cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karst
Karrid
vasakul|pisi|Karrid Dunraveni mererannal Inglismaal Karrid on väljanägemiselt kitsad, kuni mõnekümne sentimeetri sügavused augud, lohud või vaod. Need moodustuvad tavaliselt nõlvadel allavoolava vee toimel vee pindmise tsirkulatsiooni vööndis. Karrid võivad kujuned ka mere- või järverannal, kus tõusu ja mõõna aegne või lainetuse tegevusel kaldale paisatud vee edasi-tagasi liikumine kivimit kulutab. Karrid on tüüpilised paljandkarsti pinnavormid, kus karstuvad kivimid paljanduvad otse maapinnal. Karrid on karsti arengu algetapiks. pisi|Pugem Stubai Alpides, kus vesi maa alla kaob
Karl XII
Kohad, kus Karl olevat olnud
Karula kiriku lähedal asus Keldrimägi, kus Karl olevat lõunat söönud.
Karl olevat elanud ka Vana-Antsla mõisa territooriumil olevas keldris.
Karliga seotud puud
Rahvajuttude järgi on Karl XII poolt istutatud puid kokku 65. Neist kindla pärimusega on vaid Laiuse pärn. Vahel kasvasid puud isegi Karli kraavi visatud jalutuskepist, sõjaväe seebikatla tiislist vms.
Karst
Pugemid
Pugemid (ponoorid) on avaused karstunud kivimi pinnal, mis juhivad vett kivimimassiivi sisse.
Karl XII
Karliga seotud puud
Põlva kihelkonnas Mustahamba talus on tamm, mille olevat istutanud Karl XII. Vissi kirikust minnes Kaagjärve poole asub Jaska talu, kus kasvab iidne mänd. Selle olevat istutanud Karl XII, kes olevat öelnud, et kui see puu kasvama läheb, siis hakkab veel kord maksma nende võim Eestimaal.
Karst
Avalõhed
pisi|vasakul|Avalõhe Kostivere karstiväljal Loopealsetel, kus pinnakate on väga õhuke, leidub tektooniliste lõhede karstumisest tekkinud lõhesid. Avalõhed võivad kohati olla mitu meetrit sügavad. Avalõhede kujunemises etendab tähtsat osa erosioon, kui vesi saab mööda lõhet kiirest alla voolata.
Karstilehter
pisi|Karstilehter Saksamaal Karstilehter on vees lahustuvate kivimite pinna sisse tekkinud korrapärane, koonusjas, liua- või vannitaoline süvend.
Karl XII
Karliga seotud puud
Kernu vallas on vana kadakas, mille olevat Karl XII istutanud.
Karst
Kurisud
pisi|vasakul|Kurisu Kostivere karstiväljal Suuremaid, kuni mitmekümne meetri laiusi karstivorme, mis võivad pinnavett neelata, nimetatakse kurisuteks. Need esinevad peamiselt maa alla kaduvatel ojadel ja väiksematel jõgedel, kus nad neelavad vett pugemitest, ning võivad olla maa-aluse jõe või oja lähtekohaks. Kurisud on tekkinud enamasti neis voolusängide lõikudes, mis on sügavamad ja ulatuvad aluspõhjani. Vee neeldumine lehtritaolise süvendi põhjas on meeldejääv ja võib tekitada paraja kõhedustunde. Rahvas nimetab neid kohti kurisuudeks (maapõue kuri suu) ja siit on tuletatud ka eestikeelne erialatermin "kurisu". Noorte kurisute – karstilehtrite moodustumine algab sageli kevadel maapinna järsul sisselangemisel, kui ala on lumeveest üleujutatud. Maapind vajub sisse suurest voolust tingitud sufosiooni tõttu. Mitme kurisu liitumisel võib nende vahele jääda karstijäänukeid, mida on näiteks Eestis näha Kostivere karstiväljal. Koonusja kujuga kurisud on lohud, mille põhjas on pugemeid avalõhede näol, kuhu kaob sademete vesi. Ovaalse kujuga kurisud on arenenud peamiselt sufosiooni teel koonusjatest kurisutest nende läbimõõdu suurenemisel kurisu all asuva karstunud püstilõhe või paralleelsete lõhede leviku suunas. Korrapäratu kujuga kurisud esinevad peamiselt maa alla kaduvatel jõgedel ja ojadel, kus neelduv vooluhulk on suurem ja karst rohkem arenenud. Korrapäratud kurisud on enamasti kujunenud ovaalsete kurisute laienemisest juba mitmes suunas, vastavalt aluspõhjas leiduvate tektooniliste lõhede levikusuundadele.
Karl XII
Karliga seotud puud
Üks sarnase looga puu on veel Jakobi tamm, mis olevat kasvama hakanud Karl XII maa sisse torgatud tammekepist.
Karst
Häilud
Häilud on negatiivsed karstivormid, mis on karsti lõppfaasiks, kui kivimid on lahustunud püsiva põhjavee horisondini. Häilusid nimetatakse ka karstipoljedeks, langatusaladeks või karstiorgudeks. Tekkivate järsuääreliste nõgude kuju võib varieeruda, olla läbimõõdult kuni mitukümmend kilomeetrit. Nõgude sügavus sõltub karstuvate kivimite paksusest. Häilud võivad kujuneda mitme kurisu liitumisel või tervete karstialade arengu lõppfaasis, mille nimetuseks on karstihaudmik. Väljanägemiselt on karstihaudmik ulatusliku tasase põhjaga ja järskude seintega nõgu. Kui karstihäilu või -nõo täidab vesi, tekib karstijärv, mis on enamasti ajutise iseloomuga või siis äärmiselt muutliku suurusega, mistõttu neis puudub vee-elustik, kaladest rääkimata. Suurimaks karstijärveks peetakse Lago di Doberdòt Kirde-Itaalias, kuid seegi kaob põuaperioodidel täielikult, muutudes sootaoliseks märgalaks. Järve maksimaalne pindala on kõigest 36 ha (1,2 × 0,35 km) ja sügavus varieerub 5–10 meetrini.
Karl XII
Kuninga skulptuur Stockholmis
vasakul|pisi|Rootsi lõvi Stockholmi on püstitatud kuninga skulptuur, mis asub kuningaaia (Kungsträdgården) lõunaosas. Skulptuuri rajas Johan Peter Molin ning paigaldati Karli 150. surmaastapäeval 1868.
Rootsi lõvi
1936. aasta 18. novembril avati Narva lahingu tähistuseks Narva linna monument, mis kujutab lõvi. Monumendi avamisel osalesid Rootsi prints Gustav Adolf ja Johann Laidoner. Monumendi disain kopeeriti Stockholmi kuningalossi ees seisvate pronkslõvide pealt, mis paigaldati sinna aastatel 1702–1704. Monument hävis Teise maailmasõja ajal. Monument taasavati 2000. aastal.
Karst
Karstiallikad
pisi|Tuhala nõiakaev oma "keemisperioodil" (2010) Karstiallikad liigitatakse langeallikateks ja tõusuallikateks. Langeallikad on kohad, kus surveta, toitealast madalama ala poole liikuva vabapinnalise põhjavee väljavool, paiknedes enamasti nõlva jalamil, moodustab oja alguse. Tõusuallikad esinevad piirkonnas, kus põhjavesi voolab maapinnale alt üles hüdrostaatilise jõu mõjul. Selleks on enamasti veega täidetud lehter või lohk, mille põhjast kerkib ühest või mitmest kohast vesi üles. Mõlemat tüüpi allikad toituvad pinnaveest või sügavamal asuvatest survelistest põhjaveekihtidest. Pinnavee korral, kui põhjavee edasine vool on takistatud ja vesi tõuseb maapinnale. Tõusuallikate toitumine survelisest põhjaveest toimub tektooniliste rikete asukohtades.
