Jeffrie_Murphy
Karistavad emotsioonid
Kriitilised õigusuuringud on tõstatanud õigusteaduse ja moraalifilosoofiates vähemalt ühe tähtsa küsimuse, väites, et traditsiooniline õigusteadus eksib, piirdudes formaalsete, abstraktsete ja avalike doktriinidega ning nende doktriinide intellektuaalsete põhjendustega. Õiguse ja moraali täielik filosoofiline mõistmine nõuab nende osaliseks aluseks olevate põhjuslike jõudude uurimist. (Roberto Mangabeira Unger, The Critical Legal Studies Movement.) Murphyt huvitab eriti, kuivõrd teatud moraali- ja õigusdoktriinide aluseks on kired (tunded, emotsioonid) ja kuivõrd nende filosoofiline uurimine aitab mõista ja hinnata doktriine, mida need osaliselt tekitavad ja osaliselt ratsionaliseerivad. Selline uurimine pole küll filosoofias moes, kuid sellel on auväärne ajalugu. Peale Friedrich Nietzsche, Sigmund Freudi ja Karl Marxi tegelesid sellega ka näiteks David Hume ja Adam Smith (The Theory of Moral Sentiments), kes uurisid moraalitunnete päritolu. Näiteks Smith leidis, et karistusõigust tuleb mõista pahameele kaudu. Kriminaalõigus institutsionaliseerib viha, pahameele ja võib-olla isegi vihkamise, mis tavaliselt on ülekohtutegijate vastu suunatud, eriti ohvrite poolt. Tänapäeval ei meeldi enamikule inimestele niimoodi rääkida, sest arvatakse, et tsiviliseeritud inimestel ei ole nii suurt vihkamist ja viha, et nad tahaksid kätte maksta, nad ei juhindu karistavatest emotsioonidest (Edward Westermarck, Ethical Relativity; J. L. Mackie, "Morality and the Retributive Emotions".). Selleasemel öeldakse, et me pooldame vastumeelselt kurjategijate karistamist, sest seda nõuab ühiskondlik kasulikkus ja õiglus, ning ainult metslased tõesti vihkavad kurjategijaid ning soovivad, et nad kannataksid, et oma viha leevendada. Head inimesed vähemalt püüavad säärastest kirgedest üle olla. Mõned ütleksid isegi, et kristlus nõuab seda. James Fitzjames Stephen oli küll kristlane, kuid leidis, et kurjategijad tuleb hävitada ning kriminaalõigus annab vihale areda kuju ning väljendab aredalt kättemaksusoovi. Kohtuotsus muudab mööduvad tunded püsivaks lõplikuks otsustuseks, on vihaga ja õiglase halvakspanuga samas suhtes nagu abielu suguliste kirgedega. Teatud ülekohtutegijad kutsuvad õigusega esile kõikide õigesti mõtlevate inimeste pahameele ning kriminaalõigus on tsiviliseeritud ja tõhus viis ohvrite õiguspäraseks kättemaksuks kooskõlas avaliku korra kaitsega. See on üks karistuse otstarbeid. Pahameel, nagu kõik kired, võib küll viia irratsionaalse ja ohtliku käitumiseni, kuid sellepärast ei tule seda taunida, nagu ka mitte sugukirgi. Kirge tuleb mõistuspäraselt kontrollida ja institutsionaliseerida, mitte äärmuseni taunida ja välja juurida. Stepheni vaade on vastuolus tänapäevase vaatega, et juhinduda ei tule mitte ainult karistuskirest, vaid ka (või isegi peamiselt) kaastundest või armastusest, ning need tunded peaksid karistuskirge vähemalt leevendama. Neis tunnetes peaksid avalduma kristlikud voorused andestus ja halastus. Viimaseid peetaksegi sageli kristlusele iseloomulikeks ning kristluse moraalset paremust näitavateks (aga vt Aristoteles, Nikomachose eetika, V, 10, epieikēs). Sarnased motiivid on siiski ka näiteks judaismis (Louis E. Newman, "The Quality of Mercy: On the Duty to Forgive in the Judaic Tradition"). (Murphy ja Hamptoni vaatekoht andestusele on kantiaanlik ("sekulariseeritud protestantism"): see rõhutab indiviidi autonoomia tähtsust ja moraalisuhete tahtlikkust, sageli lepingutaolisust. Seevastu judaismis ei olda autonoomne moraalisubjekt, vaid Jumalaga lepingus oleva kogukonna liige.) Neist traditsioonidest võib järelduda, et pahameel, millel meie moraalne ja õiguslik reaktsioon väärale teole paljuski põhineb, ei ole kohane, kas sellepärast, et seda ei tohikski üldse olla, või sellepärast, et tuleks alati olla valmis pahameelest üle saada, püüdes armastuse ja kaastunde poole. Murphy ja Jean Hampton eeldavad, et kired on vähemalt osalt ka uskumused; siis on mõistlik arvata, et mõned ülalkirjeldatud emotsionaalsed pinged esindavad intellektuaalseid pingeid, nii et on mõistlik eeldada, et doktriini ja selle aluseks oleva tunde vaheline lõhe ei ole nii suur, kui mõned arvavad. (Emotsioonidel (mitte tunnetel) on tunnetuslik ülesehitus, nii et neid saab vähemalt osaliselt mõistusega hinnata ja kontrollida. Kuigi süütunne, häbitunne, pahameel, armukadedus ja hirm on tunnetena kõik lihtsalt halva tunde liigid, eristavad neid uskumused: süütunde puhul uskumus, et ollakse teinud midagi moraalset väära, häbitunde puhul uskumus, et ollakse eneseideaalile alla jäänud, pahameele puhul uskumus, et ollakse moraalselt haavata saanud, armukadeduse puhul uskumus, et armastatu võidakse võistlejale kaotada, hirmu puhul uskumus, et ollakse ohus. Mõned emotsioonid on loomult mõistusevastased, näiteks foobiad, mis on hirmud, mis on suunatud asjadele, mis pole ohtlikud või mille ohtlikkust pole mõistlik uskuda. Teistel juhtudel on ratsionaalsuse ja emotsioonide vahekord keerulisem. Mõnikord ei peeta inimest irratsionaalseks mitte sellepärast, et tema emotsioon on irratsionaalne, vaid sellepärast, et ta laseb teatud emotsioonidel oma elus liiga suurt osa etendada. Näiteks Baruch Spinoza ei pea irratsionaalseks inimest, kes võtab tarvitusele mõistlikud ettevaatusabinõud, et surma vältida, küll aga inimest, kes surmahirmu pärast jätab end elu rõõmudest ja kasudest ilma. (Murphy, "Rationality and the Fear of Death"). (Robert Solomon, The Passions; William Lyons, Emotions.)) Siin on filosoofilisi küsimusi, mida läbi mõelda.  Kas ja millal on vihkamine või viha ülekohtutegijate vastu kohane? Kas ja millal peaks kaastunne vihkamisest võitu saama? Mis on andestus ja halastus ning mil määral need mõisteliselt ja moraalselt nõuavad teatud kirgedest ülesaamist teiste kirgede motiivil? Kui andestus ja halastus on voorused, mis osa need peaksid etendama objektiivsest õiguses, kui üldse?