cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartumaa
Tartumaa pärast Põhjasõda
Tartumaast moodustati Tartumaa (Дерптский уезд), mis kuulus aastatel 1704–1713 Peterburi kubermangu Narva provintsi; Tartumaa, mis kuulus aastatel 1713–1722 Eestimaa kubermangu; 1722. aastast liideti uuesti Tartumaa Riia kubermangu. Aastail 1714–1722 oli maakonnal oma maapäev ja maamarssal. Seoses kreiside loomisega 1780. aastatel eraldati suure Tartumaa lõunaosa iseseisvaks Võru kreisiks. Tekkinud Liivimaa kubermangu Tartu kreisi (saksa keeles Kreis Dorpat) piir jäi ajaloolisel Tartumaal kehtima Esimese maailmasõjani. 1920. aastate algul eraldati Tartumaa koosseisust Sangaste kihelkond, mis sai osakeseks loodavast Valgamaast.
Tartumaa Eesti Vabariigis
Teise maailmasõja eel oli Tartumaa üks suurematest Eesti maakondadest maismaapindalaga 5834 km². Aastal 1949, kui moodustati Jõgeva maakond, liideti sellega Tartumaa põhjapoolsed vallad: Avinurme, Lohusuu, Sadala, Vaimastvere, Laiuse, Jõgeva, Torma, Kasepää, Pala, Saare, Voore, Kuremaa, Kudina, Kaarepere, Kursi ja Saadjärve vald (praegu Jõgeva maakonnas). Aastatel 1939–1950 kuulusid Tartu maakonda lisaks praegustele ka Ahja, Kiidjärve ja Veski vald (1939) (praegu Põlva maakonnas) ning Otepää, Pühajärve ja Aakre vald (praegu Valga maakonnas).
Tartumaa Eesti NSV-s
pisi|left|Tartumaa 1954. aastal Aastal 1950 kaotati Eestis maakondlik jaotus ning Tartumaast moodustati Elva, Kallaste, Otepää ja Tartu rajoon. Tartu linn oli vabariikliku alluvusega linn. Osa Tartumaast liideti ka Jõgeva, Põlva ja Räpina rajooniga. Otepää rajooniga liideti alasid Võrumaast. Aastal 1959 liideti Tartu rajooniga Kallaste rajoon, aastal 1961 liideti Räpina rajooni põhjaosa ja aastal 1962 liideti Elva rajooni kesk- ja põhjaosa. Samas läks Tartu rajooni kirdenurk Jõgeva rajooni koosseisu. Väike osa Jõgeva rajoonist ühendati Tartu rajooniga aastal 1972.
Tartumaa Eesti Vabariigis
Tartu rajoon nimetati 1990. aastal ümber Tartu maakonnaks ja kolm aastat hiljem arvati sellesse ka Tartu linn, mis nõukogude võimu ajal oli omaette haldusüksus. Nüüdisaegne Tartu maakond on ajaloolisest Tartumaast palju väiksem, hõlmates vaid selle keskosa (ääreosad on jaotatud nüüdisaegse Jõgevamaa, Põlvamaa, ja Valgamaa vahel).
Ajaloolisel Tartumaal on Tartu Ülikooli looduslike pühapaikade keskuse andmeil 210 ajaloolist looduslikku pühakohta, sealhulgas 43 hiit, 58 kivi, 56 allikat, 20 pühapuud, 23 ohvrikohta ja kümme muud pühapaika (näiteks ohvriaeda).
Tartumaa majandus ja kultuur
Tartumaa ajaloos on oluline osa Hansa Liidul, mille koosseisus Tartust sai Läänemere piirkonnas oluline kaubanduskeskus, ning 19. sajandi teisel poolel rajatud Tartu raudteeühendus Tallinna, Riia ja Peterburiga, eriti aga 1632 asutatud Tartu Ülikool, tänu millele Tartumaa on olnud Eesti hariduselu keskus.
15. sajandil tekkinud kihelkonnad
Aastal 1920 moodustati Avinurme kirikukihelkond.
Theodor Luts
Theodor Luts (14. august 1896 Palamuse, Palamuse kihelkond – 24. september 1980 São Paulo, Brasiilia) oli Eesti Vabadussõja veteran, Eesti filmioperaator ja filmirežissöör.
Elukäik
Theodor Luts õppis Simuna kihelkonnakoolis ja Tartu kaubanduskoolis. 1914.–1918. aastani õppis ta Pihkvas ja Peterburis kommertsgümnaasiumis, mille ka lõpetas. Seejärel õppis ta Tartu Ülikoolis keemiat ja majandust ja käis Tallinna sõjakoolis. Filmikunsti kohta omandas ta teadmisi Pariisis ja Berliinis.
Eesti Vabadussõjas osales Theodor Luts Kuperjanovi partisanina.
1927. aastal rajas Luts Tartus ettevõtte Tartu Filmiühing (hiljem Siirius-Film ja Th. Lutsu Filmiproduktsioon). Samal aastal lavastasid Theodor Luts ja tema abikaasa Aksella Luts esimese Eesti täispika mängufilmi "Noored kotkad", mille stsenaariumi autor oli Aksella Luts. Järgmisena valmis “Vahva sõdur Joosep Toots”.
1931. aastal valmis neil kümneosaline vaatefilm "Kas tunned maad?" ja kultuuriantropoloogiline dokumentaalfilm "Ruhnu". Samal aastal valmisid "Noorsõduri esimesed päevad", milles ta jäädvustas kaitsevägede elu, ja õppefilm "Gaas! Gaas! Gaas!".
Teise maailmasõja lõpu eel, aastal 1944 otsustasid Lutsud poliitiliselt ebakindlast Soomest lahkuda ning siirdusid 1946 Rootsi kaudu Brasiiliasse, kus Theodor Luts tegeles peamiselt filmiaparaatide ekspordiga, kuid jätkas ka tööd mängufilmi operaatorina. 1950. aastal valmis tal seal film "Caraça, Porta do Céu". Koos Aksellaga tegi ta ka dokumentaal- ja reklaamfilme.
Isiklikku
Theodor Luts oli kirjanik Oskar Lutsu noorem vend ning abielus Aksella Hildegard Lutsuga (10. oktoober 1905 – 8. jaanuar 2005).
Muuga (Vinni)
Muuga on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Külas on Muuga Põhikool, mis asub endise Muuga mõisa härrastemajas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laekvere vallas.
Ajalugu
Kui Põhja-Eesti alad 13. sajandil algul Taani kätte läksid, hakkas taanlasi huvitama, palju neil aladel inimesi elab. Elanikkond tuli allutada ka usu kaudu ja algas paganlike elanike ristimine. Muinaskihelkonnad käidi läbi, märgiti üles külade nimed ja talude suurus adramaades. Adramaa on põld, mille jõuab harida üks maamees, kui tal on rakend ja hobune. Põhja-Eestis vastab sellele 8–12 hektarit.
Muuga küla selles ajaloolises dokumendis ei ole nimetatud, küll aga naaberkülad: Roela ja Paasvere. Viimane oli koguni Simuna kihelkonna suurim – 23 adramaad. Muuga küla on ajalooallikates nimetatud 285 aastat hiljem, esmakordselt 1526. aastal. Mõisa asutasid mungad kloostrimõisana. Sõnast munk tuletatud nimi Muuga (saksa keeles Münkenhof) on antud nii külale kui ka mõisale. Muuga küla kuulus Tallinna külje all paikneva Pirita kloostri haldusala mõju alla. Kloostril olid suured maavaldused.
