cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leedu
Loodus
Leedu kõrgeim punkt on Aukštojase mägi (293,84 m merepinnast). Kõrguselt järgmised tipud on Juozapinė mägi (293,6 m) ja Kruopinė mägi (293,4 m).
Metsaga on kaetud 33,2% Leedu pindalast.
Leedu pikim jõgi on Nemunas.
Leedu sügavaim järv on Tauragnas (60,5 m).
Ajalugu
pisi|Leedu ja Poola 1387. aastal Esimest korda mainiti Leedut 1009 Quedlinburgi kroonikas, mille järgi püha Brunoni ja 18 munga elu sai õnnetu lõpu 19. märtsil 1009, kui nad Venemaa ja Leedu piiril paganate poolt taevariiki saadeti.
Leedu Suurvürstiriik
pisi|[[Lublini uniooni järgne Leedu ja Poola ühisriik]] Leedu hõimud ühendas riigiks Mindaugas 1230. aastatel. 6. juulil 1253 krooniti ta Leedu kuningaks. Leedu oli viimane paganlik riik Euroopas ning seetõttu oli ta sagedane Saksa ja Liivi ordu korraldatud ristisõdade sihtmärk. Sellest hoolimata laienes Leedu kiiresti, hõivates ida ja lõuna pool asunud, kuid poliitiliselt nõrgenenud slaavlaste maid.
Liit Poolaga
1385 võttis Leedu suurvürst Jogaila vastu Poola palve hakata Poola kuningaks. Sellega algas järkjärguline Leedu ristiusustamine.
1410 purustas Leedu, Poola ja Venemaa ühendatud sõjavägi Grünwaldi lahingus Saksa ordu peaväed ja sellega lõppes sajanditeks sakslaste oht Leedule. Saksakeelne sõna grünwald tähendab tõlkes 'roheline mets', leedu keeles žalgiris ja selle lahingu mälestuseks kannab tänapäeval Vilniuse tähtsaim spordiklubi Žalgirise nime.
1447–1492 ja 1501–1569 olid Leedu ja Poola personaalunioonis. Lublini uniooniga liitusid Leedu ja Poola 1569 üheks riigiks Rzeczpospolitaks. Leedu säilitas oma haldus- ja kohtuorganid, sõjaväe ja riigikassa. Võim kuulus Poola-Leedu ühisele seimile. III Leedu statuut 1588 vormistas šlahta seisusena. Pärast Bresti uniooni (1596) edenes katoliiklus.
Vene-Poola sõja ajal 1654–1667 hõivasid Venemaa väed suure osa Valgevenest, kuid Andrussovo vaherahuga 1667 jäi maa Rzeczpospolitale. 1705–1709 toimus Leedus mitu Põhjasõja lahingut. Sõjad Venemaa ja Rootsiga 16. sajandi keskpaigast 18. sajandi alguseni kurnasid Leedut. Teravnesid rahvuslikud ja klassivastuolud. Leedu šlahta poolastus 17. ja 18. sajandil tunduvalt. Sõdades kannatanud majandus elavnes 18. sajandi II poolel, hakkasid tekkima varakapitalistlikud suhted. Leedut haaras ka Poolas Tadeusz Kościuszko juhtimisel 24. märtsil 1794 puhkenud ülestõus.
Venemaa keisririik
pisi|[[Poola jagamised]] Rzeczpospolita jagamisega 1772–1795 läksid endise Leedu suurvürstiriigi alad Venemaa keisririigile, välja arvatud Sūduva ja osa Podlaasiast (need liideti Venemaaga vastavalt 1815 ja 1807). 1796. aastal moodustati Leedu kubermang, mis 1802 jaotati Vilniuse (Vilno) ja Kaunase kubermanguks.
pisi|Leedumaa kubermangud Venemaa keisririigis 1867–1914 1820. aastail, eriti pärast 1830.–1831. aasta Poola Novembriülestõusu lämmatamist tugevnes tsarismi surve: likvideeriti üliõpilaste salaseltsid "Filomaadid" ja "Filaretid", 1832 suleti Vilniuse Ülikool. 1863 Poolas puhkenud tsarismivastane Jaanuariülestõus (seda juhtisid Zygmunt Sierakowski, Antanas Mackevičius ja Kastuś Kalinoŭski) haaras ka Leedu alasid. Pärast ülestõusnute lüüasaamist Biržai juures 7.–9. mail 1864 lämmatati ülestõus Vilniuse kindralkuberneri Mihhail Muravjovi juhtimisel. 1864–1904 oli keelatud leedukeelsete raamatute trükkimine ladina tähestikus, leedu keel oli koolides ja ametiasutustes keelatud. Preisi valitsus saksastas Klaipėda ala, kus 1872 keelati koolides leedu keele kasutamine.
1860. aastail algas streigiliikumine. 1900 tekkis uus partei Poola Kuningriigi ja Leedumaa Sotsiaaldemokraatia. 1905–1906 toimus Leedus palju streike, relvastatud kokkupõrkeid politseiga ja talupoegade väljaastumisi. I maailmasõja ajal hoogustus Saksa vägede poolt 1915 okupeeritud Leedus revolutsiooniliikumine.
pisi|Leedu-Valgevene NSV Leedu parempoolsed poliitikud moodustasid 1917. aasta septembris Saksa okupatsioonivõimude toetusel oma võimuorgani, Leedu Nõukogu, mis võttis 16. veebruaril 1918 vastu Leedu riigi moodustamist käsitleva deklaratsiooni. Leedu Rahvusnõukogu kuulutas Mindaugas II 9. juulil kuningaks. Ta sai Saksa Keisririigi toetusel juriidiliselt võimul olla kuni 2. novembrini 1918.
8. detsembril 1918 moodustati Vilniuses Ajutine Revolutsiooniline Tööliste ja Talupoegade Valitsus, mida juhtis Vincas Kapsukas. 22. detsembril tunnustas Vene SFNV Leedu NSV iseseisvust. 1918. aasta novembrist 1919. aasta jaanuarini hõivas Punaarmee koos kohalike partisanidega suurema osa maast. 1. jaanuaril 1919 kuulutati Smolenskis välja Valgevene NSV. 5. jaanuaril 1919 viidi valitsus Minski, mis jäigi Valgevene pealinnaks. Veebruariks oli Kesk- ja Ida-Leedu revolutsioonilise valitsuse kontrolli all. 18.–20. veebruaril toimus Vilniuses Leedu nõukogude I kongress, mis kinnitas Leedu ja Valgevene ühinemise Leedu-Valgevene NSV-ks. 27. veebruaril 1919 valiti Leedu ja Valgevene NSV ühine valitsus, mille esimees oli Vincas Kapsukas.
1919. aasta veebruaris-augustis hõivasid Poola väed osa Leedu ja Valgevene NSV-st, sealhulgas 21. aprillil Vilniuse. 1920. aasta aprillis algas Poola-Nõukogude sõda. Juulis hõivas Punaarmee Vilniuse ja selle ümbruskonna. Vene SFNV tunnustas 12. juulil 1920 sõlmitud rahulepinguga Leedu Vabariigi iseseisvust ja loovutas Vilniuse ala Leedule, kuigi selle 139 tuhandest elanikust oli leedulasi vaid 1,6% (poolakaid 54%, juute 41%).
Leedu Vabariik
Leedu Vabariik kuulutati välja 16. veebruaril 1918.
