cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filosoofiline väitlus
Väitlus toimub kolmes voorus, millest esimene on sedastus, teine kriitika ja kolmas kokkuvõte, voorude kestuseks on vastavalt 4, 3 ja 2 minutit ning nende vahepeal võib teha ristküsitlust või võtta minutise mõtlemisaja. Üks väitluspartner on jaataja ja teine eitaja rollis, väitlause vormis teema edastatakse väitlejatele ning rollid loositakse vahetult enne tunnist ettevalmistusaega. Kokku kestab aktiivne väitlussessioon kuni 26 minutit.
Formaat on kujundatud Lincoln-Douglase väärtusväitluse formaadi põhimõtteid lihtsustades ega erine olemuslikult muudest väitlusformaatidest, kuid erinevalt poliitväitlusest on see kohandatud abstraktsemate teemade jaoks, kus väitluse osaks võib olla ka debatt definitsioonide üle ja argumendid põhineda filosoofilistel teooriatel või mõtteeksperimentidel. Filosoofilise väitluse hindamise kriteeriumid on loodud soosima väitlemist lähtuvalt terviklikust strateegiast või "kooskõlalistest ja läbitunnetatud põhimõtetest" ning vältima juhuslike argumentide kuhjamist.
Väino Aren
pisi|Väino Aren (2013) Väino Aren (11. august 1933 Pala – 18. aprill 2023 Tallinn) oli eesti balletitantsija ja näitleja.
Haridus
Väino Aren alustas kooliteed Rakveres ja lõpetas Tartu 4. seitsmeklassilise mittetäieliku keskkooli. Edasi õppis ta Tartu Ehitustehnikumis, Vanemuise balletistuudios ja Leningradi Koreograafiakoolis (1953–1955) ning lõpetas 1959. aastal Tallinna balletikooli (Kalju Saarekese klassis, samal kursusel koos Tamara Soone, Natalia Lukaševitši, Helga Ojalo, Sulev Nõmmiku ja Ago-Endrik Kergega).
Töökäik
Ta on tantsinud solistina kontsertidel mitmes Euroopa ja Aasia riigis, esinenud varieteekavades ning Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis nii lastelavastuses kui ka teleseriaalides.
Sulev Nõmmiku lavastatud muusikalis "Pipi Pikksukk" mängis ta Pipi isa – Kurunurruvutisaare neegrikuningat ning ka röövlit.
2010. aastal täitus tal 60 tööaastat rahvusooperis Estonia.
Väino Aren mängis alates 1993. aasta lõpust (viiendast osast) ETV seriaalis "Õnne 13" Kristjan Roosipõldu.
Isiklikku
Väino Areni isa oli raudteelane ja ema lasteaiakasvataja, vend Rein Aren oli Eesti Draamateatri ja Vene Draamateatri näitleja.
Ta oli Heiti Paku ja Rein Paku onu.
Tema abikaasa Helju Aren oli baleriin ja tema lavapartner, nad elasid koos 24 aastat, kuni Helju surmani 1984. aastal. Alates 1986. aastast oli Väino Areni elukaaslane laulja Anu Kaal.
Elu keset linna
"Elu keset linna" oli kaheksa aastat kestnud draamasarja "Kodu keset linna" järg. Muudatusi tehti järjes palju, peategelased ei ole enam Hannes ja Helen, vaid Henri ja Johanna. Uue sarja tegevus toimub peamiselt naisteajakirja Juno toimetuses.
Sisust
Sarja tegelaste ellu tulevad seigad, kuhu kuuluvad pere- ja koolivägivald, vandenõuteooriad, suhted alaealistega, lapserööv, kasiinosõltuvus, pankrot, pere lõhkiminek, homoseksuaalsust ja palju muud. Uus hooaeg algab sealt, kus eelmine lõppes – Helen ja Hannes on kolinud Saaremaale ning nende Pirita kodu on jäänud Johanna ja Henri hoolde. Henri hakkab pärast Lenka ja lapse lahkumist tegelema fotograafiaga, kuid kulutab suurema osa teenitud rahast pidutsemisele. Lenka emast Fännist saab naisteajakirja Juno peatoimetaja ning toimetuses asub tööle ka ajakirjandust õppima läinud Betti. Keskse tegelasena tuleb mängu Eeva – kaunis naine, kes noorena abiellus ilusa ja rikka mehega, kuid on sunnitud koduvägivalla tõttu mehe juurest lahkuma.
Tegelastest lähemalt
Henri Uuspere on Hannese ja Heleni 20-aastane poeg. Pärast vanemate Saaremaale kolimist elab ta nende vanas majas Pirital. Suhtest Lenkaga on tal laps, kuid nad on lahus ja ei suhtle. Pärast keskkooli lõppu otsustas ta ülikooli mitte minna ja hakkas fotostuudios, mille ta oli Lenkale oma rahaga teinud, tööle fotograafina. Tal on palju juhusuhteid, sealhulgas modellidega, kellega ta tööalaselt kokku puutub. Elab üks päev korraga, väldib mõtlemist tulevikule ja tõsisematele teemadele. Töö kõrvalt pidutseb ja mängib korvpalli.
Johanna on Heleni onutütar, 16-aastane ja keskkooliõpilane, pärast Hannese ja Heleni Saaremaale kolimist elab ka koos Henriga Pirita majas. Kuna tema perekond maal ei suuda teda toetada, käib ta poole kohaga baaris tööl. Henrist ta erilist tuge ei leia, lisaks, kuna võetakse majja ka uus üürnik, Eeva, suureneb Johanna üksindustunne veelgi. Tihti tunneb, et ta peab klassis oma tõelise mina alla suruma, et olla populaarsem. Kirjutab luuletusi ja peab päevikut. Unistab stabiilsest ja turvalisest perest, aga on sunnitud liiga noorelt iseseisvat elu alustama.
Eeva on 22-aastane silmapaistvalt kena ja hoolitsetud välimusega noor naine, huvitub käsitööst, kodukujundusest ja spordist. Tema isa hülgas oma perekonna, kui Eeva oli kuueaastane. Pärast keskkooli loobus ülikooli minemast ja abiellus Meelisega. Idüllilise pereelu unistused asendusid aga ruttu vägivaldse kodueluga. Eeva ema on raskesti haige, Meelis maksab tema ravikulusid. Seepärast tunneb Eeva end Meelise ees võlglasena.
Meelis on Eeva abikaasa, 33-aastane transiidi- ja kinnisvaraärimees. Oma äride tõttu on tal valgustkartvad sidemed nii poliitikute kui ka allilmaga. On äärmiselt armukade, isiklikes suhetes on kontrolliv ja agressiivne. Käib poksitrennis ja on väga heas füüsilises vormis. Hindab kõrgelt lojaalsust ja tervislikke eluviise, kuid samal ajal ei ütle ära võõrastest naistest ega kokaiinist.
Fänni on Lenka ja Anna 53-aastane ema, endine Silueti tippmodell, naisteajakirja Juno peatoimetaja. Ta on süüdimatu, plikalik ja avatud ning äärmiselt kirglik oma ettevõtmistes. Armastab intriige ega karda konflikte. Julgeb võtta elus suuri riske. Ta on harjunud tähelepanu ja glamuuriga. See väljendub ka tema riietumisstiilis ja ellusuhtumises.
