cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus IV
Onupojapoliitika
Paulus IV isapoolsest suguvõsast oli tema võimulesaamise ajaks pärinenud kolm kardinali. Onupojapoliitika, eriti Carafa soost kardinalide vääritu tegevus, kahjustas kõige rohkem Paulus IV mainet tema eluajal, sest ta oli oma sugulasi pimesi usaldanud. Alles jaanuaris 1559 sai ta teadlikuks Carlo Carafa vääritust käitumisest, tagandas ta ametitest ja saatis Roomast välja.
1555 avaldatud kompaktumis keelas Paulus IV onul ja onupojal või paavsti õemehe vendadel olla ühel ja samal ajal kardinaliks.
Paulus IV vanima venna Giovanni Alfonso poeg Giovanni Carafa oli paavsti armees kapten ja hukati 1561. Teine poeg Carlo Caraffa sai kardinaliks. Kolmas poeg Antonio sai 1556 Cagno krahviks ja Montebello markiiks. Antonio poeg Alfonso Carafa sai kardinaliks.
Paulus IV vend Diomede Carafa abiellus Vittoria Castiglionega, kelle suguvõsast pärines paavst Coelestinus IV. Tema poeg Giuseppe abiellus Camilla Caetaniga, kelle suguvõsast pärines paavst Bonifatius VIII.
Kardinalide pühitsemised
Paulus IV pühitses oma ametiajal 19 kardinali 4 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks tulevane paavst Pius V. Lisaks itaallastele said kardinalideks 2 prantslast, 1 hispaanlane, 1 sakslane ja 1 inglane.
22. augustil (või 11. septembril) 1555 avaldas Paulus IV apostelliku konstitutsiooni "Cum venerabilis", mille järgi peab kardinalide kolleegiumi dekaaniks olema vanim Roomas resideeriv kardinalpiiskop. 15. detsembril 1558 avaldas ta dekreedi "Cum secundum apostolum", millega määrati karmid karistused neile, kes arutavad tulevase paavsti valimisi valitseva paavsti loata, ja keelas kõik vastaval eesmärgil teostatavad intriigid valitseva paavsti eluajal. 15. veebruaril 1559 avaldas ta bulla "Cum ex apostolato officio", milles tunnistas tulevase konklaavi tulemuse tühistatuks, kui paavstiks valitakse isik, kes on varem mõistetud süüdi ketserluses. Ta sätestas, et kardinalvikaarid peavad olema valitud piiskoppide seast.
Surm
Paulus IV oli surres vanim paavst pärast Gregorius XII-t. Vaenust Carafade vastu puhkes tema surma järel Roomas ülestõus, Rooma inkvisitsiooni peahoone hävitati ja vangid vabastati. Paulus IV ausammas tõmmati aluselt maha ja seda mõnitati.
Hinnang
Kirikuajaloolase J .N. D. Kelly järgi oli Paulus IV tunnustatud askeetlike eluviiside ja suure töövõime poolest, kuid ta oli karm ja sallimatu teistsuguste teoloogiliste vaadete suhtes ning vaenulik hispaanlaste vastu. Ta oli autokraatlik ning teda inspireeris paavsti ülemvõimu kontseptsioon.
Zakes Mda
Zakes Mda (kodanikunimega Zanemvula Kizito Gatyeni Mda; sündinud 6. oktoobril 1948 Herschelis Joe Gqabi ringkonnas Ida-Kapimaa provintsis) on Lõuna-Aafrika Vabariigi kirjanik.
Ta sündis meditsiiniõe ja kooliõpetaja (hilisema juristi) peres.
Eesti keelde on tõlgitud tema 1995. aasta teos "Ways of Dying", see ilmus 2019. aastal sarjas "Loomingu Raamatukogu", tõlkija Heili Sepp.
Tiit Kikas
pisi|Tiit Kikas pisi|Tiit Kikas esinemas ansambliga [[Justament üritusel Vabaduse Laul]] Tiit Kikas (sündinud 16. oktoobril 1975 Tallinnas) on Eesti muusik.
Haridus
Viiuliõpinguid alustas ta nelja-aastaselt. 1990. aastate algul tekkis tal huvi pärimusmuusika, eriti traditsioonilise Iiri viiulimuusika, hiljem elektroonilise ja etnotaustaga maailmamuusika vastu. Ta on musitseerinud eri stiilides: etno, popp, rokk, džäss, crossover.
Aastatel 1995–1996 õppis ta Soomes Sibeliuse Akadeemias. 2011. aastal lõpetas Kikas Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia džässmuusika erialal.
Muusikaline tegevus
Kikas on loonud ja arranžeerinud muusikapalu, mis on ilmunud kokku rohkem kui sajal muusikaalbumil; loonud muusika enam kui kümnele filmile, telelavastustele ja raadiosaadetele; olnud ühe muusikali helilooja; teinud muusikalise kujunduse enam kui viiele teatrilavastusele.
Kirile Loo plaat "Lullabies for Husbands", mille kaasprodutsent oli Tiit Kikas, jõudis Euroopa maailmamuusika edetabeli (European World Music Chart) kahekümne parima hulka. Muu hulgas on ta loonud muusika mängufilmile "Shop of dreams", Tallinna Linnateatri lavastusele "Genoom" ja ühisprojektile "Suurte masinate muusika", mis kanti ette koos ansambliga No-Big-Silence Leigo järvemuusika festivalil.
Näiteid Tiit Kikase loomingust on ka filmimuusika plaatidel, millest autor ise peab parimaks muusikat Peeter Urbla filmile „Stiilipidu“.
Kikasel on ilmunud kaks sooloalbumit: “String Theory”, mille andsid koos välja Elwood Music ja Rockadillo Records (Eestis, Soomes ja Jaapanis), ja “101 Clowns”, mis tuli välja märtsis 2013 ja esmakordselt Eestis ilmus ainult digitaalse kogumikuna. Plaadiesitluskontserdid on toimunud peale Eesti Ungaris, Lätis ja Saksamaal.
V Riigikogu valimised
V Riigikogu valimised toimusid 1932. aasta 21.–23. mail.
Valimiste eel toimus poliitilisel maastikul suurem ümberkujunemine kui ühinesid ühelt poolt põllumeeste erakonnad Ühinenud Põllumeeste Erakonnana tuntuks saanud ühendusse (tegelik nimi Põllumeeste Kogud ja põllumeeste, asunikkude ja väikemaapidajate koondus) ning teisalt liitusid Rahvaerakond, Tööerakond, Kristlik Rahvaerakond ja majaomanike ühendus Rahvuslikuks Keskerakonnaks.
.af
.af on Afganistani Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1997. aastast.
Franche-Comté
Franche-Comté oli piirkond (1. järgu haldusüksus) Prantsusmaa idaosas. Piirneb idas Šveitsiga.
.ad
.ad on Andorra Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.
Franche-Comté
Piirkond jagunes neljaks departemanguks: Doubs, Jura, Haute-Saône ja Belfort.
.ad
Domeeni haldab Andorra Telecom.
Franche-Comté
2016. aastal liideti Franche-Comté ja Burgundia piirkond Bourgogne-Franche-Comté piirkonnaks.
Limousin
Limousin oli piirkond (1. järgu haldusüksus) Prantsusmaa keskosas.
Piirkond jaguneb kolmeks departemanguks: Corrèze, Creuse ja Haute-Vienne.
2016. aastal liideti Limousini, Akvitaania ja Poitou-Charentesi piirkond Nouvelle-Aquitaine'i piirkonnaks.
