cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vetikate heterotroofne toitumine
Miks heterotroofia vetikatel on tekkinud?
Vetikate heterotroofse toitumise evolutsiooni seisukohalt on olulised olnud kaks üsna erinevat veekeskkonna seisundi kompleksi: kõrge orgaanilise süsiniku kontsentratsioon veekeskkonnas ja fotosünteesiks vajaliku päikesekiirguse vähesus või puudumine. On loomulik eeldada, et kui vetikad ei saa fotosünteesida, siis kuhjunud bioloogiliste ja biokeemiliste muutuste tõttu on neil tekkinud fakultatiivne heterotroofia, mis lubab ellu jääda pikema perioodi jooksul ka pimedas keskkonnas. Samuti võib fakultatiivne heterotroofia anda eelise obligatoorse autotroofia ees, kui fotosünteesi kasutegur on väga madal. Mingi liigi suurem ellujäämus arogeneesi ehk evolutsioonilise progressi pärast annab aga juba eelise olelusvõitluses.
Veekeskkonna kõrgenenud toiteelementide ja/või süsinikusisaldus võib esineda nii makro- kui mikrotasandil. Esimesel juhul on veekogu veemassi ruumalaühiku kohta normaalsest oluliselt rohkem süsinikuühendeid (nt põllumajandusreostuse tõttu). Mikroskaalal vaadates on oluline rõhutada, et vetikate elu võib oluliselt mõjutada mikroelupaiga kõrgenenud süsinikusisaldus. Olgu selleks siis limuste või putukate ainevahetussaadused või epifüütsetele vetikatele soontaimede elutegevusest eraldunud ained.
Osmotroofia ja selle alaliigid
Osmotroofia (ka organotroofia) on heterotroofse toitumise alaliike; lahustunud orgaanilise aine kasutamine. Osmotroofsed vetikad absorbeerivad kogu rakupinnaga kas kindlaid lahustunud orgaanilisi aineid (nimetatakse auksotroofiaks) või valimatult eesmärgiga saada lihtsalt kätte mis tahes süsinikuühendeid.
Auksotroofse toitumise puhul suudavad vetikad aktiivse transpordi kaudu rakku väliskeskkonnast tuua teatavaid aineid, mida nimetatakse metaboliitideks. Enamasti on metaboliitideks mitmesugused vitamiinid (eriti B-rühma) ja kasvufaktorid. Üldjuhul on auksotroofia obligatoorne, s.t, et vetikad, kes nt vitamiine kätte ei saa, pole võimelised eluprotsesse läbi viima või vähemalt on need protsessid pärsitud. Näiteks B12-vitamiini vajadus on näidatud mitmel euglenoidil ja krüsofüüdil.
Auksotroofiale kui teatavate metaboliitide rakku transportimisel on vetikate seas ka mitmeid nn mittespetsiifiliste ehk kõiksugu kättesaadavate süsinikuühendite kasutajaid. Neid vetikaid saab jagada kaheks: fotoorganotroofid ja kemoorganotroofid.
Fotoorganotroofiat esineb autotroofsetel organismidel siis, kui veekeskkonnas on palju lahustunud orgaanilisi ühendeid ja energeetiliselt poleks otstarbekas CO2 fikseerida nn pimestaadiumis. Fotoorganotroofia puhul saadakse nn valgusstaadiumis piisavalt energiat, et veekeskkonnast otse absorbeerida lahustunud orgaanilisi ühendeid.
Fagotroofia ja selle roll miksotroofias
Fagotroofiat kui lahustumatu orgaanilise aine kasutamist hrl fagotsütoosi teel on fükoloogias täheldatud kolmes vetikarühmas: krüsofüütidel, dinoflagellaatidel ja prümnesiofüütidel. Mõnedel nende rühma isenditel on fakultatiivne fagotroofia muutunud obligatoorseks ehk nad on kaotanud fotosünteesivõime.
Miksotroofia: võime fagotrofeerida ja fotosünteesida
Miksotroofia on vetikate võime nii fotosünteesida kui ka võimaluse või vajaduse korral fagotrofeerida. Fagotroofse eluviisi üha süvenev spetsialiseerumine on mitmetel vetikatel viinud välja fakultatiivsele fototroofiale, mille puhul fotosünteesimisest ollakse üksnes osalises sõltuvuses või puudub sõltuvus sellest üldse. Üldiselt tuuakse miksotroofsete vetikate puhul välja kolm toitumistüüpi: obligaatne fototroofia, fakultatiivne fototroofia ja fototroofia võimetus.
Obligaatse fototroofia puhul on fotosünteesi saadused vetikate eluks hädavajalikud. Fagotroofia võimaldab neil üksnes täiendada süsinikuallikaid. Tõenäoliselt on obligaatsete fototroofide puhul fagotroofia selleks, et kätte saada eluks vajalikke lisatoiteelemente (N ja P).
Fakultatiivsete fototroofide puhul ei ole fotosüntees enamasti kasvuks ja arenguks tingimata vajalik. Nt mitmed dinoflagellaadid on edukad nii fototroofselt kui ka fagotroofselt (kui valgus puudub). Mitmetel arktilise kliimavöötme liikidel on täheldatud, et fakultatiivne fototroofia on selge kohastumine keskkonnatingimustele. Lühikese vegetatsiooniperioodi vältel toituvad nad päikesevalguse puudumisel fagotroofselt (olles värvitud, pigmenteerumata) ja kui päikesevalgust on piisavalt, siis toimub fagotrofeerimine aeglaselt kui üldse (olles ise pigmenteerunud), ja lülitutakse fotosünteesile.
Whitfield Diffie
pisi|Whitfield Diffie Whitfield Diffie (sündinud 5. juunil 1944) on Ameerika Ühendriikide krüptograaf, üks avaliku võtme krüptograafiale alusepanijatest.
Axel Holmström
Nils Axel Holmström (sündinud 29. juunil 1996 Arvidsjauris) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana Soome kõrgliigaklubis Vaasa Sport.
2019. aasta aprillis naasis Holmström Rootsi kõrgliigasse ja sõlmis ta kaheaastase lepingu HV71-ga.
Eino
Eino on eesti- ja soomepärane mehenimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Eino 473 mehel. Eino oli populaarsuselt 276. mehenimi. Eino oli keskmiselt 72 aasta vanune (mediaanvanus oli 76). Kõige populaarsem oli eesnimi Eino vanuserühmas 80–84, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 25,92.
Haridus Kõigile
Haridus Kõigile ehk Education for All (edaspidi EFA) on ülemaailmne liikumine, mille eesmärgiks on tagada kõigile lastele, noortele ja täiskasvanutele kvaliteetne algharidus. EFA liikumise eesmärke viivad ellu riigid ja organisatsioonid, millest kõige olulisemad on UNESCO, UNICEF ja Maailmapank. EFA liikumine on endale seadnud kuus eesmärki, mis tuleb 2015. aastaks täita.
