cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Love's Vision
Armastus ja illusioon
Omaduseteooriaks nimetavad filosoofid mõnikord vaadet, et armastust õigustavad armastatu ligitõmbavad või soovitavad omadused. Kujutletavate omaduste teooria järgi tundub niimoodi ainult armastajale ja tegu ei ole adekvaatse reaktsiooniga armastatu omadustele. Siis on ka õigustatusest kohatu rääkida. Seega ei ole tegu mõistusliku nähtusega. Stendhal räägib kristalliseerumise metafoori abil, kuidas armastaja algsetele tajumustele armastatust ladestuvad tõlgendused ja projitseeritavad omadused, nii et lõpuks ei ole originaali enam nähagi. Kõigest, mis juhtub, ammutatakse uusi tõestusi armastatu täiuslikkuse kohta. Äärmuslikul juhtumil ei armastata mitte tegelikku inimest, vaid kujutletavat objekti; armastatud isikut ei ole olemas, sest tegelikus maailmas pole mitte kellelgi omadusi, mis armastatule omistatakse. Aga võib-olla äärmusele keskendumine on liialdus. Juhtumid, kus armastatu üldse ei sarnane armastaja kujutlusega, on ebaharilikud. (Ja need lõpevad kindlasti pettumusega, kui reaalsus ilmneb.) Tavalisem on olukord, kus armastaja näeb armastatu omadusi vähemalt osalt adekvaatselt, kuid armastuse tõttu hindab neid positiivsemalt, kui ta muidu hindaks. Selline väärtaju tundub võib-olla vähem ohtlikuna. Muret teeb siin luul armastatu omaduste väärtuse suhtes. See mure tekib ka sõpruse puhul, sest ka sõprus nõuab, et me usuksime sõprade kohta teatud asju ning näeksime neid teatud moel. Simon Keller ütleb, et head sõbrad usuvad teineteisesse, näevad teineteist parimas võimalikus valguses, ja sellepärast ei reageeri nad kaalutlustele, millel on pistmist sõbra vajaduste ja huvidega, tõepüüdlusega, ja osalt sellepärast nad ongi head sõbrad. Sel juhul on romantiline armastus ja sõprus irratsionaalsed ja ohtlikud ka sellepärast, et nad kallutavad ja moonutavad reaalsustaju ning säilitavad teatud uskumusi armastatute kohta ka ülekaalukate vastutõendite kiuste. Nii et paistab, et armastus on ka episteemiliselt irratsionaalne.
Haplogrupp R1a
R1a (R-M420)
Ainsad uue paragrupi R1a* suhtes positiivsed proovid on isoleeritud Lähis-Idast ja Kaukaasiast: ühel Omaani mehel 121-st, kahel Iraani mehel 150-st, ühel mehel 164st Araabia Ühendemiraatidest ja kolmel mehel 612-st Türgist. 7224 mehe testimine 73-st teisest Euraasia populatsioonist ei näidanud kuuluvust sellesse kategooriasse.
Love's Vision
Armastus ja põhjendid
Fundamentaalsem mõte on see, et armastus kui üks kirgedest on fundamentaalselt irratsionaalne, võib-olla isegi omamoodi hullus. Sokrates ütleb Platoni „Phaidroses“, et armastus on irratsionaalne soov, mis saab võitu otsustusest, mis suunab mehi õige suunas. Ka William Shakespeare'il, George Bernard Shaw'l ning Marilyn Frenchil ja Shirley Eskapal on motiiv, et armastus on omamoodi hullus, destruktiivne, kaootiline ja mõistusele allumatu hullus.
See on lähedalt seotud mõttega, et armastusel pole midagi pistmist põhjenditega. Armastuse kontekstis peetakse põhjendeid sageli asjassepuutumatuteks: armastus ei vaja põhjendeid ja nende esitamine on kohatu. Tundub, et kui armastusel peaksid olema põhjendid, siis ei oleks tingimusteta armastus võimalik või vähemalt oleks õigustamatu. Aga armastus on ju tingimusteta, tingimustest olenematu, kuidas siis saavad põhjendid olulist osa etendada? Tundub, et kui armastusel peavad olema põhjendid, millest selle õigustatus oleneb, siis on armastus õigustatud ainult teatud tingimustel ja sellepärast peaks olema tingimuslik. Siis peaks armastatu kartma, et armastaja lakkab teda armastamast, kui ta kaotab omaduse, mis on armastuse põhjendiks; võib-olla pole tal praegugi seda omadust. Tundub ka, et põhjendil armastaja on enesekeskne, külm ja kiretu.
Kas armastada tuleb õigetel põhjenditel või ei tohi põhjendeid üldse olla? Võib-olla peaksid põhjendid olema need omadused, mis armastatut teistest eristavad ja mida armastatu peaks enda kui indiviidi identiteedi oluliseks elemendiks. Neil Delaney järgi tahab armastatu, et teda armastataks omaduste pärast, mis on tema enesekäsituses kesksed.
Või ei tohi põhjendeid üldse olla. Armastuse seletamiseks või õigustamiseks ei pea üldse oskama osutada väärtuslikule või ligitõmbavale omadusele, sest armastust pole tarvis seletada ega õigustada. Mitte et külgetõmmet või huvi ei saaks mõnikord psühholoogiliselt seletada. Aga seletus ei ole normatiivne, vaid lihtsalt viitab emotsionaalse reaktsiooni põhjuslikule mehhanismile. Armastaja ei pea oskama õigustuseks midagi öelda. Harry Frankfurtil on niisugune seisukoht. Armastust võib mõnikord tekitada armastaja uskumus, et armastatul on ligitõmbavad või väärtuslikud omadused. Aga ta eksib, kui arvab, et need omadused õigustavad armastust (või armastus on nendest ratsionaalselt sõltuv või on ratsionaalne reaktsioon nendele). Pole mingit põhjendit, miks ei võiks armastada kedagi, kellel ei leita üldse väärtuslikke omadusi: armastus ei nõua reaktsiooni armastatu tegelikele või kujutletavatele väärtustele. Vanemad ei armasta oma lapsi tavaliselt niivõrd sellepärast, et nad tajuksid, et neil on erakordne väärtus; ümberpöördult, lapsed tunduvad vanematele väärtuslikena ja ongi väärtuslikud sellepärast, et vanemad armastavad neid. Vanemad võivad armastada lapsi ka juhul, kui nad ei pea neid iseenesest kuigi väärtuslikeks. Armastus ei tulene põhjenditest, vaid loob põhjendeid. Sellisel juhul ei tekigi küsimust armastuse põhjendamisest armastatu väärtusega. Armastus ei sõltu põhjenditest, seda ei saa ratsionaalselt kaitsta ega kritiseerida. Ja selles ei pea nägema armastuse puudulikkust. Paljud selle positsiooni pooldajad peavad seda armastuse üheks tugevuseks. Kes tahaks, et teda armastataks sellepärast, et see on ratsionaalne? Kes tahaks, et tema armastaja oskaks tõestada oma armastuse õigustatust ja kohasust? Kas just armastuses ei peaks saama olla täiesti vaba? Kui pidada mõistust külmaks, steriilseks ja kiretuks, siis mõte, et armastus ei allu mõistusele, räägib armastuse kasuks. Armastust, mis annab võimaluse kireks ja spontaanseks tegutsemiseks, võib pidada rikastavaks ja vabastavaks jõuks. Armastuse teooria, mis esitaks seda liiga mõistliku ja ratsionalistlikuna, moonutaks armastust ja teeks selle vähe ligitõmbavaks. Eriti vanemliku armastuse puhul tundub selgepilgulisel ja objektiivsel väärtuse hindamisel põhinev (ja ebasoodsa tulemuse korral äravõetav) armastus kitsi ja norivana.