Maa-alused karstivormid
Kui lahustuv vesi jõuab põhjavee tasemeni ja liigub edasi horisontaalselt, hakkavad moodustuma karsti süvavormid.
Karstikoopad
pisi|vasakul|Virulase koopa ava Tuhala karstialal Karstikoopad on avaramad tühimikud maa all, mis on sageli liitunud omavahel šahtide või käikudega koobaste süsteemiks, mis võivad esineda ka mitmel tasemel. Koobaste lagedest läbiimbuvas vees lahustunud ained võivad välja settides moodustada tilkekivisid. Kui tilkekivi ripub laest allapoole, siis nimetatakse seda stalaktiidiks, kui aga vorm on hakanud kujunema alt üles, siis nimetatakse seda stalagmiidiks. Nimetatud vormide ühinemise tulemusel kujunevad koobastes sambad.
Salajõgi
Salajõgi on jõgi, mis voolab täielikult või kohati maapinna all, mööda maa-aluseid koopaid ja tühemikke. Karstialadel kaob maapealne jõgi kurisute kaudu maa alla, liikudes seal seni, kuni ta allikana uuesti maa peale tagasi jõuab.
pisi|Mudakoobas [[San Diego maakond|San Diego maakonnas Ameerika Ühendriikide California osariigis]]
Ebakarst ehk pseudokarst
Ebakarst ehk pseudokarst on tavalise karstiga väliselt sarnane pinnavorm, mis ei ole seotud kivimite lahustumisega. Termokarst kujuneb mattunud jää sulamisel, kus karstilehtriga sarnase negatiivse pinnavormi annab maasisese jääpanga sulamisel kokku vajunud maapind. Mudakoopad on tekitatud läbivoolava vee poolt paksu muda- või aleuriidikihti. Laavakoopad on koopasarnased tühimikud voolanud laavast.
Karsti mõjud keskkonnale ja inimestele
Karstiga kaasneb nii negatiivseid kui ka positiivseid nähtusi. Positiivne näide on karstiallikad, sest need toidavad ojasid ja jõgesid. Eriti olulised on allikad suvel ja talvel, kui jõed jäävad veevaeseks. Lisaks võib välja tuua turismi kasvu. Karstiga seotud turismi võib näha mitmel pool välisriikides, kus karstinähtused on suuremad, kutsudes kohale turiste kõikjalt maailmast. Selliseid paiku leidub mitmetes riikides, Eesti tõmbenumber on Kostivere karstiala.
Karstinõgudes ja tühimikes asuvad suured põhjavee varud, mida peale sademevee on sajandeid toitnud ka talumehed. Liigniiskuse tõttu põllumaadele kuivenduskraavi ehitamine tuleb kordades kallim kui juhtida vesi läheduses asuvasse kurisutesse. Kõige sellega on seotud ka mitmed keskkonnaohud. Karsti tühemikes asuv vesi ei ole isepuhastuv, erinevalt poorsetest purdpinnastest, mille tulemusel sinna sattuv reostus on suure ulatusega ja raskesti kontrollitav. Suurim reostuse oht on suurfarmide ja tugevasti väetatavate põldude piirkonnas. Karstiga võib kaasneda ka aluseline ja kare põhjavesi.
Palju lisakulutusi ja ümberplaneerimist on vaja karstialadega seotud maavarade kaevandustes. Karstunud kivimiplokid võivad põhjustada allmaakaevandustes varinguohte, mille tõttu on ohutuse tagamiseks vajalik kaevanduse seinu kindlustada karkassidega. Karstilõhedega suureneb sissevool kaevandustesse, mille tulemusel peab rohkem vett kaevandusest välja pumpama. Seda parandatakse lõhesid tsementeerides, et väljapumbatav vesi kergesti kaevandustesse tagasi ei voolaks. Sageli on karstumine rikkunud nende läheduses paikneva põlevkivi, leostanud välja orgaanilise aine, oksüdeerinud selle mustaks ja moonutanud algse kihilisuse. See muudab järelikult põlevkivi energiatootmisele kasutuks.
Soome kodusõda
Soome kodusõda (Suomen sisällissota) ka Soome vabadussõda (Suomen vapaussota) oli Soome Senati ja Soome Rahvavabariigi/Soome Sotsialistlik Töölisvabariik juhitud relvastatud väeüksuste vaheline sõjategevus Soomes 27. jaanuarist 15. maini 1918.
Karst
Karsti mõjud keskkonnale ja inimestele
Lisaks tekitavad karstinähtustega piirkonnad probleeme veesüsteemidele. Karstilõhedega seotud veekaod on vaja kompenseerida paisjärvede ja veehoidlate rajamisega. Põlluharijaid segab liigse lõhenevuse tõttu vee kadu mullas ja langatused pinnases raskendavad maaharimist.
897
897. aasta
Soome kodusõda
Senati vägesid hüüti valgeteks ja rahvakomissariaadi vägesid punasteks ehk Punakaardiks. Saksamaa keisririik toetas valgeid ja Nõukogude Venemaa aitas punaseid. Valged said tuge ka välismaa vabatahtlikest, kelle seas sõja algfaasis olid kõige tähtsamad Rootsi ohvitserid.
Karst
Salajõe
Salajõe on Läänemaa suurim karstiala, mis asub Lääne-Nigula vallas Salajõel. Nime poolest asub seal kohati maa all voolav salajõgi, mille pikkus ulatub 15 kilomeetrini. Piirkonnas asuvas karstiorus leidub mitu erisuguses arengustaadiumis karstilehtrit. Salajõe karstiala iseloomustab Madal-Eesti maastikulist ja geoloogilist eripära, mis tänu sellele on karstoloogilise ja veekaitselise tähtsusega.
Kümnejalalised
Kümnejalalised (Decapoda) on selts kõrgemaid vähke.
Nende hulgas on jõevähid, krabid, krevetid ja garneelid.
Karst
Tuhala
Tuhala karstiala pindalaga 188 ha asub Tallinnast 35 km lõunas Kose vallas Kata külas Tuhala jõe alamjooksul. Sealsel maastikualal on üheskoos palju erinevaid karstivorme, alates karstiallikatest ja ilmekatest neelukohtadest kuni salajõe veevoolude ning nende poolt kujundatud langatusorgudeni välja. Sealne kuulus karstiallikast toituv Tuhala nõiakaev asub Sulu talu õues, mille "ülekeemist" käivad kevaditi imetlemas tuhanded inimesed. Kaevu all paiknev alaline karstiallikas saab oma vee Tuhala jõest, mis suurvee ajal Ämmaaugu pugemitest maa alla kaob ja Virula koopa vett täis ajab. Kõige tähelepanuväärseim võimalus Tuhala karstiväljal on järgida karstisüsteemide järkjärgulist täitumist kevadise suurveega. See loob ettekujutuse maa-aluste kanalite omavahelistest ühendusteedest.
897
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Kümnejalalised
Mitmed sellesse rühma kuuluvad vähid omavad suurt töönduslikku tähtsust.
