cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kapitaliturg
pisi|New Yorgi Börsi börsisaal, mis on üks suurimaid sekundaarseid kapitaliturge maailmas. 2013. aastast toimib New Yorgi börs elektrooniliselt, kuid selle hübriidne struktuur võimaldab mõningaid tehinguid sooritada näost näkku.
Kapitaliturg (inglise keeles capital market) on pikaajaliste finantstehingute turg, kus kaubeldakse võlakirjade ja mitmesuguste laenutoodetega. Need turud suunavad hoiustajate rikkuse inimestele, kes suudavad selle panna tulemuslikku kasutusse, nagu näiteks pikaajalisi investeeringuid tegevad ettevõtted või valitsused. Finantssektori reguleerijad, näiteks Inglismaa Pank (BoE) Suurbritannias või Ameerika Ühendriikide Väärtpaberite ja Võlakirjade Komisjon (SEC), jälgivad oma riigi kapitaliturge, et kaitsta investoreid muu hulgas pettuste eest.
Sissejuhatus
Nüüdisaegsed kapitaliturud on peaaegu alati paigutatud arvutipõhisesse elektroonilise kauplemise süsteemi. Enamikku on juurdepääs vaid finantssektori esindajatel või valitsuste ja korporatsioonide rahandusosakondadel, kuid mõnele on juurdepääs ka avalikkusel. Selliseid süsteeme on tuhandeid, enamik teenindab vaid väikest osa tervest kapitaliturust. Süsteeme kasutavad börsid, investeerimispangad ja valitsuse osakonnad. Need süsteemid on koondunud sellistesse finantskeskustesse nagu London, New York ja Hongkong. Kapitaliturud on turud, kus raha on ette nähtud kasutada kauemaks kui üks aasta.
Kapitaliturgude põhiline jaotus toimub primaarturu ja sekundaarturu vahel. Primaarturul müüakse investorile uued aktsiad või võlakirjaemissioonid mehhanismi kaudu, mis kannab nimetust underwriting. Primaarturul on põhilisteks pikaajaliste vahendite otsijateks valitsused (nii linnavalitsuslikud, kohalikud kui riiklikud) ja äriettevõtted. Valitsused kipuvad väljastama vaid võlakirju, ettevõtted aga ka omakapitali. Põhilised üksused, mis ostavad võlakirju või aktsiaid on pensionifondid, riskifondid, riiklikud investeerimisfondid ja vähemal määral jõukad eraisikud ja investeerimispangad kaubeldes oma enda nimel. Sekundaarturgudel toimub väärtpaberite müümine ja ostmine investorite ja börsimaaklerite vahel, tavaliselt börsil või börsiväliselt. Sekundaarturgude olemasolu tõstab primaarturu investorite valmisolekut, sest nad teavad, et neil on võimalus kiirelt oma investeeringutest raha välja võtta, kui vajadus peaks tekkima.
Teine oluline jaotus on aktsiaturgude (omandiväärtpaberitega kauplemiseks, mida teatakse ka kui aktsiaid, mille puhul investorid saavad ettevõtte kaasomanikeks) ja väärtpaberiturgude (investorid saavad võlausaldajateks) vahel.
Rahaturu ja kapitalituru erinevus
Rahaturgudel müüakse lühiajaliselt väljaantud laenuinstrumente, mõnikord isegi laene, mis makstakse tagasi järgmisel päeval. Kapitaliturul kaubeldakse seevastu pikaajaliste finantsinstrumentidega, näiteks aktsiate ostmine või laenud, mille maksetähtaeg on üle ühe aasta.
Rahaturgudelt laenatud raha kasutatakse tavaliselt igapäevasteks üldisteks kulutusteks, et katta lühikest likviidsuse puudumise perioodi. Näiteks võib ettevõte saada makseid klientidelt, kuid need pole veel kontole jõudnud, aga samal ajal soovitakse kohe maksta palgaraha. Primaarsetelt kapitaliturgudelt laenates soovivad ettevõtted sageli investeerida füüsilistesse seadmetesse, mis aitaksid suurendada ettevõtte tulu. Investeeringu tasuvusaeg võib olla kuid või aastaid ning seetõttu on tegemist pikaajalise rahastusega.
Rahaturg ja kapitaliturg moodustavad kitsas mõistes finantsturu. Laiemas mõttes koosneb finantsturg paljudest kanalitest, mille kaudu tehakse ühiskonna säästud kättesaadavaks tööstuslikele ja kommertsettevõtetele ning avalikule võimule.
Pangalaenude ja kapitalituru erinevus
Tavalised pangalaenud ei kuulu tavaliselt kapitalituru tehingute hulka, isegi kui laenutähtaeg ületab ühe aasta. Põhierinevus on pangalaenu mittekindlustatus. Teiseks erinevuseks on pankade ja teiste sarnaste asutuste suurem reguleeritus laenude andmisel võrreldes kapitalituru laenudega. Kolmandaks erinevuseks on hoiustajate ja aktsionäride suurem riskikartlikkus kui kapitaliturgude investoritel. Kõik need kolm erinevust piiravad institutsioonilist laenamist kui finantsallikat. Kaheks panku soosivaks erinevuseks on ka pankade parem ligipääs väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele ning võime laenamisega raha luua. 20. sajandil põhines enamiku ettevõtete rahastus (v.a aktsiad) pangalaenudel. 1980. aastatest alates suureneb trend otseinvesteeringute suunas. Suured ja edukad ettevõtted on aru saanud, et nad peavad maksma vähem intressi laenates otse kapitaliturgudelt. Eriti tugev on selline tendents Ameerikas. Lena Komileva kirjutas The Financial Timesis, et kapitaliturud võtsid pankade laenuandmise kui pikaajaliste finantseeringute põhiallika üle 2009. aastal – see peegeldab 2008. aasta majanduskriisile järgnenud pankade riskikartlikkust ja regulatsioone.
Eesti kapitaliturg
Eesti kapitaliturul ei ole eeldusi väga suureks kasvada, kuid tähtis on, et see toimiks. Ka börs on riigi jaoks sarnaselt investeeringutega infrastruktuuris oluline majanduse arengu eeldus. Korralik kapitaliturg tagab ettevõtjatele ja säästjatele senisest märksa enam valikuid.
Rahandusministeerium koostas 2012. aasta suvel analüüsi Eesti kapitalituru kohta, millest selgus selle ülimalt vähene likviidsus ja pangandussektorikesksus. Euroopa Era- ja Riskikapitali Assotsiatsioon (EVCA) viis Ida-Euroopa riikide hulgas läbi uuringu, mis näitas, et riskikapitali investeeringute suhtelt SKPsse jääb Eesti üle kahe korra alla Ida-Euroopa riikide keskmisele. Kui Ida-Euroopas tervikuna moodustab riskikapitali investeeringute osakaal SKP-st 0,105%, siis Eestis on see näitaja 0,040%, Leedus 0,087% ja Lätis 0,112%.
Eesti kapitaliturul saavad laenu vaid suured ettevõtted, väikese ja keskmise suurusega ettevõtetel pole aga täiendavat omakapitali kusagilt võtta. Omakapitali pakuvad küll teatud investeerimisfondid, kuid väiksematesse ettevõtetesse investeerimine on riskantne. Tavaliselt küsitakse suuremat tootlust ja investorid müüvad peagi kasumi teenimiseks oma osaluse maha. Selliste investeeringute tarvis on oluline aga kohalik ja toimiv börs. Börs tõmbab ligi uusi börsiinvestoreid ja kauplemisaktiivsus suureneb. Eesti kohalik kapital suureneb riskikapitali ja börsi kaudu finantseerides. Ka väikeettevõtetel on siis rohkem kapitali kaasamise võimalusi ning suurem omakapitali osakaal suurendab ettevõtte laenuvõimekust.
