cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viiri
Ajalugu
Viiri kuulus ajalooliselt Agapäe vakusesse ja Emmaste mõisa alla. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel oli Vigri külas 7 talu, mille peremehed olid Wigri Knuth, Wigri Jüri, Wigri Andres, Wigri Mart, Proso Pert, Simona Matz ja Casper Pent.
1835 oli Vigri külas kuus talu, mille elanikud said omale perekonnanimedeks nimed: Halder, Perd, Remmelg, Sarapuu (Sarrapu), Soo, Tammo, Tatter, Türna, Vesmes (Wesmes), Wae ja Õispuu (Höispu).
Taristu
Viiri piirneb kirdes Emmaste–Luidja maanteega, kust algas küla läbiv Metsalauka–Viiri tee. Tee lõunaosas algab Emmaste–Tohvri tee. Küla piirneb lõunaosas Mõisa–Lepiku teega.
Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee
Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee (registrinumber 11390) on kõrvalmaantee Tallinna linnas ning Harku ja Lääne-Harju vallas.
Tee saab alguse Tallinna–Paldiski maantee 7. kilomeetril Tallinna linnas Haabersti liiklussõlmes; kulgeb läbi Tallinna linna, Tabasalu ja Keila-Joa aleviku ning Harkujärve, Tiskre, Rannamõisa, Ilmandu, Muraste, Suurupi, Viti, Vääna-Jõesuu, Naage, Türisalu, Meremõisa, Laulasmaa, Kloogaranna ja Tuulna küla ning lõpeb Tallinna–Paldiski maantee 36. kilomeetril Kloogaranna ja Tuulna küla piiril (Keila vald). Tee ületab 3 silda (autosild üle Vääna jõe tee 19. kilomeetril, Keila-Joa sild üle Keila jõe tee 27. kilomeetril, Treppoja sild üle Treppoja tee 36. kilomeetril) ja 28 truupi. Teele jäävad järgmised bussipeatused: Tiskre oja, Kaluri, Tiskre, Kallaste, Tabasalu, Mere tee, Rannamõisa, Sõrve, Maasika, Ilmandu, Ranna tee, Muraste, Suurupi, Vääna-Viti, Vääna-Jõesuu, Viti, Naage, Türisalu, Metsakool, Keila-Joa, Med.punkt, Meremõisa, Tornimäe, Laulasmaa, Side tee, Klooga II, Treppoja ja Klooga.
Teega ristub 7. kilomeetril Ranna tee, 9. kilomeetril Harku–Rannamõisa tee, 10. kilomeetril Liikva–Rannamõisa tee, 16. kilomeetril Suurupi tee, 17. kilomeetril Kiia – Vääna-Viti tee, 18. kilomeetril Viti tee, 27. kilomeetril Vääna – Keila-Joa tee ja Keila – Keila-Joa tee, 29. kilomeetril Keila-Joa siseteed, 33. kilomeetril Laulasmaa–Lohusalu tee ja Klooga aiandusühistu tee, 35. kilomeetril Klooga aiandusühistu tee ning 37. kilomeetril Klooga suvilate ja Kloogaranna mere tee.
Tee on täies ulatuses asfaltkattega. Tee klass on kuni Liikva–Rannamõisa teeni III, edasi kuni Vääna jõeni on IV ja kuni Laulasmaa–Lohusalu teeni on V, kuid tõusul Türisalu pangale on tee klass III. Lõpuosa on klassita.
Kuni Suurupi külani on liiklussagedus üle 6000 auto ööpäevas, edasi kuni Vääna-Jõesuu külani 3000–6000 autot ööpäevas ja tee lõpuosas 1000–3000 autot ööpäevas.
Kiiruspiirangud on Tabasalu alevikus (50 km/h), Liikva–Rannamõisa teeristil (70 km/h), Vääna-Jõesuus (50 ja 70 km/h), Keila-Joal (50 km/h) ja Kloogaranna külas (50 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
2020. aasta liiklussageduseks hinnati selle maantee kolmel lõigul üle 10 000 auto/ööpäevas, millega see oli üks suurima liikluskoormusega kõrvalmaanteedest Eestis.
Eduard Tiro
Eduard Tiro (22. jaanuar 1900 Alūksne vald, Valgamaa – 13. juuni 1972 Valga) oli Eesti konsul.
1935. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.
Eduard Tiro oli 1918–1919 raudteeametnik Gulbenes. 1919 teenis Läti sõjaväes, 1919–1920 Eesti sõjaväes Vabadussõjas. 1920–1933 üleajateenija Kaitseministeeriumi Varustusvalitsuses. 1935–1936 Kaitseministeeriumi Varustusvalitsuse ja Majandusministeeriumi Maksudevalitsuse ametnik. 1936–1939 vanemmaksukontrolör Valgas, alates 1939 abimaksuinspektor Haapsalus.
15. juunil 1940 nimetati ta Eesti asekonsuliks Valka (eksekvaatur saadud Augusts Kirhenšteinsilt 5. juulil 1940). Pärast sõda töötas ta maksuametnikuna.
Isiklikku
Tiro abikaasa oli Irmgard Jakobson (1903–1986), lapsed Kalju (1931) ja Vello (1935–1993).
Viive Rosenberg
Viive Rosenberg (1968. aastani Aadusoo; sündinud 12. veebruaril 1943 Kambja vallas Tartumaal) on Eesti põllumajandusteadlane ja poliitik.
Elulugu
Viive Rosenberg on talupidaja tütar.
Ta lõpetas 1961 Antsla Põllumajandustehnikumi, 1966 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomina ja 1973 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Instituudis (EMMI) aspirantuuri; põllumajanduskandidaat (1980, Samahvalavitsõ, Valgevene), väitekirjas käsitleb tegureid, mis mõjutavad meristeemmeetodi efektiivsust kartuli tervendamisel mosaiigiviirustest.
Rosenberg oli 1966–1981 EMMI taimekaitse osakonna nooremteadur. Juhtis 1981. aastal kartulitervendamislabori loomist ning 1981–1990 oli selle juhataja. 1990. aastal moodustati laborist Eesti Taimebiotehnika Uurimiskeskus EVIKA, mis alates 1998. aastast kuulus Maaülikooli koosseisu ja alates 2006. aastast kuulub EVIKA Eesti Maaviljeluse Instituudi koosseisu. Rosenberg oli aastatel 1991–1999 Taimebiotehnoloogia Uurimiskeskuse EVIKA direktor, 1999–2006 EMÜ Taimebiotehnoloogia Uurimiskeskuse EVIKA vanemteadur ja 2006–2013 Eesti Maaviljeluse Instituudi Taimebiotehnoloogia osakonna EVIKA vanemteadur. 2013. aastast on ta Eesti Taimekasvatuse Instituudi osakonna juhataja.
Viive Rosenberg on Eesti taimebiotehnoloogiaalase uurimistöö alusepanija. Ta on tegelenud peamiselt kartuli, aga ka teiste aiataimede tervendamis- ja paljundamismeetodite loomise ja rakendamisega. Ta on kartuli tutvustaja ja propageerija.
Uurimisvaldkond: kartuli viirushaigused ja nende tõrje, meristeemmeetod ja mikrokloonpaljundus, nende kasutamisvõimalused kartuli ja aiakultuuride tervendamisel ja paljundamisel, taimede geneetiliste ressursside säilitamine in vitro. Pannud Eestis aluse taimebiotehnoloogiaalasele uurimistööle, loonud seemnekartuli tervendamise tehnoloogia, mida on kasutatud Lätis, Soomes, Hollandis ja mujal.
Ta on pälvinud Põllumajandusministeeriumi medali "Kalevipoeg kündmas" (1993).
