cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reinhold Christian von Berthold
Berthold sündis Pilistvere pastori pojana, tema sünniaastat ei ole teada. Ta õppis usuteadust (immatrikuleeriti 14. novembril 1703) Jena Ülikoolis ja (immatrikuleeriti 21. mail/1. juunil 1704) Academia Gustavo-Carolinas (Pärnus). Ta oli usuteaduse magister.
Aastatel 1710–1714 oli ta Laiuse Püha Jüri koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema isa Johann Daniel von Berthold ja vanaisa Cristian Pankow olid Pilistvere Andrease koguduse õpetajad.
Arnor
Arnor on väljamõeldud kuningriik J. R. R. Tolkieni loodud mütoloogias. Teise Ajastu 3320. aastal numenoorlase Elendili rajatud Arnor oli duunedainide esimene kuningriik Keskmaal.
Elendil valitses Arnori duunedaini Kõrge Kuningana, tema pojad rajasid aga duunedaini Gondori kuningriigi lõunas. Arnori esimene pealinn oli Annúminas Ehakuma ehk Videvikujärve kaldal, kuid 861. aastaks (Kolmandal Ajastul) oli kuningriigi peamiseks linnaks ja pealinnaks muutunud Fornost. Samal aastal jagasid kümnenda kuninga Ëarenduri kolm poega Arnori kolmeks kuningriigiks.
Riigid, mis tekkisid Arnori lagunemisel
1300. aastal tekkis Arnorist kirdesse Angmari kurja Nõidkuninga riik. Nazgûlide Isand, keda tunti vaid Nõidkuninga nime all, sõdis ligi seitsesada aastat Arnori duunedainidega.
Lõpuks 1974. aastal valgusid üle Arthedaini Nõidkuninga orkide ja barbarite leegionid. Kuigi Arnori kuningate liin jäi maailma hajutatud inimeste seas püsima, oli Arnori kuningriik ise otsa saanud. Alles Sõrmuse Sõja lõppedes sai viimasest pealikust Aragornist duunedainide Kõrge Kuningas ning Arnor taastati oma varasemas vägevuses ja hiilguses.
Regionen und Orte in Tolkiens Welt
Algoreiv
Algoreiv ehk algoritmiline reiv on tantsumuusika üritus, kus mängitakse algoritmilist muusikat, mida enamasti luuakse laivkoodimise teel.
Algoreivi termini tõid 2012. aastal käibesse Alex McLean ja Nick Collins, nende ürituste ja seal viljeldavate žanrite juurde koondunud muusikute ülemaailmset kogukonda kutsutakse ka algoreivi liikumiseks.
Eestis on algoreive korraldatud Üle heli festivali raames, esimene algoreiv toimus 28. oktoobril 2017 Von Glehni teatris, kohalikest artistidest astusid üles Alo Allik, Algorütmid, Ekke Västrik ja Build Gates.
Kajsa Ollongren
pisi|Kajsa Ollongren, 2019 Karin Hildur Ollongren (sündinud 28. mail 1967 Leidenis) on rootsi-hollandi päritolu Hollandi poliitik, ta kuulub erakonda Demokraadid 66. Ta oli 26. oktoobrist 2017 kuni 1. novembrini 2019 Hollandi siseminister.
Ta sündis 1967. aastal Leidenis, kuid kasvas üles Oegstgeestis Lõuna-Hollandi provintsis, kus ta lõpetas aastal 1985 lütseumi. Seejärel õppis ta Amsterdami Ülikoolis algul majandust ja siis 1986. aastast ajalugu; ülikooli lõpetas aastal 1991 magistrikraadiga. Ta on täiendanud ennast avaliku halduse alal École nationale d'administrationis Pariisis ja välissuhete alal Instituut Clingendaelis.
18. septembrist 2017 kuni 26. oktoobrist 2017 oli ta Amsterdami linnapea.
26. oktoobrist 2017 kuni 1. novembrini 2019 oli ta Hollandi siseminister.
Isiklikku
Kajsa Ollongren on lesbi, tema elukaaslane on Irene van den Brekel; nad kasvatavad kaht last. Tema isa Alexander Ollongren on Leideni Ülikooli emeriitprofessor informaatika ja astronoomia alal, ema Gunvor Ulla Marie Lundgren on rahvuselt rootslane.
Šiaškotan
thumb|400px|Šiaškotani saar Kuriilide kirdeosa kaardil thumb|Šiaškotani saare satelliidipilt Šiaškotan (vene keeles Шиашкотан, jaapani keeles 捨子古丹島) on Suur-Kuriilide Põhjarühma asustamata saar Venemaa idaosas. Kuulub Sahhalini oblasti koosseisu. Severgini väin eraldab Šiaškotani saart 29 km kaugusel kagus olevast Harimkotani saarest ja Ekarma väin 8 km kaugusel loodes asuvast Ekarma saarest. 20 km lõuna pool Krusensterni väinas asuvad Lovuški kaljud.
Saarel on palju ojasid ja jõgesid, kohati ka jugasid.
Kasvavad kääbus-seedermännid, nõgudes kasvavad rohttaimed, pohl ja kukemari. Ranna ääres kasvab lehtadru. Elutsevad rebased ja väikesed närilised. Rannikuäärses meres elutsevad viigerhüljes ja sivutš.
Saarel asus Makarovka asula.
Ekarma väin
thumb|400px|Ekarma väin Kuriilide kirdeosa kaardil Ekarma väin (vene keeles пролив Экарма) on väin Vaikses ookeanis Venemaa idaosas, eraldab Ekarma saart Šiaškotani saarest ning ühendab Ohhoota merd Severgini väinaga. Väina pikkus on umbes 25 km, laius üle 8 km. Suurim sügavus on üle 900 m. Rannik on kaljune.
Väin paikneb Sahhalini oblasti akvatooriumis.
Park Rynie
Park Rynie on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis KwaZulu-Natali provintsis Ugu ringkonnas. Linn asub India ookeani rannikul.
Park Rynie on asutatud 1857. aastal. Linn on nime saanud kohaliku maaomaniku naise Renetta Hoffmani järgi, kelle hüüdnimi oli Rynie.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Park Rynie elanikest India või Aasia päritolu inimesi 47,99%, mustanahalisi aafriklasi 34,78%, valgeid 11,55%, värvilisi 5,12% ja teisi 0,56%. Inglise keelt pidas emakeeleks 65,20% inimesi, suulu keelt 23,72%, koosa keelt 3,69% ja afrikaani keelt 3,58%.
Nieuport 11
pisi|Nieuport 11 lennuk Inglise kuninglikus mereväes Nieuport 11, hüüdnimega Bébé (prantsuse keeles 'beebi' ehk 'lapsuke'), oli Prantsuse inseneri Gustave Delage loodud Esimese maailmasõja aegne ühekohaline biplaan hävituslennuk. Tegemist oli tehnoloogilise edusammuga, mis lõpetas senise Saksa Fokker-hävituslennukite domineerimise Läänerinde õhusõjas 1916. aastal.
1916. aastal levis lennuk ka mitmete teiste Antanti liitlaste õhuvägede koosseisu ning selle edu inspireeris Nieuporti edasi arendama V-tugitaladega sesquiplane konstruktsiooni (Prantsuse keeles pooleteise tiivaline ehk alumine tiib oli ülemisest poole võrra väiksem), parandades oluliselt lennuki manööverdusvõimet. Seda lennukit kasutati treeningeesmärkidel veel kuni 1920. aastateni.
