cubiculi), kellena tal õnnestus 532. aastal kaasa aidata Justinianus I võimu tõsiselt ohustanud Nika ülestõusu mahasurumisele: tal õnnestus osa ülestõusnuid ära osta ning hea veenmisoskusega nende seas tüli külvata. Selle tõttu hülgas osa neist rahva poolt valitud keisri Hypatiuse ning mäss suruti keisrile ustavate vägede poolt veriselt maha. Tänu sellele pälvis Narses keisri ja tema abikaasa Theodora usalduse ning hoolimata sellest, et tal polnud mingeid varasemaid sõjalisi kogemusi, määrati ta peagi suurte väeüksuste juhiks.
538. aastal saatis keiser Narsese koos 7000 mehega Itaaliasse, kus ta pidi abistama väejuht Belisariust käimasolevas Gooti sõjas (535–554) võitluses idagootide vastu. Peagi tekkisid aga Narsese ja Belisariuse vahel tülid selle osas, kes peaks olema vägede tegelik juht, ning see tõi kaasa Milano kaotamise 539. aastal. Seejärel kutsuti Narses tagasi Konstantinoopolisse, kus ta säilitas keisri ja keisrinna soosingu. Muuhulgas aitas ta 540. aastatel kaasa paganluse väljajuurimisele Egiptuses.
551. aastal saatis Justinianus I Narsese uuesti Itaaliasse, mis oli 540. aastatel enamjaolt langenud idagootide kuninga Totila võimu alla, kui Justinianus oli keskendunud sõjale Pärsiaga. Sel korral suutis Narses koguda rohkem kui 20 000-mehelise armee, millega ta jõudis 552. aastal Itaaliasse. Sama aasta suvel võitis ta Totilat Taginae lahingus (ka Busta Gallorumi lahing), kus viimane ka langes, ning hõivas seejärel Rooma. Idagoodid koondusid seejärel Totila järglase kuningas Teja ümber. Kas 552. aasta lõpus või 553. aastal toimunud Mons Lactariuse lahingus (ka Vesuuvi lahing) langes ka Teja ning seejärel alistusid idagoodid Narsesele. 554. aastaks võitis ta ka Itaaliasse tunginud franke ja alemanne Volturnuse lahingus ning viis sellega Gooti sõja Ida-Rooma riigi jaoks võiduka lõpuni. Järgnevatel aastatel tegeles Narses Itaalia ülesehitamise ja Ida-Rooma võimu kindlustamisega, sest lõplikult õnnestus gootide vastupanu murda alles 562. aastaks.
Pärast Justinianus I surma võis Narses uue keisri Justinus II ajal langeda ebasoosingusse ning hiljem levisid kuulujutud, et just tema oli see, kes 568. aastal langobardid Itaaliasse kutsus, mille järel nood suure osa piirkonnast vallutasid. Narses ise suri 570. aastatel Itaalias.
Jonoon
thumb|200px|Jonoonid Jonoon või jonoonid on koondnimetus koosesinevatele isomeersetele tsüklohekseeni derivaatidele (C13H20O), mille külgahelas on oksorühm. Jonoonid on tuntud looduslike (terpenoidsete) lõhnaainetena, mida leidub mitmetes eeterlikes õlides, sealhulgas roosiõli. Jonoone kasutatakse parfümeerias ja beetajonoon on lähteaine retinooli sünteesis.
Lõhnaainetena on kasutatavad ka jonoonide metüülanaloogid, sealhulgas iroon. Mõnel juhul on ka jonoonide metüülanaloogid arvatud koondnimetuse jonoonid alla.
Süntees
Jonoone saab sünteesida tsitraalist (4) kondensatsioonireaktsioonis atsetooniga (1), mis annab pseudojonooni (7), mis edasi tsükliseeritakse jonoonideks (10 ja 11).
TA Keemia Instituudis aastatel 1960–1990 töötati välja ja juurutati pooltööstuslikul katseseadmel jonooni ja metüüljonoonide süntees lähtudes isopreenist ning varieerides teist lähteainet. Sünteesiprotsessis moodustusid analoogühendid kõigis viies põhietapis:
СН2=С(СН3)–СН=СН2 + CH3–С(СН3)=СR1–СHR2–Cl → → → → СН3–С(СН3)=СR1–СHR2–CH2–С(СН3)=СН–CH=CHCO(СН3) → isomeersed jonoonid (R1, R2 = H) või isomeersed 5-metüüljonoonid (ehk iroon: R2 = H ja R1 = Me) või isomeersed 4-metüüljonoonid (R1 = H ja R2 = Me).
Pangodi järv
Pangodi järv on 91,4 ha suur ja paikneb merepinnast 105,4 m kõrgusel Otepää kõrgustiku põhjanõlval. Järv on kuni 11 meetri sügavune, keskmine sügavus 3,9 m.
Asub Pangodi maastikukaitsealal.
Hadidža
Hadidža (ka Khadidža) oli prohvet Muhamedi esimene naine ja kõigi tema ellujäänud laste ema. Just tänu abielule jõuka kaupmehelese Hadidžaga, kes muide oli mehest tunduvalt vanem, sai Muhamedist Meka kaupmeeskonna tunnustatud liige.
Hadidža oli esimene islamiusku pöördunu, kes veenis Muhamedi Allahi sõnumi tõelisuses, kui mees ise peale ilmutuse saamist oma vaimses tervises kahtles.
Hadidža suri moslemite tagakiusamise ajal Mekas (616-619), arvatavasti äärmisest vaesusest tingitud kurnatuse tagajärjel.
Uranienborg
thumb Uranienborg on asum Oslos Frogneri linnaosas.
Asumis asub Uranienborgi kirik ja Uranienborgi park.
Oßling
Oßling (ülemsorbi keeles Wóslink) on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Oßlingi vallas.
Oßlingi kirik on ehitatud 1805. aastal.
Asulas tegutseb luteriusu eragümnaasium.
Kivisild (Tartu)
pisi|1934. aasta foto Kivisillast
Sild otsustati ehitada pärast 1775. aasta tulekahju Liivimaa kindralkuberneri George Browne'i algatusel ja keisrinna Katariina II rahastamisel. Klassitsistlik sild ehitati Liivimaa kubermangu meistri J. Carl Siegfriedeni projekti järgi ning ehitusmeister Johann Zaklowsky juhtimisel aastatel 1779–1784. Ehitamise ajal täideti Emajõe põhjapoolne kõrvalharu, Holmi saar ühines Emajõe põhjakaldaga. Silla idapoole hävitasid 1941. aasta 9. juuli hommikul taganevad Nõukogude väed, säilinud läänepoolse sillakaare hävitasid taganevad Saksa väed 1944. aastal.
