cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naised Köögis
Samal aastal avaldas Naised Köögis oma teise heliplaadi "See tantsusaal on nugadega kaetud". Viljandis omakirjastuslikult ilmunud CD kujundas Kärt Einasto. Plaadi 14 pala seas leidus valsse, räppi, rahvaviise jm. Sõnade autorid olid valdavalt ansambliliikmed, kõige sagedamini Kristiina Ehin, kuid kasutati ka Andres Ehini, Ly Seppeli, Kaarlo Sarkia ja Nikolai Gumiljovi tekste.
Mardi mägi
Mardi mägi oli piirkond Tallinnas Torupilli asumis, mis asus kunagisest Friedrich Reinhold Kreutzwaldi tänava Park Hotellist Lasnamäe pool, umbes seal, kus asub praegu Kunderi tänav.
Arvatavasti ulatus 1867. aasta üleujutuse ajal Torupilli kandis veest välja vaid Mardi mägi.
Estonia-3
Estonia-3 oli Tallinna raadioelektroonika tehases Punane RET 1962. aastal välja töötatud radioola.
Estonia-3 puhul oli kõrge helikvaliteedi saamiseks kasutatud originaalse konstruktsiooniga laia töösagedusalaga (50..15000 Hz) põhivaljuhääldeid, mis paiknesid eraldi suures kinnises kõlakastis, mis tagas ajastu mõttes väga hea madalamate sageduste taasesituse ja erakordselt hea kõrgete sageduste taasesituse. Analoogiliselt oma maailmanäitusel Expo '58 Brüsselis kuldmedali saanud eelkäijale Estonia-2 kasutati siin samuti täiendavaid väikesevõimsuselisi väliseid lisavaljuhääldeid, mis edastasid ainult kõrgemaid helisagedusi, ning mille kasutamisel tekib monofoonilise heli korral teatav pseudostereofooniline (kvaasistereofooniline) kõlaefekt.
Radioola oli kohandatud ka stereofoonilise vastuvõtu jaoks. Stereofooniline vastuvõtt FM lainealadel põhines külgeühendatava stereodekodeeriga varustatud lisaseadme (vene keeles "stereopristavka") kasutamisele. Stereoheli oleksid edastanud seejuures ainult lisavaljuhääldid kõrgemate helisageduste osas.
Teadaolevalt selle lisaseadme seeriatootmiseni siiski ei jõutud. Ei ole teavet selle lahenduse praktilise realiseerimise kohta ka järgmiste mudelite Estonia-3M ja Estonia-4 juures. Küll aga oli stereofooniline järgmine mudel "Estonia Stereo".
Aleksander Mülber
Aleksander Mülber (ka Aleksander Mühlberg; 29. detsember 1897 Tallinn – 19. mai 1931 Pariis) oli eesti maalikunstnik ja graafik.
Elukäik
Aleksander Mülber sündis politseinik Mihkel Mülberi ja ema Marie-Matilde Mülberi (Lints) peres 1897. aastal.
Õppis Tallinna linnaalgkoolis ja Tallinna reaalkoolis, mille lõpetas 1916. Maalimist õppis Eesti Kunstiseltsi kunstikursustel 1913–1914 ja aastatel 1915–1916 Ants Laikmaa ateljeekoolis.
21. novembril 1917 asutas Mülber koos teiste noorte kunstnike Balder Tomasbergi, Oskar Kallise ja Aleksander Krimsiga ühingu Vikerla, mille eesmärk oli "edendada loovat mõtet ja kanda endas kunsti "püha tuld" . Praktikas väljendus see ekspressionistlikus maalilaadis. 1918. aasta suve veetsid vikerlased Paldiskis ning suve tulemused pandi novembris välja VI eesti kunsti näitusele. Mülber esines 22 teosega.
1919. aastal tegutses Mülber energiliselt eesti kunstielu ülesehitamisel ning võttis osa peremeheta jäänud kunstivarade päästmisest Virumaa ja Läänemaa mõisatest. Tema ja Krimsi ülesanne oli kokku koguda ja arvele võtta Vabadussõjas langenud Balder Tomasbergi kunstilooming. Ta oli tegev ka eesti kunstnike ja kirjanike kongressi kokkukutsumisel ja läbiviimisel. Samal aastal esines ta ka eesti kunsti ülevaatenäitusel ning võttis osa Pallase näitusest.
1920. aastal ilmus Tartus moodsat kunsti toetava kirjastuse Arlekiin väljaandel Aleksander Mülberi 10-leheline linoollõigete album "Primeurs".
1921. aastal lahkus hoogsal arenguteel olnud kunstnik Pariisi, kus veetis oma elu viimased 10 aastat. On teada, et suurlinnas elatus ta juhutöödest (maaler, siidsallide maalija). 1923. aastaks polnud ta veel alla andnud ning tegi katse saada Prantsuse valitsuselt eesti kunstnikule ette nähtud stipendiumi. Sealtpeale tema jäljed kaovad. 1930. pöördus Eesti Kirjanduse Selts Mülberi venna, tuntud teatritegelase ja fotograafi Johannes Mülberi poole. Viimane vastas, et tal pole Aleksandrist mingeid andmeid. 19. mail 1931 jõudis kodumaale teade Aleksander Mülberi surmast.
Looming
Laikmaa ateljeekoolis õppimise ajast pärinevad tema rahvusromantilise kallakuga "Kalevipoeg ja vetevaim", "Kurnimängijad" ning katsetused õlimaaliga. Nimetatud pastellmaalid äratasid tähelepanu juba õpilastööde näitusel ning neid on peetud Mülberi loomingu põhiteosteks.
Mülber viljeles ekspressionismi ratsionaalsemat, vormimängulisemat suunda, mida on nimetatud ka kubofuturismiks. Temaatika seevastu võis olla vägagi ekspressionistlik (näiteks nüüdseks kadunud teosed "Protsessioon" ja "Marsche funebre").
Erich Arrak
Erich Arrak (24. august 1925 Mõrgi – 26. märts 1997) oli eesti maalikunstnik.
Ta lõpetas aastal 1939 Väimela algkooli, õppis aastatel 1939–1944 Väimela põllunduskeskkoolis ja Võru tööstustehnikumis. Seejärel õppis ta aastatel 1945–1947 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis ja aastatel 1952–1954 ERKI Tartu osakonnas.
Ta töötas aastani 1951 Võrus teatris "Kannel" ja Lõuna-Eesti Teatris dekoraatorina. Aastatel 1952–1954 oli ta Tartu Kunstimuuseumis restauraatoriks. Aastatel 1960–1967 pidas ta koos abikaasa Melanie Arrakuga ateljeekooli, nende õpilasteks olid teiste seas maalijad Piibe Arrak, Eevart Arrak ja Jüri Marran.
Ta on loonud osalt dekoratiivsusse kalduvaid maastikumaale. Portreedes on ta jäädvustanud peamiselt haritlasi ja loovisiksusi.
Isiklikku
Tema abikaasa oli maalikunstnik Melanie Arrak, vend Eevart Arrak.
Varibiosfäär
Varibiosfäär on hüpoteetiline Maal leiduv biosfäär, kuhu kuuluvad mikroorganismid kes ei ole teadaolevate organismidega evolutsiooniliselt seotud ja/või kelle elutegevusel rajaneb biokeemilistel ja molekulaarsed protsessid mis on oluliselt erinevad seni tuntud elust.
Kuigi elu Maal on suhteliselt hästi uuritud, võib varibiosfäär olla märkamatuks jäänud sest mikroobe uuritakse põhiliselt seoses makroorganismidega.