Paul Biya
Paul Biya (täisnimega Paul Barthélemy Biya'a bi Mvondo; sündinud 13. veebruaril 1933 Mvomeka'as Prantsuse Kamerunis) on Kameruni poliitik, president alates 6. novembrist 1982.
Kameruni lõunaosast pärit Biya tegi kiiret karjääri ametnikuna president Ahmadou Ahidjo valitsusajal 1960. aastatel. 1968–1975 oli ta presidendi kantselei peasekretär ja 1975–1982 Kameruni peaminister. Kui Ahidjo 1982. aastal ootamatult tagasi astus, sai Biyast president. 1983–1984 kindlustas ta oma võimu võitluses eelkäijaga.
1980. aastail algatas Paul Biya Kameruni Rahva Demokraatliku Liikumise juhitud üheparteisüsteemi raames poliitilised reformid. Surve all andis ta järele ning lubas 1990. aastate algul juurutada mitmeparteisüsteemi. 1992. aastal võitis ta mitmeparteilised presidendivalimised napilt, kogudes 40% häältest, kuid tagasivalimistel 1997., 2004. ja 2011. aastal on ta edumaa olnud suur. Opositsioonipoliitikud ja lääneriigid on süüdistanud teda valimisreeglite rikkumises ja valimispettuses.
Biya on säilitanud Kameruni soojad suhted riigi koloniaalajastu aegse emamaa Prantsusmaaga.
Ehkki Biya on teinud pingutusi, et juhtida Kameruni avatuma ühiskonna poole, on tema režiim siiski säilitanud autoritaarsed jooned ning hoidunud järgimast Aafrika riikides 1990. aastaist ilmnenud tendentsi liikuda demokraatia poole. Põhiseaduse alusel on Biyal ulatuslik seadusandlik ja täidesaatev võim. Tal on suur mõjuvõim kohtute üle: kohus võib kaaluda seaduse kooskõla põhiseadusega üksnes presidendi taotlusel. Tema partei RDPC käes on endiselt enamus Rahvusassamblees, mis kiidab heaks kogu tema poliitika.
2009. aastal pälvis Paul Biya 19. koha Parade Magazine'i koostatud edetabelis, kuhu valiti maailma 20 kõige hullemat diktaatorit.
Biograafiad (P)
Biograafiad (P)
See loend loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid biograafiaid isikutest, kelle nimi algab P-tähega.
Pa
Vaata Biograafiad (Pa)
Pe
Vaata Biograafiad (Pe)
Po
Vaata Biograafiad (Po)
Pr
Vaata Biograafiad (Pr)
Pu
Vaata Biograafiad (Pu)
Ede (eesnimi)
Ede on eesti naisenimi. Ungaris on see mehenimi (mugandus nimest Edvárd (Eduard)).
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Ede 76 naisel. Ede oli populaarsuselt 900. naisenimi.
Ede oli keskmiselt 50 aasta vanune (mediaanvanus oli 48). Kõige populaarsem oli eesnimi Ede vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,19.
Champagne-Ardenne
Champagne-Ardenne oli piirkond (1. järgu haldusüksus) Prantsusmaa põhjaosas. Hõlmas suuremat osa Champagne'i ajaloolisest maakonnast.
Piirkond jagunes neljaks departemanguks: Ardennes, Aube, Marne ja Haute-Marne.
2016. aastal liideti Champagne-Ardenne'i, Alsace'i ja Lorraine'i piirkond Grand Esti piirkonnaks.
Majandus
Piirkonnast 61,4% oli põllumajanduslik maa, sh 282,37 km² viinamarjaistandusi. Piirkond oli Prantsusmaal esikohal odra ja lutserni tootmises. Seal toodeti ka šampanjat.
Tööstusharudest oli tähtsaim metallurgia.
Ajalugu
Champagne'i krahvkonda valitsesid 12. sajandist Champagne'i krahvid, kes 1284. aastal omandasid pärimise teel Navarra kuningriigi. 1284. aastal abiellus Jeanne de Champagne'i Prantsusmaa kuninga Philippe IV-ga ja aastatel 1284–1328 oli Navarra kuningriik personaalunioonis Prantsusmaaga. 1336. aastal loovutas Jeanne II oma õigused Champagne'i krahvkonna üle kuningas Philippe VI-le ja 1361. aastal ühendati Champagne'i Prantsuse krooniga.
Peeter II
Peeter II (Pjotr II Aleksejevitš, vene Пётр II Алексе́евич; 23. oktoober (vkj 12. oktoober) 1715 Peterburi – 30. jaanuar (vkj 19. jaanuar) 1730 Moskva) oli Venemaa keiser aastatel 1727–1730.
Peeter II oli Peeter I pojapoeg. Tema isa oli Peeter I ainus täisealiseks elanud poeg ja troonipärija Aleksei Petrovitš, ema Braunschweig-Wolfenbütteli printsess Charlotte Christine. Peeter II oli Romanovite dünastia viimane esindaja otseses meesliinis.
Ta tõusis troonile pärast Peeter I abikaasa Katariina I surma 17. mail (vkj 6. mail) 1727, kui ta oli kõigest 11-aastane, ja suri 14-aastaselt rõugetesse. Peeter ei jõudnud näidata üles palju huvi riigiasjade vastu ja iseseisvalt ta tegelikult ei valitsenud. Tema ajal kuulus võim riigis ülemsalanõukogule ja iseäranis noore keisri soosikutele, algul Aleksandr Menšikovile, pärast tema kukutamist aga Dolgorukovite perekonnale.
Lapsepõlv (1715–1725)
thumb|Peeter II sünd. Autor: Peter Schenk (1715)
Päritolu ja kasvatus
Suurvürst Pjotr Aleksejevitš sündis 23. oktoobril (vkj 12. oktoobril) 1715 Peterburis troonipärija Aleksei Petrovitši ja tema abikaasa Charlotte Christine pojana. Ema suri 10 päeva pärast sünnitust, isa aga suri reetmises süüdistatuna vanglas 1718. aastal. Tulevane keiser ja tema vanem õde, 1714. aastal ilmavalgust näinud Natalja, ei sündinud armastusest ega perekonnaõnnest. Aleksei ja Charlotte abielu oli Peeter I, Poola kuninga August II ja Austria keisri Karl VI diplomaatiliste läbirääkimiste tulemus. Kõik kolm soovisid lõigata kasu Romanovite dünastia ja iidse, paljude Euroopa kuningakodadega seotud Welfide dünastia liidust. Nii nagu dünastiliste abielude puhul ikka, ei läinud pruudi ja peigmehe tunded seejuures kellelegi korda.
Aleksei ja Charlotte Christine abielust sündinud kaks last said nimeks Natalja ja Pjotr – poiss tsaar Peeter I enda, tüdruk aga tsaari lemmikõe Natalja Aleksejevna järgi. Poiss oli vanaisa täielik nimekaim, kokku langesid nii ees- kui ka isanimi (Pjotr Aleksejevitš). Tema ristivanemateks saidki vanaisa Peeter I ja vanatädi Natalja. 17 päeva pärast pojapoja sündi sündis veel üks poeg ka tsaaril endal, kes sai samuti nimeks Pjotr, olgugi et elava vanema järgi lapsele nime andmist ei peetud sel ajal kohaseks. Arvatakse, et nii tahtis Peeter I demonstreerida oma poja eelistamist pärijana pojapoja ees, kuid paraku suri seegi Peetri poeg lapseeas 1719. aastal.