Angelika on Anna sõbranna, 27-aastane jurist. Kui ta midagi tahab, siis ei vali ta vahendeid selle saamiseks. Armastab kvaliteetset punast veini ja kalleid rõivaid ning teeb aktiivselt trenni. Angelika on tänapäevane iseseisev naine. Elab koos Anna mehe Markoga ning käib kohut, et Annalt tema poeg Joonas endale saada. Ise pole ta võimeline lapsi saama ja seetõttu tunneb end ebatäiusliku naisena. Kolleegid ja lähedased peavad teda tugevaks, asjalikuks ja iseseisvaks, aga tal on ka varjatud pool – ta kaldub maniakaalsusele ning kui miski ähvardab tema soove ja unistusi, siis ei vali ta vahendeid.
Daniil on 27-aastane politseiuurija. Kohusetundlik ja ausameelne, ta uurib Meelise kahtlaseid afääre.
Betti on 20-aastane, Henri endine tüdruksõber. Varem naiivne ja leebe tütarlaps, kuid probleemide tõttu Henriga ei usalda ta inimesi enam nii lihtsalt. Õpib ülikoolis ajakirjandust, töötab Junos poole kohaga toimetajana.
Helen elab nüüd koos Hannese ja Hanna-Hellaga Saaremaal, kuid käib tihti Tallinnas, kuna juhib linnas edukat moefirmat.
Serge & Christine Ghisoland
Serge & Christine Ghisoland on Belgia ansambel.
1972. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Belgiat lauluga "À la folie ou pas du tout".
Morris Louis
Morris Louis Bernstein (28. november 1912 Baltimore, Maryland, Ameerika Ühendriigid – 7. september 1962 Washington, Ameerika Ühendriigid) oli ameerika maalikunstnik. Ta oli abstraktse ekspressionismi esindaja. Ta osales Washingtoni värvikooli visuaalkunsti liikumises ning oli ka üks värviväljatehnika loojaid.
Denis Cuspert
Denis Mamadou Gerhard Cuspert (räpparina Deso Dogg, moslemina algul Abou Maleeq, hiljem Abu Talha al-Almani; 18. oktoober 1975 Lääne-Berliin – 17. jaanuar 2018 Gharanij Dair az-Zauri kubermang Süüria) oli saksa-ghana päritolu räppar, kes pööras islami usku ning hiljem võttis osa Süüria kodusõjast ja oli Iraagi ja Levandi Islamiriigi propagandist ja võitleja.
Lily Castel
1971. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta koos Jacques Raymondiga Belgiat lauluga "Goeiemorgen, Morgen".
Denis Cuspert
Ta sündis 1975. aastal Lääne-Berliinis sakslasest ema ja ghanalasest isa pojana. Isa saadeti enne poja sündimist Saksamaalt välja. Hiljem abiellus ema USA sõjaväelasega, kellega tal olid konfliktid.
Morris Louis
Elulugu
Louis oli üks pere neljast pojast. Tema vanemad olid Louis Bernstein ja Cecelia Bernstein, kes olid Ameerikasse asunud vene immigrandid. Isa töötas Louis' esimestel elusaastatel tehases, hiljem pidas väikest toidupoodi. Juba varajases eas avastas Louis endas huvi kunsti vastu. 15-aastaselt võttis ta osa riiklikust kunstikonkursist, võites nelja-aastase stipendiumi Marylandi kunstiinstituuti. Pärast õpingute lõpetamist tegi Louis juhutöid ja pidas koos teiste kunstnikega ateljeed. 1934. aastal tegi ta koostööd Sam Swerdloffiga, maalides Hampstead Hilli kooli raamatukokku 5×20 meetrise seinamaali "Kirjasõna ajalugu". Aasta hiljem valiti ta Baltimore'i kunstnike liidu esimeheks.
1936. aastal kolis Louis neljaks aastaks New Yorki. Seal imbus ta New Yorgi kunstiellu ning tegi peamiselt satiirilisi ja figuratiivseid joonistusi. Ta tutvus ka mitme abstraktse kunstnikuga nagu Arshile Gorky, David Alfaro Siqueiros ja Jack Tworkov. New Yorgis sõbrunes ta värvitootja Leonard Bocouriga, kes toetas teda tasuta kunstitarvetega. Louis lühendas oma nime, kaotades Bernsteini. Nooremas eas imetles ta Paul Cézanne'i ja Eugene Speicheri teoseid. 1940. aastal kolis Louis tagasi Baltimore'i ning jätkas figuratiivse ja vahel ka satiirilise kunsti loomist. Kunstihuvilistele ja kunstnikele andis ta eratunde. 1947. aastal abiellus ta Marcella Siegeliga. Baltimore'is hakati tema teoseid eksponeerima ka näitustel. 1949. aastal võitis ta maali "Sub-marine" eest Mrs. Martin Kohni auhinna.
1952. aastal kolis Louis Washingtoni, kuhu jäi elu lõpuni. Seal kohtus ta tuntud kunstnikega, nagu Kenneth Noland, Franz Kline ja David Smith, kellest hiljem said samuti värviväljatehnika loojad. 1953. aastal õpetas Louis ühe semestri Howardi ülikoolis ning jätkas Baltimore'is õpetamist. Hiljem võttis ta uusi õpilasi ka Washingtonis. Samal aastal kohtus Louis New Yorgis kunstikriitik Clement Greenbergiga. Greenbergist sai kohe Louis' suurim eeskuju ja loomingu mõjutaja. Lisaks mängis ta suurt rolli Louis' populaarsuse suurendamisel, eksponeerides ja müües tema teoseid näitustel. 1954. aastal nägi Louis Helen Frankenthaleri teost "Mägi ja meri". Teoses kasutatud tehnika mõjutas nii Louis'd kui ka Nolandi hilisemat tehnikat. Frankenthaleri teosest sai Louis' "Looride" ("Veils") maalisarja loomise ajend.
Louis' karjäär jäi siiski üsna lühikeseks. Kõige viljakam periood kestis vaid kaheksa aastat. 1962. aastal diagnoositi mehel vähk, millesse ta samal aastal suri. Tema haiguse tekkimise põhjus oli pikaajaline kokkupuude värviaurudega. Louis' surma ajaks oli eksponeeritud ainult üks kuuendik tema loomingust. Louis' populaarsus ja mõju vähenes 1970. aastatel, kui Greenberg kaotas oma tähtsuse kunstikriitikuna. Ka värviväljatehnika kaotas ajapikku oma populaarsuse. Louis' maine paranes alles 1980. aastatel, mil tema teostest koostati mitu näitust. Tänapäeval paigutatakse tema teosed abstraktse ekspressionismi, minimalismi ja värviväljamaali vahele.
Looming
Louis kasutas oma teostes värviväljatehnikat. See sai inspiratsiooni Euroopa modernismist ja on lähedalt seotud abstraktse ekspressionismiga. Värviväljatehnika puhul kasutati suurt laia alust ja vedelat, pigmendirohket akrüülvärvi. 1948. aastal hakkas ta kasutama Magna värve, mis olid just talle õli baasil loodud akrüülvärvid. Lisaks asendas ta žestilise, kompositsioonilise maali lihtsamat sorti maalide vastu, kujutades alustel vaid suuri värvilaike või triipe. 1954. aastal loodi esimesed "Looride" sarja maalid. Nendeks valati läbipaistev ja vedel värv suurele alusele. Maal "Tet" on parim näide "Looride" sarja kuuluvatest maalidest. Louis hävitas teadmata põhjusel peaaegu kõik 1955., 1956. ja 1957. aastast pärinevad teosed, jättes alles vaid maali "Longitude". 1957. aastal toimus Louis’ esimene isikunäitus Martha Jacksoni galeriis New Yorgis. Järgnevatel aastatel jätkas ta "Looride" sarja. Neile järgnesid "Lilled ja read", "Unfurled" ja lõpuks "Triibuliste" maalide sarjad. 1960. aastate algul maalis ta üle 150 "Unfurledi" sarja kuuluvat teost.
