cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stalini preemia
Kirjanduskriitika ja kunstiteadus
=== 1949 === 1949. aastal anti välja preemiad 1948. aasta tööde eest. Esimese järgu preemia: 100 000 rubla, teise järgu preemia 50 000 rubla, kolmanda järgu preemia 25 000 rubla.
Näitekirjandus
=== 1950 === 1950. aastal anti välja preemiad 1949. aasta tööde eest. Esimese järgu preemia: 100 000 rubla, teise järgu preemia 50 000 rubla, kolmanda järgu preemia 25 000 rubla.
Kirjanduskriitika ja kunstiteadus
=== 1951 ===
1951. aastal anti välja preemiad 1950. aasta tööde eest. Esimese järgu preemia: 100 000 rubla, teise järgu preemia 50 000 rubla, kolmanda järgu preemia 25 000 rubla.
1952
1952. aastal anti välja preemiad 1951. aasta teoste eest. Esimese järgu preemia: 100 000 rubla, teise järgu preemia 50 000 rubla, kolmanda järgu preemia 25 000 rubla.
Nadar
Nadar (kodanikunimi Gaspard-Félix Tournachon; 6. aprill 1820 Pariis – 21. märts 1910 Pariis) oli prantsuse fotograaf ja ajakirjanik, keda tuntakse eelkõige Victor Hugo, Jules Verne'i ja teiste portreede jäädvustajana ning esimese fotograafina, kes pildistas objekte õhust (aerofotograafia) kuumaõhupalli abil. Mõnikord on teda kirjanduses mainitud nime Gaspard Mix Tournachoni all.
Lapsepõlv
Gaspard-Félix Tournachon sündis Pariisis liberaalsete vaadetega trükkali peres. Tema noorem vend oli portreekunstnik Adrien Tournachon.
Ta kasvas üles romantismi tormilises vaimus ning puutus juba väikesest peale kokku kõige radikaalsemate uute poliitiliste, kirjanduslike ja teaduslike ideedega ning huvitus neist; need kujundasid tema loomingulist isiksust.
Noor Nadar
Nadar sai tavalise keskklassi hariduse. Kooli lõpetamise järel läks ta õppima arstiteadust, kuid lahkus koolist õige pea. Elutee viis ta ajakirjanduse juurde. Esmalt asus ta kirjutama teatriarvustusi, seejärel juba kirjanduslikke palasid. Kuigi tema edusamme jälgides tundus paljudele ilmne, et kirjandus on G.-F. Tournachoni õige valik, astus ta 1848. aastal vabatahtlikuna Poola vabadusliikumisse. See periood lõppes ootamatult vangistamisega ja ta saadeti tagasi Pariisi.
Tee fotograafia juurde
pisi|vasakul|Autoportree Poolast tagasi saadetud Nadar leidis seejärel tööd illustreeritud ajakirjandusväljaannetes. Ta lõi tuntud prantsuse kultuuri- ja poliitikaelu tegelastest satiiriväljaannete jaoks karikatuure ja koomikseid. Tema illustreeritud ajakirjandusväljaannetes töötamise perioodi kulminatsiooniks sai 300-osaline "Nadari Pantheon", kus kujutati litograafilise meetodiga Prantsuse intelligentsi. Kuigi see sari ei kujunenud majanduslikus mõttes kuigi edukaks, tegi see Nadari kuulsaks. Töö Pantheonis kujutatute fotodega karikatuuride loomiseks tekitas Gaspard-Félix Tournachonis sügava huvi fotograafia vastu.
See huvi sai suurema hoo, kui 1854. aasta alguses soovitas Nadari üks pankurist sõber rajada Nadaril portreefotoäri, mida ta lubas rahaliselt toetada – portreefotode valmistamist peeti tollal väga tulusaks sissetulekuallikaks. Kuna Nadar oli juba hõivatud karikaturistitööga, veenis ta oma nooremat venda Adrieni, kes alatasa abirahast elas, et too oleks äri peaorganisaator. Kui Nadar oli kinni maksnud Adrieni fotokoolituse Gustave Le Gray juures, hülgas noorem vend Nadari ja avas oma ateljee. Samal ajal võttis fotograafiatunde ka Nadar, võib-olla selleks, et ühineda oma vennaga. Arvatakse, et esmalt võis ta seda pidada lihtsaks meetodiks karikatuuride visandamise kiirendamiseks. Peagi ehitas ta oma koju aadressil 113 rue Saint-Lazare pimiku ning tegi fotograafiakatsetusi oma sõprade ja külaliste peal.
Muutused eraelus
Nadar abiellus 1854. aastal, poeg Paul Nadar sündis 1856. aastal. Paul Nadar astus isa jälgedes ning oli samuti eksperimenteerija – ta patenteeris paigalseisvate piltide animeerimise projektsioonisüsteemi ning temast sai 1893. aastal Eastman Kodaki agent Prantsusmaal.
Mured ja kohtulahing vennaga
Septembris 1854 veenis Nadari vend Adrien, kes küll oli hea käega fotograaf (nt skulptor Emile Blavieri portree autor), kuid distsiplineerimatu ja hooletu, end majanduslikust raskusest välja aitama. Tegelikult oli värskelt abiellunud Nadar ise samuti võlgades, kuid investeeris 6000 franki oma naise kaasavarast, et päästa äri, mille vend ilma temata oli loonud ja ka põhja lasknud. Nadar on öelnud, et ta andis sellele ärile kõik: töö, raha, tutvused ja oma pseudonüümi.
Kõigest sellest oli kasu – pea üleöö muutis Nadar Adrieni vinduva äri tulutoovaks ettevõtteks ning jäi seda juhtima 16. jaanuarini 1855, mil vennad läksid tülli. Adrien jätkas nime Nadar jeune (Nadar Noorem) kasutamist, kuigi Gaspard-Félix Tournachon väitis, et nime, mille tema on teinud kuulsaks, on õigus vaid tal endal kasutada. Rohkem kui aasta hiljem, mil oli selge, et asjatud läbirääkimised vennaga nime kasutamise ainuõiguse taotlemiseks ei too kasu, viis Nadar asja kohtusse. Sai alguse kolme aasta pikkune rivaalitsemisperiood, kuni 1859. aasta juunis Nadar viimase kohtulahingu võitis, mille järel ei saanud laostunud Adrieni enam rivaaliks pidada. Noorem vend sõltus venna almustest ja jäi elu lõpuni tema varju. Sel pingelisel ajal pildistas Nadar hubases ja rahulikus kodukeskkonnas rue Saint-Lazare ' l mitmed oma parimatest teostest.
Kodumugavusest meelelahutuspiirkonna keskmesse
Õdusa koduateljee vahetas Nadar 1860. aastal hiiglasliku ateljee vastu, mis asus aadressil Boulevard de Capucines 35. Varem oli seda ateljeed üürinud tema sõber Gustave Le Gray ning ka Louis-Auguste ja Auguste-Rosalie Bisson. Rent, mida G.-F. Tournachon maksma pidi, oli väga kõrge. Ateljee ümberehitamine osutus samuti väga kalliks, kuid oli seda väärt – maja nr 35 ehtiv erkpunane Nadari signatuur söövitas Nadari ja tema ateljee inimestele mällu. Ta jätkas oma kirjanikest ja kunstnikest klientide võõrustamist, täitis ateljee maalide ja skulptuuridega, kuid jäi sealjuures siiski tõsiseks, tööle pühendunud fotograafiks.