Haplogrupp R1a
R1a1 (R-SRY1532.2)
R1a1* paragrupp on levinum kui R1*, kuid siiski suhteliselt vähelevinud. Underhill jt näitasid R1a1*-sse kuuluvust ühel norralasel 51-st, kolmel rootslasel 305-st, ühel makedoonlasel 57-st, ühel iraanlasel 150-st, kahel põlisarmeenlasel 734-st ja ühel kabardi mehel 141-st.
R1a1a (R-M17 või R-M198)
R1a1a (varem tuntud kui R1a1) hõlmab enamuse R1a grupist kogu tema geograafilise ala piires ja on määratletud SNP mutatsioonidega M17 või M198, mis senini on ilmnenud koos. SNP mutatsioonide hulka, mis esinevad koos M17- ja M198-ga, kuuluvad M417, M512, M514 ja M515.
Love's Vision
Ratsionalismi raskused
Antiratsionalism on paljudele filosoofidele tundunud usutava, isegi paratamatu positsiooniga, mis paistab olevat kooskõlas teatud põhiintuitsioonidega armastuse loomuse kohta. Armastus tundub paljudele südame asjana, mis on mõistusest sõltumatu. See on kire asi, ja kirge mõistavad paljud peaaegu mõistuse vastandina.
On kerge leida kohatuid ja solvavaid katseid viidata romantilise või abiellumise soovi õigustamiseks mõistusele. Aga neist näidetest ei piisa, sest võib-olla on tegu lihtsalt valede põhjenditega.
Haplogrupp R1a
R1a1a alamklaadid
Kaheksast R1a1a SNP-määratletud alamklaadist on ainult R1a1a7-l (nüüd R1a1ag) märkimisväärne levik. R1a1a7 (R1a1ag) on määratletud M458-ga ja leitud peaaegu tervest Euroopast ja madala sagedusega Türgist ning mõningatest Kaukaasia piirkondadest. Suurema sagedusega esineb R1a1a7-t Kesk- ja Lõuna-Poolas, eriti Läänemerre suubuvate jõgede orgudes.
R1a1a7-l (R1a1ag) on alamklaad R1a1a7a, mis on määratletud M334 markeri kaudu. See mutatsioon on leitud ainult ühel eesti mehel ja võib näidata väga hiljuti eristunud väikest klaadi.
Love's Vision
Ratsionalismi raskused
Promiskuiteediprobleemi võidakse püüda vältida järgmise argumendiga. Oletame, et inimesel on tavaliselt psühholoogiliselt võimatu armastada väga paljusid inimesi ning kohustuslikkusest järeldub võimalikkus. Siis järelikult armastajal pole tavaliselt võimalik armastada kõiki, kellel on omadused, mida ta armastatu juures väärtustab, järelikult pole ta kohustatud seda tegema. Aga see argument pole rahuldav. Esiteks, see on ad hoc. Teiseks, see ei pareeri sarnast vastuväidet, väljavahetamise probleemi: kui Dante armastab Beatricet tema omaduste pärast, aga Carmenil on kõik Beatrice omadused pluss veel mõned, siis Dante peab Beatrice Carmeni pärast maha jätma (kui ta just ei saa mõlemat armastada). Ka see on intuitsioonivastane: armastus ei käi niimoodi. Mõnikord küll vahetatakse armastatu välja, kuid see pole ratsionaalselt nõutav ega tulene armastuse loomusest. Muidu jääb mulje, nagu armastajat ei huvitaks mitte armastatu, vaid tema omadused. Me ei taha, et armastus oleks niimoodi väljavahetatav, vaid et armastaja pühendumine oleks kui mitte täiesti tingimusteta, siis vähemalt tugevalt sõltumatu armastatu väärtuse objektiivsest hinnangust. Kui ei ole pühendumust, siis ei ole ka tõelist armastust. Ka mure, et armastatu võidakse maha jätta, kui tema omadused muutuvad või kaovad, tekitab probleemi, ebapüsivuse probleemi: kui Dante armastab Beatricet tema väärtuslike omaduste pärast, siis ta peaks ratsionaalselt lakkama Beatricet armastamast, kui too need omadused kaotab. Armastus ei käi nii ega peaks nii käima, armastama peab inimest ennast, muidu pole see tingimusteta (Robert Nozick).
Haplogrupp R1a
R1a1a alamklaadid
R1a1a3, määratletud M64.2, M87 ja M204 SNP mutatsioonide kaudu, on nähtavasti haruldane: leitud Lõuna-Iraanis ühel mehel 117-st.
Love's Vision
Ratsionalismi raskused
Ratsionalism peab vastama universaalsuse probleemile, promiskuiteediprobleemile, väljavahetamise probleemile ja ebapüsivuse probleemile. Sellepärast pooldavadki paljud antiratsionalismi, kuid sellelgi on oma probleemid.
Haplogrupp R1a
R1a1a alamklaadid
R1a1a6, määratletud M434 kaudu, on avastatud testitud 3667-st pakistani ja omaani mehest 14-l. See võib näidata hiljutist mutatsiooni teket Pakistanis.
Love's Vision
Antiratsionalismi piirid
Lõpuks on tarvis teooriat, mis ratsionalismi ja antiratsionalismi impulsid ühitaks, teeks armastuse õigel kombel ratsionaalseks ning laseks tal olla seal, kus tarvis, mitteratsionaalne või isegi irratsionaalne.
Haplogrupp R1a
R1a1a (R-M17 või R-M198) esinemine piirkonniti
R1a-d on leitud suure sagedusega levikuala lääneosast (Ida-Euroopa) kuni idaosani (Kesk-Aasia ja Lõuna-Siber). Lisaks esineb seda klaadi suure sagedusega ka Lõuna-Aasias. Kõikides nendes piirkondades on haplogrupis R1a domineerivaks alamklaadiks R1a1a (määratletud mutatsioonidega R-M17 või R-M198).
Love's Vision
Antiratsionalismi piirid
Sarnased probleemid on Harry Frankfurti vaatega, milles on küll oluline tõetera. Me saame aru, mida lapsevanem silmas peab, kui ta ütleb oma laste kohta, et on kohatu küsida, kas nad väärivad tema armastust; asi on selles, et tema armastus ei ole reaktsioon ega põhine hindamisel, vaid nad on väärtuslikud sellepärast, et ta armastab neid. Aga see ei saa olla päris õige, sest see õigustaks liiga paljut. Kui armastusel ei pruugi objekti väärtusega tõesti mingit pistmist olla, siis poleks tähtis, mida armastatakse. Frankfurt on valmis aktsepteerima, et armastada võidakse mida tahes, ilma et see oleks kohatu või õigustamata. Oma laste puhul oleks enamik inimesi nõus, aga oletame, et nende asemel oleks üks teatud pesapallikaart, mida keegi armastab rohkem kui oma lapsi. Siis on selge, et temaga on midagi korrast ära, aga me ei saa öelda, milles asi on, kui me ei luba endale mõelda, et pesapallikaart ei vääri tema armastust. Kui ta armastab seda rohkem kui lapsi, siis on tal halb otsustusvõime või ehk halb iseloom.
