cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mauritaania
Ajalugu
Mauritaania ja Mali piirialadel tekkis Ghana riik, mis ei ulatunud Ghanasse, kuid mille järgi Ghana on nimetatud. Selle pealinn Koumba Saleh asus Lõuna-Mauritaanias. 1050. aasta paiku võttis Ghana riik vastu islami. Marokot ja Lõuna-Hispaaniat valitsenud Almoraviidid võitsid Ghanat ja vallutasid suurema osa Mauritaaniast, aga 1147 sai Almoraviidide riik Almohaadidelt sõjas lüüa ja lakkas olemast. Almohaadid ei võtnud Mauritaaniat oma kontrolli alla ja keskvõim lakkas seal toimimast. Ühtlasi nõrgenes Ghana järjest, kuni Mali riik selle hävitas. Mauritaania lõunaosast sai Mali riigi vähetähtis ääreala ja riikluse traditsioonid katkesid Mauritaanias sajanditeks.
1640 asutati Senegali jõe põhjakaldal Edela-Mauritaanias Trarza emiraat. Selle elanikud olid peamiselt rändhõimud. Senegali jõe lõunakaldal asus Waalo riik ja suudmes Prantsusmaa kaubapunkt Saint-Louis. 1825 sai Tzarza emiiriks Mohammad al Habib, kes tasuks lubaduse eest lõpetada rüüsteretked Waalosse abiellus Waalo pärijannaga. Prantslased seisid väljavaate ees, et Senegali jõe mõlema kalda elanikud võivad ühineda prantslaste vastu, ja ennetava rünnakuga purustasid Trarza sõjaväe.
Trarza jäi veel pooleks sajandiks iseseisvaks. Nad ei rünnanud Senegali jõest lõunas olevat Prantsusmaa asumaad, Prantsusmaa omakorda ei suutnud jõe põhjakallast koloniseerida, sest teda oli nõrgestanud Prantsuse-Preisi sõda. Alles 1902 kuulutas Prantsusmaa Trarza oma protektoraadiks. 12. mail 1903 kuulutas Prantsusmaa kogu tänapäevase Mauritaania oma protektoraadiks, 18. oktoobril 1904 tsiviilterritooriumiks, 12. jaanuaril 1920 kolooniaks ja 27. oktoobril 1946 ülemereterritooriumiks.
Mauritaania pealinn oli kogu selle aja Saint-Louis, mis asus väljaspool Mauritaaniat Senegalis. 1957 viis Prantsusmaa lõpuks Mauritaania pealinna Mauritaaniasse, selleks sai Nouakchott. 28. novembril 1958 sai Mauritaania autonoomseks vabariigiks ja 28. novembril 1960 iseseisvaks.
3. augustil 2005 toimus Mauritaanias sõjaväeline riigipööre, mida juhtis kolonel Ely Ould Mohamed Vall. Sellega tõugati võimult 21 aastat riiki kõva käega valitsenud Ould Sid'Ahmed Taya. Riigipöörajad kasutasid ära Ould Sid'Ahmed Taya viibimist Saudi Araabias kuningas Fahdi matustel. Kuni aastani 2007 juhtis riiki sõjaväeline valitsus. Riigipeaks nimetatud Ely Ould Mohamed Vall lubas siiski taastada kahe aasta jooksul demokraatia.
26. juunil 2006 toimunud referendumil kiitis rahvas 97% heaks uue põhiseaduse. Sama aasta 19. novembril ja 3. detsembril toimusid riigis parlamendi- ja kohalike omavalitsuste valimised. 11. märtsil 2007 valiti uueks presidendiks Sidi Ould Cheikh Abdallahi, kes kukutati 6. augustil 2008 toimunud sõjaväelise riigipöördega.
Haldusjaotus
Mauritaania on jaotatud 15 provintsiks (wilāyah; halduskeskused sulgudes):
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.)
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.) (saksa ''14. Waffen-Grenadier-Division der SS (Galizische Nr. 1)'') oli peamiselt lääne-ukrainlastest moodustatud Relva-SS koosseisu kuuluv jalaväediviis.
Silja Festival
Silja Line
Wellamo valmis 1986. aastal ning hakkas sõitma liinil Turu–Stockholm. 1992. aastal lisati Saksamaal ümberehituse käigus laevale kajuteid, modifitseeriti laeva vööris asuvat välistekki ning uuendati päästevahendeid. Laev sai ka uue nime Silja Festival. 1994. aastal asendati Silja Festival Silja Scandinaviaga ning Silja Festival hakkas sõitma liinil Helsingi–Tallinn. 1997. aastal naasis laev liinile Turu–Stockholm, kuna Silja Scandinavia rendileping lõppes. 2007. aasta aprillis teatas Silja Line'i omanik Tallink, et 2008. aasta suvel asendatakse Silja Festival sel liinil Galaxyga ning Silja Festival suunatakse liinile Riia-Stockholm.
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.)
Ajalugu
SS-diviis Galiitsia moodustati Teise maailmasõja ajal kevadel 1943 sakslaste poolt „mitte-aaria" vabatahtlikest ning see osales juba alates sügisest partisanidevastastes operatsioonides üle Euroopa. Värbamine Galiitsia kindralkubermangus algas 28. aprillil 1943. aastal,  14 000 meest asusid teenima diviisi 4–8. rügementidesse.
Silja Festival
Tallink
Silja Festival sõitis Riia–Stockholmi liinil 2. augustist 2008 kuni 3. maini 2013. Selleks kanti laev Läti laevaregistrisse ja maaliti pardale Tallinki logo.
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.)
Ajalugu
1944. aasta juuli keskel peeti Nõukogude vägedega maha raske Brodõ lahing, kus diviis peaaegu purustati ja 14 000 mehest murdis kotist välja kõigest 3000 meest. Seejärel formeeriti see ümber, diviis sai uue nime – 14. SS-grenaderidiviis ning saadeti Slovakkiasse ja Sloveeniasse võitluseks partisanidega. 1945. aasta jaanuarist aga suunati diviis võitlusse Jugoslaaviasse partisanide vastu.
Silja Festival
Tallink
28. jaanuaril 2014 väljus Silja Festival Tallinnast Kitimati sadamasse Kanadas, teekonna pikkuseks tuli 11 435 meremiili. See on pikim reis, mille on Tallinki laev teinud. Kitimati sadamas vajati laeva tööliste majutamiseks. Silja Festivali kasutamiseks ujuvhotellina on rendileping tehtud esialgu aastaks optsiooniga kolme järgneva aasta peale ning võimalus on ka laeva väljaostmiseks. Laev ehitati ümber, nii et selles on 575 üheinimesekajutit ja kohad 110 laevapereliikmele ülejäänud kajuteis.
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.)
Ajalugu
17. märtsil 1945 asutasid Ukraina emigrandid Ukraina Rahvuskomitee.
Silja Festival
Tourship Italia Spa
Kevadel 2015 müüs Tallink laeva ettevõttele Bridgemans Services. Laeva kasutab Tourship Italia SPA (Corsica Ferries - Sardinia Ferries). 10. juunil 2015 sai laev Itaalia lipu ja uue nime Mega Andrea. Sama laevakompanii on ka omandanud Silja Festivali sõsarlaeva Silja Karneval (ex Svea), mille nimi on nüüd Mega Smeralda.
