cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rahvasteliit
Likvideerimine ja pärand
Rahvasteliidu viimane kohtumine toimus 12. aprillil 1946 Genfis. Täiskogul osalesid 34 riigi esindajad. Kohtumise eesmärk oli Rahvasteliidu likvideerimine: selle varad, mille suurus oli umbes 22 miljonit USA dollarit, sealhulgas ka Rahvaste palee hoone ja Rahvasteliidu arhiiv, anti üle Ühinenud Rahvaste Organisatsioonile, reservfondi summad tagastati riikidele ja maksti ära Rahvasteliidu võlad.
Viimasel täiskogul Robert Cecili lausutud sõnad andsid väidetavalt edasi kohtumise üldist meeleolu: "Öelgem julgelt, et agressioon, ükskõik, kus see toimub ja ükskõik, kuidas seda kaitstakse, on rahvusvaheline kuritegu; et iga rahuarmastava riigi kohus on see hukka mõista ja kasutada igasugust jõudu, mis on vajalik selle purustamiseks; et (Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni) harta mehhanismid, sarnaselt (Rahvasteliidu) põhikirja mehhanismidega, on õigesti kasutatuna selleks piisavad; et iga riigi iga heasoovlik kodanik peab olema rahu säilitamise nimel valmis igaks ohvriks ... Ma söandan oma kuulajatele rõhutada, et see suur töö rahu nimel ei tugine ainult meie oma riikide kitsastele huvidele, vaid märksa enam hea ja halva printsiipidele, millest sõltuvad ühtviisi nii riigid kui ka üksikisikud. Liit on surnud. Elagu Ühinenud Rahvaste Organisatsioon!"
Ühehäälselt võeti vastu Rahvasteliidu laialisaatmise ettepanek, mis kõlas nii: "Rahvasteliit lõpetab oma eksistentsi, välja arvatud tegevused, mis on vajalikud selle asjaajamise likvideerimiseks." Selles määrati liidu lõpetamise kuupäevaks täiskogu kohtumise lõppkuupäevale järgnev päev. 19. aprillil 1946 kuulutas täiskogu president Carl J. Hambro Norrast "Rahvasteliidu Täiskogu kahekümne esimese ja viimase istungjärgu suletuks". Rahvasteliit lõpetaski oma tegevuse järgmisel päeval.
Ajaloolane David Kennedy peab Rahvasteliitu ainulaadseks nähtuseks maailma ajaloos, mis võimaldas esimest korda "institutsionaliseerida" rahvusvahelised suhted ning vastanduda Esimese maailmasõja eel maailmas kasutatud poliitilistele ja õiguslikele meetoditele. Politoloog Andrew Bennett on pidanud Rahvasteliitu oma ajas äärmiselt radikaalseks eksperimendiks, sest ideed riikide poliitilisest koostööst, sõdade ja relvakonfliktide ennetamisest ning rahumeelsest lahendamisest olid selle ajani eksisteerinud vaid paberil, filosoofide ja idealistidest riigimeeste mõtetes.
Teise maailmasõja peamised liitlasriigid (Suurbritannia, Nõukogude Liit, Prantsusmaa, Ameerika Ühendriigid ja Hiina Vabariik) said 1946. aastal ÜRO Julgeolekunõukogu alalisteks liikmeteks. Nendest on tänaseks vahetunud kaks liiget: 1971. aastal asendas Hiina Vabariigi alalise liikmena Hiina Rahvavabariik ja 1991. aastal Nõukogude Liidu Venemaa Föderatsioon. ÜRO Julgeolekunõukogu otsused on kõigile Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmesriikidele siduvad, kuid erinevalt Rahvasteliidu Nõukogust ei pea otsused olema ühehäälsed. Julgeolekunõukogu alalistel liikmetel on ka vetoõigus, et kaitsta oma elulisi huve.
Sarnaselt eelkäijaga ei ole Ühinenud Rahvaste Organisatsioonil alalist armeed, vaid ta peab sõjaliste missioonide läbiviimiseks küsima abi liikmesriikidelt. Seda võimalust on kasutatud näiteks Korea sõja ajal ja rahutagamismissiooni korraldamiseks endises Jugoslaavias. Ühinenud Rahvaste Organisatsioonil on ka rohkem liikmeid kui Rahvasteliidul.
Eesti ühinemine Rahvasteliiduga
Rahvasteliiduga ühinemine võeti Eestis sihiks juba 1919. aastal ja 23. novembril 1919 asutati Eesti Rahvasteliidu Ühing, kuid peatselt selgus, et Eesti astumist Rahvasteliitu hakkas takistama suurriikide tunnustuse puudumine meie iseseisvusele. Pärast Vabadussõja lõppu ja Tartu rahu allkirjastamist otsustati siiski esitada ametlik liitumistaotlus. 17. märtsil 1920 tegi välisminister Ado Birk valitsusele ettepaneku Rahvasteliidu liikmesuse taotlemiseks. Eesti valitsus kiitis otsuse heaks sama aasta 30. märtsil. Asutav Kogu andis valitsusele volitused liikmesuse taotlemiseks oma istungil 15. aprillil 1920 ja ametliku taotluse andis Eesti esindaja Suurbritannias Ants Piip Rahvasteliidu peasekretärile Eric Drummondile üle sama aasta 19. aprillil. Samal päeval sai Drummond memorandumi Suurbritannia välisministrilt George Curzonilt, kus oli kinnitatud, et Eesti iseseisvust ei ole suurriigid de iure tunnistanud ning seepärast ei saa Eestit Rahvasteliidu liikmeks vastu võtta. See memorandum andis üsna selgelt märku, et esimesel katsel Eesti ühinemine liiduga ei õnnestu.
Eesti taotlust liitumiseks Rahvasteliiduga arutati organisatsiooni esimesel täiskogul, mis algas 15. novembril 1920 Genfis. Uute liikmesriikide vastuvõtmise küsimust arutas täiskogu viies komisjon, millel oli omakorda kolm alamkomisjoni. Eesti, Läti, Leedu, Luksemburgi ja Soome liitumisavaldusi menetles esimene alamkomisjon. Baltimaade liitumisele seisid kõige tugevamalt vastu Prantsusmaa, Suurbritannia, Skandinaavia maad (Norra, Rootsi, Taani), Jugoslaavia ja Tšehhoslovakkia. Ootamatuks positiivseks üllatuseks oli Ladina-Ameerika riikide toetav suhtumine, näiteks Argentina soovitas anda Balti riikidele kuni järgmise täiskoguni liidus vaatleja staatuse ning Colombia toetas täisliikmesust ja lubas isegi vajadusel Baltimaade kaitseks sõjalist abi. Ajaloolase Vahur Made hinnangul soovisid Ladina-Ameerika riigid sellega demonstreerida oma protesti kolme suurriigi – Ameerika Ühendriikide, Prantsusmaa ja Suurbritannia – vastu. Euroopa riikidest toetasid Baltimaade püüdlusi kõige enam Itaalia ja Portugal. Suurriikide toetuse puudumise tõttu otsustas täiskogu viies komisjon 9. detsembril 1920 siiski Baltimaade ja Gruusia taotlused tagasi lükata. Vastavalt Tšehhoslovakkia välisministri Edvard Beneši ettepanekule lubati neil riikidel siiski osaleda Rahvasteliidu tehniliste komisjonide ja organisatsioonide töös. Täiskogu arutas küsimust oma istungil 16. detsembril. Hääletusel sai Eesti 27 vastuhäält ja 5 poolthäält: poolt hääletasid Colombia, Itaalia, Paraguay, Portugal ja Pärsia. Beneši ettepanek lubada osalemist tehniliste komisjonide ja organisatsioonide töös kiideti heaks.