Ümbruskonna ajaloolistest paikadest pälvib mainimist Luusaare küngas, mis asetseb keset sood, umbes 8 km Muugast ida pool. Teatakse jutustada, et seal olevat kauges minevikus toimunud äge lahing eestlaste ja ordurüütlite vahel, kus sadu sõjamehi on surma saanud. Sellest antudki künkale nimi – Luusaar. Põhjasõja päevil olnud Luusaar pelgupaigaks kohapealsele rahvale.
Teine oluline ajalooline märk siin piirkonnas on Paasvere kabelimägi, mida nüüdseks vaid ehk aimata võib. Vaikiva tunnimehena hoiab ta siinmail lahus suurt soode- ja lodumetsade ala Pandivere kõrgustikust. Laekvere teeristilt paistab ta teadlikule vaatajale hästi silma, sest asub Paasvere bussijaamast paarsada sammu ida pool. Mäe või õigemini künka nõlvadel kasvavad puud on märgatavad kaugele, sest ümberringi on valdavalt laiunud ühtlane ja lage põllumaa. Künka tipus püsib veel kangekaelselt mingi paekividest ehitis (nüüdseks küll rohkem aimatav), mis pidavat endine kabel olema. Ehitis on tõepoolest järskude seintega, mis aja jooksul astmelisteks pudenenud. Veel 1932. aasta suvel Simuna kihelkonna idaosas suulist rahvatraditsiooni kogunud M. Riska kirjelduse järgi moodustanud kabel pealtvaates kaheksanurga. Nüüd on kaheksanurka juba ammugi raske eristada. Enne II maailmasõda asunud kabeli lael lohuga kivi, mille otsas rahva jutu järgi vanal ajal kuldnupuga rist seisnud. Kirdes võib veel vaevu aimata avaust. Poolteisesaja aasta eest olnud avaus sedavõrd valla, et lapseealised kabelisuust sees käinud, trepist alla laskunud ja seal üksikuid riste näinud, millel nimed peal. Kabelisse olla ainult mõisahärrasid maetud. Kõige noorem rist pärinenud 1801. aastast. Vanad paberid aga tõendavad, et pühale Siimon Juudale pühitsetud kirik Katkukülas on ehitatud kohe taanlaste Eestimaale tuleku järel, 13. sajandi I poolel. Niiviisi räägitakse Paasverest 15 kilomeetri kaugusel asuva Simuna kiriku kohta. Et Simuna asus tolleaegse arusaamise järgi Paasverest siiski kaugel, asustati Paasverre kohaliku rahva tarbeks, 16. sajandil, arvatavasti Liivimaa sõja perioodil, Simuna abikirik või kabel, mis pühitseti pühale Laurentsiusele. 1690. aastal seisnud see ilma katuseta ja olnud lagunenud, mistõttu teda tahetud parandada, aga alanud Põhjasõda takistanud seda. 1776. aastal lõhutud August Wilhelm Hupeli „Topographische Nachrichten von Lief- und Estland” andmete järgi „täiesti maha” ja sel kohal on keiserliku kindralkuberneri loaga Pastferi ja Lausi surnute jaoks üks korralik mausoleum ehitatud (endine Laus = Lõusa mõis, hävinud). 19. sajandi algul olla mõisnike kabelisse matmine kõrgemalt poolt ära keelatud. Et veel 1980. aastate keskel tulnud ehitustööde käigus kaevamisel kabelimäe loodeserval päevavalgele rohkesti inimluid, siis võib arvata, et kabelimäe serval asunud kohaliku rahva tarbeks oma surnuaed, mõisnikud maetud aga kabelisse. Rahvasuu teab jutustada, et Kabelimäelt minevat maa-alune käik paar kilomeetrit loode pool asuvale Margumäele.
Olulisemaid andmeid Muuga kohta on teada Põhjasõja perioodist. Nii olid 1700. aastal Eestimaalt läbireisivad Rootsi sõjaväeosad majutatud Muuga mõisa, kust anti neile ka moona: võid, liha, mune, leiba jms. Muugas suri Põhjasõja ajal 1712. aastal katku 221 inimest, elama jäi 88.
Kõige varasemad kirjalikud teated Muuga elanikest pärinevad 1726. aastast. 24 taluperemehe nimest võib tunda hilisemaid elanikke, kõik küll mitte suures külas vaid selle lähistel. Nii on tuntud talud Teppo, Traguni (Dragouner), Kula (Kulla) jt. 1726. aastal oli Muuga külas peremehi 16, perenaisi 11, kuni 15-aastaseid poegi 44 ja sama vanu tütreid 30. Laste vähesuse üle kurta ei olnud vaja, oli siis tegemist peremehe või saunikuga.
1765–1774 oli 12 adramaa suurune Muuga küla krahv G. F. Johann Friedrich von Manteuffeli valduses. XIX sajandi esimesel poolel oli mõis panditud von Bergile. Sel ajal, 1834. aastal oli Muuga mõisas 277 hinge. 1841. aastal kuulus Muuga mõis vabahärra, eruooberst parun Peter von Uexküll-Güldenbandtile, kes olnud üsna kuri mõisnik ning halastamatu talupoegade vastu. Kord vihastanud ta põllul äestava poisi peale, peksnud ta kaikaga surnuks ja lasknud sinnasamasse maha matta. „Inimene pole muud kui rääkiv loom,” öelnud ta.
Koduoblikas
Koduoblikas (Rumex longifolius) on taimeliik tatraliste sugukonnast oblika  perekonnast.
Muuga (Vinni)
Ajalugu
Muuga külas oli kaks kõrtsi. Nii on 1807. aasta teates märgitud, et üks asus Roela-Paasvere teel (Klingenbergi kõrts), teine (Eddifer) Edivere teel. 1829. aastal on kirjas, et kõrtsides on kummaski müüdud puuveoõhtutel 25 ämbrit viina. 1842. aastal töötas ainult Klingenbergi kõrts. Kõrts oli omamoodi rahvamaja, kus tantsiti, söödi, joodi, vahetati uudiseid nii ligidalt kui kaugelt, kiruti rasket elu. Mõnikord kujunesid kooskäimised tõelisteks „mokalaatadeks”, kus kaubeldi sulaseid, tüdrukuid, suvilisi, karjapoisse. Tuldi ka ainult vaatama, pidutsema. Sageli peatusid kõrtsides Muugast läbivoorivad Peipsi kalavenelased, puunõudega kaubitsevad Avinurme käsitöölised ja Räpina kausikaupmehed.
Mõisal oli oma viinavabrik, mille teisel korrusel olid ka tööliste eluruumid. See paiknes pargi servas, Eduard Vilde lapsepõlve kodumaja vastas. Töötada sai see võrdlemisi lühikest aega, sest 1906. aastal põles see maha, järel on üksnes varemed.
1837. aastal oli Muuga mõisas 47 talu, 261 meest, 327 naist, 129 hobust, 326 sarvlooma, 1069 väikelooma, saeveski, viinavabrik ja 2 vesiveskit. Kaheksanda revisjoni järgi 1834. aastal oli külas inimesi 613, kellest 270 olid mehed ja 343 naised. Nimetatud meeste arvust võeti nekrutiteks ainult 11.
Vita Sackville-West
Vita Sackville-West (sünninimi Victoria Mary Sackville-West; 9. märts 1892 Kent, Sevenoaks, Knole House – 2. juuni 1962) oli inglise kirjanik.