Kuna ateljee asus linna keskel ja paistis nii imposantselt silma, hakkasid seda õige pea prantsuse vaimueliidi kõrval külastama ka mitmed väikekodanlased. Kui varem oli Nadar ise kõik fotod pildistanud, siis nüüd jättis ta pildistamise enamjaolt oma palgatöölistele ja lõpuks poeg Pauli kätesse. Loomulikult oli siin ka erandeid – eriti silmapaistavaid isikuid pildistas ta ise, nii on sündinud kirjanik George Sandi, Sarah Bernhardti ja teiste ateljeed külastanud kuulsuste fotod.
Nadar pärast Prantsuse-Preisi sõda
1870. aasta sõjaline konflikt laostas Nadari rahaliselt. 1873. aastaks oli ta enam-vähem pensionile jäänud ning 1874. aastal sai rue d'Anjoul asunud ateljee juhatajaks tema poeg Paul. Nadar jätkas elu lõpuni pildistamist ja kirjutamist, kusjuures valmis tema värvikas ning mitmeköiteline memuaarikogu.
Tammessaare
Tammessaare (18. sajandi kaartidel Tammesaar) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Küla läbib Rehessaare oja, naaberkülad on olnud Maetsma ja Rehessaare küla.
Jakob von Uexküll
pisi|Jakob Johann von Uexküll [[1903. aastal]] Jakob Johann von Uexküll (8. september 1864 Keblaste mõis, Läänemaa – 25. juuli 1944 Capri, Itaalia) oli baltisaksa päritolu bioloog, filosoof ja krüptosemiootik, selgrootute võrdleva füsioloogia ja biosemiootika rajajaid. Ta oli teoreetilise bioloogia suurkuju ja Karl Ernst von Baeri lähenemisviisi arendaja.
Elukäik
Jakob Johann von Uexküll sündis baltisaksa poliitiku Alexander Rudolf Karl von Uexkülli ja paruness Sophie Karoline Pauline von Hahni pojana.
Ta õppis 1884–1889 Tartu Ülikoolis zooloogiat, seejärel töötas Heidelbergis ja Hamburgis. 1913. aastal ostis ta oma tädilt, Elisabeth von Uexküllilt Läänemaa Vana-Virtsu, Uue-Virtsu (733 tessatiini) ja Paadrema (2756 tessatiini) mõisad. Mõisad riigistati 1919. aasta maareformiga. Ta suvitas 1930. aastail Puhtus, kus ta suvemajas on alates 1949. aastast bioloogiajaam.
Ta oli aastast 1925 Hamburgis professor, rajas seal loomade omailma uurimise instituudi (Institut für Umweltforschung) ja juhatas seda 1926–1940.
Viimased eluaastad veetis ta Capri saarel. Seal oli tal villa juba enne maailmasõda ja ta suutis selle säilitada ajal, mil tema perekond suuremast osast oma varandusest ilma jäi. Ta on maetud Capri kalmistule.
Teadustöö
pisi|100px|"Teoreetiline bioloogia", 1920 Uexküll uuris selgrootute närvitalitlust ja käitumist. Ta näitas, et elukeskkonna nähtuste signaalne tähendus sõltub organismi talitluste struktuurist, ning käsitles bioloogiat kantiaanlikust tunnetuskontseptsioonist lähtudes. Tema peamiste mõistete seas on omailm (Umwelt) ja funktsioonitsükkel.
Jakob von Uexkülli arhiivi hoidmiseks ja tema vaateviisi arendamiseks on Tartus Eesti LUSi juures Jakob von Uexkülli Keskus (asutatud 1993).
Vitalism. Elu on rippumatu ja eneseküllane reaalsus, mida ei ole võimalik ammendavalt kirjeldada füüsika ja keemia terminites. Elu avaldusi tuleb kirjeldada nende endi tasandil ja neis vormides, nagu see eksisteerib (fenomenalism).
Funktsionaalne ring (Funktionskreise). Iga organism, ka kõige primitiivsem, on sobitatud oma ümbrusesse (ökoloogilisse nišši < Pr. niche). Ümbrusega adaptatsioon on võimalik vaid seeläbi, et eksisteerib tasakaal retseptorite (Merknetz) ja efektorite (Wirknetz) süsteemi vahel. See tasakaal luuakse funktsionaalse ringi (Funktionskreise) abil.
Biheivioristlik programm (1899). 1894 Lloyd Morgan esitas oma kaanoni. Jacques Loeb (1859–1924) lõi oma tropismide teooria.
''Quite early, other Germans came to Loeb’s support, among whom the best known were Th.Baer, A.Bethe and J. von Uexküll. In 1899 these three men published a joint paper in which they proposed to discard all psychological terms, like sensation, memory, and learning, and substitute objective terms: reception for sensation, reflex for fixed movement, antiklise for modifiable movement, and resonance for memory or any dependence of behavior on past stimulation. Nor was it only the protozoa that seemed able to spare consciousness. The stereotyped behavior of the social insects, of the ants and bees, suggested that they might be robots (Boring, 1959, p. 625).''
Närvisüsteemi voolusängid (drainage). Uute voolusängide kujunemise teooria pakkus välja Uexküll, mis funktsionaalse ringi (tagasiside) põhimõttel loob uusi voolusänge närvivõrgus ja on seega aluseks õppimisele.
Mõjutused ja arendused.
Perekond
Jakob Johann von Uexküll abiellus 1903. aastal krahvinna Gudrun von Schweriniga. Abielust sündisid:
Avatud Eesti raamat
"Avatud Eesti raamat" on eestikeelne peamiselt filosoofiat ja ühiskonnateadusi käsitlevate tõlkeraamatute sari, mis ilmub alates aastast 1994.
Sarja raamatuid annavad välja Eesti kirjastused (esimese saja köite juures 11 kirjastust: Ilmamaa, Vagabund, Hortus Litterarum, Varrak, Tänapäev, Tartu Ülikooli Kirjastus jm), kuid sarjal on olnud ühine peasponsor – Avatud Eesti Fond (kuni 2000. aastani) ja hiljem Eesti Kultuurkapital. 2013. aastal annetas tundmatuks jääda soovinud eestlane raamatusarja toetuseks pool miljonit eurot. 2016. aasta mais sõlmis Eesti Kultuurkapital aktsiaseltsiga Postimees Grupp lepingu, mille järgi viimane toetab sarja väljaandmist järgneva viie aasta jooksul kokku 650 000 euroga.
Sarja koordinaator on olnud Märt Väljataga. Aastast 2004 koordineerib sarja Eesti Kultuurkapitali juurde moodustatud Avatud Eesti raamatu ekspertkomisjon, mille liikmed aastail 2004–2013 olid Mart Orav, Peeter Torop ja Märt Väljataga. Aastail 2013–2021 oli Väljataga asemel kolmas komisjoni liige Tõnu Viik, alates 30. juunist 2021 Margus Vihalem.
Alates teisest raamatust on sarjal ühtne kujundus, mille autor on Jüri Kaarma. Pärast tema surma on sarja ümbrispaberite kujundaja Eve Kask. Raamatud on pehmes köites. Kaaneümbrisel on tilgatrükitehnikas eri värvi marmoritaoline muster, mistõttu sarja nimetatakse ka marmorsarjaks.
Sarja 100. raamatu ilmumist tähistati Tallinnas 2. detsembril 2009. Sarja 200. raamat ilmus 2017. aasta detsembris.
Kaitseliidu Põlva malev
Kaitseliidu Põlva malev on Kaitseliidu malev, mis tegutseb Põlva maakonnas.