Esimese ja teise täiskogu vahel muutus oluliselt Eesti rahvusvaheline positsioon. 1920. aastal tasapisi teisenema hakanud Prantsusmaa idapoliitika ja jaanuaris 1921 toimunud valitsusevahetus, mille tulemusena sai peaministriks Aristide Briand, tagasid Baltimaadele Prantsusmaa toetuse ja tunnustuse. 26. jaanuaril 1921 toimunud Antandi Ülemnõukogu istungil kiideti Briandi ettepanek Eesti, Läti ja Gruusia iseseisvuse tunnustamiseks heaks; vaid Leedu tunnustamine lükati piirivaidluste tõttu Poolaga edasi. Ameerika Ühendriigid tunnustasid Baltimaade iseseisvust alles 28. juulil 1922, kuid et Ameerika Ühendriigid ei olnud Rahvasteliidu liikmesriik, siis polnud nende tunnustus liitumise seisukohalt hädavajalik.
Rahvasteliidu teine täiskogu alustas tööd 1. septembril 1921. Balti riikide liitumistaotlused tulid läbivaatamisele täiskogu kuuenda komisjoni alamkomisjonis. Eesti ja Läti vastuvõtmisele andis kuues komisjon heakskiidu 15. septembril, Leedu vastuvõtmisele viis päeva hiljem. Täiskogu arutas nende riikide liitumistaotlusi 22. septembril 1921 ja otsustas kõik kolm riiki Rahvasteliidu täisliikmeteks vastu võtta. Eesti sai 36 poolthäält, 2 riiki (Jugoslaavia ja Tšehhoslovakkia) jäid erapooletuks. Läti ja Leedu võeti vastu 38 poolthäälega. Mitmed Ladina-Ameerika riigid boikoteerisid sel ajal Rahvasteliidu Täiskogu ega osalenud selle töös, muidu oleks poolthäälte arv võinud ka suurem olla.
Eesti Rahvasteliidus
Mis puudutab Eesti esindatust Rahvasteliidu juures, siis Eesti ei moodustanud alalist esindust Genfis kuni 1931. aastani ja suhtlus Rahvasteliiduga toimus peamiselt täiskogule saadetud delegatsioonide vahendusel. Kõige tihedamalt osalesid nende delegatsioonide töös Johan Laidoner, Karl Robert Pusta, August Schmidt ja Johannes Kõdar. Kuigi 1931 moodustati alaline esindus, jätkati ka edaspidi eraldi delegatsioonide saatmist täiskogu istungitele – viimane neist osales 1939. aasta täiskogul. Eesti alaline esindaja Rahvasteliidu juures oli 15. veebruarist 1931 10. novembrini 1939 August Schmidt ja alates 10. novembrist 1939 Karl Selter. Lisaks alalisele esindajale töötas Eesti esinduses ka alalise esinduse esimene sekretär. Ainsana pidas seda ametit Johannes Kõdar, kes alustas esimese sekretärina tööd 21. augustil 1931. 1. aprillist 1938 kandis ta alalise esinduse nõuniku ametinimetust. Kuna August Schmidt oli samaaegselt saadik Suurbritannias, siis lasuski alalise esindamise kohustus peamiselt Kõdaril. Asjad muutusid Karl Selteri ametisse asumisega, kes lasi eelnevalt muuta alalise esindaja ametikoha palgaliseks täiskohaks ja likvideerida alalise esinduse nõuniku ametikoha. Nii vabastati Kõdar oktoobris 1939 ametist, kuid ametiasjade lõpetamine venis ja ta lahkus Genfist Eestisse alles 19. märtsil 1940.
Eesti liikmemaks Rahvasteliidule jäi tavaliselt vahemikku 70 000 – 100 000 Šveitsi franki aastas. Eesti võimud pidasid seda liiga suureks ja püüdsid mitmel korral vähendada, kuid tulemusteta. Tasumata ei jäetud seda siiski kunagi, isegi mitte majanduskriisi aastatel.
Kui Soome valiti 1925. aastal Rahvasteliidu Nõukogu roteeruvaks liikmeks, siis tekkisid ka Eestis mõtted kaaluda nõukogusse kandideerimist. Kõige teravamalt kerkis see päevakorrale 1928. aastal, kuid seotud kõrgete kulude ja pika kampaaniaperioodi tõttu otsustati sellest loobuda. Kõrgeim ametikoht, kuhu Eesti esindaja Rahvasteliidu struktuuris jõudis, oli täiskogu asejuhataja amet, mida pidas 1923. aastal Karl Robert Pusta, olles kogunud 23 riigi toetuse.
Rahvasteliidu peasekretärid külastasid Eestit kahel korral: 23.–25. veebruarini 1925 külastas Eestit peasekretär Eric Drummond ja 21.–24. augustini 1937 peasekretär Joseph Avenol. Avenol viibis tegelikult Eestis ka varem, kuid siis Rahvasteliidu asepeasekretärina. See visiit toimus jaanuaris 1925.
Rahvasteliidus arutlusel olnud tüliküsimustest oli Eesti 1920. aastatel seotud Ida-Karjala ja Mosuli üle peetud vaidluste lahendamisega (vaata vastavaid peatükke alajaotuses "Territoriaalvaidluste lahendamine"), 1930. aastate kriisides jäädi pigem tagaplaanile, näiteks Itaalia-Abessiinia konfliktis ei soovitud heade suhete tõttu Itaaliaga viimase tegevust hukka mõista ja püüti kiirelt vabaneda Itaalia suhtes kehtestatud piirangutest. Sihilikult hoidis Eesti ennast eemale Poola-Leedu tülist ja selle lahendamisest, sest ei soovinud kummagi riigiga oma suhteid pingestada. Desarmeerimise ja julgeoleku valdkonnas oli Eesti väikeriigina rohkem kõrvaltvaataja rollis, kuid omas siiski selgeid seisukohti. Kaks läbivat teemat Eesti jaoks oli (1) vältida väikeriikide sõjajõudude desarmeerimist enne oma riigi kaitsmiseks vajaliku taseme saavutamist ja (2) kindlustada Rahvasteliidu toetus Nõukogude Liidu võimaliku agressiooni korral.
Eesti enda siseriiklikud küsimused kerkisid Rahvasteliidus samuti paaril korral üles. Peamiselt oli see seotud vähemusrahvuste teemaga. Ühelt poolt nõudis Juudi Delegatsioonide Komitee juba 1920. aasta täiskogul, et juutide kaitse Balti riikides tuleb allutada Rahvasteliidu kontrollile; teiselt poolt süüdistasid baltisakslased Eestit ja Lätit nende õigusi rikkuvate maareformide läbiviimises. Diskussioone neil teemadel peeti nii täiskogu kui ka nõukogu tasandil aastatel 1921–1923. Ajaloolane Vahur Made on jõudnud järeldusele, et nende küsimuste tõstatamine Rahvasteliidus, olgugi et Eesti süüdistused ümber lükkas, mõjutas kultuurautonoomia seaduse väljatöötamist ja vastuvõtmist Riigikogu poolt. Põgeniketeemaga seoses oli päevakorral ka aastatel 1918–1920 Eestisse jõudnud Vene põgenike küsimus, kuid selle käsitlemist rahvusvahelisel tasandil püüdis Eesti pigem vältida ja tõrjus kõik katsed kehtestada siinsete põgenike üle rahvusvaheline kontroll või lasta nende eluolu korraldada Rahvasteliidu põgenike ülemkomissaril.