Pärast Aleksei karistamist 1718. aastal hakkas Peeter I pöörama tähelepanu oma ainsale pojapojale. Ta käskis sobimatud lapsehoidjad minema kihutada ja tegi oma soosikule Aleksandr Menšikovile ülesandeks leida lapsele õpetajad. Peatselt võeti õpetajatena ametisse djakk Semjon Marvin ja Ungarist pärit russiin I. Zeikan. Mõne aja pärast kontrollis tsaar isiklikult pojapoja teadmisi ja sattus raevu: vene keeles too suhelda ei osanud, veidi oskas saksa ja ladina keelt, kõige paremini valdas aga tatarikeelset sõimu. Peeter I andis isiklikult Marvinile ja Zeikanile peksa, kuid väärikamaid kasvatajaid Pjotr Aleksejevitš endale ikka ei saanud.
Väljaarvamine troonipärimisjärjekorrast
Veebruaris 1718 loobus välismaal arreteeritud ja Venemaale toimetatud Aleksei Petrovitš troonipärimisjärjekorrast oma poolvenna (Peeter I ja tema teise naise Jekaterina poja) Pjotr Petrovitši kasuks. Sama aasta suvel suri Aleksei segastel asjaoludel vanglas. Seejärel arvati ka Pjotr Aleksejevitš troonipärimisjärjekorrast välja, sest troon pidi minema ju Peetri pojale teisest abielust.
thumb|left|Tulevane keiser ja tema õde Natalja kreeka jumaluste Apollo ja Dianana. Autor: Louis Caravaque (1722)
Troonipärijana kerkis Pjotr Aleksejevitš vanaisa huviorbiiti uuesti 1719. aastal, kui kolmeaastane Pjotr Petrovitš suri ja Pjotr Aleksejevitš jäi tsaari kõrval Romanovite dünastia meesliini ainsaks elavaks esindajaks. Trooni üleminek vanaisalt pojapojale oleks vastanud Euroopa monarhia traditsioonidele (üsna hiljuti, 1715. aastal oli Prantsusmaal Louis XIV surma järel trooni pärinud tema alaealine lapselaps Louis XV), kuid 1720. aastate alguses Peetri kehtestatud troonipärimisjärjekord ei näinud ette automaatset pärimist meesliinis, vaid võimaldas valitsejal ise meelepärase järeltulija nimetada.
Hulk (muusika)
Hulk (inglise keeles set) on muusikas ühte tüüpi muusikaliste objektide, näiteks ühe muusikalise parameetri (näiteks heliklassi, helivältuse, helikestuse, helitugevuse, tämbri vms) väärtuste kogum ehk seeria. Hulk võib muusikas esineda järjestamata hulga ehk rühmana või järjestatud hulga ehk reana.
Hulga mõiste on tulnud muusikas kasutusele seoses muusikalise hulgateooria tekkimisega 1940. aastate lõpus Ameerika muusikateoorias.
Peeter II
Väljaarvamine troonipärimisjärjekorrast
Peeter I haiguse ajal tutvus väike Pjotr Aleksejevitš oma tulevase soosiku Ivan Dolgorukoviga. Laps külastas tihti Dolgorukovite maja, kuhu kogunesid vanadest aadlisuguvõsadest pärit pealinna noored. Seal sai ta tuttavaks ka oma tädi Jelizaveta Petrovnaga. Nii hakkas välja kujunema see partei, kes soovis näha Pjotr Aleksejevitši keisrina. Kohtumistel Dolgorukovite majas selgitati talle tema õigust Venemaa keisritroonile, Pjotr lubas aga neile põrmustada oma vanaisa soosiku Menšikovi, kes juhtis vanade bojaarisuguvõsade vastaseid.
Pjotr Aleksejevitši troonipärimise toetajatel olid tugevad vastased. Mõte tema troonile tõusmisest tekitas õigustatud kartusi oma elu ja vara pärast nende Peeter I nõunike seas, kes seisid tema isale määratud surmanuhtluse taga. Veelgi hullem – kui keiser oleks järginud traditsiooni ja kuulutanud troonipärijaks põlualuse Aleksei poja ja konservatiivse Jevdokija Lopuhhina, Peeter I esimese abikaasa pojapoja, siis oleks see äratanud Peetri reformide vastastes lootuse pöörduda tagasi vana korra juurde.
16. veebruaril (vkj 5. veebruaril) 1722 andiski Peeter I välja kuni 18. sajandi lõpuni kehtinud ukaasi troonipärimisest, mis tühistas iidse kombe trooni pärandamiseks meesliini pidi ja lubas vastavalt monarhi soovile nimetada troonipärijaks suvalise inimese, kes trooni väärib. Nii kaotas Pjotr Aleksejevitš ametlikult oma eelise trooni pärimiseks, kuid troonipärija küsimus jäi endiselt lahtiseks. Tegelikult ei jõudnudki Peeter I enne oma ootamatut surma 1725. aastal endale järeltulijat määrata.
Noorus (1725–1727)
thumb|Peeter II 1720. aastate lõpul
Katariina I aeg
Pärast Peeter I surma tuli lahendada troonipärija küsimus. Vanade aadlisuguvõsade esindajad (Lopuhhinid, Dolgorukovid, Golitsõnid, jt) toetasid 9-aastase Pjotr Aleksejevitši kandidatuuri, samal ajal kui teenistusaadli esindajad, kes olid mõjuvõimu omandanud Peeter I ajal (neid nimetati ka "Peeter Suure kotkapoegadeks"), toetasid Peetri lese Katariina keisrinnaks kuulutamist. Küsimus lahenes lihtsalt – vürst Menšikov lasi kaardiväel palee sisse piirata ja aitas troonile oma armukese Katariina.
Aja jooksul hakkas Katariina I peamine toetaja Menšikov, teades keisrinna halvast tervisest ja aimates ette tema peatset surma, pidama plaani suurvürst Pjotr Aleksejevitši enda poolele võitmiseks. Ta lootis kihlata Pjotriga oma tütre Marija Menšikova, pärast Pjotri trooniletulekut valitseda kuni tema täisealiseks saamiseni regendina ja selle abil kindlustada oma niigi tugevat võimu. Pikemas perspektiivis oleks temast saanud Pjotri ja Marija laste, seega ka tulevase keisri või keisrinna vanaisa. Vaatamata sellele, et Marija oli lubatud poola magnaadile Piotr Sapiehale, õnnestus Menšikovil see kokkulepe tühistada ning veenda Katariina I andma luba Pjotri ja Marija abieluks. Sapieha naideti hoopis Katariina I sugulase Sophie Skowrońskaga. Nii Katariina tütred kui ka ülemsalanõukogu liige krahv Pjotr Tolstoi üritasid keisrinnat ümber veenda ja takistada kihluse ning abielu teostumist, et hoida ära Menšikovi võimu tugevnemine, kuid Katariina ei soovinud neis vaidlustes osaleda.
Siis üritati hakata takistama Pjotr Aleksejevitši trooniletõusu. Menšikovi vastased lootsid, et neil õnnestub õpingute ettekäändel saata suurvürst välismaale ja pärast Katariina surma aidata troonile üks tema tütardest – kas siis Anna või Jelizaveta. Seda parteid asus toetama ka Anna mees, Holstein-Gottorfi hertsog Karl Friedrich. Vandenõulaste plaanid rikkus aga keisrinna liiga kiire surm.