14. Relvagrenaderide SS-Diviis (Galiitsia 1.)
Ajalugu
14. aprillil erldas Saksamaa diviisi Relva-SS-ist. Pärast seda nimetati üksus ümber Ukraina Rahvusarmee 1. Ukraina Diviisiks. Üksus andis end 8. kuni 11. maini 1945 brittidele ja ameeriklastele vangi.
Nahkehistöö
thumb|right|Nahkvöö [[Colotlanist Jalisco osariigis Mehhikos.]] Nahkehistöö ehk nahakunst on käsitöö või tarbekunsti haru, milles valmistatakse nahast kunstiteoseid või tarbeesemeid.
Tüüpilised nahakunstiteosed on näiteks kotid, karbid, käevõrud, kaelaehted, kõrvarõngad, vööd ja raamatukaaned. Nahakunstil on suur ühisosa raamatu- ja ehtekunstiga.
Nahkehistöös kasutatakse mitut päritolu nahku: lamba-, kodukitse-, sea-, lehma- ja ussinahka. Olulisel kohal on ka mitmesugused liimid ja värvid. Levinumad tehnikad on õmblemine, värvimine, parkimine ja liimimine.
Eestis saab nahkehistööd õppida akadeemilise kõrgharidusena bakalaureuse- ja magistritasemel Eesti Kunstiakadeemia nahakunsti osakonnas (asutatud 1917) ja rakenduskõrgharidusena Tartu Kõrgema Kunstikooli nahadisaini osakonnas (spetsialiseerumisega disainile või restaureerimisele). Eesti nahakunstnikud on koondunud Eesti Nahakunstnike Liitu.
Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumil on ulatuslik nahakunstikogu.
Halikarnassose mausoleum
pisi|Halikarnassose mausoleumi mudel Halikarnassose mausoleum on üks seitsmest maailmaimest.
Mausoleumi laskis Halikarnassosesse (tänapäeval Bodrum Türgis) ehitada Kaaria valitsejanna Artemisia II oma 353 eKr surnud abikaasa Mausolose mälestuseks. Mausoleum valmis kiiresti, aastail 353-350 eKr. On oletatud, et niisuguse hoone ehitamiseks on 3 aastat liiga vähe, mistõttu tema ehitus võis alata juba Mausolose eluajal või lõppeda mõnevõrra hiljem.
Mausoleumi peaarhitekt oli Pytheos. Seda kaunistasid oma aja tähtsaimate kujurite Skopase, Leocharese, Bryaxise ja Timotheose reljeefsed friisid, mis tänapäeval asuvad Briti Muuseumis.
Mausoleumi moodustas suur ristkülikukujuline müüritis, mida kroonis 36 sambast koosnev sammaskäik, mille kohal oli 24 astmega püramiidikujuline katus. Hoone tipus oli kvadriiga kujutis, milles olid kuninga ja kuninganna kujud.
Halikarnassose mausoleum oli Egiptuse püramiidide järel suurim hauamonument. Mausoleum oli mõeldud valitseja hauakambriks, aga ka templiks, kus talle pärast surma pidi austusavaldusi osutatama.
Artemisia suri pisut enne mausoleumi valmimist ja skulptorid otsustasid Plinius Vanema sõnul hoone valmis ehitada lihtsalt kuulsuse saamiseks. Pytheos ja Satyros kirjutasid Mausoleumi ehitamisest raamatu, mis ei ole säilinud, aga Vitruvius oli sellega tuttav, sest vihjab oma loomingus sellele teosele korduvalt.
Aleksander Suur laskis Halikarnassose juba 333 eKr täielikult purustada, misjärel linn kaotas tähtsuse, aga Mausoleum säilis. Teda ei kahjustanud ka piraatide rünnakud selles piirkonnas 62 eKr ja 58 eKr.
Mausoleum püsis sajandeid, kuni lagunes varemeteks. Millal ta lagunes, ei ole teada, aga 12. sajandil kirjutas Eustathius oma kommentaarides "Iliasele": "See oli ja on ime," millest on järeldatud, et 12. sajandil oli Mausoleum veel terve. Kuid see oli varemeis siis, kui Malta ordu rüütlid sinnakanti 1402 saabusid. Tõenäoliselt purunes hoone maavärinas. Malta ordu ise rüüstas varemeid veelgi, kasutades sellest võetud kive Bodrumi kindluse ehitamiseks ja need on kindluses tänapäevani äratuntavad. Mausoleumi marmor põletati suuremalt jaolt lubjaks. 1581. aastal hakati sellelt võtma kive kindluse ehitamiseks. Mõned selle ehitise osad, sealhulgas ka triumfivankri ratas, on nüüd Briti Muuseumis hoiul.
Halikarnassose mausoleumi järgi on hakatud igasuguse kujuga monumentaalseid hauarajatisi kutsuma mausoleumideks.
Vadsa
Vadsa on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Randluga
Randluga (Juncus balticus) on loaliste sugukonda loa perekonda kuuluv rohttaim.
Randluga kasvab kuivadel rannaniitudel Läänemere ääres kuni Lääne-Friisi saarteni.
Randluga on püsik. Tema kõrgus on 25–75 cm. Maapealne osa sureb talvel ja kasvab kevadel tagasi. Randluga talvitub risoomis. Risoomi sõlmed paiknevad umbes 1 cm pikkuste vahedega.
Taime õisik koosneb 25–60, harva kuni 80 õiest. Õielehed on 3,2–4,7 mm pikad. Tolmukad ei ole õielehest pikemad, vaid kuni poole lühemad. Emakas on 0,8–1 mm pikk ja emakasuu on 1,5–2 mm pikk. Randluga õitseb juunist augustini ja levib tuulega (on tuultolmleja).
Taime vili on 3–4,5 mm pikk kupar, mis on munajas ja kolmekandiline. Seemned on 0,8–1 mm pikad, munajad ja 2 haagikesega.
Ramona Mănescu
pisi|Ramona Mănescu (2019) Ramona Nicole Mănescu (sündinud 6. detsembril 1972 Constanțas) on Rumeenia jurist ja poliitik. Ta oli 24. juulist 2019 kuni 4. novembrini 2019 Rumeenia välisminister.
Ta on lõpetanud Bukaresti ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli aastatel 2000–2017 Rahvuslik-Liberaalse Partei liige.
Aastatel 2007–2013 oli ta Euroopa Parlamendi liige. 23. augustist 2013 kuni 26. veebruarini 2014 oli ta Rumeenia transpordi- ja taristuminister. Seejärel oli ta 1. juulist 2014 kuni 1. juulini 2019 uuesti Euroopa Parlamendi liige. Euroopa Parlamendis olles kuulus ta Euroopa Demokraatide ja Liberaalide (ALDE) fraktsiooni.
24. juulist 2019 kuni 4. novembrini 2019 oli ta Rumeenia välisminister.
Isiklikku
Ramona Mănescu on abielus ja on kahe lapse ema.
Henri de Toulouse-Lautrec
Henri de Toulouse-Lautrec [ɑ̃ʁi də tuluz loˈtʁɛk] (täisnimi Henri Marie Raymond de Toulouse-Lautrec-Monfa; 24. november 1864 – 9. september 1901) oli prantsuse kunstnik. Ta sai kuulsaks Moulin Rouge'i reklaamplakatiga.
Elukäik
Toulouse-Lautrec sündis Prantsusmaal Lõuna-Püreneede piirkonnas Tarni departemangus Albi linnas.