Rahvasteliidu vahendusel ja soovitusel 1927. aastal Inglismaa Pangalt saadud laenu summas 1 350 000 Suurbritannia naelsterlingit kasutati Eesti pangandus- ja rahareformi läbiviimiseks. Selle põhisumma jäi seoses 1940. aasta sündmustega laenuandjale tagasi maksmata.
Eesti okupeerimise järel vabastas Johannes Varese valitsus 11. juulil 1940 Karl Selteri ametist, kuid Selter jäi Genfi ja jätkas oma ametikohustuste täitmist. Kuivõrd lääneriigid ei tunnistanud de iure Eesti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt, peeti Selteri volitusi endiselt kehtivaks. Samas muutus Selter ise poliitiliselt üpris passiivseks ega pidanud ühendust teiste eksiildiplomaatidega. Rahvasteliidu viimasel täiskogul, millega organisatsioon laiali saadeti, okupeeritud Balti riikide esindajatel aga enam osaleda ei lubatud. Erinevalt oma Läti ja Leedu kolleegidest Selter osalemisõigust eriti aktiivselt ka ei nõudnud. Eesti liikmesus Rahvasteliidus lõppes koos liidu laialisaatmisega aprillis 1946.
Ohrid
thumb|Püha Kaneo Johannese kirik Ohridi järve kaldal Ohrid (makedoonia keeles Охрид) on linn Põhja-Makedoonias Ohridi järve idakaldal.
Ajalugu
Esimesed elanikud Ohridi kandis olid illüürid. Põhja-Makedoonia arheoloogide väljakaevamiste andmetel oli selles paigas linnaline asula juba Makedoonia kuninga Philippos II ajal. Nad väidavad, et linnas olev Samuili kindlus on ehitatud varasema kindlustise kohale, mis rajati juba 4. sajandil eKr. Vana-Rooma vallutas selle kandi umbes 200 eKr.
Antiikajal kandis linn nime Lychnidos ja asus Via Egnatia ääres, mis ühendas Dyrrachioni (tänapäeval Durrës) sadamat Konstantinoopoliga. 5. sajandist pärinevate basiilika varemetest järeldub, et kristlus oli selleks ajaks piirkonnas juba kanda kinnitanud, ning Lychnidose piiskopid osalesid paljudel oikumeenilistel kirikukogudel.
Lõunaslaavlased hakkasid sellesse kanti jõudma 6. sajandil. Bulgaarlased vallutasid selle piirkonna 867. Nime Ohrid on ajalooallikates esimest korda kasutatud 879. Aastatel 990–1015 oli Ohrid Bulgaaria pealinn. Enne seda oli Bulgaaria pealinn Skopje, aga pärast oli Veliko Tǎrnovo.
Aastatel 990–1018 resideeris linnas Bulgaaria patriarh. 1018. aastal vallutas selle piirkonna Bütsants ja Bulgaaria patriarhaat taandati peapiiskopkonnaks Konstantinoopoli patriarhi alluvuses. Sellest ajast olid kõrgemad vaimulikud Ohridis peaaegu eranditult kreeklased, kaasa arvatud Osmanite riigi perioodil. 16. sajandi alguses jõudis Ohridi peapiiskopkond oma võimsuse tipuni: sellele allusid Sofia, Vidini, Vlachi ja Moldova eparhiad, Serbias asuv Peć ning isegi Itaalias Apuulias, Kalaabrias, Veneetsias, Dalmaatsias ja Sitsiilias olevad õigeusklike kogukonnad. Osmanite riik likvideeris 1767 Ohridi peapiiskopkonna.
Linnas on palju arhitektuurimälestisi, millest vanimad pärinevad 11. sajandist. Enamik linna kirikuid on ehitatud Bütsantsi ajal, mõned ka Serbia ajal. Linnalähedastes kloostrites on säilinud hulgaliselt vanaslaavikeelseid käsikirju, mõned isegi 9. sajandist. Vanemaid vanaslaavi käsikirju polegi teada ja Ohridit peetakse kirillitsa sünnikohaks.
13. ja 14. sajandil käis Ohrid käest kätte. Seda valitsesid Epeirose despotaat, Bulgaaria, Bütsants, Serbia impeerium ja kohalikud albaanlastest valitsejad, näiteks Paul Gropa 13. sajandi keskel. 1334. aastal vallutas Ohridi Stefan Uroš IV Dušan ja koopteeris selle Serbia riiki. Pärast Stefan Uroši surma 1355. aastal valitses linnas Andrea Gropa, pärast Gropa surma umbes 1385. aasta paiku liitis vürst Marko Mrnjavčević selle Prilepi kuningriigiga. 1395. aastal vallutas Ohridi Bajazid I. 1464. aastal toimus linna lähedal Ohridi lahing, milles Skanderbeg oma 13 tuhande mehelise väega purustas Türgi 15 tuhande mehelise väe ja piiras ka Ohridit, kuid ei suutnud seda vallutada. Kui Mehmed II piirkonna taas oma kontrolli sai, tagandas ta Ohridi peapiiskopi ja kõik peapiiskopkonna kõrgemad ametnikud, kes olid Skanderbegi liiga agaralt toetanud.
Kristlaste arv langes moslemite võimu esimestel sajanditel. 1664 oli linnas ainult 142 kristlaste maja. Olukord muutus 18. sajandil, mil Ohrid osutus asuvat tähtsatel kaubateedel. 18. sajandi lõpus oli linnas 5000 elanikku. 19. sajandi lõpus elas Ohridi 2409 majas 11 900 inimest, kellest ainult 45% olid moslemid.
1912. aastal võttis Ohridi enda kontrolli alla Serbia Kuningriigi sõjavägi. 1913. aasta septembris mässasid Serbia võimu vastu kohalikud albaanlased ja Bulgaaria-meelne Sisemine Makedoonia Revolutsiooniline Organisatsioon, aga Ohrid jäi algul Serbiale ja hiljem Jugoslaaviale.
Anna Altleis
Anna Altleis (1. jaanuar 1886 Viljandi vald – 8. oktoober 1957 Pariis) oli eesti näitleja.
Ohrid
Ajalugu
Linn kuulub 1980. aastast alates UNESCO maailmapärandi nimistusse, alates maist 2019 Ohridi piirkonna loodus- ja kultuuripärandi objekti koosseisus.
Anna Altleis
Lavategevust alustas 1903. aastal Viljandis teatriseltsis "Vabadus", juhendajaks Märt Mõrd.
Aastal 1906 kutsus Karl Menning ta Vanemuise kutseliseks näitlejaks. Ta esines Vanemuises aastani 1925 ja 1927–1928 Endlas.
Hiljem õppis ta Kultuurkapitali stipendiaadina Pariisis lavastamist ja jäi sinna elama.
Gertrud Üppis
Lõpetas 1945. aastal Tallinna 10. Keskkooli, 1950. aastal Tallinna Muusikakooli ja 1954. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Jenny Siimoni klassi.
Oli 1946–1975 Eesti NSV Riikliku Filharmoonia ja 1960–1967 ühtlasi ka Estonia teatri solist. Juhendas aastatel 1950–1981 taidlusringe, oli 1971–1976 Tallinna Õpetajate Maja kunstiline juht ja 1976–1981 Tallinna Pedagoogilise Kooli õpetaja. On esinenud ka kammer- ja estraadilauljana.
Croydon
Croydon on Londoni lõunapoolseim linnaosa.
