cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuareegid
Tuareegid kõnelevad tuareegi keelt, mille kohta puudub kindel seisukoht, kas tegemist on ühe mitmete dialektidega keelega või omavahel tihedalt seotud keelte perekonnaga. Nad tunnistavad islami usku, mis on segunenud nende vanade animistlike uskumuste ja tavadega.
Toorumi pojad
"Toorumi pojad" on 1989. aastal esilinastunud Lennart Mere dokumentaalfilm iidsest, pea 3000 aastat vanast hantide karupeierituaalist. Karupeied on hantide rahva kohustuslik rituaal pärast rahva esivanemaks peetava püha looma karu tapmist. Need kestavad neli-viis päeva ja hõlmavad karu ehtimist, toitmist ja lõbustamist nii maadluse kui ka traditsiooniliste laulude ja tantsudega.
Film on nime saanud hantide ülijumala ja esiisa Toorumi järgi.
2009. aastal ilmus film digitaalselt taastatult DVD-l osana Lennart Mere filme koondavast koguteosest "Lennart Meri soome-ugri rahvaste filmientsüklopeedia".
Produktsioon
Filmivõtted toimusid 1985. aasta septembris ja 1988. aasta augustis Lääne-Siberis Handi-Mansimaal Obi lisajõe Agani kaldal Tõltšinite suvelaagris. Enam kui 18 tunni pikkusest jäädvustatud materjalist kavatses Meri pärast "Toorumi poegade" valmimist kokku panna umbes 6 tundi kestva teadusfilmi. 1991. aastal Eesti ja maailmapoliitikas toimunud arengute tõttu pidi Meri selle töö ettenägemata ajaks edasi lükkama.
Mahuka teadusfilmi materjali säilitati Saksamaal Göttingeni instituudis 20 aastat ja see jõudis Eesti Filmiarhiivi 2010. aasta veebruaris. Nelja Lennart Mere dokumentaalfilmi helirežissöör ning "Toorumi poegade" kaasrežissöör Enn Säde ja Jaak Lõhmus on avaldanud lootust Mere planeeritud teadusfilm algmaterjali põhjal siiski valmis saada.
Film digiteeriti ja restaureeriti 2009. aastal programmi "Eesti film 100" raames Lennart Mere 80. sünnipäevaks.
Sisu
pisi|vasakul|[[Obi jõe ääres elavad handid]] Handid on Venemaal Handi-Mansimaa regioonis elav ligi 31 000 inimesega soome-ugri rahvas, nad on eestlaste, soomlaste ja ungarlaste vanemad keelesugulased. Neil puudub riiklik iseseisvus, kuid pikk Vene ülemvõim pole suutnud hante alistada vaimselt: kõigest 1% hante elab linnades ja 2/3 on säilitanud oma traditsioonilise kütikultuuri, keele ja eluviisi jõgede ääres. Handil on kaks kodu: sügisest kevadeni talvekoda ja kevadest sügiseni jõeäärne suvekoda.
Hantide mütoloogia järgi on karu nende hõimu esiisa ja ülijumala Toorumi poeg. Karu tapmist võrdsustavad handi kütid esiisa tapmisega ja selle veretöö lunastamiseks korraldataksegi laulude ja tantsudega pidulikud karupeied, mis kestavad päikesetõusust loojanguni neli-viis päeva järjest.
Kokkuvõte
Siberis Agani jõel on kolm paati teel. Nendes on handi jahimehed, kes on just lasknud hantide püha looma karu ja nüüd selle nahaga koduranda jõuavad. Karu on püha loom, ülijumal Tooru poeg ja handid Tooru rahvas. Rahvas on tulnud karu vastu võtma, austades teda suu andmisega. Vanem handi naine peab karule lepituskõne. Handi mehed viivad karunaha suvelaagrisse.
Kogukonna rahvas asub üheskoos karupeiesid ette valmistama. Mehed koguvad metsast karukoja jaoks materjali ja asuvad koda püstitama. Naised korrastavad hütis traditsioonilisi peoriideid, mis sammasaitadest välja toodud. Karule valmistatakse kasetohust paun andide jaoks ja karukotta väike tulekolle, puust voolitakse mütoloogilise kuuejalgse põdra kuju ja laulusau.
Rahvas koguneb suvekoja juurde. Karu tuuakse rituaalse rongkäiguga majja, katuseluugist sisse. Katuseluuk on maja silm, mille kaudu ülijumal Toorum majja vaatab. Mehed ehitavad hütis karukoda, mille külge seotakse seedermänni oks. Karunahk seatakse korda ja seda kaunistatakse. Et jahimehe püssi ette jäi emakaru, ehitakse karu naiseks. Enne karu äratamist puhastavad ja pühitsevad handid suvekoda nulukoore suitsu ja veega. Hütis algab laul, Pjotr Kuplandejev helistab seedermänni oksa külge seotud kellukest ja laulab. Vassili süütab karukoldes tule. Šamaan Ivan Sopotšini iidsed laulud kestavad hütis õhtupimedani, kandudes hantide Agani suvelaagrit ümbritsevatesse metsadesse. Hommikul uinutatakse karu laulude ja kellukesehelinaga. Suguvõsa asub seejärel üheskoos hommikustele argitoimetustele.
Spiridon Tõltšin räägib handi keeles elust Siberi naftarikastel maadel: hantide ellu on tulnud palju ähvardavaid ohte. Nende peamine allikas on nafta kaevandamine. Kaevandamisest reostunud jõgedest kaovad kalad. Kalad on ka tihti naftat täis ja mürgised, mis toob kaasa söögipuuduse ja surmavad maksahaigused. Metsi võetakse maha ja järvesid pumbatakse tühjaks. Järelejäänud metsad, kus saaks küttida, asuvad aga kodust kaugel. Venelastest naftatöötlejad tulistavad autodest ja naftatornidest hantide põhjapõdrakarju ja varastavad tühjaks sammasaidad. Handid on hakanud sooritama enesetappe, mis vanasti oli neile võõras. Koolis õpivad lapsed varastama, mitte tööd tegema. Näidatakse naftapumpasid ja naftapumpamise tõttu reostatud loodust. Hõredate puude vahel leegitsevad naftagaasist tekitatud tuleleegid, jõekaldal lösutab prügi täis paat, maas vedelevad roostetanud masinajupid, kunagised uhked metsamassiivid on rüüstatud ja põlenud.
Suvehütis ja suvekoja õuel jätkatakse peierituaale. Lõbutsetakse mängudega: mehed maadlevad ja veavad vägikaigast, sest karu on Tooru saadik ja tal ei tohi igav hakata. Karule lauldakse ja mängitakse pilli, tehakse nalju ja esitatakse näitemänge. Pjotr Kuplandejev mängib hütis pilli, mida nimetatakse mängivaks puuks: narsjuhiks. Teatraalses laulumängus esitatakse naljalugu pimeda mehe külalisest. Rituaalsetes tantsudes ehitakse end kasetohust maskidega. Timofei Ketšimov mängib torõk-sabrju-nimelist pilli.