Ajalugu
Rahvusvaheliselt algatati EFA liikumine 1990. aastal, kui Tais, Jomtienis toimus Esimene EFA Maailma Konverents (1st World Conference on Education for All). Sellel konverentsil teadvustati, et haridus ei seondu ainult kooliga. Tähelepanu tuleb pöörata ka väikestele lastele, rõhutada naiste kirjaoskust ja arvestada, et algelise kirjaoskuse omandamine on elukestva õppe osa. EFA Maailma Deklaratsiooni (World Declaration on Education for All) allkirjastasid 155 riigi delegaadid. Konverentsil osalejad lubasid aastakümne lõpuks alghariduse universaalseks muuta ja ulatuslikult kirjaoskamatust vähendada.
Kümne aasta pärast aga ei olnud liikumine seatud eesmärkidele lähemale jõudnud. Rahvusvaheline üldsus kohtus uuesti 2000. aastal Maailma Haridusfoorumil (World Education Forum) Senegalis, Darkuris. Rahvusvaheline üldsus kinnitas oma pühendumist EFAle. 2000. aasta septembris võtsid 189 riiki ja nende partnerid omaks kaks EFA eesmärki, mis on ühtlasi ka aastatuhande arengueesmärgid (Millennium Development Goals ehk MDG).
Eesmärgid
Maailma Haridusfoorumil määrati kindlaks kuus laste, noorte ja täiskasvanute õppimisvajadustele vastavat eesmärki, mis täidetakse 2015. aastaks. Need kuus eesmärki on:
Probleemid
EFA annab igal aastal välja Ülemaailmse Jälgimisaruande (Global Monitoring Report), kus analüüsitakse EFA saavutusi ja puudujääke. 2011. aasta aruandest selgub, et paljudes valdkondades on toimunud suur edasiminek. Näiteks on 2008. aastaks algkoolidesse lisandunud 52 miljonit last ja sooline ebavõrdsus alghariduses on tunduvalt vähenenud just nendes piirkondades, kus alustati aastakümmet kõige suuremate lõhedega. Ometi võivad 2015. aastaks seatud eesmärgid täitmata jääda, sest probleemid ületavad saavutused.
Võimalikud lahendused
Nende probleemide lahendamiseks on vaja teha muudatusi. Üks võimalus on tugevamalt kontrollida EFAs osalevate riikide rahastamist. Nimelt antakse EFA raames riikidele alghariduse ülesehitamiseks nii tehnilist kui ka rahalist abi. Alghariduse ülesehitamiseks aga kasutatakse saadud raha ainult siis, kui töötajad seda nõuavad. Valitsus investeerib alghariduse arendamisse ainult siis, kui see aitab tal võimul püsida. Seega peaksid EFA doonorid raha andma nendele riikidele, kus sellest ka tõesti kasu on. Enne raha ülekandmist tuleks kindlaks teha, kas poliitikud on alghariduse arendamisest üldse huvitatud või soovitakse üksnes lisaraha saada. Samas ei saa tähelepanuta jätta neid lapsi, kes elavad sellistes riikides, kus poliitikud hariduse arendamisest huvitatud pole. Nende riikide mõjutamiseks on vaja rahvusvahelisi meetmeid.
Lisaks rahastamisküsimusele tuleb tegeleda ka õpetajatega. EFA aruandest selgub, et kui tahetakse saavutada universaalne algharidus, on 2015. aastaks vaja palgata 1,9 miljonit õpetajat, kusjuures rohkem kui pooled neist peaksid õpetama Aafrikas. Nii suurt hulka asjatundlikke õpetajaid on aga raske leida. Eriti tähtis on tundide läbiviimine algklassides, sest just siis kinnistuvad põhilised teadmised. Kõrvale ei saa jätta ka vajalike õppematerjalide olemasolu ja klassi suurust – üks õpik ja õpetaja 120 õpilasele ei ole piisav.
Kontuur
Kontuur (prantsuse keeles contour) on üldmõistena piirjoon.
Erinevates valdkondades võib sõnal 'kontuur' olla erinev tähendus:
Suve tänav (Rakvere)
Suve tänav on tänav Rakveres.
Tänava pikkus on 205 meetrit. Tänav asub Rakvere Vallimäe linnaosas, oosi Rakvere Vallimägi lääneküljel. See ühendab Kevade ja Linnuse tänava ristmikku Vallikraavi tänavaga ja ristub Sügise tänavaga.
Rakvere Vallimäe linnaosa on kujunenud välja 20. sajandi teises pooles, linnaosas paiknevad põhiliselt ühepereelamud.
Biograafiad (Za)
Biograafiad (Za) loetleb Vikipeedias olemasolevaid või kavatsetavaid artikleid isikutest, kelle nimi algab tähtedega "Za".
Tauširo keel
Tauširo keel on Peruus räägitav keel, millel kindlaid sugulaskeeli ei ole.
2000. aastal oli tauširosid 20 inimest. 2017. aastal oli järel vaid 1 tauširo keele kõneleja, Amadeo García García.
Allan Saint-Maximin
pisi|Allan Saint-Maximin (2014) Allan Irénée Saint-Maximin (sündinud 12. märtsil 1997 Châtenay-Malabrys) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Saudi Araabia kõrgliiga klubis Al Ahli.
Ta alustas klubikarjääri Prantsusmaa klubis Saint-Étienne, millega liitus 2011. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Prantsusmaa kõrgliigas 2013. aastal. 2015. aastal juulis liitus ta Monacoga, kuid suundus sealt kohe laenule Saksamaa kõrgliiga klubisse Hannover 96. Hooajal 2016–17 mängis ta laenul Prantsusmaa kõrgliigas SC Bastia meeskonnas.
2017. aasta augustis sõlmis ta lepingu Nice'iga, mängides selles klubis kaks hooaega. 2019. aasta augustis sõlmis ta kuueaastase lepingu Newcastle United'iga. Üleminekusumma oli 16,5 miljonit naelsterlingit.
Juri Galanskov
Juri Timofejevitš Galanskov (vene keeles Юрий Тимофеевич Галансков; 19. juuni 1939 Moskva – 4. november 1972 Baraševo, Mordva ANSV) oli vene luuletaja, ajaloolane, inimõiguslane ja dissident.
Allan Saint-Maximin
Suvel 2023 liitus ta ligi 30 miljoni euro eest Al Ahliga.
Saint-Maximin on mänginud Prantsusmaa noortekoondistes.
Juri Galanskov
Elukäik ja tegevus
Ta sündis töölisperekonnas. Kooli ajal oli ta aktiivne kommunistlik noor. 1958. aastal lõpetas ta õhtukeskkooli. Ta hakkas varakult teismelisena endale elatist teenima: laboratooriumi assistendina tehnikumis, valgustajana teatris, kirjandusmuuseumi meistrimehena. 1960. aastal asus ta Moskva Riiklikus Ülikoolis kaugõppes õppima ajalugu, kust visati aasta hiljem poliitilistel põhjustel välja. Aastatel 1965–1967 õppis ta Moskva Ajaloo ja Arhiivinduse Instituudi õhtuses osakonnas.
Aastatel 1958–1961 osales ta mitteformaalsetel luulelugemistel Majakovski monumendi juures. Mitmed tema luuletused ilmusid põrandaaluses samizdat 'i almanahhis "Sintaksis", mida ta aitas toimetada. Pärast "Sintaksise" toimetaja Aleksandr Ginzburgi arreteerimist sai Galanskovist juhtiv samizdat 'i väljaandja NSV Liidus.