Arendus ja tootmine
Nieuport 11 oli väiksem ning lihtsustatud versioon Nieuport 10-st, loodud spetsiaalselt ühekohaliseks hävituslennukiks. Nagu 10. seeria, oli ka 11. Nieuporti lennuk sesquiplane – biplaan, mis oli täispikkuses (kahe tugiraamiga toestatud) ülemise tiivaga ning palju väiksema alumise tiivaga. Lennuki ülemine ja alumine tiib hoiti koos V-tähe kujulise raami ja pingutustrossidega.
Selline konstruktsioon tagas lennukile piisava tiivapindala kiireks kõrgusekogumiseks, samas pakkus see piloodile hea vaate allapoole.
Kahjuks tähendas alumine kitsam tiib ka seda, et suurtel kiirustel esines sagedasti aeroelastne ebastabiilsus, mis muutis lennuki sisuliselt juhitamatuks. Probleem jätkus ka hilisematel V-raamiga Nieuporti hävituslennukitel, niisamuti ka Saksa Albatros D.III. Nieuport 11 lennukeid kasutasid Prantsuse, Inglise, Vene, Belgia ja Itaalia õhuväed. Itaalias toodeti Macchi lennukitehases litsentsi alusel veel 646 Nieuport 11 lennukit, hilisema seeria Nieuport 16 lennukeid toodeti samuti litsentsi alusel Venemaal Dux'i poolt. Pärast raskeid tagasilööke sõjas varustati ka Rumeenia õhuväge paljude Nieuport 11 ja 12 lennukitega.
Nieuport 16
Aastaks 1916 ilmus lennukist ka edasiarendatud versioon Nieuport 16, mis oli tegelikult tugevdatud raamiga Nieuport 11 lennuk, mootoriks 110 hobujõuline (92 kW) Le Rhône 9J pöördmootor. Visuaalselt sai uuemat mudelit eristada suurema avause järgi lennuki ees, samuti oli mootorile paigaldatud kapott. See tegi lendamise piloodi jaoks lihtsamaks, samuti oli uude disaini lisatud ka peatugi piloodile.
alt=|pisi|250x250px|Ameerika eskadrilli (hilisema nimega Escadrille Lafayette) Nieuport 11
Kasutus Esimese maailmasõja ajal
Esimene Nieuport 11 lennuk jõudis Läänerindele 1916 aasta jaanuaris. Kuu lõpuks oli neid võitluses juba 90.
See väike topelttiivaga lennuk oli igakülgselt parem kui Fokker Eindecker. Sel oli suurem tippkiirus, parem manööverdusvõime ning suutis paremini kõrgust koguda. Nieuport 11-l olid lennuki tiibade tagaservas kaldtüürid, mis andsid piloodile parema kontrolli lennuki külgsuunas kallutamise üle. Sakslaste Fokkeril kasutati endiselt algelist tiivakuju täielikult muutvat süsteemi. Lisaks oli Nieuport 11 lennukil ka statsionaarne stabilisaator, mille külge olid kinnitatud kõrgustüürid. See andis eelise Fokkeri primitiivsema stabilisaatori ees.
Fokkeri ainuke eelis oli sünkroonitud kuulipilduja, millega oli võimalik tulistada läbi propelleri töötsooni. Sel ajal liitlastel sellist tehnikat veel ei olnud ja Nieuport 11 Lewis-tüüpi kuulipilduja oli kinnitatud propellerist kõrgemale. Lewise kuulipildujaid ei olnud võimalik propelleriga sünkroonida nende teistsuguse tööpõhimõtte tõttu ja nende salved ei olnud ka piisavalt suured, et kanda kaasas suuremas koguses padruneid. Lewise kuulipildujate töökindlus polnud ka kiita ning seetõttu tuli pilootidel tihti ette olukordi, kus nad pidid keset lendu relva kinnikiilumise tõttu ümberlaadima. pisi|Nieuport 16 koos Le Prieur' rakettidega
See mure sai lahendatud prantslaste poolt, kes võtsid kasutusele Alkan-tüüpi sünkroonhammasratta ja Vickersi kuulipilduja. Need uuendused rakendusid aga alles Nieuport 16 lennukitel. Inglastel head sünkroonimise meetodit ei olnud ning seetõttu kasutasid nad ka tulevikus tiiva peale kinnitatud Lewise kuulipildujaid uuenenud "topelttrummel" salvedega, mis mahutasid 98 padrunit.
Verduni lahingu ajal, 1916. aasta veebruaris, suutsid prantslased Nieuport 11 paremaid tehnilisi omadusi ja mitme lennuki formatsioonis lendamist ära kasutades Saksa õhuväe lahingualalt täielikult välja tõrjuda, sundides viimaseid oma lennuväe taktikat radikaalselt muutma. Nieuport lennukid olid nii efektiivsed, et mõnel korral korjasid Saksa väed allakukkunud Nieuportid kokku, muutsid uuesti lennukõlblikuks ning installeerisid oma Spandau-tüüpi sünkroonitud kuulipilduja. Neid modifitseeritud mudeleid kasutasid nad seejärel edukalt ka rindel. Üks sellistest lennukeist oli N1324, millega lendas Saksa piloot Kurt Student 1916. aasta augustis. Teised ümberehitatud mudelid anti edasi Saksa lennukitootjatele, käsuga neist koopiaid toota, millest sai arvestatav otsene ja kaudne mõju Saksa hävituslennukite disainile.
Mõned Nieuport 11 ja 16 lennukid olid varustatud tiiva külge kinnitatud rakettidega, millega sai edukalt kahjutuks teha vastase vaatlus-kuumaõhupalle ja õhulaevu. pisi|Nieuport 16 C.1 joonis 1916. aasta märtsiks hakati Nieuport 11 lennukeid välja vahetama uuemate ja paremate Nieuport 17 hävituslennukitega. Sellegipoolest jäid Itaalia ja Vene päritolu lennukid veel vastavates riikides kauemaks teenistusse. Lõpuks jäid Nieuport 11 ja 17 kasutusse vaid õppelennukitena.
Tegel (aadlisuguvõsa)
Tegel on endine Rootsi aadlisuguvõsa.
Erik XIV aadeldas Jöran Perssoni 1563. aastal ja tema poeg Erik Jöransson Tegel introdutseeriti Rootsi rüütelkonda 1627. aastal, kuid suri järglasteta 12. veebruaril 1636.
Slavikai vald
Slavikai vald (leedu keeles Slavikų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šakiai rajoonis. Vald piirneb läänes Venemaaga.
Valla pindala on 65 km². 2011. aasta seisuga elas seal 672 inimest. Valla keskus on Slavikai küla. Vallamaja asub aadressil Pasieniečių g. 2. Vallavanem on Vidmantas Benediktas Sprainaitis.
Indiana Jones and the Infernal Machine
"Indiana Jones and the Infernal Machine" on LucasArtsi loodud videomäng Indiana Jonesist.
Mäng anti 1999. aastal välja Microsoft Windowsis, hiljem ka teistel platvormidel mängimiseks.
Kehatemperatuur
Kehatemperatuur ehk kehasoojus (inglise body temperature) on kontseptsioon mille kohaselt on elusorganismidel võime kontrollida nii keha soojuskadu kui ka soojusteket, ka füsioloogiline näitaja. Arvatakse, et kehatemperatuuri tingivad kehas toimuvad ainevahetusprotsessid.