Forsvarets overkommando (1970–2003)
Forsvarets overkommando ('Kaitse [Norra kaitsejõudude] ülemväejuhatus'; lühend FO) oli Norra kõrgeim sõjaväeline juhtkond 1970. aastast kuni 31. juulini 2003.
1. augustil 2003 organ reorganiseeriti Stortingi otsusega. Forsvarssjefen ja tema strateegilised funktsioonid integreeriti Kaitseametisse (Forsvarsdepartementet), Forsvarets overkommando kaotati ning loodi Forsvarsstaben.
Algemäe oja
Algemäe oja (ka Terjatu peakraav) on oja Harjumaal Saue vallas Lehetu külas ning Raplamaal Märjamaa vallas Koluta ja Russalu külas.
Oja pikkus on 6,6 km ning see suubub vasakult Ellamaa ojja (4,4 km suudmest). Oja valgla on 20,6 km².
Oja on tugevasti muudetud mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Richard Indreko
Richard Indreko (25. veebruar 1900 Purdi vald, Järvamaa – 10. märts 1961 Stockholm) oli eesti arheoloog.
Alates 1933. aastast oli Tartu Ülikooli õppejõud (1942–1943 Eesti ja naabermaade muinasteaduse professori kohusetäitja). Aastatel 1933–1937 juhatas väljakaevamisi Kunda Lammasmäel ja Asvas. 1943 põgenes Soome, 1944 Rootsi.
Tema teeneks on kõikide mesoliitiliste ird- ja kinnismuististe ning naabermaade ainest arvesse võttev Eesti selle perioodi asustuspildi uurimine, mis on kokku võetud paguluses ilmunud doktoritöös "Mittlere Steinzeit in Estland" ("Keskmine kiviaeg Eestis"). Mesoliitikumi osas lükkas ta ümber Eesti kiviaja varem kehtinud jaotuse luu- (Kunda) ja tulekivi- (Võisiku) kultuuriks ning sidus selle ühtseks kultuuriks. Lisaks mesoliitikumile keskendus ta maastiku ja inimasustuse seostele kiviajal, Eesti kiviaja elanike ja laiemalt soomeugrilaste päritolu küsimustele ning kiviaja kunsti temaatikale.
Komintern
Loomine ja kujunemine
III Kommunistliku Internatsionaali loomise alus oli enne seda sotsialistlikke parteisid ühendanud I ja II Internatsionaali, mis lagunes pärast Esimese maailmasõja algust ning sõdivate rahvusriikide valitsuste toetamist rahvuslike sotsialistlike parteide poolt vaatamata VSDT(b)P üleskutsele toetada maailmarevolutsiooni. Kominterni loomine tähendas lõhet marksistlike liikumiste vahel ning oli mõeldud Teise Internatsionaali asendamiseks.
Oma olemuselt oli Komintern NSV Liidu välispoliitika teenistuses olev luure-, õõnestus- ja terroriorganisatsioon. Kominterni juhtimine toimus Moskvas asuvast peakorterist ning kõik sellega liitunud parteid pidid juhinduma selle otsustest ja instruktsioonidest. Komintern planeeris ja juhtis paljusid riigipöördekatseid ja mässe, korraldas atentaate, kogus luureandmeid ja tegi propagandat.
Alates Kominterni I kongressist tegutsesid sellega liitunud parteid ja muud organisatsioonid Saksamaal, Venemaal, Austrias, Ungaris, Soomes, Poolas, Eestis, Lätis, Leedus, Valgevenes, Ukrainas, Tšehhoslovakkias, Bulgaarias, Rumeenias, Serbias, Rootsis, Norras, Taanis, Hollandis, Belgias, Prantsusmaal, Šveitsis, Itaalias, Hispaanias, Portugalis, Suurbritannias, Iirimaal, USA-s, Austraalias ja Jaapanis.
Kominterni varjamatuks eesmärgiks oli haarata võim kõikjal maailmas. Kominterniga ühinenud parteid pidid kõrvalekaldumatult juhinduma 21 tingimusest. Nende hulgas:
III Kominterni kongressid
Komintern pidas seitse ülemaailmset kongressi. 1919. aasta jaanuaris toimus Moskvas VSDT(b)P rahastatud saadikute kogunemine, kus osalesid Venemaa, Ungari, Poola, Austria, Läti, Soome kommunistide ja Balkani maade revolutsioonilise sotsiaaldemokraatliku föderatsiooni ning Ameerika Ühendriikide töölispartei 52 saadikut 35 organisatsioonist, fraktsioonist ja liikumisest 30 riigist. II kongress toimus juba 217 saadikuga 67 poliitilisest organisatsioonist, sh neist 27 kommunistlikku parteid 37 riigist.
Vasakpoolsed kommunistid tunnistavad ainult kaht esimest kongressi, kuna pärast neid kongresse muudeti organisatsiooni tegevuspõhimõtteid: senise sõltumatute kommunistlike ja vasakpoolsete parteide katusorganisatsiooni asemel muudeti Kominterni liikmesparteid Kominterni allüksusteks ning pidid alluma Kominterni otsustele, mitte osalema poliitilises tegevuses iseseisvatena.
Trotskism tunnistas esimese nelja kongressi otsuseid.
Stalinistlikud ja maoistlikud liikumised tunnistavad kõigi seitsme kongressi otsuseid.
Kominterni juhtorganid
III Kominterni I kongressil määrati VK(b)P KK poolt Kominterni juhtorganiks Kominterni Täitevkomitee, kuhu kuulusid Kominterniga liitunud kommunistlike parteide esindajad, lähtudes nende tähtsusest, kas täisõigusliku liikme või nõuandva häälega esindaja kaudu.
Soome kodusõda
Vaatamata Soome iseseisvuse tunnistamisele Nõukogude Venemaa poolt 7. detsembril 1917 toetas Nõukogude Venemaa Soomes alanud kodusõjas Soomes asunud bolševismimeelsete sõjavägedega Soome kommuniste nende püüdluses luua Soomest nõukogude vabariik. , jaanuar 1918–14. oktoober 1920
Eesti Vabadussõda
Pärast Saksa keisririigis toimunud kodanlikku revolutsiooni 8. oktoobril 1918 ja keiser Wilhelm II troonist loobumisele järgnenud Saksa vägede lahkumist maailmasõja käigus okupeeritud territooriumitelt alustas Punaarmee pealetungi, eesmärgiga vallutada tagasi endised Venemaa keisririigi maa-alad ning kehtestada seal nõukogude võim. 28. november 1918 – 2. veebruar 1920
Läti Vabadussõda
Samal ajal pealetungiga Eestile alustasid Punaarmee ja Läti Kütiväed ka Läti vallutamist, mille käigus vallutati suurem osa Lätist. , detsember 1918 – 11. august 1920
Leedu-Valgevene NSV
Pärast novembrirevolutsiooni Saksamaal ja Saksa okupatsioonivägede lahkumist Leedu territooriumilt haarasid tekkinud võimuvaakumis Leedu ja Valgevene bolševikud 27. veebruaril 1919 võimu ka Valgevene Rahvavabariigi ja Leedu aladel ning kuulutasid välja Leedu ja Valgevene ühise nõukogude vabariigi.
