cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aadressikoht
Aadressikoht on tee või väikekoht, mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Näiteks aadressis "Tamme tee 3" on aadressikoht "Tamme tee".
Eestis on aadressikohad määratletud valitsuse määrusega nr 251 "Aadressiandmete süsteem" 20. detsembrist 2007:
§ 4. Aadressikoht
(1) Aadressikoht on:
1) tee «Teeseaduse» § 2 tähenduses (näiteks tänav, allee, põik, väljak, plats jne) (edaspidi liikluspind), mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Aadressikoha nime võib määrata ka tee lõigule;
2) asustusüksusest väiksem aadressiobjekt (näiteks paik, kant, piirkond, aiandusühistu, suvilaühistu, garaažiühistu jne) (edaspidi väikekoht), mille nime kasutatakse teiste aadressiobjektide aadressis. Väikekohas asuv tee võib olla kasutuses aadressikohana (ehk liikluspinnana).
Aadressikohale määrab kohanime kohanimeseaduse alusel kohalik omavalitsus, ehkki seadus võib teha erandeid.
Liikluspinna kohanimi peab määruse kohaselt sisaldama liigisõna (näiteks tänav, tee, allee, põik, väljak, plats jne). Väikekoha kohanimes võib liigisõna (näiteks paik, kant, piirkond, külaosa, aiandusühistu, suvilaühistu, garaažiühistu) puududa. Nii on Tamme platsi kohanime kohustuslik kuju "Tamme plats" ja aadressid kirjutatakse kujul "Tamme plats 5", Tamme aiandusühistu kohanimi võib aga olla "Tamme" ning sealne aadress on "Tamme 5".
Siirderiitus
Siirderiitused on sündmused, mis märgivad inimese jõudmist ühest eluetapist teise.
Tuntumad siirderiitused on sünnipäevad, pulmad ja matused. Aga ka kooli astumine, kooli lõpetamine; kiriklikest sündmustest ristimine, konfirmatsioon; muudes kultuurides näiteks keha armistamine, ümberlõikamine, seijin no hi (成人の日) Jaapanis (20-aastaseks ehk täiskasvanuks saamise puhul), sweet sixteen Ameerika Ühendriikides ja Kanadas (tüdrukute 16-aastaseks saamise puhul).
Maugi saared
pisi|Maugi saared Maugi saared (tšamorro keeles Ma'ok 'kindel' või 'igavene') on kolm koos paiknevat saart Vaikses ookeanis Mariaani saarestikus. Saarestiku kogupindala on 2,128 km².
Saared kuuluvad halduslikult Põhja-Mariaanidesse ja on seetõttu osa Ameerika Ühendriikidest.
Sotsiaalkapital
Sotsiaalkapitalil on mitu definitsiooni ja käsitlust, mille peamisteks ühisjoonteks on, et nad keskenduvad sotsiaalsete suhete rollile produktiivsuse mõjutamisel. Sisulistel ja ideoloogilistel põhjustel puudub sotsiaalkapitalil aga selge ja üheselt mõistetav tähendus, mistõttu on olulisematel autoritel välja pakutud oma käsitlused antud mõistele. Osad autorid aga näevad sotsiaalkapitali vaid, kui majandusliku terminit ja ei võta arvesse selle mitmemõõtmelist ja multidistsiplinaarset olemust. Laiemas tähenduses on sotsiaalkapital sotsiaalsete suhete tuumaks, mis koosneb gruppide vahelise koostöö ning sooduskohtlemise tulemusel tekkinud hüvedest. Nii nagu reaalkapital ja inimkapital saavad suurendada produktiivsust, saavad ka sotsiaalsed kontaktid mõjutada indiviidide ja gruppide tulemuslikkust. Eristatakse horisontaalse ja hierarhilise ülesehitusega võrgustike, milles sotsiaalkapitali tase on kõrgem horisontaalsetes võrgustikes, mis on üles ehitatud üksteise abistamise ja toetamise põhimõtetele.
Maugi saared
Saared on vee all oleva kustunud vulkaani kaldeera servad. Vulkaani kunagise tipu asemel on tänapäeval sügav ja ruumikas looduslik sadam. Saartele on iseloomulikud kõrged ja järsud kaljud. Põhjas ja läänes on näha basaldist sambaid, mis meenutavad hauakive.
Maugi saarte taimkate koosneb peamiselt rohttaimedest. Leidub üksikuid kookospalme.
Teise Maailmasõja ajal oli Maugi saartel Jaapani mehitatud ilmajaam.
6. jaanuaril 2009 määras USA president George Bush noorem Maugi saared osaks Mariaani süviku merekaitsealast, mistõttu selles piirkonnas on keelatud kalapüük äriliseks otstarbeks.
Sotsiaalkapital
Eri autorite käsitlusi
Termin „sotsiaalkapital“ sugenes teaduskirjandusse teadaolevalt esmakordselt Lyda J. Hanifani (1916, 1920) töödes, mis käsitlesid maakoolide rolli kogukonna keskusena. Hanifan kirjeldas termini „sotsiaalkapital“ abil „reaalseid substantse (tangible substances), mis mõjutavad enim inimeste igapäevaelu“. Hanifan’i käsitlus vastandas sotsiaalkapitali materiaalsete hüvedega ning tõstis esile kogukonna ja koostöö olulisuse.
Sotsiaalset kapitali saab aga käsitleda ka instrumentaal-analüütilisel tasandil, nagu seda teeb näiteks Bourdieu (1986), kus lähtekohaks on indiviid ja tema võimalused, mis sõltuvad konkreetsest võrgustikust, millesse indiviid kuulub ja mille loomiseks ta on ise ühel või teisel moel kaasa aidanud. Kui makrotasandil saavad sotsiaalsest kapitalist osa kõik ühiskonna liikmed, siis indiviidi tasandil keskendub kasu antud indiviidile või kitsamale võrgustikule, millesse ta kuulub. Bourdieu näitab, kuidas indiviidi toimetulek ja edu on paljuski determineeritud just sellise sotsiaalse võrgustiku poolt. Ehk teisisõnu – õige päritolu ja sugulased, s.o sotsiaalne kapital, mis on kaasa saadud sünnimomendil, aga ka õiged sõbrad, tuttavad, ja miks mitte ka õige partei või kokteiliõhtud õiges seltskonnas, võivad olla inimese elutrajektoori kujunemisel üsnagi määravaks teguriks. Vastastikune usaldus, kohustused ja normid kehtivad sel juhul peamiselt antud võrgustikku kuuluvate inimeste keskel ehk nn isiklikus kogukonnas. Veelgi enam, usaldus on sageli sellist võrgustikku ehk kogukonda koos hoidvaks elemendiks. Indiviidi sotsiaalse kapitali tegusus sõltub sellest, kui ulatuslik on võrgustik, millesse antud indiviid kuulub, milliseid ressursse seal leidub ja mil määral konkreetne indiviid nendele ressurssidele ligi pääseb.
Tuntuimaks sotsiaalkapitali teemat käsitlevaks autoriks peetakse tänapäeval aga Robert David Putnami, kelle käsitluse kohaselt tähistab sotsiaalkapital usaldust, ühiseid norme ja võrgustikke, mis hõlbustavad koordineerimist ja koostööd ühiste eesmärkide saavutamiseks. Tema teos „Üksi keeglisaalis“ ("Bowling Alone") (2000) selgitab kuidas alates 1960-ndatest on Ameerika Ühendriikides sotsiaalne kapital järjest vähenenud ja millised tõsised ja ulatuslikud probleemid sellega kaasnenud.
