cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aadlimatrikkel
Avaldamine
Saksamaa aadlimatriklid avaldati 1939. aastani väljaandes "Gothaisches Taschenbuch" ja ilmuvad pärast 1949. aastat väljaandes "Genealogisches Handbuch des deutschen Adels".
Aadlimatriklite avaldamine on teoksil ka Poolas, Tšehhis ja Ungaris, kus pärast 1990. aastat on jälle aadliühinguid loodud.
Tallinn pimeduses
"Tallinn pimeduses" on 1993. aasta Eesti-Soome-USA koostöös valminud poliitiline põnevik, mille režissöör on Ilkka Järvi-Laturi.
Film esilinastus Toronto Filmifestivalil 12. septembril 1993.
Pruuna mõis
Ajalugu
17.-18. sajandil vahetas mõis tihti omanikke: see oli järgemisi Scheidingite, Staalide, Fersenite, Taubede, von Tollide, Hastferite, Scharenbergide omanduses.
17. sajandi lõpus eraldus Pruunast Põriki mõis, 16. sajandil rajati Rägavere mõis.
1793. aastal müüs Ewald von Scharenberg mõisa Dellingshausenitele, 10. veebruaril 1860 müüs vabahärra Friedrich Alexis von Dellingshausen Pruuna ja Põriki mõisad oma venna Karl Thomas von Dellingshauseni pojale jalaväekindral Eduard von Dellingshausenile. Hind 56 000 hõberubla. 19. mail 1860 ostis osa Pruuna-Sicka metsast (Sickametsa) Eduard von Dellingshausenilt tema vend Friedrich Ewald Thomas von Dellingshausen, ostetud metsad ühendati Undla mõisaga. 10. märtsil 1889, pärast poja, jalaväekindral Karl Eduard von Dellingshauseni surma 14. november 1888 pärisid mõisa tema lesk Helene Christine von Dellingshausen (sünd vabapreili von Wrangell) ja lapsed. Lesk loobus oma osast Põriki ja Pruuna mõisas poja Karl Paul Friedrich von Dellingshauseni kasuks. Hind oli 127 280 rubla.
4. jaanuarist 1916, pärast Karl Paul Friedrich von Dellingshauseni surma 24. juulil 1915, olid tema seaduslikud pärijad tema lesk Helene Luise Josephine (sündinud von Behr (1872–)), pooles mõttelises osas ja Karl Paul Friedrichi õed Helene (Hella), Alma von Löwis of Menar (sündinud von Dellingshausen) ja Julie Dellingshausen jagamatult pooles mõttelises osas Pruuna mõisast.
25. oktoobril 1919 riigistas mõisa Eesti Vabariik.
3. oktoobril 2017 müüs Tapa vald mõisa Pruuna Mõis OÜ-le.
Mõisas olid viinavabrik, lubjaahi, saeveski ning kasvatati friisi veiseid. pisi|Mõisahoone sügisel 2009
Mõisahooned
Mõisa peahoone on ühekorruseline ja historitsistlikus stiilis. Ehitatud 19. sajandi teisel poolel Kuru lubjakivist. Hoonet piirab 4,2 ha suurune segastiilis mõisapark. Hoone fassaadi keskosas paikneb üheksa kaaravaga altaan (sissepääsuesine varikatus). Veidi eenduvaid kahe akna laiuseid külgrisaliite kroonivad kolmnurkviilud. Maja tagakülg sarnaneb paljus esiküljega, kuid altaani asemel on seal eenduval keskrisaliidil kolm kaarakent.
Pärast 1919. aasta riigistamist kolis mõisa peahoonesse Lehtse Kool ja oli seal 2017. aasta juunini. Hoone vasakpoolsesse otsa on 1960. aastail tehtud juurdeehitis. Mõisast on säilinud ka mitu kõrvalhoonet, mis asetsevad peahoonest lõuna ja lääne pool. Tagasihoidlik poolkelpkatusega valitsejamaja avaneb fassaadiga peahoone esise auringi küljele.
Mõisa peahoone on alates 2017. aastast Pruuna Mõis OÜ omanduses, mille omanikud Indrek Saluvee ja Priit Keskla rajasid sinna hooldekodu.
Mõtestatud lause
Mõtestatud lause mingis kindlas keeles on selle keele sõnade lõplik jada, mis on kooskõlas selle keele grammatikaga ja mida saab kasutada millegi teatamiseks, oletamiseks, küsimiseks või käskimiseks.