Kehatemperatuur võib varieeruda nii liigiti, indiviiditi ja on sõltuvuses nii elueast, keha asendist, organismi tervislikust ja/või haiguslikest seisunditest, toitumisest ning ka pärilikkusest, aastaaegadest, ööpäeva rütmist jpm teguritest.
Poikilotermsetel organismidel nagu selgrootud ja selgroogsetest kalad, roomajad ja kahepaiksed termoregulatsioon puudub ja nende kehatemperatuur muutub koos ümbritseva keskkonna temperatuuriga.
Püsisoojastel organismidel nagu selgroogsetest linnud ja enamik imetajaid püütakse termoregulatsiooni käigus kehatemperatuuri hoida sõltumatuna ümbritseva keskkonna temperatuurist.
Maolised
Madude kehatemperatuur muutub koos ümbritseva keskkonna temperatuuriga. Hariliku rästiku kehatemperatuur kõigub looduses vahemikus 9–31 °C. Optimaalne kehatemperatuur on isastel ligi 25 °C, tiinetel emastel 28 °C. Rästikute jaoks surmavad kehatemperatuurid on 37 °C, mis toob kaasa soojakangestuse ja välistemperatuur -4 °C. .
Inimesel
Inimese kehatemperatuuri reguleerib hüpotalamuses paiknev soojusregulatsioonikeskus.
Inimese keskmine kehatemperatuur on 36,0–36,8 °C.
Christiani maakond (Illinois)
Christiani maakond (Christian County) on maakond Ameerika Ühendriikides Illinoisi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Taylorville.
ERK (ajakiri)
Ajakirja vastutavad toimetajad olid Eduard Roos (1933), Järvo Tandre (Rudolf Stokeby-Tandre) (1936–1937) ja Karl Särgava (1938–1940). Ajakirja tegevtoimetaja 1933–1934 ja 1936–1937 oli Edgar Kant.
Christiani maakond (Illinois)
Ajalugu
Maakond moodustati 1839. aastal.
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Palejas
Palejas on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Madona piirkonnas Mētriena vallas.
Palejas asub Riiast 170 kilomeetri kaugusel valla põhjaosas Joša jõe ääres. Küla jääb Teiči looduskaitseala kaitsevööndisse.
Aastal 2008 oli külas 9 elanikku. Nii aastal 2019 kui ka aastal 2022 oli külas 2 elanikku.
Mehe poeg
"Mehe poeg" (prantsuse keeles "Le fils de l'homme") on Belgia sürrealisti René Magritte'i 1964. aastal valminud maal. Maali peetakse Magritte'i tuntuimaks teoseks.
Magritte maalis teose autoportreena. Maalil on mantlis, kõvakübaraga mees, kes seisab madala seina, mere ja pilvise taeva taustal. Suurt osa mehe näost katab hõljuv roheline õun. Üle õuna on näha mehe silmade ülemisi osi. Mehe vasak käsi tundub olevat küünarnukist tahapoole paindunud.
Dol Guldur
thumb|317x317px Dol Guldur ehk Nõiduse Küngas, kus tuhatkond aastat elas kuri valitseja Surnumanaja ühes orkide leegionide ja paljude kummituslike vaimudega, oli kurjuse kants. See rajati Kolmandal Ajastul, mil võimas Suur Rohelaas muutus aegamisi nii süngeks ja peljatud paigaks, et nimetati ümber Sünklaaneks ja kants ehitati selle edelaossa.
2063. aastal sisenes Dol Guldurisse võlur Gandalf, kes aga leidis, et saladuslik Surnumanaja on kadunud. Kuid 25.sajandiks oli ta senisest võimsamana tagasi tulnud.
2850. aastal suundus Gandalf uuesti Dol Guldurisse ja sai nüüd teada, et Surnumanaja on tegelikult Sõrmuste Isand Sauron. Sauron valitses seal aastani 2941, mil ta leidis pelgupaiga oma Mordori võimsas Mustas Kantsis.
2951. aastal aga võtsid võimu Dol Gulduris üle 3 Sauroni kõige hirmuäratavamat teenrit, Sõrmusevaimu ehk Nazgûli, kes kasutasid seda baasina Põhja vabade rahvaste seas hirmu ja õuduse külvamiseks.
Sõrmuse Sõjas ründasid Dol Gulduri kurjuseväed nii Lothlórieni kui Metsakuningriiki, kuid lõpuks hävitasid nende riikide haldjaväed nad sootuks. Dol Gulduri müürid kisti maha ning selle koopad ja keldrid avati ja puhastati kurjusest.
Tallinna ajalugu
Käesolevas artiklis käsitletakse Tallinna ajalugu.
Linna nimed
1154. aastal joonistas Sitsiilia kuningriigi kuninga Roger II õukondlane araablane Al-Idrīsī maailmakaardile linna qlwry või flwry, mida on loetud ka Kaleweny, mida Tallinnaks peetakse.
Alamsaksa keele kaudu tekkinud Tallinna nimi Reval tuletati arvatavasti asulat ümbritsenud Rävala muinasmaakonna nimest. Üle Soome lahe Turgu ja Päris-Soome (Varsinais-Suomi) põgenenud muinaseestlased võisid kaasa võtta vallutuseelse nime Kesoniemi. Teised vanad nimekujud on venekeelsed Ревель (Rewel) ja Колывань (Kolywan), taani Lyndanisse, rootsi Lindanäs.
Linna nime kujul Tallinn (kuni 1933. aastani Tallinna (see väide vajab täpsustamist)) hakati kasutama pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal (kuni 1935. aastani oli rahvusvaheliselt ja saksa keeles lubatud kasutada ka Revali nime).
Esmane asustus
2009. aastal tehtud väljakaevamiste käigus Vabaduse väljakul leiti kiviaegse asustuse jälgi, mille vanuseks hinnati esialgu 4500–5500 aastat. Mainitud on veel võimalikke küttide laagrikohti Härjapea jõe (Kivisilla eeslinn, praegune Tornimäe) ja Liivalaia tänava kandis.
Varakeskaeg
Mõned varasemad uurijad on oletanud, et vallutuseelsel ajal olid Tallinna kohal muinaslinnus ja sadam koos nendega liituva turukoha, kauba-asula, vene ja skandinaavia kaubahoovide ja kirikutega. Seda kindlalt tõendavaid arheoloogilisi leide pole väljakaevamistel siiski leitud, samuti ei maini kirjalikud allikad midagi peale muinaslinnuse. Vanimad leiud jäävad muinas- ja keskaja piirimaile ning nende kuulumist ühte või teise ajajärku pole võimalik üheselt määrata.
Tõnismäe Pärnu maantee äärsel alal, Kosmose kino taga, avastati 2022. aasta väljakaevamistel, neli viikingiaegset tuleaset. See oli esimene viikingiaegne leid Tallinnas.
1154. aastal joonistas Sitsiilia kuningriigi kuninga Roger II õukondlane araablane Al-Idrīsī maailmakaardile linna qlwry või flwry, mida on loetud ka Kaleweny, mida Tallinnaks peetakse.
Taani kuninga valitsemisaeg
1219. aastal hõivasid Rooma paavsti poolt välja kuulutatud Põhjala ristisõdade käigus Tallinna Taani kuninga Valdemar II väed, kes kindlustusid Toompeal ning rajasid ka dominiiklaste ordu esialgse puukiriku.
