cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus Andreas Lempelius
Paul(us) Andreas Lempelius (liignimena allikates ka Scraderus, Schröder; u 1592 Lempälä, Soome – Reigi, Hiiumaa, Eesti) oli Eestimaal tegutsenud vaimulik.
Aastatel 1624–1625 oli ta Tallinna toomkooli rektor. 1627. aastal ordineeriti ta Reigi pastoriks.
Mälestuse jäädvustamine
Lempeliuse perekonna tragöödiast räägib Aino Kallase romaan "Reigi õpetaja". Paulus Andreas on selle romaani peategelane. Selle romaani põhjal on valminud ka Eduard Tubina ooper "Reigi õpetaja" ja Eesti film "Reigi õpetaja".
Digitaalne pilditöötlus
Pilti võib defineerida kahemõõtmelise funktsioonina f(x, y), kus x ja y on piksli koordinaadid ning funktsioon f määrab vastava piksli värvuse. Kui x ja y ning funktsioon f on lõplikud ja diskreetsed, siis on tegu digitaalse pildiga.
Ajalugu
Tol ajal lahendati enamik probleeme piltide kvaliteediga trükkimisprotseduuride ja tintide värviintensiivsuse valikuga.
Digitaalne pilditöötlus sai alguse 1960-ndatel, kui töötati välja esimesi arvuteid, mis suudaksid parandada satelliidifotode kvaliteeti. 1964 hakati töötlema Kuust tehtud pilte, mida saadi kätte kosmosesondilt "Ranger 7".
Saadud kogemusi sai arendada teistes valdkondades. Varsti hakati pilte töötlema lisaks astronoomiale ka maaressursside uurimises ja meditsiinis. Näiteks 1970-ndatel leiutati kompuutertomograafia.
Pildi täiustamine
Pilte täiustatakse, et neid ilusamaks, või et masinal oleks pilti lihtsam analüüsida. Pilditäiustamises ei proovita aktiivselt säilitada mingit teatud objekti, nagu tehakse pildi restaureerimises.
Üldkasutatud tehnikad selleks on
Kontrasti manipuleerimine
Üks väga tavaline probleem piltidega on halb kontrast, mida on põhjustanud vähendatud või mitte-lineaarne pildi amplituudi ulatus. Kontrasti saab seega parandada sellega, et suurendada iga piksli amplituudi väärtust.
Seda saab teha mitmel erineval viisil. Hetkel käsitleme kaht viisi.
Esimene on amplituudi skaleerimine. Igal pikslil pildis on oma värvi väärtus. Iga pildil on värviväärtuste ulatus ehk millisel väärtusel on piksli värv võrdne mustaga ning millisel valgega ja ka kõik vahepealsed väärtused. Üks väga lihtne viis kontrasti muuta on nihutada neid maksimumpunkte. Näiteks, kui tavaliselt on musta väärtus "0" ja valge väärtus "1", siis iga piksel, millel on värviväärtus 1, on valge. Kui muudame ulatust "0"st "2"ni, siis on valge väärtus hoopis "2". See tähendab, et piksel, millel on värvi väärtus "1" enam ei ole valge, vaid hoopis värv, mis on täpselt musta ja valge vahel, antud värvitabelis. Amplituude skaleerimine ei muuda piksli värviväärtust, vaid muudab, kuidas neid väärtusi tõlgendatakse.
Teine viis on muuta iga piksli värviväärtust, jäädes samasse värviulatusse. Selleks võivad olla mitmed erinevad funktsioonid, mis on erinevate eesmärkidele kohandatud.
Histogrammi muutmine
Pildi histogramm näitab pikslite arvu iga värvuse kohta. Selle graafikult on näha värvuste jaotumist. Värvuste jaotused mängivad suurt rolli: kui pildil on liiga palju tumedaid või heledaid toone, on see esteetiliselt halb ning detaile mingis ekstreemumis on raskesti nähtavad.
Histogrammi muutes on võimalik jaotust muuta nii, et element või objekt, mis muidu oleks tagapõhjast mitteeristatav, oleks eristatav.
Seda on võimalik rakendata tervele pildile, muutes histogrammi, kas suurendades või vähendades selle tulpasid ning pikslite väärtusi hinnata ühtlaselt, vastavalt uuele histogrammile, või võib hinnata piksleid erinevalt, vastavalt nende tähtsusest terviklikus pildis.
Müra eemaldamine
Müra võib tulla erinevatest allikatest, näiteks andurilt, kanali vead, jne. Pildimüra, mis on tekitatud sensori või kanali veast esinevad pikslites, mille värvus on tunduvalt erinevad ümbrusest. Enamasti on müra tulnud kõrgsagedusallikast. Seega on kõige lihtsam viis sellest lahti saada kasutades madalpääsfiltrit, mis eraldab kõik kõrgsagedussignaalid pildist.
Ülaltoodud lineaarsete filtreerimisvahenditega on oht, et filtreeritakse vajalikke informatsiooni (pikslid), kui see on sarnane müraga, mida tuleks eraldada. Et säilitada pildi detaile ja omapärasusi, tuleks kasutada filtreerimiseks mitte-lineaarseid funktsioone.
Üks lihtne filtreerimisfunktsioon kannab ingliskeelset nime Outlier. Siin, võrreldakse iga piksli väärtust kõrvalolevate pikslite keskmise väärtusega. Kui antud piksli väärtus on liiga erinev, seda asendatakse naabrite keskmise väärtusega.
Veel on ka mediaani filter, mis võtab pikslitest järjendi ja asendab keskel oleva piksli järjendi mediaaniga. Näiteks, kui on tuleks sisendiks järjendi, 0.1, 0.2, 0.9, 0.4, 0.5, siis keskmist väärtust, 0.9, asendatakse järjendi mediaaniga, mis oleks 0.4.
Piiride rõhutamine
Psühholoogilised katsed on näidanud, et pildid, millel on korralikud, silmapaistvad piirid, on ilusamad, kui täpsed fotomeetrilised jäljendid.
Üks lineaarne lähendusviis on kasutada kaht eksemplari samast pildist: üks õige lahutusega ja üks natukene madalama lahutusega. Kui neid kokku panna, tekkivad kattuvusi pildis, mis meenutavad täpseid piire. Seda nimetatakse mitteteravaks maskiks. Kahjuks on see aga väga müratundlik.
Lineaarset piiri rõhutamist on ka võimalik Fourier' teisenduste abil.
Veel üks viis piire rõhutada on kasutades "statistilist eristamist". Iga piksli väärtust jagatakse selle standardhälbega. Saadud väärtusi suurendatakse kohtades, kus piksli värvused erinevad originaalist mingi teatud piiri võrra ja vähendatakse kohti, kus on sarnased originaaliga.
Pildianalüüs
Kuna pilte peavad arvuteid tihti töötlema, et nendelt andmeid kätte saada, on välja töödeldud mitmeid algoritme, millega saab piltidelt tuvastada erinevaid elemente, näiteks nägusid ja piire.