Soome kodusõda
Soome kodusõda oli osa Esimese maailmasõja esilekutsutud riikide ja ühiskondade murranguajast Euroopas. Kodusõda lõppes valge-Soome võiduga ja puna-Soome kaotusega. Soomes lõppes Nõukogude Venemaa mõjuvõim, kuid maa jäi maailmasõja lõpuni keiserliku Saksamaa võimupiirkonda. Kui Saksamaa oli sõja kaotanud, viidi detsembris 1917 välja kuulutatud Soome iseseisvus täielikult ellu ning Soomest sai Euroopa suurriikide eeskujul demokraatlik vabariik.
Karst
Kuivajõe
Kuivajõe karstiala asub Kose vallas Kuivajõe küla ja Kose-Uuemõisa vahel, kus Kuivajõgi veevaesel ajal kaob täielikult maa alla.
Kümnejalalised
Enamik kümnejalalisi on raisasööjad.
897
Aastakümned: 840. aastad 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad - 890. aastad - 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad
Soome kodusõda
Kodusõda on Soome ajaloo kõige vastuolulisem sündmus, mille mõju soomlastele ja Soome ühiskonnale on olnud erakordselt pikaajaline. Mõlemad osapooled on süüdi poliitilises terroris ja tarbetutes toorustes. Pärast sõda vangistati palju punaseid ja punasuses kahtlustatavaid saadeti vangilaagritesse, kus haiguste, nälja ja hukkamiste tagajärjel suri tuhandeid soomlasi. Kokku nõudis sõda umbes 37 000 ohvrit. Teise maailmasõja lõpptulemus tegi võimalikuks Soome rahva aeglase tervenemise.
Kümnejalalised
Süstemaatika
Tänapäeval jagatakse kümnejalalised sõltuvalt lõpuste ja jalgade ehitusest ning vastsestaadiumitest kahte alamseltsi:
Soome kodusõda
Sõja nimetused
Soome kodusõjale on antud mitmeid ideoloogilise tagapõhjaga nimetusi, näiteks kansalaissota ('kodusõda, kodanikusõda'), vapaussota ('vabadussõda'), veljessota ('vennatapusõda'), kapina ('mäss'), punakapina ('punamäss'), torpparikapina ('popsimäss'), vallankumous ('revolutsioon'), luokkasota ('klassisõda'). Neutraalsed väljendid on vuoden 1918 sota ('1918. aasta sõda'), Suomen sota 1918 ('Soome sõda 1918'), vuoden 1918 tapahtumat ('1918. aasta sündmused') ja Veijo Meri järgi kevään 1918 tapahtumat (1918. aasta kevade sündmused').
1918. aasta sõja üks esimesi nimetusi rahvakomissariaadi poolel oli "revolutsioon". Sõja lõppfaasis hakati võitjate poolel rõhutama sõja rahvuslikku iseloomu vabadusvõitlusena ja sõjana Venemaa ning tolle toetatud punaste vastu. Kaotajad nimetasid sõda peamiselt klassisõjaks ja mässuks, kuid sõna "vabadusvõitlus" kasutati näiteks paljudes Punakaardi surmakuulutustes.
Karst
Pae
Pae karstiala asub Rapla rajoonis Pae külas ning on looduskaitse all haruldaste karstivormide, näiteks koobaste ja karride esinemise tõttu. Pae karstiala esindab Eesti mandriosa suurimat karriala, mis on kujunenud möödunud sajanditel esinenud nimetu salaoja kohale.
897
Aastad: 892 893 894 895 896 - 897 - 898 899 900 901 902
Soome kodusõda
Sõja nimetused
1918. aastal nimetati sõda üldiselt vene keele (гражданская война) eeskujul kansalaissota ('kodanikusõda'). Seda väljendit kasutati ka prantsuse, inglise ja saksa keeles. Hiljem üldistus soomerootslaste keelekasutuse eeskujul väljend sisällissota (inbördeskriget, 'sisesõda'). Soomekeelses historiograafias nimetatakse seda sõda tänapäeval peamiselt sõnaga sisällissota, mis sobib paremini ka rahvusvahelise keelekasutusega. See väljend iseloomustab sõda neutraalselt (vrd "vabadussõda", "klassisõda") ja arvestab asjaolu, et sõjas osalesid välisriigid. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist on Soomes siiski hakatud kasutama ka väljendit "vabadussõda".
917
917. aasta
Soome kodusõda
Sõja nimetused
pisi|"Popsid põllutööl". Popsid ja maatöölised olid need suured ühiskonnaklassid, millel kui seisustevälistel elanikkonna osal ei olnud seisuslikus ühiskonnas mõjuvõimu
917
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Soome kodusõda
Sõja põhjused
Üks 1918. aasta sõja tähtis taustategur oli 20. sajandi algusest saadik kasvanud Venemaa keisririigi seesmine ebakindlus, mida kõige rohkem suurendas 1.–12. augustil 1914 puhkenud Esimene maailmasõda. Viimane vallandas Venemaa sisekriisi, riigi killunemise ja suure võimuvaakumi.
917
Aastakümned: 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad - 910. aastad - 920. aastad 930. aastad 940. aastad 950. aastad 960. aastad 970. aastad
Aastad: 912 913 914 915 916 - 917 - 918 919 920 921 922
Soome kodusõda
Sõja põhjused
Kui Venemaa 1917. aasta veebruarirevolutsiooni ja oktoobrirevolutsiooni käigus lagunes, killunes Soomes riigivõim. Selle tagajärjel vallandus Soomes poliitiline, majanduslik ja sõjaline kriis, mis viis ühiskonna lagunemiseni. Petrogradis võimule pääsenud bolševikud Lenini juhtimisel ajendasid oma toe ja nõudmistega Soome töölisliikumist alustama revolutsiooni. Tänini ei ole täielikku üksmeelt selles osas, kui suurt osa bolševikud Soome kodusõja puhkemises etendasid. Venemaa revolutsioonid otseselt küll ei levinud Soome ja neid ka ei levitatud sinna, vaid piirkond oli Venemaa osana vahetult nende mõju all. Ühiskonna lõhenemine ja selles toimunud võimuvõitlus olid Venemaal ja Soomes sünkroonsed ja samalaadsed. Nad tulenesid põhiliselt samadest tingimustest.
Saksamaa keisririik oli Venemaa kõrval teine suurriik, mille vallutusplaanid ja majanduspoliitilised huvid Ida-Euroopas mõjutasid Soome sündmusi aastatel 1917–1918. Soome jäägriliikumine oli väidetavalt osake Saksamaa välispoliitilistest plaanidest. Aktivistid kavandasid Soome lahkulöömist Venemaast Saksa tääkide ja jäägrite abiga. Samas Saksamaa juhtkond otsustas 1917. aastal toetada majanduslikult bolševikke ning aidata kaasa Lenini ja mõningate teiste bolševike siirdumist eksiilist Šveitsis Petrogradi (9. aprill). Loodeti, et Vladimir Lenin tuleb Venemaal võimule ja loobub sõjast, nii et Saksamaa vabaneb raskest sõdimisest kahel rindel. Nõnda mõjutas Saksamaa Soome kodusõja puhkemist kahel moel.