Ta pärines vanast aadlisuguvõsast, mis oli oma prestiiži suurelt jaolt kaotanud – pärast Prantsuse revolutsiooni oli perekond langenud üsna heal järjel oleva, kuid vähem tähtsa provintsiaristokraatia seisusse. Tema vanemad olid krahv Alphonse de Toulouse-Lautrec ja krahvinna Adèle de Toulouse-Lautrec. Nad olid esimese astme sugulased ning väga mitmed tema sugulased olid mingil viisil, kas esimese või teise astme sugulussuhetes. Vanemad lahutasid pärast noorema poja Richardi surma 1868. aastal.
Tolle ajastu ühiskonnas olid elukutselised kunstnikud väga haruldased, mis tähendab, et Toulouse-Lautrec oleks pidanud perekonna traditsioone järgima ja alustama karjääri sõjaväelasena. Sõjaväelisele karjäärile said takistuseks suguvõsasisestest abieludest tingitud nõrk tervis. Pärilik süüfilis ja halvasti paranenud jalaluumurrud takistasid teda sõdurina alustamast: 12-aastaselt murdis Henri vasaku jala ja 14-aastaselt parema jala. Et ta kannatas kaasasündinud kaltsiumipuuduse all, ei kasvanud ta luud korralikult kokku ning ka jalad ei kasvanud enam. Kui ta jõudis täisikka, oli tal normaalse suurusega kere, kuid jalad olid tal ebanormaalselt lühikesed. Tema kasv oli umbes 150 cm. Ta pidi oma puude tõttu palju voodis lamama. Hiljem vajas käimisel keppi.
Enamik Henri de Toulouse-Lautreci varasemast elust möödus emapoolsete sugulaste kodude vahel rännates. Aeg-ajalt veetis ta aega ka Loury jahimõisas. Toulouse-Lautreci elu oli selgelt jaotunud kahe maailma vahel. Ühelt poolt oli armastust täis naiste maailm, kus ema, vanaema ning hulk tädisid ja nõbusid tema eest hoolitsesid. Teiselt poolt karm meeste maailm, kus arstide ja raviprotseduuridega käis kaasas isa ja onude ükskõiksus, mis oli tingitud sellest, et nende meelest oli mees ainult siis mees, kui suutis ratsutada ja jahti pidada.
Henri tervis halvenes pidevalt, kuid siiski alustas esimest õppeaastat Condorcet', endises Bonaparte'i lütseumis oktoobris 1872, kuu aega enne oma kaheksandat sünnipäeva. Pärast kolme kooliaastat muutusid 11-aastase Henri de Toulouse-Lautreci jalavalud väljakannatamatuks ning ametliku hariduse omandamine katkes. Teismelisena oli ta paljude arstide pidev uurimisobjekt. Pärast koolist lahkumist saadeti ta kõigepealt Neuillysse, seejärel Pariisi-lähedasse linnakesse, kus ta viibis härra Verrier` kliinikus, kus elasid põhiliselt liigesevalude all kannatavad patsiendid. Poja järjest halveneva seisukorra ja lugematute ebaõnnestunud ravikuuride pärast tundis ema pidevat süütunnet ja muret poja edaspidise elu suhtes. See võis ema ajendada poja kunstiannet arendama. Juhtimaks poja mõtteid eemale kannatustelt, püüdis ema kõigiti rahuldada tema armastust loomade ja nendega seotud kunsti vastu.
Toulouse-Lautreci suguvõsa traditsioon pärast edukat jahilkäiku saak ka maalile jäädvustada andis tulevasele kunstnikule varakult võimaluse kätt proovida. Samuti oli ka Henri de Toulouse-Lautreci onu Charles andekas harrastuskunstnik, kes oli võimeline töötama mitmes kunstistiilis. Perekonnas liikus jutt, et kui onu maalitud pilt suguvõsa jahilossist esialgu hästi välja ei tulnud, siis aitas Henri de Toulouse-Lautrec seda lõpuni maalida. Noore kunstniku esimesed tööd kujutavad perekonna aristokraatlikku elustiili, jahiteemasid ja ratsutamisstseene. Sügavaks mõjutuseks oli ka tema loomamaalijast eraõpetaja René Princeteau, tänu kellele puutus Toulouse-Lautrec esimest korda kokku ateljee-eluga ning kohtus teiste maalikunstiõpilastega. Henri de Toulouse-Lautrec ei käinud kunagi kunstikoolis, tema haridus pärines kunstiateljeedest. Haiguse kiuste huvitus ta enim liikumise ja looduse jäädvustamisest maalidele. Toulouse-Lautreci arvates ei olnud maalimine tegelikkuse otsene jäljendamine, vaid reaalsuse tõlgendamine.
Loominguline periood
1882 lahkus Toulouse-Lautrec oma vanemate lossist ja läks Pariisi. Seal õppis ta Joseph Florentin Léon Bonnat' ja Fernand Cormoni juures joonistamist ning käis Edgar Degas', Pierre-Auguste Renoiri ja Édouard Manet' näitustel.
Kui Toulouse-Lautrec veendus, et tal ei ole akadeemilistelt maalijalt nagu Bonnat ja Cormon enam midagi õppida, leidsid tema veendumustes ja laadis aset muutused. Uudne õlivärvide kasutamise tehnika, kus värvile lisati rohkelt lahustit, võimaldas tal tekitada õlimaalil akvarelliliku efekti ning täita kompositsioon värelevate värvide abil loodud liikumisega, näiteks "Au Moulin Rouge – La dance". Toulouse-Lautreci muutunud arusaamad kunstist väljendusid enim Pariisi ööelu kujutavatel maalidel. Pariisi muljete jäädvustamiseks kandis ta alati kaasas paberiplokki ja joonistussütt. Nende abil kogutud ideede ja motiivide järgi valmisid ateljees hoolika teostusega joonistused, millest ta hiljem osa teostas õlimaalidena. Tal oli eriline anne kasutada pintslit nagu joonistuspliiatsit. Toulouse-Lautrec'il läks korda leida väga lühikese aja jooksul kordumatu ja uudne pildikeel, mis erines väga senisest kunstist. Ta avas maalikunstile senitundmatu liikumisvabaduse, kasutades joonistuslikku esteetikat, joontel põhinevat kujutusviisi ning eskiislikke pintslitõmbeid. Toulouse-Lautreci esimesed suuremad maalid sisaldavad juba kõiki tema hilisematele töödele omaseid tunnusjooni. Tihti maalib ta tugevalt lahjendatud värvidega, lastes aluspinnal läbi kumada. Selline tehnika rõhutab tasapinnalisust ja liikumist ning oli meetodina küllaltki uudne. Piirjoontega esile tõstetud figuurid eralduvad tihti siluettidena ning on selgelt eristatavad. Jaapani puulõikest inspireeritult rõhutab ta piltidel juhuslikkust, lõigates pildiservaga selle aja kunstikäsitluse järgi mõeldamatul moel figuuridesse.
Toulouse-Lautrec elas täielikult oma kunstile. Temast sai tähtis postimpressionistlik maalikunstnik, juugendstiilis raamatuillustraator ja litograafiakunstnik, kes jäädvustas 19. sajandi lõpu Pariisi boheemlaste elu. Ta elas Montmartre'il ja teda kutsuti Montmartre'i hingeks. Vastu oma vanemate soovi nautis ta elu täiel rinnal.