Piltide võrdlus SIFT algoritmi abil
Üks väga levinud pildivõrdlusalgoritm kannab nimetust Scale Invariant Feature Transform, lühidalt: SIFT. SIFT on robustne, kuna algoritmi järgi on võimeline tuvastama sarnaseid objekte, teatud piirides, olenematta müratasemest või kontrastimuutusest ja ka olenematta sellest, kas ala, mida pildistatakse on muutunud kahe pildi tegemise vahel, või isegi sellest, et pildid on tehtud erinevate nurkade alt.
SIFT teisaldab pildi deskriptoriteks, kus iga deskriptor on invariant pildi teisalduse, rotatsiooni ja suumimises. Algoritmil on, kokkuleppeliselt, kaks osa: tähtsate objektide tuvastus pildid ja deskriptori genereerimine objektide asukohast. Neid deskriptoreid kasutatakse võrdluseks.
Et saavutada seda, et skaala oleks invariant, SIFT kasutab Gaussi skaala-ruumi, mis, sel juhul, on, lihtsalt öeldes, massiiv uduste piltidega. Pilte tehakse uduseks, et simuleerida seda, et pilt on fookusest ära läinud seetõttu, et see on pildistatud kaugemalt.
Udustest piltidest on väga lihtne leida põhielemente, mida pildistati ning võrreldes mõne teise pildiga samast objektist, leidub sarnasusi ka udustes piltides.
Piirituvastus
Põhitegevus piiride tuvastamises on otsida järske muudatusi pildi intensiivsuses. Seda on võimalik leida kasutades esimest või teist järku tuletist.
Esimest järku tuletise kasutamist
Esimest järku tuletist leides on võimalik leida kohti, kus pildi intensiivsus muutub järsult. Tuletise väärtusi võib kasutada maskina, millega filtreerida pilti. Sellega on võimalik ära jätta kohti, kus intensiivsus sujuvalt muutub ja pildile jäävad vaid piirid. Algoritmid, mis kasutavad esimest järku tuletised on, näiteks, Roberts operaatorid, Prewitt operaatorid ja Sobel operaatorid.
Teist järku tuletise kasutamist
Marri-Hildrethi algoritm otsib punkte, mille teist järku tuletis on 0. Algoritmi järgi kõigepealt rakendatakse Gaussi madalpääsfiltrit ning alles pärast seda asutakse tuletist leidma, kasutades Laplace'i võrrandit. Leides punkti, mille tuletis on 0, tuleks leida, millises suunas see on, kuna olemas on neli varianti: horisontaaltelg, vertikaaltelg ja kaks diagonaali, ning kui suund on leitud, tuleks rakendada saadud maski pildiga.
Näotuvastus
Näotuvastuse valdkond on lai ning eesmärke selleks on erinevaid, näitaks näoilme tuvastamine, näoeristamine teistest jne. Et nägu tuvastada pildist, otistakse mingeid tunnusmärke, näiteks silmi, suud, nina, lõug, kõrvu, kulmud jne. Kõige rohkem kasutatud näoelemendid on silmanurgad ja nina ots, kuna on leitud, et need muutuvad kõige vähem. Kõikide teiste näoelementide asendid muutuvad sõltuvalt näoilmest.
Võib öelda, et näoelementide tuvastuseks on kaks erinevat tuvastusviisi: mudelibaasil ja struktuuribaasil tuvastamine. Mudelibaasil näotuvastus toimib nii, et töötlusmasinale antakse mudeleid ette, millega ta võrdleb pilti ning nende abil tuvastab pildi. Struktuuribaasil tuvastamiseks ei pea olema mudeleid, et nägu tuvastada, kuigi mudeleid võib pärastpoole kasutada, et kinnitada tuvastust.
Pildi segmentatsioon
Pilti tuleb mõnikord jagada osadeks, et lihtsamini töödelda seda, või eraldada erilisi elemente pildil. Selleks ei ole mingit üldtuntud viisi, vaid kasutatakse funktsioone, mis mingis teatud olukorras kasuks tuleb. Et eraldada pildi osi, võib kasutada mitmeid parameetreid ja meetodeid, näiteks
Selle viimase realiseerimine on oluliselt raskem, kui teistega, kuna see nõuab võimalust tuvastada ja eristada pildil olevate elementide tekstuuri ning leida nende üleminekuid.
Veeteede Ameti Teataja
Veeteede Ameti Teataja on Veeteede Ameti ajakiri, mis ilmub aastast 1993. Aastail 2009-2016 ilmus ajakiri vaid veebiteavikuna. Ajakirjas avaldatakse eelkõige merendusega seotud materjale, nt Eesti merendusalaseid seadusi, määrusi, samuti Veeteede Ameri käsk- ja ringkirju.
Alates 2017. aastast ilmub Veeteede Ameti Teataja ühiste kaante vahel ajakirjaga Meremees nii paberil kui ka veebis. Pärast Veeteede Ameti liitmist Transpordiametiga kannab ajakiri nime Veeteede Teataja.
Laurentius Rosander
1675. aastal oli ta Tartus soome koguduse pastor (nimega Lars Flind). Aastast 1679 oli ta soome rügemendi pastor Riias.
Georg (muusikal)
"Georg" on 2005. aastal valminud eesti muusikal, mis põhineb laulja Georg Otsa elulool.
Muusikali autor on Urmas Vadi, lavastaja Andrus Vaarik. Muusikal esietendus18. novembril 2005. Aastal 2005 möödus Georg Otsa sünnist 85 ja surmast 30 aastat.
Lavastuses kõlasid Valter Ojakääru, Raimond Valgre, Gennadi Podelski, Wolfgang Amadeus Mozarti, Imre Kàlmàni, Issaak Dunajevski, Georgi Sviridovi, M. Tariverdievi jpt heliloojate laulud.
Paul Allen
pisi|Paul Allen (2005) Paul Gardner Allen (21. jaanuar 1953 Seattle – 15. oktoober 2018 Seattle) oli Ameerika Ühendriikide ettevõtja, investor ja filantroop. Koos Bill Gatesiga oli ta Microsoft kaasasutaja.
13. märtsil 2005 avaldas majandusajakiri Forbes maailma kõige rikkamate inimeste edetabeli. Allenile kuulus varandus, mis vastas 246 miljardile Eesti kroonile, millega ta oli maailma rikkuselt 7. inimene. 2018. aastal hinnati tema varanduse suuruseks 20,3 miljardit dollarit. Elu jooksul annetas ta heategevuseks 2 miljardit dollarit.
Sport
1988. aastal ostis Allen korvpalliklubi Portland Trail Blazers 70 miljoni USA dollari eest.
Pertica Bassa
Pertica Bassa on vald (comune) Itaalias Lombardia maakonnas Brescia provintsis. Halduskeskus asub Pertica Bassas.
511 meetri kõrgusel merepinnast asuva Pertica Bassa asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta. Pertica Bassa piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Collio, Lavenone, Marmentino, Pertica Alta, Vestone.