„Üksi keeglisaalis“ ("Bowling Alone")
1995. aastal avaldas Robert Putnam artikli "Bowling Alone: America's Declining Social Capital" („Üksi keeglisaalis: Ameerika kahanev sotsiaalkapital"), kus ta vaatles Ameerika Ühendriikide kahanevat sotsiaalkapitali alates 1950ndatest. See artikkel pälvis oluliselt tähelepanu ja kriitikat ning 2000. aastal avaldas Putnami samanimelise raamatu, mis vastas paljudele kriitikutele ning võttis teema põhjalikuma vaatluse alla. Putnam arutleb, kuidas inimesed on poliitikast kaugenenud, mis väljendub vähenenud valimisaktiivsuses, avalike koosolekute madalas osavõtunäitajas, ning inimeste väheses huvis kuuluda komisjonidesse või poliitilistesse parteidesse. Putnam toob välja asjaolu, et kodanikuühiskonna organisatsioonides on liikmete arv languses kuid selle arvelt ei kasva ka edukatesse organisatsioonidesse kuulujate hulk. Et situatsiooni ilmestada kasutab Putnam bowling 'u-näidet. Kuigi inimeste arv, kes bowling 'ut mängivad, on 20 aasta jooksul pidevalt tõusnud, siis bowling 'u-liigades on mängijate arv hoopis pidevalt vähenenud. Kui inimesed mängivad üksi, siis nad ei osale sotsiaalses suhtluses ja kodanikuühiskonna aruteludes, mis leiavad aga aset liiga keskkonnas. Ameerika Ühendriikides läbiviidavate üldiste sotsiaaluuringute (General Social Survey) andmetele toetudes, tõestab Putnami, et traditsiooniliste kodanikuühiskonna organisatsioonide liikmeskond on languses, mis näitab ühtlasi sotsiaalkapitali vähenemist Ameerika Ühendriikides. Ta usub, et peamiseks põhjusteks on ajapuudus, materiaalse maailma tähtsuse kasv, tehnoloogiline „individualiseerumine“, vaba aja täitmine televisiooni ja internetiga.
Sotsiaalkapital Eestis
Laulva revolutsiooni aegne laiade elanikkonnahulkade ülikõrge ühiskondliku aktiivsuse aeg on Eestis ümber. Mitmete elanikkonnaküsitluste põhjal võib väita, et tänaseid sotsiaalseid probleeme tunnetavad nii eestlased kui ka mitte-eestlased küllaltki teravalt, ent nende inimeste osakaal, kes aktiivselt sekkuda ja probleemidele lahendusi leida püüavad, on madal. 1998. aastal läbi viidud elanikkonnaküsitluse "Eesti 98" põhjal väitis vaid 6–7% vastanutest, et nad on oma arvamusest teavitanud ajakirjandust, raadiot, televisiooni või omavalitsusorganeid.
Riigikogu ja valitsuse reitingud on elanikkonna hulgas avaliku arvamuse uuringute põhjal langemas, mis näitab, et usk poliitilisse eliiti ja rahva enda poolt valitud juhtidesse, niivõrd kuivõrd praegune valimissüsteem üldse kedagi valida võimaldab, on murenemas. 2000. aasta lõpus usaldas Riigikogu ja valitsust üksnes kolmandik elanikkonnast.
1995. aasta Kuldgloobuse auhinnad
1995. aasta Kuldgloobuse auhinnad olid 52. Kuldgloobuse auhinnad, mis jagati välja 21. jaanuaril 1995.
Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhind anti Sophia Lorenile.
Aioon
Aioon on gnostitsistlikes religioonides ja uusplatonistlikes õpetustes jumaliku igavese algenergia osakesed, mis voolavad eesmärgipäraselt välja kõrgeimast jumalast, moodustades ja elustades alamat järku jumalusi olendeid ja maailmu.
Viited
Aeon (Gnosticism)
Apsiid (astronoomia)
pisi|Apsiidi joonis. Joonisel on 1 apogee ja 2 perigee Apsiid on taevakehale lähim või temast kaugeim punkt elliptilisel orbiidil, millel tiirleb tema gravitatsiooniväljas teine, temast väiksem taevakeha. Neid kaht punkti ühendavat sirget nimetatakse apsiidijooneks.
Ratsaponi
pisi|Ratsanik [[Shetlandi ponil]] Ratsaponi on lastele ratsutamiseks mõeldud dresseeritud poni.
Apsiid (astronoomia)
Apsiidid on nt afeel ja periheel, apogee ja perigee, aposeleen ja periseleen.
Ben Klassen
Ben Klassen (õieti Bernhardt Klassen; 20. veebruar 1918 – 6. august 1993) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja usujuht, kes toetas uskumust valgenahaliste ülimuslikkusest.
Pakktaru
pisi|Pakktaru Pakktaru, murdes ka pakkpuu, oli endisaegne õõnestatud puupakust taru.
Pakktaru õõnestati tavaliselt otstest, tihti tule abil. Taruks eelistati vana puud, õõnsat või mädanenud südamega kuuske või haaba, mõnikord ka sangleppa, pärna, mändi vm puud. Puu mädanikuga südameosa eemaldati ning õõnestati täiendavalt. Taruõõnde kinnitati puupulkade abil laudadest põhi. Kaaneks löödi peale laiem laud, et kaitsta taru vihma eest. Kui mädanikuga puud ei olnud, õõnestati taru tervest pakust. Selleks löödi pakk sageli pooleks ning õõnestati mõlemad küljed, seejärel ühendati taru pooled vitste abil. Pakktaru suud ehk avaust katsid lennuaukudega suulauad, mida sai ära võtta. Kärgede kinnitamiseks asetati tarusse paariviisi rööbiti või ristamisi kärjepulgad. 19. sajandil oli Lõuna-Eestis levinud hästi suur pakktaru, mis oli asetatud harilikult kaldu - üks ots toetus maha, teine ristjalgadele. Põhja-Eestis oli kasutusel väiksem taru, mis seisis püsti, asetatuna kivile või jalgadele.
Svetlana Boiko
Tema treener oli Mihhail Zolotarjov. Nõukogude Liidu ja seejärel Venemaa naiskonda kuulus 1993. aastast.
Maailmameistrivõistlustelt võitis Svetlana Boiko võistkonnavõistluses karjääri jooksul kolm kuldmedalit, kaks hõbemedalit ja ühe pronksmedali. 2002. aastal Lissabonis võitis ta individuaalse kuldmedali.
2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis võitis ta naiskondlikus floretis kuldmedali. Pärast neid olümpiamänge lõpetas sportlaskarjääri.
Svetlana Boiko on Venemaa teeneline meistersportlane. 2013. aastal autasustati teda Sõpruse ordeniga.
Marika Padrik
pisi|Marika Padrik 2016. aasta septembris raamatu "Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia" esitlusel Koidula hotellis Tartus Marika Padrik (sünninimi Marika Pahk; sündinud 25. juulil 1964 Tartus) on eesti eripedagoog ja logopeed.
Tema peamised uurimisteemad on arenguline keelepuue, selle diagnostika ja teraapia, keelepuue kakskeelsetel lastel, eesti laste kõne areng, selle hindamine ja hindamisvahendite väljatöötamine.