Elavdamaks kapitaliturgu lõid Majandusministeerium ja Eesti valitsus koostöös Läti, Leedu kolleegide ja Euroopa investeerimisfondiga 100 miljoni euro suuruse fondifondi. Fondifond investeerib omakorda erafondidesse, mis hakkavad tulevikus pakkuma kohalikele ettevõtjatele omakapitali. Ka Eesti Arengufondil koostöös Eesti Äriinglite Assotsiatsiooni ja Eesti Riskikapitali Assotsiatsiooniga on oluline roll soovitada valitsusele uusi poliitilisi algatusi kapitalituru arendamiseks.
AB Aerotransport
AB Aerotransport (Aktiebolag Aerotransport, lühend ABA) oli Rootsi lennundusettevõte.
Ettevõte rajati 1924. Kuni 1950. aastani oli see iseseisev lennukompanii.
SASi asutamisest 1950 kuni 1996. aastani kuulus ABA-le 3/7 ettevõttest.
Aastal 1996 ühines ABA, mis sel ajal kuulus SILA-le, SILA-ga ning moodustus SAS Sverige AB, mis 2001 liideti SAS-iga.
Elsa Gretškina
Elsa Gretškina (neiuna Elsa Krensman, esimeses abielus Elsa Lebakova ; vene keeles Эльза Робертовна Гречкина; 15. aprill 1932 Novo-Siverskaja küla, Gattšina rajoon, Leningradi oblast – 20. oktoober 2014 Eesti ) oli Eesti NSV riigi- ja parteitegelane, Eesti NSV haridusminister (22. juuli 1980 – 1. august 1988 ). Ta oli tuntud kui venestamispoliitika elluviija Eestis. Teisalt oli ta tuntud kui kooliuuenduste läbiviija.
Elulugu
Elsa eestlasest isa Robert Krensman oli pärit Leisi kandist Saaremaalt, kus ta oli jõudnud algkooli lõpetada enne Venemaale kolimist. Elsa ema Maria oli ingerisoomlane. Staro-Siverskaja küla asustasid venelased, soomlased, poolakad, juudid ja mustlased. Perekonnas olid lisaks Elsale vanem õde Valentina ja vend Jevgeni. Teise maailmasõja idarinde lähenedes augustis 1941 evakueeriti ema ja lapsed tagalasse Vologda oblastisse. Isa oli juba tööpataljonis, sest eestlasi rindele ei lastud. Perekond tuli tagasi Siverskajasse detsembris 1944, aga soomlasest ema ei saanud sissekirjutust, sest nõukogude võim ei usaldanud soomlasi. Alles pöördumine Kalinini poole ja selle tõestamine, et nad kõik kolm on eestlased, isa Punaarmees, ja ema pole süüdi selles, et on soomlane, aitas ja ema sai sissekirjutuse loa oma kodukohta.
Pärast Siverskaja kooli lõpetamist läks Elsa Krensman õppima Leningradi Toiduainetetööstuse Tehnikumi. Ta oleks soovinud kondiitriosakonda, et oleks "koht, kus kõht on alati täis", aga ta määrati likööri- ja viinaosakonda. Pärast tehnikumi lõpetamist soovis ta tööle asuda Sahhalinile, aga ema hakkas nutma ja isa ütles, et "lähed Eestisse ja kõik". "Mäletan, et keegi teine meie kursuselt ei tahtnud Eestisse minna, sest kartsid metsavendi". Nii suunatigi ta 1951. aastal Tallinna, kus teda ootas koht viinavabriku likööritsehhi juhataja asetäitjana.
Ta lõpetas 1961. aastal kaugõppes Tallinna Pedagoogilise Instituudi vene keele ja kirjanduse õpetajana.
Tegevus ELKNÜ-s ja NLKP-s
Aastatel 1953–1967 oli ta komsomoli- ja parteitööl, alates 1954. aastast NLKP liige.
Ta õppis aastatel 1970–1972 NLKP Keskkomitee juures asuvas Ühiskonnateaduste Akadeemias. oli tal ajalooteaduste kandidaadi kraad. Ta töötas akadeemia lõpetamise järel EKP Tallinna Linnakomitee propaganda- ja agitatsiooniosakonna juhatajana, aastatel 1972–1974 EKP Keskkomitee propaganda- ja agitatsiooniosakonna juhataja asetäitjana ning 1974–1980 EKP KK teaduse ja õppeasutuste osakonna juhatajana.
1976. aastast oli Elsa Gretškina EKP KK liige ja Eesti NSV Ülemnõukogu IX–XI koosseisu saadik.
Aastail 1980–1988 Eesti NSV haridusminister.
Tegevus iseseisvuse taastanud Eestis
Töötas Akadeemia Nordi välissuhete büroos ja Vene Eragümnaasiumi Polüloog arengudirektorina ning Autotranspordiinstituudi Raiment õppeprorektorina.
Ta oli 17. märtsist 1998 Keskerakonna liige. 1996. aastal oli Mustamäe linnaosa volikogu kandidaat.
Amazon.com
Amazon.com, Inc. on e-kaubandusega tegelev ettevõte, mille peakorter asub USA-s Seattle'is.
Käibe ja töötajate arvu järgi on tegemist maailma suurima internetiettevõttega.
Amazon.com asutati 1994. aastal ning esialgu tegeles see vaid raamatute online-müügiga. Hiljem lisandusid CD-d ja DVD-d, elektroonikatooted, rõivad, mitmesugused majapidamiskaubad ja tööriistad. 2015. aastal ületas ettevõtte turuväärtus juba Walmarti oma ja sellega tõusis see kõige väärtuslikumaks jaemüügiettevõtteks maailmas.
Amazonil on eraldi jaemüügi veebisaidid Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia, Prantsusmaa, Kanada, Saksamaa, Itaalia, Hispaania, Austraalia, Brasiilia, Jaapani, Hiina, India ja Mehhiko jaoks.
Ettevõtte asutaja ja tegevjuht Jeff Bezos kuulub maailma rikkaimate inimeste sekka.
Antant
pisi|300px|Sõjalised liidud 1914. aastal Antant (inglise keeles Triple Entente, prantsuse keeles Triple-Entente, vene keeles Антанта) oli 31. augustil 1907 sõlmitud liit Venemaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia vahel. Kaks viimast olid omavahel liidu sõlminud juba 1904. aastal, Prantsusmaa Venemaaga aga aastal 1894.
Antant moodustas algselt vastukaalu Saksamaa, Austria-Ungari ja Itaalia Kolmikliidule; 1915. aastal liitus ka Itaalia Antandiga, kes oli Esimeses maailmasõjas Keskriikide vastasjõud.
1917. aasta separaatrahu Saksamaaga ning Brest-Litovski rahuleping viisid Venemaa Antandist välja; Suurbritannia ja Prantsusmaa liidusuhe kestis 1940. aastani, mil Prantsusmaa alistus Saksamaale.
