cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aristoteles
Jumal
Kuigi asjadel ei ole algust ajas, peab samaaegselt toimivate põhjuste jadal olema esimene liige, millel ei ole põhjust. Et iga tagajärg nõuab põhjust, mis on temast numeeriliselt erinev ning antud tagajärje põhjuste lõputu regress seda tagajärge esile ei kutsuks, siis peab olema põhjuseta algpõhjus ehk liikumatu liikumapanija. Sellel ei saa olla mingit võimalikkust (potentsiaalsust), mistõttu see peab olema mateeriavaba vorm. Ta kutsub esile liikumist, olles ise liikumatu. Aristotelese järgi on see võimalik üksnes juhul, kui algpõhjus iha objektina tõmbab asju külge, ilma et ta ise muutuks. See seletab taeva ja kõikide Maa elanike eesmärgipärast liikumist. Iga asi püüab saada Algpõhjuse sarnaseks, niivõrd kui asja loomus seda võimaldab. Elusolendid paljunevad, et nende liik oleks surematu, ja ka teised asjad jäljendavad Jumala elu. Jumal (Esmane Liikumapanija) naudib igavest õnne, mõeldes kõige väärilisemast mõtlemise objektist – omaenda mõtlemisest. Aristotelese universum on suletud süsteem, mis koosneb taevastest ja maistest substantsidest, mis igavesti liiguvad ja muutuvad vastavalt oma ihale jäljendada Jumalat.
Tunnetus
Inimarul on kaks poolt. Aktiivse aruna (aktiivne intellekt) suudab ta konkreetsetest üksikutest asjadest vormid välja abstraheerida ning mõelda väliste asjade vorme ilma nende asjade materiaalse aspektita. Mateeriast ei ole võimalik otseselt mõelda (aru saada), sest teadvuses ei saa tekitada selle teisikut. Aristotelese järgi on see teada analoogia põhjal. Tõepoolest, substraat (mateeria) peab olema, sest Et inimaru suudab neid vorme asjadest abstraheerida ning passiivse aruna (passiivse intellektina) säilitada, siis puudub vajadus meenutamise (anamnesise) ja hinge eeleksistentsi teooria järele.
Hing
Hing on kõikidel elusolenditel lihtsalt keha vorm ehk esimene tegelikkus (aktuaalsus). Sellisena ta pärast taime, looma või inimese surma ei säili. Ent aktiivne intellekt on kehalisusest vaba ning seetõttu kehalised muutused teda ei mõjuta, nii et ta on hinge ainus osa, mis on igavene. Ilma aktiivse intellektita ei ole mõtlemine võimalik. Nii et mõtlemisvõime sõltub hinge osast, mis elab keha üle. Aktiivne intellekt peab olema kas Jumal või mõni muu mittemateriaalne Jumala-taoline olend. Aristoteles ei ütle kuskil, nagu oleks igal inimesel isiklik aktiivne intellekt, mis tema keha üle elab.
Aristotelese õpetuse alusel on voorus hinge teatud toimimisvõime ja Aristoteles jagab hinge kaheks:
Inimesele iseloomulik täiuslikkus
Inimesele iseloomulik täiuslikkus ja inimese elu eesmärk on teoreetiline elu – maailma loomuse ja maailma Algpõhjuse kontempleerimine. Selle tegevusega jäljendab inimene Jumalat täiuslikemal talle kättesaadaval viisil.
Hea elu
Kui hea elu kriteeriumid on paigas, siis on lihtne välistada ülima hüvena näiteks nauding ja au.
Kõigile kriteeriumidele vastab eudaimonia ('õnn, õitseng').
Eudaimonia
Eudaimonia saavutatakse oma loomuse, võimete täieliku teostamisega. Inimene ei saa valida oma loomust ja võimeid.
Inimesed on üksmeelel, et eudaimonia on ülim hüve, kuid saavad sellest erinevalt aru, nii et üksmeel on näiline.
Kui inimesel on otstarve (ergon), tuleb see välja selgitada, sest see, mis on hea, sõltub otstarbest. Inimesele iseloomulik on mõistusega hinge tegev elu. (Nikomachose eetika 1097b22–1098a4) Eudaimonia on mõistusega hinge tegevus kooskõlas voorusega (1098a16–17)
Voorus
Voorus ehk loomutäius (aretē) on mis tahes suurepärasus. Kui Aristoteles ütleb, et eudaimonia seisneb tegevuses kooskõlas voorusega (kat' aretên; 1098a18), siis ta peab silmas, et see on suurepärane tegevus.
Hea elu on tegev, seisundist ei piisa, sest meid kiidetakse hea elu eest, aga me väärime kiitust ainult selle eest, mida me teeme (Nikomachose eetika 1105b20–1106a13). Et tegutseda tuleb vooruslikult, siis peab filosoof määrama, milles seisneb voorus konkreetsete vooruste, näiteks julguse juures.
Esteetika
Aristoteleselt pärinevad esimesed pikemad filosoofilised uurimused konkreetsetest kunstivormidest. Enamik tema teostest luule kohta on kaotsi läinud, säilinud on ainult "Poeetika" ("Luulekunstist"). Sel teosel on olnud renessansiajast saadik tohutu kultuuriline mõju, sest kirjanikud järgisid tema luulereegleid ja kriitikud tema kriitikareegleid, kuigi moonutatult. Meie arusaam kunstist võlgneb palju sellele raamatule. "Poeetika" on vastus luule hukkamõistule Platonil. Platonile vastandudes, kuigi paljusid eeldusi temaga jagades, loob Aristoteles uue teooria. Aristoteles kirjutab vaheldumisi filosoofina ja luulesõbrana. Ta lahkab tragöödiaid bioloogi kombel tähelepanelikult ja seab standardi järgnevale esteetikale.