Punaste võimuhaaramine
18. jaanuaril 1918 asutasid Soome Sotsiaaldemokraatlik Partei, Ametiühingute Keskliit ja Soome Punakaart Soome Tööliste Täitevkomitee ning soovisid haarata Soomes ainuvõimu. pisi|Otto Wille Kuusinen 23. jaanuaril moodustas Soome SDP – Tööliste Täitevkomitee, kui "Soome punaste" kõrgeima võimuorgani. 26. jaanuaril käskis TTK Tööliskaardil hõivata kõik maa haldusasutused ja strateegilised punktid. 27. jaanuaril pöördus TTK "Revolutsioonilise üleskutsega Soome rahva poole". pisi|Adolf Taimi Ööl vastu 28. jaanuari hõivasid Punakaardi salgad Helsingis kesksed valitsushooned ja Soome senine Pehr Evind Svinhufvudi valitsus põgenes Helsingist Nikolaistadi.
il moodustasid "punased" Soome Rahvavabariigi, mille Rahvavolinike Nõukogusse kuulusid Kullervo Manner (fi), Yrjö Elias Sirola, Otto Ville Kuusinen ja Adolf Taimi (fi). Senise valitud Eduskunna asemel moodustati vasakpoolsetest Kõrgem Töölisnõukogu, mis koosnes 35 inimesest (10 Soome SDP Parteinõukogust, 10 ametiühingutest, 10 Soome Punakaardist, 5 Helsingi tööliste esindajatest).
Võimu võtnud vasakpoolsed hakkasid kohe ellu viima bolševike põhimõtteid – proletariaadi diktatuuri: pandi tööle komissarid, kes hoidsid enda kontrolli all erapankade tegevust, võimude korraldusel suleti ebasobivaid ajalehti, seati sisse revolutsiooniline kohus. Siseasjade komissariks määrati Adolf Taimi.
Soome Rahvavabariigi relvajõududeks oli Soome Punakaart, kus oli võitlejat. Suure osa Soome nn sotsiaaldemokraatliku valitsuse sõjajõust moodustasid enne Soomes asunud Venemaa 42. armeekorpuse (mille staap asus Viiburis), Kesk-Soomes – Tampere piirkonnas asunud 106. jalaväediviis, mille ülem oli nõukogudemeelne Mihhail Svetšnikov (1882–1938). Kõigi Soome relvastatud jõudude juht oli Eero Haapalainen, tegelik sõjategevuse juht oli aga staabiülem Svetšnikov.
Soomes asunud Venemaa 42. armeekorpuse koosseisus olid: 106. jalaväediviis ja 423. Luuga jalaväepolk ning 422. Kolpino jalaväepolk.
Kodusõja käik
Pärast bolševike riigipööret Venemaal kuulutas Soome end iseseisvaks, mida tunnistas ka 31. detsembril 1917. aastal Nõukogude Venemaa Rahvakomissaride Nõukogu.
25. jaanuaril pöördus Soome "valge" valitsus teda tunnustanud riikide (Rootsi, Norra, Taani, Austria-Ungari ja Kreeka) poole abipalvega, viidates sellele, et vaatamata Soome iseseisvuse tunnustamisele Nõukogude Venemaa poolt ei ole viimane oma sõjajõude Soome territooriumilt välja viinud ja toetab valitsusvastaseid jõude.
Soome rahvuslased tungisid relvastatud rünnakutega kallale Soomes asunud Nõukogude Venemaa valitsusele allunud vägedele ning vabastasid 28. (15. vkj) jaanuaril Vaasa, Oulu, Seinäjoki.
10. veebruar 1918 katkesid Nõukogude Venemaa ja Saksamaa ning Austria-Ungari vahelised Brest-Litovski rahuläbirääkimised ning Saksamaa alustas uuesti sõjategevust nii Eestis kui ka Soome lahel.
25. veebruaril 1918 saabus Soome jäägripataljon Vaasasse osa võtma Soome vabastamisest.
15. märts - 6. aprill toimus Tampere lahing.
3. aprillil 1918 maabus Hanko sadamasse Saksa sõjaväeosa Balti diviisi 9500 sõdurit von der Goltzi juhtimisel. 7. aprill 1918 saabus täiendav väekontingent 2500 meest Loviisas von Brandersteini juhtimisel ning Helsingi sadamasse tulid sõjalaevad.
11.–13. aprillil vallutasid sakslased Helsingi ja juunis oli sõjategevus lõppenud. Soome kuningaks valiti Hesseni prints Friedrich Karl, kes aga veel samal aastal troonist loobus ja Soome riigihoidjaks sai Mannerheim. Moskvas loodi Soome kommunistlik partei Ville Kuusisega eesotsas.
Meri
Merede liigitus
Hüdroloogias kasutatakse ka muid liigitusi.
Meri Eesti sümboolikas
Valla mereäärset asukohta sümboliseerib kilbi sinine värv Keila valla vapil ja Harku valla vapil.
Sõna "meri" teised tähendused
Meredeks nimetatakse ka merede osi (näiteks Liguuria meri, Türreeni meri, Väinameri).
Sõna "meri" järvede nimetuses (Kaspia meri, Araali meri, Surnumeri) on ajaloolist päritolu, nagu ka mõne mere nimetamine laheks (Hudsoni laht, Mehhiko laht, Bengali laht).
Eestis kannavad "mere" nime mõned maakerke tõttu lahtedest või väinadest järveks muutunud veekogud (näiteks Sutlepa meri).
Sarapul
Linn on asutatud 1596. aastal, linnaõigused sai 1780.
Sarapulis on masinaehitus- ja metallurgiatööstusettevõtted. Linnal on raudteeühendus Iževski, Kaasani ja Jekaterinburgiga.
Sarapuli elanikkonnast moodustavad venelased 81,8%, tatarlased 8,9%, udmurdid 3,8%, ukrainlased 0,9% ja teised rahvad 4,6%.
Bifurkatsioon
Bifurkatsioon ehk jõe kahenemine on hüdroloogias vooluveekogu jagunemine kaheks haruks. Erinevate jõgikondade ühenduse teke võib olla ka perioodiline, näiteks ainult suurvee ajal, mil mõni jõelõik hakkab ajutiselt tagurpidi voolama.
Bifurkatsiooni tõttu tekivad harujõed. Maailma suurim harujõgi on Casiquiare jõgi, mis eraldub Orinoco jõest ning suubub Rio Negro jõkke Amazonase süsteemis, moodustades loodusliku ühenduse kahe suure jõestiku vahel.
Eesti lähialal on iseloomulikuks näiteks Rossoni jõgi, mis ühendab Narva jõge Lauga jõega ning voolab kord ühes, kord teises suunas. Bifurkatsioonina võib käsitleda ka Emajõe tulvaaegset vastuvoolamist Pedja jõe suudme ja Võrtsjärve vahel.
Lõuna-Lunda provints
Lõuna-Lunda provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Angolas.
Akt
Akt tähendab järgmist:
AKT tähendab järgmist:
Act Acto Acte Acta AKT
916
916. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad - 910. aastad - 920. aastad 930. aastad 940. aastad 950. aastad 960. aastad 970. aastad
Aastad: 911 912 913 914 915 - 916 - 917 918 919 920 921
Mäeahelik
Mäeahelik on pikk sirgjooneline või kaarjas reljeefi suurvorm.
Mäeahelik paikneb kas üksikuna või moodustab mäestiku või mägismaa osa.
Firn
pisi|Liustikust pärit firni näidis Firn ehk sõmerlumi on omadustelt lume ja jää vahepealne materjal, mis esineb peamiselt liustike ülaosas.
Firn on lumest vanem ning tihedam, kuid pole veel muutunud tüüpiliseks liustikujääks. Firn moodustub lumest, mis on elanud üle suve ja sellega seotud sulamise. Firnist saab liustikujää, kui ta muutub vedelat vett endast mitteläbilaskvaks ehk vettpidavaks.