Haplogrupp R1a
Lõuna-Aasia
R1a1a on suure sagedusega levinud mitmes Lõuna-Aasia piirkonnas. Peamised kaks R1a1a alamklaadi on R1a1a* ja R1a1a7.
Love's Vision
Antiratsionalismi piirid
Kui see on tõsi, siis tuleb hüljata antiratsionalisti järsk vahetegemine armastuse objekti väärtuse ning armastuse mõistlikkuse või õigustatuse vahel.
“Midagi vahepealset“: armastus ja nägemine
Antiratsionalistidel on siiski paljuski õigus. Dante armastus Beatrice vastu ei peaks teda kohustama armastama ükskõik keda, kellel on Beatrice omadused, ja see, et me tunnistame tema põhjendeid, ei peaks meid kohustama teda armastama. Neil on õigus nõuda, et me hülgaksime hüperratsionalistlikud armastuse teooriad, mille järgi armastus on reaktsioon armastatu väärtuslikele omadustele ja ratsionaalne armastaja peaks käituma nii, nagu käitub ratsionaalne majandussubjekt: kui ta väärtustab midagi selle väärtuslike omaduste pärast, siis ta peaks olema valmis vahetama selle välja teise asja vastu, millel on sarnased, kuid paremad omadused, jne. Majanduses on see mõttekas, aga armastuses kohatu.
Ent neil pole õigus, et me peaksime sellepärast eitama, et armastus on reaktsioon armastatu omadustele, sest kõik väärtustused ei ole nagu ratsionaalse majandussubjekti väärtustused. Armastuse teooria, mis rajaneb teistsugustel väärtustusel, väldib hüperratsionalismi liialdusi ja sisaldab kõiki antiratsionalismi usutavaid taipamisi ning väldib viimasele omaseid vigu.
"Pidusöögis" on Sokrates sunnitud korrigeerima Armastuse liiga entusiastlikku kiitust, eriti Agathoni oma, kelle järgi Armastus on täiuslik ja jumalik. Diotima järgi on Armastus hea ja halva vahepealne ning ilusa ja inetu vahepealne, jumala ja inimese, sureliku ja surematu vahepealne, surelikke ja jumalaid vahendav daimon, Porose ja Penia järeltulija. Postuleerides, et armastus on midagi vahepealset, saame vältida valedilemmasid. Armastus kätkeb erilaadset selgepilgulisust, mis ometi võib levitada illusioone; on omamoodi moraalne nähtus, mis ometi võib inspireerida amoraalseid tegusid; on mitteratsionaalne ja ometi kätkeb fundamentaalselt mõistust.
Armastust konstitueerib suuresti teatud nägemisviis: armastaja näeb maailma teises valguses kui see, milles teised inimesed seda näevad. See vaade paneb rõhku armastusega seotud inimeste vahelisele seosele. Mõned filosoofid rõhutavad armastajat, jättes armastatu peaaegu välja. Armastus on ju ikkagi emotsioon, mida armastaja tunneb, ja seda võib mõista tõsiasjana ainult tema kohta. Aga armastus on nägemisviis, ja kõige rohkem see, mida armastatus nähakse. Sellepärast on viga armastatut võrrandist välja jätta. Armastus, mis armastatut ignoreerib või asendab tema reaalsuse oma fantaasiaga, ei ole tõeline, vaid kõigest fantaasiaemotsioon. Armastus peab olema tõeline reaktsioon armastatule, suuresti adekvaatne ja mõistlik reaktsioon.
Olgugi et armastusel on teatud puhkudel suur potentsiaal julgustada illusiooni ja inspireerida ebamõistlikku käitumist, on ta fundamentaalselt mõistusest juhitud nähtus. Inimese armastamine kätkeb muutust mitte ainult selles, kuidas armastatut nähakse, vaid ka selles, kuidas nähakse looduse osi, mis teda mõjutavad või mida tema mõjutab. Armastuse nägemisega nägemine on maailma nägemine armastatuga keskmes ning tema omaduste nägemine teatud suuremeelses valguses, kuid ka ülejäänud maailma nägemine mingil määral tema silmade läbi, tema väärtustel, otsustustel ja emotsioonidel oma tajumusi mõjutada laskmine, nii et need mõjuksid nagu tema tajumustele. Tema mured saavad suuresti minu omadeks, tema lootused minu omadeks, tema hirmud, ebakindlused ja ärevused minu omadeks. Seda nõuet peetaksegi silmas, kui öeldakse, et armastus nõuab armastatuga samastumist. Ja see samastumise element ongi väga suur osa sellest, mis teeb armastuse sügavaks ja elu muuta võivaks kogemuseks.
Autori teesid on järgmised:
Haplogrupp R1a
Lõuna-Aasia
Uuringud näitavad suurt protsenti piirkondlikult erinevate rahvaste nagu näiteks kirdes elavate manipuride (50%) ning loodes elavate pandžabide (47%) seas.
Love's Vision
“Midagi vahepealset“: armastus ja nägemine
Autor nimetab seda teooriat nägemisteooriaks. See on ratsionalismi vorm, kuid seda saab arendada nii, et see poleks hüperratsionalism.
Vajadus probleeme vältida on kokkuvõtlikult niisugune:
Haplogrupp R1a
Lõuna-Aasia
Pakistanis on R1a1a-sse kuuluvus lõunas 71% Sindhi provintsi Mohanna hõimus ja põhjas 46% Gilgit-Baltistani baltide hulgas. Sri Lanka singalite hulgas leiti R1a1a(R-M17)-positiivseid 13%.
Love's Vision
Sissejuhatus
Hüperratsionalistide meelest need neli probleemi ei olegi probleemid.
Haplogrupp R1a
Lõuna-Aasia
Nepali Treia regiooni hindude seas on R1a1a-sse kuuluvus 69%.
Love's Vision
Sissejuhatus
"Pidusöögis" kirjeldab Diotima armastuse edenemist. Nooruses hakkab armastaja pühenduma ilusatele kehadele. Ta saab ühest kehast ilusaid ideesid; seejärel saab ta aru, et ühe keha ilu on iga teise keha ilu vend ning kui ta ajab taga vormi ilu, siis ta oleks rumal, kui ta ei peaks kõigi kehade ilu samaks. Kui ta sellest aru saab, peab ta saama kõigi ilusate kehade armastajaks ning põlastama ainult ühe keha metsikut vahtimist. See on liikumine konkreetselt üksikult abstraktsele üldisele ning ainsuselt mitmusele. See nõuab armastusega ühitamatut universalismi: armastaja peab pilgu armastatult ära pöörama, tegema vastupidist armastuse nõudele keskendada tähelepanu üha täielikumalt ja pingsamalt armastatule. Samas oleks seda hoiakut palju lihtsam lepitada moraaliga kui traditsioonilise romantilise armastusega, mida sageli nähakse ohuna moraalile. Ometi sarnaneb selline hoiak vähe sõpruse ja romantilise armastusega. Armastus kätkeb erilist tähelepanu ja hoolimist, nii et seda ei saa suunata kõigile võrdselt.
Armastus on pime. Armastades pööratakse palju tähelepanu ühele inimesele, ja see toob kaasa teiste objektide väljajäämise tähelepanu keskmest. Nii nagu lärmakal peol kuulatakse ühe inimese häält, olles kurt teistele vestlustele.