Kirjeldus
Silla keskmine osa oli valmistatud puidust ja oli ülestõstetav, et võimaldada laevaliiklust Emajõel. Kahe väravakaarega Kivisild oli 5,6 m laiune, väravakaarte juures 4 m, ja selle ehitamiseks kulus umbes 3000 graniitplokki. Sillakaarte võlvikivid ühendati raudklambritega ning klambrite kinnitusaukudesse valati tina, et tagada suuremat vastupidavust. Peenemat töötlemist nõudnud paneeli- ja karniisikivid olid pärit Peterburist. Kivide müürimiseks kasutati ligi 9000 puuda lupja, 10 vaati Amsterdamist toodud tsementi, 3900 puuda rauda ja 350 puuda tina, tellingute tarvis kulus tuhandeid palke. Kivisild avati liikluseks 16. septembril 1784. aastal.
Valminud Kivisild lõpetas arhitektuuriliselt Suurturu ansambli. Silla raekojapoolsel seinal oli kaks kivist tahvlit ladina- ja saksakeelsete tekstidega: "SISTE HIC IMPETUS FLUMEN CATHARINA II IUBET CUIUS MUNIFICENTIA HAEC MOLES IN COMMODIUM PUBLICUM EXSTRUCTA LIVIONIA QUEPRIMO PONTE LAPIDEO ADORNATA MDCCLXXXIII" ("Jõgi, ohjelda siin oma voolu Katariina II käsul, kelle heldusest see sild on ehitatud ja kes on Liivimaad kaunistanud esimese kivisillaga aastal 1783").
Ladinakeelsete kirjadega tahvel jäi 1941. aasta õhkulaskmises üsnagi terveks, kuid selle edasisest saatusest puuduvad igasugused andmed.
Silla taastamise plaanid
pisi|[[Kivisilla makett Kaarsilla juures]] 1992. aastal asutati Kivisilla taastamise eesmärgil Kivisilla fond, mida haldas Tartu Kivisilla Taastamise Selts Ants Veetõusme juhtimisel. Fondi eesmärk oli taastada hiljemalt 2005. aastaks Kivisild kui Tartu kunagine sümbol, selle kohale rajatud Kaarsild tuli kas lammutada või teisaldada.
Silla taastamise kulud osutusid siiski mitu suurusjärku suuremaks kui rahva ja riigi valmidus selle heaks annetada. 2002. aastal otsustati aktiivne korjanduskampaania peatada. Kogutud raha eest telliti skulptor Tiiu Kirsipuult pronksist Kivisilla makett, mis avati Kaarsilla Raekoja-poolse otsa juures 2004. aastal.
2014. aastal oli selts endiselt äriregistris registreeritud, kuid ainus märk selle tegevusest oli maketiga samal ajal Kaarsillale paigaldatud metallist infotahvlil, mis kutsub üles annetama taastamise heaks Hansapanga arvele. Ajakirjandus polnud käsitlenud aastaid ei Kivisilla taastamist ega annetuste saatust, tänapäeva tartlaste seas on aga Kaarsillast saanud uus Tartu sümbol.
Pärast 2015. aasta Riigikogu valimisi võtsid kohalikud poliitikud taas Kivisilla taastamise avalikkuses jutuks, andes sel teemal intervjuusid ning korraldades koosolekuid. Peamise toetajana on esinenud Tartus EKRE esinumbrina kandideerinud Imre Mürk, kelle väitel maksvat Kivisilla taastamine vaid 3-4 miljonit eurot ning raha selleks peaks andma Euroopa Liit. Silla taastamise toetuseks on sõna võtnud ka Rein Kilk ja Toomas Savi. Tartu linnapea Urmas Klaas suhtus algatusse skeptilisemalt: "Loomulikult on see ilus algatus, aga sellisel juhul tuleks näidata ka, kus asub see rikas Katariina II, kes ehitust finantseerib." 2015. aasta kevadel oli Kivisilla taastamiseks kogutud raha jääk paigutatud Tartu kultuurkapitali, kokku oli seda 26 300 eurot ja 74 senti. Samuti rõhutas Klaas, et Kivisilla taastamine lõpetaks Emajõel praeguse laevaliikluse, kuna Kivisild oli madalam kui Kaarsild.
Kivisild kunstis
Kivisilda on nooruses arvatavasti joonistanud ka Adolf Hitler.
Eesti kunstnikest on Kivisilda kujutanud näiteks Louis Höflinger ja Richard Kaljo. Üks tuntud Kivisilla vaadetest on Villem Ormissoni "Tartu vaade" (1937).
658. Eesti Pataljon
658. Eesti Pataljon oli Eesti vabatahtlike väeosa Saksa sõjaväes aastatel 1942–1944.
658. Eesti Pataljoni tuumikuks oli 1941. aasta sügisel moodustatud 181. Eesti julgestusgrupp.
658. Idapataljon
Oktoobrist 1942. aastal muudeti pataljoni eelkäijaks olnud 181. Eesti julgestusgrupp tagalateenistusüksusest rindeüksuseks ja nimetati ümber 658. Idapataljoniks (Ost-Batailon 658).
Pataljoni ülemaks olid:
658. Eesti Pataljon
1942. aasta jõulude ajal muudeti pataljoni nime veelkord, '''658. Eesti Pataljoniks' (Estnische-Bataillon 658''). pisi|658. Eesti Pataljoni ülem Alfons Rebane Pataljon sai selle ülema Alfons Rebase järgi tuntuks kui Rebase pataljon. Pataljon võitles Idarindel Saksa armee Väegrupp Nordi ja 18. armee alluvuses Teises Laadoga lahingus. 1944. aasta taandumislahingutes jaanuaris ja veebruaris paistis pataljon silma koos 659. Eesti Pataljoniga arjergardis liikudes ja 18. armee taganemisteid lahti hoides.
Kaotused ajavahemikul 1. veebruar kuni 7.märts 1944.a.: langenud 15 allohvitseri ja alamväelast, haavatud 2 ohvitseri ja 61 allohvitseri ning alamväelast, haigestunud 4 allohvitseri ja alamväelast (kõik Eestist).
7.märtsil 1944.a. oli pataljoni koosseisus sakslasi: 1 ohvitser, 1 ametnik, 14 alamväelast; Eestist: 13 ohvitseri, 21 allohvitseri ja 420 alamväelast.
Kaotused märtsis 1944.a.: langenud 13 allohvitseri ning alamväelast, haavatud 1 ohvitser ja 35 allohvitseri ning alamväelast, haigestunud 1 ohvitser ja 38 allohvitseri ning alamväelast (kõik Eestist).
1. aprillil 1944.a. oli pataljoni koosseisus sakslasi: 1 ametnik, 8 allohvitseri, 4 alamväelast; Eestist: 4 ohvitseri, 15 allohvitseri ja 180 alamväelast.
Pataljoni likvideerimine
Aprillis 1944 liideti pataljon 20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviisiga ja nimetati 47. Relvagrenaderide SS-rügemendi II pataljoniks.