1961. aastal avaldas ta kirjandusliku ja ühiskondlik-poliitilise almanahhi "Fööniks", mis sisaldas otsest Nõukogude võimu kriitikat poeesia vormis. Galanskov vahistati oktoobris 1961. Pärast seda saadeti ta mõnekuulisele sundravile psühhiaatriahaiglas ja visati ülikoolist välja. 1962. aastal ilmus see almanahh Lääne-Saksamaal väljaantud venekeelses kirjandusajakirjas Grani. 1966. aastal koostas ta veel ühe "Fööniksi" numbri ("Fööniks-66"), milles ilmus Üldise Desarmeerimise Toetajate Maailmaprogrammi Liidu kavand.
5. detsembril 1965 organiseeris ja osales ta Moskvas toimunud nn "glasnosti miitingul" vahistatud kirjanike Andrei Sinjavski ja Juli Danieli kaitseks. Koos Ginzburgiga koostas ja andis ta illegaalselt välja 400-leheküljelise "Valge raamatu", mis käsitles Sinjavski ja Danieli kohtuprotsessi. Raamat levis paljundatuna NSV Liidus laialdaselt ja avaldati ka välismaal.
19. jaanuaril 1967 vahistas KGB ta Moskvas koos teiste samizdat 'i aktivistide Aleksandr Ginzburgi, Vera Laškova ja Aleksei Dobrovolskiga. 8. jaanuaril 1968 algas Moskva linnakohtus nende nn "Nelja protsess", mis ametlikult oli avalik, kuid kohtuhoonesse lasti ainult lubadega. 12. jaanuaril 1968 mõistis Moskva linnakohus Galanskovi süüdi "nõukogudevastases agitatsioonis ja propagandas" ning karistas teda seitsmeaastase vabadusekaotusega range režiimiga paranduslike tööde laagris. Tema peasüüks oli almanahhi "Fööniks-66" väljaandmine. Ta saadeti karistust kandma Mordva ANSV-s asunud poliitvangide laagrisse 17-a, kus viibis teisigi nimekaid dissidentidest poliitvange. Laagris olles keeldus ta armuandmistaotlust esitamast, kuna ei pidanud end süüdi. Galanskov suri 4. novembril 1972 laagri haiglas operatsiooni järel saadud veremürgitusse. Ta maeti laagri kalmistule Baraševo külas. Erandkorras lubati tema hauale püstitada puust tahvli asemel puust rist. 1. septembril 1991 toimetati tema põrm Moskvasse ja maeti Moskva Kotljakovo kalmistule.
Jeesuse Sõbrad
Jeesuse Sõbrad olid Eesti alal tegutsenud noorte kristlaste ühingud.
Esimene selletaoline ühing asutati 1920. aastal Kuusalus. Hiljem asutati ühinguid veel nt Amblas, Võnnus, Saaremaal.
Elmo (eesnimi)
Elmo on mehenimi. Nime on pandud ka eestlastele.
Ursus
Ursus võib tähendada järgmist:
Chickasaw' maakond (Iowa)
thumb|Asend Iowa osariigis thumb|Chickasaw' maakonna kohtumaja Chickasaw' maakond (Chickasaw County) on maakond USA-s Iowa osariigis. Geograafilised koordinaadid on 43°03' N, 92°19' W.
Maakonna halduskeskus on New Hampton.
Maakonna pindala on 1309 km², millest 2 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 12 439. Aastal 2000 oli elanike arv 13 095.
Ajalugu
Chickasaw' maakond moodustati 15. jaanuaril 1851 Fayette'i maakonna osast. Maakond on saanud nime tšikasoo (Chickasaw) suguharu järgi, kes elas sellel ajal USA lõunaosas.
Anija oja
Anija oja on oja Harju maakonnas Anija vallas.
Oja pikkus on 9,9 km ja valgla pindala 10,9 km². Oja suubub vasakult poolt Jägala jõkke.
M. Varese Toetusraha
M. Varese Toetusraha oli Eesti sihtasutus, mis loodi pärast eesti õpetaja ja raamatukaupmehe Martin Varese surma tema varade alusel. Sihtasutuse kaudu toetati muu hulgas kultuuriinimesi.
Asutuse esimees oli Konstantin Päts.
Makedoonia (Rooma provints)
pisi|Makedoonia provints Rooma keisririigis, umbes aastal 125
Rooma provints Makedoonia (ladina: Provincia Macedoniae, kreeka: Ἐπαρχία Μακεδονίας) loodi ametlikult aastal 146 eKr pärast seda, kui Rooma kindral Quintus Caecilius Metellus võitis aastal 148 eKr Makedoonia kuningriigi viimast isehakanud kuningat Andrískost, ja pärast seda, kui neli Rooma poolt piirkonnas loodud klientvabariiki ("tetrarhia") kaotati. Provints sisaldas Makedooniat, lisaks Epeirost, Tessaaliat ning osi Illüüriast, Paiooniast ja Traakiast. See lõi palju suurema halduspiirkonna, mida hõlmas ikka veel Makedoonia nimi. Dardaanlasi Paiooniast põhjas siia hulka ei arvatud, kuna nad toetasid roomlasi nende Makedoonia-vallutuses.
Korraldus
Pärast Diocletianuse reforme 3. sajandi lõpus eraldati Epirus Vetus ja millalgi 4. sajandil jaotati Makedoonia provints kaheks: Macedonia Prima lõunas ja Macedonia Secunda või Salutaris põhjas. Kõik need provintsid allutati Makedoonia diötseesile, ühele kolmest diötseesist, mis moodustasid pretoriaanide Illyricumi prefektuuri. Kui prefektuur aastal 379 Lääne- ja Ida-keisririikide vahel jaotati, allutati Makedoonia provintsid Ida-Illyricumile. Keisririigi jäädava jaotamisega aastal 395 läks Makedoonia Idale, mis kujunes Bütsantsiks.
Ahhaia
Ahhaia või Achaea oli esialgu Rooma Makedoonia provintsi osa (aastatel 146 kuni 27 eKr). Hiljem sai sellest eraldi provints Augustuse regulatsiooniga aastast 27 eKr, millega rajati Rooma keisririik.
Epirus Vetus
pisi|Rooma provintsid Epirus Vetus ja Epirus Nova tänapäevaste piiride suhtes
Epirus, hiljem Epirus Vetus ("Vana Epeiros"; kreeka: Παλαιᾶ Ἤπειρος), oli Rooma keisririigi provints, mis vastas Epeirose piirkonnale. Aastatel 146 kuni 27 eKr oli see Makedoonia provintsi osa, pärast mida sai sellest Ahhaia osa, enne kui keiser Traianuse ajal sellest eraldi provints sai.
Epirus Nova
Epirus Nova ("Uus Epeiros", kreeka: Νέα Ἤπειρος) või Illyria Graeca või Illyris proper oli Rooma keisririigi provints, mille rajas Diocletianus provintsipiiride korrastamise käigus. Selle ajani kuulus provints Makedoonia provintsi. Dyrrachium (või Epidamnos) rajati Epirus Nova keskuseks. Epirus Nova piirkond vastas Illüüria osale, mis oli toona "osaliselt Kreeka ja osaliselt helleniseeritud".