Ettevalmistused troonile tõusmiseks
thumb|left|Izmailovo. Keiser Peeter II suundub pistrikujahile. Ivan Zubovi gravüür (1727–1730)
Veidi aega enne keisrinna surma kogunesid Ülemsalanõukogu, Senat, Pühim Valitsev Sinod, kolleegiumide presidendid ja kaardiväe staabiohvitserid nõu pidama, kellest peaks pärast Katariina I surma saama uus valitseja. Aleksandr Menšikovi vastased hakkasid arutama ideed kroonida keisrinnaks üks tsaaritaridest, kuid enamik kohalolijaid toetas Pjotr Aleksejevitši, kes pidi kuni 16-aastaseks saamiseni jääma ülemsalanõukogu eestkoste alla ja andma vande, et ei maksa kätte kellelegi neist, kes allkirjastasid tema isa Aleksei Petrovitši surmaotsuse.
Pärast troonipärimisüsimuse lahendamist hakkas Menšikov keisrinna nimel tegutsedes arveid õiendama oma vaenlastega. Paljud Menšikovi vastased (teiste seas krahv Pjotr Tolstoi) vahistati, mõningaid piinati. Osa neist saadeti asumisele koos kõigi tiitlite äravõtmisega, teistel alandati ainult teenistusastet. Schleswig-Holsteini hertsog püüdis oma ministri Henning Friedrich von Bassewitzi kaudu Menšikoviga kokkuleppele jõuda, et säästa oma abikaasat ja tema õde. Menšikov seadis tingimuseks, et nii Anna Petrovna kui ka Jelizaveta Petrovna peavad nõustuma Pjotr Aleksejevitši trooniletulekuga. Vastutasuks määras ta mõlemale rahalise hüvitise suuruses üks miljon rubla. Selle pidid nad kätte saama Pjotr Aleksejevitši täisealiseks saamisel.
Katariina I testament
17. mail (vkj 6. mail) 1727 suri keisrinna Katariina I 43-aastaselt. Vahetult enne surma koostas Henning Friedrich von Bassewitz kiirelt valitseja testamendi, mille haige Katariina asemel allkirjastas tema tütar Jelizaveta Petrovna. Selle testamendi kohaselt pidi trooni pärima Peeter I pojapoeg Pjotr Aleksejevitš. Hilisem keisrinna Anna Ivanovna käskis oma kantsleril Gavriil Golovkinil selle dokumendi põletada, mida viimane ka tegi, kuid eelnevalt valmistas ta sellest koopia. Тänu sellele on see dokument säilinud meie ajani.
Sellest dokumendist selgub, et testamendis nähti ette alaealise keisri eestkoste, määrati kindlaks ülemsalanõukogu võimupiirid, sätestati troonipärimiskord Pjotr Aleksejevitši surma puhul (sel juhul pidi troon minema Katariina tütardele – Annale, Jelizavetale ja nende järeltulijatele; juhul, kui nad loobuvad troonist või ütlevad lahti õigeusust pidi troon minema aga Pjotri õele Nataljale). Kõiki testamendi lugejaid hämmastas selle § 11. Selles kohustati kõiki võimukandjaid kaasa aitama Pjotr Aleksejevitši kihlusele Menšikovi tütrega, keisri täisealiseks saamisel aga nende abielule.
See paragrahv andis selgelt tunnistust, et testamendi koostamises osales vahetult Menšikov ise. Prantsuse ajalookirjanik Henri Troyat ongi väitnud, et tegelikult koostati testament hoopis ülemsalanõukogus vastavalt Menšikovi täpsetele juhistele. Testamendi põhipunkt, Pjotr Aleksejevitši troonipärimisõiguse kinnitamine oli aga vene ühiskonna silmis loomulik ja vaieldamatu; nii ei tekitanud suuremat muret ega vaidlusi ka testamendi §11.
Valitsusaeg
thumb|Peeter II portree. ''Autor: Johann Heinrich Wedekind (1730)
Valitsusaja üldiseloomustus
Peeter II ei olnud oma vanuse tõttu võimeline iseseisvalt valitsema, seetõttu koondus tema valitsusajal peaaegu piiramatu võim esialgu vürst Aleksandr Menšikovi, hiljem Heinrich Ostermanni ja Dolgorukovite perekonna kätte. Nii nagu tema eelkäija Katariina I ajal, toimis riik edasi inertsist. Õukondlased püüdsid lähtuda Peeter I kehtestatud korrast, kuid püüded tema poliitilist süsteemi säilitada tähendasid ka kõigi selle juures esinevate puuduste elushoidmist.
Kemijärvi linn
Kemijärvi on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes Lapi maakonnas Kemijärvi järve ja Kemijoki jõe ääres, Soome kõige põhjapoolsem linn.
Peeter II
Valitsusaja üldiseloomustus
Peeter II valitsusaja tulemusel tugevnes ülemsalanõukogu mõjuvõim, kuhu kuulusid peamiselt vanade bojaarisuguvõsade esindajad (kaheksast kohast kuulus viis Dolgorukovitele ja Golitsõnidele). Nõukogu võim tugevnes Peeter II ajal niivõrd, et nad sundisid Peetri järel troonile saanud Anna Ivanovnat esialgu allkirjastama dokumendi ("Tingimused"), mis andis kogu võimutäiuse neile. Juba samal 1730. aastal rebis Anna Ivanovna selle dokumendi tükkideks ning asus taas bojaaride võimu kärpima.
Peeter II Menšikovi eestkoste all (1727)
17. mail (vkj 6. mail) 1727 sai Pjotr Aleksejevitšist kolmas Venemaa keiser. Troonile asus ta kui Pjotr II ehk eestipäraselt Peeter II, nagu teda ka edaspidi siin artiklis on nimetatud. Vastavalt keisrinna testamendile pidi ta kuni 16-aastaseks saamiseni valitsema ülemsalanõukogu eestkoste all, mida kontrollis omakorda vürst Aleksandr Menšikov.
thumb|Marija Menšikova, Peeter II esimene kihlatu. Autor: Johann Gottfried Tannauer.
Kemijärvi linn
Vallas elab umbes 8100 inimest ja rahvastiku tihedus on 2,4 in/km², kuid umbes 60% inimestest elab vallakeskuses. Naabervallad on Pelkosenniemi, Salla ja Posio vald ning Rovaniemi linn. Vallas räägitakse soome keelt.
Lendva
Lendva (ka äkiline, rabandus, rabatis, läbilööja jms) on sellise terava valu rahvapärane nimetus, mis tekib äkki kas nimmepiirkonnas (lumbaago) või mujal. Sama rahvapärane nimetus võib tähendada ka ootamatut südamerabandust.
Peeter II
Peeter II Menšikovi eestkoste all (1727)
Menšikov pidas võitlust kõigi nendega, kelles ta nägi ohtu troonipärimisele. Peeter I tütar Anna Petrovna pidi koos abikaasaga Venemaalt lahkuma. Tsaar Ivan V (Peeter I vanema venna ja esialgse kaasvalitseja) tütrel Anna Ivanovnal ei lubatud lahkuda oma elukohast Miitavis isegi mitte selleks, et tulla troonile tõusnud noort sugulast õnnitlema. Parun Pjotr Šafirov, kommertskolleegiumi president ja Menšikovi ammune vaenlane, saadeti vaalapüügikompanii asutamise ettekäändel sisuliselt pagendusse Arhangelskisse.
Püüdes tugevdada oma mõju keisri üle, viis Menšikov ta 28. mail (vkj 17. mail) oma paleesse Vassili saarel, kus juurdepääsu valitsejale piirati rangelt. Teda võisid seal külastada vaid õde, tädid ja mõned valitud usaldusisikud.