Euroopa Kartuliuurijate Ühenduse (EAPR) liige, Eesti Teadlaste Liidu liige. Üle 200 teadustrükise, 4 autoritunnistust.
Poliitiline tegevus
Viive Rosenberg oli aastatel 1998–2005 Keskerakonna liige ning kuulus aastatel 1999–2003 Riigikogu IX ja X koosseisu. 2007.–2017. aastani oli ta Rahvaliidu (praeguse Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna) liige.
Doominoteooria
Doominoteooria oli välispoliitika teooria, mida kasutas USA valitsus, rääkides külma sõja perioodil, kuidas ühe riigi või piirkonna kommunismi mõjuvõimu alla sattumisel võib sama juhtuda ka teiste lähedal asuvate riikide või piirkondadega. Sarnaselt üksteise kõrvale asetatud doominoklotsidega: kui kukub üks, kukuvad ka järgmised.
Konnarohulaadsed
APG III süsteemi (2009) järgi kuulub seltsi 13 sugukonda:
Doominoteooria
7. aprillil 1954 ütles USA president Dwight D. Eisenhower, viidates kommunismile Indohiinas: Finally, you have broader considerations that might follow what you would call the "falling domino" principle. You have a row of dominoes set up, you knock over the first one, and what will happen to the last one is the certainty that it will go over very quickly. So you could have a beginning of a disintegration that would have the most profound influences.
Akadeemiline kapitalism
Akadeemiline kapitalism on ülikoolide (professorite, akadeemiliste liidrite) käitumine turupõhimõtteist lähtuvalt. Ka rahaliste jm kvantitatiivsete suhete eelistamine teadusliku arutelu jm kvalitatiivsete suhete suhtes. Akadeemiline kapitalism on globaliseerumise kaasnähe.
Kanarbikulaadsed
Kirjeldus
Seltsi kuulub nii puid, põõsaid kui ka roni- ja rohttaimi. Lisaks autofüütidest taimedele kuulub kanarbikulaadsete seltsi ka mükoheterotroofe ja loomtoidulisi taimi (nt sugukond sarratseenialised). Erikoidne mükoriisa esineb peamiselt sugukondades kanarbikulised (globaalse levikuga sugukond), rööpkanarbikulised (Lõuna-Ameerika, Indoneesia, Austraalia) ja kukemarjalised (peamiselt kõikjal põhjapoolkeral) ning teda iseloomustab seenmantli ja Hartigi võrgustiku puudumine.
Levila
Kanarbikulaadsed on kosmopoliitne selts. Esindajaid leidub nii troopikas kui ka arktilistel ja parasvöötme aladel. Seltsi kuulub kokku üle 8000 liigi, millest kanarbikulisete sugukonda umbes 2000–4000 liiki.
Kasutamine
Kõige tuntub kanarbikulaadsete seltsi esindaja on kahtlemata teepõõsas. Teepõõsaliste sugukonda kuuluvad ka sellised söödavaid vilju kandvad taimed nagu kiivi-aktiniidia, virsikupuu, mustikas, joovikas ja jõhvikas. Seltsi kuulub ka võiseemnik, mis on miljonite kõrbepiirkondades elavate aafriklaste peamine toidus vajalike rasvhapete allikas. Mitmeid kanarbikulaadsete seltsi kuuluvaid taimi kasvatatakse eeskätt nende ilu tõttu. Ilutaimedena on tuntumad asalea, rododendron, kameelia, ebajasmiin, alpikann, aed-leeklill ja balsamiin.
Sugukonnad
Seltsi kuulub 25 sugukonda rohkem kui 8000 liigiga:
Juuli 2007
Juuli 2007, kroonika
Laser (jahiklass)
Laser Standard on kat-taglasega üheinimese svertpaat, mille disainis Bruce Kirby 1969. aastal ja mida on üleilmselt kasutuses rohkem kui 200 000.
pisi|svertpaat Laser pisi|
Laserivalem
Laserite jahiklasside liidud ja tootjad rõhutavad laserite kasutamist põhjendusega, et ostes ühe paadi, saab seda taglastada kolme erineva suuruse purjega, mis võimaldab sama paadikere kasutust erinevas vanuses ja kaalus.
Thomas Hammarberg
Thomas Viktor Asmund Hammarberg (sündinud 2. jaanuaril 1942 Örnsköldsvikis) on Rootsi diplomaat ja inimõiguste kaitse aktivist.
Margaret Mitchell
thumb|Margaret Mitchell, 1941 Margaret Munnerlyn Mitchell (8. november 1900 Atlanta – 16. august 1949) oli Ameerika kirjanik, kes võitis 1937. aastal Pulitzeri preemia romaani "Tuulest viidud" eest. See on läbi aegade üks populaarsemaid romaane maailmas.
Thomas Hammarberg
Ta oli Amnesty Internationali peasekretär aastatel 1980–1986 ja on hiljem töötanud Olof Palme Keskuse peasekretärina. Ta on avaldanud üle kümne raamatu.
Margaret Mitchell
2014. aastal USAs turu-uuringute firma Harris Insights & Analytics korraldatud küsitluse andmeil oli "Tuulest viidud" maailmas peaaegu kõige ostetum kõvas köites raamat, jäädes läbimüügilt alla vaid piiblile. Romaani põhjal valminud 1939. aasta samanimeline film on olnud üks Hollywoodi edukamaid linateoseid, samuti võitis film rekordiliselt 10 Oscarit.
Thomas Hammarberg
Ta valiti 5. oktoobril 2005 Euroopa Nõukogu inimõiguste volinikuks ning asus ametisse aprillis 2006, vahetades välja Alvaro Gil Roblesi. Ta oli selles ametis 31. märtsini 2012, andes ameti üle Nils Muižnieksile.
Konstantin Talven
Haridus
Talven lõpetas 1911. aastal Moskva 6. Gümnaasiumi ning õppis 1911-1916 Moskva Ülikooli füüsika-matemaatika teaduskonnas.
Teenistuskäik
Schmidt/Talven töötas 1916-1920 Moskvas, Eestisse tagasi tulles oli ta aastal 1922 Vändra gümnaasiumi direktor. Kevadel 1923 suundus Schmidt/Talven tööle Välisministeeriumi Ida büroosse ja sai samal aastal selle juhatajaks. Augustist 1926 suundus tööle Riia saatkonda ja töötas seal konsul-sekretärina kuni jaanuarini 1927. Märtsist 1927 töötas Schmidt/Talven Välisministeeriumis esmalt Rahvasteliidu büroos ja septembrist informatsioonibüroos. Aprillis 1929 suundus Talven Varssavisse, kuhu jäi kuni 1936. aastani, mil ta suundus Moskva saatkonda nõunikuks, kuhu jäi veebruarini 1938. Juunist 1938 oli Talven VM Ida büroo juhataja, 1939 aga suundus tagasi Varssavisse, kus oli üks väheseid saatkonna töötajaid, kes viibis seal Varssavi pommitamise ja okupeerimise ajal. Veebruarist 1940 oli Talven lähetusel Rooma saatkonnas ja aprillist 1940 kuni surmani septembris 1940 töötas Talven Välisministeeriumi poliitilise osakonna abidirektorina.
Thomas Hammarberg
Hammarbergi memorandum Eesti valitsusele keskendub olukorrale Eesti vanglates.