Tallinna all-linn iseseisva linnana
pisi|Vaade Toompealt Tallinna linnasüdameks oli nüüdne Tallinna all-linn, Tallinna vanalinn, mis koosneb kõrgendikul asuvast Toompeast ja all-linnast. All-linnas tekkis Oleviste kirikukihelkonda ja Niguliste kirikukihelkonda hõlmav kindlustatud tuumik, sellest väljapoole jäid Skandinaavia ja Vene kaubahoov kirikuga Sulevimäel, Ventseli kabel ja Tallinna Jaani seek. Linnatuumik asus Toompea nõlva poolsel küljel, kuna veel 13. sajandi alguses ulatus Tallinna lahe rannajoon praeguse Viru ringini. 14. sajandi alguseks oli meri nüüdse Viru väljaku kohalt taandunud.
Pärast seda, kui Taani kuningas Waldemar II oli Tallinna vallutanud, tulid esimesed kolonisaatorid elama Tõnismäele Roosikrantsi tänava piirkonda. Varasel keskajal, Tallinna linnamüüri eelsel ajal asusid seal elanikud, kuni umbes 14. sajandi esimesel poolel valmis linnamüür ja Harju väravast lähtuv maantee, Pärnu suunal. Siis see ala, kus elati, jäeti maha ja sinna kujunes maantee.
Linna elu ja ehitustegevus intensiivistus, linn laienes, järjest rohkem ehitati puidust hoonete kõrval kivist ehitisi – seda nii ühiskondlike hoonete kui ka elamutena. Sel ajal kujunes välja püsiv kvartalite ja kinnistute struktuur, mis on praktiliselt muudatusteta valitsev tänapäevalgi. Aastateks 1310–1320 oli Tallinna all-linn kujunenud välja oma tänapäevase Tallinna vanalinna piires, ulatudes põhja pool kuni tänapäevase Tolli tänavani ja Harju värava ees asetsenud vallikraavini lõunaküljes. Loode-kagu pool piirnes linna hoonestus Tsistertslaste ordu ja Jutlustajate Vendade Ordu (dominiiklaste) kloostri kruntidega.
29. septembril 1345 andis Taani kuningas Valdemar IV loa Tallinna raele ja Tallinna linna kodanikele õiguse juhtida vett Tallinna vallikraavidesse Härjapea jõest, ojadest ja allikatest ja samuti lubati rajada veskeid. Tingimuseks oli, et ei kannataks Toompea linnuse linnusekomtuuri valduses olnud Ülemiste veski veerežiim.
Peale Toompea ja all-linna eksisteerisid keskajal veel arvukad väljaspool linnamüüri asunud puitehitistega eeslinnad, mis on aga sõdades korduvalt hävinud. Tallinna vanalinn oma praegustes piirides kujunes välja 1355. aastaks, kuid lisaks linnamüüriga piiratud asualale kuulus Tallinna linnale 83,5 hektari suurune maa-ala. Linnale kuuluvate maade ehk sarase kuuluvust linnale oli 1265. aastal kinnitanud Taani kuningas. Tallinna all-linnale kuulus linnaõiguse kohaselt ka maa-ala väljaspool all-linna. Linnasarase piirimärgid püstitati 1265. aastal. Sarase ja all-linna kohta kasutati mõistet "Tallinna linn ja maa". Hiljem loovutas linn osa maast ordulinnusele ja Harku ordumõisale. Linnasarase piirid fikseerusid lõplikult 1371. aastaks ning kuni 1817. aastani püsis 8230 ha suurune saras muutumatuna. Linnasarase piire tähistasid Pirita jõgi, Varsaallika, Nehatu, Väo, Lagedi ja Rae mõisa maad, Ülemiste järv, Mustamäe nõlv Kõrgepeani, Harku järv ja Tiskre oja. Tallinna lahe poolt piirasid sarast Tallinna reid, Paljassaare ja Kopli laht. Linnale kuulusid ka Suur ja Väike Paljassaare, Aegna ja Naissaar.
Kuigi Tallinn asus 1219–1227 ja 1238–1346 Taani kuningale alluvatel maa-aladel, vahepeal 1227–1237 Mõõgavendade ordu ja 1346–1347 Saksa ordu Liivi ordu maadel ning Toompeal Toomkirikus paiknes ka Rooma-Katoliku Kiriku Tallinna piiskopkonna residents, toimis Tallinn tegelikult Lübecki õiguse alusel iseseisvana. pisi|vasakul|[[1230. aastad|1230. aastatel rajatud Toomkirik 2005. aastal]] Toompeal asuvat Toomkiriku praegust hoonet hakati ehitama tõenäoliselt 1230. aastatel. Valmis sai see 1240. aastal. Kuningas Valdemar II tegi sellest oma Eesti valduste (Eestimaa hertsogiriigi) ja Tallinna piiskopkonna peakiriku.
Vastasseis Mõõgavendade Orduga
1223. aastal sattus Taani kuningas Valdemar II jahil olles Schwerini krahvi Henriku (Must Henrik) kätte vangi ja pidi vabanemiseks 1225. aastal loovutama kõik võõrvaldused, välja arvatud Rügeni saar ja Põhja-Eesti. 1225. aastal alustas Mõõgavendade Ordu Taani kuninga valduste vastu vastu sõjalist tegevust, mille käigus vallutas 1227. aastaks Taanilt kõik Eestimaa valdused.
Vallutajate vahelist tüli saadeti lahendama Rooma paavsti legaat Balduin Alnast, kes tahtis Toompead paavstile allutada, mis saigi peamiseks põhjuseks verisele lahingule orduvendade ja Rooma paavsti legaati Balduin Alnast toetavate Taani vasallide vahel 1233. aastal, mille käigus Taani kuninga Toompea dominiiklaste kirikusse põgenenud vasallid tapeti otse altari ees ning piiskopile ega vaimulikele ei halastatud. Pärast lahinguid põgenes Eestist ka Balduin Alnast. Rahu Mõõgavendade Ordu ja Taani kuninga vahel taastus alles pärast Vordingborgi rahulepingu sõlmimist 1238. aastal, millele kirjutasid alla ka kolm dominiiklast ja mille tulemusel taastus Taani kuninga võim Tallinnas ja Põhja-Eestis. Samal aastal on teadaolevalt esimest korda mainitud linna ja selle kodanikkonda (civitas Revaliensis).
Toompea ordukantsina
Toompea linnus koosnes Väikesest linnusest, kus asusid Taani asehaldur ja kaitsemeeskond, ning Suurest linnusest, kus asusid Tallinna piiskop ja Taani kuninga vasallid. Linnuses kehtis maa- ja rüütliõigus.
Toompea hertsogkonna keskusena
Toompea oli pealinnaks Taani kuninga ülemvõimu alla kuuluvale feodaalvaldkonnale (Eestimaa hertsogkond), mis koosnes Harjumaast, sellega liidetud Rävala maakonnast ja Virumaast. (Järvamaa oli loovutatud Mõõgavendade ordule.) Hiljemalt 1271. aastast kasutati Eestimaa hertsogiriigi nimetust Eestimaa hertsogi tiitlit. 1319. aastal kehtestas Taani kuningas Tallinnas kooliprivileegi, mis andis toomkiriku juhtidele (toomkapiitel) koolipidamise ainuõiguse Tallinnas ja keelas teiste koolide asutamise. Tallinna toomkooli ongi esimest korda mainitud 1319. aastal.