Kemijärvi linn
Kemijärvi arendab turismi. Linn on ümbritsetud mägede ja suurte metsadega. Linna lähedal saab tegeleda matkamise, suusatamise, jahipidamise ja kalapüügiga. Kaladest elab seal hauge, ahvenaid ja meriforelle. Kemijärvi on Soome põhjapoolseim järv, kus elab koha.
Lendva
Rahvapärimuse kohaselt on lendva põhiliselt kahe terava otsaga peerg või Lõuna-Eestis nool, mis on nõia tehtud ja lennutatud koduloomade, vahel ka inimeste pihta kohe surmamiseks või äkilise valu tekitamiseks. Kohati oli levinud ka ettekujutus, et lendvat või rabandust põhjustab suur nõel, õlepea või puupulk, mille saadab välja pahasoovija-vihavaenlane või kiuslik naaber, kes haub kättemaksu. Rabanduseks kutsuti lisaks raskesti ravitavaid või peaaegu ravimatuks peetavaid haigusi, mis rabasid inimest või looma kas nõia saadetud või iseseisva haiguse haldjana. Rabandust oskasid teha nõiad, nagu ka seda arstida. Usk lendva- ja rabandusesaatjatesse nõrgenes kiiresti 19. sajandil, kauem püsisid kasutuses aga rahvameditsiini ja rahvaveterinaaria võtted, samuti lendvat tõrjuv sõnamaagia ja palved.
Lendva, ka lendaja või lennus, esineb põhjaeesti murdeis kohati varavedaja ehk tulihänna tähenduses.
Kemijärvi linn
Kemijärvel asuvad jäähokiklubi Kemijärven Kiekko ja jalgpalliklubi Kemijärven Pallo-55.
Ajalugu
pisi|püsti|Kemijärve kirik
Martti Pukk
Martti Pukk (sündinud 20. veebruaril 1977) on Eesti jalgpallur.
Peeter II
Peeter II Menšikovi eestkoste all (1727)
5. juunil (vkj 25. mail) kihlati 11-aastane Peeter II Aleksandr Menšikovi 16-aastase tütre Marijaga. Kihlatu sai tiitli "Tema keiserlik kõrgus" ja aastase pensioni summas 34 000 rubla. Kuigi Peeter II suhtus oma kihlatusse ja tema isasse soosivalt, nimetas ta Marijat oma kirjades "marmornukuks".
Kemijärvi linn
Ajalugu
Kemijärvi linn tekkis 1957, kui Kemijärvi kirikuküla ja mõned lähedalolevad asulad eraldati Kemijärvi vallast ja nimetati linnaks. 25. novembril 1960 sai Kemijärvi linn oma vapi. 1973 ühendati Kemijärve linn ja vald uuesti ning saadud omavalitsusüksus nimetati Kemijärvi linnaks.
Kuni 2006. aastani väljus Kemijärvilt kiirrong, mis sõitis öö otsa ja jõudis hommikul Helsingisse. Rong võeti käigust ära 2006. aastal, kui Soome Raudtee teatas, et uued magamisvaguniga rongid ei saa sõita elektrifitseerimata raudteel, nagu need Rovaniemest põhja pool on.
Stepan Halturin
pisi|Stepan Halturin Stepan Halturin (vene keeles Степан Николаевич Халтурин; 2. jaanuar 1857 (vkj. 21. detsember 1856) Halevinskaja, Vjatka kubermang – 3. aprill 1882 Odessa) oli vene revolutsionäär ja terrorist.
Kemijärvi linn
Ajalugu
1963–2008 asus Kemijärvil Stora Enso tselluloositehas.
John Maata
John Maata (24. detsember 1166 või 1167 Oxford – 18/19. oktoober 1216 Nottinghamshire, Inglismaa) oli Inglismaa kuningas, Iirimaa lord, Normandia ja Akvitaania hertsog ning Anjou krahv 27. mai 1199 – 19. oktoober 1216.
Stepan Halturin
Halturinil tekkis ettekujutus, et kui tsaar Aleksander II tappa, siis järgneb sellele kogu riigis suur segadus, mis lõpeb teistsuguse ühiskonna rajamisega. Selle eesmärgi saavutamiseks korraldas ta 17. veebruaril 1880 plahvatuse Talvepalees eesmärgiga tappa Aleksander II. Plahvatuse ajal pidid pidulikul lõunasöögil viibima tsaar, tema naine Marija Aleksandrovna, tsaarinna vend Alexander von Hessen und bei Rhein ja viimase poeg Bulgaaria tsaar Aleksander. Kuid külalised jäid pool tundi hiljaks ja sellepärast toimus plahvatus ajal, mil söögisaalis polnud kedagi. Selle asemel hukkusid 11 ihukaitsjat, kes olid kõik hiljuti lõppenud Vene-Türgi sõjas kangelaslikkust ilmutanud sõdurid, ja 56 inimest (peamiselt sõdurid) said vigastada.
Martti Pukk
Ta mängis aastatel 2004–2011 ja 2013-2017 Eesti jalgpalliklubis FC Kuressaare. 2012. aastal mängis Hiiumaalt pärit ründaja Tallinna FC Floras, kus võitis Eesti meistrivõistlustel pronksmedali ning võitis Eesti Superkarika.
John Maata
John tõusis troonile pärast vanema venna Richard I Lõvisüda surma 1199. aastal. 1202. aastal kuulutas Prantsusmaa kuningas Philippe II John Maata reeturvasalliks (John Maata abiellus ühe oma vasalli kihlatuga, Gloucesteri krahvinna Isabellaga) ja vallutas tema läänid Prantsusmaal. Philippe II suurendas oma domeeni alad Prantsusmaal kahekordseks, Normandia, Anjou, Bretagne jm Loire’i jõest põhja poole jäävate alade arvel. Nende alade kaotamisega lõppes ka Plantagenetide suurriik.
Vastuolud paavstiga
Canterbury peapiiskopi Hubert Walteri surma järel 13. juulil 1205 valis rühm munki tema järglaseks alamprior Reginaldi. Inglise piiskopid ei tunnustanud munkade valikut ja saatsid oma esindaja paavsti juurde. 11. detsembril 1205 peeti uued peapiiskopi valimised, mille alusel sai peapiiskopiks John de Gray, keda tunnustas ka Inglismaa kuningas John Maata. thumb|püsti|vasakul|John Maata
Peeter II
Peeter II Menšikovi eestkoste all (1727)
Ebaselge on Menšikovi seos Peeter II algatusega tuua vangistusest Suzdalis tagasi oma vanaema Jevdokija Lopuhhina, keda noor keiser polnud kunagi varem elus näinudki. Ta paigutati ümber Novodevitšje kloostrisse, kus talle tagati seisusekohane ülalpidamine.