Termini "varibiosfäär" võtsid kasutusele 2005 Carol Cleland ja Shelley Copley.
Kostelec nad Labem
Kostelec nad Labem (saksa keeles Elbekosteletz, varem ka Elbkosteletz) on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Mělníki ringkonnas. Kostelec nad Labem asub Elbe (Labe) jõe ääres, Mělníkist umbes 16 km lõunakagus ja Praha kesklinnast ligikaudu 19 km põhjakirdes.
Kostelec nad Labemit on esmamainitud 1276. aastal, linnaõigused sai 1486. aastal.
Varibiosfäär
Florida Ülikooli biokeemikud Steven A. Benner, Alonso Ricardo ja Matthew A. Carrigan väitsid, et kui kunagi eksisteerisid RNA-põhised organismid siis neid võib olla säilinud praegugi. Nad võivad olla jäänud märkamatuks sellepärast et neis ei ole ribosoome, mille järgi organisme tavaliselt avastatakse. Nende arvates tuleks neid otsida väävlivaestest keskkondadest, ruumiliselt piiratud keskkondadest (näiteks mineraalidest milles on alla mikromeetrise läbimõõduga pooride) ja väga suurte temperatuurikõikumistega keskkondadest.
Roosi-kilptäi
Roosi-kilptäi (Aulacaspis rosae) on nokaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Varibiosfäär
On oletatud et võiks leiduda organisme kelle valgud on tavapärasest väga erinevad, või kelle nukleiinhapetes on teistsugused molekulaarüksused. Näiteks võiks varibiosfääri organismidel esineda senituntud eluvormides esinevaga võrreldes vastupidise kiraalsusega biomolekule, või võiksid nad kasutada mittestandardseid aminohappeid või pärilkkusaines kasutada fosfori asemel näiteks arseeni. Teadusfilosoof Carol Cleland Colorado Ülikoolist Boulderis leiab et tuleks uurida kõrbelakki, mille elususe üle on Charles Darwini aegadest vaieldud.
Roosi-kilptäi
Putukat on ka Eestis.
Lin Yining
Lin Yining (hiina keeles 林以寧, pinyinis Lín Yǐníng; 1675- u 1730), liignimega Yaqing (亞清), oli hiina naisluuletaja, kes tegutses Qingi dünastia ajal. Ta oli ka tuntud kunstnik ja helilooja.
Vimperk
Vimperk (saksa keeles Winterberg) on linn Tšehhis Lõuna-Tšehhi maakonnas Prachatice ringkonnas. Vimperk asub Saksamaa piirist 16 km kaugusel, Prachaticest umbes 17 km lääneloodes ja České Budějovicest 52 km läänes.
Vimperk asub merepinnast 694 meetri kõrgusel.
Vimperki on esmamainitud 1264. aastal. Asula on tekkinud seoses samanimelise lossi rajamisega 13. sajandi keskel. Linnaõigused sai Vimperk 1479. aastal.
Vimperki vanalinn on alates 19. novembrist 1990 ajalooline linnakaitseala.
Al-Bayḑā’
Al-Bayḑā’ (araabia keeles البيضاء) on linn Liibüa kirdeosas, Al-Jabal al-Akhḑari omavalitsuse halduskeskus.
Al-Bayḑā’ elanike arv aastal 2010 oli 250 000.
Louvre'i püramiid
pisi|500px|Louvre'i püramiid öösel Louvre'i püramiid (prantsuse keeles Pyramide du Louvre) on klaasist ja metallist valmistatud püramiid, mis asub Pariisis Louvre'i peamises sisehoovis (Cour Napoleonis).
Püramiidi tellis 1984. aastal Prantsusmaa president François Mitterrand Prantsuse revolutsiooni 200. aastapäevaks. See avati pidulikult 29. märtsil 1989 ja selle arhitekt on Ieoh Ming Pei. Louvre'i püramiid on Pariisi üks vaatamisväärsusi.
Püramiidi valmimise järel sai sellest Louvre'i muuseumi uus peasissepääs – vana polnud külastajate hulgaga enam toime tulnud. Püramiidi all paikneb aatrium piletikassade, riietehoiu, WC-de ja muu vajalikuga. Suurt püramiidi ümbritsevad purskkaevud ja kolm väiksemat püramiidi.
Püramiidi kõrgus on 20,6 meetrit, nelinurkse aluse külje pikkus 35 meetrit. Püramiid koosneb 603 rombikujulisest ja 70 kolmnurksest klaaspaneelist, mille paksus on 21 millimeetrit.
Püramiidi rajamine tekitas Prantsusmaal märgatavat vastumeelsust. Kardeti, et selline futuristlik ehitis ei sobi Louvre'i klassitsistliku stiiliga. Irvhambad rääkisid Mitterrandi "vaaraokompleksist", teised kiitsid kahe stiili – vana ja uue – õnnestunud liitmist.
Boomerang (lasutuvastussüsteem)
Boomerang on lasutuvastussüsteem, mis on arendatud DARPA ja BBN Technologies vahelise koostööna. Seadme põhiliseks kasutusalaks on snaipri lasu kindlakstegemine ja selle asukoha määramine. Boomerangi süsteem on reeglina kinnitatud sõidukite, näiteks Humvee, Stryker ja MRAP külge. Boomerangist on ka versioon jalgsi liikuvatele sõduritele – Boomerang Warrior-X.
Arendustöö
Boomerang kasvas välja USA Kaitseministeeriumi programmist 2003. aasta lõpus. Selleks ajaks oli teada, et agressiivne vastuhakk USA sõduritele hakkas suurenema. Tihti ei saanud sõdurid lärmakates sõidukites aru, et nende pihta tulistatakse, enne kui keegi neist oli pihta saanud. Tollane USA kaitsesekretär Donald Rumsfeld pöördus DARPA poole ja palus lähitulevikuks valmivat lahendust, mida saaks rakendada Iraagi konfliktis. Rumsfeld otsis lahendust, mis ei pea olema täiuslik, kuid mis siiski aitaks sõdureid ja oleks parem kui mitte midagi.
Ameerika armee hakkas 2003. aastal kasutama piiratud arvul Prantsusmaal valminud PILAR snaiprivastaseid süsteeme, kuid kalli hinna tõttu ei saadud seda lahinguväljal laialdaselt rakendada. See viis DARPA uue ja odavama süsteemi väljatöötamisele. DARPA programmijuht Karen Wood väitis, et BBN-i varasemad tööd olid olnud silmapaistvamad. BNN oli 1997. aastal välja töötanud DARPA sponsorluse all lihtsama snaiprivastase süsteemi Bullet Ears.
Boomerangi nõudmisteks olid:
Meeste odavise 1997. aasta maailmameistrivõistlustel kergejõustikus
Meeste odavise 1997. aasta maailmameistrivõistlustel Ateenas toimus pühapäeval ja teisipäeval, 3. ja 5. augustil.
Lõppvõistlus
Lõppvõistlus, 5. augustil 18.40.
Boomerang (lasutuvastussüsteem)
Arendustöö
Väikest hulka Boomerangi süsteeme katsetati Iraagis, mis viisid teise ja kolmanda põlvkonna versioonideni, Boomerang II ja Boomerang III.
Meeste odavise 1997. aasta maailmameistrivõistlustel kergejõustikus
Lõppvõistlus
Lühendid:
Põõsa-ebakilptäi
Põõsa-ebakilptäi (Parthenolecanium corni) on nokaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Boomerang (lasutuvastussüsteem)
Tööprotsess
Boomerang töötab ka ekstreemsete ilmastikuolude korral, nii avamaastikul kui linnakeskkonnas, seistes või liikudes. BBN väidab, et vigade hulk laskude tuvastamisel kiiruse 80 km/h juures on tuhande töötunni jooksul väiksem kui üks.