1343. aastal pärast Jüriöö ülestõusu, mille Liivi ordu maha surus, läksid Liivi ordu kätte kõik tähtsamad Taani linnused Eestimaa hertsogkonnas – Tallinn ja Rakvere 1343. ning Narva 1345. aastal. Taani kuningas Valdemar IV müüs 29. augustil 1346, pärast Jüriöö ülestõusu oma Eesti valdused (Harju- ja Virumaa koos Tallinna, Rakvere ja Narva linnustega) Saksa ordu ordumeister Goswin von Herikele umbes nelja tonni hõbeda (19 000 Kölni marga) eest ja Saksa ordu pantis need 1347. aastal Liivi ordule.
Hansalinn Tallinn
pisi|[[Tallinna vanalinn]] 13. sajandil astus Tallinn Saksa kaubalinnade liitu ja Läänemere-äärsete merekaubandusega tegelevate kaubalinnade Hansa Liitu. Keskaegne Tallinn ongi eelkõige tuntud kui hansalinn, millele anti Hansa laokoha õigus 1346. aastal. Oma ühiste huvide kaitseks Hansa Liidus moodustasid Balti linnad linnade liidu, mille organiks kujunes linnadepäev, kust võtsid osa Tallinna, Tartu ja Riia esindajad, varsti ka Pärnu, Narva ja Viljandi esindajad. Linnadepäeva otsused ei olnud kohustavad, vaid loodud lepete alusel. Tegelikult muutusid need otsused väga tähtsaks ja väiksemad linnad pidid suurtele alistuma.
Praeguse vanalinnana tuntud piirid sai Tallinn 14. sajandi keskel, kui ühtse piirdega ühendati nn raelinn, mis hõlmas Raekoja platsi ja Niguliste kiriku ümbruse, ning nn gildilinn, mis hõlmas Oleviste kiriku ja Dominiiklaste kloostri ümbruse. 1355. aastaks ümbritseti Tallinna all-linn lõplikult linnamüüriga, mis oli ühtlasi linna piiriks. Müüri taga algasid eeslinnad. Varasemad andmed linna jaotamise kohta neljandikeks ehk kvartaliteks on 1415. aastast. Kvartalid olid mõeldud eelkõige linna kaitse, aga ka tuletõrje ja üldise avaliku korra paremaks korraldamiseks. Mõlemas kihelkonnas (Oleviste ja Niguliste linnakihelkond) oli kaks kvartalit. Oleviste linnakihelkonna ühe kvartali moodustas Pika tänava Laia tänava poolne osa. Teise kvartali Pika tänava Laia tänava poolne osa koos Raekoja platsi ümbrusega. Niguliste linnakihelkonda kuulus Raekoja platsi ümbrus ja üks kvartal, mis asus Harju tänava ja Toompea nõlva vahel. Teine kvartal jäi Harju tänavast ida poole, hõlmates Karja, Vana-Posti ja Viru tänavate piirkonda.
Tallinna keskaegsete hoonete seinte ehitamiseks (kui see oli võimalik) eelistati kasutada kivi ja katus püüti katta katusekividega. Tihe hoonestus tingis majade pikaksvenitatud kuju: põhiosa oli vastu tänavat – peafassaad oli peatänava poole, majandusehitised – kõrvaltänava poole. Tallinna vanalinna paljude hoovide iseärasus on see, et need on kitsad ja ühendavad tihtipeale kaht paralleelset tänavat, mis väga meenutavad põiktänavaid. Linnamajas oli kelder, kuhu pääses ainult hoone seest. Keldris oli hüpokaust, õhkküttesüsteem, mis küttis tagatuba ehk dornset. Eestuba oli diele, kus paiknes mantelkorstnaga kööginurk. Diele-dornse oli hansakaupmehe maja tüüpiline planeering. Ülemistel korrustel olid laoruumid.
Linna kaubandustegevus
Tallinna kaubanduse areng rajanes juba 13. sajandi jooksul saadud privileegidele. 1265. aastal sai Tallinn müntimisõiguse, 1346. aastal aga laokohaõiguse, mis tähendas, et Tallinna sadamast ei saanud kaupu läbi vedada kohalike kaupmeeste vahendust kasutamata. Seega koondus Tallinna linna kaupmeeste kätte oluline osa Lääne-Euroopa ja Novgorodi vahelisest transiitkaubandusest. Pärast Visby linna purustamist Taani poolt 1361. aastal kasvas Tallinna roll Läänemere idaosa kaubanduses ja poliitikas veelgi. Tallinna kaupmehed ja laevnikud suhtlesid partneritega keskalamsaksa keeles nii Riias, Visbys, Rostockis, Lübeckis, Brügges, Bergenis kui ka Londonis. 14. sajandi lõpul sillutati tänavad, ehitati vee- ja kanalisatsiooniseadmed ning keelati tulekahjude kartuses uute puitehitiste püstitamine, seega kujunes välja üsnagi heakorrastatud kivilinn. Keskaega jäävat perioodi 15. sajandi algusest kuni 16. sajandi keskpaigani võib pidada Tallinna arengus õitsevaks kuldajaks, kui Tallinnast sai Hansa Liidu idakaubanduse juhtiv linn.
Tallinna sisseveokaupade hulgas oli esikohal sool (Hispaaniast, Prantsusmaalt ja Portugalist), mida toimetati edasi Novgorodimaale ja Soome, samuti vürtse, veini, puuvilju, kangaid jms. Aastatel 1368–1369 veeti Tallinna soola umbes 690 säilitist, Riiga umbes 120 ja Pänusse 390 säilitist. Tallinna soolakaubanduse kõrgperioodiks loetakse 1430. aastaid, mil aastane soola sissevedu ulatus keskmiselt 8000 säilitiseni. Aastatel 1426–1496 Tallinna saabunud 1700 kaubalaevast oli 1216 soolalastiga. Peale Prantsusmaa veeti soola välja ka Saksamaalt ja Taanist, aga vähem. Lääne ja Ida vahelises transiidis oli Tallinn kui laokoht, kuhu sool toodi tervete laevalastidena ja Tallinnas kaaluti see ära, kaal märgiti kottidele; üldse oli Tallinna kaal soolakaubanduses aine lubatud kaalumõõduks. Tallinnast läks sool edasi sisemaale ja osalt Venemaale, osalt Soome ja Rootsi. Rekordiliseks kogu keskaja vältel jäi aga 1556. aasta 10 716 soolasäilitisega.
Teisel koha sisseveokaupadest olid kangad, kõigepealt kalev (sarlak, popringi, Arrasi, Cambrai, Tournai kalev). 14. sajandist oli tähtsal kohal soolaheeringas, heeringat püüti peamiselt Skåne Falsterbo poolsaare ja Skanöri piirkonnas või Põhja-Jüütimaa Aalborgi, Bornholmi ja Oldenburgi rannikuvetest. Rootsist laevatati Eestisse rauda ja Inglismaalt tina.