Nõukogude-Ukraina sõjad
, Nõukogude-Ukraina sõda (1917–1918), Nõukogude-Ukraina sõda (1919–1921)
Nõukogude-Poola sõda
Mais 1920 tungisid Piłsudski juhitud Poola väed, keda toetasid Petljura Ukraina rahvuslased, Ukrainasse ja vallutasid Kiievi. Poola tahtis sõjas nõrgestatud Ukraina olukorda ära kasutades nihutada vastloodud Poola riigi piire võimalikult kaugele itta, et taastada kunagine suurriik Poola (Rzeczpospolita). 24. veebruar 1920 – 18. märts 1921 Pärast Punaarmee vasturünnakut ja Kiievi vallutamist 12. juunil jätkasid punased pealetungi, lootuses Poolas puhkevale kommunistlikule revolutsioonile. 13. augustiks olid Punaarmee Läänerinde väed Mihhail Tuhhatševski juhtimisel võtnud Varssavi põhja ja lõuna poolt tangide vahele, Edelarinde väed aga võitlesid parajasti Lvivi all. 16. augustil võttis Piłsudski ette üllatusliku rünnaku kahe rinde vahelises tühimikus. Samaaegne löök Tuhhatševski vägede põhjatiivale ähvardas tema armeed omakorda ümber piirata. Nõukogude väed taandusid Valgevenesse ja Ukrainasse ning 12. oktoobril sõlmiti vaherahu ja 18. märtsil 1921 lõplik Riia rahuleping. Sõlmitud rahulepinguga sai Poola endale nii Ukraina kui ka Valgevene lääneosa, mis püsis Poola võimu all järgmised 18 aastat, kuni 1939. aasta 17. septembrini, millal NSV Liit need Molotovi-Ribbentropi pakti alusel Poolale kallale tungides tagasi vallutas.
Baieri Nõukogude Vabariik
, 13. aprill 1919
Slovakkia Nõukogude Vabariik
, 16. juuni 1919
Saksamaa riigipöördekatse
Kesk-Saksamaa revolutsioonikomitee (Saksimaa, Tüüringi) juht Gerhart Eisler, Revolutsioonikomitee staabiülem Sandor Rado, Ernst Thälmann
Ülestõususkatse Rumeenias
, 15. septembril 1924, Moldaavia ANSV, Rumeenia kuningriik
Eesti riigipöördekatse
Eestis
Õõnestustöö Suurbritannias
, Suurbritannias
Laialisaatmine ja järgnevad struktuurid
Komintern saadeti laiali 1943. aasta 15. mail. See oli üks eeltingimusi NSV Liidule vajalike liitlaskõneluste alustamiseks USA ja Suurbritanniaga Teise maailmasõja ajal.
Kominterni täitevasutuse Täitevkomitee baasil loodi ÜK(b)P KK Rahvusvaheline osakond.
Pärast sõja lõppu loodi 1947. aastal Kominform (Kommunistlik Informatsioonibüroo), kuhu kuuluvad kommunistlikud parteid tegutsesid Bulgaarias, Tšehhoslovakkias, Prantsusmaal, Ungaris, Itaalias, Poolas, Rumeenias, Nõukogude Liidus ja Jugoslaavias. Kominform saadeti laiali 1956. aastal.
Hiljem toimusid Moskvas regulaarsed kommunistlike ja töölisparteide rahvusvahelised nõupidamised.
Jurmo
Jurmo on mitme koha nimi:
Hisori ahelik
Hisori ahelik on mäestik Aasias, osa Hisori-Alai mäestikust.
Kulgeb ida-lääne suunas.
Kõrgus kuni 4643 meetrit.
Theodoricus
Theodoricus ehk Theoderich (suri 1102 Cava de'Tirreni Salerno lähedal) oli vastupaavst 1100 ja arvatavasti 1101. Tema elu kohta on väga vähe teada.
Põldre kraav
Põldre kraav (ka Männiku peakraav) on kraav Raplamaal Märjamaa vallas Kohatu, Lümandu ja Männiku külas.
Theodoricus
Keiser Heinrich IV poolt toetatud vastupaavst Clemens III nimetas ta  1084 Santa Maria in Via Lata kardinaldiakoniks ning veidi hiljem  Albano kardinalpiiskopiks. Aastal 1098 määrati ta legaadiks  Saksamaale. On säilinud San Ciriaco nelle Terme kardinalpreestri Romanuse diplom, millele on Theoderich koos mõningate teiste vastupaavsti poolel olevate   kardinalidega alla kirjutanud.
Põldre kraav
Kraavi pikkus on 5,8 km ning see suubub vasakult Kasari jõkke (68,4 km suudmest). Kraavi valgla on 11,6 km².
Theodoricus
Pärast vastupaavst Clemens III surma 1100 valisid tema toetajad Theoderichi kiirustades eelmise järeltulijaks ning kohe, arvatavasti ööl vastu 10. septembrit pühitsesid nad ta saladuskatte all Peetri kirikusse kogunenult Theodoricuse nime all ametisse. Theodoricusel ja tema toetajatel õnnestus Roomat enda käes hoida ainult 105 päeva ning kui paavst Paschalis II (mitte varem kui 1100. aasta jõulude ajal, arvatavasti jaanuaris 1101) Lõuna-Itaaliast Rooma naasis, püüdis vastupaavst põgeneda keiser Heinrich IV juurde.
Põldre kraav
Kraav on tugevasti muudetud mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Põldre kraavi keskkonnaregistri kood on VEE1108700.
Theodoricus
Paavsti toetajatel õnnestus Theodoricus  tabada. Viimase toetajad valisid seepeale Sabina piiskopi Albertuse uueks vastupaavstiks. Paavst Theodoricuse pagendas ta benediktlaste ordule kuuluvasse ning paavstile ustavate normannide valve all olevasse Santissima Trinità in Cava de'Tirreni  kloostrisse Campanias Salerno lähistel, kus too 1102 suri. Ta on sinna ka maetud. Kloostri krüptis on hauaplaat pealdisega "Theodoricus in pace MCII", kuid selle ehtsus on kahtluse all.
Martin Schmitt
Martin Schmitt [šmitt] (sündinud 29. jaanuaril 1978 Lõuna-Saksamaal Schwarzwaldis Villingen-Schwenningenis) on endine saksa suusahüppaja.
Ta kuulus Furtwangeni suusaklubisse. pisi|püsti|vasakul|2011
Aastatel 1999–2001 oli Schmitt suusahüpetes maailma absoluutses tipus. Tal on 28 maailma karikavõistluste etapivõitu:
28 maailma karikavõistluste etapivõiduga on ta kõikide aegade kolmas suusahüppaja Matti Nykäse (48) ja Jens Weißflogi (33) järel.
Juba Furtwangeni Suusainternaadi õpilasena sai ta 1997. aasta maailmameistrivõistlustel meeskondliku pronksmedali. 21-aastaselt võitis ta esimest korda maailma karika ning kordas seda järgmisel hooajal. 2000.–2001. aastal saavutas ta järjekindlalt tipptulemusi, kuid tuli maailma karikavõistlustel Adam Małyszi järel teiseks.
Meeskondlikult saavutas ta 2002. aasta olümpiamängudel kuldmedali ning 1998. ja 2010. aasta olümpiamängudel hõbemedali.
1999. aastal valiti ta Saksamaa aasta sportlaseks.
801
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Martin Schmitt
31. jaanuaril 2014 teatas ta oma sportlaskarjääri lõpetamisest.
801
Kümnendid: 750. aastad 760. aastad 770. aastad 780. aastad 790. aastad - 800. aastad - 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad 850. aastad
Ingvar Carlsson (rallisõitja)
pisi|Ingvar Carlsson Ingvar Carlsson (2. aprill 1947 Nyköping – 28. oktoober 2009) oli Rootsi rallisõitja.