Mõnikord on firni defineeritud ka tiheduse alusel. Näiteks on firniks loetud lund, mille tihedus ületab erinevate käsitluste järgi 0,4...0,55 g/cm³.
SARS-CoV-2
Ägeda raskekujulise respiratoorse sündroomiga koroonaviirus 2 ehk SARS-CoV-2 on plussahelaline RNA-viirus, mis põhjustab inimestel koroonat (COVID-19). See sarnaneb viirusega SARS-CoV, mis põhjustab SARSi.
Viiruse ülekandumine uuele peremeesorganismile inimesele võis toimuda ajavahemikus 6. oktoober – 11. detsember 2019. Arvatakse, et viirus võib pärineda nahkhiirtelt, kellelt kandus pangoliinide kaudu inimestele. Esimesed inimeselt-inimesele nakkamise juhtumid tuvastati Hiinas Wuhanis.
Virionide läbimõõt on umbes 50–200 nm. Sarnaselt teiste koroonaviirustega on sellel neli strukturaalset valku, mis on tuntud kui S (spike), E (envelope), M (membrane) ja N (nucleocapsid). N hoiab viiruse RNA genoomi ning S, E ja M moodustavad viiruse ümbrise. S valk vastutab seejuures seondumise eest peremeesrakuga ning on leitud, et SARS-CoV-2 viiruse S-valk seondub inimese ACE2 retseptoritega.
Nakatumine
2019.–2020. aasta koroonapandeemia ajal kinnitati, et SARS-CoV-2 levib inimeselt inimesele. Viirus levib inimeselt inimesele enamasti piisknakkuse kaudu, peamiselt lähedasel kontaktil nakatunud inimesega, kellel on nakkusele iseloomulikud sümptomid, eelkõige köha. Teine võimalik levimisviis on kokkupuude viirusega saastunud pindadega. Esialgsete uuringute järgi püsib viirus plastikul ja metallil nakkusohtlikuna kuni kolm päeva, kuid papil mitte kauem kui päev ja vasel kuni neli tundi. Seep muudab viiruse kahjutuks.
Teadlased pole kindlad, kas viirus on peiteajal nakkav või mitte. Maailma Tervishoiuorganisatsioon (WHO) avaldas 1. veebruaril 2020 arvamust, et viirus pole peiteajal nakkav, kuid Hiina teadlaste uuringu andmetel on see ilmselt nakkav ka peiteajal.
Tüved
WHO hakkas alates 2021. aasta mai lõpust kasutama viiruse variantide nimetamiseks kohanimede asemel kreeka tähestiku tähti. Näiteks 2020. aasta oktoobris Indias tuvastatud varianti B.1.617.2 hakati nimetama deltatüveks. 2021. aasta novembri lõpul esimesena Lõuna-Aafrika Vabariigis tuvastatud varianti B.1.1.529 hakati nimetama omikrontüveks.
Loeteluna
? B.1.1.529 ? BA.3
Päritolu
Esimesed SARS-CoV-2 viirusega nakatunud tuvastati 2019. aastal Hiinas Wuhanis. Viiruse täpne päritolu pole teada, kuid SARSi haiguspuhangu uurimisel avastati, et mitmed sarnased koroonaviirused pärinevad nahkhiirtelt. WHO arvates kandus ka SARS-CoV-2 tõenäoliselt inimestele üle nahkhiirtelt, kuid erinevused tähendavad, et viirusel on tõenäoliselt seni tuvastamata vaheperemees.
2002–2004 toimunud SARSi epideemia tekke põhjus avastati suhteliselt kiiresti. Ligi kaks aastakümmet kestnud teaduse edusammude taustal ei oldud 2019. aastal Wuhanist alanud pandeemia tekkepõhjust 2021. aasta II poole alguse seisuga suudetud tuvastada. 2021. aasta juuli II poolel keeldusid Hiina võimud WHO esindajaid viiruse päritolu uurimiseks teist korda riiki lubamast.
Epidemioloogiline kirjeldus
Viirus avastati 2019. aastal lõpus ning tõenäoliselt nakatus esimene inimene sellesse 17. novembril 2019. Viirus levis kõigisse Hiina provintsidesse ja seejärel rohkem kui 150 riiki üle kogu maailma, põhjustades 2019.–2020. aasta koroonapandeemia. WHO kuulutas 30. jaanuaril SARS-CoV-2 rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealaseks hädaolukorraks ja 11. märtsil pandeemiaks.
23. märtsil 2020 oli kinnitatud 367 038 inimese nakatumine, sellest enam kui 81 000 Hiinas. Koroonasse oli üle kogu maailmas surnud üle 15 800 ning sellest tervenenud üle 100 000 inimese.
Viiruse nakkavuskoefitsient on tõenäoliselt 1,4–3,8 ehk iga nakatunu nakatab 1–3 inimest, kui karantiini ja muid kaitsemeetmeid ei rakendata. Epideemia vaibub, kui nakkavuskoefitsient langeb alla ühe.
Brenti toornafta
Brenti toornafta on toornafta tüüp ning üks kahest peamisest toornafta hinnatasemest maailmas. Brenti toornafta pärineb neljast Põhjamere regioonist: Brentist, Fortiesest, Osebergist ja Ekofiskist.
Sise-Hebriidid
thumb Sise-Hebriidid (inglise Inner Hebrides; gaeli Na h-Eileanan a-staigh) on saared Šotimaa läänerannikul Skyest Kintyre poolsaareni.
Suuremad saared on:
Katonga
Katonga jõgi on jõgi Uganda edelaosas.
Katonga ületab ekvaatori kahel korral.
Jõe pikkus on umbes 220 km.
Õudusfilm
pisi|Geroge A. Romero 1968. aasta film "Elavate surnute öö" Õudusfilm (argikeeles õudukas) on filmižanr. Õudusfilmi eesmärk on tekitada vaatajas hirmu, kartust, õudust, sageli ka jälestust. Õudusfilmide tavalisimad karakterid on vampiirid, zombid, koletised ja sarimõrvarid.
Varajaste õudusfilmide süžeede aluseks olid tihti klassikalised teosed ja kirjanduslikud motiivid, nagu Dracula, Frankensteini monstrum, muumia, libahunt, "Ooperifantoom" ning "Doktor Jekyll ja mister Hyde". Hilisemate õudusfilmide autorid leidsid inspiratsiooni sündmustest pärast Teist maailmasõda, mistõttu sündisid kolm uut alamžanri: persooniõudus, armagedoniõudus ja deemonlik õudus. Viimane on uuenduslik nägemus varajasematest õudusfilmidest.
Õudusfilme on peamiselt kritiseeritud nende liigse graafilise vägivalla poolest ja mõistetud valesti kui B-filme. Neis tegutsevad kurjad jõud, sündmused, karakterid ja mõnikord on toodud filmi tegevus igapäevamaailma.
Paljud nimekad lavastajad on teinud õudusfilme, näiteks Steven Spielberg. Osa õudusfilme sisaldab elemente teistest žanritest, nagu ulme, fantaasia, must komöödia ja triller.
Varajased filmid
pisi|Katke esimesest õudusfilmist "Le Manoir du Diable" (1896) Õudusžanr on pärit 19. sajandist. Esimeseks õudusfilmiks peetakse Georges Méliès' "Saatana lossi" ("Le Manoir du Diable", 1896). Teine Méliès' film oli "Deemonite koobas" ("La Caverne Maudite", 1898).