Kõnnu (Saaremaa)
Kõnnu on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Leon Cienkowski
Leon Cienkowski (vene keeles Лев Семёнович Ценковский, ladina keeles Leo de Cienkowski; 1822 Varssavi – 1887 Leipzig) oli poola mikrobioloog.
Juri Gagarini puiestee
Juri Gagarini puiestee on mitme Eesti tänava endine nimi:
Karl Orviku
Karl Orviku (aastani 1927 Janson, Jaansoon; 17. august 1903 Kohtla, Ida-Virumaa – 7. märts 1981 Tallinn) oli eesti geoloog, loodusteaduste doktor (1940), geoloogia-mineraloogiadoktor (1946), Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1946).
Elukäik
1922. aastal lõpetas ta Rakvere poeglaste gümnaasiumi ja 1930 Tartu Ülikooli geoloogina.
Aastatel 1926–1958 töötas ta Tartu Ülikooli geoloogiakateedris (1926–1930 geoloogiakabineti abijõud, 1931–1939 vanemassistent, aastast 1939 instruktor-assistent, 1944–1956 Tartu Riikliku Ülikooli geoloogiakateedri juhataja).
1946. aastal valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks, 1954 akadeemikuks. Aastatel 1947–1952 oli ta ENSV Teaduste Akadeemia Geoloogia Instituudi asedirektor, aastail 1954–1968 samas direktor.
Aastatel 1946–1952 Eesti Loodusuurijate Seltsi esimees, aastast 1963 auliige.
Teadustöö
Oli Eesti nüüdisaegse litoloogia rajaja ja litostratigraafia arendaja. Avaldanud põhjapanevaid uurimusi kvaternaarigeoloogia (eriti Pleistotseeni stratigraafia), meregeoloogia, neotektoonika ja geoloogia ajaloo alalt. Oli eluta looduse kaitse ja geoloogilise terminoloogia korrastamise pioneere. Algatas Eesti geoloogia ajaloo ja geoloogiaalaste kirjutiste refereerivate kokkuvõtete koostamise.
Isiklikku
Karl Orviku abikaasa oli Leonidia Orviku. Nende poeg Kaarel Orviku (1935–2021) oli samuti geoloog.
Anahita
pisi|192px| Anahita
Eelkõige Lääne-Iraanis tuntud Anahita võis algselt olla Mesopotaamia päritolu; tema kultuses on sarnaseid jooni Ištariga. Anahita puudub Avesta vanematest kihistustest. Tema kultus ei oleks sobinud Gathades ilmneva Zarathustra henoteistliku vaimuga. Hiljem võeti ta siiski omaks. Viies Yašt, "Vetehymn", nimetab Anahitat Ardvī Sūrā Anāhitā ('Rõske, Tugev, Rikkumatu'), mis võib anda tunnistust kahe algupäraselt erineva jumaluse kokkusulandumisest, ning ülistab teda, "kes vihkab Devasid ja kuuletub Ahura seadustele". Astroloogilistest planeetidest olid temaga seotud Kuu ja Veenus, uus-pärsia nimi Nahid tähistabki Veenust. Anahita kultus kasvas Artaxerxes II ajal, mil tema auks püstitati kujusid ja templeid üle kogu Pärsia impeeriumi. Nii levis Anahita kummardamine mitmete impeeriumi rahvaste seas ning jäi Väike-Aasias püsima kauaks pärast Pärsia langust. Kreeklased samastasid Anahitat Aphrodite, Athena ja Artemisega. Hiljemalt hellenismi ajal seostus Anahita kultus tihedalt mithraismiga. Umbes aastast 200 eKr pärinev raidkiri ühel Seleukiidide riigi templil Lääne-Iraanis pühendab selle "Anahitale, Issand Mithra Patuta Neitsilikule Emale".
Kõrbeleevike
Sõna Rhodopechys tähendab kreeka keeles 'roosikäsivars', 'roosade käsivartega'. Seda sõna kasutas juba Homeros naiste ja jumalannade epiteedina. Kõige sagedamini iseloomustati selle sõnaga koidujumalannat Eost.
2006. aasta geneetiliste uuringute andmetel on punaleevikese perekonnast arenenud vindi perekond.
Levila
Kõrbeleevike on levinud Kanaari saartel, Põhja-Aafrikas, Lähis-Idas kuni Kesk-Aasiani. Euroopas on püsiv asurkond Hispaania lõunaosas.
Maailmas arvatakse kõrbeleevikesi elavat 21–43 tuhat paari, neist ligi pooled (10–20 tuhat paari) Kanaari saartel. Mujal on nende asurkond märksa väiksem: Hispaanias 300–500, Türgis 200–800, Armeenias 50–100 ja Aserbaidžaanis 10–100 paari. Paljudes Araabia poolsaare ja Sahara piirkondades on kindlaks tegemata, kas seal kõrbeleevikesi elab või ei. Kuid Iisraelis loendati 500 km² alal 2200–2500 paari.
Üldiselt on linnud paiksed. Turkmeeniast ja Usbekistanist, kus talvel võib üsna külm olla, rändavad nad talveks Pakistani.
Eestis on kõrbeleevike eksikülaline, keda siin esmakordselt kohati 2. oktoobril 1997 Põõsaspea neemel.
Välimus
Ta on veidi väiksem kui samasse perekonda kuuluv kõnnu-punaleevike.
Ta on väike pikkade tiibade ja lühikese väga paksu nokaga vint üldpikkusega 11,5–13 cm. Hundsulestikus isaslinnul on punane nokk, hall pea ja kael ning helepruun keha ülapool. Rind, päranipuala ja saba on roosad. Talvel on isaslind hallikas, ruuge nokaga. Emaslind ja noorlind sarnanevad talvise isaslinnuga.
Kõrbeleevikese laul on ninahäälne venitatud "dzääää" või "dröööö" ja meenutab mängupasuna häält.
Pesitsemine ja toit
Pesitsusperiood kestab veebruari keskpaigast juuni alguseni. Kurnas on 4–6 muna mõõtmetega 15×20 mm. Emaslind muneb munad järjestikustel päevadel. Munad on helesinised, punakaspruunide täppidega. Emaslind haub mune 13-14 päeva. Pojad iseseisvuvad 21–28 päeva pärast sündi.
Kõrbeleevike toitub peamiselt seemnetest ja teistest taimeosadest. Kõlbavad tatralised, ristõielised, salveid ja lihtsalt rohi. Võimalusel sööb ta kultuurtaimede, näiteks nisu ja hirsi seemneid. Eriti pesitsusajal sööb ta putukaid.
Riigivolikogu 62. valimisringkond
'''Riigivolikogu 62. valimisringkond''' asus Viljandimaal. Alates 1. aprillist 1939 kuulusid ringkonda Karksi, Paistu, Rimmu, Raudna ja Kõpu vald.
I Riigivolikogu valimiste ajal oli ringkonnas 8053 hääleõiguslikku kodanikku.