Pertica Bassa halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Avenone, Forno d'Ono, Levrange, Ono Degno.
Liia Palmse
Liia Palmse (aastani 1958 Liia Vihman, 2. veebruar 1930, Rakvere – 30. juuni 2023, Tallinn) oli eesti sporditeadlane.
Elulugu
Liia Palmse oli õpetajate tütar.
Lõpetas 1948 Tallinna 3. Keskkooli, 1952 TÜ kehalise kasvatuse teaduskonna, sporditeaduse magister (1992, Tallinna Pedagoogikaülikool), väitekiri "Rütmiline kasvatus". Aastast 1952 TPedI kehalise kasvatuse teaduskonna õppejõud, 1963–76 vanemõpetaja, aastast 1977 dotsent, 1992–96 TPÜ võimlemiskateedri juhataja, 1996–98 dotsent.
Teadustöö
Uurinud kooli kehalise kasvatuse, rütmika ja tantsulise võimlemise probleeme. Paljude laulu- ja tantsupidude tantsulise võimlemise kompositsioonide autor. Esinenud oma kompositsioonidega korduvalt Moskvas, Jerevanis, Kielis, Helsingis, Kotkas, Stockholmis ja Torontos. Osalenud koolide kehalise kasvatuse programmide koostamises. Oli 1960–85 Vabariikliku Iluvõimlemise Föderatsiooni presiidiumi ja 1987–92 Eesti Võimlejate Liidu aseesimees. Eesti NSV teeneline õpetaja (1975). Üle 50 teadustrükise, sh 8 õpiku kaasautor.
Elvida
Ajalugu
Ooper on kirjutatud 1826. aasta kevadel Sitsiilia kuninganna Maria Isabeli sünnipäevaks tellimustööna. Tingimuseks seati, et ooper peab järgima õukonnafestivali reegleid ja see võib koosneda ainult ühest vaatusest. Teema valik oli mõeldud tunnustusena kuninganna hispaania päritolule. Donizetti sai töö eest vähe rahalist tasu, mistõttu nägi komponeerimisega minimaalselt vaeva. Libreto koostamiseks mingit kirjanduslikku allikat polnud. Lugu on fiktiivne.
Tegelased
- Elvida (sopran), üllas Kastiilia aadlineiu
- Zeidar (kontraalt), Amuri poeg
- Amur (bass), mauride hõimupealik
- Alfonso (tenor), Kastiilia prints
- Ramiro (tenor), Alfonso ohvitser
- Zulma (metsosopran), Amuri ori
Süžee
Tegevus toimub 15. sajandi lõpul ümberpiiratud Granada kindluses. Lõuna-Hispaania pärast võideldes on Kastiilia kuningriigi üllas aadlineiu langenud mauride kätte vangi. Kaks kuud on ta olnud Amuri vang. Hispaania väed, mida juhib Elvida kihlatu Alfonso, on linnale lähenemas. Amur tapaks pigem Elvida, kui näeks teda Alfonso vägede poolt päästetuna. Amuri poeg Zeidar on aga Elvidasse armunud ja palub isal neiu vabastada, et päästa linn hävingust. Zeidar palub Elvidal endaga abielluda, kuid naine lükkab ettepaneku tagasi. Maurid mõrvasid ta isa ja Elvida ihkab kättemaksu. Elvida peidetakse salajasse koopasse. Kastiilia armee on jõudnud linna väravate taha. Mõistes, et edasine kaitse on lootusetu, otsustab Amur koos Zeidariga põgeneda salatunneli kaudu. Alfonso vallutab linna, kuid on pettunud, et nii Amur kui Zeidar on kadunud. Amuri ori Zulma soostub näitama, kus Elvidat vangis hoitakse. Amur kavatseb kasutada Elvidat pantvangina, et pääseda Kastiilia armee käest. Amur ja Zeidar hiilivad koopasse ja sunnivad Elvidat nendega kaasa tulema. Elvida on vankumatult vastu. Hispaania väed tungivad koopasse. Amur tõmbab tupest pistoda, et Elvidat tappa. Zeidar takistab teda ning hispaanlased vangistavad Amuri.
Burweg
Burweg on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Stade kreisis. Valla pindala on 16,23 km². 31. detsembril 2017 elas seal 1014 inimest.
Ajalugu
Burweg kuulus 1180. aastal loodud vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esmalt personaalunioonis Rootsi – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast Hannoveri krooniga. Pärast Preisi ja Prantsuse okupatsiooni aastatel 1806–1810 annekteeris hertsogkonna üürike Vestfaali kuningriik, 1. jaanuaril 1811 annekteeris selle Prantsusmaa.
1813. aastal anti hertsogkond tagasi Hannoveri kuurvürstkonnale, mis – pärast ülendamist Hannoveri kuningriigiks 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territooriumist, sealhulgas Engelschoffist Amt Himmelpfortenist, sai 1823. aastal loodud Stade regiooni osa. 1885. aastal ühendati Amt Himmelpforten uude Stade kreisi, mille osa Burweg moodustas.
Urvaste kalmistu
Urvaste kalmistu on kalmistu Urvaste kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kirikuküla külas Antsla vallas Võru maakonnas. Kalmistu jääb Urvaste kirikust linnulennult 300 m kaugusele kagusse.
Urvaste vanale kalmistule lõpetati matmine üldiselt 1799. aastal, siis pühitseti uus kalmistu ja edaspidi maeti siia enamik kihelkonna surnuid. Vanim teadaolev hauatähis on 1833. aastast. Kalmistut on laiendatud korduvalt, viimane laiendus toimus 1921. aastal.
Urvaste kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 5,2 ha.
Ehitised kalmistul
Kalmistu kolmeosalise kiviehitisega peavärav valmis 1932. aastal. Kalmistu tagumises, kaguosas paikneb Staël von Holsteinide kabel.
Kalmistu lääneosas paikneb Urvaste II maailmasõja matmispaik, mis on kalmistust eraldamata, kuid on eraldiseisev kultuurimälestis.
Vaata ka
Urvaste II maailmasõja matmispaik
Loogilised uurimused
"Loogilised uurimused" (saksa keeles "Logische Untersuchungen") on Edmund Husserli teos.
See ilmus esimeses trükis kahes köites: "Prolegomena zur reinen Logik" ("Prolegomenid puhtale loogikale", 1900) ja "Untersuchungen zur Phänomenologie und Theorie der Erkenntnis" ("Uurimused fenomenoloogiast ja tunnetuse teooriast", 1901).
Loogilised uurimused. Esimene köide. Prolegomenid puhtale loogikale. Teine, ümbertöötatud trükk 1913
Raamat on pühendatud Carl Stumpfile "austuses ja sõpruses".