Haridustee
Marika Padrik lõpetas 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eripedagoogika osakonna viieaastase bakalaureuseõppe (summa cum laude), 1997. aastal lõpetas ta sealsamas teadusmagistriõppe (cum laude) ning 2010. aastal kaitses doktorikraadi teemal "Word-formation Skill in Estonian Children With Specific Language Impairment" ("Sõnatuletusoskuste kujundamine alakõnega lastel", juhendaja Aaro Toomela).
Töökäik
Marika Padrik töötas aastatel 1985–1989 Tartu I Eriinternaatkooli kasvataja ja õpetajana. Ta oli logopeed 1996–1999 Tartu Lasteaias Pääsupesa, 2001–2013 Tartu Hariduse Tugiteenuste Keskuses, 2008–2010 asutuses OÜ Babysport.
Tegevus erialaliitudes
Marika Padrik kuulub Eesti Eripedagoogide Liitu ja Eesti Logopeedide Ühingsse, kus on alates 2019. aastast kutsekomisjoni liige. Tema osalusel on valminud Eesti logopeedide kutsestandardid, koolieelse lasteasutuse riiklik õppekava ja selle rakendusjuhised. Ta on olnud ekspert tulemusauditite, HEV õppevara ja hindamisvahendite alal.
Teosed
Marika Padrik on kirjutanud üle 100 erialase artikli.
2016. aastal ilmus Marika Padriku ja Merit Hallapi toimetamisel ja kaasautorlusel 560-leheküljeline logopeediaalane kõrgkooliõpik "Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia" (Tartu Ülikooli Kirjastus). Ta on ka raamatu "Lapse kõne arendamine" autor (kaasautor Merit Hallap).
Kolleegidega koostöös on ta koostanud standardiseeritud kõnetestid 5-6-aastastele lastele (2013) ja 3-4-aastastele lastele (2019).
Star Wars: Viimased jedid
"Star Wars: Viimased jedid" ("Star Wars: The Last Jedi") on 2017. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide film, kosmoseooper. Filmi lavastas ja kirjutas Rian Johnson.
Tegemist on "Star Warsi" saaga kaheksanda filmiga, mille tegevus leiab aset pärast filmi "Star Wars: Jõud tärkab" sündmusi.
Marta tänav
pisi|Puitelamu, Marta 2 Marta tänav on tänav Tartus Karlova linnaosas.
See ühendab Salme tänavat Kalevi tänavaga ja on 95 meetri pikkune.
Vaike Paduri
Vaike Paduri (19. august 1911 – 30. juuli 1995) oli eesti võimleja, iluuisutaja ja treener.
Vaike Paduri sündis Valgamaal Taheva vallas. Ta lõpetas 1930. aastal Tallinna Õpetajate Seminari, 1933. aastal kodumajanduskooli ja 1954. aastal Leningradis Lesgafti-nimelise kehakultuuriinstituudi.
Iluuisutamistreeninguid alustas 15-aastaselt Tallinna Kalevis Eduard Hiiopi juhendamisel, võimlemist ja rahvatantsu harjutas Ernst Idla ja Anna Raudkatsi rühmades.
Saavutused sportlasena
Ta tuli iluuisutamises üksiksõidus NSV Liidu meistriks (1945) ning võitis 8 korral üksik- ja paarissõidus ning jäätantsus hõbemedali; tuli üksiksõidus 14 korda ning paarissõidus mitu korda Eesti meistriks. Sellega oli ta üldse esimene Eesti naissportlane, kes tulnud Nõukogude Liidu meistriks. Teine maailmasõda veel käis, kui ta tuli 1945. aasta veebruaris Gorkis Nõukogude Liidu meistriks naiste üksiksõidus.
Töö treenerina
Ta töötas aastatel 1936–1940 Eesti Võimlejate Liidus, 1945–1968 iluvõimlemis- ja iluuisutamistreenerina Tallinna koolides ja Dünamos.
Paljude arvates on Eesti iluuisutamine sellisena tänapäeval olemas vaid tänu Vaike Padurile. Vaike Paduri üks tuntumaid õpilasi on Tiiu Valgemäe (neiuna Tomson), kelle käe alt omakorda on võrsunud mitu tuntud uisutajat.
Vaike Paduri suri 30. juulil 1995 ning on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Vilja Volens
Vilja Volens (30. aprill 1944 Rūjiena, Läti – 17. jaanuar 2012) oli eesti klaasikunstnik ja kunstipedagoog.
Ta sündis Lätis eesti skulptori Martin Saksa tütrena. Erialase ettevalmistuse sai ta aastatel 1966–1971 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis. Seal õppis ta professor Maks Roosma juhendamisel klaasiehistööd. Diplomitööks oli sari puhutud klaasfiguure, mis valmisid tehases Tarbeklaas.
Aastatel 1992–2011 oli Vilja Volens Tallinna Kunstigümnaasiumis klaasi-, keraamika-, maali- ja joonistamise eriala õpetaja, samuti pidas ta seal klassijuhataja ametit. 2011. aastal said tema juhendatud kunstikooli õpilased üle-eestilisel klaasikunsti õpilaskonkursil "Minu klaas 2011" mitu auhinda.
Alfa pank
pisi|Alfa panga kontor [[Moskvas]] Alfa pank (vene keeles Альфа Банк, Alfa Bank) on Venemaa pank, riigi suurim erapank. Selle asutas Mihhail Fridman, kes tegutseb endiselt ettevõtte juhina. Alfa panga peakorter asub Moskvas, sellel on üle 630 000 ärikliendi ning 7,3 miljoni erakliendi. Kokku pakutakse teenuseid seitsmes riigis, peamiselt Venemaal ja Ukrainas. Mõlemas riigis on Alfa pank 10 suurima panga seas. Ajakirja The Banker 2009. aasta 1000 suurima panga pingereas oli Alfa pank 270. kohal.
Miķelis Krumpāns
Miķelis Krumpāns (7. november 1916 Krāslava lähedal – 13. juuli 1987 Tallinn) oli Eesti katoliku vaimulik.
Ta sündis 1916. aastal Krāslava lähedal läti-poola segaperekonnas (isa oli lätlane, ema poolakas). Ta õppis Izvaltas ja lõpetas 1938. aastal Krāslavas gümnaasiumi. Aastatel 1938–1940 õppis ta Läti Ülikooli teoloogiateaduskonnas (kuni selle sulgemiseni Nõukogude võimu poolt). Teise maailmasõja ajal elas ta preestrist venna Jāzepsi juures, aidates teda kiriklikes talitustes. Seejärel õppis ta vaimulikus seminaris Aglonas ja Riias. 23. detsembril 1944 pühitses peapiiskop Antonijs Springovičs ta preestriks.
1945. aasta jaanuarist maini töötas ta vikaarina Līvāni linnakeses. Seejärel teenis ta vikaarina maist 1945 kuni veebruarini 1946 Nautrēni kogudust (praeguse haldusjaotuse järgi Rēzekne piirkonnas). Seejärel oli ta veebruarist 1946 kuni maini 1952 Irši koguduse preester. 1952. aastal määras Antonijs Springovičs ta teenima Tallinna Peeter-Pauli kogudust, mida ta teenis surmani.
Miķelis Krumpāns suri 13. juulil 1987 Tallinnas ja maeti 17. juulil 1987 Liiva kalmistule.
Isiklikku
Tema vend Jāzeps Krumpāns (1904–1954) oli preester Lätis ja Saksamaal (Baieri liidumaal), teine vend Ludvigs Krumpāns (1914–1983) oli preester Lätis.