Macedonia Prima
Macedonia Prima ("Esimene Makedoonia") oli provints, mis hõlmas enamuse Makedoonia kuningriigist, langeb kokku enamuse tänapäeva Kreeka Makedoonia piirkonnaga ja selle keskus oli Thessaloníki.
Macedonia Secunda või Salutaris
Macedonia Salutaris ("Tervislik Makedoonia"), tuntud ka kui Macedonia Secunda ("Teine Makedoonia"), oli provints, mis hõlmas osaliselt Dardaaniat ja kogu Paioonia, viimane oli suurem osa tänasest Põhja-Makedooniast. Stobi linn, mis paiknes Crna Reka ja Vardari (kreeka: Axios) jõe ühinemiskohas, oli endine Paioonia pealinn, mis tõusis hiljem Macedonia Salutarise keskuseks.
Tessaalia
See provints hõlmas Thessalía ala, mis oli Vana-Makedooniast otse lõunas. Samuti nimetatakse siin alljaotisi Thessalia Prima ja Thessalia Secunda.
Majandus
pisi|vasakul|Thasose [[tetradrahm Rooma kontrollitud Makedooniast. Vermiti ajavahemikus 148–80 eKr. Esikülg kujutab Dionüsost ja tagakülg kujutab Heraklest]]
Augustuse valitsemisaeg algas Makedoonia jaoks pika rahuperioodi, õitsengu ja rikkusega, kuigi selle tähtsus Rooma maailma majandusolukorras vähenes võrreldes naabri Väike-Aasiaga.
Majandust ergutas suuresti Via Egnatia ehitamine, Rooma kaupmeeste toomine linnadesse ja Rooma kolooniate asutamine. Keiserlik valitsus tõi koos teede ja haldussüsteemiga majandusbuumi, mis tõi kasu nii Rooma valitsevale klassile kui ka alamklassidele. Suure põllumaa ja rikkalike karjamaadega kogusid suured valitsejaperekonnad tohutu varanduse ühiskonnas, mis põhines orjatööl.
pisi|400px|Rooma keisririik [[Hadrianuse ajal (valitses aastatel 117–138), senatiprovints Macedonia Kagu-Euroopas]]
Väljaveomajandus põhines peamiselt põllumajandusel ja karjakasvatusel, samas kui eksporditi ka rauda, vaske ja kulda koos selliste toodetega nagu puit, vaik, pigi, kanep, lina ja kala. Teine rikkuse allikas oli kuningriigi sadamad, nagu Dion, Pella, Thessaloníki, Kassándreia.
Els Oksaar
Els Oksaar (1. oktoober 1926 Pärnu – 9. detsember 2015 Hamburg) oli eesti keeleteadlane.
Elulugu
Els Oksaar oli vandeadvokaadi tütar, Arved Oksaare abikaasa.
Lõpetas 1944. aastal Pärnu Tütarlaste Gümnaasiumi. Põgenes 1944 Rootsi. Õppis Stockholmi ja Bonni ülikoolis germanistikat, anglistikat ja slavistikat ning üldist ja võrdlevat keeleteadust. Lõpetas Stockholmi Ülikooli 1950. aastal filosoofiakandidaadi ja 1953. aastal filosoofialitsentsiaadi kraadiga germanistika alal, filoloogiadoktor germanistikas (1958, Stockholmi Ülikool), väitekiri "Semantische Studien im Sinnbereich der Schnelligkeit. Plötzlich, schnell und ihre Synonymik im Deutsch der Gegenwart und des Früh-, Hoch- und Spätmittelalters".
Oli aastatel 1958–1967 Stockholmi Ülikooli saksa keele ja kirjanduse abi- ning erakorraline professor, ühtlasi keelesotsioloogia ja poliitilise keeleteaduse osakonna juhataja, 1967. aastast Hamburgi Ülikooli üldise ja võrdleva keeleteaduse korraline professor ning tema enda loodud Saksamaa esimese keelekontaktide ja mitmekeelsuse uurimise keskuse (Sprachkontakte und Mehrsprachigkeit) juhataja. Oli 17 aastat Hamburgi Ülikooli akadeemilise senati liige, mitu aastat ka ülikooli kuratooriumi liige, 8 aastat Deutsche Forschungsgemeinschafti ekspert ja 3 aastat Volkswagenstiftungi ekspertkomisjoni liige. Oli 1988–1994 Saksamaa LV presidendi nimetatud valitsuse kõrgeima nõuandva teadusekspertide nõukogu (Wissenschaftsrat) liige. Kuulus ka Ida-Saksa ülikoolide ja akadeemiate evalveerimis- ja akrediteerimiskomisjoni. Oli 1965–1966 Hamburgi Ülikooli ja 1967 Canberras Austraalia Rahvusülikooli külalisprofessor, pidas loenguid ja tegi teadustööd USA-s, sh Harvardi ja Stanfordi ülikoolis, Kanadas, Austraalias, Mehhikos, Jaapanis, Lõuna-Koreas, Tais, Filipiinidel, Hongkongis, Singapuris ja enamikus Euroopa maades.
Oli Rootsi Kungafondi, Deutscher Akademischer Austauschdiensti ja Alexander von Humboldt Stiftungi stipendiaat; Japan Society for the Promotion of Science ning Wissenschaftskolleg zu Berlin liige, Londoni Ülikooli School of Advanced Study Instituts of Germanic Studies korrespondentliige, juhatas mitut rahvusvahelist keeleteaduslikku uurimisprojekti, sotsiopsühholingvistilist projekti mitmekeelsete sisserändajatega Austraalias, USA-s, Kanadas ja Rootsis ning kontrastiivset pedolingvistilist projekti mitmekeelselt üleskasvavate lastega Hamburgis ja Stockholmis. Organiseeris viis rahvusvahelist interdistsiplinaarset kongressi sotsio-, psühho- ja pedolingvistika valdkonnas. Oli rahvusvaheliste teadusajakirjade Int. J. of Applied Linguistics, Child Language, Indian J. of Linguistics, Z. für germanistische Linguistics jmt toimetuskolleegiumi liige.
Teadustöö
Uurimistöös olnud teerajaja semantika, sotsio-, psühho- ja pedolingvistika, keelekontaktide, mitmekeelsuse ja interkultuurse kommunikatsiooni valdkonnas; uurimused hõlmavad keeleteaduse teoreetilisi ja praktilisi aspekte, saksa ja rootsi keele grammatika küsimusi ning eesti keele variatsioone. Tema kultureemiteooria on paljude rahvusvaheliste uurimuste aluseks.
Algatas 1990. aastail koostöö Hamburgi ja Tartu Ülikooli vahel. Oli 1995–2000 Tartu Ülikooli kuratooriumi liige, TÜ filosoofiateaduskonna kultuuridevahelise kommunikatsiooni keskuse asutaja, korduvalt TÜ ja TPÜ külalislektor. On Soome, Norra ja Eesti TA liige, Lundi Kuningliku Humanistliku TA ja Joachim Jungiuse TA (Saksamaa) liige ning viimase asepresident (1994–96), Int. Assoc. for the Study of Child Language asutajaliige ja president (1975-78), Assoc. Int. de Linguistique Appliquée ja Int. Society of Applied Psycholinguistics liige, viimase asepresident (1982–1987) jt ühingute liige.
Helsingi (1986), Linköpingi (1987) ja Tartu (1996) ülikoolide audoktor.