John Maata
Vastuolud Philippe II-ga
Paavst andis Prantsusmaa kuningale Philippe II Auguste'ile korralduse John ametist kõrvaldada. Flandria krahvid olid Prantsusmaa kuninga vasallid vasallivaldustega Schelde jõest läänes (Krooni-Flandria, Kroonvlaanderen) ning ka Saksa kuninga vasallid vasallivaldustega Schelde jõest idas (Keiserlik Flandria, Rijksvlaanderen) Saksa-Rooma riigi territooriumitel. Kui Philippe II ähvardas tungida Inglismaale, liikus Philippe II oma vasallidega Bretagne'i, Normandia, Burgundia ja Akvitaaniast Flandria krahvkonda, karistamaks invasioonitoetusest keeldunud Flandria krahvi. Philippe II liikus kuni Brugge linnani, kus kohtus oma invasioonilaevastikuga. Philippe II oli hakanud Dammes ehitama suurt laevastikku, et sellega Inglismaad vallutama minna. Kuid Inglismaa kuningas John Maata sai sellest teada ja otsustas anda ennetava löögi. 30. mail saabus 500-laevaline Inglise laevastik Dammesse, kus Prantsusmaal oli 1700 sõiduvalmis ja täieliku teemoonaga varustatud laeva, aga prantslaste põhivägi oli Genti linna piiramas ja laevastikku kaitses üksnes väike rühm mehi. Inglased ründasid viivitamatult ja vallutasid kogu laevastiku, sõitsid umbes 300 laevaga (lisaks endi omadele) Inglismaale tagasi ja lasid enne sadakond laeva Zwini põhja, ummistades selle suudme, nii et Philippe ei saanud enam ülejäänud laevadega merele sõita ja pidi ka need maha jätma.
Peeter II
Sisepoliitika
Varsti pärast Peeter II trooniletulekut andis Menšikov tema nimel välja kaks manifesti, mille eesmärk oli rahvast uue keisri suhtes soodsalt meelestada. Esimesega tühistati pärisorjadest talupoegade ammused võlad ja vabastati võlgade tõttu sunnitööle määratud inimesed. See oli pikema protsessi algus. Peetri ajal hakati kergendama karistusseadustikus ette nähtud karistusi ja see suundumus jätkus ka edaspidi, saavutades haripunkti Jelizaveta Petrovna ajal. Muuhulgas keelati keisri ukaasiga hukatute tükkideks rebitud kehade väljapanek inimeste "hirmutamiseks".
John Maata
Vastuolud Philippe II-ga
20. juulil 1213 vabastati John Maata kirikuvande alt ja 29. juunil 1214 tühistati interdikt.
Peeter II
Sisepoliitika
Tühistati ka andam, mida võeti iga saabuva koorma pealt. Seda põhjendati valitsuse sooviga kaitsta alamaid maksukogujate omavoli eest, kuid tegelikkuses teeniti sel viisil saadud aastane summa edaspidi tagasi keisririigi kõrtsidele kehtestatud kaudse maksuga.
John Maata
Vastuolud Philippe II-ga
John sõdis Prantsusmaa kuninga Philippe II-ga Normandia hertsogkonna ja Akvitaania hertsogkonna valduste üle, mis alates Plantagenetite dünastiasse kuuluva Henry II võimulesaamisest oli noile kuulunud. 1214. aasta kevadel alustas John Maata sõjakäiku Prantsusmaa lääneosasse, et taasallutada Anjou dünastia alad. Maabudes La Rochelles vallutas ta lähedalasuvad linnused ning temaga liitusid Poitou parunid ning ta jätkas sõjakäiku abikaasa, Angoulême krahvinna Isabella Angoulême aladele. Limogesi üle kontrolli saavutamise järel suundus ta Lusignani dünastia aladele. Maikuu lõpuks ta alistas Geoffrey de Lusignani ja nende kindlused. Juulikuus aga astus tema vastu välja Prantsusmaa kuninga Philippe II poeg Louis, kuid otsustavat lahingut ei toimunud. Philippe II sõjas Flandrias toetasid Flandria krahvi, Saksa-Rooma keiser Otto IV ja teised Philippe II vastased vasallid ning Inglise väed William Longespée juhtimisel, kes aga kaotasid Bouvine'i lahingu. Pärast Prantsuse võitu Bouvine'i lahingus 27. juulil 1214 säilitasid Inglise monarhid võimu ainult edelas Guyenne'i hertsogkonnas.
Peeter II
Sisepoliitika
Koos vanade võlgade (mille kindlakstegemine oli niikuinii võimatu) tühistamisega tegi Menšikovi valitsus jõupingutusi kontrolli karmistamiseks maksude kogumise üle. Pärast läbikukkunud algatust määrata andamite kogumiseks ametisse kohaliku elanikkonna seast pärinevad maakomissarid (mõte oli selles, et kohalikud elanikud tunnevad paremini kohalikku olukorda), anti kohalikele vojevoodidele korraldus saata käskjalad otse pärusmõisadesse ja nõuda võlad sisse mõisnikelt või nende mõisavalitsejatelt.
John Maata
Vastuolud Philippe II-ga
John Maata kaotuse järel Prantsusmaal tõstsid feodaalid oma õiguste kaitseks Parunite mässu ja seetõttu võttis John Maata 1215. aastal vastu "Suure vabaduskirja" ("Magna Charta Libertatum"), millega kinnitas oma alamate õigused. Innocentius III kuulutas 24. augustil 1215 Magna Carta kehtetuks, kuna selle sisu ei kooskõlastatud paavstiga. Ta ekskommunitseeris ka mässulised aadlikud.
Peeter II
Sisepoliitika
Peeter I kehtestatud 37,5% protektsionistlik tollimaks välismaalt sisseveetavale kanepiköiele ja lõngale alandati 5% peale, et kaubanduse elavdamise abil suurendada riigikassa tulusid. Siberi karusnahaturul kehtinud tollimaksud tühistati sootuks.
Stepan Halturin
1. märtsil 1881 õnnestus Narodnaja Voljal siiski Aleksander II tappa, kuid oodatud rahvarahutused jäid tulemata ja ühiskonnakorras ei muutunud miski vabamaks. Samast aastast oli Halturin Narodnaja Volja täitevkomitee liige.
Halturin pages Odessasse, kus tappis 18. märtsil 1882 koos Nikolai Želvakoviga Kiievi sõjaväeringkonna prokuröri kindralmajori Vassili Strelnikovi. Selles oli neil eeskujuks Sergei Stepnjak-Kravtšinski, kes oli 1878 tapnud Peterburis sandarmeeria ülema Nikolai Mezentsovi ja põgenenud välismaale. Kuid Halturinil ja Želvakovil ei õnnestunud põgeneda, sest rahvas pidas nad kohapeal kinni. Mõlemad ütlesid pärast kinnipidamist valenime ja selle all mõistetigi mõlemad surma. Alles pärast nende hukkamist selgus, et Strelnikovi tapnud mees oli sama, kes korraldas plahvatuse Talvepalees.
1923–1992 kandis Halturini nime Orlovi linn Kirovi oblastis.
John Maata
Isiklikku
John abiellus 1189. aastal Gloucesteri krahvinna Isabellaga ja 1200. aastal Angoulême krahvinna Isabellaga.
Peeter II
Sisepoliitika
Teise manifestiga said Ivan Trubetskoi, Vassili Dolgorukov ja Burchard Christoph von Münnich kindralfeldmarssali auastme, viimasele neist anti lisaks ka krahvitiitel. Endale võttis Menšikov generalissimuse auastme ja ühtlasi nimetati ta kõigi Vene vägede ülemjuhatajaks.
1727. aastal likvideeriti Väikevene kolleegium ja taastati Ukrainas hetmani ametikoht. Selle sammu tingis vajadus tagada läheneva Vene-Türgi sõja eel ukrainlaste ustavus Venemaa valitsusele. Menšikovile oli see soodne veel sel põhjusel, et Väikevene kolleegiumi ja selle presidendi Stepan Veljaminovi peale oli kogunenud rohkelt kaebusi ning kolleegiumi likvideerimine aitas tõsta Menšikovi autoriteeti Väikevene aladel. Peeter II teatas Kõrgeimas Salanõukogus: "Väike-Venemaal sealse rahva heameeleks ametisse seada hetman ja üldine vanematekogu vastavalt kõigile neile punktidele, mille alusel astus see rahvas Venemaa keisririigi alluvusse." Teisisõnu hakkas Ukraina Venemaale alluma taas vastavalt Perejaslavli raadal kinnitatud kokkulepetele. Kõik Ukrainat puudutavad küsimused anti välisasjade kolleegiumi haldusalasse. Vastav ukaas anti välja 2. augustil (vkj 22. juulil) 1727. Hetmaniks valiti vastavalt ukaasile Danilo Apostol.