20. sajandi alguses ilmusid Victor Hugo romaani "Jumalaema kirik Pariisis" ("Notre-Dame de Paris", 1831) põhjal valminud täispikad filmid "Esmeralda" (1906), "The Hunchback" (1909), "The Love of a Hunchback" (1910) ja "Notre-Dame de Paris" (1911), mille peategelaseks oli ebatavalise ja hirmutava välimusega Quasimodo, kes oli esimene täispikas mängufilmis ilmunud filmikoletis.
Paljud varajased õudusfilmid olid sakslaste tehtud. Nii Paul Wegeneri "Golem" ("Der Golem", 1915) kui ka Robert Wiene'i "Dr Caligari kabinett" ("Das Cabinet des Dr. Caligari", 1920) olid USA publiku hulgas menukad. Kõige edukam oli Friedrich Wilhelm Murnau vampiiriteemaline film "Nosferatu" ("Nosferatu, eine Symphonie des Grauens", 1922), mis oli autoriseerimata versioon Bram Stokeri "Draculast".
Varajased Hollywoodi draamad sisaldasid õudusfilmitunnuseid, kaasates versioone "Jumalaema kirik Pariisist" ("The Hunchback of Notre Dame", 1923) ja "Koletisest" ("The Monster", 1925). Mõlema filmi peaosas oli Lon Chaney, esimene USA õudusfilminäitleja. Tema populaarseim roll on filmis "Ooperifantoom" ("The Phantom of the Opera", 1925). Arvatakse, et just see film panigi aluse Universal Studiose kuulsatele õudusfilmidele.
1930. ja 1940. aastad
Varajastel 1930. aastatel loodi Universial Pictures Co. Inc. Firma tootis hulga kuulsaid õudusfilme, nende hulgas "Dracula" (1931) ja "Muumia" ("The Mummy", 1932). Osades oli ulmefilmi elemente, näiteks James Whale'i "Frankenstein" (1931) ja "Nähtamatu mees" ("The Invisible Man", 1933). Need filmid olid mõeldud ehmatama, kuid sisaldasid ka palju tõsisemaid teemasid. Suurem osa neist said mõjutusi 1920. aastate Saksamaa filmidest. Béla Lugosi ja Boris Karloff tegid terve karjääri õudusfilmides näideldes.
Teised stuudiod lõid vähem edukaid õudusfilme, kuid Rouben Mamouliani "Dr Jekyll ja mr Hyde" ("Dr. Jekyll and Mr. Hyde", 1931) ja Michael Curtize "Vahakujude muuseumi müsteerium" ("Mystery of the Wax Museum", 1933) olid ühed silmapaistvamatest filmidest.
Universali õudusfilmid jätkusid 1940. aastatel "Huntmehega" ("The Wolf Man", 1941), mitte küll esimese, aga kindlasti usutava libahundifilmiga. Vahepealse ajaga oli Universal jätkanud ka Frankensteini ja Dracula filme. Sel ajaperioodil alustas Val Lewton B-kategooria filmide produtseerimisega. RKO Picturesi poolt tulid välja filmid "Kassinimesed" ("Cat People", 1942), "Ma kõndisin zombiga" ("I Walked With a Zombie", 1943) ja "Kehakratt" ("The Body Snacher", 1945).
1950. aastad
Suurte muudatustega tehnoloogias muutus klassikaline õudusfilm ulmeõudusfilmiks. Lõputu rida väikese-eelarvelisi linateoseid, kus inimkond peab võitlema ohtudega "väljast poolt": tulnukate, surmavate mutatsioonidega inimeste, taimede ja putukatega. Selle perioodi klassikalisemad õudukad olid "Asi teisest maailmast" ("The Thing From Another World", 1951) ja Don Siegeli "Kehakrattide invasioon" ("The Invasion of the Body Snachers", 1956).
Hiljem, 1950. ja 1960. aastatel, tegutses Briti filmistuudio Hammer. Firma nautis ülemaailmset edu oma veriste, värviliste, klassikaliste filmidega. Hammer taaslinastas Dracula, Frankensteini, muumia, ooperifantoomi, libahundi ja zombid. Enamikus filmides mängisid peaosades Peter Cushing ja Christopher Lee. Nende karjäär sai alguse "Frankensteini needusega" ("The Curse of Frankenstein", 1957), "Dracula" (1958) ja "Muumiaga" ("The Mummy", 1959), millel on mitu järge. Hiljem tekkisid Euroopas veel ka Tigon-British ja Amicus stuudiod, mis said tuntuks oma antoloogiafilmidega nagu "Dr Terrori õudustemaja" ("Dr. Terror's House of Horrors", 1965).
American International Pictures (AIP) tegi filmisarja, mis põhines Edgar Allan Poe romaanidel. Kõik filmid lavastas Roger Corman, peaosatäitjaks oli Vincent Price. Need filmid õhutasid lavastajaid käsitlema aina vägivaldsemaid teemasid.
1960. aastad-kohal
thumb|250px|"Elavate surnute öö" (1968) Õudusfilm jagunes kolmeks: persooniõudus ("Psühho"), armagedoniõudus ("Elavate surnute öö") ja deemoniõuduseks ("Dracula pruudid"). Selle perioodi filmid olid õudusfilmi ja trilleri piirimail. Näiteks võib siin tuua Alfred Hitchcocki klassikalise "Psühho" ("Psycho", 1960), kus rõhutati, et õudus ei peitu deemonites ja üleloomulikes sündmustes, vaid inimese enda sees. Sarnaselt "Psühhole" käsitlesid sama teemat ka "Hirmu nägu" ("Peeping Tom", 1960), "Mõrvarlik" ("Homicidal", 1961), "Mis juhtus beebi Jane'ga?" ("What Ever Happend to Baby Jane?", 1962), "Tasa, tasa, armas Charlotte" ("Hush, Hush, Sweet Charlotte", 1964), "Kollektsionäär" ("The Collector", 1965) ja "Ilus mürk" ("Pretty Poison", 1968). Sarnaseid filme hakati taas looma aastast 1991 filmiga "Voonakeste vaikimine" ("The Silence of the Lambs").
Kummitused ja koletised jäid endiselt populaarseteks: "Süütud" ("The Innocennts", 1961) ja "Öö kummituste majas" ("The Haunting", 1963). Deemoniõuduse alamžanri tuntuimaks teoseks jäi kindlasti "Rosemary beebi" ("Rosemary's Baby", 1968).
Hitchcocki "Linnud" ("The Birds", 1963) omas pisut modernsemat tagapinda. Üks mõjuvamaid filme sel ajal oli George A. Romero zombiklassika "Elavate surnute öö" ("Night of the Living Dead", 1968).
Toodeti ka väikese eelarvega veriseid ja šokeerivaid filme, nagu Herscell Gordon Lewise "Verepidu" ("Blood Feast", 1963) ja "Kaks tuhat maniakki" ("Two Thousand Maniacs", 1964).
Roman Polanski "Rosemary beebi" andis hoogu William Friedkinile, kes lõi "Vaimude väljaajaja" ("The Exorcist", 1973). Sealt sai alguse satanistlik õudusfilm, mis keerles ümber religioossete teemade. Valmisid Robert Wise'i "Audrey Rose" (1977) ja "Oomen" ("The Omen", 1976), kus tegutsesid saatana poolt piinatud lapsed.