9. oktoobril 1920 hõivasid Poola väed Vilniuse uuesti ja Leedu Vabariigi ajutiseks pealinnaks sai Kaunas. Kuid 1922. aastal vastu võetud Leedu põhiseadus sätestas, et Leedu pealinn on Vilniuses. Leedu ei tunnistanud Poola võimu Vilniuse üle isegi de facto. Poola ja Leedu vahel ei olnud kuni 1938. aastani diplomaatilisi suhteid. Üle Leedu-Poola piiri ei liikunud rongid, telegraafiliinid ega isegi post. Leedu deklareeris Vilniust oma pealinnaks kõigis ametlikes dokumentides, kaasa arvatud 1922 vastu võetud põhiseaduses. Leedu võimuorganid viidi üle Kaunasesse, mida ametlikult nimetati "ajutiseks pealinnaks". Leedu hinnangul pidi Kaunas olema ajutine pealinn seni, kuni Vilnius on "vabastatud Poola okupatsioonist".
Teine maailmasõda
23. augustil 1939 sõlmisid NSV Liit ja Saksamaa nn Molotovi-Ribbentropi pakti, millega jagasid Ida-Euroopa oma mõjusfäärideks. 1. septembril alustas Saksamaa Teist maailmasõda, rünnates Poolat. 17. septembril viis oma väed Poolasse ka NSV Liit. 19. septembril hõivas Punaarmee Vilniuse. 10. oktoobril sõlmiti Leedu Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakt, mille alusel Leetu paigutati Punaarmee sõjaväebaasid. Vastutasuks lubas NSV Liit Leedule Vilniuse. Punaarmee tõmmati linnast välja ja 27.–28. oktoobril 1939 anti Vilnius ja Vilniuse piirkond Leedule üle.
15. juunil 1940 okupeeris Nõukogude Liit kogu Leedu. Taasloodi Leedu NSV. 3. augustil 1940 inkorporeeriti Leedu Nõukogude Liitu.
1941. aasta juuni lõpus hõivasid Leedu Saksa väed, kes 22. juunil olid tunginud kallale Nõukogude Liidule. Leedus elas sõja hakul arvukalt juute, kellest rõhuv enamus langes holokausti ohvriks. Vilniuses asutati kaks getot: väiksem likvideeriti juba oktoobriks, suurem tegutses 1943. aastani. 1. septembril 1943 puhkes Vilniuse getos ülestõus, mis aga maha suruti. Holokaust Leedus hävitas 91% sealsest juudi kogukonnast. Paljud nendest tapeti Vilniuse keskusest kõigest 10 km lääne pool asuvas Paneriai koonduslaagris. Seal hukati umbes 70 tuhat juuti, 20 tuhat poolakat ja 8 tuhat vene sõjavangi, kokku umbes 100 tuhat inimest.
13. juulil 1944 vallutas Punaarmee taas Vilniuse ja 31. juulil Kaunase.
Taasiseseisvumine
1990. aasta 11. märtsil kuulutas Ülemnõukogu Leedu iseseisvaks. Nõukogude Liit püüdis Leedu lahkulöömist takistada esmalt majandusblokaadi abil. 1991. aasta jaanuaris esitati Leedule ultimaatum ja püüti Nõukogude võimu maksma panna armeeüksuste abiga. 13. jaanuaril hukkus armee käe läbi Vilniuses 13 iseseisvuse toetajat.
4. veebruaril 1991 sai Island esimeseks riigiks, kes tunnustas Leedu iseseisvust. Pärast iseseisvuse taastamist võeti Leedu 17. septembril 1991 koos Eesti ja Lätiga vastu ÜRO-sse. Viimased Venemaa väeüksused lahkusid Leedust 31. augustil 1993. Leedu esitas taotluse astuda NATO-sse 1994. 2004 sai ta NATO ja Euroopa Liidu täisliikmeks ja ühines 21. detsembril 2007 Schengeni leppega.
Viimane Leedu osa, mida Venemaa okupeeris, oli Roomas asuv Leedu saatkonnahoone Villa Lituania.
2009. aastal tähistas Leedu 1000 aasta möödumist esmamainimisest.
1. jaanuaril 2015 võeti kasutusele euro.
Josias (Waldeck)
Josias Georg Wilhelm Adolf  (13. mai 1896 Arolsen – 30. november 1967 Schaumburg) oli Waldecki ja Pyrmonti vürst ja Waldecki vürstliku perekonna pea 26. maist 1946 kuni surmani.
Vihma tänav
Vihma tänav on tänav Narvas Sutthoffi linnaosas. Tänav algab 2. Jõesuu tänavalt, ristub Päikese ja lõpeb Puškini tänavaga ristudes. See kulgeb Tähe tänavast põhja pool, sellega paralleelselt. Tänava pikkus on 330 m.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Aktsiaselts Ida-Tallinna Keskhaigla (lühend ITK) on haigla Tallinnas.
See moodustati 2001. aastal Tallinna Magdaleena Haigla, Tallinna Keskhaigla, Tallinna Hooldushaigla, Tallinna Järve Haigla, Tallinna Tõnismäe Polikliiniku liitmisel.
Seni rahva seas kasutusel olevad nimed ITK korpustele: Keskhaigla või Tallinna Vabariiklik Haigla – Ravi tänava korpuse kohta. Ida-Tallinna Keskhaigla koosseisus on
Haigla visiooniks on olla tipptasemel tervishoiuteenuseid pakkuv Tallinna haigla, mis on esimene valik patsiendile, koostööpartnerile ja töötajale.
Ida-Tallinna Keskhaigla korraldab kõrgel tasemel täienduskoolitusi nii meedikutele kui ka patsientidele ja nende lähedastele. Koolituste ampluaa on lai, alustades suhtlemistreeningust ja lõpetades praktiliste protseduuridega kliinilises meditsiinis. Aastas korraldatakse ligi 300 erinevat täiendkoolitust, mille maht ulatub üle 4000 tunni. Haigla on õppurite jaoks populaarne praktikabaas – aastas on seal praktikal 1000 praktikanti 25 õppeasutusest, sealhulgas 7 välisülikoolist.
Haigla akrediteeringud
Bengtskäri tuletorn
pisi|Bengtskäri tuletorn (juuli 2010) pisi|Valgusti tuletorni tipus Bengtskäri tuletorn (soome keeles Bengtskärin majakka, rootsi keeles Bengtskärs fyr) on tuletorn Soomes Hanko poolsaare lähedal Bengtskäri laiul.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Ida-Tallinna Keskhaigla on aastateks 2022–2024 akrediteeritud kui onkoloogia ja palliatiivravi integreeritud keskus (ESMO Designated Centre of Integrated Oncology and Palliative Care).
Bengtskäri tuletorn
52 meetri kõrgune Bengtskäri majakas on Põhjamaade kõrgeim tuletorn.
Ida-Tallinna Keskhaigla
2021. aastast on haigla OECI (Organisation of European Cancer Institutes) täisliige. Koostöövõrgustik koondab üle 100 Euroopa vähikeskust ja –instituuti Euroopa Liidu riikidest ja ka mujalt maailmast. Lisaks on silmakliinik 1993. aastast Baltikumi silmaonkoloogia keskuseks, koondades Läti, Leedu ja Eesti silmasiseste ning silmakoopa kasvajatega patsientide ravi.
Bengtskäri tuletorn
Majakas ehitati Bengtskäri laiule, mille ümbruses oli palju laevu karile sõitnud. Ehitusmaterjalina kasutati graniiti ja telliseid. Arhitekt oli Florentin Granholm. Majakas hakkas tööle 1906. aasta detsembris.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Haigla lülisambakirurgia keskusel on rahvusvaheline akrediteering AO Spine Keskusena.
Bengtskäri tuletorn
Jätkusõja ajal aset leidnud Bengtskäri lahingus püüdsid Nõukogude väed lasta majakat õhku, kuid lahing lõppes soomlaste võiduga.