Jäljendamine (mimees) saavutatakse luules rütmi, keele ja harmoonia abil (Luulekunstist 1447a13–16, 21–22). Mõned või kõik neist elementidest on omased ka teistele kunstiliikidele: maalikunst jäljendab visuaalselt samade vahenditega, tantsukunst ainult rütmiga; luule on otsekui hääle saanud muusika, milles ühendatakse hääl ja diskursiivne tähendus. Aristotelest huvitavad eelkõige need luule liigid, mis jäljendavad inimeste tegusid ning kuuluvad komöödia ja tragöödia alla. Komöödia jäljendab halvemaid inimesi ja tegusid, mis vastavad inimese madalamale loomusele. Need jäljendused ei ole põlastusväärsed ega valusad, vaid lihtsalt naeruväärsed või moonutatud, ja nende vaatamine pakub naudingut (Luulekunstist 1449a31–38). Tragöödia jäljendab suurepäraseid ja täielikke tegusid. Erinevalt komöödiast, mis on episoodiline, on tragöödial ühtne süžee, mis lõpeb kaastunde ja hirmu esitamisega ning seega kirgede puhastusega (1449b24–28). Tragöödia juures on kõige tähtsam see, kuidas ta kasutab lugu, et viia publiku hinged puhastuseni (1450a32–34). Et asja, näiteks looma ilu või suurepärasus seisneb kindla suurusega osade korrastatuses (1450b35–38), peavad ka tragöödia osad olema proportsionaalsed. Tragöödia võime hinge juhtida sõltub loo pöördest äratundmise hetkel, mil peategelane liigub teadmatusest teadmisse. Parimal juhul langeb see äratundmine kokku kavatsuse pöördumisega, nagu Sophoklese "Kuningas Oidipusega", kus Oidipus tunneb end ära sellena, kellele oli ennustatud, et ta mõrvab oma isa ja abiellub oma emaga. See hetk tekitab publikus kaastunnet ja hirmu, täites traagilise jäljenduse eesmärgi (1452a23–b1). Jäljendava luule tekitatud kaastunne ja hirm tekitavad erilaadset naudingut (1453b11–14). Kuigi jäljendus ise on tehnika ehk kunst, on see nauding inimestele omane. Et luule suudab emotsioone tekitada ja hinge juhtida, piirneb ta nii hea loomuse kui ka hullumeelsusega (1455a30–34). Näidendeid kirjutatakse ja lugusid loetakse Aristotelese järgi sellepärast, väikeste erinevustega helid võib niimoodi ritta panna, et tekivad konventsionaalsed sümbolid, mis nimetavad konkreetseid asju, mistõttu kuulmisel on aktsidentaalne omadus toetada tähenduslikku kõnet, mis on õppimise põhjus (De sensu et sensibilibus 437a10–18). Kuigi heli ei ole seesmiselt tähenduslik, saab hääl kanda hingestatud tähendust, andes edasi mittekohalolevate asjade võimalikku väljanägemist (Hingest 420b5–10, 27–33). Luule kasutab selle loomuliku võime ära, jäljendades keele abil oskuslikult tegelikkust, nõudmata, et asjad oleksidki niisugused, nagu neid kujutatakse (Luulekunstist 1447a13–16). Lahtiseks jääb küsimus, kuidas peaks luuletaja kasutama oma võimet hinge tõeste või väärade jäljendustega juhtida: kas ta peaks jäljendama asju, nagu nad on või nagu nad peaksid olema. Kuigi õigsuse mõõdupuu pole luules sama mis poliitikas (1460b13–1461a1), pole selge, kuidas ja kui palju peaks riik luuleloomet piirama.
Aristotelese mõju ja retseptsioon
Aristotelese töid loeti vanaajal palju ja tema koolkond oli mõjukas sajandeid pärast tema surma. Tema koolist sai alguse peripateetikute liikumine, mille tähtsaim esindaja oli Aristotelese õpilane Theophrastos. Hilisantiikajal kirjutati Aristotelese teoste kommentaare: esimene kommentaator oli Alexandros Aphrodisiasest, kommentaatorite seas olid ka uusplatoonikud Simplikios, Syrianos ja Ammonios.
Keskajal tõlgiti Aristotelese teosed araabia keelde. Selle mõjul ilmusid islami aristotelistid, kelle seas olid Ibn Bājjah (Avempace) ja Ibn Rushd (Averroes). Juudi filosoofiatraditsioonis nimetab Maimonides Aristotelest filosoofide peameheks ja kasutab Tanahi sisu analüüsimisel Aristotelese mõisteid. Aristotelese loogikaalased teosed olid Lääne-Euroopas alates 5. sajandist pKr Boethiuse ladinakeelsete kommentaatoride kaudu saadaval. Suurem osa Aristotelese teoseid sai ladina keeles saadavaks viissada aastat hiljem; see viis 11. ja 12. sajandil Aristotelese ideede taassünnini Euroopas. 1260ndatel aastatel puhkes Pariisi ülikoolis vaidlus, milles osalesid Averroese pooldajad, kelle järgi mõtlemine toimub otseselt Jumala valgustava tegevuse tõttu, ja need, kelle järgi igal inimesel on eraldi aktiivne intellekt. Sajandeid kestis vaidlus realismi ja nominalismi pooldajate vahel selle üle, kas universaalid on reaalsed või eksisteerivad ainult nime poolest, (universaalidetüli). Aquino Thomas, Johannes Duns Scotus, William Ockham, Jean Buridan jt väljapaistvad skolastikud pidasid Aristotelest filosoofiliseks autoriteediks ja mainisid teda oma töödes lihtsalt "Filosoofina"; Aristotelese tõlgendamise asjus oli nende vahel lahkarvamusi.
Alates 16. sajandist hakkasid loodusfilosoofid ja teised mõtlejad skolastikat ründama, nii et löögi alla sattusid ka Aristotelese seisukohad. Mikołaj Koperniku heliotsentriline maailmasüsteem vastustas Aristotelese maailmasüsteemi, mille järgi maailma keskmes on Maa. Galileo Galilei näitas katseliselt, et mõned Aristotelese füüsikateooria ennustused ei pea paika, näiteks ei kuku raskemad kehad kiiremini kui kergemad kehad. René Descartes ründas Aristotelese teleoloogiat, pooldades looduse, sealhulgas eluslooduse mehhanitsistlikku käsitust. Thomas Hobbes kritiseeris Aristotelese tajuteooriat, leides, et vormide kandumine läbi õhu on ebausutav. David Hume'i silmis olid põhjuslikud väed liiga salapärased. Immanuel Kant ja utilitarism rajasid eetika kohusele, mitte õnnele (eudaimonia). Charles Darwin näitas, et bioloogilised liigid ei ole igavesed, mis õõnestas Aristotelese liigikontseptsiooni. 19. sajandi lõpus töötas Gottlob Frege välja formaalse loogika uued alused, nii et see ei pidanud enam rajanema süllogistikal. 20. sajandi alguseks tundus Aristotelese filosoofia olevat suurema suuremalt jaolt vananenud ja ebaaktuaalne.
20. sajandi teisel poolel hakkas levima uusaristotelism: mõned filosoofid hakkasid mõnesid Aristotelese seisukohti pooldama. Vooruseetika sai alguse Elizabeth Anscombe'i artiklist "Modern Moral Philosophy" (1958) Anscombe väitis et deontoloogilisele eetikale ja utilitarismile omane moraalireeglite põhisus ei ole veenev, sest moraalikäsu mõiste on kaotanud tähenduse, kui seda enam ei peeta Jumalalt pärinevaks. Käsupõhine moraalikäsitus on sillutanud tee moraalirelativismile ja moraalinihilismile. Vooruseetika rajab moraali moraalireeglite asemel iseloomuseisunditele. Näiteks Michael Thompson on välja töötanud uusaristotelliku loomuliku normatiivsuse teooria. Poliitikafilosoofias tegi Hannah Arendt eristuse avaliku sfääri ja privaatsfääri ehk erasfääri vahel ning pidas nendevahelisi pingeid ajaloolise muutuse alusjõuks.
21. sajandil on mõned filosoofid hakanud pooldama ka seisukohti Aristotelese teoreetilisest filosoofiast. Nancy Cartwright ja John Pemberton on taaselustanud looduslike vägede kui looduse fundamentaalontoloogia osa. Stewart Umphrey väidab, et loomulikud liigid on reaalselt olemas. Sydney koolkond pooldab uusaristotelikku matemaatiliste objektide ontoloogiat.
Kirjandus
Language and Logos, Cambridge 1982.
Korea sõda
Korea sõda oli Põhja- ja Lõuna-Korea relvastatud konflikt, mis kestis 25. juunist 1950 relvarahuni 27. juulil 1953. Korea Vabariigi poolel osalesid Ameerika Ühendriigid ja veel 15 riigi sõjaväelased, kes tegutsesid ÜRO lipu all. Korea Rahvademokraatliku Vabariigi poolel võitlesid Hiina ja Nõukogude Liidu üksused.