Darevskia rostombekovi
Levila
Nad on levinud Aserbaidžaanis ja Armeenias.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Darevskia rostombekovi seisuga 19.12.2013.
Mõisnik
Mõisnik on isik, kellele kuulub lääni- või omandiõiguse alusel mõis või kes rendib mõisa – suurt haldusüksust ja põllumajanduslikku tootmisüksust, mille hulka traditsiooniliselt on kuulunud isemajandavad talud. Tavaliselt maksavad talupidajad mõisnikule makse rendi, teopäevade või muude koormiste kujul.
Sõna mõisnik kasutatakse eesti keeles tavaliselt Baltimaade, Venemaa, Poola või Skandinaavia, harvem Saksamaa, Prantsusmaa või Lõuna-Euroopa kontekstis, enamasti ajalooliselt. Ehkki mõisateks nimetatakse ka riigimõisu ja veinimõisu, ei kutsuta nende haldajaid või omanikke mõisnikeks.
Mõisnike elu kirjeldab oluline osa baltisaksa ja vene kirjandusest (nt Gogol, Turgenev, Tšehhov). Eesti kirjanduses keskendutakse mõisnike igapäevaelule harva, kirjeldades neid pigem talupoegade vaatepunktist. Seetõttu kujutatakse mõisnikke eesti kirjanduses ja ajalookäsituses enamasti negatiivselt.
Mõisnikud Eesti ajaloos
Praeguste Eesti alade majandus tugines mõisateks organiseeritud põllumajandusele pikka aega, ligikaudu 13.–15. sajandist 20. sajandi alguseni. Seepärast oli mõisnikel kui ühiskonnaklassil või sotsiaalsel grupil suur poliitiline mõjujõud.
Mõisnikud kuulusid tavaliselt alamaadli hulka. Eesti- ja Liivimaal olid mõisnikud enamasti baltisakslased ja kõnelesid saksa keelt; harvem võis nende seas leida venelasi, rootslasi jt.
Tavaliselt elasid mõisnikud suvel mõisas ja talvel linnas. Seepärast keskendus ajale sügisest kevadeni ka seltskondlik ja poliitiline tegevus, näiteks ballid ja rüütelkondade Maapäevade istungid.
Tänapäeval nimetatakse mõisnikeks ka isikuid, kellele kuulub vaid ajalooline mõisasüda ja kes sageli majandavad kunagisse mõisa rajatud ettevõtteid, näiteks hotelle, restorane ja spaasid.
Alcheringa
Alcheringa ehk unenägude aeg on eriti Austraalia aborigeenide mütoloogias esinev ürgajastu, millest toimub loomislugu ja jumalate ning kultuuriheeroste tegevus.
Andri Derõzemlja
thumb|200px|Andri Derõzemlja Östersundi MM-il 2008. aastal Andri Derõzemlja (ukr. k Андрій Дериземля, sündinud 18. augustil 1977 Sumõ oblastis) on Ukraina laskesuusataja.
Karl Friedrich Paul
Karl Friedrich Paul (10. juuli/22. juuli 1801 Tartu – 6. märts/18. märts 1874 Tartu) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis Tartus kreiskoolis ja gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1819–1822. Ta ordineeriti 10. veebruaril/22. veebruaril 1824 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1824–1835 (introdutseeriti 2. märtsil/14. märtsil 1824) Saarde Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1836–1868 (introdutseeriti 21. juunil/4. juulil 1836) oli ta Audru Püha Risti koguduse õpetaja. Aastatel 1840–1858 oli ta Pärnu praostkonna vaimulik koolirevident. Jäi 4. juulil/16. juulil 1868 emerituuri, emerituuris olles elas Tartus.
Märt Põder
pisi|Märt Põder 2014. aasta [[Arvamusfestival|Paide arvamusfestivalil]] Märt Põder (sündinud 11. septembril 1979 Tartus) on eesti filosoof, infovabaduse ja digiõiguste aktivist, saatejuht, publitsist ja tõlkija.
Haridus
pisi|Märt Põder 2017. aastal Data as Remedy häkatonil pisi|Märt Põdra autogramm Põhihariduse omandas Märt Põder Tallinna Nõmme Põhikoolis (1984–1993), keskhariduse Tallinna 21. Koolis (1993–1997). Ta on õppinud Tartu Ülikoolis filosoofia erialal (alates 1997, kõrvaleriala informaatika) ja Jaapanis Keio Ülikoolis (2009–2011).
Tegevus filosoofia vallas
Erialaselt on Märt Põder töötanud Mart Reiniku gümnaasiumis filosoofiaõpetajana, Tartu Kõrgemas Kunstikoolis õppejõuna ja Tartu Ülikooli filosoofiaõpetajate koolitusprogrammi juhina.
Ta on uurinud eelkõige platonismi ajalugu, tõlkinud Platonit, Martin Heideggeri ja Friedrich Nietzschet ning uurinud väärtuskasvatuse teooriat. Ta on pidanud avalikke ettekandeid muu hulgas Karl Popperi, Immanuel Kanti, õnne ja infoühiskonna kohta, võtnud meedias sõna ühiskonnakriitilistel, iseäranis infoühiskonna alusväärtusi puudutavatel teemadel. On filosoofiaseltsingu Frontisterion (Taipla) ja EYS Veljesto liige.
Põder on tegelenud ka filosoofiahariduse edendamisega Eesti gümnaasiumides, ta oli 2011. aasta riikliku õppekava filosoofia ainetöörühma juht. Ta on filosoofiaolümpiaadi žürii liige ja olnud tegev väärtuskasvatuse riikliku programmi taustauuringutes.
Tegevus infoühiskonna vallas
pisi|Märt Põder Narva teisel [eel]arvamusfestivalil 2016. aastal Märt Põdra poliitiline tegevus on käinud eelkõige infoühiskonna valdkonnas. Ta on Open Knowledge Estonia asutajaliige ja tegutsenud Eesti Piraadipartei egiidi all. Ta teeb Generaadios koos Ago Gaškovi ja Raik Sõstraga saadet "Olukorrast konnatiigis".
Ta osales 2013. aasta kevadel Tartu Ülikooli üliõpilasesinduse valimistel piraadiplatvormiga ja oli 212 häälega häälte arvult kolmas esindusse pääseja. 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimisel oli Põder Tartu valimisliidu Vabakund üks initsiaatoreid, valimisteks moodustatud seltsingu usaldusisik ja saadikurühma nõunik Tartu linnavolikogus. 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel osales ta sõltumatu kandidaadi Silver Meikari kampaanias tema tulevase kontori töötajana, kes vastutab infoühiskonna teemade eest.
Ta on olnud järjest kahe Eesti Piraadipartei juhatuse koosseisus ning ühingu põhiväärtuste kopimi, avatuse ja hajutatuse sõnastaja. Vaba infoühiskonna aktivist on Põder olnud 1990. aastatest, mil ta osales kohalikus FidoNetis aadressiga 2:490/222.33 ja oli konverentsi EW.KEEL moderaator.
Märt Põder on tegelenud e-hääletuse, e-demokraatia ja avaandmete kampaaniatega ning võtnud sõna anonüümsuse ja privaatsuse tagamise kaitseks internetis. Ta oli Eesti ACTA-vastase liikumise üks algatajatest 2011. aasta lõpus, tõlkides ja valmistades ette brošüüri, mis lükkas geriljaaktsiooni käigus Riigikogu liikmete lauale sokutatuna kampaania käima. Ta juhtis 2015. aastal Eesti Rohelise Liikumise all TTIP vabakaubanduslepingu ohtudest teavitamise kampaaniat.