Pärast seda, kui majakas 1968. aastal automaatsüsteemi sai, jäi see tühjaks ja hakkas lagunema. 1990. aastate alguses võttis Turu Ülikool majaka rendile ja tegi korda. See avati muuseumina turistidele 1995. aastal. Aastal 2000 ostis majaka Turu Ülikooli Sihtasutus.
Soome Muuseumiamet arvas Bengtskäri majaka 2009. aastal Soome riiklikult oluliste kultuurimälestiste hulka.
Asukoht
pisi|Vaade majakale põhjast Bengtskäri majakas asub Saaristomerel Turu saarestikus umbes 25 kilomeetri kaugusel Hankost edelas. Tuletorn asub Kemiönsaari vallas madalal kaljusel Bengtskäri laiul. Bengtskär on Saaristomere kõige ulgumerepoolsem laid ja Soome lõunapoolseim asustatud paik. Lähim küla saarestikus on Rosala, mis asub umbes 18 km põhja pool. Lühim ja turvalisim marsruut mandrilt laiule läheb Hiittineni saarestiku kaudu.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Ehituslugu
pisi|left|Bengtskäri tulejaama eelkäija oli [[päevamärk, mis lammutati oktoobris 1906. Seda kutsuti "Bengtskäri kantsliks" (Bengtskärin saarnatuoli). ]]
Kahoolawe
pisi Kahoolawe (inglise Kahoolawe, havai Kahoʻolawe) on saar Vaikses ookeanis, üks Hawaii saartest.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Ajalugu
Ida-Tallinna Keskhaigla Ravi tänava korpuse territooriumil on pikk meditsiiniga seotud ajalugu, mis ulatub 18. sajandi algusse. 1715. aastal anti Venemaa tsaaririigi võimude käsk püstitada keskne hospidal Venemaa admiraliteedi vajaduseks. Mereväehaigla rajati 1715. aastal praeguse ITK Ravi tänava korpuse territooriumi lääneossa. Lisaks merehospidalile ehitati 1730. aastal maaväehospidal samuti tänapäeva Keskhaigla krundile, selle idaossa ajaloolise Tiigiveski tiigi äärde. 1772. aastal ühendati hilisema priihospidali kohal asunud maaväehospidal, mereväehospidaliga Juhkentalis. Ravi tänava, Ida-Tallinna keskhaigla hoovist on leitud 18. sajandist pärit haudu. 18. sajandil asus praeguse haigla krundil suur ja korralik kalmistu ja vanadel kaartidel on näha, et samas on asunud ka üks väike õigeusu puukirik.
Bengtskäri tuletorn
Tuletorni planeerimine
pisi|Arhitektide [[Sebastian Gripenbergi ja Florentin Granholmi joonis aastast 1897, üks eskiisidest, millel põhines Granholmi lõplik projekt ]] 19. sajandi lõpus muutus liiklus merel üha tihedamaks ja tulemärkidest tunti järjest suuremat puudust. Lootsiamet tegi ettepaneku ehitada tulejaam Vänö Kalkskäri, kuid ka see plaan ei teostunud. Aastal 1895 moodustas Senat talvise meresõidu turvalisuse uurimiseks uue komisjoni. Komisjon pidas parimaks variandiks tulejaama ehitamist nii Kalkskäri kui ka Bengtskäri. Kui aga mõlemat võimalikuks ei peetud, soovitati eelistada Bengtskäri. Lootsiamet tellis komisjoni soovitustest lähtudes projekti ja eelarve. Projekti autor oli arhitekt Florentin Granholm. Kava anti kaubandus- ja tööstuskomisjonile üle 1897. aastal.
Turu meremeeste ametiühing ei olnud aga Bengtskäri eelistamisega nõus ja esitas senatile palve ehitada tulejaam kõigepealt Kalkskäri. Senat küsis lootsiameti arvamust, see aga oli selgesõnaliselt Bengtskäri poolt. Sellegipoolest paluti lootsiametil koostada projekt ja eelarve mõlema variandi jaoks. Aastal 1899 andis lootsiamet senatile üle kaks varianti – ühel juhul oli jaama torn kivist ja teisel juhul metallist. Ametit juhtinud kindralmajor Nikolai Sjöman avaldas arvamust, et torn tuleks ehitada kivist ja et asukohana tuleks eelistada Bengtskäri.
Kahoolawe
Kuulub Ameerika Ühendriikidele, Hawaii osariigi Maui maakonda. Saar on asustamata.
Bengtskäri tuletorn
Tuletorni planeerimine
pisi|left|Lootsiameti projekteerimisbüroo [[20. sajandi alguses. Paremalt teine on kindralmajor Nikolai Sjöman, esireas vasakult teine on insener Ernst Andersin, kellest sai hiljem ehitustööde juht. ]]
Kahoolawe
Saare asustasid umbes 1000. aasta paiku polüneeslased. Pole teada, kui palju inimesi on saarel elanud, kuid on arvatud, et magevee puudumise tõttu on saarel elanud vaid mõnisada inimest. 1778. aastast kuni 19. sajandi alguseni märkasid möödasõitnud laevadel vaatlejad, et saar oli asustamata ja viljatu.
Bengtskäri tuletorn
Otsuse tegemine
Lootsiamet tegi detsembris 1903 meresõidu turvalisuse parandamiseks ettepaneku varustada Utö tuletorn võimsama valgusallikaga ning ehitada Vänöle väiksem tuletorn, mille võiks rajada umbes 27 km kaugusel Utöst kagus paiknevale Grimsörarna saartele.
Kahoolawe
Kuningas Kamehameha III ajal asendati Hawaii kuningriigis surmanuhtlus pagendamisega, ning 1830. aastal sai Kahoolawe saarest meeste karistuskoloonia kuni 1853. aastani.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Priihospidal
1783. aastal loodi Eestimaa kubermangu ühiskondliku hoolekande kolleegium, mis asus looma esimest tsiviilisikutele mõeldud haigemaja. Oktoobris 1785 üüris kolleegium ühe agulimaja Karjavärava ees, sinna paigutati 12 haigevoodit. 1786. aastal üüris kolleegium praegusel Ida-Tallinna Keskhaigla maatükil Veerenni asumis puumaja, kuhu paigutati Eestimaa Kubermangu Ühiskondliku Hoolekande Kolleegiumi hospidali 12 haigevoodit. Linnarahvas hakkas uut haiglat nimetama priihospidaliks, kuna seal anti vaestele tasuta ravi. Priihospidal juhiks oli Georg Ludvig Knobloch, kes tegi ravikorraldusi, tööle võeti ka kirurg Mihhail Albrecht. Kui Mere- ja Maaväehospidalid ühendati, ostis Eestimaa kubermangu Ühiskondliku Hoolekande Kolleegium Tallinna sadamavalitsuse käest praeguse haiglakrundi koos hoonetega. Mereväehospidal viidi üle Juhkentali piirkonda. Algselt koosnes haigla ja hoolekandeasutus 2 hoonest, mõlemas hoones 3 ruumi - 15 voodikohaga. Haigla territooriumile ehitati kivist majandushooned, pesumaja, saun ja valvuritemaja Priihospidali vaimuhaigete osakond avati raviasutuses eraldi 1796. aastal, kuid see oli vaid kinnipidamiskoht, kus ravimisega ei tegeletud.