Boomerang ei suuda tuvastada laske, mis on tehtud summutiga relvadest, ning samuti ei tööta see efektiivselt, kui kuulide kiirus on väiksem helikiirusest.
Mali Lošinj
Mali Lošinj on väikelinn, mis asub Lošinji nimelisel saarel Horvaatia maakonnas Primorje-Goras.
Matti Paavo
Matti Paavo (sündinud 2. novembril 1951 Kiviõlis) on endine laskesuusataja ja ettevõtja.
Ta lõpetas aastal 1970 Elva Keskkooli ja aastal 1980 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Ta harrastas Kohtla-Järve laste ja noorte spordikoolis Jüri Schmidti õpilasena suusatamist ja käsipalli. Laskesuusatamisele pühendus ta Elva laste ja noorte spordikoolis Heino Mäesalu suunamisel.
Ta oli aastatel 1972–1981 spordiseltsi Dünamo instruktor ja 1981–1985 Elva Spordiklubi treener. Ta on tegutsenud Sakus ettevõtjana.
Isiklikku
Tema vend Ain Paavo on tõstja ja kulturist.
Võrmilised
Võrmilised (Cuscutaceae Dumort.) on kaheiduleheliste taimede sugukond (Cronquisti süsteemis).
Doggerbank
Doggerbank on suur madal Põhjameres. Ta paikneb umbes samadel laiuskraadidel Inglismaa Yorkshire'i krahvkonna ning Middlesbrough' ja Ringkøbingi fjordiga (Taani). Madala lääneots on keskmiselt 100 km kaugusel Suurbritannia idarannikust, idaots umbes 125...150 km kaugusel Taani läänerannikust.
Pinnaserästiklased
Pinnaserästiklased (Atractaspidinae) on madude alamsugukond.
Doggerbank
Madala pindala on umbes 17 600 km². Tema pikkus lääne-idasuunas on 300...350 km ning laius kuni 120 km. Ta meenutab kujult tilka, mille kitsam ots näitab Jüütimaa poole.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Ozoli mõis (saksa keeles Lappier, läti keeles Ozolmuižas pils) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Dikļi kihelkonnas. Praegu asub Lätis Limbaži piirkonnas Brīvzemnieki vallas Ozolmuiža külas.
Doggerbank
Doggerbanki keskmine sügavus 30 m (Põhjamerel 94 m). Madalaimas kohas (54°...55° N, 1°...2° E) on sügavus kuni 13 m. Suurim sügavus on 36 m.
Pinnaserästiklased
Levila
Nad elavad Sahara-taguses Aafrikas.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Ajalugu
Esimesed teated mõisast pärinevad 1334. aastast, mil omanik said Korffid. Algselt oli see Carlsbergi mõisa kõrvalmõis. Heinrich Korwen pärandas selle oma kasulastele Ungernite suguvõsast. Aastal 1521 müüs Heinrich Ungern mõisa 6000 marga eest oma õdedele. Aastal 1542 jagati ostetud mõisad ära ja Ozoli said endale abielus olnud õe Elisabethi lapsed, nime poolest Rosenid Neist poegadest jäi mõisa elama üksnes Kersten, kes pärandas selle ka oma pojale Jürgenile. Tolle tütar Gertrud viis mõisa aastaks 1648 Mengdenite valdusse.
Doggerbank
1931. aasta Doggerbanki maavärin on võimsaim Suurbritannias registreeritud maavärin.
Pinnaserästiklased
Kokkupuuted inimestega
Inimestega kohtuvad need maod harva. Tänapäeval peetakse kõigi pinnaserästiklaste hammustust mürgiseks.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Ajalugu
Mõis kuulus 1782. aastast kuni 1920. aasta maareformini Mellinite suguvõsale. 1993. aastast asub mõisa peahoones põhikool.
Pinnaserästiklased
Kirjeldus
Nad on kõik kaevuva eluviisiga. Kui neid välja kaevatakse, siis hammustavad nad esimesel võimalusel.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 12 ja 5/6 adramaad, sellele allus 258 mees- ja 273 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 1 ja 1/2 adramaad, koos Carlsbergi karjamõisaga 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus üheksa adramaad, aastal 1734 oli adramaid 7 ja 7/8, aastal 1757 aga 12 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 11 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 11 ja 13/20, aastal 1881 aga 5 ja 10/80, lisaks 13 ja 30/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Doggerbank
Doggerbank on hea kalapüügikoht. Püütakse eriti turska.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisat: Carlsberg ja Koskullshof. Carlsberg oli vana Koskulli suguvõsa valdus, mille kõrvalmõisad olid nii Budenbroka mõis kui ka Ozoli mõis; võib-olla ka Dikļi mõis. Aastal 1334 ostis selle Gerhard von Ungern, hiljem kui Ungernid omandasid ka Ozoli, kujunes Carlsberg kõrvalmõisaks ja veel hiljem karjamõisaks.
Doggerbank
Teke
Doggerbank tekkis tõenäoliselt moreenimoodustisena Pleistotseenis. See leidis aset jääaegse Reini jõe tollal tunduvalt põhjapoolsema suudme ees.
Jääaegadel, kui merepind oli praegusest kuni 100 m madalamal ning Põhjamere lõunarannik praegusest umbes 600 km põhja pool, oli praegune Doggerbank koos ümbritsevate merealadega veest väljas ning moodustas Doggerlandi. Ka praegune La Manche oli veest väljas, nii et praegune Inglismaa oli praeguse Mandri-Euroopaga ühenduses.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Karjamõisad
Koskullshof oli algselt Carlsbergi kõrvalmõis, mis kandis ka nime Seckendorf, ent kui Koskullid olid Carlsbergi Ungernitele müünud, jäi see nende ainsaks valduseks selles piirkonnas. Aastal 1448 müüsid nad selle mõisa 6100 marga eest Krüdeneridele. Krüdeneridelt omandas selle Engelbrect Ungerm, kes aastal 1499 müüs selle Jürgen Gutzleffile. Hiljem olid selle omanikeks Friedrich von Ranitz ja Bartholomäus Patkul Ķieģeļi mõisast. Aastal 1598 ostis mõisa 6000 poola kuldna eest Heinrich Tiesenhausenile Kongutast. Aastal 1625 läks mõis Olof Jacobson Gulbo ja Martin Pauli valdusse. Neilt omandas selle nende kasuvend Dietrich Baykull. Tema poja George lesk Anna müüs mõisa aastal 1688 Ozoli Mengdenitele, misjärel sellestki valdusest karjamõis kujunes.
Doggerbank
Teke
Merepinna languse tõttu Doggerbanki ja La Manche'i vahele tekkinud saarteribale kasvas näiteks Weichseli jäätumise lõpus napp taimkate. Madalamatel aladel Doggerbanki ja La Manche'i maaühenduste vahel praeguses Põhjamere lõunaosas oli järv.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Mõisaansambel
pisi|left|Ozoli mõisa peahoone
Doggerbank
Teke
Kui mesoliitikumis umbes 6500 eK oli kriidikaljudest ühendus praeguse Doveri ja Calais' linna vahel piisavalt erodeerunud, voolas selle järve vesi üle La Manche'i Atlandi ookeani. Hiljem merepind tõusis, nii et Doggerbank ja La Manche jäid jälle vee alla ning vesi sai voolata Atlandi ookeanist üle La Manche'i Põhjamerre, nagu jäävaheaegadel ja praegu, ning sealt edasi piki Norra rannikut Atlandi ookeani põhjaossa.