Mees voolib laulusauale mustrit, iga laul märgitakse sauale oma täkkega. Laulusau on kui küti kroonika, mis aitab hoida rituaalide järjestust. Šamaanitrummi taustal laulab suguvõsa vanim mees Grigori Pokatšev, hüti nurgas imetab noor ema last. Siin on kõik omavahel koos ja seotud, nii pered kui põlvkonnad. Taas langeb Agani jõele õhtu. Hütis algab kellukese helinal uus lugulaul. Käest kätte ulatatakse kuuejalgset põtra. Karulaskja Vassili käes on tugev karuvibu, sellega viiakse läbi rituaalne põdralaskmine. Šamaan helistab karukoja kella ja laulab, suguvõsa seisab kätest kinni hoides ringis. Neljanda kesköö paiku on viimaks aeg Tooru saadik teele saata. Sirgete tüvedega männimetsas kõlab viimne karu teelesaatmislaul. Ka siis, kui kopterilt on näha tundra metsad ja järved, kõlab taustal šamaani laul.
Arvustused
Eesti filmiajakirjanik Sulev Teinemaa võrdles Merit ja "Toorumi poegi" saksa režissööri Werner Herzogi ja tema etnograafiliste filmidega, viidates ühisele "hävimisohus oleva väikerahva probleemide missioonitundelise teadvustamise" teemale. Teinemaa arvates on selliste teoste kultuuriline ja tunnetuslik väärtus ääretult suur. Samuti märgib ta, et kui varasemad Meri filmid püüdsid üldiselt ikkagi mingit hüpoteesi tõestada, siis "Toorumi poegade" puhul on tegemist eelkõige ühe omapärase rituaali teadusliku registreerimisega.
Montana ülikooli filmiosakonna õppejõud Ronald B. Tobias nimetas filmi huvitavaks ja arvas seda meenutavat Ameerika Ühendriikides tehtavaid visuaalantropoloogilisi töid. Puudusena tõi ta välja filmi peateema – karupeierituaali – katkestamist, et rääkida Siberi looduse reostamisest sisserännanud vene naftapuurijate poolt, lisades: "Kuid see on teine teema, teine film, mida sissejätmise korral tuleks täiendada". Samuti oli ta arvamusel, et filmi lõppstseen lennukis oli täiesti vastuolus filmi ülejäänud temaatikaga – inimese suhtest looduse ja maaga.
ERR-i filmiarhiivi vastutava toimetaja Kadri Kanteri hinnangul on filmimaterjal hindamatu väärtusega, sest filmis on viimast korda võimalik näha karupeiesid ehedal kujul, ning filmitu kohta on olemas ka põhjalik dokumentatsioon.
Müeliin
Müeliin (ladina myelinum) on närvikiude ümbritsev rakumembraan.
Müeliin koosneb veest, lipiididest ja valkudest ja moodustab müeliinituppesid ning ümbritseb kiiresti juhtivaid närvikiude. Müeliini areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Peeter Varep
pisi|Peeter Varep 1979. aastal. Peeter Varep (3. mai 1914 Paikuse, Taali vald – 16. märts 1984 Tallinn) oli eesti matkategelane, alpinist ja ehitusinsener.
Ta oli sõjajärgse alpinismi alusepanijaid Eestis.
Ta töötas Eesti Tööstusprojektis peakonstruktorina. Tema tuntumaid inseneritöid on Kaarsild Tartus üle Emajõe.
Alpinism
Ta hakkas harrastama matkamist ja alpinismi 1938. aastal.
Ta kordas 1972. aastal Eesti kõrgtõusude rekordit, tõustes Pamiiris Ismoili Somoni mäetippu (7495 m). Ta oli tollal vanim sellesse tippu jõudnu.
Ta on olnud paljude matka- ja alpinismiürituste korraldaja, kohtunik, ekspeditsioonijuht, lektor, matkamise ja alpinismi propageerija.
Sillaehitus
pisi| Peeter Varepi projekteeritud [[Kaarsild (Tartu)|Kaarsild Tartus üle Emajõe]] Ta on Tartusse aastatel 1957–1959 ehitatud raudbetoonkaarsilla projekti autor. Sildeavaga 57,4 m jalakäijate sild rajati Kivisilla kaldasammaste vundamentidele. Tarinduse poolest on sild Eesti oludes ainulaadne ja pälvis ka tähelepanu, kuid valminud rajatis erineb mõnevõrra algsest projekteerija kavandatust (kaar ja riputid on projektikohaseist massiivsemad).
Isiklikku
Tema vend Endel Varep oli geograaf ning tema onu oli agronoom ja riigiametnik Arved Varep (1893–1942).
UNESCO maailmapärand Ameerika Ühendriikides
Ameerika Ühendriikide alal on UNESCO maailmapärandi nimistus 24 objekti ja 19 objekti kandidaati.
Nimistusse on kantud:
George Amos Dorsey
Mitte segi ajada James Owen Dorseyga, kes oli samuti selle ajajärgu etnograaf.
George Amos Dorsey (6. veebruar 1868 – 29. märts 1931) oli ameerika etnograaf, kes uuris peamiselt siuu ja kado rahvaste kultuure.
Põlva Eksperimentaalteater
Põlva Eksperimentaalteater on Põlva kultuuri- ja huvikeskuses tegutsev teatritrupp. Teater sai alguse 2006. aastal sõprade ringist.
Esimene lavastus oli "Tagasi pooles lootuses". Algusest peale on kõikide näidendite lavastaja või autor olnud Rivo Veski. Viiendast hooajast (2010/2011) lisandus teatri senisele koosseisule keskastmetrupp 7.–9. klassi õpilastest, keda juhendab Kati Kirikal. Teater kuulub ka Eesti Harrastusteatrite Liitu.
Viimastel aastatel on harrastusteater oma mahuka programmiga näidanud, et kutseliste teatrite külalisetendustele Põlva kultuuri- ja huvikeskuses võivad konkurentsi pakkuda ka asjaarmastajad. Keskmine etenduste arv hooajal küündib paarikümneni ning keskmine külastajate arv ühel etendusel ulatub sadakonnani. Nii näeb ühel hooajal teatri lavastusi ligi 2000 vaatajat. Teater tegutseb mittetulunduslikel alustel.
Lavastus "Minu Põlvamaa"
Meie Stuudio ja Põlva Eksperimentaalteatri ühine projekt avas mõttetalgud juba 2010. aasta juulis, mil kogunes ajurünnakuks esimene kinnine koosolek. Ideedelennust sündis Põlvamaa murekohti lahkav lugu, mida ilmestasid Meie Stuudio tantsuõpetaja Andre Laine seaded. "Minu Põlvamaa" etendus vaid kahel korral – 7. ja 8. detsembril 2010. Pea kolmetunnises lavasõus tegi kaasa ka riigikogulane ja keskerakondlane Heimar Lenk. Lavastust käis kokku vaatamas ligi 800 pealtvaatajat. Meie Stuudio ja teatri koostöös sündinud lavaloo talletas DVD-le operaator Vaidu Vidil.
Põlvamaa loos parodeeriti kohalikke kultuuri- ja poliitikategelasi, kelle suhu panid näitlejad "kohvilauajutud". Näiteks sai Heimar Lengi pruudiks Jakob Hurda nimelise Rahvahariduse Seltsi juhataja ja kohalik kultuuritegelane Sirje Vill, võitlust pidasid Tarmo-Onu ja Tilga-Onu (vastavad pseudonüümid Põlva endisele linnapeale Tarmo Tammele ja praegusele Põlva vallavanemale Aarne Tilgale). Materdati ka Sibulpoissi kui jõuetut põngerjat kahe suure "onu" kõrval (Sibulpoiss kujutas toonast Põlva maavanemat Priit Sibulat).
Edgar Siitan
Ta oli Kaitseliidu Harju Maleva liige.