Margaret Mitchell
Elukäik
Margaret Mitchell sündis advokaadist Eugene Mitchell ja iiri katoliiklasest naisõiguslase Mary Isabelle Stephensi peres. Margaretil oli neli aastat vanem vend Russell. Margareti hüüdnimi oli Peggy. Tema lapsepõlv möödus Ameerika kodusõja veteranide keskel, tema emapoolsed sugulased olid sõjaga eriti tihedalt kokku puutunud. Lapsepõlves huvitus Mitchell lõunaosariikide ajaloost. Kümneselt proovis ta kirjutada esimesi lühitekste, mida näitas vanematele.
Konstantin Talven
Teenistuskäik
Talven oli Kaitseliidu liige ning Eesti-Läti ja Eesti-Poola sõprusühingute liige.
Margaret Mitchell
Elukäik
Ta lõpetas Washingtoni Seminari (praegu Westminsteri kool), mõne aasta õppis Smithi kolledžis, kuid 1918. aastal lõpueksameid ei läbinud. Ta pöördus tagasi Atlantasse, kus Hispaania gripi epideemias oli surnud tema ema.
Töökäik
Veidi hiljem alustas ta ajakirjanikutööd Atlanta Journalis, kus kirjutas ajalehe pühapäevaväljaandesse artikleid ja tegi intervjuusid.
Albrecht von Brandenburg
Albrecht von Brandenburgi nime all võib olla tuntud mitu isikut:
Margaret Mitchell
Surm
1949. aasta augustis, kui Margaret Mitchell ületas koos oma abikaasa John Marshiga Peachtree tänavat, sai ta mööduvalt autolt tugeva löögi. Naine suri viis päeva hiljem Grady haiglas koomast välja tulemata. Autot juhtinud taksojuhile määrati 5450 dollari suurune trahv purjus peaga sõitmise eest. Politsei andmetel oli tal varem 23 liiklusrikkumist. Hiljem määrati taksojuhile Margaret Mitchelli surnuks sõitmise eest kohtuotsusega 40 aastat sunnitööd. Taksojuhi tegeliku süü üle on palju diskuteeritud, pealtnägijate sõnul ületas naine tänavat ettevaatamatult, nagu talle tavaks.
Margaret Mitchell maeti Oakladi kalmistule USA Atlanta osariigis.
"Tuulest viidud"
Romaan käsitleb USA kodusõda ja sellele järgnenud taastamisajastut sõja kaotanud lõunaosariikide ülemklassi vaatepunktist, idealiseerides USA lõunaosa sõjaeelset orjanduslikku ühiskonda. Raamatu peategelane on Georgia osariigis asuva Tara suurmaavalduse pärija Scarlett O'Hara.
Enne romaani "Tuulest viidud" kirjutamist tegi Mitchell ulatusliku uurimistöö, rääkides nii kodusõjas osalenutega kui ka uurides perekonna mälestusi. Ettevalmistustööd kestsid ligi kümme aastat, enne kui 1936. aasta suvel Mitchell üllitas oma teose. Raamat sai kohe bestselleriks. Pool aastat hiljem oli teost müüdud juba üle miljoni eksemplari.
Pärast "Tuulest viidud" avaldamist ilmus trükis Mitchelli jutustus "Kaotatud unistuste saar".
Romaanile "Tuulest viidud" ilmus 1991. aastal järg "Scarlett", mille autor on Alexandra Ripley. Teos ilmus Margaret Mitchelli pärijate loal.
Isiklikku
1922. aastal abiellus Margaret Mitchell Red Upshaw'ga, kuid mehe seotus salakauplemisega lõhkus ka abielu. 4. juulil 1925 abiellus Margaret Upshaw' sõbra John Marshiga.
Negros
pisi|Negros on tähistatud kaardil numbriga 7. pisi|Negrose asendikaart Negros on üks Visayani saartest. Ta kuulub Filipiinidele.
Negrosest edelasse jääb Sulu meri ja läände sellesse kuuluv Panay laht, põhja jääb Visayani meri ja kagusse Boholi meri. Saartest jäävad loodesse Guimaras ja selle taga olev Panay, itta Cebu, kagusse Siquijor ja lõunasse Mindanao. Kaugemal läänes asuvad väikesed Cagayani saared ja Arena saar.
Negrose pindala on 12 710 km². Saar on mägine ja vulkaaniline, kõrgus kuni 2465 meetrit.
Saar on põhja-lõuna suunas piklik. Halduslikult on ta jagatud pikuti pooleks. Tema lääneosa kuulub Lääne-Visayasi piirkonda, mille keskus Bacolod asub Negrosel. Saare idaosa kuulub Kesk-Visayasi piirkonda, mille keskus Cebu asub samanimelisel naabersaarel.
Negrose suurimad asulad on kõik rannikul ja neid ühendab piki rannikut ümber saare kulgev maantee. Negrose suurimad linnad Lääne-Visayasis on põhja poolt lõuna poole minnes Victorias, Bacolod, Bago, Kabankalan ja Sipalay. Negrose suurimad linnad Kesk-Visayasis on põhja poolt lõuna poole minnes Sagay, San Carlos, Bais, Dumaguete ja Bayawan ehk Tulong. Negrose suurim asula on Bacolod, üle 100 000 elaniku on ka Bagos ja Dumaguetes.
Ajalugu
Negrose esialgne nimi oli Buglos. Pärismaalaste keeles tähendab see sõna 'ära lõikama'. Usutavasti oli Negros kunagi osa suuremast maismaamassiivist, mis lagunes ka mandrite triivi tõttu või pärast jääaja lõppemist toimunud ülemaailmse ookeanitaseme tõusu tõttu.
Saare pärismaalased olid negriitode hulka kuuluvad atid. Kui hispaanlased 16. sajandil saarele jõudsid, andsid nad atide nahavärvi järgi saarele nimeks Negros. Samas tunnistasid hispaanlased ka saare esialgset nime: kuningas Felipe II nimetas 1572. aastal Magalhaesi ekspeditsiooni juhtimise üle võtnud ja Hispaaniasse viinud Juan Sebastián Elcano Buglase markiiks ning tema järeltulija, 17. Buglase markii, elab tänapäevalgi Negrosel.
Pärast koloniaalvõimu algust hakkasid saarel tekkima linnad. Neid ei asutanud eurooplased, vaid olemasolevad pärismaalaste külad kasvasid järjest suuremaks. Esimestena said linnaõigused Binalbagan (1573) ja Ilog (1584). Mõlemad on tänapäevalgi linnad ja maakonnakeskused (3. taseme omavalitsusüksuse keskused).
Esimene Filipiinide kindralkuberner Miguel López de Legazpi määras Negrose Panay saarel Otonis resideeriva kuberneri haldusalasse. 1734 sai Negros omaette sõjaväeringkonnaks ja Ilog muudeti saare esimeseks pealinnaks. 1849 viidi saare keskus üle Bacolodi. 1890 moodustati saarel kaks provintsi: Lääne-Negros ja Ida-Negros. Need provintsid on säilinud tänapäevani ja need kuuluvad eri piirkondadesse.
Negrose Vabariik
3. novembril 1898 puhkes Negrosel ülestõus Hispaania koloniaalvõimude vastu, keda juhtis kuberner kolonel Isidro de Castro. Mõne päeva pärast suundusid ülestõusnute väesalgad Bacolodi peale. Neid juhtisid kindralid Juan Araneta ja Aniceto Lacson. Tegelikult kandsid nad võltsrelvi: nende püssid olid palmiokstest välja nikerdatud ning kahurid olid tehtud kokkurullitud bambusemattidest ja mustaks värvitud. 6. novembri pärastlõunal kapituleerus kolonel de Castro tingimusteta, lõpetades sellega Hispaania võimu Negrosel. Seda sündmust nimetatakse Negrose revolutsiooniks.