1802. aastal sai peaarstiks Samuel Reinhold Winkler. 1800–1804 eraldati haigla ja vaestemaja, ehitati tiibhoone invaliididest sõdurite ja nende naiste jaoks. 1804. aastal haiglas avati kuue voodikohaga sünnitusosakond, mis 1810. aastal viidi üle Pärnu maanteel paiknenud puithoonetesse. Loodi ka suguhaiguste osakond naistele ja meestele jne. 1819. aastal oli haigla koosseisus haigla 45 voodikohaga, vaimuhaigete maja 5 kohaga ja vaestemaja 35 kohaga. 1837. aastal annetas paruness von Uexküll haiglale Aleksandra vastemaja 24 inimesele, 15 orvule ja sünnitusosakonna 6 vähekindlustatud sünnitajale. Sünnitusosakond hakkas kandma Alexandra sünnitusasutuse nime, sest kuberneriproua Alexandra von Uexküll kandis suure osa sünnitusvoodi kuludest ning annetas raha samas paiknenud vaestemaja rajamiseks. 1838. aastal oli haigla koosseisus haigla 100 voodikohaga, vaimuhaigete maja 12 kohaga, vaestemaja 24 kohaga ja 12 orvule, sünnitusosakond 6 voodikohaga. 1847. aastal toodi sünnitusasutus tagasi üle Priihospidali majadesse. pisi|left|Priihospidali haigetebarakk 1866. aastal enamus Maaväehospidali territooriumi barakke lammutati, Priihospidali haigetebarakk, endine kantonistide poolpataljoni kasarmubarakk ehitati põhjalikult ümber haigla nakkusosakonna hooneks. Aastatel 1871–1872 tehti Priihospidalis ulatuslikke ehitus- ja remonditöid ja valmis uus kivist haiglahoone, mille haigla peahoone hävis 1944. aastal. Haigla peahoone juures asus peaarsti elamu, hiljem samas hoones haigla apteek. 1887. aastal valmis operatsioonituba. 1892. aastal asusid Priihospidalis tööle esimesed halastajaõed. pisi|Priihospidali surnukuur Ravi 18 asus Priihospidali haigetebarakk ja 1897. aastal ehitatud vaimuhaigete osakonna hoone. Hospidali vanemast ehitistest on meie päevini siiski vähe alles jäänud, osa puithooneid lammutati seoses uute haiglahooneta püstitamisega. Praegu on alles veel üks väike puidust majake, kivisild ning saunpesumaja. Vaimuhaigete osakonna hoones oli voodikohti algul 42, aga järgmisel aastal juba 62. Hoone põhjapoolne osa oli meessoost ja lõunapoolne naissoost patsientidele. 1898. aastal tuli alalisele tööle haiglasse Haapsalus töötanud Renaud von Wistinghausen. 1909. aastal vaimuhaigete osakond Priihospidalis likvideeriti ning haiged viidi üle Seewaldi haiglasse. Kui vaimuhaiged 1909. aastal lõplikult üle viidi Seevaldi raviasutusse, siis oli neid 158. Vaimuhaigete osakonna hooned remonditi ja anti mees- ja naissoost haigetele sisehaiguste raviks. 1912. aastal paigutati sünnitusosakond Väike-Liiva tänava äärde valminud uude hoonesse. Priihospidal tegutses aadressil Väike-Liiva tänav 18.
Kahoolawe
1910.-1918. aastal kuulutati saar looduskaitsealaks, saarelt viidi karjad minema ning hakati taimestikku istutama. See ei õnnestunud, ning 1918. aastal liisis saare 21 aastaks Wyomingi rantsoomanik Angus McPhee. 1941. aastaks viis ta oma karja põua tõttu saarelt ära ja saar läks sõjaväe kontrolli alla.
Bengtskäri tuletorn
Otsuse tegemine
Viimase tõuke sai majakaehitus 1905. aastal pärast aurik "Helsingforsi" karilesõitmist. Selle peale eraldas senat raha ehituse alustamiseks.
Kahoolawe
Teise maailmasõja ajal, ning ka pärast sõda, kasutas sõjavägi saart Vaiksel ookeanil võitlevate sõdurite ja merejalaväelaste treenimiseks ning pommikatsetusteks.
Bengtskäri tuletorn
Ehitamine
15. detsembril 1905 andis senat lootsiametile korralduse asuda viivitamatult majakat rajama. 2. jaanuaril 1906 nimetati insener Ernst Andersin ehitustööde juhatajaks, tema asetäitjaks sai K. O. Johansson.
Kahoolawe
18. märtsil 1981 lisati saar National Register of Historic Placesisse. 1990. aastal lõpetati saarel sõjaväelised katsetused, 1998.–2003. aastal toimus saarel sõjaväeliste objektide äraviimine.
Bengtskäri tuletorn
Ehitamine
Andresin asus kohe tööle ja suundus laiule ehitusmatejalide kättesaadavust uurima. Selgus, et kohalik graniit kõlbas ehitamiseks suurepäraselt. Ehituse alustamisega tekkis viivitus seoses jaanuari ja veebruari halva ilmaga. Esimene barakk sai elamiskõlblikuks 20. veebruaril ning töödejuhataja Johansson kolis koos 32 puusepa ja kiviraiujaga laiule elama. 11. märtsil lisandus veel 20 kiviraidurit. Hoonealuse pinna lõhkamist alustati 26. märtsil ja paar nädalat hiljem hakati vundamenti paigaldama.
Kahoolawe
1993. aastal kuulutati saar koos kahemiilise ümbritseva ookeaniribaga kaitsealaks. Saare kasutamine on lubatud ainult havai kultuurilistel ja vaimulikel eesmärkidel, kalastamiseks, keskkonnataastamiseks, ajalooliseks säilitamiseks ja hariduseks. Äriline tegevus saarel on keelatud.
Bengtskäri tuletorn
Ehitamine
pisi|Majaka elumaja osa on jõudnud harjakõrguseni (11. august 1906). Kuni 23. aprillini kasutati kaubaveoks jäälõhkujat Murtaja, seejärel lootsiameti aurikut Mareografia. Suurema osa vedudest tegi aga spetsiaalselt ostetud aurik Bengtskär. Hanko Östergårdi tellisetehasest toodi mais ja juunis kokku umbes 44 000 tellist. Juunis lõpus töötas ehitusel 120 inimest. Suurem osa töölistest palgati naabersaartelt. Tööjõuvajadus hakkas juba juulis järk-järgult vähenema, sedamööda, kuidas ehitise eri etapid valmisid.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Priihospidal
Haiglas töötasid kirurgid Victor Plotnikov (töötas 1896–1898), Renaud von Wistinghausen ja günekoloog Wilhelm Knüpffer, Johannes von Fick (töötas 1897–1898) ja hiljem Alexander Berg jt.
Bengtskäri tuletorn
Ehitamine
11. augustiks 1906 olid maja seinad püsti ja sarikad üleval. Seina sisse müüriti majaka projekt, asutamisdokumendid ja mõned mündid. Seejärel alustati torni ehitamist. Müüritöödega jõuti lõpule augusti lõpus ning seejärel hakati paigaldama Pariisis valmistatud valgustusseadmeid.
Tuli süüdati tornis esimest korda ametlikult 19. detsembril 1906. Udusireeni tarne viibis tehases aset leidnud streigi tõttu ja selle paigaldus jäi uude aastasse. Ülejäänud tööd saadi valmis 1907. aasta jooksul. Kogu ehitus oli kestnud veidi alla kahe aasta, majaka enda ehituseks oli kulunud aga ainult üheksa kuud. Ehituse kogumaksumus oli 408 000 marka, seega lisandus esialgsele eelarvele töö käigus 28 000 marka.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Priihospidal
Esimese maailmasõja eel ehitati haigla juurde majandushooneid ning ametis oli 6 arsti, 3 velskrit, 2 ämmaemandat, 10 õde, apteegipersonal jt. Kolm arsti: Paul Armsen, Renaud von Wistinghausen ja Luka Gorunovitš mobiliseeriti Venemaa keisririigi armeesse. 1915. aastal sai haigla elektrijaama. Eestikeelsetes tekstides hakati Priihospidali nüüd nimetama Maakonna Haigemajaks. Kirurgiaosakonna juhataja R. Wistinghausen töötas edasi keskhaiglas kuni 1918. aasta novembrini, mil ta lahkus koos perega Saksamaale.