Antant saavutas maailmasõjas suure võidu, kuid mõneti oli see Pyrrhose võit: Venemaal toimus 1917. aastal Veebruarirevolutsioon, millega kukutati Venemaa keiser, ja samal aastal Oktoobrirevolutsioon, millega loodi maailma esimene sotsialistlik riik. Itaalias tulid 1922. aastal võimule fašistid, kukutades senise demokraatliku riigikorra. Suurbritannia ja Prantsusmaa kandsid suuri kaotusi ja sattusid suurtesse võlgadesse, nii et kui enne maailmasõda peeti Briti Impeeriumi maailma võimsaimaks riigiks, siis pärast sõda muutusid maailma võimsaimaks juba Ameerika Ühendriigid.
Siiski läks Antandi vastu sõdinud Keskriikidel keskeltläbi veel halvemini: nii Saksamaa kui Türgi kuulutati vabariigiks ja nad pidid maksma suuri reparatsioone, aga Austria-Ungari lagunes üldse ja lakkas täielikult olemast.
Pärast maailmasõda tekkis Kesk-Euroopas ja Balkani poolsaarel hulk suhteliselt väikeseid riike. Need moodustasid omavahel Väikeseks Antandiks nimetatud liidu ja Balkani Antandiks nimetatud liidu, kuid nendel ei olnud maailma poliitikas suurt tähtsust.
Vaata ka
Ententemagterne
Nome vald
Nome vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Ulefoss.
Nome vald loodi 1. jaanuaril 1964, kui liideti Holla vald ja Lunde vald.
2019. aastani kuulus vald Telemargi maakonda.
Kiissa järv
Kiissa järv on Lääneranna vallas Pärnu maakonnas asuv järv.
Ulefoss
right|200px|thumb|Ulefoss Ulefoss on tiheasustusega paikkond (tettsted) Vestfold og Telemargi maakonnas, Nome valla halduskeskus. Selle elanike arv on 2291 (2019).
Dâmbovița maakond
Maakonna põhjaosa jääb Lõuna-Karpaatidesse, lõunaosa jääb Rumeenia tasandikule.
Maakonnas on 81 omavalitsust, millest 6 on linnad.
Barbadose riigipeade loend
pisi|Barbadose kuninganna Elizabeth II isiklik lipp Barbadose riigipeade loendi eesmärk on loetleda Barbadose riigipead alates riigi iseseisvumisest 1966. aastal.
Tulenevalt sellest, et Barbados on Rahvaste Ühenduse liikmesriik, tunnustas see kuni 2021. aastani oma riigipeana Suurbritannia kuningannat Elizabeth II. Kohapeal esindas Suurbritannia monarhi kindralkuberner, kelle nimekirja leiab Barbadose kindralkuberneride loendist.
Alates 2021. aastast on riigipeaks president.
Patti Ann Browne
Patti Ann Browne (sündinud 10. septembril 1969) on USA teleajakirjanik.
Ta on Fox News Channeli uudistesaatejuht ja reporter.
Browne juhib Glenn Becki saate uudiseid ning rubriigi "Fox News Extra" saateosi, mida näidatakse reklaamide asemel.
David Blue
David Blue (sündinud 17. jaanuaril 1979) on USA näitleja.
Ta on mänginud Cliff St. Pauli sarjas "Inetu Betty" ja Eli Wallace'it ulmesarjas "Tähevärav: Universum".
Lisaks näitlemisele teeb ta vahel ka kirjaniku-, produtsendi- ja režissööritööd.
Välislingid
דייוויד בלו
Rõõmurull
"Rõõmurull" on 2008. aastal valminud Suurbritannia komöödiafilm, mille režissöör ja stsenarist on Mike Leigh.
Film räägib kõigesse ja kõigisse alati positiivselt suhtuvast algkooliõpetajast Poppyst (Sally Hawkins), kes elab koos sama ametit pidava korterikaaslasega ja tegeleb küllaltki tavaliste asjadega: käib tööl, pidutseb, teeb trenni ja harrastab flamenkotantsu. Film vaatlebki enamjaolt tema argipäevast tegevust, kuid selle teeb huvitavaks tema võime igas olukorras säilitada optimism ja hea tuju. Kõige rohkem toob filmi pinget aga Poppy neurootikust sõiduõpetaja (Eddie Marsan), kellega tal puhkeb maailmavaateliste erinevuste ja viimase kiindumuse tõttu esimesse filmi lõpuks tõsine konflikt.
Film esilinastus Suurbritannias 10. aprillil 2008. Eestis näidati seda esmakordselt Pimedate Ööde filmifestivalil sama aasta sügisel, 2009. aasta alguses aga kinos Sõprus.
Film on pälvinud kriitikute sooja vastuvõtu ja võitnud auhindu. See esitati 2009. aasta Oscarile parima originaalstsenaariumi kategoorias.
Loogikatehe
Loogikatehe on loogikas tõefunktsionaalne tehe propositsioonidega.
Loogikatehteid uurib lauseloogika.
Sagedamini kasutatavad loogikatehted on eitus, konjunktsioon, disjunktsioon, implikatsioon ja ekvivalents. Nende tehete ligikaudsed väljendused loomulikus keeles on muu hulgas:
Lausearvutuses kasutatakse loogikatehteid selleks, et moodustada olemasolevatest lausearvutuse valemitest uusi valemeid.
Mahu
pisi|Silgulaat [[Mahu sadamas maailmasõdade vahelisel perioodil]] Mahu on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas. Asub Soome lahe rannikul.
Mahu küla on esmamainitud Taani hindamisraamatus 1241.
Seal on Mahu sadam. Külast lääne poole jääb Mahu soo.
Mahu külas on sündinud meremees, meteoroloog ja vaimulik Eduard Kägi (1899–1997) ning ooperilaulja Aaro Pärn (1910–1990).
Jenna Lee
pisi|Jenna Lee 2007. aastal ajakirja Young Money kaanel Jennifer Anne Lee (sündinud 30. mail 1980 San Franciscos) on USA teleajakirjanik.
Ta on Fox Business Networki uudistesaatejuht.
Ta on ka kanali varahommikuse äriuudiste saate "Fox Business Morning" kaassaatejuht koos Connell McShane'iga.
Porsgrunni vald
Porsgrunni vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Porsgrunn.
Porsgrunni vald loodi 1. jaanuaril 1838.
2019. aastani kuulus vald Telemargi maakonda.
Duubel+
Duubel+ (või eri aegadel ka Double+) oli eesti diskoansambel, mis tegutses aastatel 1994–1997.
Trio, mille moodustasid Tõnis Kiis, Anneli Tõevere ja Evelin Samuel, kutsus kokku helilooja Heini Vaikmaa, hiljem jätkas duetiks vähenenud ansambliga tööd plaadifirma O.K. Records.
Suuremad hitid oli "Sel tänaval", "On läinud aastad", "Sind ei püüa", "Numbri valin" jm. 1996. aastal avaldati album "Piparkoogimix".
Umeå Ülikool
Umeå Ülikool (Umeå universitet) on riiklik ülikool Rootsis Umeås.
Ajalugu
1965. aastal asutatud Umeå Ülikool on Põhja-Rootsi vanim ja suurim ülikool.
Organisatsioon
Ülikoolis õpib umbes 34 000 üliõpilast.
Santa Rosa
Santa Rosa on linn Ameerika Ühendriikides California osariigis, Sonoma maakonna halduskeskus.
Santa Rosa on ka California veinipiirkonna Wine Country suurim linn.
Linnas on sündinud Robert Ripley ja seal elab Tom Waits.
Amortisatsioon
Amortisatsioon ehk amortiseerimine on põhivahendite (tootmishooned, seadmed, masinad) väärtuse järkjärguline kandmine nende abil valmistatud toodangu väärtusse.