Satanistlikud, verised, zombisid sisaldavad filmid kogusid populaarsust. Wes Craveni "Viimane maja vasakul" ("The Last House on the Left", 1972) ja Tobe Hooperi "Texase mootorsaemõrvad" ("The Texas Chain Saw Massacre", 1974), mis nüüdisajal tunduvad kohati pigem koomilised kui õudsed, olid tol ajal šokeerivad. George A. Romero jätkas oma zombie-sarja filmiga "Surnute koidik" ("Dawn of the Dead", 1978). Kanada filmitegija David Cronenberg alustas oma body-horror filmidega. Esimene oli "Külmavärinad" ("The Shivers", 1975).
1976. aasta tõi suurele ekraanile esmakordselt filmi, mis põhines Stephen Kingi romaanil "Carrie". John Carpenter, kes oli saanud kiidusõnu oma filmide "Tume täht" ("Dark Star", 1974) ja "Rünnak 13. jaoskonnale" ("Assault on Precinct 13", 1976), valmistas hittfilmi "Halloween" (1978), mis polnud esimene omataoline, kuid üks paremini ekraniseerituid.
1975. aastal lõi Steven Spielberg "Lõuad" ("Jaws", 1975). Filmi edu kasutas ära Joe Dante, kes tegi filmid "Piraaja" ("Piranha", 1978), "Orca" (1977) ja "Tõus sügavusest" ("Up From the Depths").
Eduard Eelma
Eduard Eelma (aastani 1937 Eduard Ellmann; 7. aprill 1902 Peterburi – 16. november 1941 Kirov, Kirovi oblast) oli Eesti politseinik ja jalgpallur (ründaja).
Aastail 1921–1935 pidas Eesti koondises 60 kohtumist ja lõi 21 väravat (koondise kolmas näitaja Andres Operi ja Indrek Zelinski järel). Ta osales ka 1924. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiri eelringikohtumises USA vastu. Tuli 1923. aastal JK Tallinna Kalevi koosseisus Eesti meistriks. JK Tallinna Kalev võitis toonases mängus 1:0 Sporti. Eelma on mänginud ka Tallinna JK ridades.
NKVD arreteeris ta 11. juunil 1941 Tallinnas, ta mõisteti surma ja lasti maha Kirovi linna vanglas nr 1.
Fossiliseerumine
Fossiliseerumine (inglise fossilization) on protsesside kogum, mis viib elusorganismi kivistiseks ehk fossiiliks muutumiseni.
Kivististeks saavad väga vähesed elusorganismid, sest nende moodustumiseks on vaja erilisi tingimusi. Neist olulisimaks on organismi, selle osa või elutegevuse jälje mattumine enne lagunemist.
Kaubafetišism
Kaubafetišism on Karl Marxi kirjeldatud nähtus, kus kapitalistlikus turumajanduses paistavad kaubatootjatevahelised ühiskondlikud suhted kaupade eneste vaheliste suhetena.
Karl Marx kirjutas kaubafetišismist oma raamatus "Kapital" aastal 1867.
Marx räägib, et produktide vahetajaid huvitab praktikas kõigepealt küsimus, kui palju võõraid produkte nad oma produkti eest saavad, s.o missuguses proportsioonis produkte vahetatakse. Niipea kui need proportsioonid on saavutanud teatava tavapärase stabiilsuse, näivad nad tulenevat tööproduktide loomusest, nii et näiteks üks tonn rauda ja kaks untsi kulda on täpselt niisamuti üheväärsed, kui nael kulda ja nael rauda on üheraskused, – hoolimata oma füüsikaliste ja keemiliste omaduste erinevusest. Tegelikult fikseerub tööproduktide väärtusiseloom (hind) alles nende realiseerumisel väärtuse suurustena. Väärtuse suurused muutuvad vahetpidamata, olenematult vahetajate tahtest, ettenägemisest ja tegevusest. Vahetajate silmis omandab nende eneste ühiskondlik liikumine asjade liikumise vormi, mille kontrolli all nad on, selle asemel et seda ise kontrollida.
Ühiskondliku elu protsessi, ehk materiaalse tootmisprotsessi vorm vabaneb oma müstilisest uduloorist alles siis, kui ta hakkab alluma inimeste teadlikule plaanipärasele ja kontrollile kui inimeste vaba ühiskondliku liidu produkt. Selleks aga on vaja teatavat ühiskonna materiaalset alust ehk rida teatavaid materiaalseid olemasolu tingimusi, mis omakorda on pika ja piinarikka arenemisprotsessi loomulikult kujunenud produkt.
物神崇拝
Misjon
pisi|[[Misjonär Ansgar kuulutab paganatest rootslastele ristiusku. Ansgar tegutses 9. sajandil. Gravüür aastast 1830]] Misjon ehk misjonitöö on kristluses misjonikäsu alusel toimuv kristluse kuulutamine mittekristlastele ja kristlusest eemale jäänutele.
Esimese astme kohus
Esimese astme kohus ehk esimese instantsi kohus (inglise keeles court of first instance) on kohtuinstants, milles kohtuasjade arutamine enamasti algab. Seal esitatakse esimest korda tõendeid ning pooled saavad anda ütlusi. Kohus teeb nende põhjal otsuse. Kui pooled ei ole otsusega rahul, siis võivad nad selle edasi kaevata kõrgema astme kohtusse.
Eesti
Eestis on esimese astme kohtuteks maakohtud ja halduskohtud.
Maakohus
Maakohtus arutatakse tsiviil-, kriminaal- ja väärteoasju. Eestis on neli maakohut: Harju, Pärnu, Tartu ja Viru. Igas maakonnakeskuses on oma kohtumaja. Tsiviilasju lahendab üks kohtunik.
Halduskohus
Halduskohtud lahendavad esimese astme kohtutena haldusasju. Tallinna ja Tartu halduskohtu juures on kokku neli kohtumaja: Tallinnas, Tartus, Pärnus ja Jõhvis. Halduskohtumenetluse seaduses on sätestatud halduskohtu pädevus, kohtusse pöördumise ja haldusmenetluse kord.
Kohtute haldamine
Esimese astme kohtud on justiitsministeeriumi haldusalas. Ministrit abistab kohtute haldamise nõukoda, mida juhib Riigikohtu esimees. Minister kinnitab kohtute eelarve ning peab selle kujundamisel või muutmisel võtma arvesse kohtute nõukoja seisukohti. Nõukoja roll igapäevase tegevuse seisukohalt on väike ja seepärast asub kohtuaparaat justiitsministeeriumi juures.
Inglismaa
Inglismaal ja Walesil on ühine kohtusüsteem, mis põhineb common law’ põhimõtetel. Šotimaal ja Põhja-Iirimaal on teistsugune õiguse mõistmise süsteem.
Inglismaal ja Walesis arutatakse tsiviilasju enamasti maakohtutes (county courts). Maksude, töötamise ja migratsiooniga seotud vaidluste jaoks on loodud tribunalid. Kõrgema astme kohus (High Court) lahendab suuremaid tsiviilvaidlusi. Kriminaalasjade arutamine algab magistraadikohtus (magistrates’ courts), kuid tõsisemate süüdistuste arutelu võib alata ka kroonikohtus (Crown Court).