27. novembril 1898 kuulutati välja Negrose Kantonivabariik, mis 22. juulil 1899 nimetati Negrose Vabariigiks. Aniceto Lacson sai selle riigipeaks ja Juan Araneta sõjaministriks. 30. aprillil 1899 muutus Negros USA protektoraadiks ja 30. aprillil 1901 saatis USA Negrose Vabariigi laiali.
10. veebruaril 1989 allkirjastas Filipiinide president Corazon Aquino seaduse, millega kuulutas iga aasta 5. novembri Ida-Negrosel töövabaks pühaks, et mälestada päeva, mil ülestõusnud Hispaania koloniaalvõime petsid ja niimoodi vabaks said.
Sina ja Mina
Sina ja Mina oli esimene uus kultuuriajakiri iseseisvuse taastamise järgses Eestis. Ajakiri ilmus aastal 1992.
Ajakirja idee andis ja ajakirja algatas Kalle Kurg, kes koostas ka esimese maketi. Idee kohaselt oli ajakiri mõeldud laiale lugejale ja pidi toonitama mõtet, et ühiskonda ja kultuuri kuuluvad võrdväärsetena ka need inimesed, kes ei tule eluga toime. Kultuuri esitlemise ja käsitlemise kõrval oli oluliseks teemaks eesti ühiskonna psühholoogiline kliima nn üleminekuajal. Esiknumbri avasõnas öeldakse: "Peaksime end tundma õppima, Sina ja mina." ja toonitatakse vajadust kujundada oma hoiakuid püsiväärtuste toel. Ilmuda jõudnud numbrid sisaldasid algupärast ja tõlkelist ilukirjandust, esseid, artikleid, arvustusi, intervjuusid, reisikirju, uudiseid teiste maadest, huumorit, testide tekste, lugejate kirju, karikatuure ja eesti tuntud fotograafide kunstilisi fotosid. Ajakiri, mille toimetus oli tegutsenud Eesti Televisiooni ruumides, lõpetas ilmumise tootmisbaasi äkilise kaotamise tõttu. Nüüdseks on ajakirja numbrid rariteetsed.
Ajakirja toimetus
Peatoimetaja: Kalle Kurg. Toimetajad: Pekka Erelt, Raul Kilgas, Ann Must, Tarmo Vahter, Tiina Aug. Kunstnik: Jaan Klõšeiko. Fotograaf: Heiki Sirkel.
Ajakirja andmed
Kaanel: ''Sina ja Mina. Esimene/1992, Sina ja Mina. Teine/1992''. Maht 48 lk. (ISSN märkimata). Neljavärvikaas, sisu kahevärvitrükis. Illustreeritud joonistuste, kunstiliste fotode ja arvutigraafikaga. Formaat 19,5 x 27,5 cm. Esiknumbri tiraaž 20 000 eksemplari, teise numbri tiraaž 15 000 eksemplari. Väljaandja ETV kirjastus. Trükikoda Oktoober.
Sina ja Mina. Esimene/1992
Rubriigid "Vaateid ja sissevaateid", "Uskumatust ja võimalikust", "Maast ja ilmast", "Tekste ja tõlgendusi", "Küsimusi ja vastuseid". Luule Proosa Kirjandusarvustus Reisikiri Intervjuud Kirjutisi sotsiaalsete suhete ja psühholoogia teemal Huumor
Arvutigraafika: Jaan Klõšeiko. Joonistus: Ain Kaalep. Fotod. Esikaas: Heiki Sirkel, tagakaas Jaak Kadak, esikaane sisekülg Peeter Linnap, tagakaane sisekülg Gunnar Meyer. Fotod sisus: Toomas Vendelin, Peeter Linnap, H. Loodus, Peeter Tooming, Heiki Sirkel, Gunnar Meyer, H&H. Laan, Ann Tenno, Peeter Sirge.
Sina ja Mina. Teine/1992
Rubriigid "Vaateid ja sissevaateid", "Uskumatust ja võimalikust", "Maast ja ilmast", "Mõttevahetusi ja seisukohavõtte", "Kirju ja pöördumisi", "Tekste ja tõlgendusi", "Nõuandeid ja soovitusi".
Luule Proosa Portree Intervjuud Kirjutisi sotsiaalsete suhete, psühholoogia ja tervishoiu teemal Huumor
Lisaks referatiivseid kirjutisi moehullusest, reisietiketist, luuretegevusest ja teste, lugejate kirju jm.
Arvutigraafika: Jaan Klõšeiko. Joonistused: Tõnu Reeveer. Fotod. Esi- ja tagakaanel: Peeter Piirmets. Esikaane ja tagakaane siseküljel: Toomas Kaasik. Sisus: Peeter Piirmets, Kalju Suur, Peeter Tooming, Herkki-Erich Merila, Heiki Sirkel, Satu Aaltonen, Peeter Müürsepp, Arno Saar.
Selgitatud pseudonüümid: Kalle Kurg: Karl Kelgu, Karl Kranig, Karl Ludens. Raul Kilgas: Laur Saglik.
Sesheke
Sesheke on linn Sambia Lääneprovintsis. Asub Sambia lõunapiiril Zambezi jõe kaldal.
Aastal 2004 valmis üle Zambezi jõe sild, mis ühendab Sesheke linna Katima Mulilo linnaga Namiibias.
Keetmanshoop
Keetmanshoop on linn Lõuna-Namiibias, Karasi ringkonna halduskeskus.
Tänapäeva linna kohal oli namade asula. Sinna asutati sakslaste misjonipunkt 1866. aastal. Linn on nime saanud saksa kaupmehe Johann Keetmani järgi.
pisi|170px|tühi|[[Saksa Edela-Aafrika Keetmanshoopi postitemplel (1899)]]
Mihhail Bulgakov
Mihhail Afanasjevitš Bulgakov (vene keeles Михаил Афанасьевич Булгаков; 15. mai (vkj 3. mai) 1891 Kiiev – 10. märts 1940 Moskva) oli vene kirjanik. Tema kuulsaim teos on romaan "Meister ja Margarita", mida peetakse üheks 20. sajandi tähtteoseks.
Lapsepõlv ja noorus
Mihhail Bulgakov sündis 15. mail 1891 Kiievis, mis tollal kuulus Venemaa koosseisu. Bulgakovite peres oli seitse last. Isa Afanassi Bulgakov töötas õppejõuna ja ema Varvara Mihhailovna oli endine õpetaja. Bulgakovil oli õnnelik lapsepõlv ning juba varases eas hakkas teda huvitama teater. Kodus kirjutas ta näidendeid, mida tema õed-vennad ette mängisid.
1913. aastal abiellus Bulgakov Tatjana Lappaga. Esimese maailmasõja puhkemise järel läks Bulgakov Punase Risti vabatahtlikuna rindele, kus sai raskelt vigastada. Valu leevendamiseks kasutas Bulgakov morfiini, millest jäi sõltuvusse. 1918. aastal lõpetas ta morfiini tarbimise ning ei kasutanud seda enam kunagi. 1926. aastal avaldatud raamat "Morfium" kirjeldab kirjaniku elu sel ajaperioodil.
1916. aastal lõpetas Bulgakov Kiievi Ülikooli ning asus arstina tööle Smolenski kubermangus. Sellest perioodist räägib Bulgakovi raamat "Noore arsti märkmed". 1918. aastal pöördus ta tagasi Kiievisse ning avas erapraksise. Kiievis olles sai Bulgakov osa ka Venemaa kodusõjast ning elas läbi mitu riigipööret.
1919. aasta veebruaris mobiliseeriti Bulgakov Ukraina Rahvavabariigi armeesse. Hiljem mobiliseeriti ta vene valgete armeesse, kus ta teenis sõjaväearstina. Ta saadeti Põhja-Kaukaasiasse, kus ta haigestus tüüfusse. See oleks Bulgakovilt peaaegu elu võtnud.