Eessõna
Matemaatika filosoofiliste probleemidega tegelemisel on mulle selgunud, et olemasolevad loogika esitused ei ole heitnud piisavat valgust tegeliku deduktiivse teaduse olemusele. Erilist raskust valmistas see formaalse aritmeetika ja hulgateooria puhul. Formaalse aritmeetika üldistuste ilmne võimalikkus viis mind taipamisele, et matemaatika formaalne arvutamismeetod ei ole olemuslikult kvantiteediga seotud. Matemaatilise loogika tundmaõppimine tekitas küsimuse aritmeetika ja loogika tuletussüsteemide suhtest. See viis mind küsimuseni, mille poolest tunnetuse vorm erineb tunnetuse mateeriast ja formaalsed ehk puhtad "määratlused, tõed, seadused" materiaalsetest.
Ma olin [raamatus "Philosophie der Arithmetik. Psychologische und logische Untersuchungen", 1891] lähtunud valitsevast arusaamast, et loogika, sealhulgas deduktiivsete teaduste loogika filosoofiline alus kätkeb psühholoogias. Psühholoogia võimaldas küll selgitada matemaatiliste ettekujutuste päritolu ja praktilisi meetodeid, kuid mitte mõttesisu loogilist ühtsust (teooria ühtsust). Kahtlesin matemaatika (ja teiste teaduste) objektiivsuse ühitatavuses loogika psühholoogilise põhjendusega. Hakkasin üha enam mõtlema loogika olemuse üle ning tunnetuse subjektiivsuse ja tunnetussisu objektiivsuse üle. Lõpuks olin sunnitud jätma matemaatikafilosoofilised uuringud kõrvale, kuni ma pole saanud selgust tunnetusteooria põhiküsimustes ega mõistnud loogikat kui teadust.
Nüüd toon välja puhta loogika ja tunnetusteooria uute aluste katse.
Halle, 21. mai 1900
Teise trüki eessõna
"Loogilised uurimused" olid mulle läbimurdeteoseks, mitte lõpuks, vaid alguseks.
[---]
Göttingen, oktoober 1913
Sissejuhatus
§ 2. Põhimõtteliste küsimuste uuesti läbiarutamise vajadus
Loogika seisukord nõuab üha uuesti asumist põhimõtteliste küsimuste, eriti nende juurde, mis olid määravad suundade tülis ning tülis loogika piiritluse üle. Huvi nende vastu on aga viimastel kümnenditel jahtunud, sest paistis, et Milli "Examination of Sir William Hamilton's Philosophy" oma rünnakuga William Hamiltoni loogikale ning Friedrich Adolf Trendelenburg oma "mitte vähem kuulsate, kuigi mitte nii viljakate" "Loogiliste uurimustega" on need lahendanud. Psühholoogia õitsenguga kaasnes psühhologistliku suuna ülekaal loogikas.
Arusaam mingi teaduse eesmärkidest väljendub selle definitsioonis. Alles teaduse areng toob kaasa tema uurimisvaldkonna adekvaatse mõistemääratluse. Definitsioon täiustub teaduse arenedes, mis omakorda hoogustab tema arengut. "Mingi teaduse valdkond on objektiivselt kinnine üksus; ei ole meie meelevallas, kus ja kuidas me tõevaldkondi piiristame." Teadusharu arengu alguses võidakse selle valdkonda käsitada liiga kitsana, kuid ka kitsamas valdkonnas tehtud teoreetiline töö võib hiljem ära kuluda.
Palju ohtlikum on aga eri valdkondade segiajamine, sest see võib kaasa tuua põhjendamatud eesmärgid, sobimatud meetodid, põhilise ja kõrvalise ärasegamise jne. Need ohud on eriti suured filosoofilistes teadustes, mistõttu mahu ja piiride küsimused on neis palju tähtsamad kui loodusteadustes, kus kogemus piirid algusest peale vähemalt esialgselt paika paneb. Just loogika kohta on Kant öelnud: "See ei ole teaduste rohkendamine, vaid moonutamine, kui nende piiridel lastakse üksteisele sisse joosta." Käesolev uurimus loodab näidata, et senine loogika, ja eriti tänapäeva psühholoogiliste alustega loogika, ongi peaaegu tervenisti nende ohtude küüsis ning loogika areng on seetõttu oluliselt takistatud.
§ 3. Tüliküsimused. Tee, millele me asume.
Traditsioonilised tüliküsimused, mis puudutavad loogika piiritlust, on järgmised: Poolevõtmine ühes küsimuses toob suuresti kaasa vastused teistele, nii et laias laastus on ainult kaks seisukohta:
Meie eesmärgiks on välja selgitada puhta loogika olemuslikud eesmärgid. Me lähtume loogika määratlusest praktilise õpetusena ning teeme kindlaks selle tähenduse ja õigustuse. Seejärel uurime selle distsipliini teoreetilisi aluseid ja tema suhet psühholoogiaga. See küsimus puudutab tunnetuse objektiivsust. Tulemusena eraldame välja uue ja puhtteoreetilise aprioorse ja puhtdemonstratiivse teaduse, mis on aluseks praktilisele õpetusele teaduslikust tunnetusest. Seda ongi Kant ja teised formaalse ehk puhta loogika esindajad silmas pidanud, kuid on selle sisu ja mahu asjus eksinud.
Esimene peatükk
Loogika kui normatiivne ja iseäranis kui praktiline distsipliin
§ 4. Eriteaduste teoreetiline ebatäielikkus
Kunstniku ainevaldamise ja oma kunsti hindamise täiuslikkus tavaliselt ei põhine nende tegevuste teoreetiliste seaduste tundmisel. Kunsti praktiseerija tavaliselt ei oska oma kunsti printsiipe õigesti kirjeldada. Tema looming toetub harmoonilistele jõududele ning hinnangu andmine peenele kunstilisele taktitundele. See ei kehti ainult kaunite kunstide, vaid ka kunsti kohta laias mõttes, sealhulgas teadusliku loomingu kohta, isegi täppisteadustes. Teadlane ei taipa oma tegevuse viimseid aluseid ega oma järelduste ning uurimismeetodite printsiipide viimseid eeldusi. Seetõttu on teadused ebatäielikud. Neil ei jää puudu mitte ainult tulemustest, vaid ka sisemisest selgusest ja ratsionaalsusest. Erandiks ei ole ka matemaatika, mis on ometi teaduse ideaal: seda näitavad lahendamata küsimused geomeetria alustest ja imaginaarse meetodi põhjendusest.
§ 5. Eriteaduste teoreetiline täiendamine metafüüsika ja teadusfilosoofiaga
Kõigepealt on tarvis metafüüsilisi uuringuid, mis teeksid kindlaks vähemalt kõigi tegelikkuse kohta käivate teaduste kontrollimata, enamasti märkamata ja ometi olulised metafüüsilised eeldused, näiteks et on olemas välismaailm kolmemõõtmelise eukleidilise ruumiga ja ühemõõtmelise ajaga; igasugune saamine allub põhjuslikkuse seadusele. Neid nimetatakse kohatult tunnetusteoreetilisteks eeldusteks. See aga ei puuduta näiteks puhast matemaatikat, mille esemeid peetakse sõltumatult olemisest või mitteolemisest puhtideaalsete määratluste kandjateks.