25. juunil 1950 ületas 135 000 Põhja-Korea sõdurit 38. laiuskraadi (Põhja- ja Lõuna-Korea vahelise piiri). Põhja-Korea valitsus väitis, et Lõuna-Korea väed olid ületanud 38. laiuskraadi ning seega oli Lõuna-Korea alustanud sõda. Põhja-Korea, saanud Nõukogude Liidult abi, relvastust ja tanke, oli oma üllatusrünnakuga üliedukas. Umbes 2/3 Lõuna-Korea sõjaväest oli parajasti puhkusel, jättes riigi rünnakutele avatuks. Põhja-Korea kasutas võimalust ning ründas mitut olulist pidepunkti. Mõne päeva möödudes jäid Lõuna-Korea väed vähemusse ning olid sunnitud täielikult taganema. Samal ajal pommitasid Põhja-Korea õhuväed Kimpo lennujaama Lõuna-Korea pealinnas Sŏulis. Peagi, 28. juunil, vallutasid Põhja-Korea väed Sŏuli. Põhja-Korea väed ei suutnud siiski saavutada oma eesmärki: kukutada Syngman Rhee valitsus ning põrmustada Lõuna-Korea sõjavägi.
Teise maailmasõja järgne demobilisatsioon põhjustas Koreas olevatele Ameerika Ühendriikide ja tema liitlasvägedele suuri raskusi varustuse saamisega. Ligi 40% sealsetest vägedest olid nõrgad ning enamik varustusest kasutu. Alles olid jäänud suured väed Jaapanis kindral Douglas MacArthuri käsutuses. Truman käskis MacArthuril saata sõjaväelasi Lõuna-Korea sõjaväkke. Seal pidid nad pakkuma õhutoetust Ameerika Ühendriikide kodanike ohutuks evakueerimiseks. Harry Truman ei võtnud kuulda ka oma nõuandjate soovitusi Põhja-Korea vägesid ühepoolset rünnata, vaid kasutas Ameerika Ühendriikide 7. laevastikku, mis oli määratud Taiwanit kaitsma. Seetõttu ei täitunud Ameerika Ühendriikide lubadus Chiang Kai-Sheki väed alistada. Hiina Rahvuslik Erakond, kes oli seeläbi Taiwanis lõksus, küsis luba sõjas osalemiseks. Ameeriklased lükkasid nende palve tagasi, sest nad kartsid, et see julgustaks kommunistliku Hiinat sekkuma. Teised läänepoolsed riigid nõustusid Ameerika Ühendriikide tegevusega ning pakkusid oma toetust. Kuid augustiks aeti Lõuna-Korea ja kommunistide pealetungi alistamist aitama tulnud Ameerika Ühendriikide kaheksas armee väiksele alale Korea poolsaare lõunapoolseimas tipus Pusani linna ümber. Ameerika Ühendriikide varustuse, õhuvägede ja abivägede toel suudeti piki Nakdongi jõge maha panna piir. Sellest kujunes välja meeleheitlik piirihoidmise võitlus. Kuigi saabus üha rohkem Ameerika Ühendriikide abivägesid, hakkas Põhja-Korea peagi saavutama kontrolli kogu Korea poolsaare üle.
Olukorra leevendamiseks korraldas MacArthur Põhja-Korea vägedele põhjast selja tagant pealetungi. See oli ülimalt ohtlik ettevõtmine, kuid peagi vallutasid liitlasväed rannaalad. Seal kohati vaid keskpärast vastupanu ning liiguti kiirelt edasi Sŏuli. Kui Põhja-Korea väed nägid, et nende varustusteed olid katkenud, hakkasid nad kohe kiiresti põhja taganema. See andis nurka surutud ÜRO (Ühinenud Rahvaste Organisatsioon) ja Lõuna-Korea vägedele kohe võimaluse edasi liikuda ning ülejäänud vägedega liituda.
ÜRO väed ajasid Põhja-Korea väed tagasi üle 38. laiuskraadi. Eesmärk päästa Lõuna-Korea oli saavutatud. Edust innustatult otsustati ühendada kogu Korea Syngman Rhee valitsuse alla. Seega olid Ameerika Ühendriigid veendunud, et peavad sõda jätkama ja saatma oma väed põhja poole. Kommunistliku Põhja-Korea võimalik hävitamine pani aga muretsema Hiina, kes kartis, et ÜRO väed ei kavatsegi peatuda Yalu jõe juures, mis oli Hiina ja Põhja-Korea piir. Kindral MacArthur oli veendunud, et sõja laiendamine Hiinasse on vajalik. Truman ja teised juhid aga keelasid sõja laiendamise ja MacArthurilt nõuti Hiina piirile lähenedes ettevaatlikkust. Paraku MacArthur keeldus kuuletumast, väites, et Põhja-Korea väed olid Hiina varustatud ja seega peaks Hiina baase pommitama. Vaatamata erinevatele asjaoludele siiski Hiinat terve sõja vältel ei pommitatud.
Hiina hoiatas Ameerika Ühendriike, et nad 38. laiuskraadi ei ületaks. Truman pidas seda tühjaks ähvarduseks. Päev pärast seda, 8. oktoobril 1950, kui Ameerika Ühendriikide väed olid kahe Korea vahelise piiri ületanud, saatis Mao Zedong Hiina Rahvavabatahtlike Väed Yalu jõe äärde. Nad oli valmis piiri ületama. Mao nõudis kohe abi ka Nõukogude Liidu valitsuselt ja nägi sekkumisel ainult kaitse-eesmärki. Mao ütles Stalinile, et kui nad lasevad Ameerika Ühendriikidel terve Korea vallutada, peavad nad olema valmis selleks, et Ameerika Ühendriigid kuulutavad Hiinale sõja. Hiina peaminister Zhou Enlai saadeti Moskvasse, et kinnitada Mao öeldud väiteid. Mao lükkas kavandatud rünnaku edasi 13. oktoobrilt 19. oktoobri peale, oodates venelaste abi. Venelaste abi jäi aga kasinaks, sest nad olid nõus õhuvägedega abistama kuni 96 km kaugusel rindejoonest. Nõukogude Liidu õhujõudude osavõtt oli Lõuna-Korea õhuvägedele halb üllatus. Ameerika Ühendriigid olid teadlikud Nõukogude Liidu rollist sõjas, kuid sellest vaikiti, et vältida vahejuhtumeid ning halvimal juhul tuumasõda.
15. oktoobril 1950 läks Truman Wake'i saarele, et arutada Hiina sekkumise võimalust ning oma soovi sõja ulatust piirata. MacArthur kinnitas Trumanile, et kui Hiina üritaks tulla Pyongyangi peale, tuleks sellest suurim veresaun. 19. oktoobril langes Pyongyang ÜRO vägede kätte.
Kindral Peng Dehuai juhtimisel algas 25. oktoobril 1950 Hiina rünnak, 270 000 sõjaväelast ületas piiri. Hiina rünnak tabas ÜRO vägesid üllatusena. ÜRO väed sõlmisid hiinlastega kokkuleppe ning hiinlased taganesid mägedesse. ÜRO väed eirasid Hiina karmi hoiatust ja liikusid ikka edasi Yalu poole. Novembri lõpus ründasid hiinlased uuesti. Läänes mööda Chongchoni jõge liikudes alistasid hiinlased mitmeid ÜRO Lõuna-Korea vägesid ning kahjustasid tugevalt ÜRO äärmisi vägesid. Sellele järgnes Ameerika Ühendriikide kaheksanda armee taganemine, mis on Ameerika Ühendriikide ajaloos pikim taganemine. Idas hävitati 26. novembrist kuni 13. detsembrini peaaegu kogu 3000-meheline Ameerika Ühendriikide seitsmes jalavägi. Mereväelastel läks paremini. Kuigi nad olid ümber piiratud ja sunnitud taganema, tekitasid nad siiski Hiina vägedele palju kahju.