Ozoli mõis (Dikļi kihelkond)
Häärber
Peahoone ehitati XVIII sajandi lõpus, mil mõisa omanikuks oli Georg Johann von Mellin. Peahoone on klassitsistlikus stiilis, kaunistamisel on kasutatud ohtrasti stukki. Enamus kõrvalhooneid on peahoone ümber, veidi eemal järve kaldal asuvad magasiait ja saun. Peahoone juures on regulaarse planeeringuga park, mis rajati samuti XVIII sajandil. Nii peahoone kui ka park on riikliku kaitse all olevad kultuurimälestised. Kunstimälestistena on riikliku kaitse all veel viis selle mõisa ahju, kaks lage ja ühe saali interjöör.
AS Sangla Turvas
AS Sangla Turvas on 1987. aastast Tartu maakonnas Puhjas tegutsev turba kaevandamis- ja töötlemisettevõte.
Ettevõtte eelkäija oli 1923. aastal asutatud Ulila Elektrijaam.
Eesti NSV ajal  turbabriketivabriku  briketivabrik kolis seitsmekümnendate aastate keskel Puhjale ja Ulilasse jäi kombinaadi filiaal, kus koos alus- ja väetusturbaga valmisid Norma tellimusel autode turvavööde detailid, raudjalastega kelgud ning  töötas galvaanikatsehh, kuna turvasüsteemi komponentide omaduste parandamiseks kaetakse neid erinevate pinnakatetega vastavalt toote funktsioonile ja esitatud nõuetele.
Ettevõte peamised tegevusalad on turbabriketi ja sellest energia tootmine, samuti toodetakse kasvuturvast.
Ettevõte kaevandab turvast Sangla turbamaardlast. Aastane turbatoodang on üle 400 000 m3, millest 80% läheb ekspordiks.
2015. aasta kevadest on ettevõte pankrotis.
Ehitus- ja energeetikaettevõtte KMG Inseneriehitus AS tütarettevõte Peat Mill ostis 2016. aasta juuni alguses 2,8 miljoni euroga pankrotistunud AS-i Sangla Turvas varad ning tehas pandi jälle tööle.
Samvel Safarjan
pisi|[[Armeenia Teaduste Akadeemia hoone]] pisi|Valitsushoone Samvel Safarjan (armeenia keeles Սամվել Սաֆարյան; 6. juuni 1902 Şuşa – 9. jaanuar 1969 Jerevan) oli armeenia arhitekt.
Samvel Safarjan lõpetas 1928. aastal Jerevani ülikooli arhitektuuriosakonna. Alates 1932. aastast töötas ta õppejõuna Jerevani Polütehnilises Instituudis.
Lehtpuu tänav
pisi|Lehtpuu tänav Lehtpuu tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Lehtpuu tänav algab Kastani tänavalt, ristub Suvila ja Kaasiku tänavaga ning lõpeb seejärel umbtänavana. Lehtpuu tänav on enam-vähem lõuna-põhjasuunaline ja ligikaudu 520 meetri pikkune.
Tänava nimi ja ajalugu
Lehtpuu tänav asub endise Peetri aedlinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli Nikolajevi tänav (vene keeles Николаевская улица). 13. novembril 1925 sai tänava nimeks Kirsi tänav (saksa keeles Kirschenstrasse, vene keeles Вишневая улица). Aastatel 1940–1941 oli tänava nimi ajutiselt Rebase tänav. Praeguse nime sai Lehtpuu tänav 25. septembril 1959.
Viktor Gratšov
Viktor Vassiljevitš Gratšov (vene keeles Виктор Васильевич Грачёв; 16. märts 1923 Missailovo, Moskva kubermang – 5. veebruar 1996 Dnipro) oli vene raketitehnikakonstruktor.
Viktor Gratšov suunati 1951. aastal pärast Baumani Moskva Kõrgema Tehnikakooli lõpetamist tööle Dnipros asuvasse raketitehnikat tootvasse numbritehasesse (tehas nr 586; tänane Lõuna Masinaehitustehas), kus ta alustas konstrueerimisinsenerina. 1959. aastal edutati ta peakonstruktori Mõhhailo Jangeli asetäitjaks katsetusete alal. Ta osales strateegiliste raketikompleksite väljatöötamisel kuni 1991. aastani.
Hlõnske (Nemõrivi rajoon)
Hlõnske (ukraina keeles Глинське) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Nemõrivi rajoonis. Elanike arv on 47. Pindala on 0,397 km².
Deutsche Werke
Deutsche Werke oli Saksamaa laevaehitusettevõte, mille omanik oli Weimari vabariik peakontoriga Berliinis. Firma loodi 1925. aastal nimega Kaiserliche Werft Kiel ja teised laevaehitajad ühinesid. Firma sadamalinnaks oli enamasti Kiel.
Deutsche Werke ehitas algul kaubalaevu, ent kui natsionaalsotsialistid tulid 1933. aastal võimule, hakati tootma sõjalaevu ja tulirelvi. Tuntumad olid USAs populaarsed Ortgiese püstolid. Teise maailmasõja ajal laienes tootmine firmanime Deutsche Werke Gotenhafen all varem Poola koridori alla kuulunud Gdynia linna. Teises maailmasõjas pommitati tootmisüksusi õhurünnakute käigus, mille järel lakkas ka firma 1945. aastal eksisteerimast.
Jakob Johann Töpfer
Jakob Johann Töpfer (1770 Rakvere – 11/23. aprill 1838 Viljandi) oli Viljandi suurgildi oldermann aastail 1804–1806 ja Viljandi bürgermeister aastail 1806–1837.
Tema abikaasa oli Gertrude Euphrosine Zacharias (1787 Tartu – 16/28. mai 1866 Viljandi).
Sokolki lahing
Sokolki lahing oli Põhjasõja käigus 22. (11). aprillil (Rootsi kalendri järgi 12. aprillil) 1709 tänapäeva Ukraina aladel Poltava lähistel Vene tsaaririigi sõjaväe ja Rootsi sõjavägede vahel toimunud lahing, mille tulemust peavad mõlemad lahingus osalenud pooled oma võiduks.
Aastal 1709 olid Venemaa väed vältimas konflikti Rootsi peajõududega. See ei takistanud neid aga väikeste salkadega väiksemaid rootslaste salkasid ründamast. Üje sellise salga juhiks oli ka Carl Evald von Rönne.
Rootsi väed eraldasid Carl Gustaf Krusele ligi 6000 mehe suuruse ratsanike salga, et rünnata Rönne sõjaväelaagrit, kus oli ligi 7000 meest. Rootsi regulaarväed leidsid, et kasakad ei ole sõjakunstis treenitud, nii jätsid nad osa neist valvama oma laagrit.
Ehkki rünnak tuli venelastele üllatusena, jõudsid need siiski laagrist taanduda, sealjuures aitas kaasa udune ilm. Ka ei osalenud kasakad rünnakus, kuna keeldusid allumast Kruse käskudele. Taandudes õnnestus neil ka hõivata neli suurtükki, mille rootslasi toetavad kasakad olid oma laagrisse maha jätnud. Reaalselt lahing olukorda sõjas ei muutnud.
Supraport
Supraport (ladina keelest supra 'kohal/ülalpool asuv', porta 'uks'; itaalia keeles sopraporte) on portaali või ukse kohal asuv raamitud pind maalingu või reljeefi jaoks. See võib asetseda seinal omaette või olla kujunduslikult seotud ukseraamistusega.