Ta sai 1991. aastal rahvusvahelise suurima germanistikaauhinna – Konrad-Duden-Preis der Stadt Mannheim, 1988 Deutsche Akademie für Sprache und Dichtungi esseeauhinna, 1986 Rootsi Immigrant Instituteti ning 1992 Rootsi sihtasutuse Språk och Kultur teadusauhinna. 1995 valis USA Biograafia Instituut ta aasta naiseks. Valgetähe IV klassi teenetemärk (2001). Üle 400 teadustrükise, sh 16 monograafiat. Tema töid on ilmunud eesti, inglise, jaapani, korea, saksa, retoromaani, rootsi ja soome keeles.
Konrad Arras
Konrad Arras (14. juuli 1876 Erastvere – 30. oktoober 1930 Erastvere) oli põllumees, taluomanik, omavalitsus- ja ühistegelane ning poliitik.
Konrad Arras sündis Võrumaal, Erastveres perepojana. Ta õppis aastatel 1886–1887 Erastvere vallakoolis ja aastatel 1888–1891 Kanepi kihelkonnakoolis.
Ta on olnud tegev Kanepi laulu- ja mänguseltsis, oli Kanepi põllumeeste seltsi juhatuse liige ja aastatel 1906–1912 seltsi esimeheks; ta oli Kanepi piimaühisuse asutajaid ja aastatel 1909–1918 ühisuse esimeheks; oli tegev Võru põllumeeste seltsis ning Võru ja Kärgula kaubatarvitajate ühisuses. Ta oli Erastvere põllumeeste kogu asutaja ja esimees; Erastvere Ühispanga nõukogu esimees (aastast 1923); Erastvere kartuliühisuse esimees (aastast 1926). Ta oli Kartuliühisuste liidu nõukogu liige (aastatel 1923–1925 ja 1927–?). Ta oli aastatel 1902–1924 Erastvere vallavolikogu liige, aastatel 1906–1915 oli ta Erastvere vallakohtu esimees ja aastatel 1921–1924 oli ta Võru maavolikogu liige.
Ta oli aastatel 1923–1926 II Riigikogu liige. 10. veebruarist 1927 aastani 1929 oli ta III Riigikogu asendusliige (August Kohveri asemel).
Isiklikku
Tema vend oli loomaarst August Arras.
1848. aasta Valahhia revolutsioon
pisi|250px|Rahvas 1848. aasta sündmuste ajal [[Bukarestis, kandes Rumeenia trikoloori]]
1848. aasta Valahhia revolutsioon oli Rumeenia liberaalide ja rahvuslaste ülestõus Valahhia vürstiriigis. Osana 1848. aasta revolutsioonidest ja tihedalt seotuna edutu ülestõusuga Moldaavia vürstiriigis püüdis see kukutada keiserliku Venemaa poolt Orgaanilise reglemendi režiimiga kehtestatud valitsust ning nõudis paljude selle juhtide kaudu bojaaride privileegide kaotamist. Juhituna rühma noorte intellektuaalide ja Valahhia miilitsa ohvitseride poolt õnnestus liikumisel kukutada valitsev vürst Gheorghe Bibescu, kes asendati ajutise valitsuse ja regentnõukoguga, ning mitme olulise edumeelse reformi läbiviimisel kuulutati esimene välja Islazi avaldusega.
Vaatamata kiirele edule ja rahva toetusele iseloomustasid uut valitsust konfliktid äärmusliku tiiva ja palju konservatiivsemate jõudude vahel, eriti maareformi küsimuses. Kaks järjestikust nurjunud riigipööret nõrgestasid valitsust ning selle rahvusvahelist staatust vaidlustati Venemaa poolt. Pärast teatava poolehoiu saamist Osmanite poliitiliselt juhtkonnalt isoleeriti revolutsioon lõpuks vene diplomaatide sekkumisega ja suruti lõpuks maha Osmanite ja Vene armeede ühissekkumisega, ilma mistahes olulisel kujul relvastatud vastupanuta. Siiski said järgneval kümnendil selle eesmärgid rahvusvahelises kontekstis teoks ja endised revolutsionäärid muutusid ühendatud Rumeenia esimeseks poliitiliseks klassiks.
Juured
Kaks Doonau vürstiriiki, Valahhia ja Moldaavia, läksid pärast 1828.–1829. aasta Vene-Türgi sõja lõppu otsese Vene järelevalve alla, seejärel valitseti neid ühisdokumentide, nn Orgaanilise reglemendi alusel. Pärast Vene sõjalise okupatsiooni perioodi läks Valahhia tagasi Osmanite süseräniteedi alla, samas Vene järelevalve säilis ja troon kingiti aastal 1834 Alexandru II Ghicale – see meede oli algusest peale vastuoluline, sest vaatamata Akkermani konventsiooni sätetele nimetati Ghica Venemaa ja Osmanite poolt, mitte ei valitud Bojaaride nõukogu poolt. Seetõttu seisis vürst silmitsi vastuseisuga poliitilise spektri mõlemalt poolelt, üritades samas maha suruda talupoegade rahulolematust rendilevõtu kuritarvitamise vastu seadustamisega. Esimene liberaalne liikumine, mis sai innustust Prantsuse revolutsioonist ja võttis oma püstitatud eesmärgiks kultuuri innustamise, oli 1833. aastal loodud Societatea Filarmonică (Filharmoonia ühing).
Vaenulikkus Vene poliitika suhtes puhkes aastal 1834, kui Venemaa kutsus lisama Reglemendile "Lisaartiklit" (Articol adiţional), kuna Reglement vaadati Osmanite poolt üle. Kavandatud artikkel püüdis vältida Reglemendi edasist muutmist vürstiriikide nõukogude poolt ilma mõlema kaitsva riigi nõusolekuta. See samm kohtas tugevat vastuseisu enamuselt Valahhia saadikutelt, kelle seas oli äärmuslik Ioan Câmpineanu; aastal 1838 suruti projekt siiski läbi, kui see selgesõnaliselt sultan Abdülmeciti ja vürst Ghica poolt heaks kiideti.
Câmpineanu, kes pani ette asendada Reglement täielikult reformimeelse põhiseadusega, saadeti pagulusse, kuid säilitas mõju noorema põlvkonna aktivistide üle, nii Valahhias kui ka Moldaavias. Hilisem rühm, mis koosnes paljudest noortest bojaaridest, kes olid õppinud Prantsusmaal, sai samuti otsest innustust reformimeelsetelt või revolutsiooniliselt meelestatud ühingutelt nagu Carbonari (ja Teodor Diamanti kaudu isegi utopistlikelt sotsialistidelt). See oli rühmitus, mis avalikustas esimesena selgesõnaliselt rahvusliku sõltumatuse ja Moldaavia-Valahhia ühendamise nõudmised, mis lisati poliitiliste reformide ja Euroopa solidaarsuse laiemasse päevakorda. Societatea Studenţilor Români (Rumeenia üliõpilaste selts) asutati aastal 1846, selle aupresident oli prantsuse poeet Alphonse de Lamartine.
Revolutsioonieelsed sündmused ja revolutsiooni puhkemine
Oktoobris 1840 suruti vürst Ghica poolt maha esimene ajastu revolutsiooniline salaühing. Vahistatute ja vangistatute seas olid kõrge bojaar Mitică Filipescu, noor äärmuslane Nicolae Bălcescu ja palju vanem Dimitrie Macedonski, kes oli osa võtnud 1821. aasta ülestõusust.