Ta võitis kaks autoralli maailmameistrivõistluste etappi (1989. aasta Rootsi ralli ja Uus-Meremaa ralli) ning jõudis poodiumile kokku neljal korral.
Kapsta
Kapsta on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Orzesze
Orzesze (saksa Orzesche) on linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas Mikołówi maakonnas. Orzesze asub Mikołówist umbes 10 km läänedelas ja Katowice kesklinnast ligikaudu 23 km edelas.
Küla on esmamainitud 13. sajandil. 1922. aastal läks rahvahääletuse tulemusel Saksamaa koosseisust Poola võimu alla. Linnaõigused sai Orzesze 1962. aastal.
Adalbert Gustav Lesta
Adalbert Gustav Michael Martin Lesta (20. november/2. detsember 1869 Tartu – 21. oktoober 1941 Brütz) oli eesti vaimulik.
Lesta õppis aastatel 1880–1888 Tartu Aleksandri gümnaasiumis. Tartu ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1888–1895. Prooviaastal oli ta Jagodnaja Poljana koguduses, Saraatovi kubermangus (praeguse haldusjaotuse järgi Tatištševi rajoonis, Saraatovi oblastis). Ordineeriti 15. detsembril 1896 õpetajaks.
Oli aastatel 1897–1904 Samaara saksa kolooniate adjunktõpetaja. Aastatel 1904–1909 oli ta Tobolski koguduse õpetaja. Aastatel 1909–1914 oli ta Tomski–Barnauli koguduse õpetaja (asukohaga Tomskis). Aastatel 1914–1922 oli ta Vladivostoki ja Nikolajevsk Amuuri ääres koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema abikaasa isa Julis August Schilling oli Jagodnaja Poljana koguduse õpetaja, abikaasa vanaisa Georg Gustav Schilling oli Gulbene ja Leja koguduse õpetaja.
Hayden White
Hayden V. White (12. juuli 1928 – 5. märts 2018) oli USA kirjandusteadlane ja ajaloolane.
White on peamiselt tuntud teose "Metahistory" (1973) järgi, milles ta leidis 19. sajandi ajaloolaste tekste keeleteaduslike meetoditega analüüsides, et need ei erine põhimõtteliselt ilukirjandusest. Sellega tõi ta ajalooteadusse postmodernismi ja keelelise pöörde (linguistic turn). 1990. aastatel on mitmed tuntud ajaloolased, näiteks Roger Chartier, tema seisukohti kritiseerinud ning ajalooteaduse erinevust ilukirjandusest tõestada püüdnud. Ka White ise on tunnistanud, et ajalooteadus tegeleb objektiivsete, reaalselt eksisteerivate faktidega, erinedes seega ainult luuludel põhineda võivatest väljamõeldud tekstidest. Tema argumendid käivad rohkem ajaloolaste keelelise väljenduse kui faktide ebatõelisuse kohta, sest keele relatiivsuse ja sisemiste struktuuride tõttu ei saavat ükski narratiiv ainuõige tõe lähedane olla.
Tunnustus
Hayden V. White valiti 2000. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.
Bieruń
Bieruń (saksa Berun) on linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas, Bieruń-Lędziny maakonna halduskeskus. Bieruń asub Katowice kesklinnast umbes 20 km lõunas.
13. juuni
13. juuni on Gregoriuse kalendri 164. (liigaastal 165.) päev. Juliuse kalendri järgi 31. mai (1901–2099).
Sven Hannawald
13-aastaselt hakkas ta suusahüpetes silma paistma. Furtwangeni Suusainternaadis (Skiinternat Furtwangen) treenides omandas ta sideelektrooniku ameti.
Hooajal 1998/99 sai ta suusahüppe maailmakarikavõistlustel 5. koha.
Sven Hannawald on esimene suusahüppaja, kes on võitnud ajaloolise Nelja hüppemäe turnee kõik neli osavõistlust (hooajal 2001/2002). See on tema seni edukaim hooaeg. Salt Lake City olümpiamängudel 2002. aastal võitis ta ühe (meeskondliku) kuld- ja ühe (individuaalse) hõbemedali. Maailmakarikavõistlustel tuli ta teiseks.
Ta on kahekordne suusalennu maailmameister 2000 Vikersund, 2001. Ta on esimene suusahüppaja, kes on seda tiitlit kaitsnud.
2002. valiti ta nende saavutuste eest Saksamaa aasta sportlaseks.
29. aprillil 2004 sai teatavaks, et Hannawald põeb läbipõlemissündroomi ning on läinud erikliinikusse ravile. Ta on küll taasalustanud treeninguid, kuid tema taastumine ei ole veel lõppenud.
2005. aastal teatas ta karjääri lõpetamisest.
Olümpiamängudel
1998 Naganos:
2002 Salt Lake Citys:
Maailmameistrivõistlustel
1999 Ramsaus:
2003 Val di Fiemmes:
Suusalennumaailmameistrivõistlustel
1998 Oberstdorfis:
2000 Vikersundis:
Isiklikku
Hannawald elab Schwarzwaldis Hinterzartenis.
Sven Hannawaldi vanemad on Regina ja Andreas Hannawald. Tal on õde Jeannette (temast 6 aastat noorem).
Hobid: jalgpall, tennis, jäähoki, küpsetamine, rulluisutamine, jalgrattasõit, mudellennundus.
Sven Hannawaldi treener Wolfgang Steiert iseloomustab teda nii: "Hanni on iga ämma unistus. Ta koristab ise, triigib oma riideid ise ja ilmub avalikkuse ette alati suurepärases rõivastuses. Ta on tõeliselt armas inimene, kes ei suudaks kärbselegi liiga teha!"
802
802. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Kümnendid: 750. aastad 760. aastad 770. aastad 780. aastad 790. aastad - 800. aastad - 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad 850. aastad
Aastad: 797 798 799 800 801 - 802 - 803 804 805 806 807
Karijärve
Karijärve on küla Tartu maakonnas Elva vallas. 2000. a. rahvaloenduse andmeil elab külas 48 elanikku.
2017. aastani kuulus Konguta valda.
Kobilu
Kobilu on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Pz 61
Pz 61 on Šveitsi keskmine tank, mida toodeti aastatel 1965–1967 150 tükki ja kasutati Šveitsi armees aastatel 1965–1994.
Ajalugu
pisi|left|Panzer 61 muuseumis [[Thunis]]
Vinland
pisi|[[Euroopast Põhja-Ameerikasse. 1 – Fääri saared, 2 – Island, 3 – Idaasundus, 4 – Lääneasundus Gröönimaal, 5 – Baffini saar, 6 – Labrador, 7 – L'Anse aux Meadows Newfoundlandil, 8 – Saint Lawrence'i laht]]
Pz 61
Ajalugu
Alates 1950. aastate algusest üritas Šveits osta moodsaid tanke, kuid Korea sõja tõttu osutus see võimatuks. Seetõttu otsustati luua oma tank. Aastal 1958 ilmus esimene prototüüp KW 30, millel oli Šveitsis loodud 90 mm kahur, kuus tugiratast mõlemal küljel ja Belleville vedrustus. Järgmisel aastal valmis 10 masinast koosnev tootmise eelseeria, uued prototüübid kandsid nime ja olid relvastatud Briti Ordnance QF 20-naelase kahuriga. pisi|left|Panzer 61 [[Yad La-Shiryoni muuseumis Iisraelis ]] Tootma hakati tanke 1965. aastal Pz 61 nime all. Tootmismudelite põhirelvaks oli juba Briti 105 mm L7 tankikahur. Lisaks oli tankil kaks 7,5 mm kuulipildujat, millest üks paiknes tornis kahuri kõrval ja teine torni peal. Tank kaalus 38 tonni.