Näiteks Võti on mati all on eesti keeles mõtestatud lause, millega saab öelda, et võti on mati all. Seevastu lause On all võti mati koosneb küll samadest sõnadest, ent ei ole eesti keeles mõtestatud lause.
Mere sees on must torn on ingliskeelsete sõnade jada, kuid ei ole inglise keeles mõtestatud lause, küll aga on seda eesti keeles. Lause vastavus keele grammatikale ja lause kasutatavus on ebamäärased mõisted, mis kipuvad üksteist määratlema.
Tali mõis
Tali mõis (saksa keeles Freyhof) oli rüütlimõis Saarde kihelkonnas Pärnumaal.
Suojärvi
Suojärvi on linn Karjalas, Suojärvi rajooni keskus.
Naatriumvesinikglutamaat
pisi|Naatriumvesinikglutamaat Naatriumvesinikglutamaat on glutamiinhappe naatriumisool. Sageli tähistatakse naatriumvesinikglutamaati ka lühendiga MSG, mis tuleneb aine ingliskeelsest nimetusest monosodium glutamate, samuti Euroopa Liidus kehtiva toidulisandinumbriga E621.
Kuna naatriumvesinikglutamaat on lõhna- ja maitsetugevdaja, lisatakse seda paljudele toidukaupadele.
Algselt valmistati naatriumvesinikglutamaati nisugluteenist, ent tänapäeval peamiselt tärklisest, suhkrupeedist, suhkruroost või molassist bakteriaalse fermentatsiooni teel, mistõttu seda saavad tarvitada ka tsöliaakiahaiged, kes gluteeni ei talu.
Ehkki Ida-Aasia traditsiooniline köök kasutab juba ammu vetikaekstrakti, millel on kõrge glutamiinhappesisaldus, isoleeris naatriumvesinikglutamaadi alles 1907. aastal Kikunae Ikeda. 1909. aastal patenteeris aine Jaapanis Ajinomoto Corporation. Puhtal kujul on naatriumvesinikglutamaat valge kristalne pulber, mis soolana laguneb lahustudes naatriumkatioonideks ja glutamaatanioonideks.
Naatriumvesinikglutamaadi põhiline kasutusala on lihatoidud, valmistoidud, puljongikuubikud, salatikastmed, kuivkastmed ja maitsesegud.
Naatriumvesinikglutamaat ja tervis
Naatriumvesinikglutamaadi mõju tervisele on korduvalt kahjulikuks peetud, kuid suurem osa neist väidetest on jäänud teadusliku tõestuseta. Sellegipoolest on aine kasutamine imikute ja väikelaste toitudes keelatud. Naatriumvesinikglutamaati arvatakse põhjustavat nn hiina restorani sündroomi, mille tunnused on südame pekslemine, pearinglus, näo punetus, lihase- ja liigesevalud ning migreenilaadsed peavalud; oletatavasti kuuluvad selle riskirühma allergikud, astmaatikud, peavalu põdevad inimesed ja lapsed.
Tour de France'i võitjate loend
Siin on loetletud jalgrattavõistluse Tour de France võitjad alates esimesest võistlusest 1903. aastal.
1903–1920
pisi|Esimese tuuri võitja [[Maurice Garin.]]
1961–1980
pisi|Tuuri esimene viiekordne võitja [[Eddy Merckx.]]
1981–1998
* 1997. aastal sai Luttenberger valge särgi, olles noorte arvestuses paremuselt teine, kuna parim noor Ullrich sai kollase särgi.
1999–2022
Aastatel 1999–2005 järjest seitse võitu saanud L. Armstrongi tulemused tühistati 2012. aastal, kuid otsustati järgmised kohad saanud sportlasi mitte uuteks võitjateks kuulutada.
Franz von Lipperheide
Franz von Lipperheide (surnud 2. augustil 1560) oli Liivi ordu rüütelvend, koadjuutorivaenuse ajal Koknese peamees ehk ordufoogt.
Lipperheide vanemad olid Vivian von Lipperheide Bremenist ja Engel von Oldenbockum. Ta oli pärit Reinimaalt Bergi hertsogkonnast Bermenist Oberhauseni lähedalt. Tema perekonna põlvnemisest on vähe teada, nad kuulusid väikeaadli hulka.