Tema vanemad olid kolmas Sackville'i parun lord Lionel Edward Sackville-West ja Victoria Josepha Dolores Catalina Sackville-West. Ta oli peres ainus laps. Seetõttu läks Sackville'i paruni tiitel isa surma järel 1928 viimase vennale Charlesile. Vita pidi oma perekonna lossist Knole House'ist välja kolima ja see oli talle suur emotsionaalne löök.
1. oktoobril 1913 abiellus Vita Harold Nicolsoniga, kes oli diplomaat, ajakirjanik (sealhulgas ringhäälingus), parlamendi liige ning biograafiate ja romaanide autor.
Neil sündisid pojad Benedict ja Nigel Nicolson. Benedict (sündinud 1914) oli kunstiajaloolane. Nigel (sündinud 1917) oli kirjanik ja parlamendiliige.
Poeemi "The Land" ("Maa") eest sai ta 1927 Hawthorndeni auhinna. 1933 võitis ta selle oma "Kogutud luuletustega" uuesti ja on tänapäevani ainus kirjanik, kes selle auhinna kaks korda on pälvinud.
Vähem tuntud on ta elulookirjutajana. 1927 avaldas ta 17. sajandi inglise kirjaniku Aphra Behni eluloo "Aphra Behn – The Incomparable Astrea", 1936 Jeanne d'Arci eluloo "Saint Joan of Arc" ("Püha Jeanne d'Arc") ja 1937 oma vanaema eluloo "Pepita". Tema vanaema oli hispaania päritolu tantsijatar Josefa de la Oliva (sündinud Durán y Ortega), kes abiellus teise Sackville'i paruniga. 1943 avaldas Sackville-West kaksikeluloo "The Eagle and the Dove" ("Kotkas ja tuvi") Ávila pühast Teresast ja Lisieux' pühast Thérèse'ist.
Ta oli harrastusaiakujundaja. Ta aitas planeerida omaenda aedu Kentis Sissinghurstis, mis kuuluvad Sissinghursti lossi juurde. Sissinghurst kuulub praegu National Trustile. See on kõige külastatum aed Inglismaal.
Vita Sackwell-West suri 1962 Sissinghursti lossis vähktõppe.
Hobuoblikas
Hobuoblikas (Rumex confertus) on tatraliste (Polygonaceae) sugukonna, oblika (Rumex) perekonda kuuluv mitmeaastane taim.
Botaaniline kirjeldus
Kuni 120 cm pikkusega taim, lehed vahelduvad, alumised lehed suured, südajad. Lehe alumise pinna leherootsud on kaetud karedate karvakestega. Õisik pikk, kitsas, õied kollakasrohelised, väikesed ja rohekad. Juur lühike, väheharunenud aga jäme. Hobuoblikas õitseb mais-juunis, viljad valmistuvad aga juunis-juulis. Vili on pruunikas värvuga pähklike.
Ökoloogia ja levila
Leidub Euraasias, peamiselt parasniiskes ja niiskes mullas. Kasvab niitudel, parkides, teeäärtel, raudteedel. Kohati hoogsalt laieneva levikuga.
Keemiline koostis
Juurtes ja juurestikutes on leitavad järgmised keemilised ained: K-vitamiin, alkaloidid, eetriline õli, saponiin, fenool, katehhiin, parkained, glükoos, fruktoos, sahharoos, fenoolkarboksüülhape ja teised orgaanilised happed. Viljades on orgaanilisi happeid, C- ja K- vitamiini, karotiini, antratseene, katehhiine, eeterlikku õli, flavonoide, antrakinoone ja aromaatseid ühendeid.
Kasutus meditsiinis
Ravimina saab meditsiinis kasutada juurikat koos juurtega ja vilju. Juurikate ja juurte kogumine toimub augustis-septembris. Juurikaid pestakse külma veega puhtaks ja lõigatakse tükkideks, kui juurikas on liiga suur. Seejärel närvutatakse õhu käes ja kuivatatakse päikese käes või kuivatise abil, kuni see muutub hapraks. Vilju korjatakse käsitsi ning kuivatatakse õhu käes. Säilivusaeg on 3 aastat.
Suure parkainete sisalduse tõttu kasutatakse juuri kõhulahtisuse, ka nakkusliku, raviks. Väikestes kogustes (0,25 g) on kootav ja kõhulahtisust raviv toime, aga suured kogused (0,5 g) toimivad lahtistina, mistõttu neid tarvitatakse jäme- ja peensoolepõletikust tingitud hemorröa, kõhukinnisuse ja pärakulõhede korral.
Juuretõmmist võetakse kui nõrgatoimelist sapieritit koletsüstiidi ja hepakoletsüstiidi puhul. Tõmmis hävitab düsenteeriapisikuid, omab nugilistevastast ja verejooksu peatavat toimet.
Välislingid
https://elurikkus.ee/en
https://herba.folklore.ee __SISUKORRATA__
1186
1186. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Rohu
Rohu on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
1186
Aastakümned: 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad - 1180. aastad - 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad
Aastad: 1181 1182 1183 1184 1185 - 1186 - 1187 1188 1189 1190 1191
Rohu
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laekvere vallas.
Rohus oli mõis koos viinaköögiga.
Rohu külast loodes oli Nõukogude ajal Rohu raketibaas.
Aadu Jõgiaas
pisi|Aadu Jõgiaas Aadu Jõgiaas (sündinud 13. veebruaril 1951 Tartus) on Eesti taasiseseisvumisele kaasaaitaja ja raadioside edendaja.
Eesti NSV ajal tegi ta kaastööd ajakirjandusele, kõige rohkem Põlva ajalehele Koit. Praegu tegeleb Jõgiaas lähiajaloo uurimisega ja on poliitik.
1972. aastast töötas ta ALMAVÜ Tartu Raadioklubi raadiojaama ülemana. Hiljem on ta olnud side- ja raadiotehnikaringide õpetaja, raadioside operaatorite kursuste korraldaja, õppeprogrammide koostaja jne. 1980. aastatel koostas ta ka rahvusvaheliste autorallide (Old Toomas, Sojuz jt) ja suurte spordivõistluste tarbeks raadiosidemeeskondi.
1989. aastast oli Jõgiaas Eesti NSV Sideministeeriumi mobiiltelefoniside töögrupi liige.
1991. aasta juulis osales Eesti esimese tänapäevase militaarse siderühma loomisel piirivalve struktuuris, et kindlustada valitsuse sidekeskuse ööpäevane valmisolek. Loodud sidekeskuse esmane tegevus oli signaalluure võimekuse kasutamine ja ettevalmistus elektrooniliseks sõjaks. Augustiputši päevadel, 19.–21. augustil 1991 juhtis vabariigi valitsuse sidekeskuse ja alternatiivsete sidesüsteemide tegevust. 21. augusti 1991 hommikul rünnati Nõukogude Armee poolt Tallinna Teletorni, mille peatas Eesti elektrooniline rünnak Nõukogude Liidu armeeüksuste vastu ja selle tulemusena katkes neil käsuliin. Sellest ajast alates on Eesti Vabariik üheks vähestest riikidest, kes on olnud reaalses sõjalises konfliktis NSV Liiduga (elektrooniline sõda).
1992. aasta veebruaris tõi ta Eesti Piirivalveametile esimesed 100 militaarset Yaesu käsiraadiojaama. Neid ja nende kasutamist demonstreeriti 24. veebruaril Eesti Vabariigi aastapäeva paraadil, millel Jõgiaas oli sidejuht. Sama aasta detsembris osales Jõgiaas Eesti Vabariigi kaitseväe esimestel manöövritel piirivalve sidejuhina.