1885. aastal avas Aristide Bruant kabaree Le Mirliton ning Toulouse-Lautrec kavandas lugematuid plakateid, millel torkab silma eelkõige punase salliga Bruant.
1888. aastal hakkas Toulouse-Lautrec valima motiive, millega ta on tänini tuntud: inimesed tsirkusest, lõbustuskohtadest ja poolilma miljööst. Tema maalid kujutavad elu Montmartre'i ja teistes Pariisi kabareedes ja teatrites ning bordellides, mida ta sageli külastas. Tema maalidel on muuhulgas kujutatud kankaani looja tantsija Louise Weber.
Ta äratas uuesti ellu peaaegu unustatud litograafia.
Teda mõjutasid Degas, Paul Gauguin ja jaapani puulõige.
Palju tema pilte avaldati ajalehtedes.
Moulin Rouge
1890. aastal kavandas ta vastavatud kabaree Moulin Rouge'i afiši, mis tegi ta hoobilt kuulsaks, nii et ta hakkas saama palju tellimusi, kujundades plakateid, ajakirjade esikaasi ja illustratsioone. Samal ajal töötas ta ka Pariisi ööelustseenide kujutamise kallal. Toulouse-Lautreci armuseiklused kabareede ja kontserdikohvikute naisartistidega vaheldusid sagedaste külaskäikudega prostituutide juurde. Sel eluetapil töötas 30-aastane kunstnik intensiivselt, et väljendada oma kunstis kõiki lugematuid muljeid. Samal ajal süvenes alkoholilembus, mis sai hiljem kunstnikule saatuslikuks.
Edaspidi lihtsustas Toulouse-Lautrec plakateil kujutisi veelgi. Sarnaselt suurte kompositsioonidega lõikab ta figuuri plakati servadest, jättes mulje juhuslikult püütud hetkedest. Selline vormiline uuendus tõstis seni tähtsusetuks käsitööks peetud plakatitootmise modernseks graafiliseks kunstiks. Plakatikujunduse uuendamisega pani Toulouse-Lautrec aluse kunsti ja reklaami vahelise piiri ähmastumisele, see tähendas plakati maine tõusu ja tõi kaasa kvaliteetsete reklaamide hulga suurenemise.
Toulouse-Lautreci sõprade hulgas olid kirjanik Oscar Wilde ja anarhist Félix Fénéon. Toulouse-Lautrec aitas teha anarhistlike näidendite lavakujundust. Tal oli kokkupuuteid ka Vincent van Goghiga.
Elu lõpuaastad
Elu lõpuperioodil kunstniku stiil muutus. Erksad värvid ja jõulised viirutused asendusid tihedama ja pehmema värvikasutusega. Juba enne 1900. aastat oli tema loomingus märgata muutust. Kui varasemates töödes eelistas ta maalida väiksemaid pildiväljalõikeid, kujutades mõnd konkreetset inimest, siis nüüdsetes töödes ilmub tema piltidele valgustuse kaudu, teistsugune meeleolu. Pöördudes nii tagasi 18. sajandi Prantsuse maalikunsti traditsioonide juurde, millele olid omased harmoonilised värvid ja lähedane õhkond. Õrnad valgusefektid ja objektide peen kujutamine näisid valmistavat talle erilist naudingut.
Vaatamata Toulouse-Lautreci rõõmsameelsele loomusele, saatis teda terve elu haiguse tume vari. Pärast kunstilise edu saavutamist langes ta vaimsesse ja füüsilisse kriisi. Üks tema modellidest oli kunstnik Suzanne Valadon, kellele ta õpetas maalimist ja kelle kunstnikupüüdlusi ta julgustas. Armusuhte temaga lõpetas järsult Suzanne'i enesetapukatse. Toulouse-Lautrec langes sügavasse depressiooni. Ta pöördus alkoholi poole, mis viis ta 1898. aastal esimest korda delirium tremens ' ini. 1899. aastal saatis ema ta Neuillysse võõrutuskuurile.
1899. aastal psühhiaatriahaiglast vabanedes võttis kunstnik vaatamata haigusele ja talle seatud piirangutele ette uusi töid. Tal ei olnud aga enam piisavalt aega oma kõigi mõtete jäädvustamiseks. Toulouse-Lautreci tervis halvenes järsult 1900/1901. aasta talvel ning ta pöördus tagasi ema majja.
Henri de Toulouse-Lautrec suri 9. septembril 1901 alkoholist ruineeritud tervise tõttu Malromés vanemate lossis vanemate ja nõbu Gabrieli juuresolekul.
Ta on maetud Verdelais'sse Gironde'i departemangus, mõne kilomeetri kaugusele oma sünnikohast.
Tema pildid on jäänud reklaami verstapostiks.
Toulouse-Lautreci maali hind võib ulatuda 15,5 miljoni USA dollarini. Et Toulouse kasutas sageli odavat paberit või pappi, on tema teosed mõnikord halvas seisukorras.
Lehtadru
Lehtadru (Laminaria) on lehtadruliste sugukonda kuuluv perekond pruunvetikaid.
Lehtadruliike on teada umbes 30. Mitut lehtadrudeliiki tarvitatakse toiduks ja töönduses.
Lehtadrul on suhteliselt pikad nahkjad lehed.
Lehtadrude levila on peamiselt Atlandi ja Vaikse ookeani põhjaosa, kuid neid on leitud ka Valgest ja Kara merest. Nad kasvavad 8–30 meetri sügavusel, soojas merevees kuni 120 m sügavusel.
Lehtadru inimkasutuses
Läbi aegade on lehtadrut kasutatud väetisena, sest lehtadru sisaldab suurel hulgal mitmesuguseid mikro- ja makroelemente.
Mõnd lehtadruliiki, eriti suhkru-lehtadrut (Laminaria saccharina), tarvitatakse toiduks (merikapsas). Lehtadrus on palju joodi ja see on taimes orgaaniliste ühendite koostises, mis lihtsustab inimestel joodi omandamist. Sellepärast parandab lehtadru söömine kilpnäärme tööd. Vajaliku joodikoguse saamiseks peaks inimene iga päev sööma 30–40 grammi värsket lehtadrut. Kuid joodi suhtes tundlikud inimesed ei tohiks adrut süüa.
Lehtadrus leidub peaaegu kõiki inimorganismile vajalikke mineraalaineid ja vitamiine. Selle söömine mõjub organismi üldtugevdavalt ja leevendab paljusid haigusi.
Teistest liikidest on toodetud manniidi, joodi ja teisi ühendeid.
Null
Null ehk 0 on täisarv, mis otseselt eelneb arvule 1 ja otseselt järgneb arvule –1.
Null on väiksem kõikidest positiivsetest arvudest ja suurem kõikidest negatiivsetest arvudest. Kui aga vaadelda arvude absoluutväärtusi, siis on null kõige väiksema absoluutväärtusega, väikseim võimalik arv. Null pole ei negatiivne ega positiivne arv. Selle ainulaadse positsiooni tõttu eristub null kõikidest teistest arvudest.
Nulli tähistatakse numbriga 0.