Haplogrupp R1a
Lõuna-Aasia
Afganistanis on R1a1a-d leitud puštude (Afganistani suurim etniline grupp) seas 51,02% ja tadžikkide seas 30,36%. Väiksema levikuga on R1a1a hazarade (6,67%) ja usbekkide (17,65%) hulgas.
Love's Vision
"Üleliigne mõte"
Bernard Williamsil ("Persons, Character, and Morality") on palju arutatud näide. Daniel ja Andrea on uppumas. Sam on sealsamas kaldal. Sam on Andrea abikaasa, neil on pühendunud, armastav ja kirglik suhe. Sam ja Daniel on teineteisele võõrad. Sam on hea ujuja ning saaks päästa kas Danieli või Andrea, ilma et ta palju riskiks. Williamsit huvitab siin eeskätt filosoofide kalduvus ülehinnata erapooletu moraali tähtsust sellistes olukordades. Mõne moraalifilosoofi meelest peaks Sam näiteks kulli ja kirja viskama, et mõlemal oleks võrdne võimalus uppumisest pääseda. Teine, vähem ilmselt ebausutav viis erapooletusele truuks jääda on lubada Samil päästa oma abikaasat erapooletu moraali alusel. Näiteks Charles Fried ütleb, et kui Sam ei ole just vetelpäästja, laeva kapten vms, siis õnnetus ise võib olla piisav juhuslikustaja, mis võimaldab olla õiglane, eelistades sõpra või armastatut. Williams polemiseeribki eeskätt nendega, kes leiavad, et selles olukorras peab pidama end erapooletu moraali vaatekohast õigustatuks päästma oma abikaasa. Williams küsib, miks peaks sellises olukorras üldse mõtlema moraalsest õigustatusest? Ja mida selline mõte ütleb inimese iseloomu ja motivatsiooni kohta? Williams heidab standardsetele moraaliteooriatele ette, et nende järgi peab moraaliprintsiip eelistust legitimeerima, andes tulemuse, et sellistel juhtudel on oma abikaasa päästmine vähemalt moraalselt lubatav. Aga siin on subjektil üleliigne mõte: näiteks abikaasa võib loota, et Sami motiveeriv mõte täielikul kujul on see, et ta on tema abikaasa, mitte see, et ta on tema abikaasa ja säärastes olukordades on lubatav päästa oma abikaasat. Paljudel on tunne, et siin on probleem, aga milles see täpselt seisneb? Oletame, et motiveeriva mõtte all mõistetakse mõtet, mis Samil käib enne tegutsemist peast läbi ning paneb ta tegutsema, nii et ilma selle mõtteta poleks ta tegutsenud. Mõtte peast läbi käimine tundub problemaatiline, sest see paistab vihjavat, et Sam ei oleks oma abikaasat päästnud, kui tal poleks see mõte täielikul kujul peast läbi käinud. Seda ideed saab tõlgendada vähemalt kaheti, ja paistab, et kumbki tõlgendus ei anna moraalselt probleemitut tulemust. Esimene tõlgendus ütleb, et kui mõte erapooletust moraalist tuli pähe, siis selleks et tal oleks olnud voli abikaasa päästa, pidi see olema see, et abikaasa päästmine on tal lubatud; kui Samile ei oleks erapooletu moraal pähe tulnud, oleks ta võinud abikaasa päästa, mõte, et abikaasa on ohus, oleks olnud motiveerimiseks piisav. Teine tõlgendus ütleb, et mõte, et abikaasa on ohus, üksinda ei ole motiveerimiseks piisav, vaid subjekt ei saa panna end midagi tegema, kui tema olukorratajust puudub mõte, et sellist toimimist toetab erapooletu moraal. Sel juhul oleks tegu erapooletu moraali obsessiooniga.
Haplogrupp R1a
Euroopa
Euroopas on R1a peaaegu kogu ulatuses R1a1a alamklaadi kuuluv, suurim on levik Ida-Euroopa päritolu rahvaste hulgas (serblased, poolakad, venelased ja ukrainlased; 50–65%). Baltimaades varieerub R1a sagedus Leedust Eestini 45–30%. Ungarlaste hulgas on varieeruvus 20–60%.
Love's Vision
"Üleliigne mõte"
Nagu märgib Michael Stocker, on midagi valesti ka subjekti motivatsiooniga, kui ta ei saa olla motiveeritud külastama haiglas oma väidetavat sõpra, et teda rõõmustada, kui tal pole mõtet, et erapooletu moraal nõuab temalt seda. Marcia Baron ütleb, et inimene, kes vajab selleks, et motiveerida tegusid, mida enamasti tehakse sümpaatiast, seltsimehelikkusest või kiindumusest, uskumust, et see tegu on moraalselt soovitav.
Paistab, et esimest sorti subjekti puhul, kes ei vaja küll armastatu eest hoolitsemiseks moraalset nõuet, on siiski valmis armastatu eest hoolitsemata jätma, kui moraal seda keelab, ei ole lood nii hullud. Ja eriti Stockeri näite puhul, kus sõbra seisukohast ei ole nii palju kaalul, võib see tunduda täiesti mõistlik: moraal ju nõuab mõnikord ohvreid. Tõsi küll, kui kaalul on sõbra elu, võivad asjad paista teisiti. Mõned, sealhulgas Williams, on mõelnud, et kuigi esimest sorti subjekt ei ole nii tõsiselt puudulik kui teine, paneb ta siiski liiga palju rõhku moraalile võrreldes elu teiste oluliste aspektidega. Andrea vaatekohast näitab see, et abikaasa oli valmis teda moraalikaalutlustel päästmata jätma, et tema iseloomus või tema pühendumises on midagi puudu, isegi juhul, kui ta teda tegelikult päästis ja ei hakanud isegi mõtlema, kas see on lubatav. Kui ta oleks seda endalt küsinud ja vastus oleks olnud negatiivne, siis ta ju ei oleks teda päästnud.
Haplogrupp R1a
Euroopa
Skandinaavias kuuluvad 20–30% Norra ja Islandi meestest R1a1a alamklaadi. Viikingid ja normaanid võisid kanda R1a1a liini lääne suunas.
