Utilitarianism:_For_and_Against
2. Konsekventsialismi struktuur
Mitte keegi ei saa olla seisukohal, et kõigel, millel on väärtus, on väärtus selle järelmite tõttu. Muidu tekiks lootusetu lõputu regress. See on lootusetu isegi juhul, kui eeldada, et kuigi inimesed püüdlevad eesmärkide poole, ei väärtusta nad sageli mitte eesmärki, vaid pingutust selle saavutamiseks. Sel juhul oleks mittejärelmlik väärtus tegelikult pingutusel. Nii et peavad olema mingit tüüpi asjad, millel on mittejärelmlik väärtus, ja mõned konkreetsed asjad, millel on mittejärelmlik väärtus sellepärast, et need on niisuguse tüübi eksemplarid. Sellist väärtust nimetatakse seesmiseks väärtuseks. Konsekventsialismi keskne idee on see, et seesmine väärtus on ainult asjade seisudel ja kõigel muul on väärtus ainult sellepärast, et see aitab kaasa seesmiselt väärtuslikele asjade seisudele. Aga kas mitte ei saa ükskõik mida esitada asjade seisuna? Kui konsekventsialismi saaks niimoodi defineerida, siis võiks öelda, et näiteks Immanuel Kanti vaade moraalile on niisugune konsekventsialism, mis peab seesmise moraalse väärtusega asjade seisudeks selliseid, mis seisnevad kohuse pärast tehtud tegudes. Sellepärast tuleb konsekventsialismi määratlust täpsustada. Asjade seisudest räägitakse konsekventsialismi puhul selleks, et vastandada neid teistsugustele asjadele, võib-olla näiteks tegudele. Konsekventsialismile on iseloomulik võib-olla hoopis see, et see peab tegude väärtust alati järelmlikuks (tuletuslikuks), mitte kunagi seesmiseks. Tegude väärtus seisneks siis väärtuslike asjade seisude tekitamises või oleks see tuletatav kuidagi keerulisemalt, näiteks selle kaudu, et need väljendavad mingit motiivi või on kooskõlas mingi reegliga, mille toimimine ühiskonnas aitab kaasa soovitavatele asjade seisudele. Võib-olla see pole siiski veel päris täpne ja on liiga kitsendav. Mõnel teol oleks konsekventsialismi järgi ju ikka seesmine väärtus? See küsimus pakub erilist huvi utilitarismile, st konsekventsialismi vormile, mis hoolib eriti õnnest. Traditsiooniliselt on utilitaristid kaldunud pidama õnne või siis naudingut elamusteks või tunneteks, mis on tegude ja tegevuse tagajärjed; siis on tegude väärtus tõesti tuletuslik ja seesmise väärtusega on ainult õnneelamus. Aga sellist arusaama teo ja õnne või naudingu suhtest peavad paljud ebaadekvaatseks. Kui inimene naudib mingeid tegusid või mingit tegevust või need teevad teda õnnelikuks, siis alati mitte sellepärast, et need tekitavad tal mingeid tundeid, ja õnne puhul on kahtlane, kas seda ongi kunagi silmas peetud. See tähendab hoopis muu hulgas seda, et ta naudib neid tegevusi nende endi pärast. Kui siduda utilitarism definitsiooni järgi ebaadekvaatse õnne- või naudingukäsitusega, siis see trivialiseeriks arutelu, ja me peame saama tunnistada utilitarismiks selliseid selle versioone, mille keskne mõiste on näiteks rahuldamine ning mis seovad selle kriteeriumlikult näiteks tegevustega, mille inimene vabalt valib. Aga tegevused, mida inimene teeb nende endi pärast, on need, millel tema meelest on seesmine väärtus. Nii et konsekventsialismi mis tahes versioon, mille järgi teol või tegevusel põhimõtteliselt ei saa olla seesmist väärtust, on liiga kitsendav isegi selleks, et lubada konsekventsialismi keskset juhtumit utilitarismi, niipea kui see käsitab oma fundamentaalset väärtust õnne rafineeritumalt ja adekvaatsemalt.