Põlva maleva pealik on major Kaido Kivilo.
Põlva maleva koosseisu kuulub Põlva malevkond, Räpina üksikkompanii ja eksterritoriaalne motoriseeritud üksikrühm, mis asutati 23. juunil 2010 ja kinnitati maleva koosseisu ametlikult Kaitseliidu ülema kolonelleitnant Raivo Lumiste käskkirjaga sama aasta 23. detsembril.
Ajalugu
Põlva malev asutati 1990. aasta 3. aprillil. Toonaste Eesti NSV rajoonide piiridesse asutatud üksusi nimetati Kaitseliidu taasasutamise ajal Kaitseliidu ülema Kalle Elleri tahtel lipkondadeks.
Enne Teist maailmasõda tegutsesid praeguse Põlva maakonna territooriumil Kaitseliidu Võrumaa maleva Põlva malevkond ja Kanepi malevkond; Räpina malevkond ja Vastse-Kuuste malevkond kuulusid Kaitseliidu Tartumaa malevasse ning Värska malevkond kuulus Kaitseliidu Petseri maleva koosseisu.
Hõbe
pisi|[[Elektrolüüsi teel saadud puhta (üle 99,95%) hõbeda kristall]]
Omadused
Hõbe on väga plastne (veidi kõvem kui kuld) monovalentne mündimetall, millel on säravvalge läige. Hoolimata sellest, et see on suurima elektrijuhtivusega metall, on kalli hinna tõttu siiski elektriseadmetes kasutusel odavam vask. Suurima elektrijuhtivuse tõttu on hõbe väikseima takistusega metall.
Metallide seas on hõbedal samuti suurim soojusjuhtivus ja üks suuremaid peegeldustegureid (spektri nähtavas osas on alumiiniumil veidike parem peegeldustegur, hõbe peegeldab kehvasti ultraviolettkiirgust). Hõbeda säravvalge läike põhjustab elektronkonfiguratsioon, mille tulemusena peegelduvad kõik elektromagnetlained, mille lainepikkus on üle 300 nanomeetri. Seetõttu peegeldub tagasi kogu nähtav valguse spekter, mis moodustabki valge värvuse.
Hõbeda aatomil on tahkkesendatud kuupvõre (fcc). Hõbe sulab temperatuuril 962 °C, tihedus on 10,49 g/cm3, mistõttu on tegu kergeima väärismetalliga.
Hõbe on puhtas õhus ja vees stabiilne, kuid tuhmub kokkupuutel õhu ja veega, mis sisaldav osooni või vesiniksulfiidi, millest viimase toimel moodustub must hõbesulfiidi kiht, mida saab eemaldada lahjendatud soolhappega (HCl).
Hõbeda levinuim oksüdatsiooniaste on +1 (näiteks hõbenitraat AgNO3), vähem levinumad on +2 (näiteks hõbe(II)fluoriid AgF2), +3 (näiteks kaaliumtetrafluoroargentaat KAgF4 ) ja +4 (näiteks kaaliumheksafluoroargentaat(IV) K2AgF6).
Hõbedal on tugev antibakteriaalne toime. Näiteks on seetõttu tehtud hõbedast jooginõusid, mis hävitavad baktereid.
Isotoobid
Looduslikult esineb hõbe kahe stabiilse isotoobina 107Ag ja 109Ag. Need on levinud peaaegu võrdselt, mis on keemiliste elementide puhul väga haruldane. Hõbeda suhteline aatommass on 107,8682(2) amü. Tuvastatud on 28 radioaktiivset isotoopi, nendest kõige stabiilsem on 105Ag poolestusajaga 41,29 päeva, järgnevad 111Ag poolestusajaga 7,45 päeva ja 112Ag poolestusajaga 3,13 tundi. Ülejäänud radioaktiivsete isotoopide poolestusajad on alla tunni, enamikul alla kolme minuti. Hõbeda isotoopide suhteline aatommass jääb 93,943 amü (94Ag) ja 126,936 amü (127Ag) vahemikku.
Ühendid
Hõbe reageerib hästi lämmastikhappega (HNO3), moodustub tähtsaim hõbedasool hõbenitraat (AgNO3). Hõbenitraat on läbipaistev ja valgustundlik kristalne tahke aine, mida kasutatakse lähteainena paljude teiste hõbeda ühendite sünteesil.
3 Ag + 4 HNO3 → 3 AgNO3 + NO2 + H2O
Hõbe reageerib kergesti väävli või vesiniksulfiidiga (H2S), moodustub tume hõbesulfiid, mis tuhmistab hõbedast esemeid.
Hõbekloriidi (AgCl) sadestatakse hõbenitraadi lahustest kloriidiooni juuresolekul. Hõbekloriidi kasutatakse klaaselektroodides pH määramisel ja potentsiomeetrilistel mõõtmistel.
AgNO3 + Cl- → AgCl + NO3-
Hõbeoksiidi, mida saadakse hõbenitraadi ja leelise vahelisel reaktsioonil, kasutatakse positiivse elektroodina (anood) patareides. Hõbedasoolade leelisega reageerimisel tekib hõbehüdroksiid, mis laguneb hõbeoksiidiks.
AgNO3 + NaOH → AgOH + 2 NaNO3 2AgOH → Ag2O↓ + H2O
Hõbekarbonaati, mida kasutatakse reagendina orgaanilises sünteesis, saadakse hõbenitraadi ja naatriumkarbonaadi vahelisel reaktsioonil, kus hõbekarbonaat sadeneb.
2 AgNO3 + Na2CO3 → Ag2CO3↓ + 2 NaNO3
Rakendused
Hõbedal on palju tuntud kasutusalasid, millest suur osa põhineb selle väärismetalliomadustel, sealhulgas raha, dekoratiivesemed ja peeglid. Hõbeda soolasid on kasutatud juba keskajast saati, et värvida klaasi kollastesse või oranžidesse toonidesse.
Hõbe kui valuuta
Hõbemündid (elektroni kujul) võeti kasutusele Lüüdias juba 700 eKr. Hiljem hõbe rafineeriti ning münte toodeti puhtast hõbedast. Paljud rahvad kasutasid seda oma rahasüsteemi baasväärtusena. Näiteks Suurbritannia naelsterling vihjab oma nimes ühele Toweri naelale hõbedale (sterling silver). Sanskriti, hispaania, prantsuse ja heebrea keeles tähendab sõna "hõbe" nii hõbedat kui ka raha. Küll aga liikusid paljud riigid hõbedastandardilt kullastandardile, sest 19. sajandil avastati Ameerikas väga suured hõbedavarud ning kardeti, et seetõttu hõbeda väärtus langeb tunduvalt. 20. sajand tõi endaga kaasa ka kullastandardist loobumise. Tõuke selleks andis Richard Nixon, kes 1971. aastal eemaldas USA dollarilt kullatagatise ning lasi kursi ujuvaks. Viimane kullastandardiga valuuta oli Šveitsi frank, riik loobus sellest 2000. aastal.
Ehte- ja lauahõbe
Ehte- ja lauahõbe valmistatakse tavaliselt hõbedasulamist, kus on 92,5% hõbedat ja 7,5% vaske. USAs ei tohi reklaamida materjali hõbedana, kui seal sees ei ole hõbeda osakaal vähemalt 90%. Tavaliselt märgitakse väärismetallidele proov kolmekohalise numbrina, mis väljendab väärismetalli sisaldust konkreetses esemes. Näiteks proov 925 tähistab, et hõbeda sisaldus on 92,5%.