Love's Vision
"Üleliigne mõte"
Niisugune arusaam probleemist väldib ebausutavat mõtet, et saab üle lugeda, mitu mõtet inimesel peas on. Harry Frankfurt kommenteerib seda nii: miks mehel pidi see ükski mõte peas olema, et see on tema naine: kas ta ei tundnud teda ära või polnud see tal kohe meeles? Ta peaks ilma mõtlemata naist päästma hüppama, iga mõte oleks olnud üleliigne. Siin on muidugi asi ka selles, et mõtlemine on kahemõtteline, selle all võidakse mõelda mõtisklema jäämist. Siis oleks mõtlemine tähendanud, et tegutsema hakatakse alles pärast mõtlemist, ning kui mõtlemisel oleks olnud teine tulemus, siis oleks ka teisiti tegutsetud. Siis on Frankfurtil õigus, aga Williams ei pidanud silmas seda. Williamsil tähendas mõte lihtsalt seda, et subjekt kujundas olukorrast teatud arusaama ja reageeris vastavalt sellele. Ja sellele on vaevalt midagi ette heita, sest olukorrale ei saa reageerida (kui ehk just mitte väga juhuslikult ja meelevaldselt), kujundamata arusaama sellest. See toimub ka „mõtlemata tegutsemise“ puhul. Selline motiveeriv mõte pole seotud mitte niivõrd sellega, mis peast läbi käib, vaid sellega, millise õigustuse saab tagantjärele anda ja kuidas subjekt oleks toiminud teistsugustel asjaoludel. Asi on õigupoolest subjekti pühendumiste struktuuris ja tähtsusjärjekorras, millesse ta need paneb; need peegelduvad selles, mida ta oli valmis tegema. On siiski kahtlane, kas kõike, mis meile muret teeb, saab kirjeldada nende kontrafaktuaalide kaudu; tundub, et olukorra iseloom nõuab teatud tähelepanu subjekti kaalutlemisprotsessidele. Võib-olla oleks Andreal olnud õigus kaevata Sami motivatsiooni üle ka juhul, kui kontrafaktuaalidega oleks kõik korras olnud. Oletame, et mees oleks jäänud mõtlema ning siis otsustanud, et naise päästmine on lubatud, ja siis teda päästnud. Oletame, et mees armastab teda ja oleks teda päästnud ka juhul, kui ta oleks jõudnud järeldusele, et naise päästmine pole lubatud. Naisel oleks ikka õigus ette heita, et ta seda kohe ei teadnud. Isegi kui päästmine oli vältimatu, mees ise ei teadnud seda. Ja võidakse öelda, et seda ta oleks pidanud teadma. Selle tõlgenduse puhul ei käi etteheide mitte selle kohta, mida ta teistel asjaoludel oleks teinud, vaid selle kohta, et talle polnud ilmne, et naine tähendab talle rohkem kui moraali nõuded. See toob meid tagasi fraasi „üleliigne mõte“ sõnasõnalisema tõlgenduse juurde. Nüüd me oleksime pisut rohkem valmis nõustuma Frankfurtiga, et õige mõtete arv oleks null.
Haplogrupp R1a
Euroopa
Haplogruppi R1a1a leiti suurema sagedusega Iisraeli populatsioonide hulgast, kes väitsid end olevat aškenaasi juutide päritolu. See näitab võimalikku geenivoogu aškenaasi populatsioonidesse ümbritsevatest Ida-Euroopa populatsioonidest läbi mitmete sajandite. Andmed ühtisid SNP mikrokiipide analüüsiga, mis näitas, et kuni 55% tänapäeva aškenaasi juutide genoomidest on jälgitavad Euroopani.
Lõuna-Euroopas ei ole R1a1a tavapärane. Märkimisväärne on R1a1a levik Põhja-Hispaanias Pas Valleys, Veneetsias ja Itaalias Kalaabrias. Balkani maades on levik väiksem ja varieerub: levik Sloveenias, Horvaatias ja Põhja-Makedoonias ulatub üle 30%, Albaanias, Kosovos ja Kreeka mõnedes piirkondades jääb see alla 10%.
Love's Vision
Järeldused
Autor vältis enamasti normatiivseid argumente, vaid tahtis ainult kirjeldada, missugust psühholoogiat armastus julgustab ja nõuab, mitte väita, et need julgustused ja nõudmised on imetlusväärsed, mõistlikud või isegi lubatavad. Et armastus on midagi puhtalt moraalse ja sügavalt ebamoraalse vahepealset, siis ei olegi kohane väita, et need nõudmised on puhtalt imetlusväärsed või mõistlikud.
Sissejuhatus
Armunine võib tunduda transformatsioonina, ka selles, kuidas armastatut nähakse. Muu hulgas pööratakse armastatule pingsamat ja suuremat tähelepanu kui muule, rohkem, kui talle varem on osaks saanud. Kui palju on siin olemasoleva nägemist ja kui palju kujutlust? Armastaja võib armastatule projitseerida ideid, ideaale, lootusi ja igatsusi. Sellepärast Stendhal ütlebki, et armastuse puhul pole tegu nägemisega, vaid fantaasia projitseerimisega, mis ei ilmuta, vaid ähmastab armastatu tegelikku loomust. Kuigi see vaade on liialdatud ja liiga küüniline, ei ole see täiesti väär. Armastuses on kujutluse, idealiseerimise ning isegi võltsimise ja luulu elemente. Enamasti on neid ainult teatud määral, ja suhted, milles need on valdavad, ei ole tõeline armastus, kuigi nad seda suhteliselt pealiskaudselt meenutavad. Ent ka kõige tõelisemas armastuses on armastaja kalduvus näha armastajat kõige paremas võimalikus valguses, näha küll tema vigu, kuid pidada neid väikesteks või ebaolulisteks (või üldse mitte tõelisteks vigadeks), näha teda "sõbraliku silmaga" (William Shakespeare, "Julius Caesar"). Nagu ka pimedus teiste inimeste väärtuslike omaduste suhtes, tekitab pimedus armastatu puuduste suhtes moraalseid ja episteemilisi probleeme. Armastusele võidakse nende pimeduste pärast ette heita, et armastajad teevad ebamoraalseid tegusid ning kujundavad ja aktsepteerivad vääraid või eksitavaid uskumusi.
Haplogrupp R1a
Kesk- ja Põhja-Aasia
R1a1a sagedused Kesk-Aasias on varieeruvad. See võib tuleneda populatsiooni pudelikaela efektist isoleeritud alades ja sküütide rändest.
Hubertus
Hubertus (Hubert) Liège'ist (umbes 655 Toulouse – 30. mai 727 Tervuren (praegu Belgia)) oli Maastrichti ja Liège'i piiskop. Teda austatakse pühakuna.
Haplogrupp R1a
Kesk- ja Põhja-Aasia
Suure sagedusega leidub R1a1a haplogruppi (mutatsioonidega R-M17 või R-M198; 50–70%) iškašimitel, Hudžandi tadžikkidel, Pandžakenti tadžikkidel, turgi keelt rääkivatel kirgiisidel ja mõningatel Venemaa Altai Vabariigi inimestel. Sagedused on võrdlemisi madalad (16–25%) Dušanbe tadžikkide, Samarqandi tadžikkide, jagnoobide ja šugnide hulgas.
Siberi idaosas on R1a1a levinud põlisrahvaste etniliste gruppide seas.
Love's Vision
Sissejuhatus
Armastus esitab küll episteemilistele standarditele väljakutse, kuid parem on mõista seda nii, et tal on oma episteemilised standardid.
Haplogrupp R1a
Lähis-Ida ja Kaukaasia
R1a1a esineb mitmete alamklaadidena paljudes Lähis-Ida piirkondades. Levik varieerub suuresti: aladel, nagu näiteks Jordaanias, on levik nullilähedane, Kuveidis ja Iraanis on tase kõrgem. Suurim sagedus (43%) on Lähis-Idas Kuveidis Shimari beduiinide hõimus.
Love's Vision
Idealiseerimine ja luul armastuses
Loomuliku eelduse järgi on igasugune pimedus episteemiliselt ohtlik, sest sellega hoidutakse võimalikult täielikust maailmapildist. See võib olla tunnetuslik puue. José Ortega y Gasseti järgi on armastus normaalse inimese ebanormaalne tähelepanuseisund, mis vähendab tema teadlikkust.