Horst Köhler
Horst Köhler (sündinud 22. veebruaril 1943 Poolas Skierbieszówis) on Saksamaa poliitik. Aastatel 2004–2010 oli ta Saksamaa liidupresident. Ta astus 31. mail 2010 ametist tagasi. Host Köhler sündis Bessaraabia sakslaste Eduard ja Elisabeth Köhleri seitsmenda lapsena. Tema vanemad olid lahkunud tänapäeva Moldovas asuvast kodust 1940 pärast Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimist, mis jättis Bessaraabia NSV Liidu mõjusfääri. 1944 põgenes perekond Leipzigisse, kus elas 1953. aastani, mil emigreerus Lääne-Berliini kaudu Ludwigsburgi.
Köhler teenis kaks aastat Bundeswehris ja sai reservleitnandiks. Seejärel õppis ta majandust ja politoloogiat Tübingeni ülikoolis, mille lõpetas doktorikraadiga. 1969–1974 töötas ta majandusuuringute instituudis assistendina.
1993–1998 oli ta Saksamaa säästupankade assotsiatsiooni president. 1998–2000 oli ta Euroopa Rekonstruktsiooni- ja Arengupanga presidendiks. Sel ajal elas ta Londonis, kus panga peakorter asus. 2000–2004 oli ta Rahvusvahelise Valuutafondi tegevdirektor. Sel ajal elas ta Washingtonis.
23. mail 2004 valis Saksamaa Rahvusassamblee ta napi ülekaaluga (604 häälega 1205-st) Gesine Schwani ees Saksamaa presidendiks. Schwan sai 580 häält, 20 häält läks teistele kandidaatidele ja 1 saadik puudus südameataki tõttu. Köhler astus ametisse 1. juulil 2004.
23. mail 2009 valiti ta ametisse tagasi ka järgmiseks ametiajaks.
Horst Köhler on abielus õpetaja Eva Köhleriga (sündinud Eva Luise Bohnet). Neil on kaks last: tütar Ulrika (sündinud 1972) ja poeg Jochen (sündinud 1977).
Friedrich Ernst Bidder
Friedrich Ernst Bidder (7. oktoober 1839 Tartu – 21. november 1902 Eisenach) oli Tartu Ülikooli eradotsent aastatel 1861–1862 füsioloogia ja patoloogia erialal.
Õppis 1853–1856 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas õppis aastatel 1856–1859. Õppis arstiteadust Erlangenis ja Würzburgis, kust ta sai ka aastal 1861 dr. med. kraadi.
Isiklikku
Tema isa Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder oli baltisaksa füsioloog ja anatoom, Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professor ja Tartu Ülikooli rektor aastatel 1858–1865. Tema vend Paul Roderich Bidder oli Laiuse Püha Jüri koguduse õpetaja.
306
306. aasta
Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand
Aastakümned: 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad 290. aastad - 300. aastad - 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad 350. aastad
Aastad: 301 302 303 304 305 - 306 - 307 308 309 310 311
Piibe mõis
Piibe mõis (saksa keeles Piep) oli rüütlimõis Järvamaal Koeru kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Lääne-Viru maakonna Väike-Maarja valda.
Ajalugu
Piibe mõis rajati 17. sajandi keskel, mil ta eraldati Liigvalla mõisast.
18. sajandi esimesel poolel oli mõisa omanik Rudolph Magnus von Stackelberg. 1750. aastatel omandasid mõisa Baerid, kelle kätte see jäi kuni 1919. aastal toimunud võõrandamiseni.
Piibe mõisas on sündinud Eestimaa rüütelkonna peamees Magnus Johann von Baer ja ka tema poeg, maailmakuulus loodus- ja arstiteadlane Karl Ernst von Baer, kellele kuulus Piibe mõis aastail 1834–1866.
Mõisaansambel
Piibe mõisa 19. sajandil rajatud puidust peahoone on hävinud, selle kohal paikneb praegu Karl Ernst von Baeri mälestuskivi.
Mõisa kalmistu
Kalmistu jääb kunagisest mõisasüdamest umbes 1 km kaugusele lääneedelasse.
260
260. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 210. aastad 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad - 260. aastad - 270. aastad 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad
Aastad: 255 256 257 258 259 - 260 - 261 262 263 264 265
Temppeliaukio kirik
thumb|Kiriku kuppel thumb|Sissepääs Temppeliaukio kirik (soome Temppeliaukion kirkko) on Taivallahti koguduse kirik Helsingis Etu-Töölö linnaosas.
Kirik valmis 1969. aastal arhitektide Timo ja Tuomo Suomalaineni projekti järgi.
Kirik on raiutud looduslikku kaljusse. Ringikujulist kirikusaali katab vasest ja klaasist kuppel, mille kaudu pääseb looduslik valgus kiriku sisemusse.
Suurepärase akustika tõttu kasutatakse kirikut sageli kontserdisaalina.
Temppeliaukio kirik on tänu huvitavale arhitektuurile üks populaarsemaid turismiobjekte Helsingis. pisi|Soome EUROPA postmark Temppeliaukio kirikuga Kirikut on kujutatud 1983. aasta Soome EUROPA postmargil.
Friedrich Bidder
pisi|Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder
Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder (9. november 1810 Bormaņi mõis (Treppenhof), Kuramaa – 22. august 1894 Tartu) oli baltisaksa füsioloog ja anatoom.
Lõpetas 1826. aastal Miitavi (Jelgava) gümnaasiumi ja 1834. aastal doktorikraadiga Tartu ülikooli. Ta oli Tartu ülikooli prosektor aastatel 1835–1836, töötas 1836–1843 anatoomia- ning 1843–1869 füsioloogia- ja patoloogiaprofessorina, juhtis füsioloogiainstituuti ning oli 1846–1850 ja 1854 ühtlasi dekaan ja 1858–1865 rektor. Luges Tartu ülikoolis anatoomiat, histoloogiat, füsioloogiat, üldpatoloogiat ja patoloogilist anatoomiat.
Koos keemik Carl Schmidtiga tõestas ta esimesena, et maomahl sisaldab vaba soolhapet. Ta selgitas sapi tähtsust rasvade seedimisel, avastas maomahla psühhomotoorse sekretsiooni (maomahla eritub juba toidu nägemisel). Koostöös Carl Wilhelm von Kupfferiga tõestas Bidder 1857. aastal, et närvirakkudest lähtuvad närvikiud. Pärast emeriteerumist töötas Tartus eraarstina. Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige (1857) ja auliige (1884).
Isiklikku
Tema poeg Friedrich Ernst Bidder oli Tartu ülikooli arstiteaduskonna õppejõud, teine poeg Paul Roderich Bidder oli Laiuse koguduse õpetaja.
Gerald Durrell
pisi|Durrell 1985. aastal Ukrainas Gerald Malcolm Durrell (7. jaanuar 1925 Jamshedpur, India – 30. jaanuar 1995 Saint Helier, Jersey) oli inglise looduskaitsja ja kirjanik. Ta rajas Durrelli Loomade Säilitamise Trusti ja Jersey loomaaia, aga on maailmas peamiselt tuntud omaenda elul põhinevate raamatute tõttu.
Elukäik
Geraldi vanemad olid inglise ja iiri päritolu, kuid sündinud Indias. Tema isa oli Lawrence Samuel Durrell ja ema Louisa Florence Durrell (neiupõlvenimi Dixie). Gerald sündis Indias pere neljanda lapsena. Tal oli õde Margaret ning vennad Leslie ja Lawrence (viimasest sai samuti kirjanik).