Fotograafia
Kogu 1998. aastal tarbitud hõbedakogusest kulus fototööstusele 30,98%. Tänu digitaalfotograafia tohutule arengule vähenes see näitaja oluliselt. 2001. aastal moodustas fototööstuse osa 23,47%, 2007. aastal 13% ja 2012. aastal kõigest 5,5% kogu tarbitavast hõbedakogusest. Fototööstus kasutab peamiselt hõbehaliide ja hõbenitraati, et toota fotofilmi.
Riietus
Hõbe pärsib bakterite ja seente levikut riietel, näiteks sokkidel, seega lisavad mõned riidetootjad seda oma riietele, et vähendada ebameeldivad aroome ning bakterite või seente infektsiooni. Hõbe kantakse lõngale õhukese nanoosakeste kihina ning sellest lõngast valmistatakse hiljem riie. Teadmata on see, kuivõrd hästi hõbeda nanoosakesed riides püsivad ja kas sellel on mingi mõju inimese tervisele. Samuti ei osata öelda, missugust mõju see keskkonnale tekitab.
Hõbeda kaevandamine ja tootmine
Puhtal kujul hõbedat leidub looduses väga vähe, enamjaolt on ta kombineeritud väävli, arseeni, antimoni või klooriga erinevates maakides. Seega tuleb puhta hõbeda saamiseks maaki töödelda. Tänapäeval saadakse puhast hõbedat enamjaolt sulatamise teel, levinud on Parkesi protsess, mis on pürometallurgiline meetod hõbeda eemaldamiseks pliimaagist. Parkesi protsess põhineb vedelik-vedelik ekstraktsioonil. See kasutab ära vedelal kujul oleva tsingi omadusi. Esiteks seda, et tsink ei segune pliiga ja teiseks, hõbe lahustub tsingis 3000 korda rohkem kui plii. Seega kui tsinki lisatakse vedelale pliile, mis sisaldab ka hõbedat, siis hõbe läheb üle tsingi kihti. Aga kuna tsink ja plii üksteises ei lahustu, siis on tsingi kiht lihtsasti eemaldatav. Seejärel tsingi-hõbeda segu kuumutatakse, kuni tsink aurustub, alles jääb puhas hõbe. Selle protsessi patenteeris 1850. aastal Alexander Parkes.
Ülemaailmne hõbeda tootmine kasvas 2012. aastal 787 miljoni untsini (u 22 300 tonni), peamiselt tina-/tsingitööstuse kõrvaltoormena. 2012 oli suurim hõbeda tootja Mehhiko (4500 tonni), talle järgnes Hiina (3300 tonni), Peruu (3100 tonni) ja Austraalia (1600 tonni). Hõbeda nimekaim Argentina (hõbe – argentum) oli alles 10. kohal 683 tonniga.
Ajalugu
Hõbe avastati pärast kulda ja vaske umbes 5000 eKr. Esialgu tehti sellest ehteid ja teda kasutati vahetuskaubana. Kuna hõbedat looduses eriti puhtal kujul ei leidu, läks palju aega mööda, enne kui alustati maagi sulatamist ja sealt hõbeda kättesaamist. Üks tuntumaid iidseid kaevandusi asus Kreekas. Seda kaevandust kasutati aastatel 500–100 eKr. Ka Hispaania kaevandused olid suured hõbedaallikad. 16. sajandiks olid Hispaania konkistadoorid avastanud suured hõbedamaardlad Lõuna- ja Kesk-Ameerikast. Kiiresti arendati välja meetodid hõbedamaagist puhta metalli saamiseks tänapäeva Mehhiko, Boliivia ja Peruu aladel. Nende Uue Maailma kaevanduste tulemusena sai Lõuna- ja Kesk-Ameerikast suurim hõbedatootja maailmas. Et puhast hõbedat kätte saada, rakendati nn Mehhiko protsessi. Selle käigus hõbedamaak jahvatati ja seejärel segati soola, vasemaagi ja elavhõbedaga. Seda segu segasid loomad, kes olid seotud suure lihviposti külge ja käisid ringiratast ümber segukasti. Aegamööda muutus hõbe maagist puhtaks peeneks metalliks, see omakorda lahustus elavhõbedas. Aeg-ajalt elavhõbe eemaldati ja destilleeriti. Ühe ühiku hõbeda saamiseks kulus umbes kaks ühikut elavhõbedat. 19. sajandi keskel avastati suur kogus hõbedat USAs Nevada osariigis, see tegi USAst maailma suurima hõbedatootja kuni 20. sajandini, mil möödusid Mehhiko ja Peruu. 21. sajandi alguseks on suurimateks hõbedatootjateks saanud Mehhiko, Hiina, Peruu, Austraalia ja Venemaa.
Eestit leiti hõbedat esimest korda Jõhvi magnetilise anomaalia piirkonnast võetud puursüdamikust. Veel leidub seda Uljaste puuraugust võetud puursüdamikus.
Manasseh Sogavare
Manasseh Damukana Sogavare (sündinud 17. jaanuaril 1955) on Saalomoni Saarte poliitik, alates 24. aprillist 2019 Saalomoni Saarte peaminister. Ta oli peaminister ka aastatel 2000–2001, 2006–2007 ja 2014–2017. Enne peaministriks saamist oli ta 1997. aastast parlamendiliige Ida-Choiseuli valimisringkonnast.
Ta on seitsmenda päeva adventist.
Sefarad
Sefarad on Piiblis Obadja raamatu 20. salmis esinev tundmatu eksiilmaa, mida samastatakse Hispaaniaga või laiemalt Pürenee poolsaarega:
Ja Iisraeli laste vangiviidud vägi, kes on kaananlaste seas Sareptani, ja Jeruusalemmast vangiviidud, kes on Sefaradis, pärivad Lõunamaa linnad.
Where the Truth Lies
"Where the Truth Lies" on Briti päritolu Ameerika Ühendriikide kirjaniku Rupert Holmesi romaan.
Sergius Riis
Sergius Riis (30. september 1883 New York – 12. märts 1963 New York) oli USA luuretegelane.
Alates 1918. aasta kevadest oli ta tõlk ja seejärel USA Venemaa mereväeatašee abi.
Ta saatis eksperdina mitmeid memorandumeid marksismi, Nõukogude Liidu ja Baltikumi kohta presidentidele Trumanile, Eisenhowerile ja Kennedyle.
Dialektiline loogika
Dialektilise loogika all mõistetakse Hegeli teostes arendatud loogikat, Karl Marxi "Kapitali" aluseks olevat loogikat või formaalset loogikat, milles vastuolud on lubatud.
Marksistlikud filosoofid pöörasid dialektilise loogika arendamisele erilist tähelepanu alates 1960ndatest. Kriitikute hinnangul ei avaldanud dialektiline loogika mõju formaalse loogika ega matemaatikafilosoofia arengule NSV Liidus ja seda on iseloomustatud skolastilisena.
Komorbiidsus
Komorbiidsuseks nimetatakse meditsiinis ühe või rohkema tervisehäire (või haiguse) koosesinemist põhihaiguse või -häirega, samuti selliste lisahaiguste või -häirete mõju. Täiendavateks häireteks võivad olla ka käitumis- või psüühikahäired.
Meditsiin
Meditsiinis kirjeldab komorbiidsus kõigi teiste haiguste mõju, mis mingil kindlal patsiendil lisaks uuritavale põhidiagnoosile esineda võivad.