Armastusele heidetakse ette pimedust armastatu mõnede omsduste suhtes, eriti nende suhtes, mis armastust ohustavad. Armastaja näeb armastatu voorusi ja saavutusi suurenduses ning neidsamu nõrkusi, vigu ja tegusid, mida ta teiste puhul kritiseerib või peab talumatuks, vähenduses või üldse mitte. Ta näeb kõiges, mis juhtub, uusi tõendeid armastatu täiuslikkusest. Töös "When Love Is Blind: Maintaining Idealized Images of One's Spouse" märgivad Judith Hall ja Shelley Taylor, et tõendid annavad tunnistust sellest, et tüüpiline abikaasa hindab oma abikaasat tugeva positiivse kallutatusega. Kuigi mõnikord arvatakse, et idealiseerimine on omane peamiselt või ainult armunutele, on leitud, et see püsib ka pikaajalises suhtes. Näiteks leidsid Sandra Murray, John Holmes ja Dale Griffin 1996. aasta uurimuses, et ka romantilise suhte hilisemas fraasis on mulje partnerist suuresti konstruktsioon, mis peegeldab minapildi ja ideaali projektsiooni. On tõendeid selle kohta, et ka mitteromantiline armastus võib pimedust kaasa tuua. Andreas Bartels ja Semir Zeki leidsid, et kui ema vaatab oma laste pilte, siis aju osad, mis on seotud teiste kohta negatiivsete sotsiaalsete otsustuste tegemisega, on välja lülitatud.
Unistaja
"Unistaja", tuntud ka kui "Oybini kloostri varemed" (saksa keeles "Klosterruine Oybin"), on saksa kunstniku Caspar David Friedrichi (1774–1840) teos.
Haplogrupp R1a
Lähis-Ida ja Kaukaasia
Hiljutisemad uuringud on näidanud R1a1a*-sse kuuluvust 20,3% kurdide proovide hulgast, mis on kogutud Lääne-Iraanist Kurdistani provintsist, 9,7% Põhja-Iraani Māzandarāni provintsi mazandaranide hulgast, 4,5% farside hulgast, 12,8% pärslaste hulgast, 17,6% Yazdi provintsi zoroastriaanide hulgast, 18,2% Isfahani pärslaste hulgast, 20,3% Khorasani pärslaste hulgast, 16,7% afroiraanlaste hulgast, 18,4% Queshmi rahvastikust, 21,4% Hormozgāni bandaride ja 25% Sīstān va Balūchestāni belutšide hulgast.
Kaukaasiast alates hakkab R1a tase langema ebaühtlaselt. Mõnede populatsioonide hulgas ei ole R1a-d üldse. Kõrgeim on tase karatšai-balkaari keelt rääkivate meeste seas, kellest umbes 1/4 kuulub haplogruppi R1a1a.
Love's Vision
Idealiseerimine ja luul armastuses
Kõige hullem on võib-olla see, kui armastaja aktsepteerib ilmselt vääri väiteid või eitab ilmselt tõeseid väiteid armastatu kohta. Armastusel võib olla ka kaudne mõju faktide mõistmisele. Et armastaja kaldub otsima tõendeid, mis kinnitavad tema positiivset vaadet armastatule, ja mitte tõendeid vastupidise kohta, siis tal tõenäoliselt tekib ajapikku kallutatud vaade. Isegi kui kõik tema uskumused on tõene, võib pilt ikkagi olla moonutatud, sest tal on vähem uskumusi negatiivsete faktide kohta. Väär võib olla ka faktide tõlgendamine. John Armstrongi järgi tähendab armastus seda, et armastatu kohta usutakse kõige paremat, mis on faktidega kooskõlas. Judith Hall ja Shelley Taylor leidsid palju tõendeid selle kasuks, et idealiseerimist säilitatakse kallutatud põhjuslike omistuste mustriga, milles abikaasa hea käitumine pannakse tema isikuomaduste arvele, halb käitumine aga olukordade arvele. Nii hoitakse idealiseeritud pilti abikaasast vasturääkiva info eest. See käib nii moraalsete kui ka mittemoraalsete hinnangute kohta. Armastajale võivad neutraalsed või isegi muidu ebameeldivad omadused või harjumused tunduda armsad või isegi ilusad.
Armastuse mõju armastajale ei ole lihtsalt niisugune, et teatud uskumused jäävad puudu. Et uskumuste sisu sõltub osalt teistest uskumustest, siis muudab see ka teiste uskumuste iseloomu, nii et võivad kujuneda otseselt väärad uskumused. Kui armastatu halbade omaduste kohta uskumused puuduvad, siis võib kujuneda väär uskumus, et armastatul on suurepärane moraalne iseloom või et ta on moraalselt parem kui enamik teisi.
Nüüd võib Stendhali väide, et tegelikult armastatakse inimese asemel kujutluspilti, tunduda usutavam. Siin on armastuse nägemisteooriale kaks ohtu. Esiteks tekitab see raskusi vaatele, et armastus on silmade avamine ja erilise tähelepanu pööramine armastatule, mis võimaldab näha teda sellisena, nagu ta on, ning märgata ja tunnustada asju, mida keegi teine ei märka. See on ühitatav pimedusega teiste inimeste omaduste suhtes, kuid ei sobi hästi kokku pimedusega armastatu suhtes: siis ju ei saa armastatust täielikku, õiglast ja täpset pilti. Kujutletavate omaduste teooria hakkab tunduma tõepärasem. Teine oht tabab mõtet, et armastaja reageerib reaalsetele, juba olemasolevatele ja sõltumatutele väärtustele. Tundub, et pimedusest tuleneb, et armastaja ei näe armastatu väärtuslikke omadusi selgelt: kuidas siis saab armastus olla reaktsioon nendele? Alternatiiv oleks kujutletavate omaduste teooria (reageeritakse kujutletavatele omadustele) või antiratsionalism, mille järgi armastaja loob armastatule enda silmis väärtuse, millele ta siis enda arvates reageerib.
Episteemiline erapoolikus ja angažeeritud taju voorused
Mõned filosoofid leiavad, et inimeste armastamine esitab armastajale nõudeid, mis on sageli ja mõnikord paratamatult vastuolus episteemilise vastutuse nõuetega. Sarah Stroud väidab artiklis "Epistemic Partiality in Friendship", et sõprus nõuab episteemilist erapoolikust, mis on vastuolus peavoolu epistemoloogiateooriate episteemilise vastutuse ja õigustatuse nõuetega. Simon Keller väidab, et see, et inimene on kellegi sõber, seletab mõnikord, miks ta kaldub uskuma teatud laadi vääri propositsioone; mõnikord on sõpruse normid episteemiliste normidega vastuolus.
Kelleril on niisugune näide. Rebeccal seisab ees oma luuletuste ettelugemine luulekohvikus. Ta pabistab avalikult esinedes, kuid teeb seda siiski, et tõmmata endale kohal viibiva kirjandusagendi tähelepanu. Ta kutsub kuulama ka oma hea sõbra Ericu. Eric käibki selles luulekohvikus, ja ta on ajapikku saanud tugevad tõendid, et seal loetav luule on peaaegu alati keskpärane ning on väga ebatõenäoline, et miski seal loetav tõmbaks kirjandusagendi tähelepanu. Eric ei teadnud, et Rebecca peab end luuletajaks, ega ole tema luulega tuttav. Et ta aga on sõber, tuleb ta kindlasti kohale. Kelleri järgi nõuab sõprus Ericult kahte episteemiliselt ebamõistlikku asja: esiteks, et ta hoiduks teatud uskumustest, mille kasuks tal on tugevad tõendid, sealhulgas uskumusest, et Rebecca luule tõenäoliselt ei ole kuigi hea; teiseks, et ta läheneks Rebecca loetud luulele teistmoodi kui võõra omale, nimelt parimas võimalikus valguses, seega paneks end olukorda, kus teatud uskumuste kujunemine on tõenäolisem, põhjendiga, millel pole pistmist nende uskumuste tõesuse tõenäolisusega.