Aastatel 1932–1941 võitis ta Eesti meistrivõistlustel murdmaasuusatamises 7 kulda ja 3 hõbedat. 21. veebruaril 1934 tuli ta esimeseks Eesti meistriks 50 km murdmaasuusatamises ajaga 3:41.24.
1935. ja 1937. aastal võitis ta Viljandi järve jooksu.
1938. aastal võistles ta Lahtis suusatamise MMil.
1930. aastate lõpus oli ta Tallinnas töökoja omanik, tegeledes suuskade valmistamisega.
1941. aasta talvel läks ta üle jää Soome. 24. juunil 1941 astus ta Erna salka. 9. juulil 1941 maandus ta Erna salga liikmena dessandiga Salmistu randa, võitles Erna ja Erna I koosseisus kuni 1. septembrini 1941. 1944. aasta detsembris ta arreteeriti Tallinnas, talle mõisteti karistuseks 15 aastat sunnitööd, lisaks 5 aastat poliitiliste õiguste piiramist. Ta vabanes sunnitöölaagrist Irkutski oblastis 1955. aasta juulis.
Aastatel 1957–1972 töötas ta suusavabrikus Dünamo. Aastatel 1972–1980 töötas Tallinna Hipodroomi võidusõidukaarikute valmistajana.
Ta on maetud Pärnamäe kalmistule.
Popasna
Popasna on linn Ukrainas Luhanski oblastis, Popasna rajooni keskus. Linn on Luhanskist 99 km kaugusel.
Popasna asutati 1878. aastal, linnaõigused sai 1938. aastal.
Vene Akadeemiline Grupp Eestis
Vene Akadeemiline Grupp Eestis oli 1920.–1940. aastal Eesti Vabariigis tegutsenud vene teadlaste ühendus.
Popasna
Linn asub 244 meetri kõrgusel merepinnast.
2013. aasta 1. jaanuaril elas asulas 21 917 inimest, asustustihedus 755,76 inimest ruutkilomeetri kohta. 2015. aasta veebruari alguseks oli sõja tõttu linna jäänud vaid umbes 3000 elanikku.
XXI sajand
2014. aasta Ukraina kriisi ajal võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid.
2014. aasta 19. juunil võtsid linna oma kontrolli alla Ukraina relvajõud.
8. juulil võtsid separatistid linna taas oma kontrolli alla.
Vene Akadeemiline Grupp Eestis
Initsiatiivgrupp vene teadlaste ühingu loomiseks Eestis kohtus 9. detsembril 1920 Tallinnas, oftalmoloog Aleksandr Poppeni korteris. Selles osalesid veel sõjaajaloolane Aleksei Baiov, tehnikateadlased Georgi Heinrichs ja Vladimir Rogožnikov, meedik Sergei Ostrogorski, juristid Fjodor Korsakov ja Igor Tjutrjumov, majandusteadlane Juri Filippov ja filoloog Sergei Štein. Tartu Ülikooli tsiviilõiguse professorile Igor Tjutrjumovile tehti ülesandeks töötada välja põhikiri, mis 14. veebruariks 1921 ka ametlikult registreeriti. Esimesel üldkoosolekul 31. märtsil 1921 valiti juhatus järgmises koosseisus: esimees Igor Tjutrjumov, esimehe asetäitja Aleksandr Poppen, varahoidja Sergei Štein, sekretär Fjodor Korsakov.
Popasna
XXI sajand
22. juulil 2014 võtsid linna oma kontrolli alla valitsusväed, haldushoonetele heisati Ukraina lipud.
Vene Akadeemiline Grupp Eestis
Organisatsiooni koosseis muutus aja jooksul suuresti, ent liikmete arv püsis neljakümne lähedal. Ühenduse liikmeteks astus rida teistest rahvustest teadlasi, kes tundsid sidet vene kultuuriga. Vene Akadeemilisse Gruppi kuulusid neist näiteks neurokirurg Ludvig Puusepp, tehnikateadlane Ottomar Maddison, slavist Leonhard Masing, kirurg Werner Zoege von Manteuffel ja füsioloog Alexander Lipschütz. Venelastest olid silmapaistvad näiteks majandusteadlane ja kultuurautonoomia spetsialist Mihhail Kurtšinski, matemaatik ja revolutsioonieelse Tartu Ülikooli rektor Vissarion Aleksejev ning jurist ja kirjanik Aleksei Melnikov.
Popasna
XXI sajand
Venemaa sissetungi ajal Ukrainasse algasid linna kaitselahingud 18. märtsil 2022 ning kestsid 7. maini 2022. Alates 8. maist 2022 on linn Vene vägede poolt okupeeritud.
Vene Akadeemiline Grupp Eestis
Vene Akadeemilise Grupi üheks suuremaks saavutuseks jäi sõjaeelse Eesti Vabariigi ainsa venekeelse kõrgkooli, Vene Kõrgemate Polütehniliste Kursuste asutamine Tallinnas 1922. aastal. Kooli direktor oli Georgi Heinrichs. 1935. aastal nimetati Kursused ümber Polütehniliseks Erainstituudiks, selle nime all jätkas kool tööd 1940. aastani.
Grupp osales regulaarselt välismaiste vene akadeemiliste organisatsioonide kongressidel. Aleksandr Poppen võttis osa juba esimesest sellisest kongressist Prahas 1921. aastal, kus loodi Vene Akadeemiliste Organisatsioonide Liit välismaal. Sellega liitus ka Vene Akadeemiline Grupp Eestis.
Kuna vanema põlvkonna teadlased loobusid järk-järgult ühiskondlikust tegevusest, noorem põlvkond aga kas eestistus või siirdus Läände, langes ühenduse aktiivsus 1930. aastail märgatavalt ja oli 1940. aastaks peaaegu lakanud. Nõukogude võimu kehtestamise järel Eestis 1940. aastal suleti kõik vene organisatsioonid Eestis, nende seas Vene Akadeemiline Grupp Eestis.
Eesti NSV teeneline kunstitegelane
Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "lavastajatele, heliloojatele, dirigentidele, kooride ning muusika-, tantsu- ja teiste loominguliste kollektiivide kunstilistele juhtidele ning õppejõududele ja teistele isikutele, kes on loonud suure ideelise ja kunstiväärtusega teoseid või kellel on suuri teeneid eesti nõukogude ja rahvakunsti arendamisel, teadustöös või kaadri kasvatamisel ja ettevalmistamisel."
Eesti NSV teenelise kunstitegelase aunimetus kehtestati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 31. märtsi 1941 seadlusega "Eesti NSV aunimetuste maksmapanemise kohta".
Eesti NSV teenelised kunstitegelased
Eesti NSV teenelisi kunstitegelasi :
Mart Ustav
pisi|Mart Ustav Tartu Ülikooli 375. aastapäeva aktusel ülikooli aulas 5. oktoobril 2007 Mart Ustav (sündinud 16. juulil 1949 Tšerlaki külas Omski oblastis Vene NFSV-s) on eesti teadlane, biomeditsiinitehnoloog ja Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2001).
Haridus
Mart Ustavi vanemad küüditati Venemaale. Perekond naasis kodumaale 1956. aastal ja Mart Ustav pääses õppima juba Eesti kooli. Ta lõpetas Tartu 5. Keskkooli keemiaklassi ning 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-keemiateaduskonna. 1979. aastal kaitses ta Ukraina Teaduste Akadeemia molekulaarbioloogia ja geneetika instituudi nõukogu juures keemiakandidaadi kraadi.