Kandideerisid Artur Eckbaum, Tõnis Kind (Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaat), Madis Naade ja August Vomm, kes said vastavalt 1679, 2388, 1138 ja 747 häält, seega valiti 62. valimisringkonnast Riigivolikogusse Tõnis Kind.
II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Arnold Veimer, vastaskandidaat Johan Pauri.
Kretinga
Kretinga on linn Leedus, Kretinga rajooni keskus. Kretinga on halduslikult vald, seal asub Kretinga maavalla keskus. Linna lõunapoolsem osa kannab nime Bajorai. Poola keeles on linna nimi Kretynga, saksa keeles Crottingen, ka Krottingen, Krettingen, vene keeles vanasti ka Кретингенъ.
Asulat on esmamainitud 1253. aastal, linnaõigused sai 1609. aastal. Poola jagamisel kaotas need, sai uuesti linnaks aastal 1924. Aastal 1838 ehitati uusklassitsistlik Kretinga mõisa peahoone, kus asub praegu kohalik muuseum. 1882. aastal rajati Kretinga ja Plungė linna vahele Leedu esimene telefoniliin. Esimese maailmasõja ajal ehitati just läbi selle linna Lätti raudtee.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kretinga elanikest leedulasi 98,31%, venelasi 0,84% ja ukrainlasi 0,13%.
Vaatamisväärsusteks on Kretinga katoliku kirik aastast 1617, Kretinga mõisakompleks, kloostrikompleks aastast 1610, endine kloostri vesiveski aastast 1822, luteri kirik aastast 1897, uuel kalmistul asuv uusogooti stiilis kabel aastast 1892 ja õigeusu kabel aastast 1905.
Tuntud elanikke
pisi|püsti|Sandra Linkevičienė
Herbert James Paton
Herbert James Paton (30. märts 1887 Abernethy, Perthshire – 2. august 1969 Perth) oli šoti filosoof, kes sai tuntuks eriti töödega Immanuel Kanti kohta.
Elulugu
Herbert J. Paton sündis vabakiriku pastori William Macalister Patoni ja tema abikaasa Jeani (neiuna Robertson Miller) pojana, ühena kaksikutest. 1896. aastal asus perekond elama Glasgow'sse.
Paton õppis Glasgow High Schoolis ning hiljem Glasgow' Ülikoolis klassikalist filoloogiat ning ühtlasi Sir Henry Jonesi juures Briti idealismi traditsioonis filosoofiat. Ta lõpetas ülikooli magistrikraadiga klassikalises filoloogias 1908. Glasgow' ülikooli stipendiumiga (Snell Exhibition) läks Paton samal ajal Oxfordi Ülikooli Balliol College'isse. Seal oli tema õpetaja John Alexander Smith, kes tutvustas talle Benedetto Croce idealismi.
1911. aastal sai ta Oxfordis Queen's College'i kolleegiumi liikmeks ning klassikalise filoloogia ja filosoofia prelektoriks. 1914. aastal sai ta magistrikraadi filosoofias.
Esimese maailmasõja alguses hakkas Paton tööle Admiraliteedi luureosakonnas. Poola asjade eksperdina osales ta 1919 Pariisi rahukonverentsil.
Pärast sõda naasis Paton Oxfordi, kus tema õpilaste seas olid Gilbert Ryle ja Oliver Franks. Aastatel 1917–1922 oli ta dekaan ja 1920/21 Junior Proctor. Aastal 1925 läks ta Laura Spelman Rockefeller Memoriali uurimisstipendiaadina aastaks California Ülikooli Berkeleys, kus ta kirjutas oma esimese raamatu "The Good Will. A Study of the Coherence Theory of the Goodness" (ilmus 1927).
Aastal 1927 sai Paton kutse Glasgow' Ülikooli loogika ja retoorika professoriks. Seal sai ta muu hulgas ülesande pidada loeng Kanti "Puhta mõistuse kriitika" kohta. Sellest sai alguse tema intensiivne tegelemine Kantiga. Selle esimene tulemus oli kaheköiteline kommentaar "Puhta mõistuse kriitika" esimesele poolele, mis ilmus 1936. Samal aastal ostis Paton maja Perthshire'is Bridge of Earni lähedal, mille ta jättis alles ka hiljem Oxfordis töötades ja kuhu ta pärast emeriteerumist tagasi läks.
Aastal 1937 kutsuti ta Oxfordi moraalifilosoofia White'i professoriks. Seal oli ta Corpus Christi College'i kolleegiumi liige. Aastatel 1938–1952 oli ta Bodleian Library kuraator. Aastal 1952 ta emeriteerus. Teise maailmasõja ajal töötas ta osaajaga välisministeeriumis. Oxfordi ajal avaldas Paton muu hulgas uurimuse "Alusepanekust kommete metafüüsikale" ja selle teose tuntud tõlke. Kahel viimasel ametiaastal pidas ta Saint Andrewsi Ülikoolis Giffordi loengud.
Aastatel 1953–1960 oli ta Saint Andrewsi Ülikooli Crown Assessor of the University Court. Aastatel 1955–1956 oli ta külalisprofessor Toronto Ülikoolis. Ta oli Mind Associationi ning seltside Society of Antiquaries of Scotland ja Aristotelian Society liige. Aastatel 1939–1948 oli ta Šotimaa Kiriku kongregatsiooni liige. Aastatel 1938–1948 töötas ta ka League of Nations Unioni täitevkomitees.
Filosoofia
Uurimuses "The Good Will" püüdis Paton tõe koherentsiteooria eeskujul välja töötada tahtmise koherentsi eetikateooria. Erinevalt George Edward Moore'ist leidis ta, et omadus olla hea ei ole defineerimatu, sest ilma tahtmiseta ei ole ka vahetegemist hea ja halva vahel. Tahe ei ole mitte ainult hetkeolukorrast sõltumatu, vaid seda raamistab eluhoiak (policy), mis ei ole puhtratsionaalselt haaratav, kuid annab elu aluseks oleva korra. Kui tegutsemine on kooskõlas selle individuaalse korraga, sotsiaalse korraga ja inimsuse kui tervikuga, siis on olemas koherents ja moraalne hüve on teostunud. Teoses "Puhta mõistuse kriitika" kohta "Kant's Metaphysic of Experience" lõpeb kommenteerimine transtsendentaalse analüütikaga. Esitust peetakse selgeks, kuid sellele heidetakse ette liigset tekstilähedust ja ebakriitilist hoiakut Kanti suhtes, puhtselgitavat lähenemist ja problemaatiliste küsimuste käsitlemata jätmist. Kommentaaris on Paton kriitiline tema ajal domineerinud enamasti idealistlike tõlgenduste (sealhulgas hegeliaan Edward Caird, realist Harold Arthur Prichard ja eriti Kanti-uurija Norman Kemp Smith ning tema saksa eeskujud Erich Adickes ja Hans Vaihinger) suhtes ning nende etteheited, et Kant on ebatäpne ja segane ning teos on nagu lapitekk, üksikasjaliku analüüsiga tagasi. Patoni jaoks on Kanti teosel sidus ja ühtne struktuur.