Bengtskäri tuletorn
Ehitamine
Majakasse palgati viis töötajat – juhataja, kolm majakavahti ja udusireeni vaht. Esimene juhataja oli Ahvenamaalt pärit Karl Alfred Karlsson. Majakavahid olid Karl Fredrik Laine, Karl Johannes Eriksson ja Erik Anton Sjölund. Esimene udusireeni vaht oli Otto Wilhelm Lindebrand. Töötajatega koos elasid majakas ka nende perekonnad. Algul elas majakas viisteist inimest, aastal 1910 aga juba 22 inimest.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Priihospidal
1. septembril 1917 tegi kubermangukomissar Jaan Poska korralduse likvideerida ühiskondliku hoolekande kolleegium ja Priihospidalist sai Eestimaa kubermanguhaigla.
Bengtskäri tuletorn
Maailmasõjad
pisi|Bengtskäri majakas aastal 1906 pisi|left|Bengtskäri majaka lõige. Joonis oli esil 1908. aasta Peterburi merendusnäitusel.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Linna Keskhaigla
Aastatel 1918–1940 kutsuti Liiva tänav 18/20 asunud raviasutust Tallinna Linna Keskhaiglaks. Wistinghauseni lahkumise järel 18.12.1918 võttis Keskhaigla kirurgiaosakonna juhatamise üle esimese eestlasena Konstantin Konik. Tallinna Linna Keskhaigla ravihoonetena lisandusid endised Punase Risti majad Liiva tänava ääres. Haigla esimeseks ajutiseks juhatajaks oli dr. Paul Armsen, pärastine kauaaegne naiste-sisehaiguste osakonna juhataja Keskhaiglas. Esimeseks alaliseks keskhaigla direktoriks määrati Tallinna Linnavalitsuse poolt dr. Karl-Eduard Sibul, kes juhatas haiglat 6. juunist 1919 kuni 1. jaanuarini 1929 ja seejärel töötas meeste-sisehaiguste osakonna juhatajana 1. aprillist 1929. juhatas Keskhaiglat dr. Eduard Soonets.
Eesti Vabadussõja ajal raviti sõjaväe haavatuid Linna Keskhaigemajas. Haavatuid ravisid Konstantin Konik, Bruno Vahtrik, Konstantin Pedussaar ja Josef Israelsohn. Vabadussõja lõppedes 1920. aastal oli haiglal 5 jaoskonda 280 voodikohaga, töötas 11 arsti.
Bengtskäri tuletorn
Esimene maailmasõda
Mõni päev pärast laiuelanike evakueerumist tulistasid Saksamaa ristlejad Augsburg ja Magdeburg tuletorni suunas umbes 200 lasku. Neist umbes 30 tabas majakat, kuid suuri purustusi ei põhjustanud. Sakslaste motiivi kohta puuduvad kindlad andmed, kuid arvatakse, et majaka purustamisega püüti Venemaa laevastikku avamerelahingusse meelitada. Svante Dahlström oletas lehes Åbo Underrättelser 1923. aastal ilmunud artiklis, et tulistati lihtsalt hasardist.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Linna Keskhaigla
1919. aastal oli kogu haigla personal 98 isikut ja haiglas töötasid vaid 7 arsti, direktor kaasa arvatud, 1929/39 tegevusaastal oli Keskhaigla teenistuses juba 161 isikut, nende hulgas arste 29. Alates 1932/33 oli personali üldarv Keskhaiglas 179, sh 24 arsti kaasaarvatud direktor. 1924. aastal ehitati haigla töötajatele Tiigi tänavale neli elamut ja lisaks nendele 1930. aastal haigla territooriumile kahekordne kivimaja arstide jaoks.
1926. aastal avati II sünnitusosakond 34 voodiga ja laiendati kirurgilist osakonda 21 voodi võrra ning laiendati haigla sünnitusosakonda endise Punase Risti õdede ühiselumaja ümberehitusega. Kirurgiaosakonna haigevoodikohtade juurde muretsemiseks, viidi üle haigla suguhaiguste osakond Tallinna Linna III Haigla juurde, Uus-Tatari tänav 25 krundile. Haigla laiendamise järel 1. jaanuaril 1927 haiglas kokku 399 voodikohta. Tallinna Linna II Haigla asus Magasini tänav 29. pisi|Endine Tallinna Linna Keskhaigla kirurgiaosakonna hoone, nüüdne Ida-Tallinna Keskhaigla peahoone
Bengtskäri tuletorn
Esimene maailmasõda
Osa töötajatest pöördus laiule tagasi 1915. aasta suvel. Tuli süüdati tornis uuesti alles pärast sõja lõppu, 1919. aastal. Kõigepealt puhastati meri miinidest ja seejärel asuti taastama majakat.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Linna Keskhaigla
1930. aastate lõpul alustati Tallinna Linna Keskhaigla maa-alal suurejoonelise meditsiinikeskuse väljaehitamist. Aastatel 1938–1940 ehitati Herne tänav 29 // 33 // Juhkentali tänav 6a // 6b // Ravi tänav 18 kvartalis Tallinna Linna Keskhaigla kirurgiaosakonna hoone. Haiglahoone koosnes mitmest osast, peakorpus ehk haavaosakond oli keskelt viiekorruseline, külgosad kolmekorruselised. Sünnitusosakond ehitati aastatel 1939–1940 ja jäi peakorpuse üheks külgtiivaks. pisi|Ida-Tallinna Keskhaigla naistekliinik
Bengtskäri tuletorn
Sõdadevaheline aeg
Laiul elas 1930. aastatel maksimaalselt 31 inimest, kellest 21 olid lapsed. Peeti koduloomi, sealhulgas sigu, kanu ja lambaid. Et rohumaad oli laiul vähe, viidi lambad suvel naabersaartele rohtu sööma. Talvel toideti neid heinte ja valmissöödaga. Lehmi ei peetud, seetõttu käidi Rosalas piima ostmas või kasutati piimapulbrit. Lapsed kasvasid tihti nii, et teistsuguse maailmaga kokku ei puutunudki, sest mandrile oli asja harva.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Linna Keskhaigla
1940. aastal nimetati haigla Tallinna I Haiglaks, peaarstiks jäi Eduard Soonets. Saksa okupatsiooni ajal jäi haigla nimi muutmata ja peaarstina töötas 1943. aastani Eduard Soonets, järgmiseks (1943–1944) peaarstiks sai James Raukas, kes põgenes saksa okupatsiooni lõpul Rootsi. 1944. aasta 9. märtsi pommitamises, vana haavaosakonna hoone hävis, põles haigla arstide elamu. Pommitabamusest purunes veevärk ja küttesüsteem, haigla oli rivist väljas üle kahe kuu. 1940. aastal tööl olnud endistest arstidest jätkasid pärast võimu vahetust tööd 6: Georg Järvekülg, Benno Äniline, Armilde Äniline, Salme Mänd-Lõvi ja Voldemar Juss ning varem volontäärina töötanud Julius Paldrok. Peaarstiks nimetati Aleksander Taumi ja 1947. aastal sai peaarstiks Leningradist tulnud Venemaa eestlane Justin Norman ja 1950. aastal Zora Edlerskaja.