Töökäik
pisi|Mart Ustav 2012. aastal 1974. aastal asus Ustav tööle vaneminsenerina ENSV Teaduste Akadeemia Küberneetika Instituudis. Aastatel 1976–1982 töötas ta Tartu Riiklikus Ülikoolis vaneminseneri, nooremteaduri ja vanemteadurina. 1982–1985 stažeeris Uppsala Ülikooli meditsiinigeneetika instituudis ning 1985–1989 jätkas Tartu Riiklikus Ülikoolis onkogeneesi labori juhatajana.
Aastatel 1989–1992 oli Mart Ustav külalisteadur Cold Spring Harbour Laboratory's Ameerika Ühendriikides. Naasnud kodumaale, oli ta 1992–2002 Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna molekulaar- ja rakubioloogia instituudi mikrobioloogia ja viroloogia õppetooli juhataja ja korraline professor, 1996–1999 sama instituudi juhataja ja 2002–2007 Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi direktor. Aastatel 2007–2021 oli Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi biomeditsiinitehnoloogia professor. Alates 2021 on ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks biomeditsiini alal valiti 2001. aastal, kuulub akadeemia bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda. Oli 2009-2014 Eesti Teaduste Akadeemia asepresident. 2014. aastal kandideeris ta Eesti Teaduste Akadeemia presidendiks. Ta on Eesti TA arstiteaduse ja tervishoiu strateegia alalise komisjoni liige.
Ta on geenitehnoloogiaettevõtte Icosagen Grupi asutaja ja tegevjuht. Ettevõte tegeleb biokeemiliste, immuunanalüüsi, molekulaar- ja rakubioloogiliste toodete ning teenuste arenduse, tootmise ja müügiga.
Teadustöö
Mart Ustavi teadusuuringute põhisuund on olnud loomade ja inimeste papilloomviirus, sh selle sümbioos peremeesrakuga ja molekulaarbioloogiaga, geenivektorite episomaalse püsimise molekulaarne alus uue põlvkonna ohutute DNA vaktsiinide loomisel ning viiruste ja viirusvektorite konstrueerimine.. Ta on uurinud kuidas viirus saavutab oma genoomi käsitlemise rakuomase geneetilise materjalina, mida säilitatakse tütarrakkudes, kuidas ta end paljundab ja paneb rakud kontrollimatult jagunema. Mart Ustavi ja tema kolleegide avastused papilloomviiruse genoomi “paljundamise” algpunkti ja selleks vajalike molekulaarsete mehhanismide kohta on olnud läbimurdelised. Nad on välja selgitanud, millised on vähki tekitavate DNA-viiruste, sealjuures inimestele eriti ohtlike (sh emakakaelavähki põhjustavate) papilloomviiruste paljunemise, organismis säilimise ja ohtikkuse põhjused. Sama oluline on ühiskonna jaoks ka Mart Ustavi tekitatud oskusteabe realiseerimine uute innovaatiliste tehnoloogiate ja toodetena. Oma avastusi on Mart Ustav kasutanud nii üht tüüpi aidsivaktsiini loomiseks kui ka alusena, millele rajada uudne tehnoloogia diagnostiliste ja terapeutiliste valkude suuremahuliseks tootmiseks.
Töid
Ta on avaldanud üle saja teaduspublikatsiooni.
Isiklikku
Lõõgastava hobina vastukaaluks teadustööle on Mart Ustav nimetanud huvi aianduse vastu.
Ta on abielus ning tal on kolm tütart ja poeg.
Karolina Gočeva
thumb|Karolina Gočeva (2007) Karolina Gočeva (makedoonia Каролина Гочева; sündinud 28. aprillil 1980 Bitolas) on Põhja-Makedoonia laulja. Ta on esindanud oma maad kahel Eurovisiooni lauluvõistlusel.
2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel sai tema laul "Od nas zavisi" ("Од нас зависи") 19. koha. 2007. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel pääses ta poolfinaalist edasi finaali lauluga "Mojot svet". Poolfinaalis sai ta 9. ning finaalis 14. koha.
Guadalajara
Linna elanike arv on 1 564 500 (2009).
Eesti NSV teeneline kultuuritegelane
Eesti NSV teeneline kultuuritegelane on Eesti NSVs välja antud aunimetus.
Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "kõrge kvalifikatsiooniga kultuuritöötajatele, samuti partei-, nõukogude ja ühiskondlike organisatsioonide töötajatele, kes on nimetatud aladel vähemalt 15 aastat edukalt töötanud ning kellel on suuri teeneid nõukogude kultuuri arendamisel, elanike kasvatamisel ja kultuuritaseme tõstmisel ning kaadri ettevalmistamisel."
Eesti NSV teenelise kultuuritegelase aunimetus kehtestati 1961. aastal.
Eesti NSV teenelised kultuuritegelased
Eesti NSV teenelisi kultuuritegelasi, :
David Verburg
David Verburg (sündinud 14. mail 1991 Lynchburgis Virginia osariigis) on USA kergejõustiklane, kelle põhialaks on 400 meetri jooks.
2014. aastal tuli ta 4×400 m teatejooksus sisemaailmameistriks koos Kyle Clemonsi, Kind Butleri ja Calvin Smithiga. USA meeskond edestas Suurbritanniat ja Jamaicat ning püstitas uue maailmarekordi 3.02,03.
Allajahtumine
Allajahtumine (harvem kasutatud terminit ülejahtumine ) on aine jahtumine alla temperatuuri, kus ta peaks siirduma teise faasi. Kui allajahtumise puhul aine jahtub ise, siis allajahutamise korral on see vahendatud (enamasti inimese poolt) protsess.
Allajahtumine juhtub sageli gaasidega, samuti vedelike ja lahustega. Seejuures kalduvad alla jahtuma eriti viskoossed vedelikud; see võib viia amorfsete ainete tekkeni. Eriti sage on allajahtumine tahkete ainete vahelistel faasisiiretel.
Daumantas
thumb|Daumantas pühakuna
Daumantas, ka Dovmont (vene Довмонт, vanavalgevene Dowmont, valgevene Даўмонт, Daǔmont, õigeusu ristinimega Timofei; umbes 1240 – 17. mai 1299) oli leedu päritolu Pihkva vürst aastatel 1266–1299.
Andekas õpilane
"Andekas õpilane" on 1998. aastal valminud Ameerika Ühendriikide mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Stephen Kingi samanimelisel jutustusel.
José Núñez
José Núñez (1800 Solentiname saarestik – 5. märts 1880 León) oli Nicaragua arst ja poliitik, mitmekordne Nicaragua riigipea ja aastail 1838–1839 Nicaragua ülemdirektor.
Daumantas
Daumantas oli esimese Leedu suurvürsti ja hilisema kuninga Mindaugase sugulane, kes oli kuni 1265. aastani Nalšia vürst. Tema ja Mindaugase naised olid õed. 1262. aastal, kui Mindauguase naine suri, võttis ta aga Daumantase naise väidetavalt endale, mis tekitas nende vahele tõsise vihavaenu. Daumantas liitus Mindaugase vastase, paganliku Žemaitija vürsti Treniotaga ning tõenäoliselt tappis 1263. aastal Mindaugase ja tema kaks poega.