Karjäär
Pärast haigust hülgas Bulgakov arstiameti ning hakkas tõsisemalt kirjutamisega tegelema. 1919. aastal avaldati Bulgakovi esimene raamat – följetonide almanahh. 1919. aasta lõpus kolis Bulgakov Vladikavkazi, kus jõudsid lavale tema kaks esimest näidendit "Enesekaitse" ja "Turbinite päevad", mis olid väga menukad.
Õige pea suundus Bulgakov Moskvasse plaaniga sinna igaveseks jääda. Pealinnas oli raske tööd leida, kuid viimaks õnnestus tal saada kirjandussektsiooni sekretäriks. 1921. aastal asus Bulgakov koos naisega elama Patriarhi tiikide ja Majakovskaja metroopeatuse lähedale. Elatise teenimiseks kirjutas ta ajalehtedele följetone. Almanahhi "Nedra" tarbeks kirjutas ta kolm jutustust: "Diaboliaad", "Saatuslikud munad" ja "Koera süda". Nendes jutustustes on kasutatud nii lõikavat satiiri kui ka ulmeelemente, et kirjeldada teadusavastuste vääriti kasutamise ohte. Nendes kirjutistes võib juba märgata Bulgakovi satiirile iseloomulikke jooni: osav fantaasia ja realismi kombineerimine, grotesksete olukordade kirjeldamine ning oluliste eetiliste küsimuste käsitlemine. Oma kõige kuulsamas romaanis kasutab Bulgakov neid vahendeid veelgi enam.
Aastatel 1922–1926 kirjutas Bulgakov mitu näidendit, mida lavale ei lubatud. Sõjakoledustest rääkiva "Põgenemise" keelas Jossif Stalin, sest kunstinõukogu hinnangul ilustas näidend emigratsiooni ja valgekaartlust.
Kolme järgmise näidendi lavaletoomine aga keelati taas ning XVII sajandi Pariisist rääkiv "Molière" sai hävitavate hinnangute osaliseks. 1929. aastal sai Bulgakovi kirjanduslik karjäär suure löögi, sest valitsuse tsensorid keelasid tema teoste avaldamise. Meeleheitel Bulgakov kirjutas kõigepealt isikliku kirja Stalinile ja siis Nõukogude valitsusele. Ta soovis saada luba emigreerumiseks, kui Nõukogude Liit talle kirjanikuna rakendust ei leia. Stalin helistas Bulgakovile ning küsis, kas mees soovib tõesti Nõukogude Liidust lahkuda. Bulgakov vastas, et vene kirjanik ei saa elada väljaspool oma kodumaad. Stalin andis talle teatris töötamise loa ning hiljem tõi Bulgakov lavale Nikolai Gogoli "Surnud hinged".
1935–1940
1930. aastate teisel poolel asus Bulgakov tööle Moskva Suures Teatris libretisti ja konsultandina. Kuid ta lahkus sealt, kui mõistis, et seal pole tal lootust oma teoseid lavale tuua. Stalini poolehoid kaitses Bulgakovit arreteerimise eest, kuid sellest hoolimata ei saanud ta oma teoseid avaldada. Kui tema viimane, Stalinit positiivses valguses näitav näidend "Batum" enne proovide algust keelati, palus Bulgakov luba riigist lahkumiseks. Seda talle aga ei antud.
Bulgakovi viimased eluaastad olid muserdavad. Mehe tervis oli halb ja meeleolu kõikuv. Tuli ette nii helgemaid hetki, mil kirjanik uskus, et tema meistriteose avaldamine on siiski võimalik, kui ka depressioonipuhanguid. 15. juunil, kui teose "Meister ja Margarita" käsikiri oli peaaegu valmis, kirjutas Bulgakov abikaasale:
1939. aastal luges Bulgakov raamatu "Meister ja Margarita" käsikirja oma lähedastele sõpradele ette. 30 aastat hiljem meenutas Jelena Bulgakova: "Kui ta lugemise lõpetas, ütles ta: "Homme viin käsikirja siis kirjastusele!", mille peale kõik vaikisid." Oma päevikus kirjutas Jelena, et kirjanduskomitee juht püüdis kartlikult seletada, et romaani avaldamisel oleksid kohutavad tagajärjed.
10. märtsil 1940 suri Bulgakov neeruhaiguse tõttu, millesse oli surnud ka ta isa. Juba nooruses oli Bulgakov oma surma põhjust ette näinud.
Mihhail Bulgakov on maetud Novodevitšje kalmistule Moskvas.
"Meister ja Margarita"
Bulgakov alustas romaani "Meister ja Margarita" kirjutamist 1928. aastal. Teose avaldas tema lesk 1966. aastal, 26 aastat pärast Bulgakovi surma. Raamatu avaldamisele järgnes Bulgakovi loomingu rahvusvaheline tunnustamine. Raamat tõi vene keelde mitu väljendit ja käibefraase, millest tuntuim on ütlus "käsikirjad ei põle". Meistri hävinud käsikiri mängib romaanis olulist rolli. Ka Bulgakov põletas romaani mustandi ning oli sunnitud teose mälu järgi ümber kirjutama.
Romaanis kritiseerib Bulgakov Nõukogude ühiskonda ja kirjandusinstitutsioone. Raamatut hinnatakse selle filosoofiliste alltekstide ja kõrge kunstilise taseme pärast. Romaanis on omavahel seotud kaks ajaperioodi ja tegevusliini: ühelt poolt kaasaegne Moskva ja teiselt poolt Kristuse-aegne Jeruusalemm. Teos mõistab hukka korruptsiooni, ahnuse, kitsarinnalisuse ja Nõukogude Venemaa kõikehaarava paranoia.
Suurupi tee
Suurupi tee (registrinumber 11392) on kõrvalmaantee Harku vallas Suurupi külas. Tee pikkus on 4,7 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 16. kilomeetril Suurupi, Muraste ja Viti küla piiril. Tee teeb Suurupi külas silmuse ja lõpeb iseenda 2. kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 5 truupi. Teele jääb 5 bussipeatust: Orase, Tuletorni, Suurupi, Kivi tee ja Sõpruse.
Tee on põlevkivituhkbetoonkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on 1000–3000 autot ööpäevas.
Harilik kaheksajalg
pisi|Video harilikust kaheksajalast Harilik kaheksajalg (Octopus vulgaris) on kaheksajalgsete sugukonda kuuluv peajalgne; kaheksahaarmeliste seltsi tavalisim ja suurim liik.
Kaheksajala pikkus koos mantliga on umbes 25 cm ja koos kombitsatega on see kuni 1 m.
Etümoloogia
Sõna octopus tuleb vanakreeka keelest ja on kokku pandud sõnadest ὀκτώ 'kaheksa' ja ποῦς 'jalg'. Seega otsetõlkes eesti keelde kaheksajalg. Sõna vulgaris tuleb aga ladina keelest ja see tähendab harilik – siit ka nimetus harilik kaheksajalg.
Eelkäija
Esimesed peajalgsete eelkäijad elasid Maal umbes 500 miljonit aastat tagasi. Nende pehmet keha ümbritses kaitseks kest ja nad liikusid mööda merepinda roomates. Umbes 140 miljonit aastat tagasi loobusid nad kaitsekestast, mille tulemusena tuli hakata elukeskkonnaga kohastuma ning leida muid mooduseid vaenlaste eemale hoidmiseks – üks neist oli oma keha värvi ja tekstuuri muutmine.