ÜRO väed, olles juba päris Põhja-Koreas, evakueerisid detsembri lõpus umbes 100 000 sõjaväelast ja 100 000 Korea tsiviilisikut. Tsiviilisikud paigutati kõikvõimalike laevade peale ning viidi turvaliselt Lõuna-Korea tipus asuvatesse sadamatesse.
4. jaanuaril 1951 vallutasid Kommunistliku Hiina ja Põhja-Korea väed Sŏuli. ÜRO väed olid sunnitud taganema. Kindral Walker sai selles rünnakus surma ning teda pandi asendama kindral Matthew Ridgway, kes oli juhtinud teises maailmasõjas õhuvägesid. Ridgway hakkas kohe tõstma ennist lüüa saanud kaheksanda armee võitlusvaimu, mis oli ennist langenud. Vaatamata sellele oli olukord siiski nii halb, et MacArthur mainis võimalikku tuumarelvade kasutamist. Märtsis 1951 võttis Ridgway ellu äratatud kaheksas armee tagasi Sŏuli.
11. aprillil 1951 eemaldas president Truman MacArthuri juhtpositsioonilt. Selleks oli mitu põhjust. MacArthur oli ületanud 38. laiuskraadi ja arvanud ekslikult, et Hiina ei sisene sõtta ega põhjusta sellega liitlasvägedele suuri kaotusi. Samuti arvas ta, et tuumarelvade kasutamise üle otsustab tema, mitte president. MacArthuri koha võttis üle Ridgway, kellel õnnestus ÜRO väed edukale vastupealetungile saata. Mitu rünnakut sundis vastaste väed tagasi liikuma, mis põhjustas Hiina ja Põhja-Korea vägedes hulgaliselt ohvreid.
Ülejäänud sõda hõlmas väikest ala ning oli pigem pikaajaline rahuläbirääkimiste periood, mis algas 10. juulil 1951. Lahingud jätkusid siiski ka läbirääkimiste ajal. Põhja-Korea ja tema liitlaste eesmärk oli saada enne kokkuleppe saavutamist tagasi alad, mis olid enne neile kuulunud, et neist mitte ilma jääda. Suur vaidluskoht läbirääkimistel oli sõjakahjude tasumise küsimus. Kommunistid nõustusid vabatahtlikult reparatsioonimaksudega vaid tingimusel, et neile tagastataks enamik aladest, mis olid enne sõda neile kuulunud. See soov lükati kohe tagasi. Sõda kestis, kuni kommunistid oma soovist loobusid.
29. novembril 1952 valiti Dwight Eisenhower Ameerika Ühendriikide presidendiks. Valimislubadust täites sõitis ta Koreasse, et leida lahendus konflikti lõpetamiseks. ÜRO nõusolekul läks käiku India ettepanek teha Koreas vaherahu. 27. juulil 1953 saavutati relvarahu. Selleks ajaks oli rindejoon peaaegu samas kohas, kust jookseb 38. laiuskraad. Sinna rajatud demilitariseeritud ala kaitsevad ühelt poolt Põhja-Korea ja teiselt poolt Lõuna-Korea väed. Rahulepingut pole tänapäevani alla kirjutatud.
Keskjooks
pisi|1 – ülemjooks 2 – keskjooks 3 – alamjooks Keskjooks on jõe osa alam- ja ülemjooksu vahel. Väikestel jõgedel keskjooksu eraldada pole mõtet.
Egon Schiele
Egon Schiele [ˈʃiːlə] (12. juuni 1890 Tulln – 31. oktoober 1918 Viin) oli austria kunstnik. Ta oli Gustav Klimti protežee.
Keskjooks
Kirjutades, et "N jõe keskjooksul elavad ...", peetakse silmas mitte ainult jõge, vaid ka tema lähemat ümbrust.
Võrreldes ülemjooksuga vooluhulk jõesängi keskjooksul kasvab, voolukiirus väheneb. Kohati tekivad setted. Põhjakulutus väheneb ja jõgi kulutab rohkem sängi külgi. Tekivad looked, jõeorg laieneb.
Egon Schiele
Tema lühikest elu saatsid konfliktid ja skandaalid, mis kajastusid tema kunstis erootika ja psühholoogilise pingena. Kuigi Schiele tegutses Viinis ajal, mil seal viljeleti Viini juugendstiili, on tema teosed ekspressionistlike tunnustega: figuuride moonutamine, väljakutsuvad vaatepunktid ja erksad värvid. Värvid ongi Schiele jaoks kõige ekspressiivsem vahend maalikunstis.
Elu
Egon Schiele sündis 12. juunil 1890 Tullnis, mis on väike linn Viini lähedal.
Lapsepõlv ja teismeiga
Egon Schiele oli raudteeülema Adolf Eugeni ja Marie Schiele (neiupõlvenimega Soukup) kolmas laps. Tal oli kaks vanemat ja üks noorem õde: Elvira, Melanie ja Gerti. (Gertiga olid tal verepilastuslikud suhted.) Schiele joonistamisanne ja loominguline viljakus avaldus juba lapsena, kui ta joonistas nii palju ronge, et isa Adolf otsustas tema visandiraamatud hävitada. Pärast vaimselt ebastabiilse isa surma 1905. aastal sai Schiele eestkostjaks onu Leopold Czihaczek, kes polnud küll tema kunstikalduvustest vaimustunud, ent tunnistas tema andekust. Koolis oli Schiele häbelik ja vaikne. Et ta oli kehv õpilane, käis ta endast nooremate klassis.
Varajases teismeeas näitas Schiele huvi üles vaid joonistamise vastu. Isa surma elas ta väga raskelt üle. Sel perioodil maalis ta arvukalt pilte, sealhulgas oma esimesed autoportreed. Arvatakse, et autoportreede maalimine pärast traagilist läbielamist oli ainus viis tegeleda leinaga ja täita kaotusest tekkinud tühimik. Oma emaga ta lähedane ei olnud, pigem oli nende suhtlus konfliktne terve Schiele elu.
Loometee ja eraelu
1906. aastal hakkas Schiele õppima Viini kunstkäsitöökoolis (Wiener Kunstgewerbeschule), kus tal soovitati astuda kunstiakadeemiasse (Akademie der Bildenden Künste). Seal sai tema peamiseks õpetajaks väga konservatiivne Christian Griepenkerl. Sealne akadeemilise laadi pealesurumine ei sobinud aga omanäolisele Schielele, nii et ta lahkus akadeemiast pärast kolme aastat koos mitme kaasõpilasega.
pisi|vasakul|"Autoportree" (1906) Schiele hakkas huvi tundma Klimti stiili ja Viini Setsessiooni kunstnike vastu .1907. aastal tutvus Schiele Gustav Klimtiga, kes pidas noort kunstnikku väga andekaks ja hakkas tema mentoriks. Klimt tutvustas Schielele kunsti- ja käsitööettevõtet Wiener Werkstätte, mis oli tihedalt seotud Viini Setsessiooniga. Klimt pidas Schielet endast paremaks joonistajaks ja ostis mitu tema teost, et soodustada Schiele loomevabadust. Schiele varasemates teostes on tunda Klimti ja juugendi mõjusid, hiljem muutus stiil aga omanäolisemaks, jõulisemaks ja ekspressiivsemaks. 1907. aastal väljendub tema teostes esimest korda Klimti mõju. Tõsiasi, et Schiele võttis Klimti eeskujuks, oli juba iseenesest mässumeelne akt Griepenkerli ja akadeemia kui institutsiooni vastu. 1908. aastal eksponeeris ta esimest korda Klosterneuburgis oma teoseid.