Kõige tavalisem väljaveoartikkel oli teravili (umbes kolmandik ekspordist). 14. sajandil veeti siit vilja suurtes kogustes Flandriasse, 16. sajandil läks enamik Tallinnast eksporditud vilja Madalmaadesse, kuid seda on ulatunud Lissabonigi, mõnikord ka Venemaale. Teravilja kõrval veeti välja nii Venemaalt kui ka Eestist pärit lina. Töönduslikust toorainest veeti Tallinnast välismaale peale lina ka kanepit. Lina läks Tallinnast peamiselt Lübeckisse, kanep Madalmaadesse. Köielõngaks või -lõimeks kedratud kanepiheie saadeti Põhja-Saksa, Lõuna-Rootsi, Taani ja vendilinnade köietööstusele pooltootena. Venemaalt vahendati Tallinna kaudu Lääne-Euroopasse veel laevaehitusmaterjali, karusnahku ja muid metsasaadusi. Karusnahkadest toodi Venemaalt kirjut oravanahka, kallitest karusnahkadest esines sagedamini nugise-, kärbi-, nirgi-, naaritsa-, saarma- ja kopranahku ja väga haruldasi oli sooblinahku. Kirikute tarvis vahaküünalde jaoks vaha ei toodetud vajalikul määral Baltimail, vaid seda toodi vahetuskaubana Venemaalt. 14.–15. sajandil Novgorodimaalt välja veetud vene väljaveoartiklid olid pärit soomeugrilaste alalt, nahad peamiselt Põhja-Venemaalt, kokku ostetud novgorodlaste poolt soomeugrilaste asualadelt, mis olid Novgorodi võimu all. Mee ja vaha põhilisteks tootmisaladeks olid ka soomeugrilaste alad, kus Volga jõe keskjooksul tšeremissid ehk marilased mesilasi pidasid, ja siis Karjala. Peale vaha kasutati põletusainena loomarasva ja traani, mis enamikus saadi samuti Venemaalt. Traani veeti ka suurtes kogustes Tallinnast Lääne-Euroopasse. Väljaveos oli tähtsal kohal veise- ja kodukitsenahk, soolatult või kuivatatult. pisi|vasakul|[[Oleviste kirik]] pisi|Oleviste kiriku varemed 1825. aastal. Joonistuse autor: [[Carl Siegmund Walther (1783–1866)]] Majanduslikult heal järjel linnas ehitati 1500. aasta paiku gooti stiilis Oleviste kirik, mille tornikiiveriga oli 115–125 meetri kõrgune. Tallinn Hansa Liidu idapoolsema sadamalinnana kujunes üheks tolle aja Põhja-Euroopa suurimaks ja võimsamaks linnaks. Just soodne asend kaubanduseks lääne ja ida vahel andis keskajal linnale jõukuse, millega ta paistis silma lähiümbruses, aga ka kaugemalgi. Keskaegses Eestis oli 9 linna, lisaks linnadele oli Eestis ka 14 alevit, kuid vaieldamatult oli võimsam sadamalinn Tallinn.
Tallinna kaubanduse allakäik 16. sajandi teisel poolel sõltus Hansa kaubanduse üldisemast soigumisest ja kaubitsemisvahekordade muutumisest. Teatavat osa selles languses etendas vaenulikkus Lübecki ja Tallinna vahel, mille põhjustasid umbes pärast 1516. aastat Tallinna ja osaliselt ka Tartu püüded takistada lübecklaste vahenditut kaubitsemist Liivi linnade tagamaadega ja mille üheks tulemuseks oli Lübecki laevade suundumine Tallinnast mööda, otse Narva ja Viiburi, niiviisi Tallinna-Lübecki suhete lõtvumine.
Linnataristu areng
pisi|vasakul|[[Tallinna raekoda, 1885–1890]] 15. sajandi alguses arenes Tallinna linnas kivihoonete ehitus ja rae korraldustega piirati linnas puithoonete ehitamist, mis kujutasid endast suurt ohtu tulekahjude korral. Rae korraldustega piirati ka linnaäärsel rannaalal puithoonete ehitamist. 1365. aastast pärineb esimene kirjalik teade Kopli piirkonnas asunud telliselöövi kohta. Telliste ja katusekivide põletamiseks vajalikud küttepuud toodi Naissaarelt ja Aegnalt. Hiljem hakatigi Kopli poolsaart, eriti saksa keeles, nimetama just Telliskopliks (saksa keeles Ziegelkoppel).
1410. aastal valmis Suurgildi hoone, 14. sajandi 70. aastatel ehitati ümber saksa käsitööliste gilditubadest Oleviste gildihoone, ümberehituse tulemusel sai ka tänapäevase pikkuse ja mõõtmed Tallinna raekoja hoone. 15. sajandil ehitati ka ride juurdeehitisi tänaseni säilinud Niguliste kirikus ja pärast 1433. aasta 11. mai suurt tulekahju Tallinna linnas ja Toompeal, milles kirik kõvasti kannatada sai, otsustati ehitada ka Oleviste kiriku uus pikihoone. Laiendati tsistertslaste ordu Tallinna Mihkli kloostrit ja dominiiklaste ehk Jutlustajate Vendade Ordu Püha Katariina kloostrit. Tallinna ehitusmeistrid osalesid Riia linna kaitseehitiste ja Riia ordulossi ümberehitamisel, samuti Turu dominiiklaste kloostri uuel ülesehitamisel ja Turu toomkiriku ehitamisel.
Tallinna linnas asus neli seeki: Nunne, Müürivahe, Pühavaimu ja Rüütli tänaval, Tallinna linnamüüri taga asus pidalitõbiste Jaani seek ning Suure Rannavärava taga asus süüfilisehaigetele mõeldud Rõugemaja. Ägedate nakkushaiguste põdejate hooldeasutused ehitati linnadest välja elavate liiklus- ja kaubateede äärde, et möödujad võiksid oma hingeõnnistuseks annetusi teha ja seegi asukad saaksid ilma linna minemata elatist kerjata. Keskaegsed seegid (alamsaksa keeles sekenhus – haigemaja) täitsid nii haigete hoolduse kui ka omamoodi pansioni ülesandeid. Seekide ülalpidamise kulud kaeti annetustest, varanduse kogunedes aga ka intressitulust.
1407. aastal asutati Liivi ordu maadel Pirita klooster, kloostrit hakati ehitama 1417. aastal. Pirita kloostri kirik oli omal ajal suurim Vana-Liivimaal ja oma 1360-ruutmeetrise pindalaga ka suurim keskaegses Eestis. Esimesed neli nunna saabusid kloostrisse juba 1412. aastal, kloostri kirik valmis ja selle pühitses 1436. aastal Tallinna piiskop Heinrich Uxküll.
1426. aastal avati Oleviste kiriku juures Tallinna linnakool, kus põhiõppeaineteks olid lugemine, kirjutamine ja arvutamine. 1550. aastateks, pärast reformatsiooni viidi Oleviste kiriku juurde loodud linnakool paremate õppetingimuste loomiseks üle endise dominiiklaste Püha Katariina kloostri allesjäänud refektooriumisse. Õppetöö toimus nendes ruumides kuni 1799. aastani, seejärel viidi kool üle hoonesse Vene tänav 22.
Elanikkond ja seisused
16. sajandi keskel elas Tallinnas umbes 4000, 18. sajandi keskel 7000–8000 inimest. Tallinna linnakogukonna moodustasid Tallinna linnakodanikud ja Tallinna linnaelanikud. Tallinna kodanikuks võis saada iga abielus täisealine majanduslikult iseseisev isik, kes oli linnas elanud kauem kui kolm kuud. Linnakodanikuks soovija pidi olema sündinud vabade vanemate seadusliku lapsena. Tallinna raad võis aga kodanikuõiguse andmisest ka keelduda. Kodanikuõiguse omandamiseks tuli anda kodanikuvanne ja tasuda kodanikumaks, misjärel kanti uue kodaniku nimi kodanikeraamatusse. Ainult linnakodanik tohtis tegutseda linnas kaupmehe või käsitöölisena (see kehtis küll "paremate" käsitööametite puhul). Kodanikustaatus andis linnakodanikule, koos aadlike ja literaatidega õiguse kinnisvara soetamiseks Tallinna linna piires.