Katariina I ajal olid linnamagistraadid allutatud kuberneridele ja vojevoodidele, kuid Peeter II ajal tekkis idee need üldse kaotada, sest magistraadid dubleerisid kuberneride ja vojevoodide ülesandeid ning neile kulus rohkelt raha. Magistraatide kaotamiseni küll ei jõutud, kuid kaotati nende keskasutus peamagistraat. Vastav ukaas anti välja 29. augustil (vkj 18. augustil) 1727. Lisaks positiivsetele efektidele, mille see reform kaasa tõi (peamiselt kulude kokkuhoid), põhjustas see aga olukorra, kus ei olnud võimalik enam vojevoodide või kohalike võimude peale kuhugi kassatsioonikaebusi esitada.
thumb|Heinrich Ostermann
Keisri kasvatamine
Peeter II harimiseks koostas õppekava Heinrich Johann Friedrich Ostermann. Sellesse kuulusid vanem ja uuem ajalugu, geograafia, matemaatika ja geomeetria:
Keisri peamisteks õpetajateks kinnitati akadeemik Christian Goldbach ja peapiiskop Feofan Prokopovitš.
Õppekavasse kuulus ka meelelahutus: piljard, jaht ja muu taoline. Vastavalt Ostermanni juhistele hakati välisasjade kolleegiumis keisrile Euroopa ajakirjanduse põhjal koostama käsikirjalist infolehte. Lisaks Ostermanni koostatud õppekavale on säilinud Peeter II käekirjaga kirjutatud isiklik nädalakava:
Ostermanni plaani järgi pidi Peeter kolmapäeviti ja reedeti külastama ülemsalanõukogu. Tegelikult käis ta seal vaid ühe korra, 2. juulil (vkj 21. juunil) 1727. Rohkem ei ole Menšikovi ajast teada, et Peeter oleks kõrgeimat riigivõimuorganit külastanud.
Noorele keisrile ei meeldinud õppida, ta eelistas sellele lõbustusi ja jahipidamist, kus tema saatjateks olid noor vürst Ivan Dolgorukov ja Peeter I 17-aastane tütar Jelizaveta. Kõrgeima Salanõukogu istungitel ei käinud tegelikult ka Menšikov ise, kuid talle viidi vajalikud paberid koju kätte. Menšikovi käitumine isevalitsejana häälestas tema vastu teised aadlikud ja lõpuks ka keisri enda.
Kemijärvi linn
Ajalugu
Kemijärvil on kolm sõpruslinna. Need on Kandalakša (Venemaa), Sōbetsu (Jaapan, alates 1993) ja Vardø (Norra).
Linnaosad
Kemijärvi linnaosad on Alakylä, Halosenranta, Hyypiö, Isokylä, Javarus, Joutsijärvi, Juujärvi, Kostamo, Leväranta, Luusua, Perävaara, Räisälä, Soppela, Tapionniemi, Tohmo, Vuostimo, Ylikylä, Lehtola, Sipovaara, Särkikangas ja Kallaanvaara.
Luutsniku kool
Luutsniku kool asus Võrumaal praeguses Rõuge vallas ja töötas aastatel 1928 kuni 1971.
Peeter II
Menšikovi langus
Tasapisi hakkas keiser Aleksandr Menšikovi ja tema tütre vastu jahedamaks muutuma. Põhjuseid selleks oli mitmeid: ühest küljest Menšikovi enda ülbus, teisest küljest Jelizaveta Petrovna ja Dolgorukovite mõju. Oma õe Natalja Aleksejevna nimepäeval, 6. septembril (vkj 26. augustil) käitus Peeter II Marijaga üsna üleolevalt. Menšikov tegi talle selle kohta märkuse, mille peale keiser vastas: "Hinges ma armastan teda, aga õrnused on liigsed; Menšikov teab, et mul pole kavatsust abielluda enne 25. eluaastat." Selle intsidendi järel andis Peeter ülemsalanõukogule korralduse viia kõik tema asjad Menšikovi paleest üle Peterhofi suurde lossi. Ühtlasi tegi ta ettekirjutuse, et riigikassast ei eraldataks kellelegi raha ilma keisri isiklikult allkirjastatud korralduseta.
Nüü
Nüü (suurtähena Ν, väiketähena ν, vanakreeka νῦ, uuskreeka νι) on kreeka tähestiku 13. täht. Nüü väärtus kreeka numbrina on 50.
Luutsniku kool
Enne kooli asutamist töötasid ümbruskonnas  Mustahaba, Vaarkali, Pundi ja Kikre külakoolid.
Nüü
Nüüst pärinevad ladina tähestiku N ja kirillitsa Н.
Füüsikas tähistab väike nüü (\nu) elektromagnetkiirguse sagedust.
Peeter II
Menšikovi langus
thumb|left|Menšikov Berjozovis. Autor: Vassili Surikov (1883)
Ajaloolane Jevgeni Anissimov leiab, et noor keiser ei mõelnud sugugi ise välja korraldusi Vassili saarelt lahkumiseks, Menšikovi käskude eiramiseks, tema koduaresti paigutamiseks ja generalissimusele ustava Peeter-Pauli kindluse komandandi väljavahetamiseks. Septembri alguses Peeter II allkirjastatud ukaasides on näha Peetri kasvataja Heinrich Johann Friedrich Ostermanni kogenud kätt. Oleks aga ekslik arvata, et Menšikovi ajastu asendus Ostermanni ajastuga: esiplaanile tõusis hoopis keisri uus soosik, vürst Ivan Dolgorukov. Erinevalt teistest autoritest on ajalookirjanik Henri Troyat viidanud korduvalt ka Peeter II ja Ivan Dolgorukovi homoseksuaalsetele suhetele, tuginedes seda väites Saksimaa saadiku Johann Leforti kirjades sisalduvatele kaudsetele vihjetele.
thumb|Jevdokija Lopuhhina Autor: tundmatu vene kunstnik, 18. sajand
Seega kutsus vanaema keisrit Moskvasse, kuid aadel kartis, et kui Peeter läheb Moskvasse, siis Lopuhhina vabastatakse ja hakkab ise valitsema. Vaatamata sellele algasid seoses Peetri eesseisva kroonimisega 1727. aasta lõpul ettevalmistused õukonna ümberasumiseks Moskvasse, kus traditsiooniliselt on kroonitud Venemaa tsaare.
1728. aasta jaanuari alguses sõitiski keiser koos õukonnaga Peterburist ära, kuid tee peal ta haigestus ja oli sunnitud veetma kaks nädalat Tveris. Mõnda aega veetis Peeter II veel Moskva lähistel, et saaks ette valmistada tema pidulikku sissesõitu linna. See leidis aset 15. veebruaril (vkj 4. veebruaril) 1728.