Släm
Ansambli solistid olid 2006-2007 aastal Jaanika Merelaht ja Mariliis Loos. 2007 sügisel Mariliis Loos lahkus projektist. 2008 algusest jätkas Släm projektiga Jaanika Merelaht üksi.
2023 jätkas projekti Jaanika Merelaht.
Viited
[https://muusikaplaneet.ee/2023/03/17/poogen/?fbclid=IwAR2ybfu8fYODYiwcUuFFk6jJ-h5fctdBR-LiodN0W9R_A3q-7sXboV8Srjg 2. SLÄM ON PÄRAST 11 AASTAT TAAS TEGUTSEMAS!]
Nevinnomõssk
Nevinnomõssk on linn Venemaal Stavropoli krais. Asub Kubani jõe ääres, Stavropolist 47 km lõunas.
Linn on asutatud 1825. aastal kasakastaniitsana, linnaõigused sai 1939. aastal.
Nevinnomõssk on tööstuslinn, peamiseks tööstusharuks on keemiatööstus. Linnas on ka soojuselektrijaam.
Heini Vaikmaa
pisi|Heini Vaikmaa [[XI noorte laulu- ja tantsupidu|XI noorte laulu- ja tantsupeol pärast laulu "Mägede hääl" esitust rokkansamblite ja rokikoori poolt]] Heini Vaikmaa (sündinud 5. juulil 1958 ) on eesti muusik ja helilooja.
Sümbioos
Sümbioos (vanakreeka keelest σύν 'koos' ja βίωσις 'elamine') on eri liikidesse kuuluvate organismide (sümbiontide) vaheline kooselu.
Heini Vaikmaa
Ansambli Mahavok üks asutajaid ja heliloojaid, Magnetic Bandi liige, teinud koostööd ansambliga Duubel+.
Sümbioos
Sageli peetakse sümbioosi all silmas vaid mutualismi – kahe eri liigist organismi (sümbiondi) obligaatset ehk mõlemale kasulikku ja ühtaegu möödapääsmatult vajalikku kooselu, kuid sümbioos hõlmab lisaks mutualismile veel vastastikku neutraalseid (kommensalism), ühele kasulikku ja teisele kahjulikku (parasitism), ühele neutraalset ja teisele kahjulikku (amensalism) ning väga harva esinevat vastastikku kahjulikke (sünnekroos) kooselu vorme. Näiteks mutualismiga on tegu vetika ja seene sümbioosi puhul samblikes.
Heini Vaikmaa
Lisaks levimuusikale on ta kirjutanud rokkoopereid ("Hing ja iha", "Võti paradiisi").
Ta osales võistlusel Eesti Laul 2010.
Isiklikku
Tema tütar on Mahavoki laulja ja klahvpillimängija Anet Vaikmaa (sünd. 12.11.1990).
HansaWorld
HansaWorld on ärihaldustarkvarale spetsialiseerunud tarkvaraarendusfirma. Grupi tütarettevõtete ja edasimüüjate võrgus Euroopas, Ladina-Ameerikas, Põhja-Ameerikas, Aafrikas, Aasias ja Lähis-Idas töötab üle 300 inimese. Ettevõttel on 19 kontorit kõigil suurematel mandritel ning firma tarkvaralahendused on kasutusel enam kui 110 riigis.
HansaWorldi tooted on tõlgitud 29 keelde ning tarkvara töötab enamuse arvutite ja operatsioonisüsteemidega. HansaWorldi tarkvara on paigaldatud rohkem kui 74 000 ettevõttes, millest suurem enamus on väikesed ja keskmise suurusega ettevõtted, kuid kasutajate seas on ka mitmed rahvusvaheliste firmade tütarettevõtted.
Toote strateegia
HansaWorldi graafiline kasutajakeskkond loodi algselt 1988. aastal Apple Macintosh arvutitele. 1994. aastal tuli välja esimene HansaWorld Windowsi versioon. Selleks ajaks oli tarkvaral juba tuhandeid kasutajaid. HansaWorldi tarkvara sisaldab laia valikut e-äri võimalusi, nagu näiteks võimalust saata ja võtta vastu e-kirju, mitmeid veebilahendusi ja võimalust kasutada tarkvara pihuarvutil, tahvelarvutil ja mobiiltelefonil. HansaWorldi tooted on kirjutatud C++ programmeerimiskeeles, andmebaasi tehniline lahendus ja võrguühendus põhineb firma oma tehnoloogial. Kõik see võimaldab tarkvara kasutada erinevatel operatsioonisüsteemidel. HansaWorldi tarkvara on saadaval Windows 2000–XP, Vista, Windows CE, Mac OS X ja Unix, Linux, AIX, ning Symbian S60, iPhone operatsioonisüsteemidele.
Tooted
Enterprise by HansaWorld on integreeritud ärihaldusplatvorm kõigi ettevõtte äriprotsesside haldamiseks. Enterprise'is on ligi 50 moodulit k.a. finantsarvestus, logistika, kassamüük, projektiarvestus, tootmine, rendiarvestus, hooldusteenindus, hotellijuhtimine, restoran, kliendihaldus, e-post ja e-äri lahendused. Kasutajate arv ühes süsteemis võib olla 1-1000+. Alates 2016. aastast asendab Enterprise paketi Standard ERP.
HansaRaama by HansaWorld on integreeritud äritarkvara väikese ja keskmise suurusega Eesti ettevõtetele (kasutajate piirang puudub). HansaRaama sisaldab finantsarvestuse ja logistika mooduleid, põhivara, kulutusi, kliendihaldust ja lihtustatud tootmist. Alates aastas 2015 ei saa HansaRaamat enam soetada, selle asendas pakett Standard Books.
Standard Books on väikesele ja keskmise suurusega ettevõttele mõeldud ärihaldustarkvara. Vastavalt ettevõtte spetsiifikale saab raamatupidamise põhipaketile lisada erinevaid mooduleid nagu Ladu, Kassamüük (POS), Kliendihaldus (CRM), Põhivarad, Palgaarvestus, Korteriühistu raamatupidamine jne. Kasutajate arv süsteemis ei ole piiratud.
SmartApps on lahendus andmete kogumiseks ja vaatamiseks sõltumata informatsiooni sisestamise ajast ja kohast.
Alates 2015 aastast on HansaWorldi toodete ainus ametlik esindaja Eestis Excellent Business Solutions.
Kõik HansaWorldi tooted on pilves majutatavad, kasutaja vaatenurgast algab töö alati Põhiaknast.
Baleaari meri
thumb|300 px Baleaari meri on osa Vahemerest.
Eestimaa ametiühingute I kongress
Kongressi juhatajaks valiti Asutava Kogu liige Erich Joonas.
Kongressil kritiseeriti sotsiaaldemokraatide, kodanlaste ja valitsuse tegevust. Kes vastupidist väitis, see karjuti ja vilistati maha. Kongress võttis vastu otsuse, milles nõuti interventsioonisõja viivitamatut lõpetamist ja rahu sõlmimist Nõukogude Venemaaga.
Teisel päeval teatas korrapidaja, et kongress on valitsuse poolt ära keelatud. Sellega ei olnud kongressil osalejad nõus. Korraga karjus keegi, et maja on sõjaväe poolt ümber piiratud. Algas ärevus ja rüselemine uste poole. Joosti ühest toast teise. Kõik väljakäigud olid sõjaväe valve all. Läbi lasti saadikud üksikult, kusjuures kõigi koosolejate nimed kirjutati üles. Hilisööni kestis osavõtjate üleskirjutamine. Liiklus töölistemaja ümbruses pandi seisma.