1993. aastal seadis ta Võrumaal asuva Suure Munamäe vaatetorni piirivalve raadiosideks kodustes tingimustes valmistatud vahejaama (repiiter), mille abil suurenes raadioside kaugus tunduvalt. Mõni aeg hiljem võtsid Eestis sarnase sidesüsteemi kasutusele Eesti Politsei ja Päästeamet. Tänapäevane Eesti Vabariigi operatiivraadioside ja väga paljud kasutatavad raadiovõrgud on rajatud vahejaamade rakendamise põhimõttel.
2017. aasta oktoobris NSA (USA Riiklik julgeolekuagentuur) korraldatud ajaloo teemalisele sümpoosionile Marylandi kogunesid teadlased ja praktikud kümnest riigist, nende seas ka Jõgiaas, et arutada ja lahti mõtestada mitmesuguseid eelmisel sajandil toimunud luurealaseid tegevusi. Eesti-poolse ettekande esitas Ivo Juurvee. Teemaks oli "Taavet Koljati vastu, ehk Eesti signaalluure ja elektrooniline sõda Nõukogude Armee vastu augustis 1991." (David Against Goliath: Estonian Sigint and EW against Soviet Army During the August 1991 dˇEat Attempt). Selle teemaga seotud lisaküsimustele vastas Jõgiaas.
Ühiskondlik-poliitiline tegevus
1990. aastast kuulub Aadu Jõgiaas Kaitseliidu Põlva malevasse. Samast aastast on ta ka Eesti Raadioamatööride Ühingu liige.
1996. aastal sai Jõgiaasast Põlvamaa Liikumise Kodukant asutaja ja juhatuse liige. 15. juulist 1997 kuulub ta Eesti Keskerakonda. Ta on kuulunud erakonna volikokku ja on aukohtu liige.
2000. aastast tegutseb Jõgiaas Põlvamaa Hoiu-Laenuühistus, 2003. aastast Räpina Ühistegevuskojas ja Varbuse külaseltsis, 2004. aastast Põlvamaa Külavanemate Seltsis.
2005 kandideeris ta kohalike omavalitsuste valimistel ja osutus valituks Kanepi vallavolikokku. 2005–2009 oli ta Kanepi vallavolikogu aseesimees.
2005. aastal astus Jõgiaas Eesti Ajakirjanike Liitu.
Eesti 2006. aasta presidendivalimistel oli Jõgiaas valimiskogu liige.
2006. aastast kuulub Aadu Jõgiaas MTÜ-sse Raadioabi, 2007. aastast Tallinna Kristlikku Elava Vee kogudusse.
2010. aastast on Jõgiaas Tallinna vangla vanglakomisjoni liige Samast aastast kuulub ta Kaitseliidu Tallinna maleva Toompea malevkonda ja Eesti Kodukaitse Ajaloo Seltsi juhatusse.
2011. aastal oli Eesti Parlamendi valimiste e-vaatleja Vabariigi Valimiskomisjoni juures. Alates 19. augustist 2011 oli tal koostöös kolonel Henn Karitsaga Eesti Sõjamuuseumis – kindral Laidoneri Muuseumis avatud näitus Vabaduse teel 1990–1991", mis andis ülevaate Eesti taasiseseisvumise sündmustest aastatel 1990–1991. Näitus leidis laialdast käsitlemist pressis ja sellel oli suur külastatavus.
2012. aasta 31. jaanuaril avati näitus "Vabaduse teel 1990–1991" ajutiselt Sihtasutuses Valga Isamaalise Kasvatuse Püsiekspeditsioon.
2012. aasta 20. augustil toimus Tallinna Linnamuuseumis näituse "Võimatu sai võimalikuks" avamine, mille tehnika ekspositsiooni lõi Jõgiaas.
2013. aasta 28. septembril organiseeris ta koos Eesti Kodukaitse Ajaloo Seltsiga Eesti Rahvusraamatukogus konverentsi "Eesti vabaduse sümbol - Tallinna Teletorn! Müüdid ja tõde".
2013. aasta 1. oktoobril avatud Rahvarinde Muuseumi väljapaneku üks osa Jõgiaasa poolt loodud. Seal on võimalik näha 1991. aastal Toompea salajases sidekeskuses kasutatud aparatuuri. Kandideeris 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogu valimistel ja oli Tallinna Lasnamäe Halduskogu ning Halduskogu Sotsiaal- ja Tervishoiukomisjoni liige. Kuulus Lasnamäe Linnaosa Valitsuse sotsiaalhoolekande komisjoni.
Aastatel 2015–2019 oli Jõgiaas Harju Maakohtu rahvakohtunik. 2019. aastast on ta Eesti Vabadusvõitlejate Tallinna Ühenduse liige. Lisaks on ta Eesti Piirivalve Ohvitseride Kogu ja Eesti Eruohvitseride Kogu liige.
2017. aasta kohalike omavalitsuste valimistel valiti Jõgiaas Tallinna Lasnamäe Linnaosakogu liikmeks ja Sotsiaal- ja Tervishoiukomisjoni esimeheks.
2019. aastal valiti Jõgiaas Tallinna Pensionäride Ühenduse juhatuse esimeheks.
Tegevus raadioamatöörina
Aadu Jõgiaas on raadioamatöör 1963. aastast. Raadiospordialadest on ta harrastanud raadiotelegrafistide kiirusvõistlust (morsesignaalidega tekstide võimalikult kiire saatmine ja vastuvõtmine), radistide mitmevõistlust (morsega saatmine-vastuvõtmine, töö raadiojaama ja krossijooks seljas oleva raskusega) ning osalenud lühilaine ja ultralühilaine raadiosidevõistlustel. Jõgiaas on saavutanud raadiospordis väga palju – maailma esikohtadeni ja tipptulemusteni välja. Raadioamatöörina on ta Eestist eetrisse saadetud kutsungiga ES6PZ loonud side 328 maaga.
Isiklikku
Tema elusaatust mõjutas Nõukogude perioodil oluliselt lähisugulane Tõnis Jõgiaas, kes arreteeriti 1950. aastal, süüdistatuna kuulumises nõukogudevastasesse kooliõpilaste gruppi, mis 1949. aastal lasi õhku Tartus Raadi pargis seisnud monumendi. Seetõttu ei saanud Aadu Jõgiaas viisat töötamiseks laevaradistina ning häiritud oli tema tegevus raadioamatöörina.
Karl von Drais
Karl Freiherr von Drais (täisnimi: Karl Friedrich Christian Ludwig Freiherr Drais von Sauerbronn) (29. aprill 1785 Karlsruhe – 10. detsember 1851 Karlsruhe) oli Saksamaa metsaametnik ja leiutaja.
Jalgratas
Jooksuratta näol oli tegemist kõige esimese teadaoleva inimjõul liikuva ratassõiduki ehk velosipeediga, kui välja arvata juba 18. sajandil leiutatud rulluisud. Drais võttis oma rattale patendi 1818. aastal ning seda hakati tootma nii Saksamaal kui ka Prantsusmaal. Draisi eeskujul valmistati järgneva poole sajandi vältel sarnaseid jooksurattaid mitmetes variatsioonides üle kogu maailma.