Oma isikliku poliitilise eesmärgina esitab Märt Põder teadusinfo ja materjalide vaba levikut ning autoriõiguse uuendamist, et levik oleks võimalik. Kuna ülikoolide raamatukogudel ja muudel sarnastel institutsioonidel ei ole piisavalt raha, et hankida spetsiifilistes valdkondades uusimat kirjandust, siis olevat Põdra sõnutsi paljud magistri- ja doktoritööd kirjutatud "piraaditud" kirjanduse põhjal, kuigi nende materjalide levitamine on karistatav. Ta on soovitanud kanda õiglase kaubanduse märgistus üle ka loometööstusesse ja loonud eksperimentaalseid lahendusi, millega teaduspublikatsioonide mõjukust õiglasemalt hinnata. Ta algatas 2016. aasta kevadel koos remiksikultuurist huvitatud artistidega projekti, mille eesmärk oli tutvustada autoriõiguste kaitsekoormata muusikaüritusi, et töötada sisse Creative Commons jm loomevabadust soosivate litsentsidega muusika mängimiseks sobiv ürituse formaat koos sobiva autorite tasustamise mudeliga.
Ta on tuntud kui vaba tarkvara propageerija ja üks krüptopidude algatajaid Eestis. Ta on olnud Estobuntu eestvedaja ja väljaandja, juhtinud projekte Ubuntu ja Debiani ökosüsteemis ning koordineerinud nende opsüsteemide tarkvara tõlkimist. Ta haldas 2010. aastal täiendatud versiooni ID-kaardi tarkvarast Ubuntu jaoks, vedas eest 2012. aastal vabavara kogukonna läbirääkimisi majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumiga ID-tarkvara pakendamiseks Linuxi ökosüsteemide nõuete järgi ning on esile tõstnud probleeme digiallkirja tehnilise rakendamisega ministeeriumide tasemel. Ta osaleb Tartu Häkkerikoja tegevuses.
Kvantiteet
Kvantiteet ehk kogus (ladina keeles quantitas) on asjade loendatav kogus või mõõdetav suurus.
Kvantiteeti võib mõista ka suuruse, hulga või arvu omadusena, mis võimaldab ühendada sama liiki andmed üheks arvutuslikuks mõtlemisüksuseks.
Kvantiteet peegeldab taju võrdlevat ja mõõtvat funktsiooni. Isegi kui kvantiteet on tingituna kvantitatiivselt määratud suhtest subjekti vaid suhteline, on kvantiteedil subjekti kogemuses ja objektis endas alus (Fundament), mille kaudu mõtlemine ennast juhib. Looduse füüsikalise, mehhanitsistliku käsituse eesmärk on omistada kvaliteetidele kvantiteete.
Henry maakond (Indiana)
Maakonna halduskeskus on New Castle.
Ajalugu
Maakond moodustati 31. detsembril 1821.
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Sahha lipp
pisi|Sahha Vabariigi lipp pisi|Sahha Vabariigi pea lipp
Sahha Vabariigi lipp on Venemaa vabariigi Sahha ametlik lipp. Jakuudi kunstnike loodud lipp võeti kasutusele 14. oktoobril 1992. aastal ja on üheks vabariigi suveräänsuse sümboliks.
Lipu autorid on Ljudmila Sleptsova, Mihhail Starostin ja Ajina Zahharova.
Lipu kirjeldus
Sahha Vabariigi lipp on Sahha riikliku suveräänsuse sümbol, mis peegeldab piirkonna ajaloolisi traditsioone ja omapärasusi ning sealsete rahvaste kultuuri. Sahha lipp on nelinurkne lipp, mille laiuse ja pikkuse suhe on 1:2. Lipp koosneb neljast erinevast (sinine, valge, punane ja roheline) horisontaalsest triibust. Triipude laiused on suhtes lipu laiusega: sinine triip moodustab lipu laiusest 3/4, valge triip on 1/16, punane triip on 1/16 ja roheline triip on lipu laiusest 1/8. Sinine lai triip koos valge triibuga sümboliseerib Sahha põhjamaist karmi ilu ja selle ekstreemsetes tingimustes elavat sihikindlat rahvast, nende mõtteid ja tavasid. Roheline värv tähendab polaarsuve, taigat, sõprust, vendlust ja jakuutide turgi juuri. Punane triip väljendab elujõudu, kodumaa ilu ja on austusavaldus lahkunud põlvkondadele. Punast, valget ja rohelist kasutatakse sageli ka Sahha rahvakunstis ja käsitöös. Sinise triibu keskel on polaarpäikest tähistav valge ring, mis sümboliseerib jakuutide esivanemate usku, mille järgi jakuudid on "valge päikese lapsed". Ringi läbimõõt on lipu laiusest 2/5.
15. juulil 2004 kinnitati ka Sahha Vabariigi presidendi lipp, mis 2014. aasta 9. oktoobrist on tuntud kui Sahha Vabariigi pea lipp. Lipp on välimuse poolest väga sarnane Sahha lipuga, kuid erinevalt vabariigi lipust on ruudukujuline, lipu ääris on kaetud narmastega ja valge ringi asemel on lipu sinise triibu keskel Sahha vapp. Pea lipp peab olema (vaataja poolt) vabariigi lipust paremal ja on kasutuses vabariigi pea asutustes.
Virgo Mihkelsoo
Virgo Mihkelsoo (sündinud 13. veebruaril 1941 Valgas) on eesti tehnikateadlane ja tatrakasvatust edendav talunik.
1966. aastal lõpetas Mihkelsoo Leningradi Polütehnilise Instituudi ja 1971. aastal sai tehnikakandidaadi kraadi.
1970–1973 töötas ta ENSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudis. 1974. aastast oli ta ENSV TA Füüsika Instituudi vanemteadur, 1982. aastast lasertehnikalaboratooriumi juhataja ning 1999. aastast Tartu Ülikooli laserbioloogia ja -meditsiini laboratooriumi juhataja.
Mihkelsoo on avaldanud teadustöid peamiselt teadusaparatuuri, sh lasersüsteemide loomise ja automatiseerimise alalt.
1993. aastast peab ta Viira talu sünnikohas Valgamaal. Koos abikaasaga on pühendunud tatrakasvatusele ja mesilaste pidamisele eelkõige tatramee saamiseks.
Analoogiamaagia
Analoogiamaagia ehk homöopaatiamaagia on maagiline riitus, mille puhul kasutatakse põhimõtet "võrdne kutsub esile võrdse", mis tähendab, et mingi tegevuse või sündmuse eesmärgipärane järeleaimamine (imiteerimine) kutsub imiteerija meelest selle sündmuse esile ka tegelikult.
Ukraina arhitektuur
Ukraina arhitektuuri algsed juured on idaslaavi Kiievi-Vene riigis. Pärast 12. sajandit jätkus omanäoline arhitektuuri ajalugu Galiitsia-Volõõnia vürstiriikides ning hiljem Leedu suurvürstiriigis. Zaporižžja kasakate ajastul kujunes Poola-Leedu mõjul välja Ukrainale ainulaadne stiil.
Gulbinėnai
left|thumb|Gulbinėnai kirik Gulbinėnai on küla Leedus Pasvalysi rajoonis Krinčinase vallas. Küla asub Upytė jõe kaldal.