Esimene Louis' memoriaalnäitus leidis aset Solomon R. Guggenheimi muuseumis 1963. aastal. Näitused tähtsamatest teostest toimusid Washingtoni rahvusgaleriis, retrospektiivne näitus New Yorgi moodsa kunsti muuseumis, San Diego kaasaegse kunsti muuseumis ja Washingtoni Hirshhorni muuseumis.
2015. aastal müüdi Louis' maal "Number 36" Christie'si oksjonimajas 1,5 miljoni dollari eest.
Byszyce
Byszyce on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Wieliczka maakonnas Wieliczka vallas. Byszyce asub Wieliczkast umbes 7,5 km lõunaedelas ja Krakówi kesklinnast ligikaudu 16 km lõunakagus.
Balti Rahvusparkide Assotsiatsioon
Balti Rahvusparkide Assotsiatsioon (inglise keeles Association of Baltic National Parks, lühend ABNP) oli assotsiatsioon, mis korraldas Balti kaitsealade infokeskuse (inglise keeles Baltic Information Centre for Protected Areas, lühend BICPA) tööd. ABNP asutati 17. aprillil 1991 Lätis Siguldas. ABNP lõpetas tegevuse oktoobris 1998.
ABNPga tegi tihedat koostööd ka Eesti Kaitsealade Liit.
Arno Ratas
Arno Ratas (sündinud 17. mail 1952 Viljandis) on Eesti füüsik.
Elulugu
Ta lõpetas 1970. aastal Nõo Keskkooli ja 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. Oli aastatel 1975–1977 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudi insener, 1977–1992 Tartu Riikliku Ülikooli analüütilise keemia kateedri vanemteadur ja teadur, 1994–1999 Ulila Põhikooli õpetaja, 2000–2002 Eesti Põllumajandusülikooli Agrobiokeskuse tehnoloog, aastast 2002 Tartu Rakendusliku Kolledži (varasema nimega Tartu Kutseõppekeskus) õpetaja, aastast 2004 Tartu Ülikooli doktorant.
Sencha
pisi pisi Sencha (jaapani keeles 煎茶) on Jaapanis levinud roheline tee, mille puhul valmistatakse kuumas vees leotis aurutatud ja kokkurullitud teelehtedest.
Saue postijaam
pisi|Saue postijaama peahoone (september 2011) Saue postijaam (varem Kanama postijaam) on endisaegne postijaam Harju maakonnas Saue vallas Jõgisoo külas. Postijaama peahoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Postijaama peahoone ehitati 1831 varasema hävinud peahoone kohale.
Medina maakond (Texas)
pisi|Asend Texase osariigis pisi|Medina maakonna kohtumaja Medinas Medina maakond (Medina County) on maakond USA-s Texase osariigis. Geograafilised koordinaadid on 29°35' N, 99°11' W.
Maakonna halduskeskus on Hondo.
Maakonna pindala on 3458 km², millest 18 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 46 006. Aastal 2000 oli seal 39 304 elanikku.
Ajalugu
Medina maakond moodustati 1848. aastal Bexari maakonna osast. Maakond on nime saanud Medina jõe järgi.
Mairit
Mairit on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 942. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Mairit 69 naisel.
Ümarkaar
pisi|Ümarkaar Ümarkaar on kaaretüüp, mille sillus vastab täpselt poolringile (180 kraadi) ning kaare kõrgus vastab poolele sildeava laiusele.
Konstrueerimine
Ümarkaare konstrueerimiseks leitakse kaare lähtekividelt (A ja B) tõmmatud sildeava keskpunkt (M). Sellelt tõmmatakse poolring raadiusega, mis vastab poolele sildeava laiusele.
Ümarkaare üks erivorme on lamekaar ehk segmentkaar, mille kaare raadius paikneb lähtekividest allpool ja kaar on poolringist väiksem.
Ajalugu
Ümarkaart kasutati juba Mesopotaamia kultuurides. Vana-Rooma ehituskunstis kujundati ümarkaar täiuslikult funktsioneerivaks ja rakendati seda väga palju mitmesugustes ehitistes, nagu sildadel, akveduktidel, ühiskondlike hoonede arkaadides, triumfikaartes. Vana-Rooma arhitektuurist võeti ümarkaare kasutamine üle keskaja ehitistesse ja ümarkaart kasutav keskaja arhitektuuristiil nimetati 19. sajandil romaani stiiliks. Uue tõusu elas ümarkaar läbi renessanss- ja barokkarhitektuuris. Neostiilidest kasutati ümarkaart uusromaanikas, uusrenessansis ja uusbarokis.
"Battlestar Galactica" jagude loend
"Battlestar Galactica" (eesti keeles "Lahingulaev Galactica"), tihti viidatud lühendiga "BSG" või lihtsalt "Battlestar" on militaarne ulmedraamasari ja osa "Battlestar Galactica" frantsiisist. Sarja lõid David Eick ja Ronald D. Moore uusversioonina 1978. aasta samanimelisest sarjast, mille autor oli Glen A. Larson. Seriaal esmalinastus algselt kolmetunnise miniseriaalina 2003. aasta detsembris USA-s telekanalil Sci-Fi ning jooksis seal kokku neli hooaega kuni 2009. aasta 20. märtsini.
Kolmas hooaeg (2006–2007)
{| class="wikitable" ! Osa !! Originaalpealkiri !! Eestikeelne pealkiri !! Režissöör !! Stsenarist !! Ellujäänute arv
Kalev Stoicescu
pisi|Kalev Stoicescu 8. [[Lennart Meri konverentsil Foto: Ave Maria Mõistlik, 25. aprill 2015 ]] Grigore-Kalev Stoicescu (sündinud 2. septembril 1965 Constanțas) on Eesti riigiametnik ja endine diplomaat, XV Riigikogu liige. Ta on Riigikaitsekomisjoni esimees.
Ta lõpetas aastal 1983 Tallinna 1. Keskkooli ja 1990. aastal Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna matemaatika erialal.
1993. aastal sai Grigore-Kalev Stoicescu Eesti esimeseks saadikuks OSCE juures Viinis.
1997. aastal sai ta Eesti Vabariigi erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks Ameerika Ühendriikides ja Kanadas, hiljem sai suursaadikuks Mehhiko Ühendriikides. 2000. aastal kutsuti ta tagasi.
Hiljem on ta töötanud Eesti NATO Ühingu nõukogu julgeoleku- ja kaitsepoliitika eksperdina ja kaitsenõunikuna Pariisis.
Aastatel 2002–2014 töötas ta kaitseministeeriumis. Alates augustist 2014 on ta Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse teadur.
2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Eesti 200 ridades ja sai 395 häält.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 5 (Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa) 3663 häält ning osutus valituks.
AH-IV
AH-IV oli Tšehhoslovakkias kahe maailmasõja vahel loodud tankett, mida Teise maailmasõja ajal kasutasid Rumeenia, Rootsi ja Iraan. Rumeenia tankette kasutati Idarindel alates Barbarossa plaani käivitumisest kuni Viini pealetungini. Etioopia ostis pärast sõda 28 tanketti ja kasutas neid 1980. aastateni.