Bengtskäri tuletorn
Teine maailmasõda
pisi|Bengtskäri majakas pärast 1941. aasta suve lahinguid. Katuses on näha auk 25. juunil 1941 alanud Jätkusõjas oli Bengtskäril oluline roll Hanko lahingus, sest laid oli kõige lõunapoolsem vahipost. Majakast juhiti ka suurtükituld.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Linna Keskhaigla
1945. aastal muudeti haigla nimi Vabariiklikuks Tallinna Kliiniliseks Keskhaiglaks. Sõja ajal viimistlemata jäänud Keskhaigla sünnitusosakonna hoone ehitus lõpetati 1949. aastal. 1950. aasta 1. jaanuaril avati 75 kohaga traumatoloogia osakond.
Bengtskäri tuletorn
Teine maailmasõda
Nõukogude vägedel oli plaan üllatusrünnakuga laid vallutada ja majakas hävitada. Bengtskäri lahing algas 26. juuli varahommikul, kui Nõukogude väed udu varjus saarele jõudsid. Lahing lõppes sama päeva pärastlõunal, kui Nõukogude poolel polnud enam ühtki võitlusvõimelist sõdurit. Järgmisel päeval pommitasid majakat Nõukogude lennukid. Ehitis sai tabamuse ja 11 soomlast hukkus. Päev hiljem toodi saarele 40-millimeetrine Boforsi õhutõrjesuurtükk ning selle tulega peletati vaenlase lennukid minema. Kokku langes Bengtskäril kahe päeva jooksul 32 soomlast ning eri hinnangute järgi 36 kuni 100 Nõukogude sõdurit.
Nõukogude väed lahkusid Hankost 1941. aasta sügisel ja tänu sellele jäi ka Bengtskär edaspidi sõjategevusest kõrvale.
Bengtskäri majakas oli muu hulgas 1944. aastal oluline orientiir eesti paadipõgenikele.
Sõjajärgne aeg
pisi|left|Udusireeni ava müüriti kinni ja asendati kahe aknaga Tulejaam oli sõjas kõvasti kannatada saanud. Osa põhjapoolsest seinast oli puudu, katus oli auklik, laed sisse langenud ja aknad purunenud. Kõrvalhoonetest olid järel ainult varemed. Purustatud valgusti ja udusireen asendati pärast sõda uute elektriliste seadmetega. Elektri saamiseks paigaldati generaatorid. Rajati vee- ja kanalisatsioonisüsteem, paigaldati õliküte ja telefon.
Majakavahid pöördusid pärast sõda saarele tagasi, kuid ilma peredeta. Uute seadmete kasutuselevõtt oli tööjõuvajadust vähendanud ja kõiki majakavahte ei läinud enam korraga tarvis. Majakavahid töötasid kuupikkuste vahetustega, hiljem kahenädalaste vahetustega.
Majaka lagunemine
pisi|Majaka torni tipp ulatub 52 meetrit üle merepinna Sügisel 1968 automatiseeriti kogu majaka tegevus ja majakavahtide töökohad kaotati. Et tuletorn jäi tühjaks ja selle kütmine lõpetati, hakkas see peagi lagunema. Laiul käidi ka vandaalitsemas. Lõhutud akende kaudu tekkinud tuuletõmme kippus majaka gaasileeki kustutama. Aastal 1983 vahetati gaasivalgusti elektrilise vastu. Elektrivalgusti toide saadi tuuleenergia abil. See tegi ka majaka ülalpidamise märksa odavamaks.
2009. aasta Suurbritannia Grand Prix
thumb|[[Silverstone'i ringrada]] thumb|Võitja [[Sebastian Vettel]] 2009. aasta Suurbritannia Grand Prix oli 2009. aasta Vormel 1 hooaja kaheksas etapp, mis peeti Suurbritannias Silverstone'i ringrajal 21. juunil 2009.
Bengtskäri tuletorn
Majaka lagunemine
Aastal 1985 otsustas Soome Merendusamet anda majaka rendile. Rentnik kohustus hoone korrastada ja hoolitseda pideva kütmise eest. Esialgne rentnik ei tulnud oma ülesandega toime ja 1992. aastal renditi majakas Turu Ülikooli täiendusõppekeskusele.
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Vabariiklik Haigla
Aastatel 1974–1981 ehitati peakorpusele juurde maa-aluse tunneliga ühendatud köögiplokk ning 1983. aastal ehitati peakorpuse madalamad külgosad keskosaga ühekõrguseks. 1980. aastal valmis ja uus ja moodne toitlustuskeskus 1100 patsiendile, lisaks personalile sajakohaline kohvik-söökla. Haigla peahoone tiivad said juurde kaks korrust, nii muutus hoone viiekorruseliseks.
2009. aasta Suurbritannia Grand Prix
Sõideti 60 ringi, võistluse kogupikkus oli 308,460 km. Ilm oli poolpilvine.
Nii kvalifikatsioonisõidu kui ka võistluse võitis Sebastian Vettel. Teine oli võistlusel Mark Webber ja kolmas Rubens Barrichello.
Võistluse kiireima ringi sõitis Sebastian Vettel (1.27,579).
Võistlus
thumb|[[Heikki Kovalainen ja Sébastien Bourdais pärast kokkupõrget]]
Ida-Tallinna Keskhaigla
Tallinna Vabariiklik Haigla
1984. aastal alustas haigla juures tegevust Eesti NSV Kardioloogia Teadusliku Uurimise Instituut. Haiglale oli allutatud ka Tallinna II Naistenõuandla. 1985. aastal avati silmakliinik.
Bengtskäri tuletorn
Uus elu
Turu Ülikool asus hoonet remontima. Taastatud hoone valmis 1995. aastal ja avati sama aasta suvel ka külastajatele. Sügisel 2000 sai Bengtskäri majaka omanikuks Turu Ülikooli Sihtasutus.
Dominique Blanc
thumb|Dominique Blanc, 2000 Dominique Blanc (sündinud 25. aprillil 1956 Lyonis) on prantsuse näitleja.
Bengtskäri tuletorn
Uus elu
14. juunil 2006 tähistati majaka saja tegevusaasta aastapäeva. Pidustustel osales president Tarja Halonen ja umbes 200 kutsutud külalist. 26. juulil 2011 tähistati 70 aasta möödumist Bengtskäri lahingust.
Majaka ehitus
pisi|Torni tippu viib 252 betoonastet pisi|Aken torni müüris
Tuletorn on arhitektuuristiil on rahvusromantiline juugendstiilis. Välisseinad on graniidist, sisevooder keraamilistest tellistest. Hoone koosneb tornist ja sellega kokku ehitatud kolmekorruselisest elumajast. Umbes sama konstruktsiooniga on ka muu hulgas Porkkala Kallbåda majakas ja Ahvenamaa Märketi majakas. Elamispinda on kokku umbes 600 m². Esialgsete kõrvalhoonete hulgas oli ka maja kõrval paiknenud kivist pesuköök.
Tuletorni tipp ulatub 52 meetrit üle merepinna. Bengtskäri majakas on valmimisest alates olnud Soome ja Põhjamaade kõrgeim majakas. Elumaja pikkus maapinnal on 20,75 meetrit ja laius 14,4 meetrit; maja harja kõrgus on 10,5 meetrit. Torn on 10,3 meetri kõrguseni nelinurkse põhiplaaniga. Torni küljepikkus on 8 meetrit. Torni ülemine osa on ümar. Alumises otsas on ümartorni välisläbimõõt 7,7 meetrit ja 41 meetri kõrgusel 6 meetrit. Valgustiruum on silindrilise kujuga; selle läbimõõt on 4 meetrit. Valgusti kõrgus maast on 45,8 meetrit ja merepinnast 50,9 meetrit.