Vinland
Vinland ehk Vínland (vanaislandi Vínland, arvatavasti 'viinapuude maa' või 'veinimaa', ka Vínland it góða 'hea Vínland') on piirkond Põhja-Ameerikas, mille avastas aasta 1000 paiku Islandi päritolu meresõitja Leifr Eiríksson.
Pz 61
Ajalugu
Tanki toodeti aastatel 1965–1967 150 masinat. Seejärel hakati tootma Pz 61 edasiarendust Pz 68. Pz 61 jäi Šveitsi armee teenistusse kuni 1994. aastani. Selle aja jooksul moderniseeriti teda korduvalt, nii et tank vastas lõpuks peaaegu Pz 68 standarditele.
Vinland
Vínland oli tema poolt Ameerikas avastatud aladest kõige lõunapoolsem, sellest põhja poole jäid Markland, mis tähendab Metsamaad, ja Helluland ehk Kaljumaa.
Nime etümoloogia
Kuigi saagadest võib selgelt välja lugeda, et räägitakse viinapuuväätidest ja viinamarjadest, ja kuigi sedasama mainib oma varasemas jutustuses ka Bremeni Adam, on maa nimi siiski vaidlusi tekitanud.
Pz 61
Ajalugu
Tank Pz 61 oli küllaltki hea relvastusega, kuid muus osas kaasaegsetest tankidest tehniliselt maha jäänud. Mitmed selle disaini elemendid on omased pigem 1940. aastate lõpu ja 1950. aastate alguse tankidele. Näiteks puudus tankil igasugune kahuri stabiliseerimissüsteem ja ABK kaitse.
Tanki veermikku kasutati soomustatud evakuatsioonimasina Entpannungspanzer 65 ja sillapaigaldaja Brückenlegepanzer 68 prototüübi ehitamiseks. Tänapäeval leidub Pz 61 tanke mitmes muuseumis üle maailma.
Vinland
Nime etümoloogia
Mõned tänapäeva teadlased on väitnud, et nimi "Vínland" ei viita mitte veinile ja viinamarjadele, vaid et selle liitsõna esimene osa kujutab endast hoopis muinaspõhjakeelset sõna vin (lühikese täishäälikuga). Sõna vin (aas, rohumaa) esineb liitsõnade osana enamasti Norra vanemates kohanimedes (N: "Björg-vin" oli tänase Bergeni linna kunagine nimi).
Eriti järjekindlalt on seda arvamust kaitsnud norra meresõitja ja kirjanik Helge Ingstad, kes avastas Newfoundlandi saare põhjatipust L'Anse aux Meadowsi juurest asulajäänused. Esialgu ei ole see teooria üldist tunnustust leidnud.
Vínlandi saagad
Peamised allikad, mis räägivad Vínlandi avastamisest ja katsetest seda maad koloniseerida, on 13. sajandist pärinevad nn Vínlandi saagad: "Eiríks saga rauða" ("Eiríkr Punase saaga") ja "Grœnlendinga saga" ("Gröönlaste saaga"). Saagad käsitlevad samu sündmusi, kuid sageli lähevad nende andmed teineteisest päris tugevalt lahku. Mõlemad saagad põhinevad suulisel pärimusel.
"Gröönlaste saaga" andmetel olevat Põhja-Ameerikat esimesena näinud Bjarni Herjólfsson, kes sõitis Islandilt Gröönimaale oma isa külastama, kuid torm ajas ta hoopis senitundmatute läänepoolsete saarte juurde. Tema seal aga maale ei läinud. Gröönimaale jõudes jutustas Bjarni kolmest maast, mida ta oma laeva pardalt nägi. Talle heideti ette, et ta uutel maadel ei randunud, Eiríkr Punase poeg Leifr Õnnelik aga ostis ära tema laeva ja läks neid maid otsima. Kõigepealt jõudis Leifr läänes kaljusele maale, mille ta nimetas Hellulandiks. Seejärel jõudis ta metsaga kaetud maale, mis sai nime Markland. Lõpuks jõudis Leifr viljakale maale, kus kasvasid viinapuud, tundmatud puud mösürid (vahtrapuud) ning metsik isekülvunud nisu. See maa sai nimeks Vínland. Leifr Eiríksson oli mõlema saaga järgi esimene, kes Vínlandis maale läks.
Mõlema saaga andmetel tehti Gröönimaale ümber asunud skandinaavlaste poolt katset Vínlandi koloniseerida. Tõsisemate üritajate seas olid Þorfinnr Karlsefni ja tema naine Guðríðr Þorbjarnardóttir, Vínlandis sündis neil poeg Snorri. Koos Þorfinnri ja Guðríðriga sõitis Vínlandi palju ümberasujaid. Seal elasid aga juba skräälingid, indiaanlased, kellega mõnikord rahumeelselt kaupa tehti, sageli aga ka lahinguid peeti. Püsivat skandinaavlaste asustust Vínlandis ei tekkinud, sest uusasukatel oleks olnud raske end pikemat aega skräälingute eest kaitsta.
Teised allikad
Esimene teadaolev kirjalik allikas, mis Vínlandi nimetab, on Bremeni Adami kirjutatud Hamburg-Bremeni piiskopkonna ajalugu Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum, mis valmis aastatel 1075–1080. Adam räägib, et ta olevat aastatel 1068 või 1069 Taani kuningas Svend Estridsenilt kuulnud lääne pool asuvast meretagusest maast nimega Vínland, kus kasvavad viinapuud ja metsik nisu.
Vínlandi on nimetatud ka Ari Þorgilssoni "Islandlaste raamatus", mis valmis ajavahemikus 1122–1133. Ari ütleb, et Eiríkr Punane olevat Gröönimaal kohanud inimesi, kes olid väga sarnased Vínlandis elavatele inimestele, keda gröönlased kutsusid skräälinguteks (skrælingar). Ari jutt on sõnastatud nii, nagu oleks Vínlandi olemasolu olnud kõigile teadaolev. Tõenäoliselt see nii oligi. Ari lasi oma Islandlaste raamatu üle vaadata Skálholti piiskopil Þorlákr Runólfssonil, kes oli saagade andmetel Vínlandis sündinud Snorri Þorfinnssoni lapselaps. Kas Snorri ka tegelikult Vínlandis sündis, ei ole teada, kuid on usutav, et tema vanemad seal käisid ja et tema perekonnas tunti Vínlandisse puutuvat hästi.
Islandi annaalides on aasta 1121 kohta märge, et Gröönimaa piiskop Eiríkr Grúpsson asus teele Vínlandi, kuid tema edasise käekäigu kohta andmeid ei ole.
Arvatavasti käidi Gröönimaalt keskaja jooksul palju kordi Põhja-Ameerikas, et tuua sealt puid, karusnahku ja eksootilisi toiduaineid. Aasta 1347 kohta on Islandi annaalides teade, et torm on Islandi rannikule toonud laeva, mis oli teel Gröönimaalt Marklandi. Seejärel Vínlandist ega teistest kaugel läänes asuvatest maadest enam teateid ei ole.