Norra Eurovisiooni lauluvõistlusel
Norra on osalenud Eurovisiooni lauluvõistlusel alates 1960. aastast. Norra ei osalenud kahel korra: 1970 ja 2002.
Egon Schiele
Loometee ja eraelu
1909. aastal osales ta ka esimesel Neukunstgruppe näitusel Pisko galeriis, see oli Schiele esimene suur võimalus osaleda suuremal kunstinäitusel. Neli tema teost olid näitusel esindatud Oskar Kokoschka teoste kõrval. Pärast näitust, mis ei olnud kunstnikule kuigi menukas, lahkus kunstnik Neukunstgruppest. 1910. aastaks oli Schiele leidnud endale omase stiili. 1911. aastal avaldati Schiele kohta esimene publikatsioon.
Norra Eurovisiooni lauluvõistlusel
Norra on võitnud Eurovisiooni lauluvõistluse kolm korda; Bobbysocks võitis 1985. aastal lauluga "La det swinge", aastal 1995 Secret Garden lauluga "Nocturne" ning Alexander Rybak aastal 2009 lauluga "Fairytale". Vaatamata edule on Norral olnud kõige rohkem 0 punkte läbi Eurovisiooni ajaloo. Norra on olnud ka 11 korda viimane, mis on samuti rekord.
Egon Schiele
Loometee ja eraelu
1911. aastal tutvus ta 17-aastase Walburga (Wally) Neuziliga, kellest sai tema kauaaegne armuke ja modell. Koos põgenesid nad Viini klaustrofoobilisest miljööst Český Krumlovi (Krumau) väikelinna Böömimaal. Linnaelanikud aga ei kiitnud heaks nende elustiili, sealhulgas fakti, et Schiele kasutas modellidena kohalikke teismelisi tüdrukuid, ning nad kolisid Wallyga Viini lähistele Neulengbachi. 1912. aastal süüdistati Schielet alaealise tüdruku ahistamises. Arreteerimise käigus leiti ateljeest suurel hulgal joonistusi, mida peeti pornograafilisteks. Ahistamissüüdistusest loobuti, aga ta mõisteti süüdi pornograafiliste joonistuste eest ja pidi kandma karistust 24 päeva vanglas, kus valmisid ka mitmed vangistust käsitlevad teosed.
Schiele kasutas tihti väga noori modelle, kes poseerisid alasti ebamoraalseks peetud poosides. Alates 13. aprillist 1912 oli Schiele kolm nädalat vahi all Neulengbachis ning tema erootilised joonistused konfiskeeriti. Kohtuotsusega ta küll vangistati kolmeks päevaks, aga lasteahistamise süüdistused tühistati. Kuigi tema erootilisi teoseid iseloomustati grotesksena, kutsuti Schielet siiski "pornograafiks".
1912. aastal avastasid Schiele ka mõned mõjukad kollektsionäärid ning tema rahaline seis paranes. Samal perioodil avastas kunstniku ka ajakirja Die Aktion asutaja Franz Pfemfert ning 1916. aastal ilmus ajakirjanumber, mis oli täies ulatuses pühendatud Schielele. See on oluline, sest nii jõudsid Schiele ja tema teosed väga laia lugejaskonnani. pisi|Egon Schiele 1914. aastal 1913. aastal toimus esimene Schiele isikunäitus Müncheni uue kunsti galeriis. Samal aastal liitus ta Austria kunstnike liiduga (Bund Österreichischer Künstler). Ta osales mitmel näitusel Budapestis, Kölnis, Dresdenis, Pariisis ja Roomas.
1914. aastal ajakirjas Die Aktion ilmunud manifestis kirjutas 19-aastane Schiele: "Uus kunstnik on ja iga hinna eest peab olema tema ise, ta peab olema looja, ta peab ise rajama aluse möödunud traditsioonist mõjutamata. Siis ta on uus kunstnik".
Norra Eurovisiooni lauluvõistlusel
2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel oli Norra favoriit juba pikka aega enne lauluvõistlust. Finaali edasipääsukaart tõsteti finaalis Norrale eelviimasena. Norra siiski võitis II poolfinaali. Finaalis läks Norra võistlust juhtima juba päris esimeste hääletajatega, laskmata mitte ühelgi riigil mitte korrakski mööduda ning võites lauluvõistluse sellise suure punktisummaga nagu seda on 387 punkti. Seda on 169 punkti rohkem, kui teise koha saavutanud Island.
Egon Schiele
Loometee ja eraelu
pisi|vasakul|"Edithi portree" (kunstniku naine; 1915) 1914. aastal kohtus ta Viinis protestantliku kodanlasperekonna Harmsiga. Peres oli kaks tütart, kellest ühega otsustas Schiele abielluda. Kui ta teatas 1915. aastal enda ja Edithi kihlumisest elukaaslasele Wallyle, jättis viimane Schiele maha ja nad ei kohtunud enam kunagi. Wally Neuzil oli olnud tema kaaslaseks neli aastat, olles talle partner nii eraelus kui ka modell tema (enamasti erootilistel) maalidel. Schiele oli sellest väga murtud, kuna oli arvanud, et abiellumise järel kestab tema suhe Wallyga edasi. Schiele abiellus Edith Harmsiga 1915. aastal.
Paar päeva pärast pulmi sai Schiele sõjaväekutse ja pidi kohe minema Prahasse, hiljem Mühlingisse. Tema töökohustuste hulka kuulus venelastest sõjavangide valvamine, keda ta ka maalis ja joonistas. Komandör Karl Moser andis sõdurist kunstnikule isegi ruumi, mida too sai ateljeena kasutada. Sõjaväekohustuste täitmise ajal osales ta siiski ka mitmel näitusel.
Alates 1915. aastast oli Schiele sõdur Prahas, hiljem Viinis. Märtsist novembrini 1916 kirjutas Schiele sõjapäevikut. On oluline rõhutada, et kuigi Schiele ei võtnud poliitilistel teemadel väga sõna, ei olnud ta apoliitiline. Juba fakt, et ta tegi tööd ka poliitilisele aktivistile Franz Pfemfetile ja tema ajakirjale, näitab Schiele poliitilisust. Ta ei olnud sõja poolt ega vaimustunud rahvusluse ega rassi diskrimineerimise ideedest. 1915–1917 maalis ta väga vähe.
1917. aastal oli Schiele tagasi Viinis ja osales viiekümne teosega menukalt Setsessiooni 49. näitusel. Tema maalid olid väljas peasaalis ja näituseplakatil.
1918. aasta 6. veebruaril suri tema suur eeskuju Gustav Klimt. Märtsis saatis teda näitusel suur menu ja enamik tema näitusel eksponeeritud teostest leidis ostja.
1918. aasta sügisel jõudis 20 miljonit inimelu nõudnud Hispaania gripi pandeemia Viini. Edith, kes ootas last, suri 28. oktoobril; Schiele kolm päeva pärast teda.