Teised uuringud puudutavad ühtviisi kõiki teadusi ning neid võib nimetada teaduseks teadusest, teadusfilosoofiaks (Wissenschaftslehre).
§ 6 Loogika kui teadusfilosoofia võimalikkus ja õigustus
Teadusfilosoofia kui teaduse idee juurde kuuluva normatiivse ja praktilise distsipliini võimalikkuse ja õigustuse alus on järgmine. Nagu sõna "teadus" ütleb, puudutab teadus teadmist. Teaduse objektiivne vorm on teaduslik kirjandus, mis pärineb paljude indiviidide teadmisaktidest ja läheb nendeks jälle üle; selles mõttes on teaduse eesmärgiks teadmine.
Tõde on meil teadmises; tegelikus teadmises on ta meil õige otsustuse objektina. Ent iga õige otsustus mingi asjaolu kohta ei ole teadmine selle asjaolu olemisest või mitteolemisest. On veel tarvis evidentsi, valgusrikast kindlust, mida tuleb eristada pimedast veendumusest, ebamäärasest arvamisest, et mitte joosta äärmise skeptitsismi karile. Tavaliselt me peame siiski teadmise jaoks piisavaks ka mälestust, et evidents oli. Me eristame teadmist aluseta arvamisest ning seostame teda otsustuse õigsuse "tunnustega". Kõige täielikum tunnus on evidents, mida me peame tõe vahetuks tajumiseks. Tavaliselt me piirdume evidentsiga asjaolu suure tõenäosuse kohta, mille põhjal me eristame mõistlikke ja ebamõistlikke, paremini ja halvemini põhjendatud oletusi.
Teises tähenduses me räägime vastavalt tõenäosusele suuremast või väiksemast teadmisest, nii et evidentsil põhinev teadmine on ideaalne, maksimaalne teadmine.
Kui me näiteks sisetajumusi läbi elame ja olemasolevateks tunnistame, siis on meil teadmine, kuid kaugeltki mitte teadus. Tarvis on süstemaatilist seostatust teoreetilises mõttes, ja selles kätkeb teadmise põhjendus ning asjakohane seostatus ja kord põhjenduste järgnevuses. Teaduse olemusse kuulub põhjenduste süstemaatiline ühtsus teooriates. Teaduse otstarve on pakkuda meie kõrgeimatele teoreetilistele eesmärkidele võimalikult täielikult vastavas ulatuses ja vormis teadmist. Süstemaatiline vorm tundub meile teadmise idee puhtaima kehastusena, ja selle poole me ka püüdleme. Selle süstemaatilisuse me leiame eest asjadest endist. Tõe vallas valitseb seaduspärasuse ühtsus, mida tõe uurimine ja esitamine peegeldab ning millele toetudes ta tõe vallas edasi tungib.
Kazliškiai
Kazliškiai (poola keeles Koźliszki) on Kaunase linnaosa, mis asub linna edelaosas Aleksotase valla territooriumil. Varem on see kandnud ka nime Juodelyne. Kazliškiai piirneb idas Birutė linnaosaga ja põhjas Aleksotasega. Seal asub aastal 2008 endise lihakombinaadi territooriumile rajatud õppekeskus tehnopark Technopolis. Kazliškiai alad ühendati kaunasega XX sajandi keskpaigas, linnaosale nime andnud Kazliškiai ehk Kazliškėse küla linnaga liitmata alad jäävad Ringaudai valda.
Loogilised uurimused
§ 6 Loogika kui teadusfilosoofia võimalikkus ja õigustus
Evidents ei tule enamasti iseenesest, vaid nõuab meetodi rakendamist, mis omakorda tugineb põhjendustele. See teeb võimalikuks ja vajalikuks teaduse ning ühtlasi teadusfilosoofia – loogika. Meetodi rakendamine kätkeb kunstlikke abivahendeid, millega tunnetatakse neid tõdesid ja tõenäosusi, mis muidu jääksid varjule. Juba evidentset kasutatakse hoovana, et jõuda kaudselt ligipääsetavate tõdedeni. Küllap siis on tarvis võrrelda neid metoodilisi abivahendeid, mis on akumuleerinud paljude põlvkondade taipamised ja kogemused. Selle põhjal saab seada meetodite üldised vormid ja sõnastada reeglid eri juhtumiklasside jaoks.
§ 7. Jätk. Põhjenduste kolm kõige tähtsamat eripära
Põhjenduste esimene oluline eripära seisneb selles, et nad on kindla struktuuriga ning nõudlikud  lähtekohtade valikul.
Kolmandaks, kõik järeldusvormid laienevad kõigile tunnetusvaldkondadele.
§ 8 Nende eripärade vahekord teaduse ja teadusfilosoofia võimalikkusega
Need põhjenduste eripärad on ilmses vahekorras teaduse ja teadusfilosoofia võimalikkusega.
Kui põhjendustel poleks vormi, mis on tüüpiline tervele järelduste klassile, ning see vorm ei tagaks kogu selle järelduste klassi õigsust, siis poleks ka teadust. Siis ei oleks tõestusi uurida mõtet. "Rikas kujutlus (fantaasia), mahukas mälu, pingsa tähelepanu võime jms on ilusad asjad, kuid intellektuaalse tähenduse omandavad nad ainult mõtleval olendil, kelle põhjendamine ja leiutamine on seaduspäraste vormide all." Psüühikasüsteemis ei ole assotsiatiivselt ja reproduktiivselt tegevad mitte ainult osad (elemendid), vaid ka siduvad vormid. Nii nagu teatud eeldused viivad eriti kergesti lõppjäreldusele, sest varem on meil õnnestunud sama vormiga järeldused, võib ka tõestatava lause vorm meenutada teatud põhjendusvorme. Tegu võib olla ka varjatud meenutusega, teadvustamata erutusega Benno Erdmanni mõttes, igal juhul aitab see tõestuste õnnestumisele kaasa. Konkreetsetes valdkondades juurduvad nende valdkondade spetsiifilised põhjendusviisid. Nendega on seotud teadusliku taktitunde, ettenägeva intuitsiooni ja ennustamise iseärad. Need tulevad valdkonna elementide üldisest loomusest. Nii et igasugune kontrollimine, leiutamine ja avastamine põhineb vormi seaduspärasustel.
Nii nagu reguleeritud vorm võimaldab teadusi, nõnda võimaldab vormi sõltumatus  teadmisvaldkonnast teadusfilosoofiat. Muidu oleks igal teadusel ise loogika. On tarvis nii teadusfilosoofilisi uurimusi igasuguse teaduse kohta kui ka spetsiaalseid uurimusi üksikute teaduste teooria ja meetodi iseära kohta.
Põhjenduste kolm eripära peaksid valgust heitma ka loogikale kui teadusfilosoofiale.