Autor ei jaga Kelleri intuitsiooni, et Eric peab juba ette uskuma, et Rebecca luule on hea. Võib-olla ta peab vähemalt uskuma, et on mõistlik võimalus, et Rebecca osutub heaks luuletajaks, (muidu ta ei oleks üldse tohtinud kuulama tulla). Võib-olla peaks isegi ütlema, et Eric ei tohiks ette arvata, et Rebecca luule on halb: muidu tal poleks seda suuremeelset eelarvamusteta vastuvõtlikku tähelepanu, mis tal kui sõbral peaks olema. (Võib-olla ka mitte, sest i võib olla nii, et sõber on juba näidanud, et tal pole kunstivallas annet, kuigi ta ise ei usu seda.) Nüüd aga on jälle juttu sellest, kuidas Eric peaks kuulama (kuidas ta peaks kujundama uskumuse selle kohta, kas Rebecca luule on hea), mitte sellest, mida ta peaks eelnevalt uskuma. Ja autori meelest asi just selles ongi: miks peaks Eric üldse midagi uskuma, kui ta pole kuulanud?
Tundub usutav, et sõprus nõuab, et Eric pööraks Rebecca luuletustele erilist tähelepanu, mitte ainult kuulaks õiglaselt. Kui armastamine on suuresti armastatule silmade ja kõrvade avamine, siis see on loomulik. Nii et on usutav, et nüüd on tõenäolisem, et ta Rebecca luulet naudib ja peab seda heaks. Aga miks see peaks olema episteemiline viga, nagu Keller väidab? See tähendaks, et Ericu tavapärane hoiak on episteemiliselt ideaalne. Aga miks seda eeldada? Kõigele ei jõua ju väärilist tähelepanu pöörata. Luule hindamine nõuab palju tähelepanu ja pingutust, et kindlasti kuulda seda, mis väärib tunnustust. Enamasti pole selleks tarvis mitte erapooletut kõrvalseismist, vaid kaasa haarata laskmist. Ei tule mitte olla skeptiline, vaid võtta asja nii, nagu juba usuks, et see on väärtuslik või vähemalt, et selle väärtuslikkus on tõenäoline. Näiteks Edward Hirsch ütleb, et luule nõuab lugeja kujutlusvõimelist kaasatöötamist ja isegi just nagu kaastööd. Igatahes ei ole siin tarvis objektiivset, erapooletut kriitilist hindamist. Tuleb algusest peale luuletusse uskuda ning olla avatud. On kahtlane, kas inimene, kes ei võta luuletust parimas võimalikus valguses ega püüa aktiivselt selle väärusi otsida, suudab leida selles midagi väärtuslikku. Selline hoiak ei taga, et luuletus lõpuks meeldib, (luuletuses endas peab ka midagi olema), aga see avab vähemalt võimaluse.
Võib-olla need vastuväited kehtivad ainult luule puhul. Siiski saab neid hõlpsasti laiendada näiteks filosoofiaartiklitele. Autor eelistab sõprade artikleid ja loeb neid ülal kirjeldatud hoiakuga, kuid pole usutav, et seetõttu ei saa ta neist adekvaatset muljet. Probleem on hoopis selles, et ressursside piiratuse tõttu saab ideaalsel moel lugeda väheseid artikleid, sealhulgas sõprade omi. Autor arvab, et sama kehtib paljude tegevuste kohta, kuigi mitte kõigi kohta. Seal, kus edukuse standard on avalik ja suhteliselt objektiivne, on seda laadi episteemiline erapoolikus palju väiksem, näiteks pesapallimängu puhul. Küll aga kehtib see seal, kus on mõttekad lahkhelid selle suhtes, mis on imetlusväärne, ning vähese tähelepanu korral võidakse imetlusväärsus, muljetavaldavus või uuenduslikkus maha magada, tundub episteemiline erapoolikus nõudvat just sellist hoiakut, mis ideaalsel hindajal oleks igaühe suhtes.
Episteemiline erapoolikus ja moraalne iseloom
Aga võib-olla tunduks selline erapoolikus laiduväärsem, kui jutt on kellegi moraalsest iseloomust või tema tegude moraalsest loomusest, sest sel juhul võivad vääradel uskumustel olla tõsisemad tagajärjed. Moraalselt halva inimesega ühes mestis olemine, väära teo õigeks nimetamine, kellegi pahategude õigustamisele kaasaaitamine, andestamatu teo andestamine või isegi selle kiitmine võib tunduda suure veana.
Ka Sarah Stroud eeldab, et peavoolu epistemoloogiateooriad privilegeerivad objektiivsust ja kõrvaltvaatajalikkust. Stroudi järgi jätab hea sõber tegemata järeldused, mis eelarvamusteta kõrvaltvaatajale iseenesest pähe tulevad; ta tõlgendab sõbra käitumist ja iseloomu mõistvamas valguses. See on tõsi, ja siin on mure vast tõesti suurem kui luule hindamisel. Ometi võib ikkagi ka siin küsida, miks me peame ideaalseks just erapooletu kõrvaltvaataja, mitte sõbra praktikat. Võib-olla on vähemalt mõnikord inimese käitumist rohkem võimalust mõista sõbral, kes läheneb asjale avatud meelega ja laseb end olukorrast kaasa haarata. Analoogia luule hindamisega on ju ikkagi olemas. Sõber näeb ebasoodsate andmete kummutamise või minimeerimisega rohkem vaeva, mõtleb tõendite üle rohkem järele, on rohkem valmis käitumise soodsama tõlgenduse kaalumiseks ja usub seda kergemini. Lõppkokkuvõttes on sõbra puhul vähem tõenäoline, et jõutakse järeldusele, et tema käitumine oli autu või et ta on halb inimene.