Bad Gleichenberg
Bad Gleichenberg on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Kagu-Steiermargi ringkonnas.
Bukonys
Bukonys (vene keeles vanasti Буканце, saksa keeles Bukantz) on küla Leedus  Jonava rajoonis, Bukonysi valla halduskeskus. Külas on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne mõisakompleks ja aastal 1829 valminud kirik.
Bad Gleichenberg
pisi|Bad Gleichenbergi keskus
Bukonys
Sealset mõisa mainiti esimest korda aastal 1584. Aastal 1787 ehitati selle juurde puidust kihelkonnakirik. Bukonysi küla läbis Peterburi ja Varssavi vahelise maantee varasem trass, aga pärast uue tee valmimist XIX sajandil jäi küla sellest kõrvale. Nõukogude ajal oli Bukonys kohaliku sovhoosi keskasulaks. .
Ukraina arhitektuur
Pärast liitumist Moskva tsaaririigiga hakkas arhitektuur Ukrainas arenema eri suunas. Vene võimu all oleku ajal ehitati ida pool selle perioodi vene arhitektuuristiili järgi, Lääne-Galiitsias aga arenes Austria-Ungari arhitektuurilised mõjud. Ukraina rahvusmotiive kasutati lõpuks Nõukogude Liidu perioodil ja kaasaegses iseseisvas Ukrainas.
Kalju Enniko
Kalju Enniko (14. september 1952 Tudu – 12. jaanuar 2012 Haapsalu) oli eesti luuletaja ja pedagoog.
Ukraina arhitektuur
Keskaegne Vene (988–1230)
Keskaegne Kiievi-Vene riik oli tänapäevaste Ukraina, Venemaa ja Valgevene riikide ning nende kultuuride, sealhulgas arhitektuuri eelkäija.
Miihkali Perttunen
Miihkali Perttunen, õieti Mihaila Arhipanpoika Ivanov-Perttunen, tuntud ka kui Pime-Miihkali, (1815 Latvajärvi, Arhangelogorodski kubermang - 3. september 1899 Latvajärvi) oli tuntud Karjala runolaulik.
Kalju Enniko
Ta on kasutanud ka pseudonüümi Mart Murde.
Enniko sündis lasterohke pere viimase lapsena. Keskhariduse omandas ta Rakveres, seejärel jätkas õpinguid Tallinna Pedagoogilises Instituudis, kus õppis aastatel 1972–1977 eesti keelt ja kirjandust. Ta töötas pikka aega eesti keele ja kirjanduse õpetajana. Tema esimeseks töökohaks oli aastatel 1977–1986 Tudu 8-klassiline kool. Hiljem töötas ta õpetajana Vaeküla Eriinternaatkoolis, Peetri Põhikoolis ja Haapsalu koolides.
Ukraina arhitektuur
Keskaegne Vene (988–1230)
Suur kiriku arhitektuur, mis ehitati pärast kristluse vastuvõtmist 988. aastal, oli esimene näide monumentaal arhitektuurist idaslaavi maadel. Kiiresti end sisse seadnud Kiievi riigi arhitektuuristiil oli tugevalt mõjutatud Bütsantsist. Varased ida õigeusu kirikud olid peamiselt puidust, lihtsaim kirikuvorm sai tuntuks rakukirikuna. Suurematel katedraalidel oli sageli palju väikeseid kupleid, mistõttu mõned kunstiajaloolased pidasid seda kristluse-eelsete paganlike slaavi templite väljanägemise märgiks.
Miihkali Perttunen
Rahvaluuleteadlased on temalt kogunud umbes 70 runo, koguulatusega 3500 värssi.
Ukraina arhitektuur
Keskaegne Vene (988–1230)
Mitmed näited nendest kirikutest on säilinud tänapäevani. 16.–18. sajandi jooksul ehitati paljud neist aga väliselt ümber Ukraina barokkstiilis. Näideteks on suursugune Kiievi Püha Sofia peakirik (aasta 1017 on kõige varasem dokumenteeritud vundamendi rajamine), Berestove Päästja kirik (ehitatud aastatel 1113–1125) ja Püha Cyrilose kirik umbes 12. sajand. Kõik on endiselt alles Ukraina pealinnas.
Miihkali Perttunen
Elulugu
Ta sündis 1815. aastal Latvajärvi külas Valge mere Karjalas runolaulik Arhippa Perttuneni neljanda pojana. Runolaulik oli olnud ka tema vanaisa, hüüdnimega Suur-Iivana.
Ukraina arhitektuur
Keskaegne Vene (988–1230)
19. sajandi lõpul rekonstrueeriti mitu hoonet, sealhulgas 1160. aastal ehitatud ja aastatel 1896–1900 rekonstrueeritud Volodõmõr-Volõnski taevaminemise katedraal, 1201. aastal ehitatud Paraskevi kirik Tšernihivis, 1940. aasta lõpus Kiievi Kuldne värav, ehitatud 1037. aastal ja rekonstrueeritud 1982. Viimase rekonstrueerimise nimetasid mõned kunsti- ja arhitektuuriajaloolased taaselustajate fantaasiaks.
Miihkali Perttunen
Elulugu
Ta suri 3. septembril 1899 ja on maetud Latvajärvi küla Kalmosaarele.
Ukraina arhitektuur
Keskaegne Vene (988–1230)
Kiievi-Vene ilmalikku või rahvapärast arhitektuuri on säilinud vähe.
Varajane Ukraina barokk
Ukraina barokk tekkis hetmanaatide ajastul 17.–18. sajandil. Ukraina barokk-arhitektuur, mis esindab kasakate aristokraatiat, erineb Lääne-Euroopa barokist selle poolest, et selle kujundused olid konstruktivistlikumad, mõõdukama ornamentika ja vormilt lihtsamad.
17.-18. sajandil kujundati ja laiendati enamikku keskaegseid Venemaa kirikuid oluliselt ümber. Lisati täiendavad kirikukuplid ning keerukas välis- ja sisekujundus.
Ukraina barokkstiili kuulsate näidete hulka kuuluvad Kiievi koobaskloostri kompleks, Võdubõtši klooster ja Potšajivi suurklooster.
Krimmitatari arhitektuur
Kui Krimmi valitses Krimmi khaaniriik, jäi sellest perioodist maha mitmeid islami motiividest inspireeritud konstruktsioone. Kõige kuulsam oli Bahtšisarai palee, mille kujundasid Pärsia, Türgi ja Itaalia arhitektid.
Venemaa Keisririik
Kuna Ida- ja Kesk-Ukraina lõimuti üha enam Vene Keiserriigiga, avanes vene arhitektidel võimalus oma projekte realiseerida maalilisel maastikul, mida pakkusid paljud Ukraina linnad ja piirkonnad. Kiievi Püha Andrease kirik (1747–1754), mille ehitas Bartolomeo Rastrelli, on tähelepanuväärne näide barokkstiilist arhitektuurist ja selle asukoht Kiievi mäe tipus tegi sellest linna äratuntava monumendi. Rastrelli sama tähelepanuväärne panus oli Marija palee, mis ehitati Venemaa keisrinna Elisabeti suveresidentsiks.
Venemaa, võitnud järjestikused sõjad Osmanite riigi ja selle vasall-Krimmi khaaniriigi üle, annekteeris lõpuks kogu Ukraina lõunaosa ja Krimmi. Uueks Venemaaks nimetatud maad kavatseti koloniseerida ning asutati uued linnad nagu Mõkolajiv, Odessa, Herson ja Sevastopol. Need sisaldaksid märkimisväärseid näiteid keiserliku Venemaa arhitektuurist.