Oma Oxfordi õppetooli suunitluse tõttu tegeles Paton intensiivselt Kanti eetikaga. Tema tõlget teosest "Alusepanek kommete metafüüsikale" peetakse mõõduandvaks. Selle teose kommentaar jääb jälle tekstilähedaseks, kuid paigutab teose teiste Kanti teoste taustale. Eriti vaidleb Paton eelarvamusega, et Kanti moraalifilosoofia on puhtformaalne. Asi on eelkõige selles, et Kanti kriitikud toetuvad peamiselt kategoorilise imperatiivi põhivormelile ning pööravad vähe tähelepanu selle vormelile, et inimene kui omaette eesmärk nõuab isiku austamist. Alles laiemast perspektiivist tuleb välja, mida Kanti järgi saab pidada keelatuks või lubatuks. Erinevalt eelmisest teosest arvatakse see Kanti eksegeetika klassikasse.
Patoni viimane filosoofiline raamat "The Modern Predicament" aastast 1955 põhineb tema Giffordi loengutel ja on suunatud pigem laiale publikule kui filosoofidele. Seal kaitseb ta teesi, et moodsad teadused on pannud religiooni sundseisu, millest ta pääseb ainult uue teoreetilise vundamendiga. Isegi kui teaduse progress on tohutu, ei saa teadus vastupidi levinud arvamusele aidata kõigis eluvaldkondades. Näiteks moraaliküsimustes puudub teadusel pädevus, sest faktidest ei saa tuletada kohustusi. Nagu on näidanud näiteks Martin Buber, on ka religioonile aluseks oma sfäär, mis ei põhine faktidel. Religioon omakorda ei suuda teadusega võistelda faktide tasandil. Religiooni ja teaduse konflikt ei ole teooriate konkurents, vaid põhineb indiviidide eluhoiakute erinevusel. Ilma sellise seni leidmata aluseta peab moodne ühiskond ka edaspidi kannatama südame ja pea, usu ja teadmise lahkheli all.
Viimastel eluaegadel pühendus Paton eeskätt "Šotimaa asjale" ning avaldas veidi enne oma surma teose "The Claim of Scotland", milles ta näitab, kui ebaproportsionaalselt Suurbritannias Šotimaa huvidega arvestatakse, ning leiab, et Šotimaal peaks olema suurem sõltumatus.
Isiklikku
Paton abiellus 1936 India ametniku Henry Paul Todd-Naylori tütre Sheila Todd-Nayloriga, kes suri 1959. Abielu jäi lastetuks.
Teine abikaasa, Glasgow' ülikooli inglise keele ja kirjanduse professori William Macneile Dixoni tütar Sarah Irene Macneile Dixon, suri pärast kahte abieluaastat 1964.
Ardla
Ardla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pöide valda.
Are küla
Are on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pöide valda.
Külas sündis rahvusliku liikumise tegelane Anton Luts.
Theodor von Balk
Theodor von Balk (ka Friedrich von Balken; vene Фёдор Николаевич фон Балк (фон Балкен); 1670 – 1738/39 Moskva) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane ja riigitegelane.
Ta oli keiser Peeter I aegne kindralporutšik (hiljem kindralleitnant), Elbingi komandant (1706–1713), Riia kubernerina Liivimaa asekuberner 7. maist 1727 kuni 17. juunini 1734 ja seejärel 17. juunist 1734 kuni 10. novembrini 1738 Moskva kubermangu kuberner.
Teenistuse eest sai ta 27. augustil 1728 Püha Aleksander Nevski ordeni ja Peeter I portree briljantidega.
Perekond
Theodori isa oli Vene teenistusse asunud Liivimaa aadlik ja Rootsi major Nikolai von Balken (1630–1695), ning tema noorem vend Nikolai (surnud 1704) oli Põhjasõja ajal surnud Vene kindralmajor. Ta oli abielus Matrjona Monsiga, kes oli Peeter I lähedaste Anna Monsi ja Villim Monsi õde ja 1724. aastast Katariina I riigidaam. Abielust sündisid:
Riigivolikogu 63. valimisringkond
'''Riigivolikogu 63. valimisringkond''' asus Viljandimaal. Alates 1. aprillist 1939 kuulusid ringkonda Vastemõisa, Viljandi, Võisiku ja Olustvere vald.
Kuna I Riigivolikogu valimisteks seati ringkonnas üles ainult üks kandidaat, Märt Martinson, loeti ta Riigivolikogu liikmeks ilma hääletamiseta.
II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Max Laosson, vastaskandidaat Johann Mankin.
Uraniborg
Taani kuningas Frederik II andis saare 1576 Tycho Brahele eluaegseks kasutamiseks, et ta saaks seal astronoomiaga tegeleda (Ven, nagu Skånegi, oli sel ajal Taani kuningriigi osa, praegu kuulub saar Rootsile). Tycho lasi Uraniborgi ehitada omaenese kavandite järgi, inspiratsiooni sai ta Hollandi arhitektuurist. Nime sai observatoorium astronoomia ja astroloogia muusa Urania järgi. Taani riik toetas Tycho Brahet äärmiselt heldelt. Ainuüksi selle ühe projekti jaoks kulus observatooriumi ehitamise ajal umbes 1% Taani riigi eelarvest. Seda on rohkem kui ükskõik millisele teadusprojektile kunagi enne või pärast seda. Isegi USA kosmoseprogrammile kulus selle tipphetkel ainult 0,4% riigieelarvest.
Uraniborgi arvukad tornid ja rõdud olid vajalikud astronoomiliste vaatluste jaoks. Alumisel korrusel asusid raamatukogu, köök, ruumid külalisuurijatele ja Tycho enda perekonna eluruumid. Teisel korrusel olid ruumid kuninglikele külalistele. Keldris oli Tycho laboratoorium, kus oli sisseseade ka alkeemia alaseks uurimistööks. Katusekorrusel olid väikesed ruumid üliõpilaste jaoks.
Uraniborgi lähedusse rajas Tycho hiljem osaliselt maa-aluse observatooriumi Stjerneborgi. Selle ehitas ta põhjusel, et Uraniborg osutus täppisinstrumentide jaoks liiga ebastabiilseks. Uraniborg ja Stjerneborg kuulusid viimaste observatooriumide hulka, mis ehitati enne teleskoobi leiutamist (teleskoobi võttis astronoomias kasutusele Galileo Galilei 1608). Uraniborgist sai teaduskeskus, mis tõmbas ligi üliõpilasi ja teadlasi paljudest piirkondadest.