Elu
Karl Freiherr von Drais sündis 29. aprillil 1785. aastal Karlsruhe’is. Temast sai Badeni suurhertsogiriigi ametnik ja märkimisväärne leiutaja, kes lõi lisaks esimesele jalgrattale veel ka klaviatuuriga kirjutusmasina, hakklihamasina ning raudteedel kasutatava dresiini.
Kuna Drais oli riigiteenistuja, ei olnud tal võimalik oma leiutiste pealt kasumit teenida. Seetõttu pälvis ta 1818. aasta 12. jaanuaril „suurhertsogi privileegi“. See tähendas, et järgneva 10 aasta jooksul kaitses tema leiutisi suurhertsog Karl Ludwig Friedrich. Lisaks sellele määras suurhertsog Draisi mehaanikaprofessoriks. See oli tol ajal lihtsalt aumärk, mis ei olnud seotud ühegi ülikooli ega teise institutsiooniga. Hiljem tuli Drais tsiviilteenistusest ära ning talle määrati pension tema teenete eest mehaanikateaduses.
1822. aastal emigreerus Drais Brasiiliasse, kus ta hakkas tööle maamõõtjana. 1827. aastal kolis ta tagasi Mannheimi. Kolm aastat hiljem, 1830. aastal Draisi isa suri ning Draisi ümbritsesid kadetsevad konkurendid. Kui teda 1838. aastal mõrvata üritati ning ta sellest siiski pääses, suundus ta 1839. aastal elama Odenwaldi mägedesse, kuhu ta jäi püsima 1845. aastani. Sel perioodil leiutaski Drais raudteedel kasutatava dresiini.
Surm
Drais suri 1851. aasta 10. detsembril Karlsruhe’is. Selleks ajaks oli ta kaotanud kogu oma raha. Draisi auks püstitati mälestusmärk tema kodulinna Karlsruhe’i.
Statistiline meetod
Statistiline meetod on uurimismeetod, mis kasutab asjade uurimiseks nende esinemissageduse loendamist erinevates olukordades. Statistiline meetod on tihedalt seotud tõenäosusteooriaga.
Viki
Viki (havai sõnast wiki 'kiire') on veebisait, mis võimaldab selle külastajatel sisu lisada, kustutada ja muuta. Tihti ei ole nõutav eelnev kasutajaks registreerimine. Sõna "viki" võib tähistada ka vikisaidi loomiseks kasutatavat viki tarkvara ehk vikimootorit.
Esimese viki tarkvara WikiWikiWebi loomist alustas Ward Cunningham 1994. aastal ning esimese vikisaidi avas ta 25. märtsil 1995.
Vikipeedia on viki, mille sisu on entsüklopeedilist laadi.
Osa vikide muutmiseks on vajalik kasutajaks registreerimine, kuid paljude jaoks mitte. Sageli luuakse vikisid spetsiaalse riistvara abil. Nii sünnibki internetikeskne võrgustik personaalseks kasutamiseks või üldisena süsteemseks teadmiste haldamiseks. Vikide kasutamise süsteem on lihtne: selle haldamiseks ei pea tundma HTML-i või FTP-d, mida tavaliselt ühe veebilehe käigushoidmiseks ja muutmiseks kasutatakse. Piisab vaid üldiste mõistete (viide, veebiaadress) tundmisest.
Vabavaralised lahendused
Vikisid kasutatakse personaalsete andmete haldamiseks (http://hstickwiki.sourceforge.net), kommuuni sisuhaldamise toetamiseks (http://recipes.wikia.com) või üldtarbimiseks laiale piiritlemata sihtrühmale. WikiMatrix (http://www.wikimatrix.org) annab võrdluseks valida 140 vikitarkvara vahel, millel on igal ühel omad eripärasused ja reeglid. Samuti on olemas hulk kogukonnapõhiseid vikisid, mis koondavad ühiste huvidega ja põhimõtetega grupid (http://www.wikia.com).
Vikide plussid
Vikid on lihtsad, mugavad ja kasutajasõbralikud. Neid on lihtne kasutada tänu paindlikele muutmis- ja taastamisvõimalustele. Kõik inimesed saavad lehel asuvat teksti toimetada. Lugemiseks ja toimetamiseks ei pea enamasti kasutajaks registreerima, külastaja võib jääda anonüümseks. Vikidesse kirjutamine ei eelda üldjuhul kuigi põhjalikke IT-teadmisi. Vikide kasutamiseks ei ole vaja midagi eraldi alla laadida või installeerida. Laiemahaardelistest vikidest on võimalik leida palju erinevat infot ühest kohast. Võrreldes traditsioonilise suhtekorraldusega võimaldab vikide kasutamine pikemaajalise mõjuga eesmärkide soodustamist. Võimalik on tagasiside väga paljudelt oma eriala professionaalidelt.
Vikide miinused
Kuna vikisid saavad toimetada peaaegu kõik soovijad, võib kahelda sealse info usaldusväärsuses. Nendes ei pruugi alati olla vajalikku teavet või pole informatsioon täielik. Vikidesse saab üles laadida infot ka inimeste ja ettevõtete kohta, seega on oht, et võidakse avaldada tõele mitte vastavat või liiga isiklikku informatsiooni. Kõik negatiivsed sündmused ja kriisiolukorrad on vikides looduna püsivad ja võivad mõjutada inimeste arvamust. Failide redigeerimise puhul jääb alati võimalus, et teatud eesmärkidel loodud artikkel ei jää oma algsele kujule, millest lähtuvalt võib muutuda ka artikli eesmärk, suunitlus ja vajalikkus. Halvimal juhul võib artiklist saada negatiivne või pahatahtlikult koostatud materjal. Kasutades vikisid teaduslikel ühisloomise eesmärkidel, jääb tihtipeale arusaamatuks kirjutajate panuse suurus ning originaaltekstide olemasolek lõpp-protsessis. Vikisse informatsiooni lisanud inimese kohta ei jää harilikult maha mingit märget peale IP-aadressi või e-posti, selle abil aga ei pruugi autorit vajaduse korral tuvastada.
Glükosüülimine
Glükosüülimine on glükaanide liitmine valkudele ja lipiididele ensüümide abil. Glükosüülimine kuulub valkude translatsioonijärgsete modifikatsioonide hulka.
Kingissepp
pisi|Kingissepa linnaasundus Kingissepa rajooni kaardil Kingissepp (vene keeles Кингисепп; eesti keeles ka Jaama, Jamburg) on linn Venemaal Leningradi oblastis, Kingissepa rajooni keskus. Asub Lauga jõe kaldal, 120 km Peterburist edelas ja 20 km Narvast idas.
Ajalugu
1384. aastal ehitasid novgorodlased Vadjamaale linnuse Jam (ka Jamski gorodok), mis pidas vastu rootslaste rünnaku. 15. sajandil oli linnuse kohta kasutusel Liivimaal ja saksakeelses kirjanduses rööpnimi Nyslott, vene keeles Ниенслот, 'uus linn, uus linnus'. 1449. aastal alustati uue Jamburgi kindluse ehitamist, mille mõõdud olid u 140 m ja 240 m ning pindala u 2,6 hektarit. Aastatel 1510–1520 täiendati kindluse kaitserajatisi: laiendati kindlusemüüre ja kaasajastati suurtükikaitset.
Liivi sõja ajal 1583. aastal lõpul vallutas Rootsi väejuht Pontus de la Gardie Jami ning aastatel 1583–1595 oli Jamburg koos Ingerimaaga Ingerimaa kubermanguna Rootsi valduses ja kandis nime Jama.