102 kongressist osavõtnud inimest arreteeriti ja saadeti maalt välja. Hiljem selgus, et 25 neist tapeti 3. septembril 1919 Irboska veretöö käigus.
Kirjandus
Päevaleht, 1. september 1919, lk.3
Carl Gustaf Dücker
12. juulil 1711 sai ta Rootsi vabahärraks ja 17. aprillil 1719 Rootsi krahvitiitli (nr 61).
19. juunist 1719 oli ta Rootsi kuningliku väe feldmarssal ja 1720. aastast Rootsi Sõjakolleegiumi president.
Talle kuulusid Eesti aladel Määri, Põltsamaa, Võisiku, Adavere, Vana-Prangli, Hellenurme ja Eistvere mõis. Rootsis oli ta Säby ja Jakobsbergi krahv.
Ta on maetud Riddarholmi kirikusse (Riddarholmskyrkan) Riddarholmenis Stockholmis.
Tema esivanem Brun Dücker uppus 5. novembril 1585 koos Pontus de la Gardiega Narva jõkke ning pojapoeg krahv Gustav Wilhelm von Dücker (1744 Mölleröd (praegu Hässleholmi vald, Rootsi–1803 Tartu; фон Дикер, Диккер, Дюккер) oli Vene kindralleitnant ja Hellenurme mõisnik..
Perekond
Tema vanemad olid duellis hukkunud Rootsi aadlik, Virumaa Määri mõisaomanik major Karl Friedrich von Dücker (Carl Fredrik Dücker, suri 1684) ja Anna Elisabeth von Sass, kes oli Purdi (Noistfer) mõisniku Philipp von Sassi tütar. Carl Gustaf Dücker abiellus 1707. aastal Poolas 15-aastase vürstitari Theodora Ogińskaga (1692–1719 Lübeck), kes oli Kaunase marssali vürst Bogusław Ogiński (Bogislaus Oginski), (u 1669 – 1730; lt ) ja Vana-Pranglist pärit Lindebergi vabaproua Polydora Aurora Wrangeli (suri 1708) tütar, väejuhi ja riigitegelase Herman Wrangeli poja kindralleitnant Wolmar Wrangeli (1641–1675) tütretütar ning Gustav II Adolfi järeltulija. Abielust sündisid:
14. märtsil 1720 abiellus ta Eestimaa kuberneri ja Liivimaa kindralkuberneri krahv Gabriel Bengtsson Oxenstierna järeltulija krahvitar Hedvig Wilhelmina Oxenstiernaga (1682–1758), kes oli oobersti ja kammerhärra, Korsholmi ja Wasa krahv Gustaf Adolf Oxenstierna (1648–1697) ja krahvinna Christina Douglase (1652–1712) tütar, feldmarssal Robert Douglase tütretütar ning Eestimaa kuberneri Gustav Otto Douglase täditütar.
Koonga järv
Koonga järv on Koonga küla keskusest 500 m põhja suunas Lääneranna vallas Pärnu maakonnas asuv järv.
Järve pindala on 2,8 ha, kaldajoone pikkus on 1180 m.
Järvest 150 m ida pool kulgeb põhja-lõunasuunalisena Vanamõisa–Koonga–Ahaste tee.
Järv on avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Koonga järve keskkonnaregistri kood on VEE2082320.
Narva Jumalaema Ilmutamise kirik
Narva Jumalaema Ilmutamise kirik, ka Narva Znamenja kirik (vene keeles Церковь во имя Знамения Божией Матери Tserkov vo imja Znamenija Božijei Materi ) oli Venemaa õigeusu kiriku pühakoda Narvas Jaanilinna linnaosas.
1750. aastal ehitati Narva kindluse garnisonile Jumalaema Tunnustähe ikooni puukirik. Kui vana kirik oli lagunemas, ehitati aastatel 1786–1796 kellegi Peterburi arhitekti projekti järgi uus kivikirik.
1927. aastal oli kiriku asukoht tollaste tänavanimede järgi Ingeri, Uue Liini ja Haigemaja tänava ristumiskohal Torni platsil.
Kirik oli pühitsetud Jumalaema Tunnustähe ikoonile (Икона Знамение Пресвятой Богородицы Ikona Znamenije Presvjatoi Bogoroditsõ), kõrvalaltarid prohvet Eelijale ja Risti Ülendamisele.
1828. aastal viidi garnisoni kogudus üle Jaani linnuses olevasse Jumalaema Uinumise kirikusse. Narva Znamenja kirik anti Narva Issanda Muutmise peakiriku alluvusse, 1848. aastal aga avati seal iseseisev Narva Znamenja kogudus.
Kirik ei olnud köetav. 1854. aastal ehitati kogudusele kiriku kõrvale köetav Nikolai talvekirik. 1859. aastal ehitati koguduse kalmistule kalmistukirik, mille jaoks moodustati eraldiseisev Peeter-Pauli kogudus.
1855. aastal oli koguduses 150 inimest.
1939. aastaks oli kirik varisemisohtlikus olukorras. Lae pragunemine ja tugisammaste vajumine olid tingitud hoone välismüüri rajamisest pehmele pinnasele. Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Narva Jumala Ema Ilmumise kogudusele kuulusid kinnistud: Ingeri 27, 40 ja 2. Jaani 28 ja Uusliin 38 ja hoone Elisabeti tänav 7.
Kirik sai kannatada NSV Liidu suurtükiväe tulelöögist 1944. aastal. Pärast Narva vallutamist 1944. aastal lõpetas Narva Jaanilinna Snamenja kogudus tegevuse. 1950. aastate keskpaiku lammutati kiriku varemed.
Jumalaema Tunnustähe ikoon asub praegu Narva Issanda Ülestõusmise peakirikus.
Sõmeru valla vapp
thumb|[[Sõmeru vald|Sõmeru valla vapp.]] Sõmeru valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sõmeru valla vapp.
Rakvere vald ja Sõmeru vald ühinesid haldusreformi käigus 2017. aastal. Varasem Sõmeru valla vapp võeti kasutusele uue valla vapina.
Vapi kirjeldus
Sinisel vapikilbil on vertikaalselt paiknev kuldne viljapea kahe kuldse ringi (kuldraha) vahel.
Põhjendus
Vapikilbi sinine värv viitab Virumaa vapivärvile. Kuldne viljapea sümboliseerib viljakat maad ning paikkonna põhitegevusala – põllumajandust. Kuldrahad osutavad maapõuerikkustele (fosforiit, paas), samuti ümbruskonna aardeleidudele.
Araabia vadavilbas
thumb Araabia vadavilbas (Turdoides squamiceps) on vilbaslaste sugukonda ja vadavilbase perekonda kuuluv värvuline.
Ta elab peamiselt Araabia poolsaare lõunaosas.
Araabia vadavilbase käitumist ja morfoloogiat uurides sõnastas Iisraeli evolutsioonibioloog Amots Zehavi 1970ndail händikäpiprintsiibi (inglise handicap principle).
Henriku Liivimaa kroonika
pisi|Henriku Liivimaa kroonika koopia lehekülg
Henriku Liivimaa kroonika (ladina Heinrici chronicon Livoniae või Origines Livoniae) on arvatavasti preester Henriku (ka Läti Henriku) kirjutatud misjonikroonika, mis käsitleb tänapäeva Eesti ja Läti alal elanud rahvaste ristimist ja alistamist sakslastele 13. sajandi alguses.