Kasutamine
Supraporti kohtab losside ja residentside uste kujunduses alates renessansiperioodist, eriti rikkalikult kujundati supraporti baroki ja rokokoo ajal. Hiljem seostub ta historitsistlike hoonetega, aga ka juugendstiiliga. Supraport võib kanda vappi või kartušši või mõnd muud motiivi maalituna või reljeefis, maalitud suprapordi motiiv võib temaatiliselt olla seotud ruumiga, kus nad asetsevad või kuhu viib suprapordi all olev uks. Mitu supraporti ühes ruumis võivad olla kujundatud ühe tervikuna.
Eesti arhitektuuris kohtab supraporti peamiselt klassitsistlikes mõisates ja linnamajades, ent ka varasemais hooneis (Mustpeade maja Tallinnas, Narva hävinud barokkportaalid).
Keraslillelised
Keraslillelised (Globulariaceae A. P. DC.) on kaheiduleheliste taimede sugukond (Cronquisti süsteemis).
Sellesse sugukonda kuulub kolm perekonda.
Eestis leidub perekonnast keraslill (Globularia) üks liik (Willkommi keraslill (Globularia punctata)) metsistununa.
Tour La Marseillaise
pisi|Tour La Marseillaise Tour La Marseillaise on 136 meetri kõrgune büroopindadega pilvelõhkuja, mis asub Marseille kõrghoonestatud ärikeskuses Euroméditerranée.
Keldriöölane
thumb|right|Keldriöölane. Keldriöölane (Scoliopteryx libatrix) on öölaste sugukonda kuuluv liblikaliik.
Levik Eestis
Keldriöölane on Eestis tavaline. Keldriöölane on üks vähestest liblikaliikidest, kes Eestis talvituvad valmikuna. Talvitumiskohtadeks on koopad, keldrite laed ja seinad, kaevurakked. Röövikud toituvad põdrakanepil, pajudel jm. Valmikud on pikaealised, võivad elada kauem kui aasta.
Ilma lõputa
"Ilma lõputa" on 1984. aastal valminud Poola mängufilm.
Sisu
Filmi tegevus toimub 1982. aastal Poolas. Tõlkija Urszula Zyro mees advokaat Antoni Zyro on hiljuti 36-aastaselt ootamatult surnud ja jälgib nüüd vaimuna oma naise ja poja elu. Üks Antoni klientidest oli Dariusz Stach, kes on streigi organiseerijana vahistatud ja kohtu alla antud. Dariuszi naine Joanna palub nüüd Urszulalt   oma mehe toimikut. Urszula ei anna seda Joannale kaasa, selgitades, et see on keelatud, kuid võimaldab tal sellega tutvuda. Urszula soovitab võtta uueks advokaadiks staažika ja kogenud Mieczysław Labradori. Pragmaatiline Labrador, kes ei ole juba kolmkümmend aastat poliitiliste süüasjadega tegelenud, keeldub algul kohtuasja vastu võtmast, lõpuks aga siiski nõustub. Kohtuprotsessil õnnestub Labradoril saavutada leebe karistus: Dariusz pääseb tingimisi vabadusekaotusega ja vabaneb vahi alt. Urszula ei suuda kuidagi kaotusvalust üle saada ja oma meest unustada. Ta pöördub kahel korral hüpnotiseerija poole, kuid sellest ei ole abi. Lõpuks viib ta poja Jaceki oma ämma juurde ja sooritab enesetapu. Filmi lõpus kohtub ta teispoolsuses Antoniga.
Kaevandus
thumb|Kaevanduse pealmaakompleks (tõstetorn, rikastusvabrik, laadimispunkt) thumb|[[Kaevur Boliivia kaevanduses]] Kaevandus on koht, kus maavarade kaevandamine toimub maa all.
Tehniliselt moodustab kaevanduse kaeveõõnte ning masinate ja seadmete kogum. Kaevanduse juurde võib kuuluda pealmaakompleks.
Herneripslane
Herneripslane (Kakothrips pisivorus) on ripstiivaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Kaevandus
Majanduslikult nimetatakse kaevanduseks ettevõtet, mis kaevandab maapõues.
Herneripslane
Putukat on ka Eestis.
Kaevandus
Maa alt kaevandatakse tavaliselt kivisütt (kivisöekaevandus), põlevkivi (põlevkivikaevandus), kulda (kullakaevandus), soola (soolakaevandus), teemante (teemandikaevandus), vaske (vasekaevandus), väävlit (väävlikaevandus) jt.
Eestis on põlevkivikaevandused, nendest tegutsevad Estonia kaevandus ja Ojamaa kaevandus Ida-Virumaal.
Kohtla-Nõmmel on Kohtla Kaevanduspark-muuseum.
Oksjon
Oksjon ehk enampakkumine on üks vanemaid kauplemisviise maailmas. Enampakkumisi hakati tegema, sest kaupa polnud nii palju kui ostjaid. Oksjonil saab suurima pakkumise tegija kauba omale.
Internetioksjonid
Oksjonikeskkonnad internetis on uuem nähtus. Põhitõed on samad, kuid oksjoni pidamine on elektrooniline ning kõigile üle maailma interneti kaudu kättesaadav. Suurim oksjoniportaal on eBay, kus on juba üle 200 miljoni kasutaja.
Erlang
Erlang on üldotstarbeline samaaegne programmeerimiskeel. Lineaarne alamosa keelest on funktsionaalne keel, agara arvutuse, ühekordse omistamise ja dünaamilise tüüpimisega. Samaaegsuse jaoks kasutab Erlang näitleja mudelit. Selle töötas välja Ericsson, et toetada hajutatud, veakindlate, reaalaja programmide loomist. Keele esimese versiooni töötas välja Joe Armstrong 1986. aastal.
Erlang toetab kuumvahetust, mis tähendab, et koodi saab muuta süsteemi peatamata. Algul oli Erlang Ericssoni omanduses, kuid 1998. aastal anti see välja avatud lähtekoodiga.
Päikesekaru (perekond)
Klassifikatsioon
Päikesekaru perekonda klassifitseeritakse üksainus karuliik:
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Ours malais seisuga 21.12.2013.
Kleve hertsogkond
Kleve hertsogkond (saksa Herzogtum Kleve; hollandi Hertogdom Kleef) oli Saksa-Rooma riigi osariik. See paiknes Põhja-Reinimaal Reini alamjooksu mõlemal kaldal, ümber oma pealinna Kleve ja Weseli linna, külgnedes Münsteri piiskopkonna maadega idas ja Brabanti hertsogkonna maadega läänes. Tema ajalugu on tihedalt seotud tema lõunanaabritega: Jülichi ja Bergi hertsogkondade, samuti Gelderni ja Vestfaali Marki krahvkonnaga.
Hertsogkonna territoorium kattis laias laastus tänapäeva Saksamaa Kleve (põhjaosa) ja Weseli kreisid ning Duisburgi linna, samuti külgnevaid osasid Hollandi Limburgi, Põhja-Brabanti ja Gelderlandi provintsides.