Kirjeldus
AH-IV valmistas Českomoravská Kolben-Daněk (ČKD), üritades vältida varasema tanketiga Tančík vz. 33 esinenud probleeme. Laskur varustati torniga, mis võimaldas ümbrust paremini jälgida ja igas suunas tulistada. Tanketi raam valmistati terasest vinkelraudadest ja sellele kinnitati neetidega 6–12 millimeetrised terasplaadid. Juht istus paremal ja oli varustatud kuulikindla klaasiga kaetud vaatlusavaga. Temast paremal asus samuti väike vaatlusava. Tanketi paremale küljele oli fikseeritud asendisse kinnitatud Zbrojovka Brno kuulipilduja ZB vz. 26 või vz. 30, millest tulistati Bowdeni kaabli abil. Laskur paiknes vasakul väikeses tornis, mis oli varustatud ühe ZB vz. 37 raskekuulipildujaga sfäärilises pesas. Enamus kuulipilduja torust ulatus tornist välja ja oli kaetud terasümbrisega. Laskuril oli suurem vaatluspilu kuulipildujast paremal ja väiksem tanketi kere vasakul küljel. Kuulipildujate jaoks oli tanketis 3700 padrunit. Tanketis ei olnud Raadiot.
AH-IV mootor oli 3,468-liitrine vesijahutusega 6-silindriline Praga RHP, võimsusega 55 hobujõudu (41 kW) 2500 pöörde juures. See asus lahingsektsiooni tagaosas ning oli käigukastiga ühendatud juhi ja laskuri vahel paikneva kardaaniga. Jahutamiseks mõeldud õhu pidi mootor saama läbi laskuri ja juhi luukide. Sellise süsteemi eeliseks oli, et kuulipildujast tulistamisel tekkivad püssirohugaasid tõmmati meeskonnaruumist kiiresti välja. Negatiivse poolepealt tekitas see meeskonnaruumi pideva tuuletõmbe, mis oli külma ilmaga meeskonna jaoks ebamugav. Mootori süttimise korral pidanuks meeskond masinast kohe väljuma ja mootori müra ning kuumus mõjusid väsitavalt.
AH-VI tippkiirus oli 45 km/h ja ühe paagitäiega sai läbida 150–170 kilomeetrit. Poolautomaatsel Praga-Wilsoni transmissioonil oli viis edasi ja üks tagurpidikäik. Vedav ratas paiknes ees. Vedrustus oli vähendatud mõõtmetega versioon tankil LT vz.38 kasutatud vedrustusest. Veermik koosnes neljast suurest maanteerattast kummalgi pool. Rattad olid kahekaupa lehtvedrudega varustatud kandevankrite külge kinnitatud. Taga oli tugiratas ja roomikul oli üks tugirullik. Roomik avaldas maapinnale survet 0,5 kg/cm3. AH-IV suutis ületada 1,5 meetri laiusi kraave, 50–60 sentimeetri kõrgusi takistusi ja läbida 80 sentimeetri sügavusi veetakistusi.
Iraan
Iraan oli esimene klient, kes tankette AH-IV ostis: 1935. aastal telliti 50 masinat pluss prototüüp. Esimesed tanketid toimetati kohale 1936. aasta augustis ja viimased 1937. aasta mais. Relvastus saadeti eraldi ja neid ei paigaldatud masinatele enne 1937. aasta novembrit. Iraanlased olid masinatega väga rahul ja plaanisid veel 100–300 masinat tellida, kuid Teise maailmasõja puhkemine muutis selle võimatuks. Iraanlastele müüdud masinad olid kõige väiksemad ja kaalusid vaid 3,5 tonni. Need suutsid ületada poole meetri kõrgusi takistusi, läbida paagitäiega 150 kilomeetrit ja roomikute surve maapinnale oli 0,45 kg/cm3.
Rumeenia
Rumeenia tellis 14. augustil 1936 36 AH-IV-R-i ja ühe prototüübi nagu ČKD neid tähistas: prototüüp pidi üle antama kuuga ja kogu tellimus seitsme kuuga, kuid kuna rumeenlased nõudsid mitmeid muudatusi, siis nende tähtaegadega oli võimatu toime tulla. Kõik muudatused tuli teha tootmise käigus, sest ČKD oli enne prototüübi aktsepteerimist juba tootmist alustanud. Esimesed kümme tanketti saadeti 1937. aasta oktoobris Rumeeniasse, kus need osalesid õppustel. Tankettide esinemisega õppustel jäädi rahule, enne kui need tehasele tagastati. Kogu partii valmis järgmisel kuul, kuid kuna need ei vastanud nõuetele, siis Rumeenia keeldus neid vastu võtmast. Muudatuste tegemine võttis aega 1938. aasta aprillini. Seejärel katsetati tankette suvistes tingimustes ja võeti formaalselt vastu alles 1938. aasta augustis. Tööstur Nicolae Malaxa ostis 1938. aasta septembris litsentsi AH-IV tootmiseks (Rumeenias kasutati tähistust R-1). Kuid ebakõlad ja vaidlused venitasid tootmisjooniste üleandmist ja see protsess ei jõudnud lõpule enne oktoobrit 1939. Malaxa tehas tootis peamiselt varuosadest ühe R-1 prototüübi, kuid tootmiseni ei jõutudki.
Rootsi
pisi|Restaureeritud Strv m/37. Pärast edukat Krkonoše mägedes talvetingimustes toimunud demonstratsiooni tellis Rootsi 1937. aastal 48 tanketti. Rootslased kasutasid tähistust Stridsvagn m/37 (Strv m/37). ČKD valmistas ühe prototüübi ja tarnis enamiku komponente, kuid tanketid pandi kokku Oskarshamnis. Rootsi tankettidel kasutati võimsamat vesijahutusega 6-silindrilist 85 hobujõulist (63 kW) Volvo FC-CKD bensiinimootorit ja kuni 15-millimeetrist Avestas toodetud soomust. Muudeti ka masina relvastust: juhi kuulipildujast loobuti ja selle asemel paigutati torni kaks koaksiaalset 8 millimeetrist Ksp m/36 kuulipildujat (Rootsi versioon Browningu kuulipildujast M1919). Torni lael oli lisaks veel üks väike vaatlustorn. Rootslaste tanketid olid kõige suuremad: need kaalusid 4,68 tonni, olid 3,4 meetrit pikad ja 1,85 meetrit laiad ning 1,96 meetrit kõrged. Lahingkomplektis oli 3960 padrunit. Maksimaalne kiirus oli 60 km/h ja ühe paagitäie kütusega sai sõita 200 kilomeetrit. Tankett suutis läbida kuni 90 sentimeetri sügavusi veetakistusi. Viimased komponendid tarniti 1938. aasta novembris.
Etioopia
Etioopia tellis 20 AH-IV-Hb tanketti 24. juunil 1948. Nende mudelil võeti jälle kasutusele juhi kuulipilduja ja torni jäi ainult üks kuulipilduja. Tankettide soomus oli keevitatud, mitte needitud ja nad kasutasid 4,94 liitrist õhkjahutusega Tatra 114 diiselmootorit võimsusega 65 hobujõudu (48 kW) 2200 pöörde juures. Tankett kaalus 3,93 tonni, oli 3,2 meetrit pikk, 1,82 meetrit lai ja 1,76 meetrit kõrge. Maksimaalne kiirus oli 42 km/h ja ühe paagitäiega sai läbida 200 kilomeetrit.