Peeter II Dolgorukovite eestkoste all (1728–1730)
Pärast õukonna Moskvasse kolimist saavutasid Dolgorukovid suure võimu: juba 14. veebruaril (vkj 3. veebruaril) 1728 nimetati vürstid Vassili Dolgorukov ja Aleksei Dolgorukov ülemsalanõukogu liikmeteks. 22. veebruaril (vkj 11. veebruaril) nimetati noor vürst Ivan Dolgorukov ülemkammerhärraks.
Menšikovi langus lähendas Peetrit oma teise tädi Anna Petrovnaga. 1728. aasta veebruari lõpus jõudis Moskvasse teade, et Anna Petrovnal sündis poeg (tulevane Peeter III). Selle sündmuse auks korraldati ball. Käskjalale, kes teatas poisi sünnist, kingiti tänutäheks 300 tšervoonetsit. Peapiiskop Feofan Prokopovitš saatis Anna Petrovna abikaasale, Holstein-Gottorfi hertsogile pika õnnitluskirja, kus kiitis vastsündinut taevani ja põhjas Menšikovi.
3. detsembril (vkj 22. novembril) 1728 suri Moskvas keisri 14-aastane õde Natalja Aleksejevna, keda ta väga armastas ja kes kaasaegsete hinnangul avaldas talle head mõju.
Sisepoliitika
thumb|Peeter II rüü, õmmeldud tema valitsemisajal (1727–1730)
Moskva-perioodil keskendus Peeter II peamiselt meelelahutusele, jättes riigiasjad vürstide Dolgorukovite hoolde. Dolgrorukovid ise, eriti aga Ivan Dolgorukov olid keisri pidevate lõbustustega rahulolematud, kuid vaatamata sellele ei seganud teda ega sundinud tegelema riigiasjadega. Ajaloolase Sergei Solovjovi sõnul kirjeldasid välismaised saadikud asjade seisu Venemaal nii:
Ülemsalanõukogus väljendasid Fjodor Apraksin, Gavriil Golovkin ja Mihhail Golitsõn, seega peaaegu pooled liikmed, rahulolematust keisri puudumise üle nõukogu koosolekult. Neile ei meeldinud ka see, et kogu suhtlus keisri ja ülemsalanõukogu vahel toimus ainult kahe liikme, Aleksei Dolgorukovi ja Heinrich Ostermanni vahendusel. Samas ei osalenud ka need kaks liiget enamasti ise koosolekutel ja nõukogu arvamused tuli neile saata koos palvega kanda neist ette keisrile.
Armee ja laevastik olid kriisis: sõjakolleegium oli pärast Menšikovi asumisele saatmist ilma presidendita, pärast pealinna Moskvasse üleviimist jäi see ka ilma asepresidendist. Sõjaväel ei olnud piisavalt laskemoona, paljud noored andekad ohvitserid vabastati teenistusest. Peeter ei tundnud sõjaväe vastu huvi, kevadel 1729 Moskva lähistel korraldatud sõjaväeõppused ei pälvinud üldse tema tähelepanu. Laevade ehitamine lõpetati, taheti piirduda vaid galeeride tootmisega, mis viis peaaegu sõjani Rootsiga. Pealinna Moskvasse viimine ei aidanud samuti laevastiku arengule kaasa. Kui Ostermann hoiatas Peetrit, et pealinna mere äärest äraviimisega võib laevastik üldse kaduda, vastas keiser: "Kui on vaja laevu kasutada, siis ma lähen merele, aga ma ei kavatse vanaisa kombel hakata laevadel jalutamas käima."
Peeter II valitsusajal juhtus tihti igasuguseid õnnetusi: näiteks 4. mail (vkj 23. aprillil) 1729 puhkes Moskva sakslaste linnaosas tulekahju. Selle kustutamise käigus röövisid grenaderid majaperemeestelt väärisasju, ähvardades neid kirvestega, ja ainult keisri saabumine sündmuskohale suutis röövimistele piiri panna. Kui Peetrile röövidest ette kanti, käskis ta süüdlased kindlaks teha. Ivan Dolgorukov üritas aga asja vaigistada, sest oli ise nende grenaderide kapten.
Sel ajal sagenesid riigis ka röövlite kallaletungid. Nii näiteks süütasid röövlid Simbirski kubermangu Alatõri maakonnas vürst Kurakinile kuulunud küla ja tapsid ta mõisavalitseja. Kokku põletati maha kaks kirikut ja üle kahesaja elamu. Kirjutati, et tegelikult sai kannatada rohkem külasid ning et röövlid asuvad raskelt relvastatuna Alatõri lähistel, kiideldes, et vallutavad ja rüüstavad garnisonita linna. Taolisi juhtumeid on teada ka Penza ja Volga alamjooksu piirkonnast.
Peeter II ajal õilmitsesid korruptsioon ja ulatuslikud riigivargused. Juba detsembris 1727 algas kohtuprotsess admiral Matvei Zmajevitši üle, kes kuritarvitas oma võimu ja röövis riiki. Kohus mõistis Zmajevitši ja tema kaasaosalise major Pasõnkovi surma, kuid see karistus asendati auastme alandamise, röövitud vara tagastamise ja asumisele saatmisega Astrahani.
Pärast Peeter I aegseid repressioone kergendati nüüd rahalisi koormisi ja nekrutivõtmist, 15. aprillil (vkj 4. aprillil) 1729 likvideeriti karistusorganina tegutsenud Preobraženski prikaas. Selle ülesanded jagati sõltuvalt nende tähtsusest edaspidi ülemsalanõukogu ja senati vahel.
Teravnesid ka vastuolud Vene Õigeusu Kirikus. Pärast Menšikovi surma tunnetas opositsiooniline vaimulikkond oma jõudu ja hakkas nõudma patriarhaadi taastamist. Kõiki kirikuasju juhtis alates Peeter I ajast Pühima Valitseva Sinodi asepresident Feofan Prokopovitš, keda süüdistati muuhulgas selles, et ta ei võidelnud piisavalt luterluse ja kalvinismi leviku vastu. Samuti süüdistati teda osalemises Peeter I ja tema sõpruskonna loodud seltsingus, niinimetatud "narride ja joodikute sinodis", mis muuhulgas mõnitas ka õigeusu kirikut. Prokopovitši peamiste süüdistajatena kerkisid esile Rostovi piiskop Georgi (Daškov) ning Petseri kloostri arhimandriit Markell (Radõševski).
Samal ajal jätkusid paljud Peeter I ajal alanud ettevõtmised inertsist. 1730. aastal jõudis Peterburi tagasi Peeter I ajal teele saadetud maadeavastaja Vitus Bering, kes andis teada Aasia ja Ameerika vahelise väina avastamisest.
Kihlus Jekaterina Dolgorukovaga
thumb|Jekaterina Dolgorukova, Peeter II teine kihlatu. Autor: tundmatu kunstnik (Pihkva, 1729)
Oma sõbra Ivan Dolgorukovi vahendusel tutvus keiser sügisel 1729 viimase õe, 17-aastase vürstinna Jekaterina Dolgorukovaga, kellesse ta väidetavalt ka armus. 30. novembril (vkj 19. novembril) teatas Peeter II kavatsusest vürstinnaga abielluda, sama aasta 11. detsembril (vkj 30. novembril) toimus Lefortovo palees nende kihlus. Teisest küljest liikusid jällegi kuuldused, et hoopis Dolgorukovid mõjutasid keisrit abielu suunas. Vaatlejad panid tähele, et avalikkuses käitus Peeter II oma kihlatuga üsna jahedalt. Pulmad määrati 30. jaanuarile (vkj 19. jaanuarile) 1730, kuid keisri enneaegse surma tõttu need ei toimunud.