Andekas õpilane
Sisu
Filmi tegevus toimub 1984. aastal USA California osariigis. 16-aastane keskkooliõpilane Todd Bowden saab jälile saladusele, et nende naaber Arthur Denker on tegelikult endine SS-i obersturmbannführer Kurt Dussander. Bowden ähvardab Denkeri politseile üles anda ja asub teda šantažeerima. Bowden lubab vaikida, kui Denker räägib talle oma mälestusi koonduslaagritest ja teisest maailmasõjast. Vanamehe ja poisi vahel algab psühholoogiline sõda, mis peagi kontrolli alt väljub.
Päranipunääre
pisi|Päranipunäärme asukoht näidatud noolega Päranipunääre (ladina glandula uropygialis või glandula uropygii) on lindude keha tagaosas (päranipualal) asuv paariline rasvanääre; ühtlasi lindude ainus nahatekkeline nääre.
Daumantas
Treniota sai järgmiseks Leedu suurvürstiks ning pööras maa paganlusse tagasi. Kuid juba järgmisel aastal tappis Mindaugase vanim poeg Vaišvilkas Treniota ning Daumantas koos mitmete teiste Mindaugase-vastaste ülikutega põgenes Pihkvasse, kus lasi end õigeusku ristida.
1268. aastal osales ta Pihkva-Novgorodi sõjaretkel Eestisse, sealhulgas Rakvere lahingus. Hiljem pidi ta aga Pihkvat kaitsma Liivimaa ordu piiramise vastu. 1282. aastal aitas Daumantas oma äia, kukutatud Vladimiri suurvürsti Dmitri Jaroslavitšit ja tõi tema varanduse Laadogast Koporje linnusesse.
1299. aastal, kui Liivimaa ordu taas Pihkvat ründas, suri Daumantas ootamatult ilmselt mingisse haigusse. Hiljem kuulutati ta Pihkva kaitsepühakuks.
José Núñez
Oma esimesed eluaastad veetis ta Solentiname saarestikus, tema esivanemad kuulusid guatusode suguharru. Vaimulik Ramón Rojas finantseeris tema õpinguid Leónis, seejärel suundus ta Tšiilisse, kus ta Santiagos omandas kõrgema meditsiinilise hariduse ja kirurgi elukutse. Õpingute lõpetamisel suundus ta tagasi Leóni, kus lisaks tööle tegeles ta ka noorte meedikute väljaõpetamisega.
Daumantas
Pihkvas on siiamaani mõõk, mida nimetatakse Daumantase mõõgaks, kuid tõenäolisemalt on tegu 15. sajandist pärinevaga.
José Núñez
Poliitilistelt vaadetelt oli ta konservatiiv. Aastal 1834 sai temast Kesk-Ameerika Liitvabariiki kuuluva Nicaragua kuberner (sisuliselt riigipea). Tema ametiajal hakkas purskama Cosigüina vulkaan, mis tekitas rahvas paanikat.
José Zepeda ametiajal oli ta tolle asetäitjaks ja nii sai temast pärast seda, kui Zepedale korraldati 25. jaanuaril atentaat, riigipea kohusetäitja. Oma asetäitjaks määras ta Pablo Buitrago y Benavente. Kuna valimised olid lähenemas ja Núñez soovis uueks riigipeaks kandideerida, andis ta veidi enne valimisi võimu riigis üle.
Kuna Kesk-Ameerika Liitvabariik oli aastaks 1838 kaosesse sattunud, kuulutas Nicaragua end 30. aprillil liitvabariigist lahku löönuks (eraldumine kuulutati ametlikult välja siiski alles 2. mail). Tol perioodil oli riigipeaks José Núñez. 20. detsembril 1838 sõlmis Núñez Costa Ricaga sõpruse- ja koostöö lepingu (tratado Oreamuno-Buitrago). Ta kutsus ka kokku konstitutsioonilise kogu, mis kehtestas Nicaragua konstitutsiooni. Kuigi vastavalt konstitutsioonile kestis ülemdirektori ametiaeg kaks aastat, andis Núñez viiendal jaanuaril 1839 võimu Joaquín del Cossíole üle, muutes tolle ülemdirektori kohusetäitjaks, sisuliselt pidi sellesse ametisse astuma aga Evaristo Rocha. On teadmata, millal del Cossío reaalselt ametisse asuda sai.
Ehkki José Núñezit loetakse esimeseks Nicaragua ülemdirektoriks, ta ise seda tiitlit ei kasutanud ja ka konstitutsioonis oli riigipea lihtsalt direktori tiitliga. Ülemdirektori nimetus tuli kasutusele alles 1839. aasta kevadel, mil Núñez oli juba ametist lahkunud.
Nicaragua parlament andis José Núñezile teenete eest tiitli Salvador de la Patria (Isamaa päästja).
Guadalajara (Hispaania)
Guadalajara on linn Hispaanias, Guadalajara provintsi keskus.
Halliste soo
Halliste soo on soo Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal Abja ja Karksi vallas. Soo pindala on 1148 ha.
Soo turbakihi paksus on kuni 5,6 m.
Christopher Moseley
Christopher Moseley (sündinud 1950 ) on Suurbritannia keeleteadlane, fennougrist, läänemeresoome keelte uurija ja tõlkija.
Ta on õppinud Londoni Ülikoolis slaavi ja Ida-Euroopa uuringute Instituudis ning saanud magistrikraadi. Tema uurimisvaldkonnad on uued kirjakeeled (newly written languages) ja geolingvistika. Tõlkinud eesti, läti ja soome keelest.
2007. aastast töötab ta eesti keele õpetajana.
Christopher Moseley on rajanud en.
Kõljala mõis
pisi|Kõljala mõisa peahoone (2005) Kõljala mõis (saksa keeles Köljall) oli mõis Saaremaal Püha kihelkonnas, mis jääb nüüdisajal Saaremaa valla territooriumile.
Andreas Schening
Andreas Schening (ka Anders Schening; 27. jaanuar 1810 Kerimäki, Soome – 8. juuli / 20. juuli 1868 Ingerimaa) oli Eesti vaimulik.
Oli lühikest aega vaimulik Sääminkis (Lõuna-Savo maakonnas). Aastatel 1839–1845 oli ta Peterburi Maria soome koguduse adjunktõpetaja. 10. maist / 22. maist 1845 oli ta Narva soome-rootsi Püha Mihkli koguduse ja selle filiaalkoguduse Kosemkina õpetaja.
Kõljala mõis
Ajalugu
Alates 1677. aastast kuulus mõis von Osten-Sackenitele.
Andreas Schening
1864. aastal lasi ta ehitada Korovinasse (Narvusisse) kabeli, kus ta muu hulgas pidas neli korda aastas eestikeelseid jumalateenistusi. Narva eestlaste teenimiseks võttis ta 1860. aastate alguses adjunktõpetajateks noored vaimulikud Paul Loppenowe ja Ferdinand Gottlieb Tannenbergi.
Kõljala mõis
Ajalugu
1840. aastal omandas mõisa taas von Buxhoevedenite perekond, mõis võõrandati Konstantin von Buxhoevedenilt 1919. aasta maareformiga.
Mõisahoonetes tegutses kuni 1955. aastani Kõljala kodumajandus- ja põllutöökool.
Õisu soo
Õisu soo on soo Viljandi maakonnas Mulgi vallas Õisu-Rimmu ürgorus. Soo pindala on 1454 ha. Soo jääb Õisu maastikukaitsealale.
Vladislav Ardzinba
Haridus, teadus
Sündis Abhaasia moslemite peres, isa oli koolidirektor, ema õpetaja. Vladislav Ardzinba ise ei olnud usuliselt aktiivne.