Iraan
AH-IV-d jagati 1. ja 2. jalaväerügemendi vahel. Nende edasine teenistuskäik ega periood pole teada.
Rumeenia
R-1-d (AH-IV tähistus Rumeenias) määrati ratsaväe brigaadide juurde, igaühte kaks rühma, kus oli 2–3 tanketti. Kõik 18 ratsaväekorpusse kuuluvat liideti Barbarossa plaani käivitumisel jooksvalt "Korne mehhaniseeritud üksuseks". Kõik tanketid olid 1. oktoobriks rivist väljas. Algsest 36 masinast 29 liideti kuue ratsaväe diviisiga (reorganiseeritud brigaadidest 25. märtsil 1942), mis edukalt osalesid Saksamaa 1942. aasta suvepealetungis koodnimega "Fall Blau". Neli 1. ratsaväe diviisile kuulunud tanketti tuli süüdata, kui diviis Stalingradi juures Nõukogude Liidu vastupealetungi käigus ümber piirati, sest kütus oli otsas. 5. ja 8. ratsaväe diviis kaotasid samal perioodil vähemalt viis R-1-e. Mõlemad diviisid toetasid sakslaste edutut katset Stalingradi kotti langenud üksusi välja murda 1942. aasta detsembris. Veel kaks diviisi jäid pärast sakslaste taandumist Kaukaasiast Kubani sillapeasse, kuid allesjäänud kaks R-1-de toodi 1943. aasta kevadel Rumeeniasse tagasi kui vananenud tehnika. Kolmteist R-1-de oli rivis 30. augustil 1943, kõik määratud Ratsaväe Väljaõppekeskuse juurde. Neile lisandus veel üks masin, nagu selgub 25. märtsil ja 19. juulil 1944 läbi viidud inventuuridest. Novembris 1943. võeti vastu plaanid järelejäänud R-1 ümberehitamiseks TACAM R-1, kuid valja pakutud disain osutus juba joonestuslaual vananenuks ja projekt lõpetati. Teated R-1-de osalemisest lahingutes 1944. aastal puuduvad, kuid 11 tanketti toetas 2. soomusrügementi Tšehhoslovakkias, kui see 26. märtsil 1945. seal rindele jõudis. Üks masin oli rivis veel 24. aprillil, hilisemad teated nende kasutamisest puuduvad.
Rootsi
Strv m/37-d teenisid algselt 1. Soomuspataljonis, kuni 1943–1944 hakati moodustama soomusbrigaade. Pärast seda teenisid nad jalaväerügementides I 2, I 9, I 10 ja soomuskompaniis P 1G Gotlandil. Gotlandil olid tanketid kasutusel kuni 1953. aastani.
Etioopia
Kõik 20 tanketti jõudsid Djiboutisse 9. mail 1950 ja viidi raudteed mööda Addis Ababasse. Neid kasutati kuni 1980. aastateni, mil neid kasutati sõjas Somaaliaga.
Martine Aubry
pisi|Martine Aubry Martine Aubry (neiupõlvenimega Delors; sündinud 8. augustil 1950) on Prantsusmaa poliitik, Sotsialistliku Partei esimene sekretär 2008. aasta novembrist, Lille'i linnapea 2001. aastast.
Aastatel 1997–2000 oli Aubry töö- ja solidaarsuse minister. Ministrina saavutas ta 35-tunnise töönädala kehtestamise senise 39-tunnise asemel.
Martine Aubry isa on endine rahandusminister ja Euroopa Komisjoni president Jacques Delors.
Juunis 2011 teatas ta, et kandideerib 2012. aasta presidendivalimistel. Oktoobris 2011 peetud partei presidendikandidaadi valimistel kaotas Aubry teises voorus François Hollande'ile.
Chorągwica
Chorągwica on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Wieliczka maakonnas Wieliczka vallas. Chorągwica asub Wieliczkast natuke rohkem kui 3,5 km lõunakagus ja Krakówi kesklinnast umbes 15,5 km kagus.
Anna ise kolmas
Anna ise kolmas (saksa keeles Anna selbdritt) on kristlikus kunstis esinev pilditüüp, mis kujutab Maarja ema püha Annat koos Maarja ja Jeesuslapsega.
Kriaunos
pisi|left|Pargi väravad Kriaunos on tänavküla Leedus Rokiškise rajoonis, Kriaunose valla halduskeskus. Küla asub Kriauna jõe kaldal. Kriaunoses on postkontor ja raamatukogu. Kriaunoses on sündinud Leedu kommunist Petras Griškevičius.
Anna ise kolmas
Kirjeldus
Motiiv sai populaarseks seoses Anna-kultusega hiliskeskajal, selle kõrgaeg oli 14.-15. sajandil. Jaguneb tegelaste kujutamise järgi tüüpidesse :
Kui grupile on neljanda liikmena lisatud Anna ema Emerentia, on tegemist haruldase pilditüübiga Anna ise neljas (Anna selbviert).
Kriaunos
Ajalugu
Küla on esimest korda mainitud aastal 1505. Toona kuulus see Radziwillide suguvõsale. Aastal 1567 mainitakse esimest korda sealset mõisa, mille Jeržy Radziwill Jonas Rudaminale andis. Toona kuulus sealsele mõisale 21 küla. Aastal 1669 on mainitud sealset kabelit. Aastail 1684–1688 valmis sealne puidust viie altariga ristikujuline kirik, ühtlasi sai Kriaunosest ka kohaliku kihelkonna keskus.
Aastal 1776 asutati külla kihelkonnakool. Aastail 1818–1829 ehitati vana kiriku asemele uus kivikirik; ehitustöid finantseerisid Platerid ja Kriaunose mõisnik Mykolajus Römer. Nõukogude ajal oli Kriaunos kohaliku Sartai sovhoosi keskasula. Aastal 1991 asutati külla ajaloomuuseum.
Anna ise kolmas
Eesti kunstis
Eesti kunstis esineb see motiiv puuskulptuuris nii Pühavaimu kiriku kui ka Niguliste kiriku peaaltaril. 2008. aastal avastati üks 15. sajandist pärinev, kahjustunud "Anna ise kolmas" tüüpi puuskulptuur Kaarma kirikust torni esimese korruse põranda puhastamisel.
Erin Moran
pisi|Erin Moran (2008) Erin Marie Moran Fleischmann (18. oktoober 1960 USA, California, Los Angelese maakond, Burbank – 22. aprill 2017 USA, Indiana, Harrisoni maakond, Corydon) oli USA näitleja.
Elulugu
Erin Marie Moran sündis 1960. aasta 18. oktoobril USA California osariigi Burbanki linnas ning kasvas üles Los Angelese linna San Fernando Valley piirkonna North Hollywoodi ümbruskonnas. Tema isa oli rahahaldur Edward Moran ja ema oli Sharon Moran. Nende peres oli kuus last ning Erin Marie oli noorusastmelt teine. Viieaastasena sõlmis ta oma näitlejakarjääri toetanud ema nõusolekul agendilepingu.
1980ndate keskpaiku lahkus Moran Los Angelesest elama California mägedesse. 1987. aastal abiellus ta Rocky Fergusoniga. 1993. aastal nad lahutasid oma abielu. Moran abiellus 1993. aastal abiellus Steve Fleischmanniga.
Raudoja kõrts
Raudoja kõrts on endisaegne Anija mõisale kuulunud kõrts Piibe maantee ääres Harju-Jaani kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Harju maakonnas Anija vallas Raudoja külas.