Tycho Brahe elas saarel kuninga soosikuna nagu teadusevürst ja võttis kuulsa astronoomina vastu kuningaid ja kuningannasid. Uraniborg oli ehitatud saare kõrgeimasse paika, seda ümbritses ilus renessanssaed. Aias kasvatati lilli, ravimtaimi ja viljapuid, eri liiki taimed olid paigutatud geomeetriliste kujunditena.
Tycho Brahe rajas Venile ka klaasikoja, apteegi, trükikoja ja paberiveski. Saarel asus ka vangla, mis olevat pidevalt olnud vange täis, sest Tycho ei olnud saare talupoegade jaoks kuigi leebe isand.
Kui uus kuningas Christian IV Tycho toetust kärpis, lahkus Tycho 1597 Venilt. Uraniborg ja Stjerneborg lammutati varsti pärast Tycho surma.
Osa Uraniborgi renessanssaedadest on praeguseks taastatud, kasutades tolleaegseid taimeliike ja -varieteete (aia esimene neljandik avati 1992, teine 2003). Osaliselt on taastatud ka Stjerneborg. Venil on avatud Tycho Brahe'i muuseum.
Luterlus
thumb|Lutheri roos Luterlus on kristlik konfessioon, mis on alguse saanud Martin Lutheri tegevusest protestantliku reformatsiooni algatajana. thumb|Martin Luther (1483–1546). [[Lucas Cranach vanema maal (1529)]] Luterlased ise on oma kirikut nimetanud ja nimetavad õigupoolest evangeelseks, kristlikuks või apostellikuks. Nimetus "luterlased" (ladina keeles Lutherani) pärineb algselt katoliiklastelt (Johann Eck (1520: "aduersus Lutheranos, et alios hostes Ecclesiae" 'luterlaste ja teiste Kiriku vaenlaste vastu'), kes tarvitasid seda selleks, et kuulutada protestandid ketseriteks. Alles hiljem hakkasid luterlased end ise selle sõnaga nimetama, et eristuda nii katoliiklastest kui ka Huldrych Zwingli ja Johann Calvini järgijatest.
Köislaava
pisi|[[Kilauea vulkaani köislaava Hawaiil]]
Köislaava (inglise ropy pahoehoe) on pahoehoe, mida iseloomustab tugevasti kurrutatud laavavoolu pind.
Luterlus
Oma kirikuid ja kogudusi nimetavad nad luterlikeks, luteriusu, evangeelseteks või evangeelseteks luteriusu kirikuteks ja kogudusteks.
Luterlikel kirikutel on tänapäeval kolm peasuunda, mis on koondunud kolme ülemaailmsesse organisatsiooni:
Luterlus Eestis
, Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik, Eesti Evangeelne Luterlik Kirik
Reformatsiooni tulemusena moodustunud usutunnistused jaotasid läänekristliku Euroopa neljaks suuremaks osaks: rooma-katoliiklikuks, luterlikuks, kalvinistlikuks ja anglikaani kirikuruumiks. Luterlik kirik kujunes Eesti suurimaks konfessiooniks peale reformatsiooni jõudmist maale 16. sajandi 20. aastatel ning luterlikud kogudused tekkisid Eestis reformatsiooni käigus katoliiklikest kogudustest aastatel 1523–1532. Luterlik ruum hõlmas varauusajal osa Saksa aladest, samuti Taani, Norra, Rootsi, Soome ning Kuramaa, lõplikult ka alates Rootsi võimu kehtestamisest ka Eesti- ja Liivimaa.
Reformatsiooni käigus tekkinud eestikeelse usuõpetuse vajadustest lähtudes koostati esmased Tallinna Niguliste kiriku õpetaja Simon Wanradti ja Tallinna Püha Vaimu kiriku õpetaja Johann Koelli tõlgitud eestikeelne Wanradti ja Koelli katekismus 1535. aastal ja Tartu Jaani koguduse kaplani Franz Witte tõlgitud Lutheri katekismus, mis trükiti Lübeckis kas 1553. või 1554. aastal.
Katoliiklusega tehti Eestis lõpparved Rootsi ülemvõimu poolt 1561. aastal, Tallinna katoliikliku piiskopkonna likvideerimisega. Luterluse ainumonopol oli Rootsis kinnitatud Uppsalas aga juba 16. veebruaril 1593 ja seda positsiooni tugevdati 1595. aastal 21. oktoobri otsustega, milles keelati igasugune luterlusest kõrvalekaldumine.
Mikko Markkula
Mikko Markkula (10. juuni 1947 – 1. märts 2012) oli soome malefunktsionäär ja malekohtunik, rahvusvaheline arbiiter (1986).
Markkula esindas 1994. aastast Soomet Rahvusvahelises Maleföderatsioonis (FIDE). 1998. aastast peale oli ta FIDE ühe olulisima organi – kvalifikatsioonikomisjoni esimeheks, aga osales ka kohtunikekogu, reeglite komisjoni ja Šveitsi süsteemi paarimiskomisjoni töös. Ta oli juhtivaid tegelasi Põhjamaade Maleliidus; olnud ka Euroopa Maleliidu aseesimees.
Anže Logar
Anže Logar (sündinud 15. mail 1976 Ljubljana) on Sloveenia poliitik, ta kuulub Sloveenia Demokraatlikku Parteisse.
Ta lõpetas Ljubljana ülikooli majandusteaduskonna 2000. aastal, magistrikraadi sai sealsamas 2006. aastal ja doktorikraadi 2016. aastal.
2000. aastast kuni 2003. aasta jaanuarini töötas ta SKB Panga turundusosakonnas. Kuni 2006. aastani töötas ta Europarlamendis fraktsiooninõunikuna. Seejärel oli ta Sloveenia valitsuse kommunikatsioonibüroo juhataja. Aastatel 2014–2018 oli ta Sloveenia parlamendi liige.
Alates 13. märtsist 2020 kuni 1. juunini 2022 oli Anže Logar Sloveenia välisminister.
Alkohoolsete jookide loend
Siin on loetletud alkohoolseid jooke.
Larry Bird
Larry Joe Bird (sündinud 7. detsembril 1956) on endine elukutseline korvpallur ja treener, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 13 aastat. Kogu karjääri Boston Celticsit esindanud Bird tuli kolmekordseks NBA meistriks ja USA koondisega 1992. aastal olümpiavõitjaks.
Kübassaare
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pöide valda.
Seal on Kübassaare tuletorn ja Santse lõpp.
Larry Bird
Ülikool
Larry Bird õppis Indiana ülikoolis ja mängis aastail 1976–1979 Indiana State'i korvpallimeeskonnas. 1979. aastal tüüris ta Indiana State'i NCAA finaalturniiri tiitlimänguni, mis kaotati 64 : 75 Magic Johnsoni juhitud Michigan State'ile.
Meeskonna võitude ja kaotuste suhe oli Birdi ajastul rekordiline 81–13, sealhulgas kodus 50–1. 1979. aastal võitis Bird Naismithi ja John R. Woodeni nimelised auhinnad. 1978. ja 1979. aastal valiti ta USA parimate ülikoolikorvpallurite hulka.