§ 9 Metoodilised menetlusviisid teadustes [on] osalt põhjendused, osalt põhjenduste abivahendid
Põhjendused ei ammenda metoodilise menetluse mõistet. Kõik teaduslikud meetodid, millel enesel ei ole tegelike põhjenduste iseloomu, on kas põhjenduste mõtlemisökonoomilised lühendid ja aseained, mis ajavad küll põhjenduste asja ära, kuid ei sisalda nende ilmset mõttesisu, või siis üksnes abivahendid tulevaste põhjenduste ettevalmistamiseks, hõlbustamiseks, kindlustamiseks või võimaldamiseks.
Põhjenduste lühendite ja aseainete hulka kuuluvad algoritmilised meetodid: mehaanilised arvutusmeetodid (arvutusmasinad) ja metoodilised menetlusviisid objektiivselt kehtivate kogemusotsustuste kindlakstegemiseks – mitmesugused meetodid tähe asendi, elektritakistuse, inertse massi, murdumisnäitaja, raskuskiirenduse jne määramiseks. Iga niisugune algoritm on määratud põhjendustega, mis näitavad üldisel kujul, et kui niisugune menetlus sooritatakse kas või pimesi, annab see paratamatult objektiivselt kehtiva üksikotsustuse.
§ 10. Teooria ja teaduse idee teadusfilosoofia probleemidena
Teadusfilosoofia peab tegelema ka teadustega kui kindlat laadi süstemaatiliste ühtsustega: nimelt sellega, mis on neile vormi poolest iseloomulik, mis määrab nendevahelised piirid ja sisemise jaotuse valdkondadeks, mis on nende olemuslikult erinevad liigid jne. Ka selle süstemaatilise põhjenduste kudumi võib allutada meetodi mõistele, nii et teadusfilosoofia peab peale teadustes esinevate teadmismeetodite tegelema ka nendega, mida ennast nimetatakse teadusteks. Peale kehtivate ja kehtetute põhjenduste tuleb eristada kehtivaid ja kehtetuid teooriaid ja teadusi.
§ 11. Loogika ehk teadusfilosoofia kui normatiivne distsipliin ja praktiline õpetus
Loogika kui teadusfilosoofia osutub normatiivseks distsipliiniks. Teadused, teooriad, põhjendused ja üldse meetodid on vaimusünnitised, millel on kindel eesmärk, mille järgi nende üle tulebki otsustada. Loogika kui normatiivne teadus otsustab selle üle, kuivõrd olemasolevad teadused oma ideele vastavad. Sellega ta erineb võrdlevast ajaloolisest teadusest, mis vaatleb teadusi ajastute kultuurisaadustena ning vaatleb nende tüüpilisi eripärasid ja ühisjooni eri aegadel. Normatiivne teadus põhjendab üldisi lauseid, mis annavad mingi normi (näiteks idee või kõrgeima eesmärgi) suhtes tunnused, mille olemasolu tagab vastavuse normile, on selle vastavuse tarvilik tingimus, samuti lauseid mittevastavuse kohta. Ta ei pea tingimata andma üldisi kriteeriume selle kohta, milline objekt peab olema, et alusnormile vastata. Teadusfilosoofia annab (teaduste kõrgeimat eesmärki, inimvaimu faktilist konstitutsiooni jne arvestades) ainult erikriteeriumid, laused, mis ütlevad, et nendel ja nendel vaimutegevuse aladel on need ja need meetodid on õiged. Kui õnnestuks kõik niisugused ja sarnased iseenesest võimalikud ja kehtivad laused välja töötada, saaks normatiivne distsipliin mõõduandvaks reegliks igale väidetavale meetodile üldse, ent ka siis ainult erikriteeriumidena. Juhtudel, kui alusnorm on eesmärk või võib saada eesmärgiks, tuleneb normatiivsest distsipliinist ülesande vajaliku laiendamise abiga praktiline õpetus. Nii ka siin. Kui teadusfilosoofia seab endale lisaülesande uurida meie võimuses olevaid tingimusi, millest kehtivate meetodite realiseerimine sõltub, ja kehtestada reeglid, kuidas tõde metoodiliselt üle kavaldada, teadusi kaalukalt piiritleda ja üles ehitada, meetodeid leiutada või rakendada ning kõiges selles vigadest hoiduda, siis saab sellest praktiline õpetus teadusest. Ilmselt hõlmab see normatiivse teadusfilosoofia täielikult endasse ning selle kaheldamatu väärtuse tõttu on täesti sobiv loogika mõistet vastavalt laiendada ning sõnastada seda selle praktilise õpetusena.
§ 12. Siia kuuluvad loogika definitsioonid.
Loogika sõnastamine praktilise õpetusena on olnud väga populaarne, aga lähemad määratlused jätavad tavaliselt soovida. Otsustuste tegemine, järeldamine, tunnetamine, mõtlemine on liiga kitsad täiendid. Näiteks "praktiline õpetus õigest otsustuste tegemisest" on liiga kitsas, sest sellest ei saa tuletada teadusliku tunnetuse eesmärki. On küll tõsi, et mõtlemise eesmärk täitub täielikult alles teaduses, aga kõnealuse praktilise õpetuse eesmärgi jaoks on mõtlemine ainult vahend. Peale selle, niisuguste sõnastuste puhul läheksid loogika alla ka kõrvalised küsimused, näiteks kas koriander on mälule hea. Tõele lähemal on Friedrich Daniel Ernst Schleiermacheri sõnastus, mille järgi loogika on praktiline õpetus teaduslikust tunnetusest, sest siis tuleb uurida ainult seda, mis võib edendada just teaduslikku tunnetust. Samas aga ei nähtu siit selgelt, et see õpetus peab kehtestama reeglid teaduste piiritlemiseks ja ülesehitamiseks. Suurepäraseid mõtteid meie distsipliini piiritlemiseks on Bernard Bolzano raamatus "Wissenschaftslehre", kuid rohkem kriitilistes eeluurimustes kui veidras definitsioonis, mille järgi teadusfilosoofia ehk loogika on teadus, mis juhatab, kuidas teadusi otstarbekates õpikutes esitada.
Teine peatükk.
Teoreetilised distsipliinid kui normatiivsete distsipliinide alused.
§ 13. Vaidlus loogika praktilise iseloomu üle.