Õisu soo
Soo turbakihi paksus on kuni 7,6 m.
Vladislav Ardzinba
Haridus, teadus
Lõpetas Suhhumi pedagoogilise instituudi ajaloolasena (1966).
1969–1987 elas Moskvas, kus kaitses NSV Liidu Teaduste Akadeemia Orientalistikainstituudis kandidaadi- ja doktorikraadi vanaaja Väike-Aasia rahvaste ajaloo ja kultuuri alal.
1987 naasis Suhhumisse ja temast sai Abhaasi Keele, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudi direktor. Spetsialist hetiidide alal; uuris ka hati keelt ja selle võimalikke sidemeid abhaasi-adõgee keeltega.
Poliitika
thumb|Vladislav Ardzinba portreega mälestusmünt
1980. aastate lõpust hakkas ta osalema Abhaasia iseseisvusliikumises.
1989–1991 oli Nõukogude Liidu Ülemnõukogu saadik. Ta valiti NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi liikmeks ja autonoomsete üksuste staatuse allkomisjoni esimeheks.
1990 valiti ta Abhaasia Ülemnõukogu esimeheks, 1992 Abhaasia parlamendi esimeheks.
Gruusiaga toiminud relvakonflikti algusest 1992 augustis saab Ardzinbast Abhaasia riikliku kaitsekomitee esimees.
End iseseisvaks kuulutanud Abhaasias valiti ta parlamendi poolt 26. novembril 1994 presidendiks. 3. oktoobril 1999 valiti ta ilma vastaskandidaadita 99% häältega teiseks ametiajaks presidendiks.
Abhaasia iseseisvust, 1999. aasta iseseisvusreferendumit ega Ardzinba presidendistaatust rahvusvaheliselt ei tunnistatud. Ardzinba on rõhutanud Abhaasia iseseisvumise lõplikkust. Ta on orienteerunud Venemaa toetusele. Kriitilistes olukordades on ta sõitnud Moskvasse, et saada Venemaa presidendilt oma poliitikale toetust. Korduvalt on ta pöördunud Venemaa poole palvega võtta Abhaasia Venemaa Föderatsiooni assotsieerunud liikmeks. 1997 käis ta Thbilisis läbirääkimistel Gruusia presidendi Eduard Ševardnadzega.
1995. aastal keelas ta Abhaasias Jehoova tunnistajate tegevuse, mis kutsus esile rahvusvahelise kriitika.
3. oktoobril 2004 toimunud presidendivalimised kukkusid läbi ja sellega pikenes Ardzinba ametiaeg jaanuarini 2005 (oleks pidanud lõppema 6. detsembril 2004). 12. jaanuaril 2005 valiti riigi uueks presidendiks Sergei Bagapš, kellele ta ameti üle andis.
Nessental
Nessental (ka: Nessenthal) on küla Šveitsis Berni kantonis Interlaken-Oberhasli ringkonnas Gadmeni vallas. Küla asub 925 km kõrgusel.
Vladislav Ardzinba
Isiklikku
Ardzinba oli abielus Svetlana Džergeniaga. Ardzinba tütar on Madina Ardzinba, kes tegeleb kuurordiäriga.
Nessental
Org
Küla asub orus, mille nimi on samuti Nessental. See on Gadmeni oru alumine osa, mis Hofi juures ühineb Hasli oruga. Nessentali suubub Engstlenbachi külgorg Genteltal, mis laskub Engelbergi kurult (Engelberger Joch).
Vladislav Ardzinba
Isiklikku
Tema perekond on tihedalt seotud riikliku puiduvabrikuga AbhazLes. See on üks suuremaid puiduettevõtteid Abhaasias ning on kaubavahetuses Türgiga.
Paigalind
Paigalind (vanemas kirjanduses ka aastalind) on lind, kes mingil maa-alal (nt Eesti alal) esineb aasta läbi.
Eestis on paigalinnud näiteks hallvares, metsis, koduvarblane.
Finsteraarhorn
thumb Finsteraarhorn on mäetipp Šveitsis, Berni Alpide kõrgeim tipp ning Berner Oberlandi ja Berni kantoni kõrgeim punkt (4274 m). Geograafilised koordinaadid on 46°32' (46,5373°) N ja 8°08' (8,12615°) E.
Mägi on järsu püramiidi kujuline. Teda ümbritsevad liustikud.
Finsteraarhornile tõusid esimest korda 16. augustil 1812 Arnold Abbühl, Joseph Bortis ja Alois Volker. Pole teada, kas nad peatippu jõudsid. Tõestatud on tippu jõudmine 1829 Franz Hugi poolt 1829. aastal.
Alpinistid alustavad mäkketõusu Finsteraarhornhüttest 3048 m kõrguselt. Baas asub mäe edelajalamil, mõned meetrid Fiescheri liustikust (Fieschergletscher) kõrgemal. Parimad kuud mäkketõusuks on juuli, august ja september.
Eesti Väikeloomaarstide Selts
Eesti Väikeloomaarstide Selts kasvas välja Eesti Loomaarstide Ühingust loomaarstide Tiina Toometi ja Merle Valdmanni eestvedamisel 1994. aastal. Asutamiskoosolek toimus 18. juunil 1994 ja seal oli 37 registreerunud osavõtjat.
Seltsi esimeseks presidendiks valiti Tiina Toomet, kes oli selles ametis kuni 2003. aastani.
Abrahami järv
Abrahami järve suurim pikkus põhja-lõunasuunas on 32 km ja suurim laius 3,3 km. Järve pindala on 53,7 km². Veepind on 1340 meetri kõrgusel merepinnast.
Järv rajati 1972. aastal Põhja-Saskatchewani jõe ülemjooksule Kaljumäestiku orgu seoses Bighorni paisu ja hüdroelektrijaama ehitamisega.
Abrahami järv on tähelepanu äratanud erakordsete jääaluste metaanimullidega, mida on täheldatud ka paljudes teistes arktilistes järvedes. Mullid moodustuvad igikeltsa sulamisel maakoorest vabanevast metaanist.
pisi|left|800px
Kai Luiga
Kai Luiga (1. juuli 1946 Elva – 8. veebruar 2017) oli eesti tekstiilikunstnik.
Elukäik
Ta lõpetas aastal 1964 Elva Keskkooli, aastal 1969 Tallinna Kergetööstuse Tehnikumi ja aastal 1975 tekstiilikunsti erialal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi. Tema diplomitöö juhendaja oli Mari Adamson.
Ta töötas aastatel 1975–79 kunstnikuna tehases Areng. Aastatel 1980–87 ja 1989–2000 töötas ta Tartu Ülikooli kaunite kunstide osakonna rahvakunsti kabineti lektorina. 2002–03 oli ta Tartumaa Muuseumi muuseumipedagoog ja aastast 2003 vabakutseline kunstnik.
Looming
Ta on loonud peamiselt põimevaipu või gobelääne, milles seostas rahvuslikke ja moodsaid vormivõtteid. Tema töid leidub paljudes ühiskondlikes hoonetes.
Liikmesus
Kai Luiga oli aastast 1981 Eesti Kunstnike Liidu liige ja aastatel 1987–89 Kunstnike Liidu Tartu osakonna esimees. Aastatel 1993–2014 kuulus ta Eesti Tekstiilikunstnike Liitu.
Isiklikku
Tema isa oli maali- ja teatrikunstnik August Luiga (1906–1985).