L'Anse aux Meadows
pisi|Viikingite peatuskoht L'Anse aux Meadowsis Newfoundlandis pisi|L'Anse aux Meadows, Newfoundland 1960. aastate alguses leidsid Helge ja Anne Stine Ingstad Newfoundlandi loodetipus L'Anse aux Meadowsis Skandinaavia viikingite rajatud hoonete jäänused. Tegemist on kolme majade grupiga, mis oma tüübilt sarnanesid Gröönimaal ja Islandil ehitatud hoonetega. Maju kasutati vaid lühikest aega aasta 1000 paiku. L'Anse aux Meadows ei saanud siiski olla Leifr Eiríkssoni Vínland, selleks asub see liiga kaugel põhjas. Arheoloogilised leiud viitavad sellele, et hooneid kasutati peatuspaigana reisidel kaugemale lõuna poole. L'Anse aux Meadowsist on leitud palju kaugemal lõunas kasvava halli pähklipuu (Juglans cineria) vilju, Skandinaavia päritolu helmeid, Iirimaa tüüpi ehtenõel, värtnakeder. Leitud on ka raudneete ja muid jälgi laevade parandamisest ning sepikoja jäänused. Teisi arheoloogilisi leide, mida saaks kindlalt seostada viikingite retkedega, Ameerikast seni saadud ei ole.
Vínlandi asukoht
Vín tähendab vanaislandi keeles viinapuud või veini; vin aga nurme, rohumaad. Usutavamaks peetakse tõlgendust, mille järgi maa nimi tähendab viinapuude- või veinimaad, sest nii saagad kui ka Bremeni Adam räägivad, et sellel maal kasvas rohkesti viinamarju.
Arvatavasti mõeldi saagades nimetatud Hellulandi all Baffini saart ja Marklandi all Labradori poolsaart. Vínlandi asukoha suhtes ei ole uurijad aga seni selgusele jõudnud. Välja on pakutud Cape Cod, Nova Scotia, Saint Lawrence'i jõe suue, New England, L'Anse aux Meadows. Kui lähtuda sellest, et Leifri Vínlandis kasvas tõepoolest viinapuu, siis pidi see asuma Saint Lawrence'i lahest lõuna pool, sest selle lahe juures asub nimelt metsiku viinapuu leviala põhjapiir. Kõige levinum ongi seisukoht, et Vínland asus Saint Lawrence'i lahe kandis või sellest lõuna pool.
Kungsholmen
Kungsholmen on saar Rootsis Mälareni järves, Stockholmi südalinnas Riddarfjärdenist põhja pool. Ta kuulub Upplandi maakonda.
Saart ümbritsevad Riddarfjärden, Mariebergsfjärden, Essingefjärden, Tranebergssund, Ulvsundasjön, Karlbergskanalen, Karlbergssjön, Barnhusviken ja Klara Sjö. Kungsholmenist lõunas on Södermalmi, Långholmeni ja Lilla Essingeni saar. Mander jääb läände (Brommalandet), põhja (Solna) ja idasse (Norrmalm).
Linnaosa on loodud 1926. aastal.
Kungsholmeni idaosa on lauge, kuid lääneosa on künklik, kõrgeim punkt on 47 m üle merepinna (Stadshagsplan). Rannajoone pikkus on 8900 m.
Saar moodustab suurema osa Kungsholmeni linnaosapiirkonnast, kuhu kuuluvad ka Essinge saared. Saar on jaotatud viieks linnaosaks: Kungsholmeni linnaosa, Marieberg, Fredhäll, Kristineberg ja Stadshagen.
Saar on mandri ja teiste saartega ühendatud 11 sillaga:
Saare lääneosa on elamurajoon, idaosas on valdavad eraettevõtted ja haldusasutused, sealhulgas raekoda, kohtumaja, politsei peahoone ja riigiarhiiv. Samuti on saarel Rootsi suurte ajalehtede Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet ja Aftonbladet toimetused.
Ajalugu
Esimene hoonestus tekkis Kungsklippani ja Kronobergeti vahelisse orgu. Käsitööliste töökojad ning vabrikud rajati ranna äärde.
Aastal 1645 sai Munklägret esimese silla.
Aastal 1672 sai saar nimeks Kungsholmen ja moodustas omaette koguduse.
Aastal 1926 moodustati Kungsholmeni linnaosa, mis hõlmas kogu saare.
Aastal 1938 jagati saar praeguse viie linnaosa vahel.
1. jaanuarist 1997 kuulub saar Kungsholmeni linnaosapiirkonda.
Lään (Soome)
Soome jagunes 2009. aasta lõpuni kuueks lääniks (soome keeles lääni, rootsi keeles län; 1. järgu haldusüksused).
Enne 1997. aastat oli Soomes 12 lääni.
Läänid jagunesid 20 maakonnaks (2. järgu haldusüksused).
Läänid 1997–2009
pisi|150px|Soome läänid
1/ Ahvenamaa lään oli rootsikeelne.
Ajalugu
Soome jaotati Nikolai I poolt läänideks aastal 1831. Aastal 1870 liideti Turu lään ja Pori lään Häme lääniks. Pärast Teist maailmasõda anti suur osa Viiburi läänist ära Nõukogude liidule. Alles jäänud osast moodustus Kymi lään. Viimased muudatused Soome läänidesse tehti aastal 1997, kui 13 läänist jäi alles 6.
Konguta
Konguta on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Aita Kurfeldt
Aita Kurfeldt (kuni 1936 Auguste Therese Kurfeldt, perekonnanimi alates 1936 Hanko ja Kurfeldt-Hanko; tõlkijanimi ka Justa Kurfeldt; eesnimi alates 1939 Aita; 2. jaanuar 1901 Tallinn – 2. november 1979 Tallinn) oli eesti tõlkija ja tantsija.
Tallinna väikekaupmehe peres sündinuna õppis ta 1907–1917 Beljajeva eragümnaasiumis, 1920–1924 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas (stuudium katkes majanduslikel põhjustel) ja 1924–1927 balletti Gerd Neggo stuudios. Tantsijana alustas ta tööd Estonia teatris (1930–1931), pooldades veendunult modernset balletti. 1930. aastatel avaldas ta Eesti ajalehtedes ka tantsuteemalisi kirjutisi.
Arstide nõudmisel oli ta siiski sunnitud balletist loobuma ning asus tegutsema tõlkijana, milleks Jüri Talveti hinnangul innustas Kurfeldti temaga 1936. aastal abiellunud poliitik, ärimees ja Skandinaavia kirjanduse tõlkija August Hanko.
Sõjajärgseil aastail jätkas ta peamiselt tõlkijana. Kuna tema abikaasa August Hanko vahistati 1945. aastal poliitilistel põhjustel, lahutas ta abielu ning töötas ka muudel ametikohtadel, sealhulgas Moskva rändtsirkuse raamatupidajana.
Looming
Kurfeldt tõlkis peamiselt vene ja romaani keeltest, aga ka näiteks rootsi keelest. Tema tõlkes jõudsid eesti keelde näiteks Miguel de Cervantes Saavedra "Don Quijote", Fjodor Dostojevski "Vennad Karamazovid", Gabriel García Márqueze "Sada aastat üksildust", Romain Rollandi "Jean-Christophe", Mihhail Šolohhovi "Vaikne Don", Anatole France'i "Kuningatar Hanejala praeköök", Rafaello Giovagnoli "Spartacus", Aleksei Tolstoi "Kannatuste rada" jpt maailmakirjanduse tippteoseid.
Teivashüpe
Teivashüpe on kergejõustiku ala.
Töövõime
Töövõime on inimese võime teha tööd.
Kurelaane
Kurelaane on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Autor
Autor (ladina auctor 'teostaja, looja') on mitmetähenduslik sõna.