Praktilise suunitlusega loogika on kõigi teaduste eitamatu postulaat, ja loogika ongi välja kasvanud teaduse vajadustest. See toimus siis, kui tärkav kreeka teadus sattus skeptikute ja subjektivistide rünnakute tõttu ohtu ning oli tarvis leida objektiivsed tõe kriteeriume. Kui aga, uuemal ajal Immanuel Kanti mõjul, seda, et loogika on praktiline õpetus, jälle eitama hakati, teised aga sellele teesile truuks jäid, siis ei saanud vaidlus käia selle üle, kas loogikale saab praktilisi ülesandeid seada. Ka Kant ise rääkis rakendusloogikast, millel tuleb reguleerida arutarvitust subjekti juhuslikes tingimustes, mis võivad seda takistada või soodustada, ja millest saab ka õppida, mis õiget arutarvitust soodustab ja kuidas loogikavigadest hoiduda. Isegi kui see pole Kanti järgi teadus või isegi mitte loogika, on igaühel vabadus loogika eesmärki nii laiana võtta, et see hõlmab ka praktilise loogika. ("Praktiline loogika" tavatähenduses ei eelda tingimata, et tuntakse teadud liiki asju, millele seda rakendatakse, küll aga vaimu, mis tahab, et see tema tunnetust edendaks. Rakendus võib olla kahesugune. Esiteks võivad loogikareeglid erilisele tunnetusalalr kasu tuua, see kuulub eriteaduse ja selle metodoloogia juurde. Teiseks on mõeldav ka tuletada puhta loogika seadustest praktilisi reegleid, mis arvestavad inimese erilist loomust.) Igatahes võib vaielda, ja ongi küllalt vaieldud, kas loogikast kui praktilisest teadusõpetusest on inimtunnetusele suurt kasu loota, kas näiteks "avastuse loogika" võib tõotada nii suuri pöördeid ja edusamme, nagu Gottfried Wilhelm Leibniz uskus, aga see vaidlus ei ole põhimõtteline, ning selle otsustab selge maksiim, et juba mõõdukas teaduste tulevase edendamise tõenäosus õigustab selle eesmärgiga normatiivset distsipliini, rääkimata sellest, et tuletatud reeglid ise on tunnetusele väärtuslikuks rikastuseks.
Põhimõttelise tähtsusega vaidlusküsimus on hoopis selles, kas loogika defineerimine praktilise õpetusena vastab loogika olemusele. Kas loogika tohib olla omaette teadusdistsipliin ainult praktilistel põhjustel, aga kõik loogika teadmised on kas puhtteoreetilised laused, mis peaksid õigupoolest kuuluma teistesse teoreetilistesse teadustesse või reeglid, mis nendel põhinevad? Ka Kant ei eita nähtavasti õigupoolest mitte loogika praktilist iseloomu, vaid peab võimalikuks ja tunnetusteoreetiliselt fundamentaalseks loogika kitsendamist täiesti sõltumatule uuele puhtteoreetilisele teadusele, milles nagu matemaatikas jääb iga mõte võimalikule rakendusele väliseks ning on nagu matemaatika aprioorne puhtdemonstratiivne distsipliin. Oponeeriva õpetuse praegu valdaval kujul viib loogika kitsendamine teoreetilisele sisule psühholoogia, võib-olla ka grammatika jt teaduste lauseteni, osakesteni teistest, kusjuures empiirilistest teadustest, Kanti järgi aga on veel puhas loogika, teoreetilise tõe eneseküllane, iseseisev ja aprioorne valdkond.
Nendes õpetustes on oluline osa ka sellel, kas loogika peab olema aprioorne või empiiriline, sõltumatu või sõltuv, demonstratiivne või mittedemonstratiivne teadus. Kui need küsimused, mis meid praegu ei huvita, kõrvale jätta, jääb ainult küsimus, kas igasugune praktilise õpetusena võetav loogika põhineb oma teoreetilisel teadusel, "puhtal" loogikal, või kõik loogikas kui praktilises õpetuses leiduvad teoreetilised õpetused on paigutatavad teistesse teadaolevatesse teoreetilistesse teadustesse. Viimast vaadet esindas juba Friedrich Eduard Beneke, selgelt väljendas seda John Stuart Mill, kelle loogika on saanud ka selles suhtes väga mõjukaks. Samal pinnal on Christoph von Sigwart. Esimesel vaatekohal on Kanti kõrval Johann Friedrich Herbart ja paljud tema õpilased. Alexander Baini loogika näitab, et Kanti vaade on ühitatav ka äärmise empirismiga. Loogika on Baini järgi teoreetiline ja abstraktne matemaatikataoline teadus, kuigi ta põhineb psühholoogial ega ole teistest teadustest absoluutselt sõltumatu ja neile eelnev teadus, kuid ei ole ka nagu Millil psühholoogia peatükkide kogum tunnetuse praktiliseks reguleerimiseks.
Meil ei ole tarvis süveneda varasemate loogikute vaidlusse, kas loogika on kunst või teadus või mõlemad või mitte kumbki. William Hamilton (Lectures on Logic) ütleb, et see vaidlus oli asjatu, sest see ei puudutanud loogika ulatust ja loomust, vaid seda, mida tähendab "kunst" või "teadus". Siiski, kui ei oleks olnud olulisi lahkarvamusi loogika käsitlusviisi ja sisu asjus, ei oleks see vaidlus nii tähtis olnud. Aga vaidlus definitsioonide üle on vaidlus teaduse enda üle, kui tegu on alles kujuneva teadusega, mille probleemid, meetodid ja probleemid pole veel paigas. Juba Hamiltoni ajal oli väga suuri lahkarvamusi loogika sisu, mahu ja käsitlusviisi asjus, võrreldagu ainult Hamiltoni, Bernard Bolzano, Milli ja Beneke töid. Kui võrrelda Benno Erdmanni ja Moritz Wilhelm Drobischit, Wilhelm Wundti ja Julius Bergmanni, Wilhelm Schuppet ja Franz Brentanot, Sigwarti ja Friedrich Ueberwegi, kas see on üks teadus, mitte lihtsalt nimi? Peaaegu võiks viimast arvata, kui ei oleks siin-seal suuremaid ühiseid teemarühmi, kuigi iga loogikutepaari puhul puuduks üksmeel õpetuste sisu ja isegi küsimuseasetuste asjus. Hamiltoniga ei saa nõustuda, sest definitsioonid väljendavad veendumusi loogika olemuslike ülesannete ja metoodilise iseloomu kohta ning nendega seotud eelarvamused ja eksitused võivad nii vähearenenud teaduse puhul juhtida uurimistöö algusest peale valedele rööbastele.