Meleski raba
Meleski raba on raba Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Raba pindala on 2756 ha.
Soo turbakihi paksus on kuni 3 m. Raba asub Võrtsjärve, Pedja jõe ja Emajõe vahel ning piirneb läänest Kolga-Jaani voorestikuga. Asub osaliselt Alam-Pedja looduskaitsealal.
Vana Toomas
pisi|Vana Toomas, aastast [[1530 pärinev Tallinna raekoja tuulelipp]] pisi|Vana Toomas Raekoja torni tipus 2009. aastal Vana Toomas on Raekoja torni tipus olev tuulelipp, üks Tallinna sümboleid.
Esimene Vana Toomas paigaldati raekoja torni tippu 1530. aastal. 1944. aasta märtsipommitamisel sai see viga ning asendati 1952. aastal vana järgi valmistatud uue tuulelipuga. Praeguse, 1996. aastast pärineva tuulelipu on kavandanud arhitekt Teddy Böckler ja valmistanud vasesepp Vello Rooveer.
Brömsebro rahu
Rahuläbirääkimised kestsid alates veebruarist. Brömsebro rahuga lõppes aastatel 1643–1645 Rootsi ja Taani vahel kestnud sõda ülemvõimu pärast Läänemere maades. See sõda oli osa Kolmekümneaastasest sõjast, mis lõppes 1648.
Rahuläbirääkimisi juhtis prantsuse diplomaat Gaspard Coignet de la Thuillerien. Rootsi delegatsiooni juhtis Axel Oxenstierna ja Taani delegatsiooni juhtis riigikantsler Corfitz Ulfeldt.
Rahulepinguga loovutas Taani Rootsile Ojamaa saare, Saaremaa, Norrast Härjedaleni ja Jämtlandi maakonna ning 30 aastaks Hallandi. Rootsi sai tollivabaduse Taani väinades, välja arvatud Elbe toll, mida võeti Bremenisse saabunud laevadelt Bremeni peapiiskopi kasuks. Taani troonipärija Frederik III, Verdeni ja Bremeni peapiiskop, pidi need kaks ametikohta loovutama rootslastele. Nende tingimuste täitmise tagatiseks oligi Hallandi maakond.
Peale selle leppisid riigid kokku mõnes meretseremoonias: laskude arvus saluutide korraldamisel, lippude ja purjede langetamisel möödumisel laevadest, kindlustest jms.
Edukate läbirääkimiste eest nimetati Axel Oxenstierna 19. novembril 1645 Södermöre krahviks.
Sõjategevus Taani ja Rootsi vahel puhkes peatselt uuesti ja 13 aastat pärast Brömsebro rahu, 1658 sõlmiti Roskilde rahu, mis sundis Taanit järgmistele järeleandmistele.
Apollonios Kronos
Apollonios Kronos (kreeka Κρόνος Ἀπολλώνιος; 4. saj. eKr) oli vanakreeka filosoof, Megara koolkonna esindaja, kes oli pärit Küreene linnast Põhja-Aafrikas.
Apollonios Kronose kohta on väga vähe teada. Diogenes Laertios nimetab teda Eubulidese õpilasena ning Straboni väitel oli ta Diodoros Kronose õpetaja. Väidetavasti päris Diodoros hüüdnime Kronos (vanakreeka ὁ Κρόνος – eesti keeles "vana narr") Apollonioselt, kes oli vähem tuntud.
Apollonios Kronose teostest ja seisukohtadest ei ole teadaolevalt fragmente ja parafraase säilinud.
Vaclovas Blėdis
Vaclovas Blėdis (27. mai 1920 Kubiliūnai – 8. september 1999 Panevėžys) oli leedu näitleja ja teatrilavastaja.
Aastatel 1937–1940 õppis ta Kaunases kunstikoolis keraamikat. Alates 1940. aastast oli Vaclovas Blėdis Panevėžysi Draamateatri näitleja, alates 1946. aastast ka lavastaja. 1956–1959 oli ta Panevėžysi Draamateatri peanäitejuht.
Alates 1959. aastast mängis Vaclovas Blėdis ka filmides. 1968. aastal valminud Tallinnfilmi filmis "Hullumeelsus" mängis ta Inimese nr. 1 rolli.
Heino Paltser
Heino Paltser (2. juuli 1933 – 16. juuli 1972) oli eesti alpinist.
Ta on esimesi eesti alpiniste, kes on tõusnud kuuetuhandelise mäe tippu (1960). 1970. aastal juhtis ta eestlaste esmatõusu NSV Liidu kõrgeima mäe tippu.
Alpinism
1960. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiris Taga-Alai ahelikus. 30. juulil esmavallutas ta koos kaaslastega Hillar Kaalu juhtimisel 6211 meetri kõrguse seni veel vallutamata mäetipu. Tipp nimetati Estonia mäetipuks.
11. augustil 1965. aastal juhtis ta eesti alpinistide esmatõusu Lenini mäetippu (7134 m). Koos temaga tõusid tippu Albert Sulg, Felix Jürna ja Peeter Varep. See oli ühtlasi Balti liiduvabariikide mägironijate esimene tipputõus sellel mäel.
1970. aastal võttis ta osa III Eesti Pamiiri ekspeditsioonist, mille käigus 12 eesti alpinisti tõusid Ilmar Priimetsa juhtimisel Korženevskaja tippu (7105 m). Tippu jõudnute hulgas oli ka Heino Paltser. Pärast seda juhtis ta Eesti alpinistide esmatõusu Nõukogude Liidu kõrgeima mäe – Kommunismi mäetipu (7495 m) tippu. Tema juhtimisel jõudsid tippu 8 eesti alpinisti. Tõus Kommunismi mäetippu oli esimene Baltikumis. Aasta lõpul kokkuvõtete tegemisel tunnistati see tõus Baltikumi parimaks.
Hukkumine
Heino Paltser hukkus 16. juulil 1972 Svobodnaja Koreja mäel Tian Shanis 5B-kaljumarsruudil juhusliku liikumahakanud kivi löögist.
Francesco Musso
Francesco Musso (sündinud 22. augustil 1937 Port-Saint-Louis-du-Rhône'is Arles'i vallas Bouches-du-Rhône'i departemangus Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Prantsusmaal) on Itaalia endine poksija. Ta oli sulgkaalus (kuni 57 kg) Itaalia meister 1960. aastal.
Musso võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks.
Musso osales kergekaalus (kuni 60 kg) 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Musso poksis oktoobrist 1960 kuni oktoobrini 1964 ja uuesti 12. augustil 1966 elukutselisena. Ta osales kokku 28 kohtumisel ning võitis neist 24 (neist 7 nokaudiga) ja kaotas 4 kohtumist.
Naprokseen
Naprokseen (preparaadid: Aleve, Naprosyn ja paljud teised) on valu-, põletiku- ja palavikuvastase toimega raviaine, mis kuulub mittesteroidsete põletikuvastaste ainete (MSPVA, inglise keeles non-steroidal anti-inflammatory drug ehk NSAID) propioonhappe alarühma (siia alarühma kuulub ka ibuprofeen). <sup class="reference" style="white-space:nowrap;">:665,673  Toimemehhanismilt on naprokseen mitteselektiivne ensüümi tsüklooksügenaas (COX) inhibiitor. Naprokseeni turustatakse tavaliselt naatriumisoola vormis.