Levik
Hariliku kaheksajala looduslik levila ulatub Suurbritannia lõunarannikust Vahemerd läbides Senegalini Aafrikas. Samuti esineb teda Assooridel, Kanaari saartel ja Roheneemesaartel.
Kirjeldus
Hariliku kaheksajala keha on pehme ja kotjas, tema kaheksa jäseme keskkohas asub suuava, mille keskel on kitiinist nokalaadsed lõuad. Igal kaheksajala kombitsal on üle 200 iminapa, mis toimivad jäsemete, haistmise ja maitsemeelte eest – nendega ta kompab, maitseb ja haistab oma ümbrust.
Kaheksajala ajul on 30 kääru ja suured silmad, mis teeb temast ühe intelligentsema looma. Tema närvisüsteemis on üle 500 miljoni neuroni, mis on sama palju kui koeral. Vaid üks kolmandik kõikidest neuronitest paiknevad tema ajus, ülejäänud kaks kolmandikku jaotuvad üle ta keha ja kombitsate.
Kaheksajalal on ka kolm südant – üks pumpab verd üle kogu keha ja kaks pumpavad lõpustesse.
Toitumine
Hariliku kaheksajala toitumine on väga mitmekesine. Tema toidulauale kuuluvad näiteks vähid, karbid, väiksed kalad ja molluskid. Troopilistes vetes toitub ta peamiselt krabidest, Euroopa vetes aga moodustavad molluskid 80% tema toidust.
Eluviis
Harilik kaheksajalg on öise eluviisiga üksik, privaatsust armastav loom. Oma pesapaiga rajab ta teiste omasuuruste liigikaaslaste lähedusse, näiteks laevavrakki, kuid siiski piisavalt suure distantsiga, et keegi kellegi elu ei segaks. Saaki jahib ta öösiti ja lõpetab koidikul, päevased röövretked ei kesta kaua. Elukohta vahetavad kaheksajalad erinevalt – mõni vahetab iga päev, mõni püsib terve elu samas paigas.
Ohud
Peamised looduslikud vaenlased on kaheksajalast suuremad kalad nagu hai, suur hiidahven ja meriangerjas. Liiki ohustab ka suur väljapüük, enim Mehhikos ja Itaalias.
Enesekaitse
Ühe tunni jooksul suudab kaheksajalg oma välimust muuta kuni 177 korda. Lisaks tavalisele värvuse muutmisele suudab ta imiteerida ka veepõhjas olevaid tekstuure. Selline võime muudab ta märkamatuks röövkaladele, nagu haid ja delfiinid. Välimus muutub kaheksajalal neuroloogiliselt, millisekunditega. Teistel värvust muutvatel loomadel, näiteks kameeleonitel, toimub see hormonaalselt, mistõttu kulub neil ligi 20 sekundit hormoonide verre jõudmiseks ja sealt üle keha laiali kandumiseks. Kaheksajala nahk on valgustundlik tänu fotoretseptoorsetele geenidele, mistõttu ei näe ta mitte ainult oma silmade, vaid ka nahaga. Arvatakse, et värvuse muutmine on kaheksajalgadele kui pilgutamine või hingamine inimestele, see võib toimuda nii tahtlikult kui ka tahmatult.
Kaheksajalg on väga kiire ujuja. Ta võib tänu oma pehmele kehale mahtuda ka kõige pisematesse pragudesse, tingimusel, et peidupaiga ava pole suurem kui kaheksajala lõuad, mis on tema keha kõige tugevam osa. Kui vaenlase haardest pääsemine on lootusetu, võib kaheksajalg ühe oma kombitsatest keha küljest lahti lasta ning selle hiljem ilma vaevata tagasi kasvatada. Lisaks võib ta vaenlast või saaki hammustada, mille tulemusena eraldub mürgine sülg.
Kui ta tunneb ennast ohustatuna, laseb ta välja tindipilve, see piirab vaenlase vaatevälja ja haistmismeelt, mis annab kaheksajalale eelise põgenemiseks. Tinti kasutab ta ka jahtimisel, mille tulemusena tema saak kaotab nägemise, haistmise ja muutub halvatuks. Kui aga kaheksajalg ei suuda ise oma tindipilve eest piisavalt kiiresti pageda, võib see ka teda ennast ohustada.
Namibe
pisi|Namibe sadam Namibe on sadamalinn Angolas, Namibe provintsi halduskeskus. Asub Atlandi ookeani rannikul.
Linn asutati 1840. aastal. 1985. aastani oli linna ametlik nimi Moçâmedes.
Mart Laisk
Mart Laisk (2018. aastast kannab nime Heino Mart Laisk; sündinud 25. septembril 1961 ) on eesti psühholoog ja selgeltnägija.
Ta on lõpetanud 1982. aastal Tartu Kaugõppekeskkooli. ja 2005. aastal Tartu Ülikooli psühholoog-nõustaja diplomiga.
Ta osales 2018. aastal "Eesti selgeltnägijate tuleproovis" ja tuli seal 6. kohale.
Looming
Mart Laisk on mänginud filmis "Magnus" nimiosalise Magnuse isa.
Isiklikku
Tema isa on akadeemik Agu Laisk ja vend on poliitik Andres Laisk.
Anna Levandi
pisi|Anna Levandi 2021. aastal Anna Levandi (neiupõlvenimega Anna Kondrašova; sündinud 30. juunil 1965 Moskvas) on Vene päritolu Eesti iluuisutamistreener ja endine iluuisutaja.
Teaduste kandidaat
thumb|Teaduste kandidaadi diplom Teaduste kandidaat on 1. järgu teaduslik kraad Venemaal ja mõnes SRÜ riigis (nt Ukrainas). See vastab ligikaudu filosoofiadoktori kraadile (PhD) lääneriikides, sellest kõrgem teaduskraad on teaduste doktor (doktor nauk).
Teaduste kandidaadi kraad kinnitati NSV Liidus Rahvakomissaride Nõukogu määrusega 13. jaanuaril 1934. Seda kasutati ka teistes Ida-Euroopa sotsialismimaades (näiteks Tšehhoslovakkias).
Anna Levandi
Karjäär
Anna Kondrašova võitis 18-aastaselt 1983. aasta sügisel Tallinnas peetud NSV Liidu ametiühingute meistrivõistlused ja kuulus hiljem Nõukogude Liidu iluuisutamiskoondisse naiste üksiksõidus.
Teaduste kandidaat
Venemaa kõrgkoolides on teaduste kandidaadi kraad dotsendi ametisse kandideerimise tingimus.
Anna Levandi
Karjäär
Tema suurim saavutus oli maailmameistrivõistluste hõbemedal 1984. aastal.
Teaduste kandidaat
Eesti Vabariigis on teaduste kandidaadi kraad võrdsustatud Eesti doktorikraadi ja PhD-ga. Lääneriikides võrdsustavad mõned institutsioonid PhD-ga teaduste kandidaadi kraadi, mõned aga teaduste doktori.
Anna Levandi
Karjäär
Sarajevo olümpiamängudel sai ta 5. ja Calgary olümpiamängudel 8. koha. Euroopa meistrivõistlustelt võitis ta 1984, 1986, 1987 ja 1988 pronksmedali. Viis korda tuli ta Nõukogude Liidu meistriks.
Tema treenerid on olnud Eduard Pliner ja Stanislav Žuk.
1999. aastast on Tallinna Jääspordikooli treener ja õppealajuhataja ning Anna Levandi Iluuisutamisklubi peatreener. Ta on Rocca al Mare uisukooli direktor ja treener. Tema õpilased on olnud Elena Glebova, Helery Hälvin ja Natalja Zabijako, Eva-Lotta Kiibus.