Erin Moran
Elulugu
1988. aasta usutluses ütles Moran, pärast sarjade "Happy Days" ja "Joanie Loves Chachi" lõppemist langes ta masendusse, kuna ei saanud enam rolle.
Raudoja kõrts
Ajalugu
Arvatavasti oli Raudojal kõrts juba 17. sajandil, kuid teadaolevalt esimest korda on siin märgitud kõrts 1796. aastal Mellini atlases. Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 1880. aastatel, sest seal pole enam kasutatud mantelkorstnat. On ka arvatud, et kõrtsihoone ehitati varem, 19. sajandi keskel.
Erin Moran
Elulugu
2010. aastal kinnitas Moran, et tema California maja võeti laenu tagatiseks ära. Talle anti kohtu kaudu väljatõstmise dokumendid ja ta läks elama Indiana osariiki ema haagissuvilasse. Ajakirja Variety sõnul visati ta 2017. aastal haagissuvilast välja liigse pidutsemise tõttu.
Raudoja kõrts
Ajalugu
1900. aastal kehtestatud riigi viinamonopoli tõttu lõpetati kõrtsis viinamüük. Maareformiga jäi kõrtsihoone põllutööministeeriumi valdusse, kes 1930. aastatest andis kõrtsihoone metsavahikohaks. 1950. aastate keskel vajus lumerohkete talvedega sisse katus, kuid uus katus kaeti uuesti sindlitega. Puitosa vooderdati 1950.–1960. aastatel üle kitsaste voodrilaudadega. Umbes 1970. aastate teisel poolel jäeti see maha ning hoone hakkas lagunema. Arvatavasti umbes samal ajal õgvendati ka Piibe maanteed ning maantee hakkas paiknema kõrtsist eemal, Raudoja veehoidla ääres.
Erin Moran
Surm
2017. aasta 22. aprillil leiti Erin Moran Indiana osariigi Harrisoni maakonna Harrisoni valla Corydoni linnast teadvusetult. Ta suri enne, kui abi kohale jõudis.
Raudoja kõrts
Ajalugu
Tollane omanik Aegviidu Matsamajand plaanis 1970. aastate algul kõrtsihoone puhkebaasiks ümber ehitada. Kui 1982. aastal saadi ettekirjutus mälestise taastamiseks, hakati novembris 1982 hoonet hoopis lammutama, et oleks kergem ehitada sisse uus kehand. Tööd jäid pooleli. Uuesti hakati kõrtsihoonet ehitama üles 1980. aastate lõpus. Ülesehitatud kõrtsihoone on alates 30. augustist 1996 tunnistatud uuesti riiklikuks kultuurimälestiseks. Praegu kasutatakse hoonet elamu ja stuudiona.
Kirjeldus
Lihtsa põhiplaaniga (kujult pikihoone) kõrts. Kaks otsatalli olid paekivist, eluosa seinad olid puidust. Kelpkatus on kaetud sindlitega. Hoone ees on pikk kuue puitpostiga ulualune.
Šiauliai rajoon
Šiauliai rajoon (leedu keeles Šiaulių rajono savivaldybė) on 1. järgu haldusüksus (rajoon) endise Šiauliai maakonna aladel Leedus.
Rajoonis on 11 omavalitsust, selle pindala on 1807 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 42 217 inimest. Halduskeskuseks on Šiauliai, mis aga rajooni koosseisu ei kuulu.
Rajoon moodustati 1953. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Bubiai, Ginkūnai, Gruzdžiai, Kairiai, Kuršėnai, Kužiai, Meškuičiai, Raudėnai, Šakyna ja Šiauliai maavald. Omaette omavalitsuse moodustab veel Kuršėnai linn.
Suurim asula on Kuršėnai (11 593 inimest). Lisaks asuvad rajoonis Bazilionai, Gruzdžiai, Kairiai, Kurtuvėnai, Kužiai, Meškuičiai ja Šakyna alev. 2011. aasta seisuga oli elanikest 96,97% leedulasi, 1,87% venelasi, 0,15% ukrainlasi, 0,12% mustlasi, 0,12% poolakaid, 0,11% valgevenelasi, 0,07% lätlasi, 0,03% sakslasi ja 0,56% oli teistest rahvustest.
Rajooni tähtsamad jõed on põhjaosas voolav Venta jõgi ning selle lisajõed Žižma ja Ringuva, samuti Dubysa ja Svēte. Kõrgeim koht (161 meetrit) asub Blužgalise külas, madalaim koht (82 meetrit) aga Šakyna lähistel.
Šiauliai rajooni territooriumile jäävad osaliselt Venta regionaalpark ja Kurtuvėnai regionaalpark.
Pille Petersoo
Pille Petersoo (sündinud 24. aprillil 1974 Tallinnas) on eesti sotsioloog.
Elulugu
Lõpetas 1992 Tallinna Gustav Adolfi Gümnaasiumi, 1997 Tartu Ülikooli sotsioloogia osakonna, 1998–1099 Edinburghi Ülikooli magistrant, M.Sc. (rahvusuuringud, 1999, Edinburghi Ülikool), 2000–2005 Edinburghi Ülikooli doktorant, Ph.D. (sotsioloogia, 2005, samas), väitekiri "The discursive construction of national identities in the media: Scotland and its others".
Oli 1997–1998 rahvastikuministri nõunik, 1999–2000 Integratsiooni Sihtasutuse projekti koordinaator, 2000–2004 Edinburghi Ülikooli teadur ja assistent, 2005 samas järeldoktor, 2006 Stirlingi Ülikooli Stirlingi Meediauuringute Instituudi teadur, 2006– Tallinna Ülikooli Eesti TA Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituudi (RASI) vanemteadur.
Ta on portaali Nami-Nami eestvedaja ning ajakirja Kodu ja Aed köögitoimetaja.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: identiteet ja rahvuslus, meedia, mitmekultuuriline ühiskond. Rahvusluse ja Etnilisuse Uuringute Assotsiatsiooni (ASEN) liige (aastast 1998), Briti Sotsioloogia Assotsiatsiooni (BSA) liige (aastast 2004).
Poliitiline tegevus
Pille Petersoo kuulub 2018. aastast Sotsiaaldemokraatlikusse Erakonda.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 287 häält ning ei osutunud valituks.
Kertši sild
Kertši väina sild (ka Krimmi sild) on auto- ja raudteesild üle Kertši väina, mis ühendab Venemaa poolt 2014. aastal okupeeritud ja annekteeritud Krimmi poolsaart Ukrainas Tamani poolsaarega Krasnodari krais Venemaal.
Ajalugu
Kertši väina silla rajamise ettepanekuid oli tehtud juba 20. sajandi algusest saadik. Teise maailmasõja ajal 1943. aastal ehitas Natsi-Saksamaa üle Kertši väina köisraudtee ning alustas ka maantee ja raudtee ehitamist. Ehitus jäid aga pooleli ning sild lasti Saksa vägede taandumisel õhku. NSV Liit püstitas säilinud ehitusmaterjalidest seejärel Kertši raudteesilla pikkusega 4,5 km. Ajutise ehitisena kavandatud ning projekteerimis- ja ehitusvigade tõttu oli sild nõrga konstruktsiooniga ning sai aga 1945. aasta veebruari lõpus tõsiselt kahjustada Aasovi mere tuulte mõjul silla vastu surutud jää tõttu. Ajutise silla taastamise plaanist loobuti ja silla jäänused demonteeriti. 1947. aastal otsustati rajada püsiv sillakonstruktsioon raudtee ja kahe sõiduraja jaoks. 1950. aastal silla rajamise ehitustööd siiski peatati ning arendati välja Kertši väina praamiületus.