Väitel, et siin on moraalne probleem, tundub olevat rohkem alust kui väitel, et siin on episteemiline probleem. Ebavõrdne kohtlemine paistab siin ju ikkagi olemas olevat. Igatahes on tähtis mitte eeldada, et ebavõrdsuse probleemis on tingimata süüdi armastuse nõuded. Kõige suurem õigus kaevata on ikkagi nendel, kes sõbra halva käitumise all kannatavad. Ja kui siin üldse on mingi üldine lahendus, siis võib-olla see ei ole mitte armastuse nägemisviisi pagendamine, vaid kõnealuse valla niisugune muutmine, et igaühte saaks sel kombel näha. Tõsi küll, näiteks kohtusüsteemi puhul on raske, kui mitte võimatu ette kujutada, kuidas see nii saab olla. Igatahes võib asi olla hoopis selles, kuidas me hindame võõraid. Autor leiab, et valmidus rohkem vaeva näha, et leida sõprade moraalse käitumise kohta soodsamaid tõendeid, ning valmisolek tõlgendada tõendeid pigem positiivses valguses ei ole mitte ainult õigustatav, vaid ka imetlusväärne, ja tavaliselt ei puudu need meil mitte sellepärast, et see oleks iseenesest halb või segaks tõeni jõudmist (pigem vastupidi), vaid sellepärast, et need nõuavad liiga palju ressursse. Robert Wright märgib, et kui võõras laps käitub halvasti, siis lapsevanem tõenäoliselt mõtleb, et tegu on paha lapsega, oma lapse puhul aga pigem: vaat mis juhtub, kui lapsel päevauni vahele jääb. Ja viimane ongi sageli õigem seletus, mistõttu Wright leiab, et armastus oma parimal kujul võimaldab teist inimest paremini taibata ja empaatiliselt mõista, ja see langeb kokku moraalse tõega, mis nõuab austust ja isegi aukartust. On küll ka juhtumeid, kus selline hoiak viib eksiteele, ja küllap paistab see moraaliga seoses kõige paremini silma. Moraaliga seotud juhtudel on sageli tegemist eri inimeste huvide ja nõuete vastuoluga, nii et kui ma olen sõbra suhtes episteemiliselt eriti suuremeelne, siis ma olen võib-olla eriti ebasuuremeelne nende suhtes, keda minu sõbra käitumine on kahjustanud ja kellel võivad olla tema vastu vägagi reaalsed nõuded. Siiski ei ole mitte kõik juhtumid niisugused, ja ka niisugustel juhtudel ei ole alati tegu epistemoloogilise väärusega. Kui ei tegelda nendega, kes sõpra süüdistavad, siis enamasti probleemi ei ole. Ja nagu kohtuski, on eraelus mõnikord tähtis, et seda, keda süüdistatakse, keegi kaitseks. Süüdistus võib olla liialdatud, eksitav või otseselt väär, mistõttu ei saa seda ilma pikemata aktsepteerida, vaid tõendeid tuleb uurida. Sõprus võib seega head episteemilist praktikat just soodustada.
Jääb muidugi oht, et sõprus kaldub liiga palju välja vabandama ja andestama, ja lähenemise juures, mis soovitab püüda mõista algselt laiduväärsena tunduva käitumise põhjendeid, näha maailma nii nagu asjaosaline seda näeb, et tema tegusid mõista, tundub see olevat kõige suurem oht. Eelarvamusteta ebaisikulisel vaatekohal on see oht, et ta teeb liiga järsuks, soodustab mõistmispüüust liiga varast loobumist; mõista püüdva vaatekoha oht on liiga varane andestamine, võib-olla isegi kergeusklikkust.
Kiindumus, moraalne teadmine ja usaldus
Nii et Stroudi argument ei õigusta järeldust, et sõprusega kaasnevad uskumuse moodustamise praktikad ja kallutatused ei ole episteemiliselt õigustatud. Emotsionaalne lähedus kellegagi ja tema hea tundmine aitavad tema põhjendeid paremini mõista. Tõsi küll, kui sõber ennast petab, siis võib see pettus meile üle kanduda. Aga isegi sel juhul ei pruugi see nii olla; sageli saab olukorda tajuda paremini nii sõbrast endast kui ka kiretust võõrast. See, mida Stroud nimetab pimetähniks, võib olla hoopis tahtmatus sõprade puhul rahulduda kergete ja küüniliste seletustega. Stroudil on küll õigus, et mõnikord on olukorra mõistmiseks kõige parem eelarvamusteta objektiivse vaatleja pilk; mõnikord aga on see just vale lähenemine. On tugevad põhjendid selle kasuks, et sobiv episteemiline vaatekoht on sageli sõbra oma. Margaret Little ütleb, et emotsionaalne kaugus ei too alati selgust; selgus nõuab, et kultiveeritaks teatud soove, nagu õigluse soov ja soov näha inimesi õilmitsemas; tuleb arendada ka armastamise ja hoolimise võimet. Kõrvalseisja pilgul on oma pimetähn, mis on paljudel juhtudel episteemiliselt kahjulikum: maailma hinnanguliste omaduste (moraalsete tõdede) õige tajumine nõuab suurt tähelepanu ja emotsionaalset kaasakistust.
Mõnel juhtumil on ebaisikuline, kiretu vaatepunkt lihtsalt välistatud. Eriti tähtis juhtum on seotud moraalse tunnistusega: kui tuleb moraalselt hinnata käitumist, mille tunnistajaks pole oldud. Sel juhul pole võimalik saada juhtunust täielikku ja neutraalset ülevaadet. Kui kõne all on sõbra käitumine, siis sõprus annab põhjendi tema poolele asuda. Armastuse episteemilised kriitikud võivad näha seda lihtsalt meelevaldse kiindumusena, mis ei arvesta tõendeid. Aga kui sõbra iseloomu tundmine ja kogemused temaga tõendavad, et ta on usaldatav tunnistaja ja moraalne hindaja, siis on olemas põhjend usaldada pigem sõbra seletust selle kohta, mis juhtus, kui nende seletusi, kelle kohta selliseid tõendeid ei ole. Niivõrd kui sõprus on reaktsioon sõbras tajutavatele ja väärtustatavatele headele omadustele, on rohkem põhjust usaldada sõbra otsustusi kui võõraste omi, ja selles ei pruugi olla midagi meelevaldset. (See võib olla nii ka mittemoraalsetes kontekstides. Ericul võis olla eelnev põhjus oodata, et Rebecca luuletused on head: Rebecca peab ju arvama, et need on head, ja Eric väärtustabki Rebeccas muu hulgas intellekti ja otsustusvõimet, niisiis kaldub Eric arvama, et Rebecca otsustus on vähemalt tõenäoliselt õige. On isegi mõeldav, et ta usaldab Rebecca otsustust isegi juhul, kui ta tema luulet kuuleb, kuid ei veendu ise selles, et see on hea.) See kinnitab mõtet, et kallutatus sõprade kasuks, sealhulgas spetsiaalne pingutus, et näha maailma nende silmade läbi, avatus nende seletustele ja tõlgendustele ning valmidus aktsepteerida pigem nende kui kellegi teise tunnistust, võib ka puhtepisteemiliselt olla täiesti õigustatav. Tuleb küll jälle möönda, et võib olla sõpru, keda ei tohiks usaldada. Mõne inimesega oleks parem mitte sõbrustada, vaid vaadata olukorrale kiretu, erapooletu pilguga.
Keller rõhutab konflikte eri laadi põhjendite vahel ja eriti konflikte sõprusest tulenevate põhjendite ja hea episteemilise praktikaga seotud põhjendite vahel. Ta ütleb, et võib olla põhjend mitte olla hea sõber ning on soovitav hinnata oma pühendumust sõpradele mõnikord teiste väärtuste valguses ning mõte, et sõprusega peaks lõpuni kaasa minema ja selles ei tohi kõhelda, on filosoofiline fantaasia. Autor on öelduga nõus, kuid ei leia, et tuleks Kelleri kombel keskenduda võimalikele konfliktidele, ignoreerides seda, kuidas armastus võib tõe leidmisele kaasa aidata. Armastus ei ole oht episteemilistele standarditele kui niisugustele (nagu oleks olemas üks ja ainus, igas olukorras rakendatav standardite komplekt), vaid pakub teatud laadi episteemilise praktika, mille keskmes on suur tähelepanu, empaatia ja nägemise suuremeelsus. See on konfliktis teiste praktikatega, eriti nendega, mis rõhutavad erapooletust.