Naprokseen on kõige eelistatum MSPVA pikaajaliseks kasutamiseks patsientidel, kellel on suur risk kardiovaskulaarsete tüsistuste (näiteks infarkt või insult) tekkeks, <sup class="reference" style="white-space:nowrap;">:665  kuna naprokseeni puhul on nende tüsistuste tekke risk suhteliselt madal. Naprokseeni kasutamisel on keskmine risk maohaavandite tekkeks võrreldes ibuprofeeniga, millel on madal risk, ning indometatsiiniga, millel on kõrge risk. Selleks, et vähendada naprokseeni kasutamisest tingitud maohaavandite tekke riski pikaajaliselt naprokseenravi saavatel patsientidel, kellel juba esinevad maohaavandid või kellel on varem MSPVA kasutamisel tekkinud maohaavandid, kombineeritakse naprokseeni sageli prootonpumba inhibiitoriga (ravim, mis vähendab maohappe tootmist). <sup class="reference" style="white-space:nowrap;">:665,673
Kasutamine meditsiinis
Naprokseeni kasutatakse valu-, palaviku-, põletiku- ja rigiidsusvastase ainena mitmesuguste haiguste korral, näiteks migreeni, osteoartriidi, neerukivide, reumatoidartriidi, psoriaatilise artriidi, podagra, anküloseeriva spondüliidi, menstruaalkrampide, tendiniidi ja bursiidi korral. Naprokseeni kasutatakse ka primaarse düsmenorröa korral.
Diagnostika
Naprokseeni on kasutatud ka infektsioonhaigustest tingitud palaviku ja neoplastilise või sidekoehaigustest tingitud palaviku eristamiseks.
Kõrvaltoimed
COX-2-selektiivsete ja mitteselektiivsete mittesteroidsete põletikuvastaste ainete kasutamist on seostatud tõsiste ja potentsiaalselt surmavate kardiovaskulaarsete tüsistuste (nagu müokardiinfarkt ja insult) tekke suurenenud riskiga. Siiski on naprokseen üks väikseima kardiovaskulaarsete tüsistuste tekke riskiga MSPVA-sid. Kardiovaskulaarsete tüsistuste tekkimise riskiga tuleb arvestada iga MSPVA väljakirjutamisel. Naprokseenil oli võrreldes ibuprofeeniga umbes 50% väiksem risk insuldi tekkeks ning ka müokardiinfarktide tekkimise sagedus oli väiksem kui kontrollgrupil. Nagu teiste mitteselektiivsete MSPVA-de puhul, võivad ka naprokseeni kasutamisel ilmneda seedetrakti kõrvaltoimed, näiteks kõhukinnisus, kõhulahtisus, maohaavandid ja seedetrakti verejooks. Inimesed, kellel on varem esinenud maohaavandid või põletikuline soolehaigus, peaksid enne naprokseeni tarvitamist konsulteerima arstiga.
Mittesteroidsed põletikuvastased ained nagu naprokseen võivad vähendada mõnede antidepressantide (selektiivsed serotoniini tagasihaarde inhibiitorid ehk SSRI-d) toimet.
Toimemehhanism
Naprokseen inhibeerib pöörduvalt COX-1 ja COX-2 ensüüme.
Keemilised ja füüsikalised omadused
Naprokseen kuulub mittesteroidsete põletikuvastaste ainete 2-arüülpropioonhappe ehk profeeni alarühma. Vaba happe vormis on naprokseen lõhnatu, valge või valkjas kristalliline pulber. Naprokseeni vaba happe vorm on lipiidlahustuv ja praktiliselt lahustumatu vees. Sulamistemperatuur jääb vahemikku 152–155 °C.
Süntees
Ravimifirma Syntex toodab naprokseeni tööstuslikult järgmiselt:
Turundus ja brändinimed
Naprokseeni ja naprokseennaatriumit turustatakse erinevate brändinimede all, näiteks: Aleve, Accord, Anaprox, Antalgin, Apranax, Feminax Ultra, Flanax, Inza, Midol Extended Relief, Nalgesin, Naposin, Naprelan, Naprogesic, Naprosyn, Narocin, Pronaxen, Proxen, Soproxen, Synflex, Motrimax ja Xenobid. Naprokseen on saadaval ka kombinatsioonis esomeprasooliga (prootonpumba inhibiitor) preparaadis Vimovo.
Kasutamine hobustel
Naprokseeni manustatakse hobustele suukaudselt 10 mg/kg. Naprokseen on näidanud head ohutusprofiili: kolmekordse soovitusliku annuse manustamisel 42 päeva jooksul toksilisust ei ilmnenud. Naprokseen on müosiidi (lihaste põletik) puhul efektiivsem kui fenüülbutasoon, mis on samuti MSPVA, ja on näidanud eriti häid ravitulemusi hobuste füüsilisest koormusest tingitud rabdomüolüüsi ravis.
Mart Seim
Mart Seim (sündinud 24. oktoobril 1990 Rakveres) on Eesti tõstja.
Ta lõpetas aastal 2010 Tallinna 37. Keskkooli, ta on õppinud Tallinna Ülikoolis kehakultuuri.
Ta osaleb üle 105 kg kaalukategoorias.
Spordisaavutused
Ta on võitnud viis korda Eesti meistrivõistlused tõstmises (2009, 2012, 2013, 2014 ja 2017).
Ta võitis Houstonis toimunud 2015. aasta maailmameistrivõistlustel tõstmises raskekaalu üldarvestuses algul pronksmedali, kuid dopinguga vahele jäänud Venemaa tõstja Aleksei Lovtševi tulemuste tühistamise järel kuulus Seimile hõbemedal. Tõukamises tuli Seim aga maailmameistriks ja sai väikese kuldmedali.
2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Norras Førdes võitis Mart Seim meeste üliraskekaalu (+105 kg) võistlusel pronksmedali. Neil võistlustel rebis ta 185 kg ja tõukas 239 kg, mis andis kogusummaks 424 kg. Tõukamises teenis Seim nn väikese hõbemedali.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros saavutas ta tõstmises kogusummas 430 kg pealt 7. koha.
2017. aasta Euroopa meistrivõistlustel Horvaatias Splitis sai ta meeste üliraskekaalus (+105 kg) 5. koha. Neil võistlustel rebis ta 180 kg ja tõukas 246, mis andis kogusummaks 425 kg. Tõukamises teenis ta nn väikese hõbemedali. Temast rohkem tõukas Euroopa meistriks tulnud Laša Talahhadze, kes püstitas rebimises 217 kg-ga maailmarekordi ja tõukas 250 kg.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Anaheimis püstitas ta kolm Eesti rekordit ja sai meeste üliraskekaalus (+105 kg) viienda koha. Neil võistlustel rebis ta 191 kg ja tõukas 253, mis andis kogusummaks 444 kg. Tõukamises teenis Seim nn väikese hõbemedali.
Isiklikku
Tema isa on tõstja Alar Seim ja vanaisa tõstja Georg Seim.
Łasin
Łasin (saksa keeles Lessen) on linn Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Grudziądzi maakonnas, Łasini valla halduskeskus.
Łasinit on ürikutes esmamainitud 1065. aastal. Linnaõigused sai Łasin 1298. aastal, kuid kaotas need 1833. aastal. Łasin sai linnaõigused tagasi 1860. aastal.
Osmaniye provints
Osmaniye provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Lõuna-Türgis. Provintsi keskus on Osmaniye.
Välislingid
🇹🇷
Baiba Skride
Baiba Skride (sündinud 17. märtsil 1981 Riias) on läti viiuldaja.