Schielet iseloomustatakse kui hüpertundlikku isiksust ja prohvetit, kes nagu oleks ette näinud Euroopa vältimatut katastroofi. Kunstniku ellu ja loomingusse tungis vägagi sageli surmatemaatika ning isegi tema erootiliste teoste kohta on öeldud, et need peegeldavad surma kohalolu.
Autoportreed
Schiele lõi sadakond autoportreed. Reinhard Steineri arvates ei ole Schiele teosed autobiograafilised reportaažid ega kujuta kangelaslikkust ega enesejumaldamist (mõne erandiga varajastes teostes aastatel 1905–1907). Seda ebatavaliste pooside, tundeliste žestide ja ühtse "mina" (kunstnik versus kunstnik portreel) puudumise pärast. Varajase perioodi autoportreesid iseloomustab grandioosne ja ekshibitsionistlik enesevaade, mis Steineri sõnul kompenseerib Schielele kalli isa kaotust ja tema tunnustuse igatsust. Klimti perioodil tehtud autoportreedes (tinglikult 1910–1913) on rohkem pinget ning sellepärast võib olla neid raskem ka autoportreedena tuvastada. Selle perioodi kunstnik autoportreteeris end askeetlikult saledana, tema figuur on väändunud, näoilme sünge, veider ja võõras.
Schielele on omane neutraliseerida pildi taust (loobuda ruumilisusest), mis teeb figuurid ühedimensiooniliseks ning seetõttu näevad kehad välja haavatavad ja liigutused närvilised. Kuigi Schiele mõnel autoportreel võib välja tuua objektiivselt erootilise sisu ning ihade käsitlemise, ei saa seda joont kõikidele (akt-auto)-portreedele omistada. Schiele oli pigem enese analüüsija/looja, kes otsis ennast ja oma spirituaalset substantsi. Schiele erootilised teosed (mitte ainult autoportreed) kirjeldavad seksuaalsusest põhjustatud kannatusi, mehe ja naise vahelise suhte patupoolt.
Maastiku- ja linnavaated
Pärast 1915. aastat hakkas senine süngus Schiele teostest taanduma. Tundub, nagu oleks kunstnik vastandunud verisele reaalsusele (I maailmasõda), pöördudes maalima linna- ja maastikuvaateid. Siiski ei saa Schiele puhul rääkida reaalsuse objektiivsest kujutamisest, vaid selle teatavast moonutamisest. Seda muidugi ka sellepärast, et Schielele oli tavaks maalida mälu, mitte vaate järgi. Kuigi selle perioodi varajased maastikukujutused on enamasti külmades toonides, siis see muutus hilisemal perioodil ning Schiele värvipaletile ilmuvad soojemad värvitoonid (näiteks 1917. aasta maal "Neli puud").
Ka Schiele linnavaated läbisid loodusvaadetega sarnase protsessi. Schiele linnavaated on rahulikuma kontrastsusega, isikupärase vaatepunktiga, mõtiskleva ja melanhoolse meeleoluga. Kunstnik jäi linnavaadete maalijana alati n-ö provintsipoisiks, sest ta armastas väikeseid linnu ja külasid ning eelistas oma ajast hoolimata kujutada just neid (selle aja moodsad kunstnikud kujutasid suurlinnu ja liiklust-liikumist). Schiele ei maalinud moodsaid linnu – tema piltidel puuduvad suitsevad korstnad, vabrikud, tehased ning üleüldse viited moodsale tehnoloogiale. Schiele kurva ilmega linnavaated kirjeldavad kunstniku enda siseelu, mitte objektiivset ajaloolist hääbumist. Linnade surnud väljanägemine tuleneb Schiele valitud linnusilma perspektiivist.
Schiele ja Klimt
Schiele suhestus Klimti kunstiga stiili ja motiivide kaudu. Nende tutvuse algusaastatel võttis Schiele palju Klimti avangardistlikke stiilielemente üle ka oma teostesse. Ta andis klimtilikule erootikale oma teostes agressiivsema ja traagilisema kuju. Tema käe läbi omandas malbe Viini versioon art nouveau 'st närvilise ja pöörase iseloomu ning lõpuks nurkliku teravuse. Klimt ja Schiele jagasid paljusid oma modelle ning ühest neist, Wally Neuzilist, sai Schielele partner ka pikemaks ajaks. Alates 1909. aastast jättis Schiele klimtiliku elegantse joonelise selguse seljataha ja alustas joonistamist stiilis, mille kohta isegi Klimt märkis, et tegemist on meistri stiiliga. Klimt ja Schiele tutvusid arvatavasti 1910. aastal. Schiele pakkus Klimtile, et kunstnikud võiksid omavahel teoseid vahetada – Schiele annaks mitu oma joonistust ühe Klimti oma vastu. Klimt olevat seepeale teinud komplimendi Schiele joonistamisoskuse kohta ja öelnud, et see on tema omast palju parem. Vahetus siiski toimus ja Klimt ostis isegi paar joonistust Schielelt juurde.
Schiele vaatepunkt
Palju on räägitud Schiele eripärast vaatepunkti valimisel. Ebatavaline vaatepunkt on tihti põhjus, miks figuurid tunduvad deformeerunud ja kummalised, poosid ebatavalised ja tulnukalikud. Väga harva vaatles Schiele oma modelle täies ulatuses või eestvaates. Vahel kasutas ta redelit, et saada vaatepunkt modellidele ülalt. Schiele modellide ebainimlike pooside taga ei nähta loomulikkust, vaid kunstniku korraldust. Modellid on kunstnikule haavatavalt paljastatud ning nad ei tundu tavaliselt lõõgastunud, vaid pinges. Tihti on modelli pilk suunatud vaatajale.
Arvatakse, et Schielele võis tihti inspiratsiooniallikaks ja kehakeele joonistamisel aluseks olla vaimuhaigete inimeste patoloogiline kehakeel. Selle huvi tekitas temas sõber Erwin Osen, kes käis seda haigete pealt õppimas. Osen on ka oma isikliku ekspressiivsusega mõjutanud Schiele figuuride kujutamist. Lisaks leidis Schiele inspiratsiooni teatraalsusest ja tantsust. Kunstniku inspiratsiooniallikatest kõnelevad tema kollektsioneeritud kunstiteosed. Tema kogusse kuulus mõnel määral eksootilist või folkloorset kunsti, idamaiseid puulõikeid ning Viini suurim Jaapani pornograafia kogu.
Prunus
Prunus on olenevalt süstemaatikast:
Lõss
Lõssiks nimetatakse piima, millest on peaaegu kogu piimarasv koore näol eraldatud. Euroopa Liidu määratluse kohaselt on lõss pastööritud, steriliseeritud või kõrgkuumutatud piim, mille rasvasisaldus on viidud maksimaalselt 0,5%-ni.
Ülemjooks
Kirjutades, et "N jõe ülemjooksul elavad ...", peetakse silmas mitte ainult jõge, vaid ka tema lähemat ümbrust.
Mägiojade ja -jõgede ülemjooksupiirkonda, kus elavad reofiilsed organismid, nimetatakse ritraaliks.
Tohvri (Hiiumaa)
Tohvri on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa valla lõunaosas. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Emmaste valda.
Põhjas piirneb Tohvri Vanamõisa lahega, läänes Laiduvahe ja Tohvri lahega, lõunas Hindu, Sõru ja Reheselja külaga ning idas Sepaste külaga.
Olustvere mõis
pisi|300px|Olustvere mõisa peahoone
Tohvri (Hiiumaa)
Loodus
Küla edelanurgas asub Tohvri nina, kus asuvad näiteks Leigri laid ja Leigri lõugas. Küla idaosa piirneb Sepaste kraaviga.