Uus valitseja Gheorghe Bibescu vabastas Bălcescu ja teised osalised 1843. aasta vandenõu ajal; varsti pärast seda osalesid nad uue vabamüürlastest innustatud salaühingu Frăţia ("Vennaskond") loomisel, mis teenis revolutsiooni keskse tegurina. Alguses moodustasid Frăţia' tuuma Bălcescu, Ion Ghica, Alexandru G. Golescu ja major Christian Tell; 1848. aasta kevadel kaasati juhtkonda ka Dimitrie ja Ion C. Brătianu, Constantin Bălcescu, Ştefan ja Nicolae Golescu, Gheorghe Magheru, Constantin A. Rosetti, Ion Heliade-Rădulescu ning Ioan Voinescu II. See oli eriti edukas Bukarestis, kus see ulatus ka keskklassini ja omas seaduslikku fassaadi Soţietatea Literară (Kirjanduse selts), mille koosolekutel osalesid moldaavlased Vasile Alecsandri, Mihail Kogălniceanu ja Costache Negruzzi, samuti Austria alam Constantin Daniel Rosenthal. 1848. aasta esimestel kuudel olid Rumeenia üliõpilased Pariisi Ülikoolis, sealhulgas Brătianu vennad, tunnistajaks ja mõnel juhul võtsid osa Prantsuse vabariiklikust ülestõusust.
Ülestõus puhkes 1848. aasta juuni lõpus, kui Frăţia' liikmed võtsid vastu projekti maareformi lubaduse kohta. See otsus, mis oli esialgu tekitanud lahkarvamusi, pandi revolutsioonilisse programmi Nicolae Bălcescu ja tema toetajate survel. Avaldusena ettelugemiseks mõeldud dokument oli tõenäoliselt koostatud Heliade-Rădulescu poolt ja Bălcescu oli võib-olla vastutav enamuse selle ideede eest. See kutsus muude küsimuste hulgas üles rahvuslikule sõltumatusele, kodanikuõigustele ja võrdsusele, üleüldisele maksustamisele, suuremale nõukogule, vastutavale valitsusele, vürstide viieaastasele ametiajale ja nende valimisele nõukogu poolt, ajakirjandusvabadusele ja detsentraliseerimisele.
pisi|280px|[[Constantin Daniel Rosenthali grupiportree litograafia, mis kujutab Pariisis asunud revolutsionääre 1840. aastate alguses. Vasakult: Rosenthal (kannab früügia mütsi), Constantin A. Rosetti, tundmatu valahh]] pisi|250px|[[Islazi avaldus]]
Algselt kavatses revolutsiooniline rühmitus võtta üle erinevad sõjaväebaasid kogu Valahhias ja plaanis samaaegselt organiseerida rahvakogunemisi Bukarestis, Râmnicu Vâlceas, Ploieştis, Romanaţi maakonnas ja Islazis. 21. juunil 1848 olid Heliade-Rădulescu ja Tell Islazis, kus nad koos õigeusu preestri Şapcă'ga avaldasid juubeldavale rahvahulgale revolutsioonilise programmi (vaata Islazi avaldus). Uus valitsus moodustati kohapeal, sellesse kuulusid Tell, Heliade-Rădulescu, Ştefan Golescu, Şapcă ja Nicolae Pleşoianu – nad kirjutasid vürst Bibescule palvekirja, milles kutsusid teda üles programmi põhiseaduse tuumikuks ümber korraldama ning "kuulama isamaa häält ja panema ennast selle suure saavutuse etteotsa".
Revolutsiooniline juhtkond lahkus Islazist sõdurite ja erinevate teiste kogumise eesotsas ja pärast Caracali läbimist sisenes võidukalt Craiovasse, kohtamata kohalike vägede vastupanu. Ühe kirjelduse järgi koosnes kogumine ligi 150 000 relvastatud tsiviilisikust. Kui need sündmused olid arenemas, tulistati Bukarestis Bibescut Alexandru või Iancu Paleologu (Prantsuse diplomaadi Maurice Paléologue isa) ja tema kaasvandenõulaste poolt, kelle kuulid suutsid vaid ühte vürsti epoletti rebida. Järgnenud tundidel surusid politseiväed maha Frăţia, vahistades Rosetti ja mõned muud liikmed, kuid ei suutnud enamikku neist kinni püüda.
Loomine
pisi|250px|Valahhia põhiseaduse avaldus, 27. juuni 1848 pisi|250px|Ajutise valitsuse pitser juunis 1848
23. juuni hommikul püüdis Bibescu võita ka oma miilitsavägede lojaalsust, korraldusega anda uus ustavusvanne – ohvitserid nõustusid sellega, kuid lisasid, et mingil juhul ei ole nad nõus valama rumeenlaste verd. Pärastlõunal kogunes Bukaresti rahvas tänavatele, saades sellest arengust julgustust; umbes kell neli hakkasid Dealul Mitropoliei kirikukellad helisema kui häirekellad. Leidsid aset Islazi avalduse rahvale ettelugemised ja Rumeenia trikoloor paraaditses kogu linnas. Kell 10 õhtul andis Bibescu survele järele, allkirjastas uue põhiseaduse ja nõustus toetama ajutist valitsust nii, nagu kohustas teda Frăţia. See omakorda muutis orgaanilise reglemendi kehtetuks, sundides Vene konsulit Bukarestis, Carl von Kotzebued, lahkuma riigist Austria valitsetud Transilvaaniasse. Bibescu loobus troonist ja läks pagendusse.
25. juunil ühendati kaks esitatud kabinetti ajutiseks valitsuseks (Guvernul vremelnicesc), mis põhines Prantsuse teise vabariigi täidesaatval komisjonil; valitsust juhtis konservatiiv, Ungari-Valahhia metropoliit Neofit II, valitsusse kuulusid Christian Tell, Ion Heliade-Rădulescu, Ştefan Golescu, Gheorghe Magheru ja lühikest aega Bukaresti kaupmees Gheorghe Scurti. Selle sekretärid olid Constantin A. Rosetti, Nicolae Bălcescu, Alexandru G. Golescu ja Ion C. Brătianu. Valitsust täiendati ajutise ministeeriumiga (Ministerul vremelnicesc), mis jagunes mitmeks ametiks: Ministrul dinlăuntru (siseminister, ametit kandis Nicolae Golescu); Ministrul dreptăţii (justiitsminister – Ion I. Câmpineanu); Ministrul instrucţiei publice (haridusminister – Ion Heliade-Rădulescu); Ministrul finanţii (rahandusminister – C. N. Filipescu); Ministrul trebilor dinafară (välisminister – Ioan Voinescu II); Ministrul de războiu (sõjaminister – Ioan Odobescu, hiljem asendas teda Tell); Obştescul controlor (riigikontrolör – Gheorghe Niţescu). Sinna kuulusid ka Constantin Creţulescu kui linnanõukogu president (hiljem asendas teda Cezar Bolliac), Scarlat Creţulescu kui rahvuskaardi ülem ja Mărgărit Moşoiu kui politseiülem.