1990. aastate alguses kuulutati välja Kertši väina transpordiprojekti (silla ja kahe tunneli) konkurss. Krimmi võimud uskusid, et see projekt parandab kontakte Venemaaga. Sillaehituse küsimust arutati Ukraina valitsuses 2006. aastal ning riikide peaministrite tasemel ka 2008. aastal.
Ukraina president Viktor Janukovõtš ja Venemaa president Dmitri Medvedev sõlmisid 25. aprillil 2010 kokkuleppe ehitada üle Kertši väina sild. Sama aasta 26. novembril koostasid Venemaa ja Ukraina ühiste kavatsuste memorandumi silla ehitamiseks üle Kertši väina. Kavandatud arendus aga katkes peale seda kui toimus Krimmi annekteerimine Venemaa poolt.
Veebruaris 2014. aastal andis Venemaa valitsus riiklikule tee-ehitusettevõttele Avtodor ülesande teha silla tasuvusuuring. Märtsis 2014 tegi peaminister Dmitri Medvedev Avtodorile korralduse luua silla ehituse teostuseks tütarettevõte. Maksumuseks arvestati 212,5 miljardit rubla 2015. aasta hindades.
Silla ehitus algas 2015. aastal, autosild valmis 2018. aastal ja raudteesild 2019. aastal. Sild avati sõiduautode ja busside liikluseks ametlikult 16. mail 2018. Esimese sõidu tegi veoauto roolis Vladimir Putin. Silla maksumus oli 3,6 miljardit dollarit. Selle kogupikkus on 19 km ja see on pikim Venemaal läbi aegade ehitatud sild. Mõnedel andmetel on see ka Euroopa pikim sild.
Esimesel ekspluatatsiooniaastal (16. maist 2018 kuni 15. maini 2019) ületas silla 5 miljonit sõidukit (sh ligi 500 tuhat veoautot ja üle 60 tuhande bussi), mis oli enam kui 3 korda suurem Kertši parvlaevaülesõidu vastavast näitajast kogu 2017. aasta kohta (1,6 miljonit sõidukit).
Silla Krimmi-poolsel osal toimus Venemaa-Ukraina sõja ajal 2022. aasta 8. oktoobri varahommikul plahvatus, süttis rong ja purunes kaks autotee sõidurada.
Uued plahvatused Kertši sillal leidsid aset 2023. aasta 17. juulil, kui said purustusi silla autotee kaks sildeava, kuid silla raudtee osa ei saanud kahjustada.
Tulevikuplaanid
Ukraina võimud teatasid 2023. aasta aprillis, et Ukraina plaanib pärast Krimmi vabastamist Kertši silla hävitada.
Norviliškėse loss
pisi|Norviliškėse loss Norviliškėse loss (leedu Norviliškių pilis) on endine loss Leedus Šalčininkai rajoonis Dieveniškėse vallas Norviliškėse külas.
Loss on nelinurkse põhiplaaniga kolmekorruseline hoone, mille mõlemal küljel on tornid. Tornide all paiknevad keldrid. Nii hoone ida- kui ka lääneküljel asub arkaad.
Säilinud on lossi väravatorn. Tegemist on nelinurkse põhiplaaniga neljakorruselise torniga, mille külgedel on kaks ühekorruselist juurdeehitist.
Ajalugu
Aastal 1698 puhkes kloostri kongides tulekahju. Sealsed mungad olevat kõik olnud täiesti purjus, ja kui poleks olnud kloostri sulaseid, oleks suurem osa neist koos kloostri arhiiviga tules hävinud. Järgmise tulekahju aasta ei ole teada, ent selles hävis kloostri kirik ja selle asemele tuli rajada uus.
XVIII sajandi lõpus viidi kloostris läbi rekonstruktsioonitööd, mida juhatas Kazimierz Kamiński.
Aastal 1832 klooster suleti ja sealsed mungad asustati ümber Navahrudaki frantsisklaste kloostrisse. Suleti ka sealne kirik. Hiljem lammutati kirik tükkideks ja toimetati Halšanysse, kus sellest ehitati õigeusu kirik. Aastal 1834 ehitati lossi juurde frantsisklaste poolt uue kiriku rajamiseks kogutud tellistest kasarmud ja kloostrikompleks võeti kasutusele sõjaväelinnakuna. Sõjaväelased asusid elama ka lossi peahoonesse. Sõjavägi lahkus sealt aastal 1904, misjärel loss anti üle põllumajandusministeeriumile, lossis avati seejärel põllumajanduskool. Esimese maailmasõja ajal kool suleti.
Aastal 1933 avastati kihelkonna kirikuraamatutest sissekanne, kust selgus, et kloostri mungad peitsid lahkudes 18 000 kuldmünti, ent seda aaret pole seni leitud. Avastati ka lossi kiriku kellatorniga ühendav tunnel. Kohalike elanike juttude põhjal olevat sealt viinud salakäik ka Halšanysse.
Quinn Hughes
Quinton Hughes (sündinud 14. oktoobril 1999 Orlandos Florida osariigis) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Vancouver Canucks.
Aastatel 2017–2019 mängis ta kaks hooaega Michigani Ülikooli jäähokimeeskonnas.
2018. aastal valis Canucks ta NHL-i draft'is seitsmenda valikuna. 2019. aasta märtsis sõlmis ta Canucksiga kolmeaastase lepingu. NHL-is tegi ta debüüdi 28. märtsil 2019 mängus Los Angeles Kingsi vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 10. oktoobril, kui kohtuti taas Kingsiga. Ta sai sellega pärast J. J. Daigneault'd Canuksi noorimaks kaitsemängijaks, kes on värava löönud. 2019–20 põhihooajal oli ta resultatiivseim uustulnukas (8+45), saades sellega NHL-i uuemal ajastul pärast Bobby Orri ja Brian Leetchi kolmandaks kaitsemängijaks, kes seda suutnud on. Hooaja 2019–20 väljalangemismängudes sai Hughes enim punkte kogunud uustulnukast kaitsemängijaks NHL-i väljalangemismängudes läbi aegade. Samal hooajal valiti ta uustulnukate sümboolsesse koosseisu (NHL All-Rookie Team).
2020. aastal valiti ta NHL-i tähtede mängule. Ta sai teiseks uustulnukast kaitsemängijaks, kes on tähtede mängul värava löönud. Hooaegadel 2019–20 ja 2020–21 on Hughes pälvinud Canucksi hooaja parimale kaitsemängijale antava Babe Pratt Trophy.
2017. aastal tuli Hughes USA kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistriks. Kuni 20-aastaste koondisega on ta võitnud 2018. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali ja 2019. aastal hõbemedali. USA jäähokikoondise koosseisus võitis Hughes 2018. aasta maailmameistrivõistlustelt pronksmedali.
Nicole & Hugo
Nicole & Hugo on Belgia ansambel.
Zimmermann (perekonnanimi)
Zimmermann on saksa päritolu perekonnanimi, tõlkes tähendab puusepp.
Nimest
Nimest Zimmermann on tulnud nimevariandid Simmermann (saksa kasutuses) ja Timmermann (hollandi kasutuses).