Olustvere mõis
Olustvere mõis (saksa keeles Ollustfer) oli rüütlimõis Viljandimaal Suure-Jaani kihelkonnas Olustveres. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Põhja-Sakala valda Viljandi maakonnas.
Tohvri (Hiiumaa)
Ajalugu
Tohvri kuulus ajalooliselt Agapäe vakusesse ja hiljem Emmaste mõisa koosseisu. 1622. aasta vakuraamatu järgi elas vakuses Nena Stoffer, keda 1648. aastal on mainitud nimega Sörro Nenna Toffer. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni järgi elas Sõru külas talunik Toffri Toffer. 1835. aastal said taluperemees Petri Jürri järglased perekonnanime Toffri ja taluperemees Mihkli Ado järglased perekonnanime Onno.
Olustvere mõis
Ajalugu
Mõis olevat rajatud juba orduaja lõpus ning esialgu paiknes see arvatavasti mõni kilomeeter praegusest asupaigast põhja pool. Nüüdsele kohale tõi mõisa Valentin Schilling.
Tohvri (Hiiumaa)
Ajalugu
Tohvri kuulus aastatel 1977–1997 Sõru koosseisu.
Tohvri hooldekodu asub Hindu külas.
Olustvere mõis
Ajalugu
1624. aastal läänistati Viljandi lossilään, mille koosseisu Olustvere kuulus, krahv Jakob De la Gardiele (1583–1652). Peagi panditi mõis Valentin Schillingile, kes oli omanik 1640. aastal. Pandilepingu lõppedes siirdus mõis De la Gardiedele tagasi. Krahv Pontus Fredrik De la Gardie (1630–1692) pantis selle lõplikult ära: 1668. aastal sai pandihärraks Johann von Schlippenbach.
Tohvri (Hiiumaa)
Taristu
Tohvri idaosas kulgeb külatee.
Olustvere mõis
Ajalugu
pisi|left|Olustvere mõisa viinavabrik ja härjatall
Tohvri (Hiiumaa)
Kultuur
Leigri laiul elasid rahvapärimuse järgi Leiger ja Tiiu.
Olustvere mõis
Ajalugu
Pärast Johann von Schlippenbachi surma siirdus mõis endiselt pandivaldusena edasi tema pärijatele. 1734. aastal oli Olustvere mõisnikuks vabahärra Berend Friedrich von Schlippenbach. Viimane pärandas mõisa oma tütrele Anna Friederika von Schlippenbachile, kes abiellus 1742. aastal Karl Gustav von Ferseniga. Pärast Anna Friederika surma (1779) siirdus mõis 1791. aastal tema pojale tulevasele Vene keisririigi krahvile kindralporutšik Hans Heinrich von Fersenile (1743–1800).
Tohvri (Hiiumaa)
Kultuur
Tohvri juures Sõru küla juures, Tohvri hooldekodusse viiva tee ääres kõrgendikul (vana rannavall) paiknes Esimese maailmasõja aegne Peeter Suure merekindluse Väinamere positsiooni rannakaitsesüsteemi rannakaitsepatarei nr 34 ja küla lõunaosas paikneb osa Teise maailmasõja aegsest Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitsepatarei rannakaitsepatareist nr 44, mille jäänused on arvele võetud kultuurimälestistena.
Ill (Austria)
thumb Ill (ILL) on jõgi Lääne-Euroopas Austria lääneosas, Reini parempoolne lisajõgi. Jõe pikkus on 72 km.
Saab alguse Silvretta aheliku põhjanõlvadelt ja voolab loode suunas läbi Vorarlbergi liidumaa. Läbib Montafoni ja Walgau oru ja Feldkirchi linna. Suubub Reini jõkke Feldkirchi linnast loode pool ("Illspitz") Šveitsi piiri lähedal. Illi jõel on mitu tammi hüdroelektrijaamadega.
Olustvere mõis
Ajalugu
Pärast Hans Heinrichi surma pärandati Olustvere mõisa edasi kolm põlvkonda. Kõigepealt sai mõisnikuks kaardiväeleitnant krahv Karl Gustav von Fersen (1779–1825), seejärel tema poeg ülemjäägermeister krahv Paul von Fersen (1800–1884) ja viimaks 1884. aastal kindralmajor krahv Nikolai von Fersen (1858–1921). Mõis võõrandati Nikolailt maaseadusega 10. oktoobril 1919.
Mõisakompleks
Olustvere mõisa vana härrastemaja valmis ühekorruselisena 17. sajandil. Teine korrus lisati 1900. aastate alguses.
Olustvere mõisa viinavabrik ehitati 1850. aastail.
1903. aastal valmis mõisa uus inglise maamajade stiilis ehitatud historitsistlik härrastemaja, kuhu oli sisse toodud elektrivõrk, keskküte, telefon ja veevärk. Arhitekt oli arvatavasti Arcibald MacPherson.
1912–1913 ehitati Olustvere mõisa juurde aitkuivati, mis oli valmimise ajal esimene elektrifitseeritud ja automatiseeritud aitkuivati Baltikumis. Kuivati on endiselt kasutuses.
1920. aastal kolis mõisahoonesse Eesti Aleksandri Põllutöökeskkool, tänapäeval Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskool mis asub 1985. aastal valminud uues hoones.
Tänapäeval asub mõisahoones turismikeskus ja Olustvere muuseum.
Mõisa park
pisi|Olustvere mõisa park
Pargi rajamise aeg ei ole täpselt teada, aga arvatavasti jääb see 18. sajandisse.
Park on kolmest küljest piiritletud maakividest laotud müüriga, milles paiknevate väravate postid on välja tahutud graniitplokkidest.
Mõisapargis paikneb viis allikatoitelist tiiki. Nendest suurimas asub kolm saart, mis on omavahel sildadega ühendatud.
Aardeleiud
1978. aastal kaevati aednikumaja lähistelt välja kaks aardeleidu, millest esimene sisaldas hõbemünte 9.–11. sajandist ja teine ligi 7000 hõbemünti 14. sajandist.
Elementaarreaktsioon
Elementaarreaktsioon ehk reaktsioon elemenraaretapp on keemilise reaktsiooni üks staadium, milles üks või kaks (harva kolm) keemilist osakest – aatomit, molekuli, iooni või radikaali – reageerivad. Elementaaretapile vastab üks siirdeolek. Reaktsiooni saaduseks on stabiilne produkt või ebastabiilne vaheprodukt (intermediaat).
Raymond Hallik
Raymond Hallik (18. detsember 1928 – 29. september 2008) oli Eesti sporditegelane.
Elementaarreaktsioon
Monomolekulaarses elementaarreaktsioonis mingi molekul A dissotsieerub või isomeriseerub produkti(de)ks:
Selle esimest järku reaktsiooni kiirus on võrdeline osakeste A kontsentratsiooniga:
Bimolekulaarses elementaarreaktsioonis kaks osakest - aatomit, molekuli, iooni või radikaali - A ja B reageerivad omavahel, andes produkti(d):
Selle teist järku reaktsiooni kiirus on võrdeline osakeste A ja B kontsentratsioonide korrutisega:
Trimolekulaarsed elementaarreaktsioonid, kus kolm osakest põrkuva korraga, on väga väikese tõenäosusega.