17. detsembril 2002 avati Premia jäähall, mis valmis Anna ja Allar Levandi eestvedamisel.
Poliitiline ja ühiskondlik tegevus
Anna Levandi kuulub Isamaaliitu ja kandideeris 2002. aasta kohalikel valimistel Tallinnas Haabersti ringkonnas.
Alates 21. juunist 2007 on Anna Levandi ka Ühiskondliku Leppe Sihtasutuse nõukogu liige.
Isiklikku
pisi|[[Allar Levandi ja Anna Levandi (2012)]] Ta on abielus Allar Levandiga, kellega tutvus Calgary olümpiamängude ajal. Neil on pojad Anders, Armand ja Arlet.
Anna Levandi valdab eesti, vene, inglise, norra ja soome keelt.
Kitee
Kitee on linnaks nimetatav kohaliku omavalitsuse üksus Soomes Ida-Soome läänis Põhja-Karjala maakonnas.
Kitee vald asutati 1631. aastal. 28. veebruaril 1992 nimetati linnaks.
Kiteest on pärit ansambel Nightwish.
Kitee Gümnaasiumis on õppinud soome päritolu Eesti lastekirjanik Mika Keränen.
Külad
Haapasalo, Haarajärvi, Hammaskallio, Jaakkima, Juurikka, Kantosyrjä, Kiteenkylä, Kiteenlahti, Kontiola, Kunonniemi, Lahdenkylä, Leinovaara, Loukunvaara, Misola, Muljula, Niinikumpu, Närsäkkälä, Piimäjärvi, Potoskavaara, Puhos, Puhossalo, Päätye, Riihijärvi, Rokkala, Ruppovaara, Satulavaara, Suoparsaari, Suorlahti, Särkijärvi, Säynejärvi, Taipale, Varmoniemi.
Ford Focus
Ford Focus on Ford Motor Company toodetav automudel, mida Fordi Euroopa osakond esitles 1998. aastal ning seda on toodetud nelja põlvkonna vältel.
Ford Focus on väiksem pereauto, millel on keretüübivalikus olnud nii universaal, luukpära, sedaan kui ka kabriolett.
Focus valiti uue mudeli nimeks 1998. aasta alguses ning mõeldud oli ta asendama vananenud Ford Escorti. Sama aasta juulis keelas Kölni kohus auto turustamise Saksamaal selle nime all, sest see rikkuvat Hubert Burda Media omandiõigusi, kellele kuulub saksa ajakiri Focus. Lõpuks probleem siiski lahenes, ilma et Ford pidanuks seda mudelit Saksamaal teistsuguse nime all müüma kui mujal maailmas.
1999. aastal valiti Ford Focus Euroopa aasta autoks.
Focuse koostetehased asuvad Chongqingis (Hiina), General Pachecos (Argentina), Hai Duongis (Vietnam), Hermosillos (Mehhiko), Pretorias (LAV), Saarlouisis (Saksamaa), Santa Rosas (Filipiinid), Setubalis (Portugal), Taoyuanis (Taiwan), Valencias (Hispaania) ja Vsevoložskis (Venemaa).
Ford Focus oli üheksa aastat järjest (1999–2007) Suurbritannias müüduim auto. See pole siiski rekord, sest Ford Cortina oli Suurbritannia müüduim auto kümme aastat järjest.
Neljanda põlvkonna Ford Focust esitleti 2018. aasta aprillis.
Ralli
pisi|250x250px|1999 Ford Focus WRC (Colin McRae) Kolmeukselist mudelit on kasutatud ka autorallis ning Focus World Rally Car tegi oma rallidebüüdi MM-sarjas 1999. aasta Monte Carlo rallil kahe autoga, mida juhtisid Colin McRae ja Simon Jean-Joseph. Sellega sõitis rallit ka Markko Märtin. Fordi meeskond võitis 2006. ja 2007. aasta autoralli maailmameistrivõistlustel konstruktorite karika, kui meeskonnas sõitsid Marcus Grönholm ja Mikko Hirvonen. 2008 võitis Jari-Matti Latvala Ford Focusel Rootsi ralli, saades läbi aegade noorimaks piloodiks, kes kunagi ralli MM-etapi võitnud. Ford Focus WRC autosid kasutati kuni 2010. aasta hooajani, mil teatati, et alates 2011. aastast vahetab Focuse välja uus Fiesta.
Kėdainiai
Kėdainiai on linn Leedus endise Kaunase maakonna aladel, Kėdainiai rajooni ja Kėdainiai valla keskus. Asub Nevėžise jõe kaldal merepinnast 39 meetri kõrgusel, 51 km Kaunasest põhja pool. Linna läbib Liibavi–Romno raudtee, seal asub Kėdainiai raudteejaam. Linna lähedal asub Leedu Vabariigi geograafiline keskpunkt.
Kėdainiai peamiseks tööstusharuks on keemiatööstus. Linna suurim tööandja on AB Lifosa, kus toodetakse mineraalväetisi. Linnas on ka Lukoili naftatoodete terminal. Suur osa on ka toiduainetetööstus: linnas valmistatakse konserve ja töödeldakse piima. Samuti on linnas metalli ja puitu töötlevaid ettevõtteid.
Haridust annavad kaks gümnaasiumit ja neli põhikooli. Linnas asub raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on vanalinn, aastal 1921 asutatud koduloomuuseum (üks vanemaid Leedus), endise Kėdainiai mõisa hoonetekompleks, kaks katoliku kirikut (Püha Joosepi kirik ja Püha Jüri kirik, luteri kirik aastast 1629, kalvinistide kirik aastast 1631 koos seal asuva Radziwillide suguvõsa mausoleumiga, õigeusu kirik aastast 1854, raekoda, Grėjaus namas, Juozas Paukštelise muuseum, endises väikeses sünagoogis asuv multikultuurikeskus, Mikalojus Daukša tamm ja mitmed kalmistud.
Raja
Raja on piir.
Topoloogias on "raja" kasutusel terminina.
Kėdainiai
Ajalugu
Aastal 1629 saabusid Kėdainiaisse Saksamaalt lahkunud luterlased, kes asusid elama mõisa ümbrusse Jonušavasse. Nad rajasid oma turuplatsi ja aastal 1648 andis Władysław IV Waza neile oma vapi ning õiguse valida oma bürgermeistreid. Samal aastal asusid linna elama ka Venemaalt saabunud õigeusklikud. Kuni aastani 1658 oli linnas ka oma ariaanlaste kogukond, ka elas seal šotlasi, poolakaid, sakslasi ja valgevenelasi.
Raja
Raja on mitme küla nimi:
Kėdainiai
Ajalugu
Kuigi linna ei piiranud müür (vanalinna pindala on 86 hektarit), asusid põhilistel Kėdainiaisse viivatel teedel väravad, mis ööseks suleti; seejärel registreerisid seal olnud väravavahid kõik linna saabujad. Linnas avati ka Leedu esimene apteek. Aastal 1629 oli seal kolm haiglat. Uputuse ajal laastasid linna nii Vene kui ka Rootsi väed. Aastal 1655 kirjutas linna toonane omanik Janusz Radziwiłł alla aktile, mille kohaselt Leedu suurvürstiriik ei olnud enam unioonis mitte Poolaga, vaid Rootsiga.
XVII sajandi lõpus laastas linna taas suur tulekahju. Aastail 1709–1711 laastas linna katk. Linn siiski taastus ja aastal 1765 oli seal 2150 elanikku. Tol perioodil oli kasutusel nimekuju Kėdainys.
Raja
Raja on vene naisenime Raissa hellitusvorm.