Valgusti ja udusireen
Esialgne 1906. aastal paigaldatud valgusti töötas petrooleumiga. Leek paiknes 135 mm kõrguses ja 85 mm laiuses asbestvõres. Valgust võimendati kolmnurksete prismade abil. Tule valgustugevus vastas 580 000 küünlaleegile. Valgus oli nähtav 37 kilomeetri kaugusele, laeva kaptenisillalt võis majaka tuld näha aga kuni 40 kilomeetri kauguselt. Bengtskäri majaka tunnus oli kolm vilkumist 20-sekundise vahega. Tule vilgutamiseks pöörati umbes kahe tonni raskust valgusseadet elavhõbedavannil ja kaeti üks selle külgedest kinni. Pöörlemine tagati kellamehhanismi ja rippuva raskuse abil.
Pärast sõda paigaldati elektrivalgusti, mis sai toite diiselgeneraatori abil laetavatest akudest. Valgusti võimsus oli 500 W. Valgus oli nähtav sama kaugele nagu varem. 28. augustil 1968 asendati elektrivalgusti atsetüleeniga töötava gaasivalgustiga. See omakorda asendati suvel 1983 40 W elektrivalgustiga, mis sai energia torni tippu paigaldatud tuulegeneraatorilt. Valguse nähtavuskaugus vähenes 20 kilomeetrile.
Tulejaama helimärguanded koosnesid mitmest osast. Torni tipus paiknesid sireenid, mille abil sai tekitada nii kõrget kui ka madalat heli. Heli võimendamiseks kasutati suurt plekist sarve. Sarve pikkus oli umbes seitse meetrit ja suu läbimõõt umbes kolm meetrit. Heli tekitati suruõhu abil ja kostis umbes 27 kilomeetri kaugusele. Jätkusõja ajal asendati vigastada saanud udusireen nautofoniga, mis paigaldati majaka lõunapoolsele terrassile betoonalusele. Torni tipus asunud sireeniava müüriti hiljem kinni. Selle koha peale tehti seina kaks uut akent. Nautofon eemaldati sügisel 1967 seoses majaka üleminekuga automaatjuhtimisele.
Turism
pisi|Turistide paat Bengtskäri tulejaam avati külastajatele 1995. aastal ja see sai väga populaarseks. Esimesel aastal oli umbes tuhat külastajat, 1999. aastal aga juba umbes 10 000 külastajat. Majakas valiti 2000. aastal Soome aasta sihtkohaks. Bengtskäril käib keskmiselt 13 000–15 000 külastajat aastas.
Majaka alumisel korrusel tegutseb Soome esimene tuletornimuuseum ja esil on Bengtskäri lahingu teemaline püsinäitus. Alumisel korrusel on ka kohvik ja suveniiripood. Korrus kõrgemal on kohvik, kabeliruum, postipunkt ja majakavahi korter. Kolmandal korrusel on koosoleku- ja majutusruumid. Torni tipus on aken, kust avaneb vaade laiule ja merele.
Puiskarjamaa
Puiskarjamaa ehk metsakarjamaa on suhteliselt hõre puistu, kus pidevalt karjatatakse loomi.
Ajalugu
Puiskarjamaad olid Eestis kuni 1950. aastateni väga tavalised, hiljem on see maastikutüüp üsna haruldaseks muutunud. Puiskarjamaad kujunesid, kui külade-talude lähedal asuvaid metsi kasutati karjatamiseks. Puisniitudelt saadi püsivalt heina, tarbe- ja küttepuid, ravimtaimi, pähkleid, seeni ja muid igapäevaseks eluks tarvilikku midagi vastu andmata. Ainsaks väetiseks on puisniidul mahalangenud puulehed ja kõdunev kulu. Sügisel, pärast heinaniitmist karjatati puisniitudel loomi. Kui puisniitu kasutatakse kevadest sügiseni karjamaana, muutub rohustu liigiline koosseis, areneb tihedam põõsarinne, seetõttu nimetame selliseid kooslusi puiskarjamaadeks. Sada aastat tagasi oli 300–500 ha puisniidualad tavapärased, need vaheldusid lagedate loopealsete ja põldudega.
Väljanägemine
Väljanägemise poolest meenutab puiskarjamaa tihti puisniitu. Ilusamad karjatatavad metsa-alad võivad olla lausa pargilaadsed, kariloomade pügatud “muru” ja põõsastega. Samuti on üsna tihti endisi puisniite kasutatud karjamaana. Ent kui puisniidul tavaliselt esines okaspuid vähe, siis puiskarjamaa võib olla ka männik, segamets või koguni kuusik. Rohustu liigirikkus on puiskarjamaal reeglina väiksem kui puisniidul.
Karjatamine ja hooldamine
Mets- ja puisniitkarjamaade väärtus oleneb karjamaal kasvavast taimestikust ja metsa tihedusest. Enamasti kasvab metskarjamaadel jämedakõrreline ja jämedavarreline taimestik. Metskarjamaadel tuleb seega karjatada kevadel varakult. Karjatama hakatakse seal siis, kui taimed puude all kasvama hakkavad ja rohi pole saanud moodustada jämedaid kõrsi ja varsi. Väärtuslikumateks metskarjamaadeks peetakse metsavahelisi lagedaid ja kuivi nõmm- ja söötkarjamaid, millel kasvavad mitmekesised valgurikkad taimed. Puiskarjamaa karjatamiskoormus on tavaliselt 0,3-1 lü/ha. Hooldamisel harvendatakse puittaimestikku ning laasitakse tüvesid (eriti männikutes ja kuusikutes).
Puisniidud tänapäeval
Tänapäeval on puisniidud oma varasema majandusliku tähtsuse peaaegu täielikult minetanud- heina saadakse lagedatelt kultuurheinamaadelt ning metsa tehakse eelistatult lageraietena. On üksikuid talusid, kes hoiavad traditsioonilise maastiku püsimist. See on nii öelda klassikaline pärandkultuur. Niitmata-karjatamata puisniidud võsastuvad paraku kiiresti. Eriti märgatav on puisniitude kadumine Eesti saartel. Praegu on Eestis vähe inimesi, kes järjepidevalt hooldavad puiskarjamaid. Need, kes sellega tegelevad, ei tee seda raha pärast, kuna toetusest saadav raha nagunii ei kata nende kulusid. Nad teevad seda, kuna nad tahavad taastada puisniitude maastiku ilu. Karjatades niitudel loomi või niites sealt heina, muutub maastikupilt oluliselt kaunimaks.
Kirjandus
Jaama, K. 1946. Lambakasvatus. Tartu: RK Teaduslik Kirjandus
Dominique Strauss-Kahn
thumb|Dominique Strauss-Kahn, 2008 Dominique Strauss-Kahn (sündinud 25. aprillil 1949 Neuilly-sur-Seine'is, Pariis Prantsusmaa) on juudi päritolu Prantsusmaa majandus- ja poliitikategelane.
Aastatel 2007–2011 oli Strauss-Kahn Rahvusvahelise valuutafondi juht.
Strauss-Kahn tegutses aastatel 1997–1999 Lionel Jospini valitsuses rahandus- ja majandusministrina. Ta on Prantsusmaa Sotsialistliku Partei liige ning kuulub selle vasaktsentristlikusse tiiba. Ta kavatses kandideerida 2012. aasta Prantsusmaa presidendivalimistel Sotsialistliku Partei kandidaadina.
Strauss-Kahn on olnud viimastel aastatel kriitiline neoliberaalse majanduskorralduse suhtes ja pöördunud 2000. aastatel majanduskriisi hoiatusega USA ametkondade poole. 3. aprillil 2011 esines ta pooleteisetunnise kontseptsioonilise kõnega Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapanga iga-aastasel ühisel koosolekul. Strauss-Kahn kõneles siis vajadusest kujundada kriisijärgses maailmas uus majandus- ja sotsiaalpoliitika nii riikides kui ka rahvusvahelises praktikas.