Ajalugu
11. sajandi alguses usaldas keiser Heinrich II vahetult keisrile alluva Klever Reichswaldi, suure metsaala Königspfalzi ümbruses Nijmegenis, haldamise kohalikule Alam-Lotringi Gelderni ja Kleve aadlile. Kleve krahvkonda (saksa Grafschaft Kleve; hollandi Graafschap Kleef) on esmakordselt maintud 11. sajandil. Aastal 1417 sai krahvkonnast hertsogkond. Pärast krahv Johanni surma aastal 1368 päris lääni tema õepoeg Adolf III. Klevet ja Marki valitseti lõpuks personaalunioonis Marki dünastia poolt, pärast Adolfi vanema venna, krahv Engelbert III surma pärijateta aastal 1391. Saksamaa kuningas Sigismund ülendas krahv Adolf I aastal 1417 hertsogiks ja Saksa-Rooma riigi vürstiks.
thumb|left|Schwanenburgi loss, Kleve
Kleve-Marki territooriumid muutusid aastal 1500 üheks kõige tähtsamateks osariikideks Alam-Reini-Vestfaali ringkonnas, rivaalitsedes vürstlike Münsteri piiskoppidega. Aastal 1511 päris hertsog Johann II poeg Johann III oma abielu kaudu Mariaga pärast oma äia, hertsog Wilhelm IV surma Jülichi ja Bergi läänid. Kui Johann III järgnes aastal 1521 oma isale Kleve hertsogina, moodustasid Jülich, Berg, Kleve ja Mark Jülich-Kleve-Bergi ühendatud hertsogkonnad. Tema tütar Kleve Anna (1515–57) sai aastal 1540 mõneks kuuks isegi Inglismaa kuningannaks, kui tema vend Wilhelm, hertsog aastast 1539, tülitses keiser Karl V-ga Gelderni valduse üle ja otsis tuge kuningas Henry VIII-lt.
Kui viimane Jülich-Kleve-Bergi hertsog aastal 1609 järglasteta suri, puhkes Jülichi pärilussõda. Maad jagati lõpuks Wittelsbachidest Pfalz-Neuburgi hertsogite (Jülich ja Berg) ning Brandenburgi margi vahel, kes sai vastavalt 1614. aasta Xanteni lepingule Kleve, Marki ja Ravensbergi. Hohenzollernitest markkrahvid said seega esimese tugipunkti Reinimaal. Siiski okupeeriti suuri Kleve hertsogkonna osi Ühendatud Provintside poolt kuni Prantsuse-Hollandi sõjani aastal 1672. Lõpuks liidendatuna aastal 1666 Suure kuurvürsti Friedrich Wilhelm I poolt Brandenburg-Preisimaasse ja saades pärast 1701. aastat Preisi kuningriigi osaks, okupeeriti Kleve Prantsuse vägede poolt Seitsmeaastases sõjas (1757–62).
Aastal 1795 okupeeriti Kleve hertsogkond Prantsusmaa poolt Reinist ja Weselist läänes ning sai Prantsuse departemangu Roeri osaks. Ülejäänud hertsogkond okupeeriti aastatel 1803 kuni 1805 ning sai Yssel-Supérieur departemangu ja nukuriigi Bergi suurhertsogkonna osaks (pärast aastat 1811 Lippe departemang). Aastal 1815, pärast Napoleoni kaotust, sai hertsogkond Preisi Jülich-Kleve-Bergi provintsi osaks, mis liideti aastal 1822 Preisi Reini provintsiga. Gennepi, Zevenaari ja Huisseni linnad said 1815. aasta Viini kongressi otsusel Ühendatud Madalmaade kuningriigi osaks.
Kleve valitsejad
thumb|325px|Kleve hertsogkonna ja Ravensteini valduse kaart, Willem ja Joan Blaeu, 1645
Henri II Estienne
pisi|"Trésor de la langue grecque" (redigeeritud aastal 1830) Henri II Estienne (/eɪˈtjɛn/; prantsuse keeles: [etjɛn]; 1528 või 1531 Pariis – 1598 Lyon), tuntud ka kui Henricus Stephanus (/ˈstɛfənəs/), oli 16. sajandi prantsuse trükkal ja õpetlane. Ta oli Robert Estienne’i vanim poeg.
Elu
Estienne sündis Pariisis. Juba noores eas tärkas temas sügav huvi kreeka ja ladina keele vastu. Isa pidas poja haridust väga oluliseks. 19-aastaselt reisis noor Estienne Itaalias, Inglismaal ja Flandrias, kus kogus käsikirju oma isa trükikoja tarbeks. 1554. aastal avaldas ta Pariisis oma esimese iseseisva koguteose "Anacreon". Peale seda suundus Estienne tagasi Itaaliasse, kus töötas Veneetsias asunud Alduse trükikojas. Leidnud Roomast kreeka ajaloolase Diodorus Siculuse teoste kogumiku, suundus ta 1555. aastal Genfi.1557. aastaks oli Estienne’il oma trükikoda. Uuenduste ajale kohaselt esitles ta end kui "Pariisi trükkalit" (typographus parisiensis). Järgmisel aastal pälvis ta oma patroonilt Ulrich Fluggerilt tiitli Illustris viri Huldrici Fuggeri typographus.
1559. aastal võttis noor Estienne üle oma isa trükikoja ja sai Genfi Vabariigi trükkaliks. Temast sai silmapaistev kirjastaja, toimetaja ja käsikirjade võrdleja. Estienne täiustas vanu tõlkeid või tegi uued ladinakeelsed tõlked paljude kreeka autorite teostest.Tema käe alt ilmusid 1557 Ateena Athenagorase, Aristotelese ja Aischylose teosed; Diodorus Siculus aastal 1559; Xenophon 1561; Sextus Empiricus 1562; Thukydides 1564; Herodotos 1566 ja 1581 ja Sophokles aastal 1568. 1578. aastal andis ta välja Platoni teoste koguväljaande, mille tõlkis ja kommenteeris Jean de Serres. See töö on allikaks "Stephanuse numeratsioonile", mida teadlased kasutavad tänapäeval Platoni teostele viitamiseks.
Kreeka Uue Testamendi väljaannetest trükiti Estienne’i trükikojast Theodoros Beza kommenteeritud väljaanne. Peshittat sisaldav kolmekeelne väljaanne ilmus aastal 1569, selle mõned koopiad on aga dateeritud Lyonis 1571. aastal. 1565. aastal trükiti suur Prantsuse Piibel. Märkimisväärsed on Henri enda kreekakeelse Uue Testamendi väljaanded aastatest 1576 ja 1587. Esimene neist sisaldab esimest teaduslikku uurimust apostellike autorite keele kohta ja teine arutelu teksti jaotuse üle. Juba 1994. aastal oli Estienne tõlkinud kreeka keelde Calvini katekismuse ning see trükiti tema isa trükikojas.pisi|Platoni dialoogid tõlkis aastal 1578 Jean de Serres ja avaldas Henri Estienne. Pildil teose köide, mis kuulus [[John Adamsile (1735 – 1826), Ameerika Ühendriikide 2. presidendile]]
1594. aastal avaldas ta Uue Testamendi konkordantsi, mille ettevalmistava uurimistöö oli teinud ta isa.
Henri Estienne suri Lyonis 1598. aastal.
Perekond
Henri Estienne oli abielus kolm korda. Tal oli 14 last, kellest kolm jäid elama. Tema poeg Paul (sündinud 1567), kelle elust on üldiselt vähe teada, võttis üle tema trükikoja. Trükkalid olid ka kaks Pauli poega: Joseph at La Rochelle ja Antoine (surnud 1674), kellest sai Pariisis 1613. aastal "Kuninga trükkal". Fronton du Duci editeeritud "Chrysostomos" ja Jean Morini Kreeka Piibel (kolm köidet, 1628) pärinesid just Antoine’i trükikojast.