Kėdainiai
Ajalugu
Aastal 1795 eemaldasid Vene väed kindral A. Tormasovi juhtimisel võimult linna rae ja andsid selle juhtimise kohaliku maaomaniku Dominik Hieronim Radziwiłłi kätte. Kohalike elanike seast valiti välja viis esindajat, kes hakkasid täitma administratiivseid funktsioone.
Kuuskjalg
Kuuskjalg (Pedicularis L.) on taimede perekond soomukaliste sugukonnast.
Varasemas käsitluses kuulus perekond koos mitmete teiste nüüd soomukaliste sugukonda arvatud perekonnaga mailaseliste sugukonda.
Kėdainiai
Ajalugu
Aastal 1871 valmis Liibavi-Romno raudtee ja avati Kėdainiai raudteejaam. Aastal 1886 sai linn endale taas omavalitsuse, ühtlasi liideti mõisakompleksi territoorium linnaga. XIX sajandi lõpus olid suurem osa linna elanikest juudid, kes tegelesid intensiivselt kurkide kasvatamisega.
7. veebruaril 1919 toimus linna all Leedu Vabadussõja esimene lahing, kus bolševike vägede rünnakule astusid vastu Povilas Lukšiyse juhitud Leedu vabatahtlikud. XX sajandi algusel oli kasutusel nimekuju Kedainiai. Aastakl 1923 liideti linnaga Babėnai alad.
28. augustil 1941 hukkasid linna hõivanud Saksa väed 2076 Kėdainiai juuti, hävitades nii linna 400 aastat vana juudi kogukonna. Aastal 1944 lasid nad taganedes õhku hulga hooneid, sealjuures ka Kėdainiai mõisa peahoone.
Elanikkond
1923. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kėdainiai elanikest leedulasi 57,8%, juute 33,7%, poolakaid 4,72%, venelasi 1,5%, juute 0,02% ja lätlasi 0,26%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kėdainiai elanikest leedulasi 94,45%, venelasi 3,13%, poolakaid 0,69%, sakslasi 1,34% ja valgevenelasi 0,35%.
Tuntud elanikke
pisi|püsti|Senior Sachs pisi|püsti|Juozas Paukštelis
Ravenna
Ravenna on linn Itaalias Emilia Romagna maakonnas, Ravenna provintsi halduskeskus. Minevikus oli ta sadamalinn; tänapäeval on ta Aadria merega ühendatud Corsini kanali kaudu.
Ravenna on tuntud 5.–7. sajandi ehitiste ja neid kaunistavate Bütsantsi mosaiikide poolest.
Ajalugu
Ravenna kohal asus algul etruskide, siis umbrialaste asula. Esialgu oli see rajatud soise ranniku kuivematele kohtadele, umbes nagu Veneetsia tuhatkond aastat hiljem. Alates 2. sajandist eKr oli seal Rooma koloonia ja tähtis sõjasadam. Traianus laskis Ravennasse ehitada 70 km pikkuse akvedukti. Honorius tõi aastal 402 Ravennasse Lääne-Rooma keisririigi pealinna, sest linn oli ümbritsetud soode ja rabadega ning oli seetõttu lihtsamini kaitstav. Ravenna sai ühenduslüliks Rooma ja Bütsantsi kultuuri vahel.
Pärast impeeriumi lagunemist oli Ravenna idagootide pealinn ning 553–751 Bütsantsi võimu keskus Itaalias (Ravenna eksarhaadi keskus). Keskajal suhted idaga katkesid ja linnal oli langusperiood. Sel ajal ummistus ka sadam.
Ravenna hakkas taas arenema 15. sajandil Veneetsia võimu alla mineku tõttu. 16. sajandil liideti Ravenna kolmeks sajandiks Kirikuriigiga.
thumb|right|[[Theoderich Suur|Theoderichi mausoleum]]
Vaatamisväärsused
Ravenna keskväljak on Piazza del Popolo, mis kavandati 15. sajandil veneetslaste poolt.
thumb|left|Mosaiik Ravenna San Vitale kirikus
San Vitale
Linna tähelepanuväärseim mälestis on San Vitale kompleks, kuhu kuulub San Vitale basiilika, San Vitale benediktiinide klooster 10. sajandist, Galla Placidia mausoleum ja Rahvusmuuseum (Muzeo Nazionale), kus eksponeeritud on ikoone, maale ja arheoloogilisi eksponaate Rooma ja varakristlikust perioodist. 526–547 ehitatud San Vitale kirik on üks väärtuslikumaid varakristliku kunsti mälestisi maailmas.
Kirna talu
Kirna talu asus praeguse (2009. aasta) haldusjaotuse järgi Jürikülas Põltsamaa vallas Jõgeva maakonnas.
Kirna talu territooriumil asub tänapäeval Kaitseliidu Jõgeva maleva Kirna Õppekeskus.
Kaitseliit haldab talu territooriumi alates 1992. aastast. Enne seda asus talus NSV Liidu sõjaväe raadiotehnikarood koos kasarmute ja muude vajalike hoonetega. NSV Liidu sõjavägi omandas talu 1950ndate alguses.
Talu viimane hoone, ärklikorrusega elumaja, oli veel alles 2006. aastal. Kuid õppekeskuse ehitusega seoses määrati elumaja lammutamisele.
Kuigi talu ennast enam ei ole, on Kirna talu nimest tuletatud Kirna ametlikus kasutuses:
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik (lühend E.E.L.K.) oli Eestis aastatel 1919–1944 tegutsenud ja paguluses 1944. aastast tegutsemist jätkanud vaba rahvakirik, kellel oli enesekorraldamise ja omavalitsemise õigus. 13. novembril 2010 ühines E.E.L.K. Eesti Evangeelse Luterliku Kirikuga ning tegutseb edasi EELK Välis-Eesti piiskopkonnana.
Osa kogudusi Ameerika Ühendriikides ja Kanadas otsustasid mitte ühineda ja jätkasid Eesti Evangeeliumi Luteriusu Koguduste Liidu ja alates novembrist 2013 nime Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Kirik (E.E.L.K.) all. Koguduste Sinodi koosolek 29.–31. mail 2015 Chicagos Eesti Majas valis 30. mail ühehäälselt Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Kiriku uueks piiskopiks E.E.L.K. Lakewoodi Pühavaimu Koguduse õpetaja Thomas Vaga.
Ajalugu
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik (E.E.L.K.) asutati 1919. aastal Eestis. 15. aprillil 1919. a. võeti Ajutise valitsuse poolt vastu seadus Ew. Lutheri usu koguduste omawalitsuse ajutise korralduse kohta. 1944. aastal läks osa selle kiriku juhtorganitest, vaimulikest ja rahvast Nõukogude okupatsiooni eest pagulusse. Järelejäänud osa jätkas tegevust okupeeritud kodumaal asutatud Eesti Evangeelse Luterliku Kirikuna (EELK).
13. novembril 2010. aastal kirjutasid piiskoplikus Tallinna toomkirikus Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskop Andres Põder ja Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskop Andres Taul alla nähtava ühtsuse lepingule, mis kinnitab ühtset usku ja ühendab okupatsiooni tõttu sunniviisiliselt kaheks rebitud kiriku üheks tervikuks.
Missioon
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku eesmärgiks ja ülesandeks oli jumalasõna kuulutamine, koguduste elava usu ja armastuse arendamine, usuliste, kõlbeliste, heategelike, hariduslike ja kasvatuslike tarviduste täitmine kui ka välis-, sise-, meremisjoni, diasporaatöö jne edendamine ning üksikute koguduste ja nende ametiisikute tegevuse juhtimine, ühtlustamine, toetamine ja järelevalve.