Kui Gerald oli kolmeaastane, suri tema isa. Perekond kolis Inglismaale Londonisse. Sealne kõle ja külm kliima ei meeldinud Durrellide perele. Gerald puudus tihti haiguste pärast koolist. 1935. aastal emigreeruti Kreekasse Korfu saarele.
Korful hakkas Gerald korjama ja lemmikloomadena pidama kohalikke loomi. Oma elust Korfu saarel on ta ka pikalt kirjutanud raamatutes "Minu pere ja muud loomad", "Linnud, loomad ja sugulased" ning "Jumalate aed". Durrell kohtus Kreekas paljude huvitavate inimestega, kellest sügavaima jälje Durrelli ellu jättis tema esimene juhendaja loodusteaduste vallas, Theodores Stephanides. Koos Theodoresega korraldasid nad lõputuid uurimisretki Korfu maalilises looduses, õppides tundma mitmesuguseid linde, loomi ja putukaid. Durrelli õpetasid kodus perekonnatuttavad ja koduõpetajad, enamik neist vanema venna, tulevase kirjaniku Lawrence'i sõbrad. Durrellile aga ei meeldinud, et tema Korfu-raamatud, mis said bestselleriks, tõid Korfule massiturismi.
Korful elas perekond kuni 1939. aastani, Teise maailmasõja puhkemisel naasis Gerald koos ema ja vend Lesliega Inglismaale. Sõja-aastatel tekkisid perekonnal finantsprobleemid. Gerald töötas abilisena lemmikloomapoes. 1943. aastal sai ta kutse väeteenistusse, kuid vabastati tervislikel põhjustel. 1945. aastal ühines ta Whipsnade'i loomaaia töötajaskonnaga. See oli tema unistuse täitumine.
Kaks aastat hiljem sai ta isa pärandusena kätte 3000 naela ning läks oma esimesele ekspeditsioonile. Kamerunist tõi ta tagasi haruldasi loomi Inglismaa loomaaedadele. Järgneva kümne aasta jooksul tegi ta ekspeditsioone veel Paraguaysse, Argentinasse, Mehhikosse, Sierra Leonesse. Igale kogumisretkele järgnes ka raamat. Durrell kogus tuntust loomakaitsjana, ta kohtles kinnipüütud loomi parimal võimalikul viisil ega eelistanud kunagi selliseid loomi, kelle eest kollektsioneerijad kõrgemat hinda maksid. Selline teguviis erines teiste tolle aja loomapüüdjate käitumisest ning tõi Durrellile rahaliselt pigem kahju kui kasu.
Aastal 1951 abiellus ta Jacqueline Sonia Wolfendeniga.
1958. aastal läks ta uuesti Kameruni, seekord koos oma naisega. Sellel reisil korjas ta loomi juba enda loomaaia jaoks. Kuue kuu jooksul kogus Durrell koos abilistega üle viiesaja looma, mõned neist väga haruldased. Ekspeditsiooni lõppedes tõi ta loomad Inglismaale ja jättis nad ajutiselt oma ema maja tagaaeda. Probleem oli selles, et ta ei olnud leidnud veel kohta, kuhu oma loomaaed luua. Pärast pikki otsinguid leidis ta suurepärase koha Kanalisaartel Jerseys. Ta jätkas loomade kogumist Jersey loomaaiale.
Aastal 1963 asutas ta Jersey eluslooduse säilitamise trusti – maailma ühe juhtiva asutuse, mis on pühendunud ohustatud loomaliikide kaitsmisele. Vaatamata edule kummitasid Durrelli depressiooni- ja meeleheitehood, millele alkohol sageli kaasa aitas. 1979. aastal lahutasid Gerald ja Jacqueline abielu. Samal aastal abiellus Durrell Lee McGeorge Wilsoniga, kellega ta oli kohtunud 1977. aastal.
Oma elu lõpuaastad pühendas ta looduskaitsele, üritades päästa mitmeid hävimisohus liike.
Askar Akajev
pisi|300px|Askar Akajev 23. septembril 2002 Washingtonis Askar Akajev (kirgiisi keeles Аскар Акаев, sündinud 10. novembril 1944) oli Kõrgõzstani president aastatel 1990–2005. Pärast kukutamist Tulbirevolutsioonis jätkas ta Moskvasse pagenuna 1990. aastal katkenud tegevust teadlase ja õppejõuna.
Teaduskarjäär
1967 lõpetas Akajev Leningradi Täppismehaanika ja Optika Instituudi ja astus aspirantuuri. 1977 sai ta Kirgiisia Leninliku Komsomoli preemia raalide kütte matemaatilise uurimise eest. 1980 kaitses ta Moskva Insenerifüüsika Instituudis doktorikraadi. 1984 valiti ta Kirgiisi NSV Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliikmeks ja samal aastal akadeemikuks. Ta on kirjutanud umbes 80 teaduslikku tööd, 43 artiklit ja teinud 7 leiutist. Ta on ette valmistanud 3 doktorit ja 20 kandidaati. Teda autasustati ordeniga "Austuse märk". Askar Akajev on Venemaa Teaduste Akadeemia välisliige.
Tuntud holograafiaspetsialisti Juri Denisjuki sõnul suutis Askar Akajev saavutada oma ajast tunduvalt ees olnud hämmastavaid tulemusi optika ja arvutitehnoloogia kokkupuutepunktis.
Enne kodumaale naasmist ja presidendiametisse asumist oli Akajev raadiofüüsika professor.
Poliitika
Akajev astus 1981 Nõukogude Liidu Kommunistlikku Parteisse.
Reformimeelsest kommunistist Akajevist sai Kõrgõzstani presidendi kohusetäitja 27. oktoobril 1990, pärast kirgiiside ja usbekkide vahelisi veriseid, sadu elusid nõudnud kokkupõrkeid Fergana orus.
Akajevist sai Nõukogude Liidu uutmismeelse liidri Mihhail Gorbatšovi liitlane. Viimane pakkus Akajevile pärast 1991. aasta augustis Gorbatšovi kukutamiseks korraldatud nurjunud putši Nõukogude Liidu asepresidendi kohta. Akajev keeldus ja valiti sama aasta 12. oktoobril ainsa kandidaadina Kõrgõzstani presidendiks.
Akajev valiti presidendiametisse tagasi 24. detsembril 1995 ja 29. oktoobril 2000. Oktoobris 1991 (valimiste ajal) ja jaanuaris 1994 (referendumil) laiendas ta konstitutsiooniparandustega oma volitusi. USA Riigidepartemangu hinnangul iseloomustasid 2000. aasta valimisi tõsised rikkumised.
1990. aastate keskpaigas oli Akajevi rahvusvaheline reputatsioon langenud. Kritiseerijad süüdistasid teda isikliku kasu lõikamises Kõrgõztani peamise ekspordiartikli, kullaga kauplemiselt.
Oponendid süüdistasid Akajevit onupojapoliitikas, riigi raha ulatuslikus kõrvaletoimetamises ja valimistulemuste võltsimises.
1990. aastate lõpul Usbekistani Islamiliikumise poolt Kõrgõzstanis toime pandud teod ajendasid Akajevit 2001. aasta New Yorgi terrorirünnakute järel Ameerika Ühendriikidele terrorivastases võitluses abi pakkuma.