Saar (täpsustus)
Saar võib tähendada järgmist:
Esimese astme kohus
Tsiviilkohtumenetlus
Inglismaal tegelevad enamiku tsiviilkohtuasjadega maakohtud (county courts). Need on esimese astme kohtuteks, kus arutatakse väiksemaid vaidlusi. Tsiviilõigus reguleerib isikutevahelisi varalisi ja mittevaralisi suhteid. Kui isikute õigusi on rikutud, siis saavad nad pöörduda tsiviilkohtusse. Tavalisemad vaidlused on üürniku ja üürileandja vahel, tarbijavaidlused ning kahju hüvitamise nõuded.
Saar (täpsustus)
Saar on ka levinud perekonnanimi:
Esimese astme kohus
Tsiviilkohtumenetlus
Kõrgema astme kohus (High Court) lahendab esimese astme kohtuna mahukamaid ja keerulisemaid tsiviilasju. Kõrgema astme kohus koosneb kolmest osakonnast:
Kriminaalmenetlus
Magistraatide kohtutes vaadatakse üle enamik kriminaalasjadest, kuid seal võidakse tegeleda ka tsiviilvaidlustega. Peamiselt on magistraatide kohtus väiksemad vaidlused (summary offences), kuhu rahvakohtunikke ei kaasata. Seal võidakse arutada näiteks liiklussüütegusid, väiksemad ründamisi ning muid kergemaid kuritegusid. Tegeletakse ka süütegudega, mida on võimalik liigitada nii kergemaks kui ka raskemaks (triable either way). Näiteks võidakse seal käsitleda erinevaid vargusi ja narkokuritegusid.
William F. Buckley juunior
William Frank Buckley juunior (24. november 1925 New York – 27. veebruar 2008) oli Ameerika Ühendriikide publitsist ja ajakirjanik.
Ta asutas 1955. aastal konservatiivse poliitikaajakirja National Review ja 1966. aastal ühiskondlikke teemasid lahkava telesaate "Firing Line", mida juhtis kuni 1999. aastani.
Lapsepõlv
Buckley sündis juristi ja naftamagnaadi William Frank Buckley seeniori ja Aloise Steiner Buckley pojana, nende kümnest lapsest kuuendana.
Peagi kolis perekond Connecticuti Sharonisse. Seal kasvatasid Williamit mehhiklastest teenijad ning oma esimesed sõnad ütles ta hispaania keeles.
Varsti asus ta elama Pariisi, kus ta käis esimeses klassis ja õppis prantsuse keelt. Enne seitsmeaastaseks saamist oli ta ühes Londoni koolis õppinud inglise keeles.
Poisina õppis Buckley armastama hobuseid, muusikat, ujumist, jahti ja lugude jutustamist. Buckley oli ka siiras katoliiklane. Kõik see kajastus tema hilisemas loomingus.
Olles küll veendunud konservatiiv, oli Buckley sõbralikes suhetes mitmete liberaalidega.
1988. aastal aitas Buckley alistada liberaalsete vabariiklaste hulka kuulunud senaatori Lowell Weickeri Connecticutis. Buckley organiseeris komitee Weickeri vastase kampaania jaoks ja toetas tema oponendi, konservatiivse demokraadi Joseph Liebermani kampaaniat.
Piero Messina
pisi|Piero Messina Piero Messina (sündinud 30. aprillil 1981 Caltagirones, Sitsiilias) on Itaalia filmirežissöör, stsenarist ja helilooja.
Messina äratas juba filmikoolis õppides festivalidel tähelepanu oma lühifilmidega.
2011. aastal jõudis tema lühifilm "Maa" (Terra) Cannes'i filmifestivali võistlusprogrammi.
2015. aastal esilinastus Veneetsia filmifestivalil Messina esimene täispikk mängufilm "Ootus" (L'attesa), peaosas Juliette Binoche. Selles filmis kõlab ka Arvo Pärdi muusika.
Messina ise on kirjutanud samuti muusikat mitmetele filmidele.
Anseküla kirikuvald
Anseküla kirikuvald (saksa keeles Pastorat Anseküll) oli vald Saaremaal Anseküla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891.
Kirikuvalla alal asus Anseküla kirikumõis.
1891 liideti Anseküla kirikuvald Abruka vallaga.
895
895. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 840. aastad 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad - 890. aastad - 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad
Aastad: 890 891 892 893 894 - 895 - 896 897 898 899 900
Hochkirch
Hochkirch (sorbi Bukecy) on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Hochkirchi vallas.
Asula on esmamainitud 1222. aastal nime all Bukewiz.
Kergejõustik 1928. aasta suveolümpiamängudel
thumb|right|Kahekordne olümpiavõitja Percy Williams Kergejõustik 1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis toimus 29. juulist 5. augustini.
Esimest korda osalesid olümpiamängude kergejõustikuvõistlustel naised. Võistlustest võttis osa ligi 40 riiki kokku 726 sportlasega, nendest 625 olid mehed ja 101 naised. Välja jagati 27 komplekti medaleid.
400 m jooks
Finaal: 3. august Osavõtjaid: 51 Maailmarekord: 47,0 (1928) Emerson Spencer, USA Olümpiarekord: 47,6 (1924) Eric Liddell, Suurbritannia Olümpiavõitja 1924: 47,6 Eric Liddell, Suurbritannia <br style="clear:both;" />
800 m jooks
Finaal: 31. juuli Osavõtjaid: 54 Maailmarekord: 1.50,6 (1928) Séraphin Martin, Prantsusmaa Olümpiarekord: 1.51,9 (1912) Ted Meredith, USA Olümpiavõitja 1924: 1.52,4 Douglas Lowe, Suurbritannia <br style="clear:both;" />
1500 m jooks
Finaal: 2. august Osavõtjaid: 54 Maailmarekord: 3.51,0 (1926) Otto Peltzer, Saksamaa Olümpiarekord: 3.53,6 (1924) Paavo Nurmi, Soome Olümpiavõitja 1924: 3.53,6 Paavo Nurmi, Soome <br style="clear:both;" />
5000 m jooks
Finaal: 3. august Osavõtjaid: 36 Maailmarekord: 14.28,2 (1924) Paavo Nurmi, Soome Olümpiarekord: 14.31,2 (1924) Paavo Nurmi, Soome Olümpiavõitja 1924: 14.31,2 Paavo Nurmi, Soome <br style="clear:both;" />
10 000 m jooks
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 24 Maailmarekord: 30.06,2 (1924) Paavo Nurmi, Soome Olümpiarekord: 30.23,2 (1924) Ville Ritola, Soome Olümpiavõitja 1924: 30.23,2 Ville Ritola, Soome <br style="clear:both;" />
Maraton
Finaal: 5. august Osavõtjaid: 68 Maailmarekord: 2:29.01,8 (1925) Albert Michelsen, USA Olümpiarekord: 2:32.35 (1920) Hannes Kolehmainen, Soome Olümpiavõitja 1924: 2:41.32 Albin Stenroos, Soome <br style="clear:both;" />
110 m tõkkejooks
Finaal: 1. august Osavõtjaid: 41 Maailmarekord: 14,8 (1920) Earl Thomson, Kanada 14,8 (1927) Sten Pettersson, Rootsi Olümpiarekord: 14,8 (1920) Earl Thomson, Kanada Olümpiavõitja 1924: 15,0 Daniel Kinsey, USA <br style="clear:both;" />
400 m tõkkejooks
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 27 Maailmarekord: 52,0 (1928) Morgan Taylor, USA Olümpiarekord: 52,6 (1924) Morgan Taylor, USA Olümpiavõitja 1924: 52,6 Morgan Taylor, USA <br style="clear:both;" />