Kahekümneviieaastases sõjas 1590–1595. aastate Vene-Rootsi sõja tulemusel vallutasid Moskva tsaaririigi väed Venemaa tsaari Fjodor I juhtimisel Ingerimaa ning said Täyssinä rahulepingu alusel Ingerimaa koos sealsete linnuste ja linnadega (Jaanilinn, Jama, Koporje, Schlüsselburg) ning Käkisalmi lääni, mis olid kõik saadud Pljussa vaherahuga.
Ingeri sõja ja Stolbovo rahu tulemusel oli Jamburg koos Ingerimaaga Ingerimaa kubermanguna aastatel 1617–1703 Rootsi valduses ja kandis nime Jamburg. Rootsipärast nime hakati kasutama ka hiljem vene keeles. 1656. aasta alanud Rootsi-Vene sõjas hõivasid Vene tsaaririigi väed 1658. aasta alguses Jamburgi eeslinna. Sõja lõpetas 1658. aasta lõpus sõlmitud Rootsi ja Venemaa vahel Narva lähedal Vallisaare mõisas Vallisaare vaherahu.
Aastatel 1702–1703 vallutati Põhjasõjas Ingerimaa, 14. mail Jamburg ning Jamburg liideti Moskva tsaaririigi koosseisu.
1796. aastal nimetati Jamburg Jamburgi maakonna maakonnalinnaks.
20. sajandi alguses oli Jamburgis ka eesti kool ja luteri kogudus. Jamburgis on kooliõpetajana töötanud Carl Robert Jakobson.
1922. aasta mais nimetati Jamburg eesti enamliku tegelase Viktor Kingissepa järgi Kingissepaks.
Loodus
Linna läbib Lauga jõgi.
Sirevere
Sirevere on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laekvere vallas.
Ofotfjorden
thumb|Ofotfjorden [[Narviki lähedal aprillis]] thumb|Briti kaart Ofotfjorden on fjord Norras Nordlandi maakonnas, Vestfjordeni kirdepoolne jätk, Nordlandi suurim fjord. Vestfjordenit ja Ofotfjordenit eraldab 13,3 ruutkilomeetri suurune Barøya saar.
Suurim sügavus on 554 m (18. koht Skandinaavias).
Tähtsamad harud on Herjangsfjorden, Rombaken, Beisfjorden ja Skjomen.
Fjord on kalarikas. Seal elavad tursk, makrell (suvel ja talvel) ja heeringas (talvel). Fjordil elavad ka merikotkad ja saarmad.
Ajalugu
Teise maailmasõja ajal toimusid Ofotsfjordenil aprillis 1940 rängad lahingud. Pärast Saksamaa sissetungi Norrasse püüdis Briti sõjalaevastik (sealhulgas HMS Warspite) edutult maabuda Narvikis.
Merelahingute käigus uppusid kõik kümme Saksa ja kaks Briti hävitajat. Mõned vrakid on Norra valitsus kuulutanud merehaudadeks ja need on kaitse all. 5. märtsil 2008 avastati kajaloodi abil tol ajal uppunud hävitaja HMS Hunter (H35) asukoht.
1179
1179. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad - 1170. aastad - 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad
Aastad: 1174 1175 1176 1177 1178 - 1179 - 1180 1181 1182 1183 1184
Düün (ühik)
Düün (tähis dyn) on CGS-süsteemi jõuühik. 1 düün on arvuliselt võrdne jõuga, mis annab kehale massiga 1 gramm kiirenduse 1 cm/s2:
Düün võeti kohustuslikuna kasutusele 1873. a ja oli üldse esimene rahvusvaheliselt kokkulepitud jõuühik. Alates 1. jaanuarist 1979 asendab düüni SI jõuühik njuuton (N).
Kodus ja võõrsil
pisi|[[Palm Beach Uus-Lõuna-Walesis, kus on toimunud "Kodus ja võõrsil" võtted]] "Kodus ja võõrsil" ("Home and Away") on Austraalia pereseriaal, mida on filmitud alates 1987. aasta juulist. Sarja esimene osa oli eetris 17. jaanuaril 1988.
"Kodus ja võõrsil" on Austraalias televisiooni eetristaaži pikkuselt teine sari. Sari on võitnud 46 Logie auhinda.
Sarja lõi Alan Bateman, kes tuli sarja ideele külaskäigul Sydney lähedal asuvasse Kangaroo Pointi, kus ta kuulis, et kohalikud elanikud olid vastu lastekodu ehitusele. Sarja pealkirjaks pidi saama "Refugee"('Varjupaik'), kuid siis leiti, et "Home and Away" kõlab "sõbralikumalt". Sarja avaosa pikkus oli 90 minutit. Kõik ülejäänud osa on olnud 22 minutit pikad. 2022. aasta mai seisuga on toodetud üle 7800 osa.
Sarja tegevus leiab aset Austraalias Uus-Lõuna-Walesis asuvas väljamõeldud Summer Bay rannikulinnas. Algul keskendus sarja tegevus Fletcheri perele, Tom (Roger Oakley) ja Pippa Fletcherile (Vanessa Downing) ning nende viiele kasulapsele, kelleks olid Frank Morgan (Alex Papps), Carly Morris (Sharyn Hodgson), Lynn Davenport (Helena Bozich), Steven Matheson (Adam Willits) ja Sally Fletcher (Kate Ritchie).
Sarjas on külalisnäitlejana üles astunud mitmed kuulsused, teiste seas John Farnham, Johanna Griggs, Sia Furler, Michael Palin, Ian Thorpe, Lleyton Hewitt, Nick Grimshaw, Eliza Doolittle, Ed Sheeran ja Jessica Mauboy.
Sarja filmitakse põhiliselt Sydney eeslinnas Palm Beachis.
Sarja tunnuslaulu autor on Mike Perjanik.
Sarja on näidatud üle 80 riigis. Eestis on sarja näidanud Eesti Televisioon (17.09.1994-15.02.1998) ja TV1 (23.02.1998-26.06.2001). Alates 31.07.1998 näitab sarja Kanal 2. http://baltic-enterprises.planet.ee/teleajalugu/history.html. Eestikeelset teksti on sarjale peale lugenud Tõnu Mikiver ja Toomas Lasmann.
Aabra järv
Aabra järv (ka Aabri järv, Peetra järv, Raudjärv, Raudnurme järv, Peetva järv) on järv Võrumaal Rõuge vallas Tallikese järvest 1 km lääne pool.
Järv asub Haanja looduspargis.
Brian Mullooly
Ta on abielus. Tema abikaasa on Nancy (neiupõlvenimi Kelly), neil on 3 poega ja 5 tütart.
David Herbert Lawrence
David Herbert Lawrence (11. september 1885 Eastwood, Nottinghamshire – 2. märts 1930 Vence, Kagu-Prantsusmaa) oli inglise kirjanik, kes kirjutas romaane, luulet, lühiproosat, näidendeid ja esseesid. Lawrence on peamiselt realistlik, kirjutab industriaalühiskonnast ja moderniseerumise halbadest mõjudest inimese psühholoogiale.
Elulugu
D. H. Lawrence sündis Eastwoodis, Inglismaa söekaevanduslinnas. Tema isa oli söekaevur Arthur John Lawrence, ema oli endine õpetaja. 1898. aastal astus noor D. H. Lawrence Notthinghami keskkooli. 1901. aastal ta lahkus koolist ning läks tööle Haywoody vabrikusse, kust pärast ägedat kopsupõletikku pidi lahkuma.