2001. aastal sõlmis Akajev USAga kokkuleppe Manasi lennuväebaasi rajamiseks, mis tegi Kõrgõzstanist USA olulise liitlase. FBI andmetel suunas USA sõjavägi enam kui 100 miljonit dollarit allhangetena Akajevi perekonna kütuseäridesse. Akajevi kukutamise järel leidsid uued võimud, et see raha oleks pidanud laekuma riigikassasse.
Akajevi mainet kodumaal kahjustas Hiinaga sõlmitud piiri õgvendamise lepe. 2002. aastal aasta jaanuaris puhkesid Džalalabati oblastis meeleavaldused. Leppe tuline kriitik, parlamendiliige Azimbek Beknazarov arreteeriti. Märtsis tappis miilits kuus (Beknazarovit toetanud) demonstranti. Peaminister Kurmanbek Bakijev astus tagasi. Nõuti Akajevi tagasiastumist, kuid ta ei nõustunud võimust loobuma.
Järgnevalt püüdis Akajev tugevdada partnerlust Venemaaga ja sõlmis kokkuleppe Venemaa sõjaväebaasi avamiseks Kõrgõzstaniga.
Kukutamine
Akajev kukutati Tulbirevolutsiooni käigus 2005. aasta märtsis.
24. märtsil asusid meeleavaldajad võitlusesse mässupolitseiga, vallutasid presidendihoone Biškekis ning võtsid enda kontrolli alla tähtsamad linnad riigi lõunaosas.
Akajev põgenes Kasahstani kaudu Venemaale. 5. aprillil 2005 astus ta tagasi ja 11. aprillil kinnitas seda ka parlament.
Akajevi 2003. aastal allkirjastatud seadus annab talle endise presidendina immuniteedi: teda ei saa presidendina toime pandud tegude eest kohtulikule vastutusele võtta. Immuniteet laieneb ka presidendi pereliiketele.
Kõrgõzstani ajutine valitsus andis 13. augustil 2010 välja dekreedi, mille kohaselt võetakse Akajevilt ekspresidendi staatus, taotletakse tema väljaandmist Kõrgõzstanile ja võetakse tarvitusele meetmed tema kriminaalvastutusele võtmiseks.
Isiklikku
Askar Akajevil on kaks poega ja kaks tütart.
Tema vanim poeg Ajdar Akajev oli mõnda aega abielus Kasahstani presidendi Nursultan Nazarbajevi tütre Alijaga ja tegeles Akajevi võimupäevil ulatusliku äritegevusega. Vanem tütar Bermet töötas Šveitsis ÜRO-s ja püüdis kanda kinnitada Kõrgõzstani poliitikas. Ta on abielus Kõrgõzstani kunagise rikkaima mehe, Kasahstani kodaniku Adil Tojgonbajeviga.
Akajevi noorem poeg ja noorem tütar on õppinud Ameerika Ühendriikides.
Saumetsa mõis
Mõis rajati 1827 Habaja mõisast eraldatud alast. Mõisa esimene omanik oli Eduard von zur Mühlen. 1874 sai mõis poolmõisa staatuse. 1904 said mõisa omanikuks Habaja mõisa omanikud Hunniused. Et 1919. aasta mõisate võõrandamine poolmõisaid ei puutunud, siis jäi Saumetsa Hunniustele kuni 1939. aastani.
Mõisa peahoone oli puidust ühekorruseline ja see polnud esinduslik. Tänapäeval on mõisa peahoone ja kõik selle kõrvalhooned hävinud.
Nikolai Bervi
Nikolai Vassiljevitsh Bervi (3. november 1869 Tver – ) oli vene matemaatik.
Sündis kirjaniku perekonnas.
Õppis Moskva ülikoolis, kus sai magistrikraadi 1896. Ta oli aastatel 1896–1898 Tartu Ülikooli professor; tema eriala oli puhas matemaatika.
Tsirgupalu
Tsirgupalu on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Küla põhjapiirile jääb Valga–Koidula raudteelõik.
Meetrum
Meetrum ehk aktsentmeetrum on muusikas rõhuliste ja rõhutute löökide suhe.
Muusikas esinevate helivältuste mitmekesisusele vaatamata on mõnikord võimalik tajuda, et muusikat läbib mingi keskne helivältus, mille suhtes ülejäänud helivältused organiseeruvad. Keskse helivältuse tajumine võib olla seotud inimese organismis toimuvate perioodiliste protsessidega nagu näiteks südame tuksumine või hingamine. Muusika edasisel tajumisel võivad osad keskse helivältusega seotud ajapunktid tõusta esile rõhulisematena kui teised, st kesksed helivältused rühmituvad löökidena. Rõhuliste ja rõhutute löökide kordumine loob meetrumi.
Muusika ülesmärkimine noodikirjas võib toimuda kooskõlas meetrumiga. Partituuris kirja pandud takti esimene löök on tavaliselt rõhuline ja muud löögid rõhutud. Taktimõõt võib järgida meetrumit. Liittakti puhul võivad taktis esineda ka kõrvalrõhud.
Adelaide'i Austraalia Eesti Maja
Selle aadress on 200 Jeffcott St North Adelaide.
Meetrum
Parema visuaalse ülevaatlikkuse huvides võib rütmi kirjapanemisel arvestada meetrumiga.
Meetrum võib olla korrapärane või korrapäratu. Korrapärase meetrumi põhiliikideks on 2- ja 3-osaline meetrum.
Adelaide'i Austraalia Eesti Maja
Eesti Maja asutamiseks vajaliku raha hankis August Kangur.
Meetrum
Pearõhu nihutamine või ärajätmine tekitab sünkoobi. Rõhutute taktiosade rõhutamine (off-beat) on iseloomulik rokkmuusikale.
Liitmeetrum
Lihtmeetrumite korrapärasel järgnemisel moodustub liitmeetrum.
Ristemäe
Ristemäe on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Eeltakt
Eeltakt (inglise keeles pickup measure, saksa keeles Auftakt) on muusikateose alguses olev meetrumi rõhutult osalt algav mittetäielik takt, mis valmistab ette esimese takti alguses asuvat meetrumi rõhulist osa.
Eeltakt on võrreldav värsiga, mille värsijalaks on jamb (koosneb rõhutust ja rõhulisest silbist) või amfibrahh (koosneb rõhutust, rõhulisest ja rõhutust silbist).
834
834. aasta
Aastakümned: 780. aastad 790. aastad 800. aastad 810. aastad 820. aastad - 830. aastad - 840. aastad 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad
Aastad: 829 830 831 832 833 - 834 - 835 836 837 838 839
Hajaküla
Hajaküla on külatüüp, kus taluõued paiknevad maastikul hajusalt ja nende vahel laiuvad põllud, metsad ja karjamaad.
Hajakülad on eriti iseloomulikud Lõuna-Eesti maastikule, kuid hajakülasid võib leida kõikjal üle Eesti.
Taktijoon
Taktijoon on muusika noodikirja märk, mis eraldab takte või nende osi.
100px Punktiirjoon jaotab pikemaid takte parema loetavuse huvides osadeks. 100px Kahekordne taktijoon võib eraldada muusikavormi lõike.
100px Lõpujoon märgitakse heliteose või selle osa lõppu.
Tapa alligaator ja põgene
Sündmustik
Homer teeb isiksuse testi, mille tulemustes oli kirjas, et tal on elada jäänud ainult 3 aastat. Ta läheb hulluks ja külastab psühhiaatrit. Psühhiaater soovitab tal pikale puhkusele minna. Simpsonite perekond läheb Floridasse reisile. Kui nad kohale jõuavad, avastavad nad, et parasjagu on kevadise koolivaheaja pidustused. Marge tahab, et Homer jääks hotellituppa, kuid Homer põgeneb ja läheb Kid Rocki kontserdile.
