G._E._M._Anscombe
Hr Trumani kraad
Kui 1939 puhkes Teine maailmasõda, palus USA president sõdivatelt riikidelt tagatist, et tsiviilelanikke ei rünnata. Aastal 1945, kui oli teada, et Jaapan oli kaks korda püüdnud alustada rahuläbirääkimisi, andis USA president korralduse heita ühele Jaapani linnale aatomipomm ning kolme päeva pärast teisele linnale teistsugune pomm. Enne teise pommi heitmist ei esitatud ultimaatumit. See kontrast vajab seletust. Asjade käik oli järgmine. Briti valitsus andis küll president Franklin Delano Rooseveltile tagatise, kuid klausliga, et kui Saksamaa seda põhimõtet rikub, siis teeb seda ka Suurbritannia. Sõja lõpetamise ainsaks tingimuseks kuulutati tingimusteta kapitulatsioon. Peale "allutatud rahvaste vabastamise" olid eesmärgid ebamäärased. Tingimusteta kapitulatsiooni nõudmisele lisandus otsustavus Adolf Hitleri valitsusega mitte rahu teha. See hoiak oli mõistetav, kuid praegu mõned inimesed kahtlevad selles. Väidetakse, et kaotusest oleks piisanud selle valitsuse kiireks diskrediteerumiseks ja langemiseks. Anscombe'il pole selles küsimuses seisukohta. Ta küsib aga, kas kavatsusest Hitleri valitsusega mitte rahu teha järeldub tingimusteta kapitulatsiooni eesmärk. Kui oleks saanud sõnastada tingimused Saksamaaga, kuigi mitte Hitleriga rahu tegemiseks, siis tingimusteta kapitulatsiooni tarkuse küsimus tundub vähetähtsana; kui mitte, siis see otsustab asja. Tingimusteta kapitulatsiooni nõudmine oli kõige kurja juur. Selle nõudmise seos kõige metsikumate sõjapidamisviisidega on ilmne. Ja piiramatu eesmärgi seadmine sõjas on iseenesest rumal ja barbaarne. Sakslased pommitasid Suurbritanniat valimatult päris palju. Anscombe ei tea, kui palju see alguses tulenes pilootide ükskõiksusest ja kui palju riigi poliitikast. Ta ei tea ka, mida britid sel ajal tegid. Igatahes oli 1939. aastal rumal arvata, et sellist pommitamist, sealhulgas sihilikku linnade ründamist, ei tule. Mõni aeg enne sõda ja veel rohkem pärast sõja puhkemist propageeriti Suurbritannias tänapäevase sõja "jagamatust": ka tsiviilelanikud on võitlejad, riigi sõjaline tugevus hõlmab ka selle sotsiaalset ja majanduslikku tugevusest, nii et inimeste jaotamine sõdijateks ja tsivilistideks pole reaalne. Iga ost, millelt käibemaksu makstakse, isegi kartulikasvatamine ja söögitegemine, aitab sõjale kaasa. (Anscombe küsib, kuidas lapsed ja vanurid sõjale kaasa aitavad: küllap nad tõstavad sõdurite ja sõjatööstuse tööliste tuju.) Jaapanlased ründasid Pearl Harborit ning Jaapani ja USA vahel puhkes sõda. Mõned ameerika (vabariiklikud) ajaloolased väidavad, et tõsiasja, et USA valitsus teadis rünnaku toimist mitu tundi ette, kuid ei informeerinud Pearl Harbori komandöre, seletab ainult vajadus ameerika rahvas kirgi tekitada. Igatahes need kired tekkisid ning sõda hakati pidama samasuguste ebamääraste ja seetõttu piiramata eesmärkidega, ning jälle oli sõja lõpetamise ainsaks tingimuseks tingimusteta kapitulatsioon. Siis toimus suur muutus: Suurbritannia hakkas kasutama vaippommitamist, mis oli tavalisest linnade pommitamisest palju ulatuslikum ja süstemaatilisem. Potsdami konverentsil juulis 1945 informeeris Jossif Stalin USA ja Briti riigimehi sellest, et ta oli saanud Jaapanilt kaks palvet olla vahendajaks sõja lõpetamise läbirääkimistel, kuid oli ettepanekud tagasi lükanud. Liitlased leppisid kokku "üldpõhimõttes" kasutada nüüd ameeriklaste käsutuses olevat uut tüüpi relva. Potsdami deklaratsioon kutsus Jaapanit üles tingimusteta alistuda, arvestades ülekaalukat jõudu, mida oli kavas nende vastu peagi kasutada. Deklaratsioon küll sisaldas tingimusi, kuid need olid nii ebamäärased ja lahmivad, et sisuliselt oli juttu tingimusteta alistumisest. Üldiselt arvatakse, et deklaratsiooniga nõustumast takistas jaapanlasi ainult lojaalsus keisrile: need "tingimused" oleksid jätnud liitlastele võimaluse tahtmise korral keisrist lahti saada. Jaapanlased ei võtnud deklaratsiooni vastu. Selle tagajärjel heideti Hiroshimale ja Nagasakile pomm. Otsuse neid pomme inimeste peal kasutada tegi hr Truman.