1914. aastal abiellus ta Frieda Weekleyga. Tormiline abielu kestis kuni D. H. Lawrence'i surmani. Kirjanik maeti Prantsusmaale Vence'i, kuid tuhk viidi hiljem Taosesse New Mexicos.
Coronaviridae
Coronaviridae on viiruste sugukond, kuhu kuulub kaks alamsugukonda: Letovirinae ja Orthocoronavirinae.
Arhitekt
Arhitekt on ehitisi projekteeriv kunstnik.
Arhitektuur kuulub ainelisse kultuuri ja kunsti, mistõttu arhitekti töö sõltub oluliselt nii ajastu ehitustehnikast (eriti ehitusmaterjalidest ja konstruktsioon itüüpidest ) ning otstarbenõudeist kui ka ilupõhimõtteist ja kunstivaadetest.
William Walton
Sir William Turner Walton [uiljam tööner uoolton] (29. märts 1902 – 8. märts 1983) oli inglise helilooja.
1920. aastate lõpus ja 1930. aastatel peeti teda suurimaks elavaks inglise heliloojaks. Pärast teist maailmasõda huvi tema loomingu vastu kadus ning teda peeti vanamoodsaks, nüüd aga on taas tema vastu huvi tekkinud ja mitmeid tema teoseid kantakse kogu maailmas menukalt ette.
Aastast 1949 elas Walton Itaalias Ischia saarel, kus ta ka suri.
William Waltoni populaarsemad teosed on vioolakontsert, kantaat "Belshazzar's Feast", sümfoonia nr 1 ja viiulikontsert.
Walton kirjutas džässisugemetega hästi orkestreeritud romantilist muusikat.
Aardla järv
Aardla järv (ka Ardla järv, Aardlajärv) on järv Tartumaal Kastre ja Kambja valla piiril. Järve ümbritseb Aardla polder.
Järvekoosluse, eriti lindude, kaitseks moodustati 1991. aastal Aardla järve botaanilis-ornitoloogiline kaitseala. 2014 laiendati oluliselt kaitseala piire ja sellega moodustati Ropka-Ihaste looduskaitseala.
Antarktika liustikud
Antarktika liustikud on Antarktika maailmajaos asuvad jäämassid. Liustikud katavad 10% maapinnast, millest 12,5 mln km² on Antarktise mandril.
Kirjeldus
pisi|Liustik Antarktikas Liustike paksus küünib mägiliustike kümnetest meetritest nelja kilomeetri paksuseni Antarktikas. Sealne mandriliustik koosneb peamiselt kahest suuremast jääkilbist. Antarktika mandrijää alt on radari abil leitud kuni 2,7 km kõrguseid mäeahelikke ja merepinnast allpool olevaid jääaluseid süvikuid, mille olemasolust pole liustiku pinnal mingeid märke. pisi|249x249px|Antarktika sulamas. 6. veebruaril 2020 mõõdeti Antarktikas soojarekord – 18,3 °C. Soe ilm põhjustas läheduses asuvate liustike laialdase sulamise Lisaks mandriliustikele asub Antarktikas ka kaks suurt ja mitu väiksemat šelfiliustikku. Need on suured jääväljad, mis toituvad mandriliustikust, kuid ujuvad mere pinnal. Antarktika mandriosa on viimase 40 miljoni aasta jooksul vähemalt osaliselt olnud jääkattega.
Kliimasoojenemise mõju liustikele
Kõige selgemini on kõrgemate temperatuuride tagajärjed näha Maa polaaraladel, kus taanduv jää on muutmas nii geograafiat kui ka faunat ja floorat. Alates 1945. aastast on temperatuur Antarktika poolsaarel kasvanud 2,5° C võrra – see on ligi neli korda rohkem kui globaalne keskmine. Lisaks sellele on viimase kahekümne aasta jooksul iga aastane sulaperioodi kestus pikenenud kahe kuni kolme nädala võrra. Teadlane Alison Cook avastas, et 87% Antarktika poolsaare ümbruse liustikest on taandumas. Jäälavast lahtimurdumisel lõpetavad liustikud meres ning seal sulavad nad ajapikku ära, mille tõttu tõuseb ka mereveetase.
Kõige suurem jäämassi kaotus toimub jäälavade lahtimurdumise tõttu Antarktika mandrijääst. Talve- ja suveperioodi vaheldumise tõttu kõigub Antarktika jäälava pindala kuni 18 miljoni km² võrra. Viimaste aegade suveperioodid on olnud tavalisest soojemad ning pikema kestusega. Just seetõttu murdus 2002. aasta veebruari algul Antarktika poolsaare küljest lahti Luksemburgi-suurune Larsen B jäälava. Peale jäälava lahtimurdumist pääses paisu tagant jäälavale toetunud liustik, mis üha kiireneva tempoga merre hakkas vajuma.
Antarktika mandrijää sulamisel neelavad jää alt vabanenud tumedad pinnad rohkem valgust ning soojendavad seeläbi ka ümbritsevat piirkonda. See viib edasise sulamiseni ning kriitilise massi vähenedes võib jää pöördumatult sulama hakata. Antarktika jääkilbi sulamise korral tõuseks maailmamere veetase 63 meetri võrra. Siiski võtaks terve Antarktika mandrijää sulamine aega umbes tuhat aastat.
2018. aastal tulid Soome Lapi ülikooli teadlased välja inseneriprojektidega, mis peaksid takistama liustike merre ­triivimist ja sulamist. Visandatud on mitu ideed, mis šelfiliustikku kaitseksid, stabiliseeriksid ja selle liikumist pidurdaksid. Plaanid ulatuvad liustikualust vett eemaldavatest pumpadest kuni veealuste tammideni, mis ei laseks soojadel hoovustel šelfiliustikuga kokku puutuda. Väidetavasti piisab sellest, kui need projektid ellu viia ainult mõnel Antarktise ja Gröönimaa rannikulõigul, kui juba näeme nende selget mõju.
Antarktika liustikud
Antarktikas on palju liustikke. See loetelu ei hõlma jääkihte, jäämütse ega jäävälju, vaid liustikke. Tegemist on ingliskeelse loeteluga.
Thwaitesi liustik
Thwaitesi liustikku uurinud NASA teadlased leidsid 2019. aastal selle seest umbes Tartu linna pindalaga tühimiku, mille kõrgus ulatub 300 meetrini. Allesjäänud tühimiku sisse mahuks teadlaste hinnangul 14 miljardit tonni jääd, mis on ära sulanud viimase kolme aasta jooksul. Tühimik leiti tänu 2010. aastal operatsiooni IceBridge käigus õhku toimetatud radartehnoloogial toimivale vaatlussatelliidile, kuid lisaks kasutati ka sakslaste ja itaallaste radareid. Tühimik võimaldab veel ning soojal õhul jää sisse pääseda, kiirendades selle sulamist. Selle avastamine näitab, et tegelikult sulab Antarktika jää kiiremini, kui me praeguseni oleme arvanud.
Denmani liustik
pisi|259x259px|Denmani liustik Ida-Antarktikas asuv Denmani liustik on 2019. aasta lõpust alates rohkem tähelepanu saanud, varem keskenduti rohkem Lääne-Antarktikale, kus jääkaotus on kõige suurem.