Mõistel "komorbiidsus" on kolm tähendust:
Charlsoni indeks
Charlsoni komorbiidsusindeks ennustab ühe aasta suremust patsiendi puhul, kellel võib olla mitmesuguseid komorbiidseid haiguslikke seisundeid, nagu näiteks südamehaigused, AIDS või vähk (kokku eri 22 seisundit). Igale haiguslikule seisundile on määratud skoor 1, 2, 3 või 6, sõltuvalt riskist vastava haigusliku seisundi tõttu surra. Hinded liidetakse kokku ning kogusumma abil ennustatakse suremust. Charlsoni komorbiidsusindeksist on esitatud eri versioone, sealhulgas Charlsoni/Deyo, Charlsoni/Romano, Charlsoni/Manitoba ja Charlsoni/D'Hooresi komorbiidsusindekseid.
Kliinilised seisundid ja neile vastavad hinnangud on järgnevad: Arstile on see hinnang kasulik otsustamisel, kui agressiivselt haiguslikku seisundit ravida. Näiteks võib patsiendil olla vähk komorbiidse südamehaiguse ja diabeediga. Need komorbiidsused võivad olla nii tõsised, et vähiravi kulud ja riskid kaaluvad üles sellest saadava lühiajalist kasu.
Kuna patsiendid ei tea sageli, kui tõsised nende haiguslikud seisundid on, pidid põetajad esialgu patsiendi haigusloo käsitsi läbi töötama, et kindlaks määrata, kas patsiendil esines mõni nimetatud haiguslikest seisunditest selleks, et indeks välja arvutada. Hilisemad uuringud on komorbiidsusindeksi kohandanud patsientidele esitatavaks küsimustikuks.
Charlsoni indeksile, eriti Charlsoni/Deyo indeksile, millele järgneb Elixhauser, on komorbiidsust ja multimorbiidsust võrdlevates uuringutes kõige sagedamini viidatud.
Komorbiidsus-polüfarmaatsia hinnang (CPS)
Komorbiidsus-polüfarmaatsia hinnang (CPS) on lihtne mõõdik, mis koosneb kõigi komorbiidsete haiguslike seisundite ja kõigi nendega seotud ravimite ühendist. Komorbiidsete seisundite ja vastavate ravimite vahel puudub konkreetne vastavus. Selle asemel eeldatakse, et ravimite kogus peegeldab seotud komorbiidsete seisundite intensiivsust. Seda hinnangut on traumade osas laialdaselt testitud ja valideeritud, näidates ühtlasi head korrelatsiooni suremuse, morbiidsuse ja haiglasse tagasivõtmisega. Huvi pakub asjaolu, et CPS-i suurenevad tasemed olid seotud oluliselt madalama 90-päevase ellujäämisega traumapopulatsiooni esialgses uuringus.
Elixhauseri komorbiidsusmõõdik
Elixhauseri komorbiidsusmõõdik töötati välja, kasutades administratiivseid andmeid California üleosariigilisest statsionaarsete patsientide andmebaasist kõikides California mitteföderaalsetes avalikes haiglates toimunud statsionaarsete viibimiste kohta (n = 1,779,167). Elixhauseri komorbiidsusmõõdik arendas välja nimekirja 30 komorbiidsusest, tuginedes ICD-9-CM kodeerimisjuhendile. Komorbiidsusi ei lihtsustatud indeksiks, sest iga komorbiidsus mõjutas tulemeid (voodipäevade pikkus, haigla muutmised ja suremus) eri patsientide rühmades erinevalt. Elixhauseri komorbiidsusmõõdiku tuvastatud komorbiidsused on oluliselt seotud haiglasisese suremusega ja sisaldavad nii akuutsed kui ka kroonilisi haiguslikke seisundeid. van Walraven et al. on tuletanud ja valideerinud Elixhauseri komorbiidsusindeksi, mis võtab kokku haigusliku koormuse ja võib diskrimineerida haiglasisese suremuse suhtes. Lisaks näitab süstemaatiline ülevaade ja võrdlev analüüs, et erisuguste komorbiidsusindeksite hulgas on Elixhauseri indeks parem riskide ennustaja, eriti pärast enamat kui 30-päevast haiglaravi.
Diagnoosipõhised kompleksteenused
Patsientidel, kes on raskemalt haiged, läheb tarvis rohkem haiglaressursse kui patsientidel, kes pole nii tõsiselt haiged, isegi kui nad on haiglasse vastu võetud samal põhjusel. Seda arvesse võttes eraldavad diagnoosipõhised kompleksteenused (DRG) käsitsi teatud DRG-d teiseste diagnooside olemasolu korral kindlate tüsistuste või komorbiidsuste suhtes (CC). Sama kehtib Tervishoiu Ressursside Gruppide (HRG-d) kohta Ühendkuningriigis.
Vaimne tervis
Psühhiaatrias, psühholoogias ja vaimse tervise nõustamisel viitab komorbiidsus enama kui ühe diagnoosi koosesinemisele sama patsiendi haigusloos. Siiski ei tähenda komorbiidsus psühhiaatrilises liigituses tingimata mitme haiguse esinemist, aga võib selle asemel peegeldada meie praegust suutmatust määrata ühtainust diagnoosi, mis võtaks arvesse kõik sümptomid. DSM I teljel on depressioon äärmiselt levinud komorbiidne häire. II telje isiksuse häirete klassifitseerimist on sageli kritiseeritud, kuna nende komorbiidsuse määrad on liialt kõrged, lähenedes teatud juhtudel isegi 60%-le, mis viitab võimalusele, et vaimseid häireid eristatakse liiga ebatäpselt, et olla diagnostilistel eesmärkidel ja seega ka raviks ettenähtud ressursside jaotamisel kasutatavad.
Mõiste "komorbiidsus" võttis meditsiinis kasutusele Feinstein (1970), et tähistada neid juhtumeid, kus "erinev täiendav kliiniline üksus" leidis aset patsiendi indekshaiguse kliinilise kulu kestel. Kuigi see mõiste on viimasel ajal psühhiaatrias väga moodi läinud, peetakse selle kasutamist kahe või enama psühhiaatrilise diagnoosi koosesinemise tähistamiseks valeks, sest enamasti on ebaselge, kas kaasuvad diagnoosid kajastavad ka tegelikkuses erinevaid kliinilisi üksusi või viitavad sama kliinilise üksuse mitmetele ilmingutele. Väidetakse, et kuna "ebatäpse keele kasutamine võib vastavalt viia ebatäpse mõtlemiseni, tuleks sellist mõiste "komorbiidsus" kasutust tõenäoliselt vältida".
Psühhiaatrilist komorbiidsust on selle tehisliku loomu tõttu peetud Kuhni anomaaliaks, mis võib käitumis- ja psüühikahäirete diagnostilise ja statistilise käsiraamatu (DSM) viia teadusliku kriisini  ja põhjalik ülevaade sel teemal peab komorbiidsust epistemoloogiliseks väljakutseks tänapäeva psühhiaatriale.