Austria-Ungari impeerium
Ukraina lääneosades, mis kunagi kuulusid Austria-Ungari impeeriumi koosseisu, on 19. sajandi Kesk-Euroopa arhitektuuri silmapaistvad näited, näiteks Lvivi ooperi- ja balletiteater.
Rahvapärane arhitektuur
Mõistet rahvapärane arhitektuur võib kasutada vaheldumisi mõistetega "rahvalik", "tavaline", "põline", "traditsiooniline" ja see paigutatakse tavaliselt arhitektide professionaalselt kavandatud hoonete spektri teise otsa. Rahvapärase arhitektuuri ehitusalased teadmised põhinevad kohalikel traditsioonidel ja põhinevad seega suuresti põlvkondade kaupa edasi antud teadmistel. Ukraina erinevatel piirkondadel oli oma eripärane rahvapärane arhitektuur. Näiteks Karpaatide mägedes ja seda ümbritsevatel aladel on puit ja savi peamised traditsioonilised ehitusmaterjalid.
Perejaslavis asub Kesk-Nadniprjanštšina rahvaarhitektuuri ja eluviisi muuseum. Vabaõhumuuseumis on 13 teemamuuseumi, 122 rahvusliku arhitektuuri näidet ja üle 30 000 ajaloolise kultuuriobjekti. Dekoratiivviimistluse muuseum on üks esiletoodud muuseumidest, mis säilitab Ukraina arhitektuuri dekoratiivarhitektuuri rakenduste kätetööd.
Nõukogude Liit
Pärast Oktoobrirevolutsiooni ja Venemaa kodusõda, milles ka Ukraina osales, liideti suurem osa Ukraina territooriumist uue kommunistliku Ukraina NSV koosseisu. Esmakordselt sai ukrainlastest kui rahvusest tunnustatud rahvus ning selle tulemusena tehti suuri jõupingutusi omaette Ukraina arhitektuuristiili arendamiseks.
Pealinn: Harkiv (1917–1934)
Nõukogude võimu algusaastatel tähendas ukrainiseerimise poliitika seda, et paljusid Ukraina arhitekte julgustati kasutama Ukrainale ainulaadseid rahvuslikke motiive. Samal ajal standardiseeriti arhitektuur, kõik linnad said üldised arengukavad, mille järgi neid ehitatakse. Rahvuslikke motiive ei võetud aga arvesse, kuna uue valitsuse uueks arhitektuuriliseks moeks sai konstruktivism.
Nõukogude Ukrainas oli esimesed 15 aastat pealinnaks idaosas asuv linn Harkiv. Kohe töötati välja suur projekt, et "hävitada" selle suurkapitalistlik nägu ja luua uus sotsialistlik nägu. Andekas noor arhitekt Viktor Trotsenko tegi ettepaneku ehitada suur keskväljak suurte kaasaegsete hoonetega, millest saaks pealinna keskne keskus. Nii sündis Dzeržinski väljak (praegune Vabaduse väljak), millest sai kõige säravam konstruktivistliku arhitektuuri näide NSV Liidus. Kokku 11,6 ha ümbritsev väljak on praegu suuruselt kolmas väljak maailmas.
Teistel näidetel väljakul oli aga vähem õnne. Selline oli Serafimovi projekteeritud Projektide maja (praegune Harkivi ülikool) saatus, mis ehitati Gospromi väljaku kõveruse sümmeetriliseks, samuti oli see konstruktivismi monumentaalne saavutus. Sõja ajal sai see aga tõsiselt kannatada ja ehitati ümber poolstalinistlikus stiilis, mis jättis algsest hoonest vähe puutumata.
Pealinn: Kiiev (1934–1991)
1934. aastal kolis Nõukogude Ukraina pealinn Kiievisse. Varasematel aastatel nähti linna vaid piirkonnakeskusena ja seetõttu ei pööratud sellele eriti tähelepanu. Kõik see pidi muutuma, kuid hea hinnaga. Selleks hetkeks hakkasid juba silma esimesed stalinistliku arhitektuuri näited ja ametliku poliitika valguses tuli vana linna peale ehitada uus linn. See tähendas, et hindamatud näited nagu Püha Miikaeli Kuldsete Kuplitega klooster hävitati. Isegi Püha Sofia katedraal oli ohus.
Teise maailmasõja ajal projekt aga ei realiseerunud. Säilinud sõjaeelse Kiievi ehitiste hulka kuulub Ukraina Kommunistliku Partei Keskkomitee hoone (praegu välisministeeriumi valduses). Arhitekti ehitatud, valmis ainult põhjatiib, identne ja sümmeetriline lõunatiib, mis plaaniti ehitata hävinud kloostri kohale ministrite raada majaks, ei valminud kunagi. Teine näide on Ülemraada hoone, mille ehitas aastatel 1936–38 arhitekt Volodõmõr Zabolotnõi.
Kesk-Kiievi rekonstrueerimisprojektid
Vaatamata entusiastlikule algusele, mille käigus ehitati enamik hooneid, nagu postkontor, linnavolikogu, elegantne valge portikusega konservatoorium ja Kalinina väljaku esimesed hooned, mis valmisid 1955. aastaks, takistas uus arhitektuuripoliitika taas kiiresti projekti täielikult ellu viimast. Ükski näidetest ei jaga aga hotelli "Ukrajina" saatust, mis pidi väljaku tippu tõusma elegantse kõrghoonena, mis ehitati sarnaselt Moskva Seitsme õe hoonetega ja millelt eemaldati kõik dekoratiivsed omadused ja mis viidi lõpule sellisena, mida võiks kirjeldada kui "kole" stiil.
Kaasaegne Ukraina
Kaasaegse arhitektuuri keel muutub oma kunstilises suunas globaalsemaks ja pluralistlikumaks. Samal ajal on oluline roll uutel loomingulistel otsingutel, mis hõlmavad progressiivseid kalduvusi, põhimõtteid ja lähenemisviise arhitektuurse vormi ja stiili kompositsiooni lahendamisel.
Ukraina arhitektide Kiievi koolkonna töödes võib üha enam kohata postmodernismi ja kõrgtehnoloogilisi suundi. See peegeldab globaliseerumise ulatust kogu arhitektuurimaailmas.
Ukraina kaasaegse arhitektuuri ülesandeks on kaasaegse esteetika mitmekülgne rakendamine, arhitektile omase kunstistiili otsimine ja olemasoleva ajaloolis-kultuurilise keskkonna kaasamine.
Ukraina moodsa arhitektuuri headeks näideteks on Kiievi kesklinnas asuva Maidan Nezaležnosti rekonstrueerimine ja uuendamine, vaatamata väljaku kitsa ruumi piiratusele, suutsid insenerid segada kokku ebaühtlase maastiku ja kasutada ka maa-alust ruumi uue ostukeskuse loomiseks.
Suurim projekt, mis võtab enda alla suurema osa 21. sajandist, on Kiievi kesklinna ehitamine Rõbalski poolsaarele, mis valmides hõlmab tihedat pilvelõhkujaparki keset maalilist Dnepri maastikku.