Linnas elavatel akadeemilise haridusega isikutel – literaatidel oli linnas eriline õiguslik seisund, kuna Tallinnas ja Vana-Liivimaal puudusid kõrgemad õppeasutused (ülikoolid) ja tähtsaid ametikohti täitsid Saksamaalt sisserännanud haritlased. Literaadid võisid astuda Suurgildi liikmeks ja teenida leiba erialase tööga, kuid ei pruukinud tingimata olla linnakodanikud.
Linna rae juures oli ka Toompeal asunud Linnafoogt, linna ümbritsevate maade esindaja rae juures; nende mõju oli suurem väiksemates linnades; maahärrade residentsid (Tallinnas Toompea ja Tartus Toomemägi) moodustasid sisuliselt eraldiseisva linna.
pisi|[[Tallinna Suurgildi hoone Pikal tänaval]] Tähtsamate otsuste langetamisel pidi raad arvestama linnakodanikest kaupmeeste ja käsitööliste ühenduste – gildide seisukohta, kõige suurem mõju oli Tallinna suurgildil. Kaupmehi ja käsitöölisi ühendavad organisatsioonid olid gildid ja tsunftid: Tallinna suurgild ühendas jõukaid sakslastest kaupmehi ja Mustpeade vennaskond vallalisi kaupmehi (kaupmehi ühendavate gildide liikmeks eestlasi ei võetud). Käsitööliste gild oli tsunftide katusorganisatsioon, mille eesotsas oli oldermann; Kanuti gild ühendas sakslastest käsitöömeistreid (rätsepad, kullassepad, kalevišäärijad, kingsepad, sepad, pagarid, sadul- ja rihmsepad, vöösepad, maalrid ja portreemaalijad, klaasissepad, tislerid, ratas- ja tõllassepad, pottsepad, treialid, vasksepad), Olevi gild eestlastest käsitöölisi (lihunikud, köösnerid, kivi- ja müürsepad, voorimehed, õllekandjad, kanepiketrajad ja köiepunujad, mündrikud, puusepad, kandjad, kalakaubitsejad, soola- ja viljakaalujad). Eraldatud Toompeal asuvaid käsitöölisi ühendas Toomgild.
Käsitöömeistreid ühendavad organisatsioonid olid tsunftidesse, mis olid ühe või mitme lähedase käsitöö eriala meistreid ühendav organisatsioon (keskaja lõpuks oli Tallinnas ~20 tsunfti). Tsunftid hoolitsesid oma liikmete majandusliku heaolu eest ja võitlesid kaupmeestega, et need ei ujutaks transiitkaupadega üle kohalikku turgu ja seeläbi ei alandaks toodete hindu. Tsunftide tegevust määratlesid Skraad, mis oli rae poolt kinnitatud tsunfti põhikiri, mis sätestas tootmise ja turustamise, meistriks saamise ja tsunfti sisekorrareeglid.
Kuna Tallinna kodanikuks võis saada vaid vabade vanemate lapsena, siis 14. ja 15. sajandil veel esineb kodanikeraamatutes ka eesti nimesid, kuid pääsu linnakodanike hulka piiras kõigepealt siiski suhteliselt suur kodanikumaks. Hiljem aga tõusid sotsiaalsed ja lõpuks ka rahvuslikud barjäärid ning eriti 17. ja 18. sajandil, koosnes kodanikkond põhiliselt sakslastest ja neist saanuteks. Maarahvas ja mittesakslased olid linnaelanikud (inwaner, Einwohner), ent väga harva linnakodanikud.
Kuna aga arenev linn vajas pidevalt uusi elanikke, siis oli vastavalt linnaõigusele õigus ühe aasta takistamatult linnas elanud ka sunnismaisel talupojal saada linnaelanikuks. 14. sajandil tekkisid Eestimaa maapiirkondades sunnismaisuse ilmingud. 15. sajandil sai alguse talupoegade müümine maast ja perest lahus samal ajal muudeti sunnismaisus üldiseks. 15. sajandil kehtestati sunnismaisus ainult adramaatalupoegadele, 16. sajandi alguses pandi sunnismaisus kehtima ka teiste, s.o üksjalgade, vabadikkude ja talusulaste suhtes. Sunnismaisuse kehtestamisega ei suudetud täiesti vältida talupoegade pagemist nt linnadesse või väljapoole Eesti alasi.
Lübecki õiguse kohaselt kehtis põhimõte ka keskaegses Narvas, Riias, Tartus ja ka Tallinnas. Riia ja Tartu andsid linna pagenud talupojad juba 15. sajandi lõpul vangistatult välja. Tallinn saatis tollal linnast välja vaid oma pere ja majapidamise hüljanud adratalude peremehed. Kui vasallid 1500. aastal püüdsid ordumeistri kaasabil Tallinnale peale suruda tingimusteta väljaandmise põhimõtet, nõustus Tallinna raad lõpuks linna pagenud adratalude peremehi mõjutama: põgenik paigutati Raevanglasse, kus teda hoiti senikaua, kuni ta nõustus oma pärushärra juurde tagasi pöörduma. 1515. aastal nõustus Tallinn "mõjutama" ka adratalunike vanemaid poegi, kui isa ei suuda üksinda talupidamisega toime tulla. Vasallid tunnustasid esimest korda põhimõtet "Linnaõhk teeb vabaks aasta ja päeva jooksul", s.t välja ei anta neid pärustalupoegi, kes on elanud linnas rohkem kui aasta. Tallinn ei loobunud sellest põhimõttest ka hiljem, Riia ja Tartu rakendasid seda maata talupoegade suhtes.
Linnakaitse
pisi|vasakul|15. sajandi lõpul ehitatud [[Tallinna linnamüüri suurtükitorn Kiek in de Kök]] pisi|vasakul|Aastatel [[1518–1529 ehitatud Tallinna linnamüüri välisehitiste hulka kuulunud kaitsetorn Paks Margareeta]]
pisi|[[Tallinna linnamüür, Tornide väljak]] 15. sajandi esimesel poolel ehitati Tallinna linnamüür ulatuslikult ümber, müür tehti paksemaks ja ehitati 11–16 meetri kõrguseks. 1414. aastast säilinud nimekirjas oli 27 kaitsetorni. 15. sajandi teisel kolmandikul ehitati ümber ja varustati eesväravatega ka kõik linnamüüris olevate läbipääsuväravate väravatornid ja moderniseeriti ka linnamüüri kaitsetorne.
Linnasaras
Tallinna linnamüüriga ümbritsetud linna ümbritsesid eeslinna asumid. Esimesed asustuskohad olid Kalamaja, Köismäe ja Kalarand – Kalamaja ja Kalasadama kohal; Tõnismägi; Kivisilla; Härmapõllu; Pleekmäe; Härjapea jõe ülemjooksul – Ülemiste järve juures. Eeslinnades keskajal leidunust on säilinud ainult 14.–19. sajandist pärinev Jaani Seegi kirik Tartu maanteel, endises Kivisilla eeslinnas ja 15. sajandist pärineva Pirita kloostri varemed tolleaegsest linnast 7 km kaugusel kirdes. 16. sajandi keskel elas Tallinna müüride vahel arvatavasti 7000–8000 elanikku, lisaks linnasarases paiknevate eeslinnade ehk alevite rahvastik.