Mõiste teke
Sajandeid tagasi propageerisid arstid komplekssemat lähenemist haiguste diagnoosimisele ja patsientide ravimisele, ent tänapäevane meditsiin, milles kasutatakse laialdaselt eri diagnostilisi meetodeid ja terapeutilisi protseduure, rõhutab spetsiifilisemat lähenemist. See on tõstatanud küsimuse: kuidas täielikult hinnata seisundit patsiendil, kes põeb samaaegselt mitut haigust? Millest alustada ja millised haigused vajavad esmast ja edasist ravi? Need küsimused olid aastaid vastuseta, kuni 1970. aastal, kui tunnustatud ameeriklasest arst, epidemioloog ja teadlane A. R. Feinstein, kes oli kliinilise diagnoosi ja eriti just kliinilise epidemioloogia meetodeid suuresti mõjutanud, tuli välja mõistega "komorbiidsus". Feinstein demonstreeris komorbiidsuse olemust, kasutades reumaatilist palavikku põdevate patsientide näidet, avastades, et kõige tõsisemalt kannatasid patsiendid, kes põdesid samaaegselt mitut haigust. Aja jooksul on komorbiidsusest saanud mitmes meditsiini valdkonnas eraldi teadusliku uurimise ala.
Mõiste areng
Seni ei ole jõutud komorbiidsuse terminoloogia osas konsensusele. Mõned autorid toovad esile komorbiidsuse ja multimorbiidsuse erinevaid tähendusi, defineerides esimest mitme haiguse koosesinemisena patsiendil, ühendatuna üksteisega läbi tõestatud patogeeniliste mehhanismide, ja viimast kui mitme haiguse koosesinemist, seejuures omamata tõestatud seost patogeeniliste mehhanismide kaudu. Teised kinnitavad, et multimorbiidsus on kombinatsioon hulgast patsiendil esinevatest kroonilistest või ägedatest haigustest ja kliinilistest sümptomitest ega rõhuta sarnasusi ega erinevusi nende patogeneesis. Põhilise täpsustuse andsid mõistele H. C. Kraemer ja M. van den Akker, pannes komorbiidsuse termini tähenduse paika kombinatsioonina patsiendil esinevast kahest või enamast kroonilisest haigusest või tervisehäirest, mis on patogeneetiliselt üksteisega seotud või esinevad samal patsiendil sõltumatult teiste haiguste tegevusest.
Psühhiaatria
Füüsiliste ja vaimsete patoloogiate laialdane uurimine sai alguse psühhiaatriast. I. Jensen (1975), J. H. Boyd (1984), W. C. Sanderson (1990), Y. L. Nuller (1993), D. L. Robins (1994), A. B. Smulevich (1997), C. R. Cloninger (2002)  ja teised tunnustatud psühhiaatrid pühendasid palju aastaid hulga komorbiidsete haiguslike seisundite avastamisele patsientidel, kes põdesid erisuguseid psühhiaatrilisi häireid. Needsamad teadlased töötasid välja esimesed komorbiiduse mudelid. Mõned mudelid uurisid komorbiidsust kui rohkema kui ühe tervisliku häire olemasolu samas patsiendis mingil kindlal eluperioodil, samas kui teised töötasid üksikasjalikult välja meetmestiku, hindamaks suhtelist riski mingit haigust põdeva patsiendi nakatumisele teistesse haigustesse või tervislikesse häiretesse.
Üldmeditsiin
Komorbiidsuse mõju peadiagnoosi kliinilisele arengule, raviteraapia tõhususele ning kohesele ja pikaajalisele patsientide prognoosile uurisid andekad arstid ja teadlased mitmetelt erialadelt meditsiinis paljudest riikidest. Nende teadlaste ja arstide hulgas olid näiteks M. H. Kaplan (1974), T. Pincus (1986), M. E. Charlson (1987), F. G. Schellevis (1993), H .C. Kraemer (1995), M. van den Akker (1996), A. Grimby (1997), S. Greenfield (1999), M. Fortin (2004) & A. Vanasse (2004), C. Hudon (2005), L. B. Lazebnik (2005), A. L. Vertkin (2008), G. E. Caughey (2008), F. I. Belyaov (2009), L. A. Luchikhin (2010) ja paljud teised.
Epidemioloogia
Komorbiidsus on patsientide hulgas, kes on vastu võetud mitmedistsiplinaarsetesse haiglatesse, laialdaselt levinud. Esmase meditsiinilise abi faasi jooksul on patsiendid, kes põevad samaaegselt mitut haigust, pigem reegliks kui erandiks. Maailma Terviseorganisatsiooni poolt 20. sajandi teises pooles prioriteetsena deklareeritud krooniliste haiguste ennetamine ja ravi on mõeldud selleks, et tagada kogu maailma populatsiooni kvaliteedi paranemine. See on põhjuseks üleüldisele tendentsile teostada laiaulatuslikke epidemioloogilisi uuringuid eri meditsiiniharudes, mida viiakse läbi, tuginedes korralikele statistilistele andmehulkadele. Enamikus randomiseeritud kliinilistes uuringutes on autorid uurinud patsiente, kellel on üks selge eraldatav patoloogia, välistades komorbiidsuse kriteeriumi. Seetõttu on keeruline siduda uuringuid, mis on suunatud ühtede või teiste eraldiseisvate tervislike häirete uurimisele, töödega, mis keskenduvad ainiti komorbiidsuse uurimisele. Ühese teadusliku lähenemise puudumine komorbiidsuse hindamisel viib selle väljajätmisele kliinilises praktikas. On raske mitte märgata komorbiidsuse puudumist RHK-10 haiguste taksonoomias.<sup class="noprint Inline-Template Template-Fact" style="white-space:nowrap;" contenteditable="false">[<span title="This claim needs references to reliable sources. (February 2013)">volituses vaja ]
Kliinilis-patoloogilised võrdlused
Kõik meditsiinilise dokumentatsiooni fundamentaalsed uuringud, mis olid suunatud komorbiidsuse leviku ja selle struktuuri mõjutuste uurimisele, viidi läbi kuni 1990. aastateni. Informatsiooni allikatena kasutasid uurijad ja teadlased, kes komorbiidsuse uurimise kallal töötasid, haiguslugusid, patsientide haigladokumente ja muid meditsiinilisi dokumente, mida säilitasid perearstid, kindlustusfirmad ja isegi vanades majades elanud patsientide arhiivid.
Loetletud meditsiinilise info kogumise meetodid põhinevad üldiselt arstide kliinilisel kogemusel ja kvalifikatsioonil, viies läbi kliiniliselt, tehniliselt ja laboratoorselt kinnitatud diagnoose. Seetõttu on uurimistulemused arstide kompetentsist olenemata äärmiselt subjektiivsed. Ühegi komorbiidsusuuringu tarbeks ei viidud läbi uuringuid surnud patsientide lahkamistulemuste põhjal.
"On arstide kohus viia läbi enda ravitud patsientide lahkamine," ütles kunagi professor M. Y. Mudrov. Lahkamine võimaldab täpselt iga patsiendi komorbiidsuse struktuuri ja surma otsest põhjust kindlaks teha, sõltumata tema vanusest, soost ja soolistest eripäradest. Selles osas kogutud komorbiidsete patoloogiate statistilistest andmetest puudub subjektiivsus.
Peapinge
Elementaarristtahuka tahkudel esinevaid peapingeid tähistatakse σ1, σ2 ja σ3. Seejuures suurim peapinge (arvestades märki) on σ1, vähim peapinge on σ3.
Olenevalt mõjuvate peapingete arvust liigitatakse pingusi. Kui nullist erinevad kõik kolm peapinget, siis nimetatakse seda ruumpinguseks, kui nulliga võrdub üks peapingetest, siis räägitakse tasandpingusest, kui nulliga võrdub kaks peapingetest, siis on tegemist joonpingusega.