Larry Bird hoiab siiani Indiana State'i rekordeid punktide (2850), vaheltlõigete (240) ja lauapallide (1247) arvestuses. Mängus keskmiselt visatud punktide poolest (30,3) on ta NCAA läbi aegade viies.
Mängijana
pisi|Larry Bird 1985. aastal Aastatel 1979–1992 mängis Bird Boston Celticsis, juhtides meeskonna 1981., 1984. ja 1986. aastal NBA meistriks. Larry Bird moodustas koos Robert Parishi ja Kevin McHaleiga ühe parima tähtmängijate kolmiku NBA ajaloos.
Karjääri lõppedes oli Bird visanud 21 791 punkti (keskmiselt 24,3 mängus), hankinud 8974 lauapalli (10,0 mängus) ja andnud 5695 resultatiivset söötu (6,3 mängus). Birdi resultatiivseim hooaeg oli 1987/88, mil ta viskas keskmiselt 29,9 punkti mängus. Tema isiklik rekord oli 60 punkti Atlanta Hawksi vastu 25. märtsil 1985. NBA karjääri jooksul tegi Bird 59 kolmikduublit.
Treenerina
Kuigi Birdil polnud varasemat treeneritöö kogemust, palgati ta aastateks 1997–2000 Indiana Pacersi peatreeneriks. Birdi juhendamisel teenis meeskond kolme aastaga 147 võitu ja 67 kaotust (68,7%). Indiana jõudis tema käe all 1998. ja 1999. aastal idakonverentsi finaali ja 2000. aastal NBA finaali, kus kaotati 2:4 Los Angeles Lakersile. 1998. aastal valiti Bird NBA aasta parimaks treeneriks.
Liis Aarne
Liis Aarne (sündinud 9. juunil 1954 Tallinnas Nõmmel) on eesti mööblikunstnik ja disainer.
Elukäik
Ta õppis Tallinna 27. 8-klassilises ja 39. Keskkoolis ning kunstikallakuga Tallinna 24. Keskkoolis. Aastatel 1972–1977 õppis ta Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis tööstuskunsti erialal.
Pärast kõrgkooli lõpetamist asus ta tööle ETKVL Tootmiskoondisesse Kooperaator. Sattumine peamiselt mööblit tootvasse ettevõttesse sai määravaks tema kujunemisel just mööblikunstnikuks. Töötas mööbli- ja ruumikujundajana järgmistes ettevõtetes:
Looming
Aastail 1983–2002 tegi ta tihedat koostööd sadulsepp Arvo Kalvikuga. Valmis rida pehme mööbli suurvorme: unikaalseid diivaneid. Neisse aastaisse jäi ka aktiivsem esinemine näitustel.
Aastast 1993 hakkas Aarne kasutama oma töödel autorimärki: nahale põletatud suured tähed LAAK, mis tähendavad Liis Aarne ja Arvo Kalviku initsiaale. Hiljem lisandus sinna alla ka konkreetse töö nimi ja valmimise aasta. Initsiaalide kohale oli kirjutatud: "Töö autorid: Aarne-Kalvik". Peale Arvo Kalviku surma säilisid initsiaalid LAAK, aga nende kohale on nüüd põletatud vaid kiri "Liis Aarne".
Loomingu iseloomustus
1995. aastal Kristjan Raua majamuuseumis avatud ühisnäituse lühiarvustuses Kultuurilehes kirjutati: "Liis Aarne kuulub 1980. aastate sisekujundajate põlvkonda, aega, mida ilmestasid artdisaini esilekerkimine, näitused "Ruum ja vorm" I — V ja "Acta '87", mis andsid võimaluse paljudele ruumikujundajatele tollases ratsionaalpraktilises keskkonnas eksponeerida oma ideid ja töid eelkõige kunstiteostena. Toona mõjusid need väljapanekud oma disaini- ja kunstikesksuses tarbimisfunktsionaalsel taustal üllatuslike ja uudsetena." Ühisloominguna sündinud unikaalmööblit, mis valdavalt oli valmistatud naturaalsest nahast, kasutades rohkeid käsitöövõtteid, kirjeldas anonüümne arvustaja "perfektse kvaliteediga" ja "postmodernistlikus laadis" objektidena, mil on "nostalgilis-müstiline, kohati aristokraatlikuna mõjuv alge".
Ka kunstnik ise on oma loomingut iseloomustades rõhutanud kunstilisuse valitsemist praktilisuse üle: "Olen aastate jooksul teinud sisekujundus-projekte ja kujundanud seeriatootmise jaoks pehmet mööblit, aga mu armastus on olnud vaba looming. Mind on alati huvitanud disain kui kunst. Loomulikult saab minu istemööblil istuda, aga inimese jaoks mugava istme tegemine ei ole minu põhiteema. Võimalik, et mind peetakse seepärast ketseriks disainerite hulgas. Minu tehtud mööbel on kui asjad ise-eneses, need on vägagi enesekesksed ega ole tehtud vaikselt teenima oma peremeest." .
Voldemar Vaga
Elukäik
Ta õppis aastatel 1910–1917 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis, oli 1917. aastal Tallinna miilitsas prostituutide arvelevõtja, seejärel teenis aastani 1920 leiba kontoriametnikuna.
Aastatel 1913–1914 õppis Voldemar Vaga Eesti Kunstiseltsi joonistuskursustel, 1918–1919 Ants Laikmaa ateljeekoolis.
Tartu Ülikoolis õppis professor Helge Kjellini juures kunstiajalugu, lõpetas ülikooli aastal 1926 ning sai magistrikraadi tööga "Die Architekten der Dorpater Universität". Aastast 1923 töötas ta Tartu Ülikooli kunstiajaloo kabinetis. Stipendiaadiõpingud jätkusid 1928–1929 Sorbonne'i ülikoolis Pariisis.
Aastatel 1933–1937 oli ta Eesti Entsüklopeedia kunstiosakonna toimetaja. Aastatel 1925–1940 oli Voldemar Vaga Kõrgema Kunstikooli Pallas lektor. 1944–1969 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli õppejõud ja 1944–1950 ühtlasi samas Eesti ja üldise kunstiajaloo kateedri juhataja.
Ta on valitud Eesti 20. sajandi saja suurkuju hulka.
Isiklikku
Voldemar Vaga vennad olid botaanik August Vaga ja kunstiteadlane Alfred Waga (Vaga).
Teadustöö
Klassitsismiaja arhitektuurist ja skulptuurist on ta kirjutanud oma diplomitöö "Tartu Ülikooli arhitektid" (1928), lisaks "Das Schloss Põltsamaa, ein Denkmal der Kunst des 18. Jahrhunderts in Estland" (1931), "Denkmäler der Plastik des Klassizismus in Estland" (1931), "Vene arhitektide ja skulptorite teoseid baroku ja klassitsismi ajajärgust Eestis" (1947). Peateosteks on esimene eestikeelne ja ka kunsti Eestis käsitlev "Üldine kunstiajalugu" (1937–1938) ja esmakordselt kunsti Eestis keskajast kaasajani kokku liitev "Eesti kunst" (1940).