Kui pidu läbi saab üürib Homer hõljuki ja läheb sellega soo peale sõitma. Ta ajab kogemata alla ja tapab linna kuulsaima elaniku alligaator Captain Jacki. Ehkki Homer on ainus süüdlane, leitakse, et kogu perekond on süüdi. Nad põgenevad restorani ja seejärel lähedalasuvasse haagisesse, kuid šerif leiab nad ja Simpsonid pannakse sunnitööle. Ühel õhtul töötades leiavad nad Captain Jacki, kes polegi surnud, vaid oli ainult minestanud. Kuigi Simpsonid on süütud, ei tohi nad enam Floridasse tagasi tulla. Järgmisele reisile plaanivad nad Põhja-Dakotasse minna.
Niigata prefektuur
Niigata prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare keskosas Jaapani mere kaldal. Prefektuuri haldusalas on Sado saar.
Haldusjaotus
Niigata prefektuur on jaotatud 30 omavalitsusüksuseks, millest 20 on linnad (市 shi).
Karl Malone
Karl Anthony Malone (sündinud 24. juulil 1963) on USA endine korvpallur, keda peetakse NBA ajaloo üheks parimaks suureks ääremängijaks.
Mängijakarjäär
1985. aasta NBA draft'ist 13. valikuna Utah Jazzi meeskonda valitud Malone mängis seal koguni 18 hooaega, moodustades mängujuhi John Stocktoniga võimsa tandemi. 1997. ja 1999. aasta NBA põhihooaja kõige väärtuslikuma mängija auhinna (MVP) pälvinud Malone valiti 14 korda tähtede mängule ning tema NBA karjääri jooksul visatud 36 928 punktist on suutnud enamat vaid legendaarne Kareem Abdul-Jabbar.
Kõigil 19 hooajal väljalangemismängudele jõudnud Malone mängis küll 1997. ja 1998. aastal finaalis, kuid Utah Jazz pidi mõlemal korral tunnistama Michael Jordani ja Chicago Bullsi paremust. Oma viimaseks hooajaks Los Angeles Lakersiga liitunud Malone ei võitnud ihaldatud tiitlit ka 2004. aastal, kuna Lakers kaotas finaalseeria Detroit Pistonsile. Malone'i pika karjääri keskmisteks näitajateks kujunesid 25 punkti ja 10,1 lauapalli mängus.
USA korvpallikoondise liikmena on Malone tulnud kaks korda olümpiavõitjaks – 1992. aastal Barcelonas ja 1996. aastal Atlantas.
Tõnis Erm
Tõnis Erm (sündinud 18. jaanuaril 1982) on eesti orienteeruja, kolmekordne maailmameister rattaorienteerumises.
Tänavküla
pisi Tänavküla on külatüüp, mille puhul taluõued paiknevad järjest mõlemal pool külatänavat.
Tõnis Erm
Haridus
Lõpetas 2000. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi kuldmedaliga. Tõnis Erm sai 2003. aastal majanduse ja ärijuhtimise bakalaureusekraadi Stockholmi Kõrgemas Majanduskoolis Riias ja 2007. aastal rootsikeelses Hankeni majanduskoolis Helsingis magistrikraadi ettevõtte juhtimis- ja kontrollsüsteemide alal.
Tänavküla
Tänavküla sarnaneb tänapäeva aedlinna linnatänavaga.
Ruuksu
Ruuksu ehk Rooksu on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Tänavküla
Tüüpilistes vene tänavkülades (nt peipsivenelaste külades) paiknevad taluelamud fassaadiga külatänava joonel. Eesti territooriumil levinud tänavkülades võib hoonete paigutuses külatänava suhtes esineda ka erinevusi.
Tõnis Erm
Töö
2003. aastast töötab ta ettevõtete nõustamise valdkonnas.
Sporditulemused
Eesti meistrivõistlustel võitnud aastatel 2002–2021 25 kulda (neist 21 rattaorienteerumises ja 4 suusaorienteerumises), 21 hõbedat ja 6 pronksi.
Aastatel 2003–2007 osales suusaorienteerumise MMil, parimad tulemused 2004. aastal teatesõidus 6. koht, individuaalselt 2007. aastal sprindis 17. koht.
2008. aastal võitis ta rattaorienteerumise MM-il pronksmedali sprindis ning Euroopa meistrivõistlustel kaks hõbemedalit, sprindis ja lühirajal. 2009. aastal kuulus ta rattaorienteerumise Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali võitnud teatemeeskonda. 2010. aastal võitis ta rattaorienteerumise MM-il hõbemedali sprindis.
2013. aastal tuli ta Eestis Lääne-Virumaal toimunud rattaorienteerumise maailmameistrivõistlustel kahekordseks maailmameistriks, võites kuldmedali sprindis (Tapal) ja lühirajal (Mõedakal) ning pronksi teatevõistlusel (Rakveres) Eesti teatemeeskonna liikmena koos Margus Halliku ja Lauri Malsroosiga. 2014. aastal tuli ta Poolas toimunud rattaorienteerumise MM-il maailmameistriks Eesti teatemeeskonnas koos Margus Halliku ja Lauri Malsroosiga.
Võistluste korraldamine
Tõnis Erm oli 2003-2014 seiklusspordisarja Xdream üks peakorraldajatest. Ta on olnud ka mitmete orienteerumis- ja rogainivõistluste korraldaja ja rajameister, sh 2008. aastal Karula rahvuspargis toimunud kaheksanda rogaini maailmameistrivõistluste raja inspektor ning 2014. a Põlvas toimunud suusaorienteerumise juunioride maailmameistrivõistlustel sprindi ja teate rajameister. 2017 oli ta Rõuges toimunud orienteerumisjooksu maailmameistrivõistluste pika distantsi rajameister. 2021 on ta Käärikul peetavate suusaorienteerumise maailmameistrivõistluste rajameister.
Netsuke
Netsuke (jaapani keeles 根付, ne + tsuke 'juur' ja 'kinnitama') on miniatuurne enamasti figuraalne skulptuurike, kujunes praktilise esemena Jaapanis välja Tokugawa perioodil 17. sajandil. Funktsioonilt on see jaapani traditsioonilise taskuteta kimono vöö obi pöör, mille abil sai vastukaalu põhimõttel vöö külge kinnitada väikesi esemeid mahutava karbi inrō või muid esemeid, näiteks tubakakoti.
Üks kuulsaid netsuke-nikerdajate (netsuke-shi) perekondi oli Masanao.
Netsukesid kasutati umbes 1880. aastateni, pärast seda hakkas traditsioon hääbuma koos kimono kadumisega Jaapani igapäevarõivastusest.
Materjalid
Sagedasim ja vanim materjal nende jaoks oli pukspuu või pahk, alates 18. sajandi algusest valmistati netsukesid ka elevandiluust, morsakihvast ja sarvest, sajandi lõpus juba igasugustest materjalidest.
Motiivid
Kujutatavate motiivide hulgas olid tegelased rahvajuttudest ja mütoloogiast, eriti seitse õnnejumalat, samuti loomad, lilled, viljad ja igapäevastseenid.