15. mail 2011 vahistati ta New Yorgi John F. Kennedy rahvusvahelisel lennuväljal kahtlustatuna hotelliteenija seksuaalses väärkohtlemises. Kohus otsustas teda eeluurimise ajaks kautsjoni vastu mitte vabastada ja ta saadeti Rikers Islandi vanglasse.
Augustis 2011 otsustas prokurör kaebaja ebausaldusväärsuse tõttu Dominique Strauss-Kahni vastu esitatud süüdistused tagasi võtta.
Diatooniline helirida
thumb|[[Kvintidena üles ehitades saame diatoonilise helirea]] thumb|Diatooniline helirida Diatooniline helirida on muusikas helirida, mille kõik helid kuuluvad diatoonikasse. Diatoonilised heliread on näiteks kirikuheliread, loomulik mažoor ja loomulik minoor.
Diatoonilisel helireal on seitse astet.
Diatoonilise helirea helid võivad olla põhi- või tulendnimetustega.
Põhiliikideks on
Seitsmeastmelise diatoonika (heptatoonika) erinevaid astmeid esihelina (tugihelina) kasutades ning esiheli oktavi võrra kõrgemal korrates on võimalik moodustada seitse diatoonilist helirida:
Diatoonilise helirea moodustavad näiteks klahvpillide klaviatuuri valged klahvid.
Nende kõrval hakati kasutama ka nende teisendeid ehk altereeritud helirida.
Mažoorsed heliread, diatoonilised mažoorid:
Minoorsed heliread, diatoonilised minoorid:
Kolõma mägismaa
pisi|Kolõma mäestik Kolõma mägismaa ehk Gedan ehk Gõdan (vene keeles Колымское нагорье ehk Гедан ehk Гыдан) on mägismaa Venemaa kirdeosas Kirde-Siberis peamiselt Magadani oblasti territooriumil. Mägismaa lõunaosa paikneb Jama ja Gižiga lahe rannikul.
Kolõma mägismaa koosneb mäeahelikest, lavamaadest ja seljakutest, mis eraldavad Kolõma jõe jõgikonda Vaikse ookeani vesikonna jõgedest. Suntar-Hajata ahelikust ulatub ta idas ja kirdes 1300 km kaugusele Anadõri jõelähteni. Mägismaa edelaosas on ülekaalus lavamaad, lühikesed mäeahelikud ja graniidist mäemassiivid kõrgusega 1500–1800 m. Kirdes paikneb mitu mäeahelikku, mis on eraldatud tektooniliste nõgude poolt. Need on Maimandžinski ahelik (kuni 1800 m), Ola lavamaa, Seimtšani-Bujundini nõgu, Omsuktšani ahelik (kuni 1962 m), Omsuktšani nõgu, Korkodoni ahelik, Kedoni ahelik, Ülemkedoni nõgu, Kongini ahelik, Molongdini ahelik jt.
Kolõma mägismaa läänenõlval on mandriline paraskliima. Juuli keskmised õhutemperatuurid on +8...+10 °С, jaanuari –40 °С. Suvi on kuiv. Idanõlv on tuulepealne niiske kliimaga. Juuli keskmine õhutemperatuur on +4 °С, jaanuari kuni –20 °С.
Kolõma mägismaa 2/3 territooriumist on metsatu, esineb sammalde ja samblikega mägitundra ning kääbus-seedermänd. Jõeorud ning mäeahelike ja seljakute nõlvade alaosad on kaetud kõrguseni 500 m põhja- ja kuni 800 m lõunanõlvadel hõredate lehisemetsadega. Orgude põhjas on levinud lammimetsad.
Theodor Tallmeister
Theodor-Aleksis Tallmeister (9. aprill 1889 Tartu – 3. veebruar 1947 Uppsala) oli eesti kirikuõpetaja, nn liberaalse ehk kultuur- või uusprotestantliku kristlusemõistmise eestkõneleja maailmasõdadevahelises Eestis.
Elulugu
Theodor Tallmeister sündis Tartus käsitöölise ja kaupmehe peres. Aastal 1907 lõpetas ta Tartu Aleksandri gümnaasiumi ning jätkas õpingud Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. Prooviaastal oli ta Helme ja Tartu Pauluse koguduses. Õpetajaeksami sooritas kirikuvalitsuse juures Riias 1911. aastal, ordinatsioon (ametisse kutsumine ja seadmine) toimus 30. juunil 1912. aastal Tartu Maarja kirikus.
Aastatel 1912–1913 oli ta Võru praostkonna asetäitja õpetaja. 1914–1919 oli ta Riia Jakobi (eesti) koguduse adjunkt ja õpetaja. 1914–1915 toimetas ta Riia Eesti Koguduse Lehte ja oli Riia Tööstuskoolis õpetaja.
Th. Tallmeister oli EELK Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja (1917–1944), Protestantliku Ühingu üks asutaja ning toonase kõrgetasemeliseima laiemale lugejaskonnale mõeldud eestikeelse teoloogilise ajakirja Protestantline Ilm peatoimetaja (ilmumisaastad 1923–1940; 1935–1940 oli nimekuju Protestantlik Maailm). Tallmeister oli ajakirja kaasautor, aga tema tõlkes ilmusid seal näiteks ka endise Tartu Ülikooli usuteaduskonna kasvandiku ja 20. sajandi alguse ühe silmapaistvaima teoloogi Adolf von Harnacki ülipopulaarsed loengud Kristluse olemusest. 10. oktoobril 1928 heitis Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku konsistoorium ta vaimulikust seisusest välja.
Aastal 1917 oli Th. Tallmeister Riia linnavolinik ja 1919 Eesti Vabariigi diplomaatiline esindaja ja konsul Läti valitsuse juures. Ta kuulus 1926–1937 Riigikogu II, III, IV, ja V koosseisu ja 1934. aastast Tallinna linnavolikokku.
Th. Tallmeister oli kõrgelt hinnatud jutlustaja ning täitis ka mitmeid üldkiriklikke ülesandeid. Ta oli kirikukogu ja majandusnõukogu juhatuse liige, kodukorra komisjoni esimees, seaduste läbivaatamise ja väljatöötamise komisjoni, ülemkirikukohtu ja majandusnõukogu liige.
Aastal 1944 põgenes Theodor Tallmeister Rootsi, kus tegutses vaimulikuna Södertälje põgenikelaagris ja 1946. aastast lühiajaliselt Uppsala eesti koguduses.
Isiklikku
Tema poeg Viktor Tallmeister (hukati 1941) oli jurist, teine poeg Eugen oli arst.
1952. aasta suveolümpiamängud
1952. aasta suveolümpiamängud olid XV kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 19. juulist kuni 3. augustini 1952 Soomes Helsingis.
Võistluspaigad
Peaareeniks oli XII olümpiamängudeks 1938 valminud ja 1952. aastaks laiendatud Olümpiastaadion (72 000 pealtvaatajakohta, arhitektid Yrjö Lindegren ja Toivo Jäntti).
Muud võistluspaigad olid ujumisstaadion (9500 pealtvaatajat) peaareeni kõrval, velodroom Mäkelänkatul (6000), kus peeti võistlused ka maahokis, Messuhalli I ja II (poks, maadlus, tõstmine, võimlemine, korvpall), Taivallahti aerutamisrajad, Meilahti sõudestaadion (2000), Westendi tennisehall (vehklemine), Tennispalatsi (korvpalli algrupimängud), Malmi ja Huopalahti lasketiirud, Harmaja (purjetamine), Hämeenlinna spordibaas (moodne viievõistlus).