Antoine’i poeg Henry pälvis Kuninga trükkali tiitli 1649. aastal. Tema töökoda suleti aastal 1659. Tal ei olnud lapsi ja ta oli viimane perekonnaliige, kes tegeles trükkimise ja toimetamisega.
Jaanus Sooväli
Jaanus Sooväli (sündinud 1. novembril 1982) on eesti filosoof ja tõlkija.
Ta töötab Tartu Ülikooli filosoofia osakonnas Eesti mõtteloo teadurina. 2013/2014. õppeaasta kevadsemestril pühendas ta esmakordselt Tartu Ülikooli ajaloos terve loengukursuse Jacques Derrida mõtlemisele. Ta on pidanud loengukursusi ka Greifswaldi ülikoolis Saksamaal.
Ta on kirjutanud ka teatri- ja kirjanduskriitikat ning tõlkinud Friedrich Nietzsche tekste eesti keelde. Nietzsche aforismide tõlkimise eest on ta pälvinud ajakirja Akadeemia tõlke aastapreemia.
Jaanus Sooväli on Gustav Teichmülleri stipendiumi laureaat.
Surnud 15. mail
Siin loetletakse 15. mail surnud tuntud isikuid.
Huma
Huma on kirjastus Eestis. Kirjastus alustas tegevust 1990. aastal.
Cazouls-lès-Béziers
Cazouls-lès-Béziers [kas'ul le bez'jee] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus.
Vald asub Béziers' linnast põhja suunas. Asula jääb Vahemerest mõne kilomeetri kaugusele. Kaugel pole Püreneedki, asulast on näha Pürenee mäestikus asuva Canigou mäe tippu.
Valla läänepoolseks piirijõeks on Orbi jõgi. Tähtsaim majandusharu on põllumajandus, eriti viinamarjakasvatus ja veinitootmine.
Vallaga seotud ühiskonnategelasi:
National Collegiate Athletic Association
Organisatsiooni peakorter asub Indianapolises Indianas. NCAA asutati 31. märtsil 1906. Organisatsiooni liikmeteks on 1268 kooli ja muud asutust või liitu nii Ameerika Ühendriikides kui ka Kanadas.
Kaģumciems
Kaģumciems on küla (mazciems) Lätis Valka piirkonnas Zvārtava vallas. Küla asub Koiva jõe kaldal, valla keskusest Stepist 6,1, piirkonna keskusest Valkast 39,5 ja Riiast 169,7 kilomeetri kaugusel.
Lõunarinne (Eesti Vabadussõda)
Lõunarinne oli lahingutegevuspiirkond Eesti Vabadussõjas Edela-, Kesk-, Lõuna- ja Kagu-Eestis, Eesti Rahvaväe, nende liitlasjõudude ja Nõukogude Venemaa Punaarmee (Nõukogude Läti armee) ning Saksa Landeswehri väeosade vahel.
Lõunarinde tegevus ja kaitsepiirkond oli võrreldes Viru rindega (60 km) mitu korda laiem ning ka kaitstud vähem looduslike takistustega. Lõunarinde laius oli 180–250 kilomeetrit, sõjatanner ulatus Liivi lahest Võrtsjärve läänekaldani ja Võrtsjärve idakaldalt Peipsi järveni. Rinde juhatuse kohustuses oli ka Peipsi ja Pihkva järve kalda valvamine 140 kilomeetri pikkusel maa-alal.
Lahingutegevuse ja sõja algus
11. novembril 1918 sõlmiti Saksamaa kaotusega Esimeses maailmasõjas Antandile Compiegne'i vaherahu. Pärast Saksamaal toimunud Novembrirevolutsiooni ja Saksa vägede evakueerimise algust tühistas Lenini juhitud Nõukogude Venemaa valitsus 13. novembril 1918 ühepoolselt Saksa keisririigiga sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu, ettekäändena Antandi seatud vaherahu tingimus, et kõik Saksamaa poolt endise Venemaa keisririigi territooriumil Saksa okupatsiooni ajal sõlmitud lepingud tühistatakse.
15. novembril 1918 saatsid Nõukogude Venemaa sõjavägede ülemjuhataja Jukums Vācietis ja SRN liikmed telegrammi Jaroslavlis asunud Põhjarinde juhatajale Dmitri Parskile, Petrogradi 7. armee komandörile ning telegrammi koopia Moskvasse Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu esimehele V. Leninile nr 259/Ш, milles viidates "kujunenud poliitilisele olukorrale anti korraldus kohe hõivata Pihkva ja Narva".
Taganemisperiood
18. novembril tungisid Vene SFNV Punaarmee läti punastest kütivägedest koosnevad väeosad evakueeruvate Saksa vägede järel Läti idapiirkonda Latgalesse. 22. ja 28. novembril 1918 alustasid Punaarmee väed ka pealetungi Eestile Narva suunal ning algas Eesti Vabadussõda. Läti kütipolgud vallutasid 30. novembril Pihkva seda kaitsnud Üksiku Pihkva vabatahtlike korpuse väeüksustelt. Punaarmee alustas 1. detsembril Pihkvast edasitungi, 2. läti kütibrigaad liikus üle Petseri, Vastseliina, Valga ja Volmari Riia suunas.
Lõuna-Eestis alustas Punaarmee 2. detsembril 1918 kolmes kolonnis (kokku umbes 5000 meest) rünnakut Pihkva rajoonist läände. Esimene kolonn suundus Tartu peale, teine liikus Võru–Valga–Valmiera suunal; kolmas kolonn tegutses Lätis Põtalovo (Abrene)–Gulbene–Plaviņase suunal. Punaarmee Läti nõukogude kütidiviisi 2. Läti brigaadi edasised löögisuunad olid järgmised. Eestimaale: Pihkva–Võru–Valga. Eesti vallutamisel osales Nõukogude Venemaa 29. kütipolk, mille koosseisus oli umbes 1600 meest, ning mõned ratsaväe ja suurtükiväe üksused. 5. detsembril vallutasid Punaarmee väeosad Kagu-Eestis Vastseliina ja Räpina, 8. vallutati Võru, 14. vallutati Kooraste ja Kanepi, 17. Valga linn ja Valga raudteejaam Valga-Petseri raudteeliinil. 18. detsembriks oli Kagu-Eestis tegutsenud 1. diviisi 1. brigaadi käsutuses oli ligi 2000 meest koos umbes 30 kuulipildujaga ning 5 välisuurtükiga. Härgmäe raudteejaama piirkonnas oli Eesti väejuhatuse käsutuses Põhjakorpus, milles võis olla kuni 1200 meest. Kagu-Eestis tegutseva 1. diviisi 1. brigaadi põhijõud asusid 18. detsembri seisuga Põlvamaa Meeksi–Ahja–Kambja üldjoonel, lisaks paiknes väiksemaid osi Puka ning Torma rajoonis.
Lõuna-Eesti tegutses Punaarmee 7. armee 2. Novgorodi jalaväediviisi parem tiib, millest Valga piirkonda koondati tegevuseks Edela-Eestis ligi 400 tääki, Tartu vallutamiseks oli eraldatud umbes 1400 täägi ja mõõga suurune grupeering koos kuni 8 suurtükiga. Lõuna-Eestis tegutsev Punaarmee grupeering täienes aga kuni 6. jaanuarini vaid paari läti punastest moodustatud partisanisalgaga, kahe suurtükipatareiga, ühe soomusautoga ning ühe soomusrongiga.