Segadust on suurendanud see, et puhta loogika iseseisvuse väljapaistvad eestvõitlejad, nagu Drobisch ja Bergmann, on esitanud loogika normatiivsust selle mõistesse kuuluvana. Oponendid nägid selles ebajärjekindlust, isegi vastuolu, sest nad tõlgendasid normatiivsust praktilisusena. Drobisch ütleb, et mõtlemist saab teaduslikult uurida kui vaimu tegevust, millel on oma tingimused ja seadused, ja kui vahendatud tunnetuse hankimise tööriista, mida saab kasutada õigesti ja valesti. Sellepärast on olemas nii mõtlemise loodusseadused kui ka selle normseadused. Esimesi uurib psühholoogia, teisi loogika. Normseadused reguleerivad tegevust alati teatud eesmärgi järgi. Oponendid saavad öelda, et Beneke ja Mill oleks sellega sõna-sõnalt nõus. Kui samastada normatiivset distsipliini praktilise õpetusega, siis on enesestmõistetav, et loogikatõdesid ei ühenda üheks distsipliiniks mitte asjade kokkukuuluvus, vaid juhtiv eesmärk. Siis aga pole õige kitsendada loogikat traditsioonilisele Aristotelese loogikale. Puhta loogika pooldajad on siis veel traditsiooni lummuses. Sellised arutlused juhivad huvi kõrvale sellelt, miks suured ja iseseisvad mõtlejad pooldasid puhast loogikat kui omaette teadust. (Kant ise küll vastandas psühholoogilistele seadustele, mis ütlevad, missugune aru on ja kuidas ta mõtleb, loogilised seadused kui paratamatud reeglid, kuidas mõtlemises tuleb menetleda, aga ei käsitanud loogikat normatiivse distsipliinina selles mõttes, et ta oleks määratletud vastavusega teatud eesmärkidele. Esteetika on teadus meelelisuse reeglitest üldse, loogika on teadus aru reeglitest üldse.) Pöörame tähelepanu puhta loogika esindajatel nii populaarsele loogika ja puhta matemaatika kõrvutusele. Ka matemaatilistel teadustel põhinevad praktilised õpetused. Teoreetilistel abstraktsetel loodusteadustel põhinevad tehnoloogiad. Sellepärast tundub loomulik, et puhta loogika mõte oleks olla abstraktne teoreetiline distsipliin, millel analoogsel moel põhineks tehnoloogia, nimelt loogika tavalises mõttes. Ja nii nagu praktilistel õpetustel üldse on normide tuletamise aluseks mõnikord üks, mõnikord mitu teoreetilist distsipliini, võib ka loogika praktilise õpetusena sõltuda mitmest distsipliinist. Kui nüüd veel osutuks, et täpses mõttes loogilised seadused ja vormid kuuluvad teoreetiliselt kinnisesse abstraktse tõe ringi, mida ei saa mitte kuidagi paigutada seni piiritletud teoreetilistesse teadustesse ning mida ennast tuleb seega võtta kõnealuse loogikana, siis võiks oletada, et selle distsipliini mõistemääratluse ebatäiuslikkused ja võimetus seda puhtal kujul esitada ning selgitada selle suhet loogikaga kui praktilise õpetusega soodustavad segiajamist selle praktilise õpetusega ning on võimaldanud vaidlust, kas loogika on olemuslikult teoreetiline või praktiline distsipliin.
Vastuväide, et siin taastatakse skolastiline Aristotelese loogika, mille ajaloo kohu on mõistnud väheväärtuslikuks, ei pea meid häirima. Võib-olla veel selgub, et see distsipliin ei ole nii vähese sisuga ja nii vaene sügavatest probleemidest. Võib-olla on vana loogika ainult puhta loogika idee väga ebatäielik ja segane teostus, aga esimese katsetusena tubli ja austusväärne. Võib-olla on traditsioonilise loogika põlgamine renessansi meeleolude õigustamatu järelmõju. Arusaadavalt oli see skolastilise teaduse võitlus suunatud eelkõige loogika kui tema meetodiõpetuse vastu. Aga see, et formaalne loogika omandas skolastika käes (eriti selle mandumise perioodil) väära metoodika iseloomu, näitav võib-olla ainult loogikateooria õige filosoofiline mõistmine. Nõnda ei tõesta ju ka arvumüstika midagi aritmeetika vastu. Renessansiaja loogikapoleemika oli õõnes ja tulemusteta, selles kõneles kirg, mitte taipamine. Teoreetiliselt loovam vaim Leibniz, kelles renessansiaja tormiline reformitung ühines uusaja teadusliku kainusega, ei tahtnud igatahes skolastikavastasest katlajahist midagi kuulda.
Kazliškiai
Aadressil Senosios Obels g. 18 kasvab looduskaitsealune metsõunapuu, mille kõrgus on kaheksa meetrit, ja ümbermõõt 2,85 meetrit. Puu on ligikaudu 360 aastat vana, tegemist on Leedu vanima õunapuuga.
Asumid
Linnaosas eristatakse viit asumit. Linnaosa lääneosas asub Armaniškiai ehk Armoniškiai asum.
Kaunase ja Garliava vahelise tee ääres paikneb varasema Juliške küla kohale tekkinud Julijanava asum. Aastal 1894 rajati sinna Kaunase kindluse II fort. Seal asub keskkool. Julijanava terioloogilisel kaitsealal elavad veelendlane, pruun-suurkõrv ja pargi-nahkhiir.
Linnaosa lõunapiiril asub Narsiečiai asum, mis kujunes samanimelise küla Kaunasega liidetud aladele. Linnaga liitmata osa külast asub Alšėnai vallas.
Linnaosa lõunapiiril asub ka Naugardiškė asum. Seal asus nõukogude ajal Mitšurini nimelise sovhoostehnikumi keskasula. Sealne haljastus kujundati aastal 2001 ümber 2,3 hektari suuruseks Naugardiškė pargiks.
Alšėnai vallas asuva Tirkiliškiai küla Kaunasega liidetud osa moodustab Tirkiliškiai asumi. Sinna jääb Tirkiliškiai mõisa hoonetekompleks.
Magdeburgi veesild
pisi|Magdeburgi veesild üle [[Elbe jõe Saksamaal (foto 2003)]] pisi|Magdeburgi veesild (foto 2012) Magdeburgi kanalisild, ka Magdeburgi veesild, (saksa Kanalbrücke Magdeburg) on laevatatav akvedukt üle Elbe jõe Magdeburgi lähedal Saksamaal. Akvedukt ühendab kahte kanalit Saksamaal – Kesk-Saksa ja Elbe–Haveli kanalit.
Magdeburgi veesild on maailma pikim laevatatav akvedukt.
Akvedukt jääb Magdeburgi keskkohast 10 km põhja suunas. Elbe paremal kaldal akvedukti juures asub Hohenwarthe asula.
Veesild, mille rajamise vajadusest hakati rääkima 1919. aastal, realiseerus alles pärast Saksamaa taasühinemist. Akvedukti ehitamiseks kulus viis aastat (1998–2003), 68 000 m3 betooni ja 24 000 tonni terast. Rajatise maksumus oli 501 000 eurot.
Akvedukti üldpikkus on 918 m. Jõe kohal on kolm ava (sildeavadega 57,10+106,2+57,10 m), ülejaanud 16 ava sildeavadega 42,85 m jäävad maismaale. Veesilla laius on 43,0 m. Kanali laius 32,0 m ja sügavus 4,25 m.
Iswepe
Iswepe on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Gert Sibande ringkonnas Mkhondo vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Iswepe elanikest mustanahalisi aafriklasi 97,81%, valgeid 0,78%, India või Aasia päritolu inimesi 0,71%, värvilisi 0,39% ja teisi 0,28%. Suulu keelt pidas emakeeleks 92,16% inimesi, ndebele keelt 2,19%, inglise keelt 1,98% ja afrikaani keelt 1,24%.
Ell (eesnimi)
Ell on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 1388. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Ell 32 naisel.