Valahhia revolutsionäärid säilitasid mitmetähenduslikud suhted 1848. aasta Ungari revolutsiooni juhtidega, samuti viimaste rumeenlastest vastastega Transilvaanias. Juba aprillis kutsus Bălcescu, kes säilitas tihedad kontaktid paljude Transilvaania rumeenlastest poliitikutega, August Treboniu Lauriani üles mitte olema vastu Transilvaania ja revolutsioonilise Ungari ühendamisele. Paralleelselt peeti Lajos Batthyány ja Ion Brătianu vahel salaläbirääkimisi, mis olid seotud Valahhia-Ungari konföderatsiooni loomise projektiga. Kuigi see kaotas äärmuslaste toetuse, võttis ettepaneku lõpuks tagasi Ungari pool, kes väitis nimelt, et see toob ohu halvenenud suhetest Venemaaga. Järk-järgult kaugenesid Transilvaania rumeenlased leppimisest ja nad selgitasid, et nende eesmärk oli Austria võimu säilitamine, sattudes avalikku vastuollu Ungari revolutsiooniliste võimudega.
Esimesed reformid
pisi|250px|Allegooria [[Mustlased|romade orjusest vabastamisest, Theodor Aman]]
Romade ametlik vabastamine orjusest sanktsioneeriti samuti 26. juunil väljastatud dekreediga. See oli 1843. aastal alanud protsessi haripunkt, kui vabastati kõik riigiorjad, ja jätkus 1847. aasta veebruaris, kui õigeusu kirik järgis eeskuju ja vabastas oma romadest tööjõu. Dekreedist võis eelkõige lugeda: "Rumeenia rahvas loobub inimlikkuse puudumisest ja häbiväärsest patust omada orje ja kuulutab eraomanduses orjad vabaks. Nendele, kes on seniajani olnud patuses häbis omada orje, annab Rumeenia rahvas andeks; ja isamaa hüvitab riigikassast, kes iganes kurdab selle kristliku teo tulemusena kaotust". Kolmeliikmeline komisjon jäeti otsustama juriidilise rakendamise ja orjapidajatele kompenseerimise küsimusi – sinna kuulusid Bolliac, Petrache Poenaru ja Ioasaf Znagoveanu.
Võimud avalikustasid oma reforme uute pressiinstitutsioonide kasutamisega, millest levinumad olid Poporul Suveran (ajakirja toimetasid Bălcescu, Bolliac, Grigore Alexandrescu, Dimitrie Bolintineanu ja teised) ja Pruncul Român (toimetasid Rosetti ja Eric Winterhalder). Paralleelselt kuulis Bukaresti rahvas regulaarselt teadaandeid, mida loeti ette Filareti väljakul (tuntud kui "Vabaduse väljak").
Vaidlused ja intriig
Toetust ajutisele valitsusele hakati katsetama, kui taas tõsteti esile maareformi ja tööorjuses küsimused. Peale oluliste konservatiivsete jõudude leidus vastaseid juhtkonna enda sees, need olid mõõdukad Heliade-Rădulescu ja Ioan Odobescu. Revolutsionäärid, kes pooldasid maa andmist talupoegade omandisse, jagunesid loovutatava maa hulga järgi, samuti bojaaridele makstava kompensatsiooni küsimuses. Kokkuleppele jõuti läbi viivituste, vastu võetud otsusega esitada kõik ettepanekud hääletuseks nõukogule, mis oli veel kogunemas, selle asemel, et koostada dekreet. Sellegipoolest tehti avaldus kinnisvaraomanikele (28. juunil 1848), milles märgiti, et reform viiakse lõpuks ellu määratlemata summa eest, ja kutsus talupoegi üles täitma oma töökohustust sama aasta sügiseni.
See palve kutsus esile opositsioonijõudude vastupanu: Odobescu koondas konservatiivid ja vahistas 1. juulil 1848 üheskoos oma kaasohvitseride Ioan Solomoni ja Grigorie Lăcusteanuga kogu valitsuse. Riigipööre peaaegu õnnestus, kuid kukutati lõpuks bukarestlaste vastupanuga, kes organiseerisid tänavatel vastupanu mässajate vägede vastu, püstitasid barrikaade ja ründasid lõpuks mässajate peakorterit. Viimane rünnak, mida juhtis Ana Ipătescu, lõppes kõigi riigipöörde juhtide vahistamisega.
Vaatamata sellele jätkusid valitsuses vaidlused maareformi kuju üle. 21. juulil 1848 sai Nicolae Bălcescu käsu luua Omandikomisjon (Comisia proprietăţii), mis koosnes 34 delegaadist, kaks igast Valahhia ringkonnast, esindades vastavalt talupoegi ja maaisandaid. Uut institutsiooni juhatas maaomanik Alexandru Racoviţă ja asejuhatajaks oli Moldaavias sündinud Ion Ionescu de la Brad.
Menetluse käigus asusid mitmed bojaarid talupoegi toetama: komisjoni neljanda istungi delegaat, liberaalne bojaar Ceauşescu tegi kuulsa kõne, milles ta nimetas töölisi "vendadeks" ja taunis oma seisundit maaomanikuna. Tundeline kuulajaskond kiitis tema žesti heaks ja talupojad kuulutasid, et jumal andestab Ceauşescu teod. Teised, tähelepanelikumad maaomanikud küsisid talupoegadelt, mida need kavatsevad kasutada hüvitiseks, mille eest nad suuresti vastutasid; Mihail Kogălniceanu järgi oli nende vastuseks "Nende kahe orjakäega oleme töötanud sajandeid ja tasunud kõik maaomanike kulutused; vabastatuna võiks meie käed töötada kaks korda nii palju ja kindlustada, et me ei allu teie soovile, mida riigi kohus otsustab, et me maksma peaksime". See põhjustas väidetavalt komisjoni sees pahameeletormi.
Talupojad ja nende toetajad pooldasid ideed, et iga perekond peaks saama vähemalt 4 hektarit maad; nende süsteemis, mis võttis arvesse kohalikke erinevusi, pidid märgaladel elavad talupojad saama 16 pogoane (ligikaudu 8 hektarit), tasandikel elavad 14 (ligikaudu 7 hektarit), künklikel aladel elavad 11 (5 ja 6 hektari vahel), samas Lõuna-Karpaatides elavad pidid saama 8 pogoane (ligikaudu 4 hektarit). Selle programmi lükkasid paljud maaomanikud kohe tagasi, ja läbirääkimised lõpetati Heliade-Rădulescu otsusega, kus lõpliku lahenduse pidi andma tulevane nõukogu. Suutmatus lahendada seda kõige olulisemat valahhide ette pandud probleemi aitas nõrgendada toetust revolutsioonile.
Diplomaatilised jõupingutused ja regentlus
pisi|250px|[[Osmanite riik|Osmanite saadik Suleiman paša siseneb augustis 1848 Bukaresti]]
Seistes silmitsi Vene keisri Nikolai I selge vaenulikkusega, otsisid Valahhia revolutsionäärid hoopis lähenemist Osmanite juhtkonnale. Asja püüti selgitada nii, et liikumine ei otsi Osmanite süseräniteedi kaotamist: sel eesmärgil saadeti Ion Ghica juba 29. mail 1848 Istanbuli; tema missioon oli esialgu edukas, kuid hilisemad sündmused sundisid sultan Abdülmecitti oma seisukohta ümber vaatama, eriti pärast Vene protestidega silmitsi seismist. Suleiman paša, kes oli Abdülmeciti sugulane, lähetati Bukaresti korraldusega teatada olukorrast ja võtta vastavaid meetmeid.