Toompea Liivi ordu kantsina
pisi|[[Toompea Väike linnus|Toompea Väikese linnuse Pikk Hermann]] 1343. aastal pärast Jüriöö ülestõusu, mille Liivi ordu maha surus, läksid Liivi ordu kätte kõik tähtsamad Taani linnused Eestimaa hertsogkonnas – Tallinn ja Rakvere 1343. ning Narva 1345. aastal. Taani kuningas Valdemar IV müüs 29. augustil 1346, pärast Jüriöö ülestõusu oma Eesti valdused (Harju- ja Virumaa koos Tallinna linnusega, 1347. aastal Liivi ordule.
Toompea linnus koosnes Väikesest linnusest, kus asusid Tallinna komtuur ja kaitsemeeskond, ning Suurest linnusest, kus asus Tallinna piiskopkonna Tallinna piiskop. Tallinna piiskopil puudus ulatuslikum ilmalik võim, piiskopi residents oli Tallinnas, Toompeal Tallinna toomkirik, talle kuulusid siiski mõningad valdused Põhja-Eestis, millest olulisimad olid Kiviloo (Fegefeuer) ja Porkuni (Borkholm) piiskopilinnused. On ka teada, et vähemalt 16. sajandil omasid Tallinna piiskopid ka ilmalikke vasalle.
Linnuses kehtis maa- ja rüütliõigus ning orduvõimu all oli ka Toompea nõlva all asunud Toompea eeslinna piiresse Kassisaba ja Tõnismäe piirkond 1348. aastal loovutas Tallinna raad, kellele seni oli Tallinnas kuulunud vaid Toompea, ka osa senisest Tallinna linnakogukonna ühisest maavaldusest, Tallinna linnasarasest, heina-, karja- ja juurviljamaaks Toompea saarlavaga edelast külgneva suure maa-ala, mis ühtlasi haaras Kassisabaga ka Tõnismäe kõrgendiku, kus oli juba 12. sajandil külamoodi asustus. 1415. aastal kinnitas Tallinna komtuur (1411–1417) Johann von Boderick, kokkuleppe Tallinna bürgermeistrite ja raega kalurite kohta linnakoplis.
Saksa ordu kõrgmeister kinnitas, pärast Eesti alade ostmist, Tallinna Taani aegsed privileegid 1347. aastal, kuid seejärel 166 aasta jooksul järgnevad 16 Saksa ordu kõrgmeistrit ja 17 Liivimaa ordu maameistrit neid privileege ei kinnitanud. Selle asjaolu üheks põhjuseks oli Põhja-Eesti (endise Eestimaa hertsogkonna) staatuse küsimus. Kuigi ametlikult Saksa ordu kõrgmeister oli alast loobunud juba 1459. aastal ja nende võim oli ka varem olnud pigem nominaalne, ei tahtnud hilisemad Saksa ordu kõrgmeistrid seda enam tunnistada ning pidasid end endiselt Eestimaa ülemvalitsejateks. Tallinna linn ja Harju-Viru rüütelkond, keeldusid Liivimaa ordu maameistrit oma valitsejana tunnustamast, viidates endiselt Saksa ordu kõrgmeistrile kui oma lääniisandale. Alles 23. septembril 1513 kinnitas Saksa ordu Liivimaa haru maameister Wolter von Plettenberg Tallinna raele, kodanikele ja kogukonnale nende privileegid, vabadused ja õigused, nagu neile Taani kuninga ja Saksa ordu poolt kunagi oli antud. 1525. aastal võttis Wolter von Plettenberg Tallinna kodanikelt ning Harju-Viru vasallidelt kuulekusvande ja kinnitas 22. märtsil 1525 taas ka linna privileegid, täieõigusliku Tallinna maahärrana.
Reformatsioon
Esimesed märgid reformatsiooniliikumisest olid Riias, juba 1521. aastal saabus sinna esimene protestantlik jutlustaja, kes saavutas peagi rae toetuse. 1524. aastaks oli Riia ametlikult protestantliku (ehk uue) usutunnistuse omaks võtnud. Samal ajal võitis reformatsioon kiiresti pinda ka teistes suuremates Liivimaa linnades: Tallinnas, Tartus, Pärnus ja Narvas. Liivimaal teostus reformatsiooni alguses linnareformatsioon (linna raad), mis tõi kaasa linnade iseseisvumise ja kiriku võimu alt vabanemise.
14. septembril 1524 toimusid Tallinnas pildirüüsted, kui mitmesajapealine sakslastest ja eestlastest koosnev märatsev rahvahulk tungis dominiiklaste Püha Katariina, Oleviste ja Pühavaimu kirikusse, purustas seal pühapilte ja kujusid, altareid ja reliikviaid, mida peeti vana usu sümboliteks.
Tallinn otsustas uut usutunnistust vanale eelistada 1525. aasta alguses, ehkki ametlikult võeti luterlik usutunnistus vastu alles 1530. aastatel, pärast seda, kui ka Lübeck oli katoliiklusest protestantluse kasuks loobunud. Reformatsiooniga sekulariseeriti kiriku varad, nii et valitsejad ja linna raad said neid vabalt kasutada. Tallinnas tegutsenud dominiiklaste ehk Jutlustajate Vendade Ordu tegevus lõpetati Tallinna rae otsusega 12. jaanuaril 1525 ning ordu ja Püha Katariina kloostri vara kuulutati linna omandiks. Luterliku reformatsiooni tulemusel võttis Tallinnas luterlik kogudus üle Tallinna toomkiriku, millega koos korraldati ümber ka toomkool. Endine dominiiklaste Püha Katariina klooster taastati ja kohandati 1550. aastaks Tallinna triviaalkooliks, mis pidi täitma nii saksa kui ka ladina kooli ülesandeid.
Vene-Liivi sõda
pisi|Tallinn 1561. aastal. [[Baltischer Kulturhistorischen Bilder-Atlas 1886]] 1560. aasta septembri alguses seadsid Vana-Pärnust ja mujalt Läänemaalt röövretkelt tulnud venelaste väesalk oma laagri üles Harku mõisas. Venelaste väesalgast teada saanuna otsustasid tallinlased rünnata. 11. septembri varahommikul tungiti kallale ühele venelaste eelsalgale. Esimene lahing leidis aset Tallinna lähedal liivaluidetes Vana-Pärnu maantee ümbruses umbes Rahumäe ja Nõmme vahel. Tallinlased lõid puruks venelaste eelsalga, võtsid ära nende Läänemaalt röövitud sõjasaagi ja võtsid vangi ka mõned venelased. Vene väed lahkusid Põhja-Eestist.
Vene-Liivi sõja käigus viimane Liivi ordu maameister Gotthard Kettler ei suutnud kaitsta Põhja-Eestit Moskva tsaaririigi ja tsaar Ivan Julma vägede eest ning 1561. aasta 6. juunil andsid Tallinna all-linn ja kodanikud Rootsi kuningale Erik XIV-le ustavusvande ja tunnistasid vabatahtlikult Rootsi kuninga võimu Tallinna üle. Maapiirkondade Harju-, Viru- ja Järvamaa rüütelkonnad vandusid Rootsi kuningale truudust 4. juunil 1561.
Toompeal asunud endine Liivi ordu Tallinna ordulinnus, mille komandant oli Caspar von Oldenbockum, pidi pärast all-linnapoolset üleminekut Rootsi kuninga võimu alla, pärast mõningast piiramist alistuma.
Rootsi aeg Tallinnas
Rootsi kuninga võimu tunnistamise järel Põhja-Eestis, moodustati Rootsi kuningale alluvatest Põhja-Eesti aladest Eestimaa provints, provintsi keskus oli Tallinnas, kus asus ka Eestimaa kuberner.