Kroonika on kirjutatud ladina keeles ja tõenäoliselt ajavahemikus 1224–1227. Oletatavasti kirjutati see aruandena paavsti legaadile Modena Wilhelmile.
Sisu ja roll ajalookirjutuses
Kroonika tegevus algab 1180. aastatel, mil Liivimaale tuli esimene piiskop Meinhard, ja lõpeb 1227. aastaga, mil saarlased ristisõdijatele alistusid. Teose põhiosa käsitleb piiskop Alberti aega (alates aastast 1199), eriti eestlastevastast võitlust, mille tänapäeval kasutatavad ajalised piirid tulenevadki kroonikas käsitletud ajavahemikust. Palju ruumi on pühendatud ka Läti alal elanud hõimude alistamise kirjeldamisele. Kroonika on peamine kasutatav allikas tolle aja Eesti ja Läti ajaloo kohta. Ehkki Henriku vaated on igati piiskop Alberti meelsed, tunnustab ta ka eestlaste ja mitme teise paganarahva meelekindlust ja visadust oma maa kaitsmisel. Tema kirjeldused tunduvad enamjaolt tõelähedastena. Palju on valmiskujul kasutatud Piiblist pärinevaid fraase, mistõttu tekstis tsiteeritud kroonika tegelaste väljendid ei pruugi tegelikega sõnasõnaliselt kokku langeda. Samas on Henriku kroonika ainus üksikasjalik otsene allikas eestlaste ja nende lõunanaabrite alistamise kohta, seetõttu sõltub tänapäevane arusaam enamjaolt just selles kirjutatust. Võib arvata, et kroonika annab mõnevõrra moonutatud pildi eriti piiskopi rivaalide, ordu ja taanlaste tegevusest, püüdes nende rolli Liivimaal vähendada.
Käsikirjad ja väljaanded
Henriku kroonika originaaltekst pole säilinud. Vanim ärakiri on 14. sajandi algusest pärinev Codex Zamoscianus Warsawiensis (avastatud Varssavis 1862. aastal), mida peetakse ka kõige originaalilähedasemaks ümberkirjutuseks.
Esimest korda ilmus Henriku kroonika trükis 1740. aastal Johann Daniel Gruberi väljaandel, 1747. aastal ilmus ka selle saksakeelne tõlge Johann Gottfried Arndti poolt. Parimaks kroonika teaduslikuks väljaandeks peetakse Leonid Arbusow noorema ja Albert Baueri saksa- ja ladinakeelset publitseeringut, mis ilmus 1955. aastal.
Eesti keeles ilmus Henriku kroonika osi Jakob Hurda teoses "Pildid isamaa sündinud asjust" 1871 Postimehe lisalehes ja 1879 ka eraldi raamatuna. Kroonika esimene täielik tõlge eesti keelde ilmus 1881–1884 Jaan Jungi teostatuna. Järgmine, Julius Mägiste väljaanne ilmus alles 1962 Rootsis. Seni teaduslikus mõttes parimaks tõlkeks peetakse 1982. aastal ilmunud Richard Kleisi tõlgitud ja Enn Tarveli toimetatud versiooni, kus paralleelselt eestikeelse tekstiga on olemas ka ladinakeelne. Sellest on ilmunud kolm uustrükki (1993, 2005 ja 2013), kus ladinakeelne tekst puudub. 2005. aasta trükk sisaldab Enn Tarveli parandusi tõlke ja kommentaaride osas. 2008. aastal ilmus uuesti ja Eestis esimest korda Mägiste 1962. aasta tõlge.
Kroonika on tõlgitud ka läti (Matīss Siliņš, 1883; Jānis Krīpēns, 1936; Ābrams Feldhūns, 1993 ), vene (Sergei Anninski, 1938, 2 trükki ), inglise (James A. Brundage, 1961, 2003 ), leedu (Juozas Jurginis, 1991 ), soome (Tuomas M. S. Lehtonen, 2003 ) ja itaalia keelde (Piero Bugiani, 2005 ).
Struktuur
Kroonika on jagatud 30 peatükiks, millest esimesed kaks käsitlevad vastavalt piiskoppide Meinhardi ja Bertholdi aega, järgnevatest käsitleb aga igaüks üht piiskop Alberti ametiaastat. Aastate arvestus käibki kroonikas piiskop Alberti ametissepühitsemise aja järgi, mis oli ilmselt märtsikuus, umbkaudu maarja-aasta alguses.
Kroonikas mainitud isikuid ja nähtusi
Paljude praeguses Eesti ja Läti ajaloos oluliseks saanud isikute ja nähtuste kohta on Henriku Liivimaa kroonika ainus allikas.
Eestlaste nimed kroonikas
Kroonikas on nimepidi mainitud Kyriawan, Lembitu, Maniwalde, Meme, Thabelin, Unnepewe, Wottele ja Wytamas (viimane võib olla ka Lembitu hüüdnimi). Enamik neist on mainimist leidnud vaid ühe korra ja ühegi isiku olemasolu ei kinnita mõni teine ajalooallikas. Nimede valik ei ole representatiivne (nii puuduvad täielikult saarlased), mis ei ole tõenäoliselt olnud ka Henriku eesmärk. Ainsana annab kroonik ühekordsest mainimisest ulatuslikumat informatsiooni Lembitu kohta, kellesse ta ülivaenulikult suhtub.
Laiksaare järv
Laiksaare järv (ka Asuja paisjärv, Kaalu paisjärv) on paisjärv Pärnumaal Saarde vallas.
Komodo
thumb|Komodo saare asend Indoneesias Komodo on saar Indoneesias, üks Väikestest Sunda saartest. Asub Sumbawa ja Florese saare vahel. Pindala 390 km². Saare umbes 1000 elanikku räägivad peamiselt komodo keelt.
Komodo on tuntud kui hiidsisaliku komodo varaani põhielupaik.
Saarel asub Komodo rahvuspark.
Ugandi
Ugandi (ka Ugala, Oandi, Uandi, Uhandi, Ugamaa; ladinakeelses Henriku Liivimaa kroonikas Ugaunia, Ugania, Ungania, Ungaunia, mõnedes kroonikavariantides ka Ug(g)annia, Ungannia; selle elanikud ugalased Ugaunenses, Ugaunienses, Ugannenses, mõnedes kroonikavariantides ka Ugganenses, Ungannenses; saksa keeles Ugaunien, Hugenhusen, Uggenhusen) oli muinasmaakond Kagu-Eestis, keskustega Otepääl ja Tartus, hõlmates hilisema tartu- ja võib-olla ka võrumurdelise ala.
Ugandit on mainitud 13. sajandi alguse kirjalikes allikates, ennekõike Henriku Liivimaa kroonikas, mis kirjeldab maakonna vallutamist Liivimaa ristisõja ajal. 1208. aastal alanud sõjakäigud Ugandisse viisid ugalaste alistumiseni Riia piiskopile ja Mõõgavendade ordule 1215. aastal. Pärast seda jätkusid välisvõimude omavahelised võitlused Ugandi pärast – ajutiselt kuulus maakond nii ordule kui ka Novgorodi vürstile, formaalselt mõnda aega ka Taanile. 1224. aastal moodustati Ugandi territooriumi baasil Tartu piiskopkond.