Metroo
Nõukogude perioodil kaunistati metroojaamad eriti erksate kujundustega. Esimesed kolm jaama, mille ehitasid Ukraina arhitektid, ei asunud tegelikult Ukrainas. Sellegipoolest peetakse neid kõiki kolme maa-aluse ehituse ajaloos kõige ikoonilisemateks ehitisteks. Neid kõiki tuntakse ühe nime all "Kjivskaja" ja need asuvad Moskva metroos Kijevski raudteeterminali all.
1949. aastal hakati ehitama Kiievi metroo esimest etappi, mis avati 1960. Kõiki sealseid jaamu peetakse nende ainulaadse autentse iseloomu tõttu arhitektuurimälestisteks.
1967. aastal hakati ehitama Harkivi metroo esimest etappi, mis avati 1975. aastal, sellega liitusid peagi poolmetroo Krõvõi Rihi Metrotramm 1986. aastal ja Dnipro metroo 1995. aastal.
Kalju Enniko
Hilisemat loomingut esitas ta peamiselt erinevatel luuleüritustel. Tema loomingut tunnustati Eesti Luuleliidu võistlusel "Kuldne kaseleht" 1997. aastal ja Kalju Lepiku mälestuseks korraldatud luulevõistlustel aastatel 2003–2006.
Viimased Enniko eluajal ilmunud luuletused avaldati ajakirjas Looming 2010. aastal Mart Murde varjunime all.
Miihkali Perttunen
Mälestuse jäädvustamine
Vuokkiniemi külas on tema auks püstitatud ausammas.
Teised temast
Dokumentaalifilmis "Veelinnurahvas" nimetab Lennart Meri Miihkalit ja Arhippat "Kalevala" runode kuulsaimateks laulikuteks.
Helina Lass
Helina Lass (sündinud 13. septembril 1983) on eesti arhitekt.
Haridus
Vetla külast pärit Helina Lass on õppinud Alavere Põhikoolis ja Tallinna 54. Keskkoolis (saksa keele kallakuga klassis). Vahetusõpilasena õppis ta Saksamaal Potsdamis Hermannswerderi gümnaasiumis. Aastatel 2003–2009 sai Lass kõrghariduse Saksamaal Bauhausi ülikoolis.
Erumäe maastikukaitseala
Erumäe maastikukaitseala on maastikukaitseala Tartu maakonnas Elva vallas. Kaitseala kaitse-eesmärk on kaitsta, tutvustada ja säilitada Maioru ürgoru maastikku ja orule iseloomulikku reljeefi, vanu laanemetsi ja poollooduslikke kooslusi, kaitsealuseid liike ning pärandkultuurmaastikku. Kaitseala pindala on 35 ha.
Kaitseala moodustati 2015.
Ukraina arhitektuur
Ukraina seitse imet
24. augustil 2007 kuulutati välja Ukraina seitse imet. Selle projekti algatajaks on rahvaesindaja Ülemnõukogu juures Mõkola Tomenko. Selle ettevõtmise põhieesmärk on juhtida massimeedia ja riigi kodanike tähelepanu Ukraina populaarseimatele ajaloo- ja kultuurimälestistele.
2008. aastal toimus veel üks projekt "Ukraina seitse loodusimet" nime all. Tegemist on teise etapiga põhiprojektist "Ukraina seitse imet", mis oli peamiselt suunatud riigi ajaloolistele, kultuurilistele ja arhitektuurilistele vaatamisväärsustele. Teises etapis tehakse kindlaks peamised geoloogilised objektid, nagu kivid, mäeharjad, koopad, järved, jõed, looduslikud metsad.
Sellel projektil kui selle eelkäijal on samuti kolm etappi. Esiteks, pärast seda, kui iga oblast on oma kandidaadid tutvustanud, liigub neist 100 järgmisse etappi. Järgmise kolme kuu jooksul valitakse nendest sajast finaaletappi 21 võitjat. Ja taasiseseisvumispäevaks, 24. augustiks tuuakse avalikkuse ette finaalseitsmik. Projekti korraldavad järgmised institutsioonid: Ukraina Riiklik Turismiteenistus, Kongressi noortepoliitika, Spordi ja turismi komitee, Ukraina riiklik raadiofirma, ICTV telefirma, ajakiri "Mandry" ja paljud teised.
Sýntagma väljak
pisi|Sýntagma väljak Sýntagma väljak (kreeka keeles Πλατεία Συντάγματος) on Ateena keskväljak, mis asub linna südames Vana kuningapalee esisel.
Helina Lass
Töö ja ühiskondlik tegevus
Ülikoolis õppimise ajal oli ta praktikal arhitektuuribüroos Kavakava. Aastatel 2010–2018 töötas Hiinas, esmalt Hangzhou Shi arhitektuuribüroos BLE-Group, hiljem Hongkongis vanemarhitektina arhitektuuribüroos plusClover.
Armeenlased Osmanite riigis
Armeenlased olid Osmanite riigis üks suuremaid vähemusrahvusi. Erinevalt islamiusulistest türklastest kuulusid nad kas Armeenia Apostlikku Kirikusse, Armeenia Katoliku Kirikusse või Armeenia Protestantlikku Kirikusse. 19. sajandi lõpuni kuulusid nad osmanite juriidilises terminoloogias usulis-kultuurilisse omavalitsusse Armeenia millet ' isse, millel oli ka omaette kohtusüsteem.
Helina Lass
Töö ja ühiskondlik tegevus
2021. aasta seisuga töötab ta arhitektina arhitektuuribüroos Salto.
Armeenlased Osmanite riigis
Armeenlaste asuala on ajalooliselt paiknenud Vahemere, Musta mere ja Kaspia mere vahelisel alal. Armeenlased kujunesid põlisasukate segunemisel sküüdi ja teiste hõimudega omaette rahvaks hiljemalt 4. sajandil eKr. Aastal 301 võttis Armeenia esimese riigina vastu kristluse. Armeenlastest said kristlased (monofüsiidid) ja enamjaolt kuuluvad nad Armeenia Apostlikku Kirikusse. Armeenlastel on küll olnud iseseisev riik, kuid enamuse ajast on nad pidanud elama võõrvallutajate võimu all.
Osmanite riik oli paljurahvuseline ja mitmekultuuriline riik, mida kaasaegsed tundsid Türgi impeeriumina. Osmanite riigi sünniajaks loetakse 1299. aastat; Osmanite riik lakkas olemast 1923. aastal, kui kuulutati välja Türgi Vabariik.
pisi|paremal|[[Osmanite riik Osman I ajal]] Osmanite riigi algusaastatel elasid armeenlased Iraani, Bütsantsi, Gruusia, Ida-Anatoolia ja Kaukaasia piirkonnas. Aastatel 1080–1375 oli Kiliikia põhjaosas armeenlaste kristlik Kiliikia kuningriik. Esimesed kokkupuuted osmanitega toimusid Lääne-Anatoolias sultan Osman I (1258–1326) ajal.
13.–16. sajand
pisi|Kuulus [[hatškar Gošavanki kloostris, nikerdatud 1291. aastal kunstnik Poghosé poolt]] 13. sajandil toimusid Armeenia kuningriigi aladele pidevad mongolite vallutus- ja rüüsteretked.
13. sajandil on Armeenias käsikirjakunst arenenud kõrge tasemeni. Tuntumad selle ala kunstnikud olid Toros Roslin ja 14. sajandil Sarkis Pitzak. Kõrgelt arenenud oli armeenia juveliirikunst, mis oli seotud ka kirikuesemete ja raamatuköitmisega. Armeenia vaibad olid kuulsad naaberriikides.