2014. aastal oli Šveitsis Zimmermann sageduselt 16. perekonnanimi, Saksamaal oli sageduselt 21. (üle 163 000 nimekandja) ja Austrias 90. perekonnanimi.
Nimest Eestis
Eestis oli 2023. aasta 1. jaanuari seisuga perekonnanimi Zimmermann 100 inimesel (51 mehel ja 49 naisel). Perekonnanimede levikult oli Zimmermann meeste puhul 2042. ja naiste puhul 2401. kohal. Kõige levinum on perekonnanimi Zimmermann vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,52. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 3,58 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Laiuse kihelkonnas, Järvamaal Koeru kihelkonnas, Võrumaal Rõuge kihelkonnas, Läänemaal Hanila ja Märjamaa kihelkonnas ning Virumaal Kadrina, Väike-Maarja ja Simuna kihelkondades kaheksal korral nimeks Zimmermann.
Nimede eestistamisel vahetati aastatel 1935–1940 nimi Zimmermann neljakümnel korral uue perekonnanime vastu, milleks olid Alliksaar, Arumäe, Epre, Hiiemäe, Kaasiku (3), Kaljumaa (2), Karm, Kuusistu, Laasi, Laidve, Laine, Meripalu, Mändmets, Ojasalu (2), Ojasoo (2), Ojat, Puusep, Pärnaste, Saaliste, Sammel, Siirmaa, Sildjõe, Sinimeri, Sinipalu, Sirelpuu, Sõmer, Sõmermaa (4), Tammepõld, Tupits, Vari, Vesi ja Viiroja.
Rao Heidmets
Rao Heidmets (sündinud 15. septembril 1956 Pärnus) on Eesti animafilmirežissöör.
Rao Heidmets on lõpetanud 1976. aastal Lydia Koidula nimelise Pärnu 2. Keskkooli ja 1981. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina.
Heidmets on korraldanud animatsiooni töötubasid Eestis, Saksamaal, Hiinas, USA-s ja Mehhikos. Ta on õpetanud animatsiooni, filmirežiid ja loovmõtlemist Tartu Kõrgemas Kunstikoolis, Balti Filmi- ja Meediakoolis, Eesti Kunstiakadeemias ja IT Kolledžis.
2013. aastal ilmus Rao Heidmetsa "Animaõpik" – Eesti esimene algajatele mõeldud animatsioonikäsiraamat. 2019. aastal ilmus raamat "Kuidas telefoniga filmi teha".
2017. aastal andis ta välja DVD oma parimatest töödest "Best of Rao Heidmets".
Eesti Kinoliidu ja Eesti Kunstnike Liidu liige.
Elulugu
Heidmets soovis filmindusega tegelema hakata juba pärast keskkooli lõppu, kuid vältimaks NSV sõjaväkke värbamist otsustas astuda ülikooli. Moskva kinokunsti eriala oli välistatud suure konkursi ja kehva keeleoskuse tõttu. "Kuna olin lõpetanud Koidula kooli matemaatika-füüsikaklassi, polnud mul nende ainetega probleeme, sain Tallinna Polütehnilisse Instituuti sisse ja lõpetasin selle elektriinsenerina. Õppimise ajal hakkasin Nukufilmiga sidemeid looma ja pärast lõpetamist läksin sinna tööle."
Ülikoolipäevil osales underground-filmide tegemisel koos Hardi Volmeri, Jaak Arro ja teistega rühmituses Päratrust Film. 1982. aastal asus tööle stuudiosse Tallinnfilm animaatorina, aastail 1983–1994 oli samas ka nukufilmide režissöör. Kui Heidmetsalt küsiti, kas ta oleks tahtnud teha pigem mängu- või nukufilme, vastas ta niiː "Kõik tahaks suuri mängufilme teha, aga selleks pidi tollal Moskva kõrgema kinokooli ära lõpetama, alles siis võisid režissöörina Tallinnfilmi tulla."
1991. aastal rajas ta Rao Heidmetsa Filmistuudio, kus on tootnud oma mõlemad mängufilmid ja filmi "Elulood" (2007).
1999–2001 töötas Heidmets Eesti Televisioonis laste- ja noorteprogrammi peaprodutsendina. 2002. aastast on ta stuudio Nukufilm režissöör.
Aastatel 1996–2019 oli Heidmets Eesti Animatsiooni Liidu esimees.
Filmitalu
Kubja-Mardi talu asub Palamulla külas Raplamaal ning Filmitaluks sai see 3. mail 2018. Filmitalu eestvedajad ning MTÜ juhatuse liikmed on Rao Heidmets ja Eva Toome. Talulauta ehitatud stuudios antakse filmiõpet töötubade, koolituste, animateraapia, esitluste ja loengute kaudu.
Filmid
Rao Heidmets on lavastanud filme. Tema animafilmides on vahel kasutatud isegi inimesesuurusi nukke ja elavaid inimesi nukkudena. Heidmetsa filmid on tihti fantaasiarikkad ja sürrealistlikud. Film "Papa Carlo Teater" on ainuke eesti film, mis Cannes'i filmifestivali võistlusprogrammi valituna on olnud nomineeritud auhinnale Kuldne Palmioks (lühifilmi kategoorias).
Filmiauhinnad
Ise peab ta neist tähtsamaiks Kanadas Ottawa ja Portugali Espinho festivalilt võidetud Grand Prix'd ning Kuldse Palmioksa nominatsiooni Cannes'is.
Isiklikku
Tema vend on Tallinna Ülikooli professor Mati Heidmets.
Maive
Maive on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 473. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Maive 230 naisel.
Kukruse mõis
Kukruse mõis (saksa keeles Kuckers) oli rüütlimõis (fideikomiss) Virumaal Jõhvi kihelkonnas.
Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Ida-Viru maakonda Toila valla territooriumile.
2010. aasta 1. oktoobril avati mõisahoones polaarmuuseum SA Kukruse Polaarmõis, mis on ühtlasi ka temaatiline õppe- ja meelelahutuskeskus.
Ajalugu
Kukruse mõis on oletatavasti rajatud aastatel 1410–1453. Mõisa on esmamainitud 1453. aastal. Algselt kuulus mõis Lodede suguvõsale (1410–1744): Hans Lode (1410), Fromhold Lode (1453), Gerhard Lode (1694), Dietrich von Lode (1720).
Põhjasõja järel oli mõisaomanikud Engelhardtid: Gustav Friedrich von Engelhardt (1745). 1750. aastal omandas mõisa Caspar Friedrich von Engelhardt (1699–1768), kuid vahetas 1762. aastal mõisa Christoffer Friedrich von Tolliga Ojasoo mõisa vastu.
Aastast 1762 kuulus Tollidele: 1762–1767 Cristopher Friedrich von Toll (maetud Kukrusele), 1770–1813 Carl Gustav von Toll (1751–1820), kes 1780. aastast muutis Kukruse mõisa suguvõsa mittemüüdavaks fideikomissmõisaks.
Aastatel 1813–1841 oli mõisaomanik Friedrich von Toll (maetud Kukrusele), 1841–1876 Robert von Toll (maetud Kukrusele). Robert von Tolli ajal hakati Kukruse mõisas 1870. aastatel, esimesena kaevandama ja kasutama põlevkivi, Kukruse mõisa viinavabrik töötas põlevkiviküttel. Kukruse mõisa järgi on saanud nimetuse kukersiit (põlevkivi), ehitusmaterjalid kukermiit (sideaine), kukersool (kattelakk) ja kukerbetoon ehk kukeroon (põlevkivituhkbetoon).