Ulatus ja sisemine jaotus
Muinasmaakondade, sh Ugandi olemuse kohta on tänapäeva ajaloolaste seas levinud kaks vaadet. Traditsioonilise arusaama kohaselt oli tegu muinaskihelkondade (kui suveräänsete üksuste) poliitilise ja sõjalise liiduga. Sellest tulenevalt võis maakond vastavalt liitlassuhete muutumisele kasvada või kahaneda. Uuema arusaama järgi olid maakonnad pigem sarnase keele ja kultuuriga ning naabermaakondadest looduslikult eraldatud piirkonnad, kus asunud kihelkonnad või linnusepiirkonnad võisid, aga ei pruukinud omavahel koostööd teha.
Ugandi ulatus laias laastus Emajõest põhjas kuni latgalite asualani lõunas ning Peipsi-Pihkva järvest ja Pihkva vürstiriigi valdustest idas kuni Võrtsjärve ja Sakalani läänes. Ugandi põllumajandusliku maa kogusuuruseks on hinnatud 3000 adramaad, mis vastab ligikaudselt ka majapidamiste arvule. Ühe majapidamise keskmine elanike arv oli arvatavasti 6–9 inimest. Maakonna tuuma moodustas hilisem tartumurdeline ala. Ugandi täpsema ulatuse ja sisemise territoriaalse jaotuse kohta on ajalooallikates leiduv info aga napp. Lõuna-Eestis oli arvatavasti välja kujunenud hajus asumislaad, mis tingis külakogukondade ja kihelkondliku jaotuse suhtelise ebamäärasuse ja nõrkuse.
Kindlamaks peetakse Otepää ja Tartu linnuste ümber tekkinud muinaskihelkondade olemasolu. Neist esimene võis lisaks hilisemale Otepää kirikukihelkonnale hõlmata ka osa Rõngu, Kambja ja Sangaste kihelkonnast. Tartu ehk Tarbatu kihelkonna alla kuulusid arvatavasti Tartu-Maarja kirikukihelkonna alad lõuna pool Emajõge, vähemalt osa Nõo ja suur osa Kambja kirikukihelkonnast. Tarbatu kihelkonda on ilmselt mainitud ka Henriku Liivimaa kroonikas.
Maakonna loodeosas on Rannu ja Puhja kirikukihelkonna alal arvatavasti asunud üks või kaks eraldiseisvat muinaskihelkonda, mis võisid hõlmata ka osa Rõngu ja Kambja kirikukihelkonnast. Edelas, Sangaste ning osalt ka Karula ja Hargla kirikukihelkonna alal, mis moodustas keeleliselt ühtse ja omaette paikneva asustuspiirkonna, võis samuti üks muinaskihelkond olla. Idas vastu Peipsit, Emajõest lõunas, Võnnu ja Räpina kihelkonna põhjapoolsel alal, on pakutud kirjalikes allikates mainitud Soopoolitse kihelkonna olemasolu. Samanimeline muinaskihelkond või väikemaakond võis asuda ka Emajõest põhja pool sarnase kultuuriga Kodavere kirikukihelkonna territooriumil, kuid kas sellegi näol võis tegu olla Ugandi osaga, pole teada.
Ebaselge on samuti Emajõest põhja poole jäänud Jogentagana ning Pihkva pool asunud hilisema Võrumaa ala kuulumine Ugandisse. Jogentaganat peavad uuemad käsitlused pigem omaette väikemaakonnaks, ehkki võib-olla Ugandi poliitilise mõju all olevaks. Võrumaa ala, mida mõnikord samastatakse Henriku kroonikas nimetatud Valgatabalvega, staatus pole teada, oletamisi on seda peetud kas Ugandi, Adsele või Pihkva vürstiriigi osaks, aga ka iseseisvaks maakonnaks või hõreda asustusega piirivööndiks. Ugalaste võimu alla kuuluvaks, aga mitte Ugandi osaks, on mõnikord peetud ka Ugandi ja Virumaa vahelist ala, Vaiga ja Mõhu väikemaakondi.
Maakonna moodustumine
Evald Tõnissoni hinnangul, kes eeldas, et maakonnad olid kihelkondade liidud, võis tulevase Ugandi alal keskmisel rauaajal kujuneda kaks väikemaakonda keskustega Tartus ja Otepääl, mis hiljem omavahel ühinesid, jäädes võrdse tähtsusega keskusteks. Hilisemad uurijad on Ugandi peamiseks keskuseks pidanud Otepääd, tuues välja, et Tartu roll on aja jooksul muutunud. Enn Tarvel on pakkunud välja, toetudes Otepää lähedal oleva Uandimäe nimele, et Ugandi või Oandi oli algselt Otepää kihelkonna nimi ja kandus sealt edasi kogu moodustunud maakonnale.
Ugalased
Mõned autorid on maakonna kujunemisprotsessi peegeldusi näinud hilisemates sõna ugalane tähendustes ja rahvapärimuses. Sõna ugalane on kunagise Ugandi idaosas või Ugandist itta jääval peamiselt võrukeelsel alal olnud tuntud halvustava tähendusega üldnimena. See on tähistanud vigase või segase kõneviisiga, taipamatut või tigedat inimest. Sõnatüve uga- varasemaks tähenduseks ongi mõnikord peetud "loid, tömp". See võib näidata, et ugalasi peeti võõraks rahvaks ja nende etnonüüm on naabritelt saadud pilkenimi. Teisalt on ugalaste nimetust nähtud pärinevat muinasvene sõnast *ug "lõuna, lõunapoolne maa; lõunatuul". Jakob Hurt ja Villem Reiman arvasid, et Ugandi ehk Ugamaa ehk Uhandi tähendas ohakamaad ja ugalased olid ohaka-, okka- ehk odamehed.
Ida-Ugandi ala ja vähemal määral ka muu ida- ja lõunapoolse Eesti rahvapärimuses esinevad ugalased paistavad silma vaid vaenutegudega. Ugalasi on peetud sõjameesteks ja teeröövliteks. Ühes lõikuselaulus hoiatatakse viljalõikajaid põllu otsas ootavate ugalaste eest:
Teises laulus räägitakse "Uga rajal" orjaks olemisest:
On oletatud, et see näitab Ida-Ugandi algset mittekuulumist Ugandi maakonda ja et sealse rahva vastuolud ugalastega pärinevad 2. aastatuhande algusest, mil Ugandi ülikud seal oma võimu kehtestama hakkasid. Heiki Valgu ja Silvia Laulu hinnangul kinnitab taoline suhtumine ugalastesse, et Võrumaa polnud üldse, ka hiljem, Ugandi osa.
Folkloristi ja muusikateadlase Herbert Tampere arvates leidis seal II aastatuhande alguses aset ugalasteks kutsutud hõimu sissetung kohaliku rahva alale, vallutades algul Ugandi lääneosa, siis aga ka idapoolsed alad. Ugalased võisid Otepää-Tartu piirkonda tulla kas lõunast latgalite survel (latgali keeles tähendavat iggani pagendatut, minemaaetut) või idast venelaste eest taandudes. Nii lõunas kui ka idas on suuri piirkondi, kus võis toimuda elanikkonna vahetus.