Heerold
pisi|[[Baieri heerold hertsogi vapiga tabardis]] Heerold oli ametnik, kes saadeti läbirääkimiste pidamiseks vastase juurde, samuti on keskajal heeroldid kuulutanud monarhi või muu feodaalisanda ametlikke teadaandeid ja korraldanud rüütliturniire.
Antiikaeg
Antiikajal oli heerold isik, kes saadeti läbirääkimiste pidamiseks vaenlase juurde, selles mõttes diplomaadi eelkäija. Heerold pidi teate edastama mõlemas keeles ja valju häälega.
Ta hoidis heeroldikeppi ja oli seetõttu kaugele nähtav. Antiikajal peeti heeroldikeppi rahu, rahumeelse kaubavahetuse, heade sõnumite ja isikupuutumatuse sümboliks. Heeroldikeppi kaunistava maokujutise tähendus ja kepi võimalik seos Mercuriuse kepiga ei ole lõplikult selge.
Keskaeg
Valitseja teenistuses heerold võis kanda valitseja vapiga tabardit nagu teisedki ohvitserid. Heeroldid osalesid tihti turniiride organiseerimisel ja olid seotud rüütlite varustusega, mis enamjaolt kandis rüütlite vappi. Seetõttu kujunesid heerolditest vappide asjatundjad ja siit pärineb sõna heraldika.
Tänapäev
Tänapäeval on ametlikud palgalised heeroldid olemas mitmes riigis, mis üldiselt kuuluvad Rahvaste Ühendusse: Suurbritannias, Iirimaal, Kanadas ja Lõuna-Aafrikas. Nende tööks on teadaannete avalik ettelugemine. Lisaks määratakse tähtsate sündmuste, näiteks kroonimise puhuks ametisse erakorralisi heeroldeid.
Eestis on heeroldit kasutatud Vabariigi Presidendi 24. veebruari vastuvõtu puhul, mil heerold tutvustab presidendile ja televaatajaile külalisi nimepidi. Seda rolli on täitnud teiste seas Eero Raun, Tanel Jonas, Sergo Vares ja Meelis Kompus.
Hitomi Shimatani
pisi|Hitomi Shimatani (2015) Hitomi Shimatani (jaapani keeles 島谷ひとみ Shimatani Hitomi, sündinud 4. septembril 1980 Kures Hiroshima prefektuuris) on jaapani poplauljatar.
Val McDermid
pisi|Val McDermid Valarie McDermid (sündinud 4. juunil 1955 Kirkcaldys Fife'i regioonis) on šoti kriminaalromaanikirjanik, kelle looming kuulub nn Tartan Noir krimižanri.
Suurem osa tema loomingust jaguneb nelja raamatusarja vahel, mille peategelasteks on ajakirjanik Lindsay Gordon, eradetektiiv Kate Brannigan, kliiniline psühholoog Tony Hill ja politseiuurija Karen Pirie.
Tony Hilli sarja esimene romaan, "Näkineiu laul" (The Mermaids Singing) võitis 1995. aastal Briti Kriminaalromaanikirjanike Assotsiatsiooni Kuldse Pistoda auhinna aasta parima kriminaalromaani eest. Romaanide põhjal on valminud ka telesari "Loodud tapjaks" (Wire in the Blood, 2002–2009), mille peaosas on Robson Green.
McDermidi artikleid ilmub aeg-ajalt Briti ajalehtedes ning ta esineb raadiojaamades BBC Radio 4 ja BBC Radio Scotland.
Isiklikku
Tema abikaasa on Glasgow' Ülikooli geograafiaprofessor Jo Sharp (alates 2016).
Harujõgi
Harujõgi on peajõe kesk- või alamjooksul, tavaliselt suure settimisega alal (tavaliselt deltas) eraldunud haru. Harujõgi võib pärast lahknemist peajõega uuesti ühineda või suubub eraldi.
Harujõed on sageli jõe bifurkatsiooni ehk kahenemise tagajärg.
Borgholmi vald
Borgholmi vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Kalmari läänis. Hõlmab Ölandi saare põhjaosa.
Tänapäeva piirides on vald alates 1974. aastast.
Suuremad asulad on Borgholm, Köpingsvik, Löttorp ja Rälla.
Córdoba (täpsustus)
Córdoba nime kannab mitu linna:
Córdoba on Nicaragua rahaühik.
Kasari maanteesild
pisi|Vaade [[Kasari raudbetoonsild|vanalt sillalt uue poole]] pisi|Sillaalune Kasari maanteesild (ka Kasari uus sild) on 237,1 meetri pikkune sild üle Kasari jõe, vanast sillast mõnesaja meetri kaugusel.
Silda ületab Risti–Virtsu maantee. Sillast edelasse jääb Lääneranna vald (Kirbla) ja kirdesse Lääne-Nigula vald (Keskküla).
Sild valmis 1990.
Silla projekteerijaks oli Peeter Klausen.
Valge auk
Valge auk on astrofüüsikas hüpoteetiline taevakeha, mis "sülgab välja" mateeriat, nii nagu must auk neelab mateeriat (valges augus kulgeb protsess võrreldes musta auguga ajalises peegelpildis või aeg voolab vastassuunas).
Valge augu mõiste pärineb 1964. aastast. See saadi Schwarzschildi meetrika laiendamisel Kruskali-Szekeresi meetrikasse.
Valge augu mõiste ilmneb matemaatilises mudelis, mis abstraheerub massi olemasolust aegruumis. Kui eeldada kas või tillukest massi, siis võrrandid enam valge augu olemasolu ei näita.
Valgete aukude olemasolu ei ole tõestatud ega vaadeldud. Tavaliselt postuleeritakse, et valge auguga käib paaris must auk, mis on temaga ussiaugu kaudu seotud. Selle ussiaugu kaudu kanduks mateeria lõpmatu kiirusega ühest universumi piirkonnast teise.
Varem arvati, et musta auku sattuv mateeria jõuab mõnda teise universumisse või meie oma universumi valgesse auku, kust see paiskub välja. Nüüd arvatakse, et valged augud häviksid väga kiiresti, sest neist väljapaiskunud mateeria kuhjuks ja moodustaks musta augu, mis lõpuks neelaks ka tolle valge augu.
Kuigi valged augud paistavad lahendavat energia jäävuse probleemi, on nende olemasolu seni täiesti oletuslik, sest see paistab rikkuvat termodünaamika teist seadust.
On olemas ka oletus, et kvasarid ei ole tegelikult ülimassiivsed mustad augud, vaid valged augud.
On ka spekulatsioon, et Suur Pauk on valge auk. Valge augu puhul eeldatav singulaarsus on küll sarnane, kuid erinevus on selles, et Suure Paugu teooria järgi enne Suurt Pauku midagi ei olnud.
Võib olla tekib valge auk siis, kui kollapseerub antimateeriast täht.
Jorma Saarni, Blake Temple ja Koel Smoller on uurinud universumi mudelit, mille kohaselt me elame valge augu sees olevas mustas augus.
Vadak
Iga kilogrammi juustu valmistamisel saadakse 8–10 liitrit vadakut. Vadak on vesine (5% kuivainet), rohekaskollase värvusega vedelik. Kuivaine põhikoostisosaks on piimasuhkur laktoos, millele lisanduvad mineraalsoolad, jääkidena leidub piimarasva ja vesilahustuvaid valke (0,5%). Vitamiinidest jäävad vadakusse vesilahustuvad B-rühma vitamiinid. Vadakust toodetakse rafineeritud piimasuhkrut ning vadakuvalgu kontsentraati, mis on hinnaline lastetoitude algaine.