Püünsi
pisi|[[Hot dog|Hot dogi valmistamine Püünsi külas]] Püünsi on küla Harju maakonnas Viimsi vallas. See paikneb Viimsi poolsaare läänekaldal Tallinna lahe ning Rohuneeme põlismetsa vahelisel alal. Naaberkülad on Rohuneeme küla põhjas ja Pringi küla lõunas.
Küla koosseisu kuulub ka rannikumeres asuv Pandju laid, mida võib pidada koos kauni ja ainulaadse rannapromenaadiga üheks küla jaoks oluliseks maamärgiks. Pandju on 0,2 hektari suuruse pindalaga kunagi Aegna saareni ulatunud laidude grupi viimane üle merepinna ulatuv osa. Pandju omapäraks on merepõhja uhtematerjalist moodustunud pikk kaldani ulatuv põhiliselt veerisest koosnev sääreosa, mis madala vee perioodil ulatub rannani ja tõusuvee ajal jälle kaob.
Küla piirides on 1,4 hektariline Viikjärv – ainus Viimsi poolsaarel tänaseni säilinud rannajärv.
Püünsi on elanike arvu poolest Viimsi valla suuruselt kolmas küla Randvere ja Pärnamäe järel. 2020. aasta 1. jaanuari seisuga elab Püünsis 1348 inimest.
Püünsi on ka tuntud surfipaik.
Asutused
alt=|pisi|Päikeseloojang Püünsis Püünsi külas asub Harju Tarbijate Ühistule kuuluv väike toidu- ja esmatarbekauplus: Rohuneeme pood, mis rajati juba Kirovi-nimelise kolhoosi ajal.
Külas on 1993. aastal avatud kogukonnakeskne Püünsi Kool, mis on lasteaed-põhikool. Kooli ruumides töötavad ka Viimsi Raamatukogu Püünsi harukogu ja Viimsi Noortekeskuse üksus.
Nukitsa konkurss
pisi|[[Nartsissid, 2 Nukitsa kuju ja auhinnatavad raamatud 5. aprillil 2014 Nukitsa konkursi auhindade üleandmistseremoonia eel]] Nukitsa konkurss on Eesti Lastekirjanduse Keskuse korraldatav üle-eestiline lugejaküsitlus, kus viimase kahe aasta eesti lastekirjanduse saaki hindavad lapsed ise. Laste häälte põhjal, mida kogutakse raamatukogude abiga (võimalik on hääletada ka elektrooniliselt), selgitatakse välja populaarseim lastekirjanik ja lasteraamatukunstnik. Konkurss toimub alates 1992. aastast. Konkurss on nimetatud kirjanik Oskar Lutsu populaarse raamatu "Nukitsamees" nimitegelase järgi.
Püünsi
Nimi
Püünsi küla nimetati 1471. aastal Nyby nimega – võib-olla pidi Uusküla nimi eraldama asumi „vanast külast“ ehk Rohuneemest. 1519. aastal on kirjutatud rootslaste külast Bunysz või Bynäs. Püünsi nimi on tulnud ilmselt Külaneeme ehk Bynäsi nimest.
Jüri Keskpaik
Jüri Keskpaik (sündinud 7. detsembril 1936 Narvas) on eesti ornitoloog, tegelenud lindude ökofüsioloogia, etoloogia ja rändeuuringutega.
Püünsi
Ajalugu
Püünsi ja Rohuneeme küla kuulusid Rootsi aja lõpul Viimsi mõisale ja talupojad maksid mõisale vakusemaksu, mis koosnes soolasilgust, kuivatatud kalast ning talukoha suurusele vastavast rahamaksust.
Nukitsa konkurss
Konkursi võitjad tehakse teatavaks pidulikul lõppüritusel rahvusvahelise lasteraamatupäeva, 2. aprilli paiku. Tavaliselt kutsututakse konkursi lõpetamisele 70 (aastatel 1992–2006 – 101) hääletuses osalenud last, kes valitakse välja loosi teel.
Jüri Keskpaik
Aastatel 1965–1993 töötas ta Eesti TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis, tehes oma töörühmaga välitöid ja laboratoorseid mõõtmisi peamiselt Puhtu bioloogiajaamas, kus tema algatusel püstitati selleks laborihoone.
Püünsi
Ajalugu
1726. aastal oli Püünsis 12 talu ja 60 elanikku. 19. sajandil oli elanikke umbes 90 ja Püünsi küla üks Viimsi läänekalda suurimaid. 19. sajandil hakati talusid vabaks ostma.
Püünsi elanikud tegelesid põhiliselt kalapüügi ja hülgepüügiga. Rannataludel oli ka veidi kruusasegust põllumaad, mis suure väetamise peale väikest saaki andis.
Jüri Keskpaik
Ta on uurinud peamiselt lindude termoregulatsiooni ökofüsioloogiat, lennufüsioloogiat, tardund, rännet jt. Ta kasutas Eestis esimesena lindude uurimisel biotelemeetrilist meetodit.
Pere
Tema abikaasa oli bioloog Tiiu Keskpaik.
Püünsi
Ajalugu
Esimesed mootorpaadid sõitsid Viimsis 1910. aasta paiku.
Nõukogude ajal oli Püünsi küla (nagu ka Pringi ja Rohuneeme) piiritsooni ala, kuhu vastava loata ei pääsenud.
Asustus oli Püünsi külas küllaltki hõre veel 50 aastat tagasi, mil küla koosnes üksikutest rannataludest. S. M. Kirovi nimelise näidiskalurikolhoosi õitseajal hakati Püünsi külla kolhoosnikele jagama suvilakrunte ja hiljem ka elamuehituskrunte. Püünsi külas paiknes Kirovi kolhoosi mahla-, veini- ja hilisem šampoonitsehh.
Loodus
Viimsi poolsaare rannikupiirkonnad, sealhulgas Püünsi küla piirkond oli üks viimaseid, mis pärast mandrijää eemaldumist merest kerkis. Maapinna tõus ei ole veel lõppenud ning tänapäeval kerkib Viimsi poolsaar umbes 2 mm aastas. Püünsi on pinnavormilt Rohuneeme jäänukplatoo alumine osa, mille maksimumkõrgus on umbes 10 m üle merepinna ning millel on laugjas langus rannikumere suunas.
Pinnas koosneb peamiselt nõrgalt leetunud või leetjatest muldadest, kohati esineb sooldunud gleimullastikku. Tulenevalt sellest iseloomustab pinnast liigniiskus. Püünsi küla pinnakoosluse üheks iseloomulikuks vormiks võib lugeda mandrijää liikumise tagajärjel moodustunud graniitkivimi ladestusi, mis on eriti selgelt nähtavad Rohuneeme metsaalal. Suhteliselt õhukese kõdumullakihi alla jääva osa moodustab valdavalt sinisavi, mida kohati läbivad kruusa ja liiva sooned.
Pandju laid mängib suurt rolli ranniku hüdroloogiliste tingimuste säilitamisel ning merelinnustiku elutingimuste tagamisel. Pandju laiul ja teda ümbritsevates rannavetes asub Tallinna lahe siseala viimane olulise tähtsusega merelindude pesitsuspaik.
Külaliikumine
Püünsis tegutseb külaselts.
Külavanemad:
Nukitsa konkurss
Aastatel 2002–2010 võtsid hääletusest osa ka täiskasvanud – raamatukoguhoidjad, õpetajad, lapsevanemad ja teised lastekirjanduse sõbrad, kuid parim kirjanik ja kunstnik valiti siiski vaid laste hääli arvestades.