Liustikueksperdi Virginia Brancato juhtimisel tehtud uuring näitab, et Denman on viimase 22 aasta jooksul taandunud umbes 4,8 kilomeetrit (3 miili). Selle aja jooksul on kadunud umbes 268 miljardit tonni jääd, mis peaks nende ennustuste järgi juba olema maailmamerepinda kergitanud, kuid nende ennustuste paikapidamatust tõestab fakt, et selle sulamise tagajärjel ei ole maailmamere pind tõusnud selles ajavahemikus, milles väidetav sulamine toimus.
Denman toetub järsult kaldus olevale maastikule. Liustiku jätkuva sulamise korral võib jää kiiremini ja kiiremini kaduda – see võib põhjustada pöördumatu taandumise. See võib olla oht kogu maailmas rannikualadel elavatele inimestele. Kui Denman peaks kokku varisema, võib see tõsta ülemaailmset merepinda ligi 1,5 meetrit (5 jalga).
Denmani liustiku all asub maailma sügavaim punkt-kanjon, mis asub 3,5 km merepinnast madalamal. Vaid ookeanis asuvad süvikud on sügavamad kui Denmani liustiku all asuv kanjon. Teadlaste sõnul on Denmani süvik kriitilise tähtsusega leid, mis aitab ennustada tulevikus Antarktikas toimuvaid muutusi.
Michiko Yokote
Michiko Yokote (jaapani keeles 横手 美智子 Yokote Michiko) on Jaapani stsenarist.
Kingissepa rajoon
Kingissepa rajoon (1950–1952 Kuressaare rajoon) oli rajoon Eesti NSV-s aastatel 1950-1989. pisi|Saaremaa kaart 1954. aastal 1959 liideti temaga Orissaare rajoon.
Michiko Yokote
Anime
Originaalne lugu Filmi stsenaarium Head Script Writer (Seerjare kompositsioon) Kirjutaja
Kingissepa rajoon
1. jaanuarist 1990 sai Kingissepa rajoonist Kingissepa maakond ja 20. jaanuarist 1990 Saare maakond.
1989. aastal kuulusid Kingissepa rajooni järgmised haldusüksused:
Douglas Hyde
Douglas Ross Hyde (iirikeelne nimi Dubhghlas de hÍde) (17. jaanuar 1860 – 12. juuli 1949) oli Iirimaa keeleteadlane ja poliitik.
Ta oli Iirimaa esimene president 1938–1945.
Ta rajas organisatsiooni Gaelic League, mis on üks suuremaid ja mõjuvõimsamaid kultuuriorganisatsioone Iirimaal.
Vilen Künnapu
pisi|Vilen Künnapu 2009. aastal Vilen Künnapu (sündinud 30. juunil 1948) on eesti arhitekt.
Vilen Künnapu on lõpetanud 1971. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi. Alates 2000. aastast on ta Tallinna Tehnikakõrgkooli professor. Aastatel 2006–2007 oli ta ka Tartu Ülikooli vabade kunstide professor.
1969–1991 töötas ta arhitektina projekteerimisinstituudis EKE Projekt ning alates 1991. aastast on ta seotud arhitektuuribürooga Künnapu & Padrik.
Ta on projekteerinud hulgaliselt hooneid nii Eesti külades kui ka Tallinna ja Tartu kesklinnas. Tema projekteeritud on näiteks Viru keskus Tallinnas, Tigutorn Tartus ja Kareda vallamaja Peetri alevikus Järvamaal.
Pääsküla raudteejaam
Pääsküla raudteejaam on raudteejaam Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis.
Raudteejaam asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudteel 11 km kaugusel Balti jaamast. Reisirongide peatusena jääb Pääsküla Kivimäe ja Laagri raudteepeatuse vahele.
Elektrirongide sõit rongiliinil Pääsküla–Tallinn algab ja lõpeb Pääsküla raudteejaamas.
Jaamas peatuvad Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda sõitvad Elroni elektrirongid ja diiselrongid.
Jaamas on kolm paralleelset rööbasteed ja lisaväljumine Pääsküla depoosse ning kaks 150 m pikkust perrooni.
Ümberistumisvõimalus on Pärnu maanteel (bussipeatus "Pääsküla jaam") liinibussidele 20 (Reisisadam (D-terminal) – Pääsküla jaam) ja 27 (Harkujärve – Laagri alevik). Poole kilomeetri kaugusel on ümberistumise võimalus bussiliinidel 18 ja 14 Vabaduse puiesteel ja veidi kaugemal bussiliinile 10 Kadaka puiesteel.
Ajalugu
pisi|Pääsküla raudteejaam 1926. aastal Pääsküla raudteepeatus rajati Peetri aedlinna (Petrovskaja Sloboda) elanike soovil, organiseerimisel ja nende rahaliste annetuste toel. Raudteepeatus kandis nime Petrovskaja Sloboda (rahvakeeles Petrovka). Laiarööpmelise raudtee äärde rajati madal liivakattega ja kruusatäitega perroon.
1. mail 1915 avati rongipeatus ametlikult liikluseks ja ilmus osa reisirongide sõiduplaanidesse.
1916. aasta suvel läks raudteepeatus Venemaa Looderaudtee bilanssi, kui oli oma olemasolu esimese aasta jooksul väga edukalt toiminud aedlinna kulul (piletimüügi tulud ületasid kulusid). 1916. aastal ehitati ka jaamahoone, jällegi aedlinna kulul.
1919 nimetati raudteepeatus ümber Pääsküla raudteepeatuseks. Peatuskoht sai ka raudteejaama õigused, kuid alles kõrvalteede ehitamise järel sai Pääsküla raudteejaamast Keila ja Nõmme vahel üks põhiline rongide möödumiskoht (kuni Saue jaama valmimiseni). Selles osas on jaama tähtsus säilinud kuni tänapäevani, sest Pääskülast Keila suunas väljuv raudtee on seniajani kuni Padula raudteepeatuseni ühe rööpapaariga.
1. oktoobril 1924 avati Tallinna–Pääsküla liinil elektrirongiliiklus.
Jaama teed ja perroonid
Jaama esimene paralleeltee ehitati mitu aastat pärast jaama õiguste saamist 1919. aastal. Seni pidid Pääskülani sõitvad rongid tagasi Tallinna suunas kuni Nõmme jaamani sõitma nii, et vedur tõukas vaguneid tagant. Nii oli see veel ka 1924. aastal elektrifitseeritud Tallinna–Pääsküla raudteelõigu toimimise algperioodil.
Paralleeltee saamisega muutus Pääsküla raudteejaam oluliseks rongide möödumise kohaks Tallinna–Keila raudteelõigul, kuna Pääsküla asub sobivalt üsna selle raudteelõigu keskkohas. Hiljem lisandus veel üks möödumiskoht Saue raudteejaama näol.
1933. aastal jõudis Tallinna–Pääsküla raudteelõigu kaheteeliseks ehitamine Pääsküla jaamani. Koos sellega vähenes Pääsküla raudteejaama tähtsus rongide üksteisest möödumist võimaldava kohana, kuna ühe rööpapaariga raudtee jäi nüüd ainult Keila poole.
Maksimaalselt on jaamal olnud 5 haruteed (lisaks 2 põhiteele ja põhiosas paralleelselt nendega) ning ühendustee depooga. Pöörmekohti on olnud kuni 15.
Praegu on jaamal lisaks kahele põhiteele alles jäänud vaid kaks lisateed, millest üks paikneb teisest perroonist lõuna pool, teine aga on ühendustee Pääsküla depooga, millel on oma haruteede võrk. Pöörmekohti on jaamas 9.