18. detsembril alustas Punaarmee 1. brigaadi lõigus Võru–Tartu ning Räpina–Tartu suunal pealetungi ja Eesti väed löödi 18. detsembril taganema Torma kandist, kust tõmbusid Võduvere ümbrusse. 18. detsembri õhtul taandusid Põhjakorpus osad Härgmäe ümbrusest Pikksaare suunas. 18. detsembril taganesid Eesti väed Võru–Tartu ja Räpina–Tartu suunal alanud vastase pealetungi survel Tartu suunas. 1. brigaadi juhatus planeeris küll 20. detsembril vastupealetungile minna, kuid vastupealetungiplaanidest aga loobuti kui 20. detsembril puhkesid Tartus mõnede seal formeerimisel olevate 2. jalaväepolgu allüksuste seas korratused. 2. jalaväepolgu ülem polkovnik Johan Unt otsustas ööl vastu 21. detsembrit positsioonid Tartust lõunas ja linna enese maha jätta ning Põltsamaa suunas taanduda. 24. detsembriks taganesid Eesti väed Tartu piirkonnast Emajõe suudme–Puurmani–Saduküla–Aidu–Tapiku joonele ning samal päeval olid Mustvee suunast peale tungiv Punaarmee vallutanud ka Jõgeva.
18. detsembril hõivas Punaarmee vastupanuta Valga linna. Valga vallutanud punavägede põhijõud jätkasid sealt pealetungi Riia suunas. Lõuna-Eesti vallutamine Punaarmee poolt toimus peaaegu ilma lahinguteta, ainult Vastseliina lähistel oli väike kokkupõrge Saksa üksustega. Võrus oli polkovnik Eduard Kubbo alustanud 3. jalaväepolgu formeerimist, kuid selle koosseisus oli napilt sada meest ja ta lahkus Võrust, minnes Puka ja Nõo kaudu Viljandisse. Novembris 1918 Pihkva suunalt alanud Punaarmee väeosadele (Läti nõukogude kütidiviisi 1., 4., 6., 7., 8. ja 9. kütipolk) ei avaldatud Lõuna-Eestis ja Lätis Punaarmeele esialgu mingit vastupanu, sest seni piirkonnas valitsenud Saksa armee väejuhatus takistas rahvuslike relvajõudude loomist ning andis linnad vastupanuta Punaarmeele.
19. detsembril allutas Operatiivstaabi ülem Johan Laidoner 1. diviisi 1. brigaadi ülemale polkovnik Ernst Limbergile kõik väed (sealhulgas ka Põhjakorpuse) Tartu, Viljandi ja Pärnu maakonnas. 21. detsembril aga punavägede lähenemisel Tartule, pärast ebaõnnestunud vastupanukatset Ülenurme juures, taganesid Vene valgekaartlaste Üksik Pihkva vabatahtlik korpus ja Bułak-Bałachowiczi väekoondis ning Eesti väed Tartust enne Punaarmee väeosade sinnajõudmist. 1. brigaadi staap paiknes Tartust 22. detsembriks ümber Viljandisse, 1. brigaadi staabiülem oli kapten Konrad Rotschild. 24. detsembril 1917 (vkj) 6. jaanuaril 1918 kuulutas Valga linnas asunud bolševistlikult meelestatud Läti Tööliste, Soldatite ja Maatameeste Saadikute Nõukogu Täitevkomitee (Iskolat) välja iseseisvusdeklaratsiooni ning Nõukogude Läti riigi, Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi.
19. detsembril liigus Ruhjast kohalike läti enamlaste salk Mõisaküla suunas, kuid Ruhja võtsid samal päeval enda alla Põhjakorpuse osad, millega kohalike punaste võim seal ajutiselt likvideeriti.
Punaarmee jäi pikemaks peatuma Valka, et uusi jõude juurde tuua, seejärel liikusid punaüksused edasi Viljandi ja Mõisaküla suunas. Mõisaküla kaitset korraldas Pärnus formeeritud 6. polk. 27. detsembril langes Mõisaküla küll punavägede kätte, kuid Voltveti all pandi selle edasitung lõplikult seisma. Punaarmee polgu üks osa jõudis tungida Viljandi suunas kuni Hallisteni, kus selle edasitung peatati.
Edaspidi pöördus Punaarmee lõunasse, Lätimaale liikudes üle Valmiera ja Cēsise Riia suunas. Detsembri keskpaigas suunasid Punaarmee väed oma löögiraskuse Riia linnale, mis oli strateegiliselt Balti riikide administratiiv- ja majanduskeskus. Samal ajal lähenes Punaarmee Läti pealinnale ka idast läbi Latgale.
24. detsembril Viljandis toimunud ülemjuhataja Johan Laidoneri ja Viljandi kohalike sõjaväeülemate, samuti Viljandi- ning Tartumaa omavalitsus- ning seltskonnategelaste nõupidamistel määras J. Laidoner 1. brigaadi i ülema Ernst Limbergi asemele Viktor Puskari, nimetades samas 1. brigaadi ümber 2. diviisiks.
26. detsembril sai Kaitseliidu Pärnumaa maleva Talli Kaitse Liit korralduse saata 12-mehelise piirivalvetoimkonna väljasaatmiseks Eesti-Läti piirialale. Oma valla piire Lätiga asusid valvama ka Pati, Kilingi ja Häädemeeste vald.
2. jaanuaril andis ülemjuhataja J. Laidoner vägedele direktiivi, milles määratles, et  2. diviis pidi kaitsma Viljandit idast ja lõunast ning 6. jalaväepolk pidi kaitsma Pärnut lõunast ja kagust.
2. ja 4. jaanuaril lõi 2. jalaväepolk Aidu juures tagasi punaväe Jõgeva sihist tulevad pealetungid. 2. diviisi ülem V. Puskar oli 2. diviisi alluvatele osadele andnud käsu Tõrva ja Mõisaküla suunas pealetungile asuda. Punaarmee oli vahepeal, detsembri lõpus, alustanud edenemist Lõuna-Eestis Valga–Viljandi suunal, hõivates seejuures jaanuari alguspäevadel olulist vastupanu kohtamata Abja, Karksi-Nuia, Taagepera, Tõrva ja Kärstna. Kuid punaväed peatati seejärel Viljandist saabunud 2. diviisi osade poolt lahinguis Kärstna ümbruses 3.–6. jaanuarini, misjärel punaväed Tõrva suunas tagasi tõmbusid. 5. jaanuaril löödi vaenlane taganema Karksi-Nuia piirkonnast ning 2. diviisi kätte langes 6. jaanuaril Taagepera.
6. jaanuari keskpäeval andis 2. diviisi ülem V. Puskar Tallinnasse teada, et jätkas Viljandist lõunas pealetungi, eesmärgiga võtta enda alla Mõisaküla–Taagepera–Tõrva joon.
Eestis peatati Punaarmee edasitung jaanuari alguses ja 7. jaanuaril 1919 algas rahvaväe vastupealetung. Vastupealetungi alguses oli Eesti 2. diviisis, 6. jalaväepolgus ning Pärnumaa kaitseliidu salkades Eesti edelapiiril vähemalt 230 ohvitseri (tegelikult isegi rohkem), ligi 3500 tääki ja mõõka, 49 kuulipildujat, 4 välisuurtükki, üks kitsarööpaline soomusrong.
Pealetungiperiood
6. jaanuaril 1919 algas Eesti vägede vastupealetung Narva ja Paide suunal ning Eesti väed vabastasid Öötla, Kärstna ja Taagepera mõisa; 9. jaanuaril vabastati Jõgeva ja Ruhja; 13. jaanuaril Kaarepere raudteejaama; 14. jaanuaril soomusrongide abil Tartu.