1992
Kirjanikud
Kunstnikud
1994
Kirjanikud
Kunstnikud
1996
Kirjanikud
Kunstnikud
1998
Kirjanikud
Kunstnikud
2000
Kirjanikud
Kunstnikud
2002
Kirjanikud
Kunstnikud
2004
Kirjanikud
Kunstnikud
2006
Kirjanikud
Kunstnikud
2008
Kirjanikud
Kunstnikud
2010
Kirjanikud
Kunstnikud
2012
Kirjanikud
Kunstnikud
2014
Kirjanikud
Kunstnikud
2016
Kirjanikud
Kunstnikud
2018
Kirjanikud
Kunstnikud
2020
Kirjanikud
Kunstnikud
Puhtu bioloogiajaam
pisi|Puhtu bioloogiajaama peahoone, 2010. pisi| Puhtu bioloogiajaam (ka Puhtu ornitoloogiajaam) on Lääne maakonnas Lääneranna vallas Virtsu lähedal Puhtu poolsaarel asuv looduse uurimise keskus, Eesti vanimaid bioloogiajaamu.
Ajalugu
1920. aastate teisel poolel ehitatud ja bioloog Jakob von Uexküllile kuulunud hoone, mille projekteeris Haapsalu arhitekt Erich Landesen, võeti bioloogiajaamana kasutusele pärast Teist maailmasõda. Hooned anti esialgu Tartu Ülikoolile, ent peagi Teaduste Akadeemiale. Märtsis 1950 kinnitati Puhtu poolsaar TA Bioloogia Instituudi (hilisema nimega TA Zooloogia ja Botaanika Instituut) poolt hooldatavaks kaitsealaks. Bioloogiajaamana asutati see ametlikult 1949; Eerik Kumari eestvedamisel kujunes alates 1953. aastast ornitoloogiajaamaks.
Lisaks jaama peahoonele (nn "parunimaja") kuulub bioloogiajaama juurde 1960. aastal poolsaare lõunatippu ehitatud linnuvaatlustorn ja peahoone juurde 1960. aastate lõpus ehitatud laborihoone. Poolsaare põhjaosas on 1850. aastail ehitatud nn "krahvimaja" (1930. aastail elas selles krahvisoost Alexander Keyserlingk oma perega), nimetatud vahel ka Puhtu mõisaks, mis on kasutusel jaama hooldava töötaja elupaigana.
Puhtu ornitoloogiajaamal on väga tähtis osa olnud lindude rände uuringutes. Eesti läänerannik on oluline lindude rändetee, rändevaatlusteks on Puhtusse rajatud vaatlustorn. Ornitoloogid on tegelenud ka ümbritsevate laidude linnustiku uurimisega. Puhtus on kohatud üle 200 linnuliigi; kohapeal pesitsevaid linde on 80-90 liiki.
Puhtus on Jüri Keskpaiga eestvedamisel pikka aega tegeldud lindude ökofüsioloogia ja etoloogiaga. Puhtus on toimunud bioloogiaüliõpilaste suvepraktikume ja hulk konverentse (nt Teoreetilise Bioloogia Kevadkoolid 1977 ja 1982).
Aastast 1997 kuulub jaam koos Puhtu karjamõisaga ühe kompleksina Eesti Maaülikoolile.
Rohuneeme
Rohuneeme on küla Harju maakonnas Viimsi vallas Viimsi poolsaare tipus.
Küla territooriumile jäävad Kumbli ja Kräsuli saar.
Külas asub Rohuneeme kalmistu.
Küla territooriumil asub suuruselt viies hiidrahn Eestis Rohuneeme rändrahn ehk Maisiniidi kivi.
Kaljo Pork
pisi|Hauakivi Raadi kalmistul Tartus Kaljo Pork (15. märts 1930 Ramma – 2. detsember 1981 Tartu) oli eesti botaanik ja rohumaateadlane, bioloogiakandidaat (1964). Ta oli Eesti eksperimentaalse fütotsönoloogia rajajaid.
Elukäik ja teadustöö
Ta uuris põhjalikult rohumaid (niite ja puisniite), vetikaid, niidutaimekoosluste tüpoloogiat ja tegeles teiste koosluste klassifikatsiooniga. Oma töödes kirjeldas ta Eesti haruldasi taimekooslusi ja tegeles nende kaitsmisega. Samuti uuris ta maarjakase ökoloogiat, levikut ja varu. Ta oli Eesti parimaid niidutaimkatte tundjaid.
Ta osales Matsalu looduskaitseala (praegu rahvuspark) taimkatte kaardistustöödes.
Tema eestvõttel rajati Laelatu bioloogiajaam, kus 1987. aastal avati tema mälestusmärk.
Perekond
Tema abikaasa oli Maia Pork.
Väike merineitsi
"Väike merineitsi" (taani keeles "Den lille havfrue") on Hans Christian Anderseni aastal 1836 kirjutatud romantiline muinaslugu.
Sisu
Lugu räägib merineitsist, kes soovis saada surematut hinge inimesega abiellumise teel.
Tänapäev
Muinasjutt saavutas suure populaarsuse ning selle tähistamiseks on Kopenhaageni promenaadile püstitatud väikese merineitsi kuju – kurvalt merelainetesse vaatav näkineid.
Inspiratsiooniallikas
Muinasjutt on inspireerinud mitmeid kunstnikke:
Thomas Kuhn
Thomas Samuel Kuhn (18. juuli 1922 – 17. juuni 1996) oli ameerika teadusloolane ja teadusfilosoof.
Ta sai tuntuks teadusrevolutsioonide õpetusega.
Demarkatsiooniprobleem
Kuhni meelest iseloomustas Karl Popper teadust nii, nagu kogu teadus oleks revolutsiooniline, nagu kogu aeg oleks kaalul kogu teooria. Teadusele iseloomulik aga on hoopis normaalteadus, milles teadlase tegevus ei seisne mitte fundamentaalsete teooriate proovilepanemises, vaid mõistatuste lahendamises. Teaduse demarkatsioon ei pea lähtuma revolutsiooni olukorrast nagu Popperi falsifitseeritavuskriteerium, vaid normaalteadusest. Kuhni demarkatsioonikriteerium on võime lahendada mõistatusi. Näiteks astronoomia on vanaajast peale (ennustuste mittetäitumisest ajendatud) mõistatusi lahendanud, astroloogias aga seda pole olnud: ebaõnnestumised ei ole ajendanud püüdeid astroloogia traditsiooni revideerida. Astronoomia on olnud vanaajast saadik teadus, astroloogia aga pole seda kunagi olnud.
Popper ei nõustunud selle kriteeriumiga. Tema meelest lahendavad astroloogid mõistatusi (Popper määratles mõistatused väheoluliste probleemidena, mis rutiini ei mõjuta.) Popperi meelest asendab Kuhn ratsionaalse kriteeriumi sotsioloogilisega.
Võimatu missioon III
"Võimatu missioon III" (originaalpealkiri "Mission: Impossible III" ehk M:i:III) on järjekorras kolmas film, mis põhineb aastatel 1966–1973 toodetud teleseriaalil "Mission: Impossible". Tom Cruise kehastab taas IMFi agenti Ethan Hunti, kes peab pensionipõlvest naasma, et päästa kurikael Daviani (Philip Seymour Hoffman) küüsi sattunud salaagent Lindsey Farris (Keri Russell).
Filmi lavastas teleseriaalide "Alias" ja "Teadmata kadunud" looja ja produtsent J.J. Abrams ning film esilinastus 2006. aasta 26. aprillil Tribecca filmifestivalil.