Linnaelanike ja võimude poolt soojalt vastu võetuna otsustas Suleiman ellu viia rea ametlikke käike, mis olid mõeldud Venemaa rahustamiseks. Ta asendas valitsuse regentlusega (Locotenenţa domnească) ja palus teha mõned muudatused põhiseaduse teksti (lubadusega, et need kindlustavad Osmanite tunnustamise). Uus valitsusorgan triumviraat koosnes Heliade-Rădulescust, Nicolae Golescust ja Christian Tellist.
Suleimani selgesõnalisel nõuandel lähetati Istanbuli revolutsiooniline delegatsioon, kes pidi läbi rääkima liikumise ametlikust tunnustamisest – saadikute seas olid Bălcescu, Ştefan Golescu ja Dimitrie Bolintineanu. Selleks hetkeks olid Vene diplomaadid veennud Osmaneid võtma reserveeritum suhtumine ja asendama Suleiman Diivani raportööri Fuat pašaga. Paralleelselt käskis Venemaa oma vägedel Bessaraabias valmistuda sissetungiks üle Pruti jõe ja Bukaresti – Vene-Türgi sõja väljavaade oli Abdülmecitile ebameeldiv ajal, eriti kui Prantsuse teine vabariik ja Ühendkuningriik ei selgitanud oma seisukohta Osmanite poliitika suhtes. Briti saadik Osmanite juures Stratford Canning isegi soovitas Osmanite ametnikel sekkuda revolutsiooni vastu, teenides nii peaminister Henry Palmerstoni poliitikat seoses Osmanite võimu säilitamisega välise surve ees. Valahhia delegatsiooni ei võetud vastu ja pärast pikka ootamist pidi see Bukaresti tagasi minema.
Metropoliit Neofiti riigipööre
pisi|250px|[[Orgaaniline reglement|Orgaanilise reglemendi ja bojaaride auastmete registri põletamine]]
11. juulil 1848 põhjustas vale kuulujutt, et keiserlik vene armee on Bessaraabiast lahkunud ja liikumas lõuna poole, regentluse lahkumise Bukarestist ja varjumine Târgoviştesse. See toimus pärast seda, kui Venemaa oli aprillis okupeerinud Moldaavia, pärast edutut ülestõusu selles riigis. Hetke kasutasid ära konservatiivid: metropoliit Neofiti juhtimisel võttis viimaste rühmitus võimu üle ja kuulutas revolutsiooni lõppenuks. Kui revolutsiooniline kuller tuli Moldaavia linnast Focşanist tagasi uudistega, et Vene väed pole liikunud, valmistus pealinna rahvas tegutsemiseks – sündmuste kestel tegi preester Ambrozie Buzău piiskopkonnast ennast revolutsiooniliseks tunnikangelaseks ja sai hüüdnime "Kahuripreester" (Popa Tun), pärast põleva süütenööri rebimist rahvahulgale suunatud kahurilt. See sundis Neofitti oma avaldusest taganema ja võimu ajutisele valitsusele tagasi andma (12. juulil).
Järgnevatel kuudel elanikkond radikaliseerus ja 18. septembril 1848, vaid üks nädal enne revolutsiooni purustamist, sisenes rahvahulk siseministeeriumisse, võttes Orgaanilise reglemendi ja bojaaride auastmete registri (Arhondologia) ametlikud koopiad. Seejärel veeti dokumente läbi linna mõnitavas matuserongkäigus ja põletati, üks leht korraga, Dealul Mitropoliei väljakul. Neofit nõustus vastumeelselt tseremooniat juhatama ja panema needuse mõlemale õigusaktile.
Mahasurumine
25. septembril 1848 sisenesid Osmanite väed Omar paša juhtimisel ja Fuat paša kaasabil Bukaresti, osaliselt katsena ennetada Vene kohalolu laienemist üle Milcovi jõe. Sama päeva hommikul kohtus Fuat kohalike avalike tegelastega oma peakorteris Cotrocenis, kuulutades Reglemendi taastamist ja nimetades Constantin Cantacuzino Valahhia kaymakamiks. Kuigi kõik revolutsionäärid, kes tulid kohtumisele, vahistati, põgenesid Ion Heliade-Rădulescu ja Christian Tell Briti konsulaati Bukarestis, kus Robert Gilmour Colquhoun nad teatud rahasumma eest vastu võttis.
pisi|320px|Tuletõrjujate vastupanu [[Dealul Spirii juures]]
Äärmuslased ümber Nicolae Bălcescu ja Gheorghe Magheru kavandasid vastupanu Doonaul, kuid nende arvamus ei suutnud koguda märkimisväärset toetust. Mitmest tuhandest sõdurist rühm, koosnedes Olteenia panduritest ja vabatahtlikest kogu maalt, koondus Râmnicu Vâlceasse Magheru juhtimise alla, kuid ei asunud kunagi tegudele. Bukarestis, kui Fuat valmistus oma vägesid Dealul Spirii garnisoni viima, astus talle vastu tuletõrjujate väeosa, provotseerides lühikese tulevahetuse, mille kestel tapeti mõlemal poolel mitu sõdurit. Õhtuks oli kogu linn maha rahustatud. 27. septembril ühines Vene vägi Alexander von Lüdersi juhtimisel Bukaresti okupatsiooniga, võttes enda kätte poole linnast. Venemaa ekspeditsioon kahte Doonau vürstiriiki oli ainus sõltumatu sõjaline algatus tema välistes sekkumistes 1848. aasta revolutsioonide vastu.
Kohe pärast neid sündmusi mõisteti 91 revolutsionääri pagendusse. Nendest väike rühm veeti praamidega Giurgiust, nende teel austerlaste valitsetud Sviniţasse, Doonau sadama Orşova lähistele. Revolutsiooniline kunstnik Constantin Daniel Rosenthal ja Maria Rosetti, kes võisid vabalt lahkuda ja järgnesid praamile piki kallast, märkasid, et Osmanid on väljunud oma pädevusalast, ja suutsid veenda Sviniţa linnapead valvureid relvituks tegema, mis omakorda võimaldas vangidel põgeneda. Põgenikud läksid Pariisi.
Enamus teisi revolutsionääre peeti kinni tänapäeva Bulgaaria aladel 1849. aasta kevadel ning viidu Ruse ja Varna kaudu Anatoolia linna Bursasse, kus nad elasid Osmanite riigi kulul. Nad said tagasi minna pärast 1856. aastat. Pagulusaastatel sai selgeks erinevate fraktsioonide vaheline rivaliteet, konflikt, mis sai aluseks poliitilistele vaadetele hilisematel aastatel.
Vahepeal käskis Magheru Colquhouni õhutusel oma väed demobiliseerida (10. oktoobril) ja läks koos mõne oma ohvitseriga üle Lõuna-Karpaatide Hermannstadti – toonane Transilvaania linn oli nimeliselt Austria keisririigis, kuid haaratud Ungari revolutsioonist.