Teise maailmasõja järel kujunes tema peamiseks uurimisvaldkonnaks Eesti ja Läti keskaja arhitektuur ning 19. sajandi baltisaksa kunst. 1964. aastal kaitses ta Leningradis I. Repini nim Kunstiinstituudi juures doktoritöö "Eesti keskaegne arhitektuur". Lisaks on ta kirjutanud monograafiad "Kunst Tartus 19. sajandil" (1971) ja "Kunst Tallinnas 19. sajandil" (1976).
Valgetähe teenetemärk
pisi|Valgetähe ketiklassi teenetemärk Valgetähe teenetemärk on Eesti teenetemärk.
Valgetähe teenetemärgi asutas Konstantin Päts 7. oktoobril 1936 Eesti rahva vabadusvõitluse mälestamiseks.
Teenetemärgi kavandi autor oli Paul Luhtein.
Pärast taasiseseisvumist antakse Valgetähe teenetemärki riigiteenistuses või kohaliku omavalitsuse teenistuses olevatele isikutele, samuti majanduse, hariduse, teaduse, kultuuri või spordi alal osutatud või muude üldkasulike teenete ning saavutuste tunnustamiseks.
Valgetähe teenetemärgi klassid
Valgetähe teenetemärgil on seitse klassi:
Riiklike teenetemärkide kooskõla kehtiva põhiseadusega
Riiklike teenetemärkide asutamise ja erateenetemärkide muutmisega riiklikeks teenetemärkideks puhul tekkis küsimus, kuivõrd on see kooskõlas kehtiva põhiseadusega, mis keelas autähtede ja aumärkide andmise oma kodanikele, välja arvatud kaitseväelastele sõja ajal (§ 7). Kohtuminister Johan Müller väitis seaduse seletuskirjas, et 7. paragrahvi tuleb vaadelda seoses eelmise (6.) paragrahviga, mille järgi kõik Eesti kodanikud on seaduse ees ühetaolised ning seisusi ja seisuslikke tiitleid ei ole. Kuna aga asutatavate teenetemärkide omanikel, erinevalt endiste Vene aumärkide kavaleridest, ei ole seisuslikke eesõigusi, nagu ka mälestusmärkide, audiplomite ja tänukirjade omanikel, ei riiva nende asutamine kodanike ühetaolisuse põhimõtet.
Jalgpallurite loend
''Siin on loetletud jalgpallureid.
A
Hans Aabech - Harald Aabrekk - Kim Aabech - Gerard Aafjes - Carlos Aalbers - Mika Aaltonen - Gert Aandewiel - Patrick van Aanholt - Signy Aarna - Max Aarons - Kees Aarts - Liel Abada - Ignazio Abate - Besart Abdurahimi - Éric Abidal - Vincent Aboubakar - Tammy Abraham - Luis Abram - Aleksandrs Abramenko - Nikolai Abramov (jalgpallur 1950–2005) - Nikolai Abramov (jalgpallur 1984–2011) - Anderson Luís de Abreu Oliveira - Francesco Acerbi - Gabriel Achilier - Alberto Acosta - Marcos Acuña - Ché Adams - Tyler Adams - David Addy - Emmanuel Adebayor - Karim Adeyemi - Dominic Adiyiah - Luis Advíncula - Dick Advocaat - Ibrahim Afellay - Benik Afobe - Gabriel Agbonlahor - Daniel Agger - Nayef Aguerd - Érick Aguirre - Ramón Aguirre Suárez - Sergio Agüero - Ernest Agyiri - Jarmo Ahjupera - Anel Ahmedhodžić - Kassim Aidara - Ola Aina - Kristoffer Ajer - Manuel Akanji - Igor Akinfejev - Kevin Akpoguma - Mihkel Aksalu - David Alaba - Richard Aland - Oswaldo Alanís - Lucas Alario - Jordi Alba - Flórián Albert - Yuri Alberto - Raúl Albiol - Marc Albrighton - Carlos Alcaraz - Omar Alderete – Toby Alderweireld - Uota Ale - Sergei Aleinikov - Aleksandr Aleksejev - Pavel Aleksejev - Rejal Alijev - Rene Aljas - Teet Allas - Marcus Allbäck - Martin Allik - Rauno Alliku - André Almeida - Miguel Almirón - Manuel Almunia - Viktor Alonen - Júnior Alonso - Marcos Alonso - Xabier Alonso - Hamit Altıntop - Roberto Alvarado - Guido Alvarenga - Edson Álvarez - Julián Álvarez - Kevin Álvarez - Alar Alve - Bruno Alves - Dani Alves - Magno Alves - Selim Amallah - Massimo Ambrosini - Sammy Ameobi - Shola Ameobi - Nadiem Amiri - Ethan Ampadu - Sofyan Amrabat - Carlo Ancelotti - Joachim Andersen - Peter Ankersen - Chris Anderson - Felipe Anderson - Christoffer Andersson - Daniel Andersson - Florin Andone - Jorge Andrade - Benjamin André - Kirill Andrejev - Nikita Andrejev - Keith Andrews - Carolus Andriamatsinoro - Nicolas Anelka - Fabrizio Angileri - Hannes Anier - Henri Anier - Andrei Anissimov - Aleksandr Anjukov - Anthony Annan - Aivar Anniste - Karim Ansarifard - Tambet Anso - Michail Antonio - Ilja Antonov - Houssem Aouar - Alberto Aquilani - Javier Aquino - Pedro Aquino - Paulus Arajuuri - Mauro Arambarri - Guilherme Arana - Eduardo Aranda - Charles Aránguiz - Willian Arão - Leonardo Araújo - Néstor Araujo - Argo Arbeiter - Álvaro Arbeloa - Francisco Arce - Juan Carlos Arce - Alphonse Areola - Gabriel Arias - Santiago Arias - Joe Aribo - Anton Aristov - Franco Armani - Ionel Armean - Pablo Armero - Graham Arnold - Kepa Arrizabalaga - Abdiel Arroyo - Alan Arruda - Axel Rodrigues de Arruda - Andrei Aršavin - Gerardo Arteaga - Artjom Artjunin - Iago Aspas - Benoît Assou-Ekotto - Vitālijs Astafjevs - Taavi Azarov - Márcio Azevedo - Sardar Azmoun - Nathaniel Atkinson - Christian Atsu - Pierre-Emerick Aubameyang - Ludwig Augustinsson - Renato Augusto - Fredrik Aursnes - Charlie Austin - Alen Avdić - Vlada Avramov - Daniel Avramovski - Taiwo Awoniyi - Roberto Ayala - André Ayew - Kaan Ayhan - Luke Ayling