Tartu ja Otepää Vene kroonikates (11.–12. sajand)
Esimesed kirjalikud teated Ugandi peamiste keskuste, Otepää ja Tartu kohta pärinevad Vene kroonikatest. Ugandi nime nad ei maini, selle piirkonna asukaid nimetatakse tšuudideks. Kroonikad kajastavad alates 11. sajandist toimunud Vene vürstide sõjakäike Otepääle ja Tartusse ning samuti tšuudide sõjakäike Vene aladele, millest võisid osa võtta ka ugalased. Kroonikate kohaselt tegi Kiievi-Vene vürst Jaroslav Tark 1030. aastal sõjakäigu tšuudide vastu, võitis neid ja rajas Tartu kohale Jurjevi linnuse. Linnus ise eksisteeris arheoloogia andmetel küll juba varem, aga nüüd läks Tartu 30 aastaks Kiievi-Vene võimu alla. 1061. aastal põletasid Tartu linnuse aga sossolid ja pärast seda kroonikad pika aja jooksul, kuni 12. sajandi alguseni, enam Ugandi alale tehtud sõjaretki ei maini. Järgmine sinna tehtud sõjakäik toimus 1116. aastal, mil Novgorodi vürst Mstislav Vladimirovitš Otepää linnuse vallutas. 1134. aastal vallutas Novgorodi vürst Vsevolod Mstislavitš Tartu linnuse. 1176./1177. aasta talvel ründas "kogu Tšuudimaa" (ilmselt edukalt) Pihkvat. 1191./1192. aasta talvel vallutasid pihkvalased ja novgorodlased vürst Jaroslav Vladimirovitš juhtimisel Tartu, hiljem 1192. aastal põletati maha Otepää linnus. Viimaste sõjakäikude kirjeldus viitab saagiretkedele, mitte püsivama ülemvõimu taotlusele. 12. sajandil Ugandi ala püsivamalt Novgorodi ja Pihkva vürstide võimu alla ei läinudki ja vähemalt 13. sajandi algul oli see neist sõltumatu piirkond.
Ugalaste sõjad Riia piiskopi, ordu ja Tālava latgalitega (1208–1215)
Kindlam teave Ugandi kohta pärineb 13. sajandi alguse kirjalikest allikatest (ennekõike Henriku Liivimaa kroonikast), mis kirjeldavad Ugandi allutamist Riia piiskop Albertile ja Mõõgavendade ordule aastatel 1208–1224. Henriku kroonika järgi tekkis ugalastel 1208. aastal konflikt Riia piiskopi, ordu ja Tālava latgalitega. Esimesed nõudsid saksa kaupmeestelt, latgalid endalt äravõetud varade tagastamist, mille ugalased neilt kunagi röövinud olid. Kui ugalased keeldusid, tegid latgalid koos ordu ja piiskopi ning neile alluvate liivlaste väega rüüsteretke Ugandisse ja süütasid põlema Otepää linnuse. Ugalased koos appikutsutud sakalastega vastasid sellele sõjakäiguga Trikātasse, kus piirati edutult Beverini linnust. 1208. aasta lõpus või 1209. aasta alguses sõlmisid vastaspooled üheaastane vaherahu.
Vahetult pärast rahu lõppemist tegi Võnnu komtuur Bertold koos mõnede latgalite ja võndlastega rüüsteretke Ugandisse, arvatavasti taas Otepää ümbrusse. Pärast seda sõlmisid piiskopi võimu all olevad liivlased ja latgalid ugalastega uue rahu, millega ordu ja osa latgaleid aga ei ühinenud ning mis hiljem ka püsima ei jäänud. 1210. aasta alguses tungis Ugandisse Novgorodi ja Pihkva vürstide sõjavägi, mis piiras Otepää linnust, kuni seesolijad nõustusid maksma piirajatele raha ja laskma end ristida. Sõjakäik võis olla seotud vürstide tolleaegse liitlassuhtega piiskop Albertiga ja mõeldud ugalastele lisasurve avaldamisena. Samas võis tegu olla sooviga ennetada ordu ja piiskopi vallutusi – eduka retke tulemusena pidasid Vene vürstid edaspidi Ugandit enda, mitte Riia mõjusfääri kuuluvaks.
1210. aasta suvel toimus Bertoldi juhtimisel järjekordne orduvendade, piiskopimeeste, liivlaste ja latgalite sõjakäik Ugandisse. Nõrgalt mehitatud Otepää linnuse juurde jõudes kutsuti Bertold läbirääkimisteks sinna sisse. Samal ajal ronis osa väest teiselt poolt linnusesse ja ründas ugalasi, ühtesid tappes ja teisi põgenema ajades. Kroonika põhjendab vallutust ründajate teadmatusega Bertoldi läbirääkimistest. Mõne päeva pärast pöörduti linnusest saadud saagiga tagasi ja linnus ise pandi põlema. Otepää linnuse hävitamisele vastasid ugalased, võib-olla taas koos sakalastega, sõjakäiguga Bertoldi orduvendade tugipunkti, Võnnu linnuse, vastu. Linnuse piiramise neljandal päeval, kuuldes Kaupo juhitud liivlaste ja latgalite väe lähenemisest, piirajad taandusid. Võnnu orduvennad ühinesid Kaupoga ja asusid eestlasi jälitama. Ümera jõe ääres korraldasid need aga tagaajajatele varitsuse ja võitsid neid lahingus, tappes umbes 100 liivlast ja latgalit.
1210. aasta jõulupühade ajal riialaste organiseeritud rüüsteretk Läänemaale tõi kaasa läänemaalaste ühinemise ugalaste ja sakalaste sõjalise liiduga. 1211. aasta 19. jaanuari ja 17. veebruari vahel tungiti üksteisega kooskõlastatult Liivimaale. Samal ajal olid omakorda sõjakäiku kavandamas riialased, kes kogunesid koos liivlaste ja latgalitega Asti järve äärde. Seal kohtuti sakalaste ja ugalaste väega, mis neid nähes põgenes. Üks mahajäänu andis teada samal ajal toimuvast läänemaalaste sõjaretkest ja kristlaste vägi otsustas pöörduda tagasi oma linnuseid kaitsma. Hiljem samal aastal rüüstasid ugalased koos sakalastega latgalite aladel. Enne lahkumist tehti ka edutu katse vallutada Beverini linnust. Vastusena tegid omakorda rüüsteretke Ugandisse kolm latgalite sõjasalka. Talve hakul suundus piiskopi ja ordu vägi läbi Ugandi sõjakäigule Jogentaganasse. Kroonika sõnul leiti Ugandi eest latgalite poolt laastatuna ja Tartu linnus mahajäetuna. 1212. aasta alguses, kui Vene vürstide vägi oli läinud Varbola linnust piirama, kogunes sakalaste ja ugalaste sõjavägi, mis olukorda ära kasutades tungis Pihkva linna ja rüüstas seda.
Manon Lescaut
"Manon Lescaut" (täielik pealkiri "Histoire du chevalier Des Grieux et de Manon Lescaut" ("Chevalier Des Grieux' ja Manon Lescaut' lugu")) on Antoine François Prévost' romaan, mis moodustab tema seitsmeköitelise teose "Mémoires et Aventures d'un homme de qualité qui s'est retiré du monde" ("Ühe ilmaelust eemaldunud aadlimehe mälestused ja seiklused", kirjutatud 1728–1731) viimase köite.
Ugandi
Ugalaste sõjad Riia piiskopi, ordu ja Tālava latgalitega (1208–1215)
Pärast neid sündmusi katkestati sõjategevus levima hakanud katku ja nälja tõttu. Lepiti kokku kolmeaastases vaherahus ja selles, et Sakala kuni Navesti jõeni jääb piiskopi võimu alla ja kohustub vastu võtma ristiusu. Lemmit Mark on välja pakkunud, et ugalastel olid vahepeal tekkinud head suhted Pihkvaga ja Vene vürstidele toetudes suutsid nad oma sõltumatuse riialastest säilitada. Kroonika ugalasi rahuleppe osalisena otseselt ei maini, kuid nende kõrvalejäämist on siiski väheusutavaks peetud.