Type O Negative
Type O Negative oli Brooklynist pärit gothic metal ' i ansambel. Kuigi stiililiselt liigitatakse nende muusikat peamiselt gothic metal ' iks, hõlmavad nende viljeletud stiilid elemente ka doom- ja thrash metalist. Nende laulude lüürika põhineb väga dramaatilistel teemadel - seks, romantika, depressioon, surm jne. Type O Negative hakkas kuulsust koguma aastal 1993, kui ilmus nende esimene album Bloody Kisses, kus põhihittideks olid "Christian Woman" ja "Black No. 1 (Little Miss Scare-All)". Type O Negative'i liider Peter Steele'ile on omane väga must huumor ja otsekohene ütlemine. "Biitlid oleks raskustes "Sgt Pepper" ilmutamisega tänases muusikakliimas. Kogu see muusikatööstus on niivõrd tühi, kui veel olla saab. Type O Negative pole kunagi jälginud trende ja mul pole ka tahtmist seda teha," ütleb Steele. Kenny Hickey lisab: "Oleme ajamasin - me ei liigu edasi, oleme need, kes me oleme. Eelistame, et meil pigem oleks kindel karjäär kui vaid hitid."
Ajalugu
Bändi juured ulatuvad aastasse 1981, kui Peter Steele ja Josh Silver moodustasid grupeeringu Fallout, mille lagunemisel moodustas Steele grupi Carnivore. Kuid peagi sai oma lõpu ka Carnivore ja 1989. aastal saigi alguse Type O Negative. Pärast esimese demo salvestust tuli kiirelt Roadrunner Recordsi plaadileping viiele plaadile. Debüütalbum "Slow, Deep and Hard" nägi ilmavalgust 1991.aastal. Bänd saavutas laiema tuntuse 1993. aastal ilmunud albumiga "Bloody Kisses", millele järgnes kaheaastane maailmaturnee. Plaati müüdi miljoneid eksemplare ja album saavutas esimese underground metal plaadina Roadrunner Recordsi kataloogis plaatinaplaadi staatuse.
1996. aasta album "October Rust" saavutas kuldplaadi staatuse, tõustes Billboard Top 200 42. kohale. Albumi väljalaskmise ajal elas Peter Steele läbi lähedaste sugulaste surma. Valu ja raske kaotuse vaigistamiseks uputas laulja end pudelisse. Plaadi salvestuse käigus polnud bänd sugugi rahul plaadifirmapoolse survega teha albumist kindel müügihitt. Ometigi just plaadilt "October Rust" pärineb bändi vahest kõige menukam lugu "My Girlfriends Girlfriend". 1999. aastal ilmutas Type O Negative albumi "World Coming Down", milles avaldub Peteri tolleaegne enesevihkamine ja depressioon. Plaadi läbivateks teemadeks said taas surm, uimastisõltuvus, depressioon ja suitsiid. Lood "Everyone I Love is Dead", "Everything Dies", "World Coming Down" ja "All Hallows Eve" peegeldavad Peter Steele'i tolleaegset meeleseisundit. Olenemata süngest temaatikast, jõudis plaat Billaboard Top 200 39. kohale.
2003. aastal ilmus "Life Is Killing Me", mis eelmise albumiga võrreldes sisaldas taas kaubamärgiks saanud huumorit. Eelmisel aastal ilmutas bänd teise DVD -"Symphony for the Devil", sedakorda kontsertülesvõtte 1999. aastal toimunud esinemisest Bizarre festivalil Saksamaal.
2007. aastal ilmus bändi seitsmes album "Dead Again".
14. aprillil 2010 suri Peter Steele südamepuudulikkuse tagajärjel. Pärast seda lõpetas ansambel tegutsemise.
Nikolai Romanov (riigitegelane)
Nikolai Nikolajevitš Romanov (vene keeles Николай Николаевич Романов; 22. august (vkj 9. august) 1913 Kamjanske, Jekaterinoslavi kubermang – 26. september 1993 Moskva) oli Nõukogude Liidu riigi- ja sporditegelane.
Romanov oli aastatel 1939–1947 Üleliidulise Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu Keskkomitee sekretär. 1945. aastal määrati ta ühtlasi NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuva Kehakultuuri ja Spordi Üleliidulise Komitee esimeheks (1946. aastast NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Kehakultuuri ja Spordi Üleliiduline Komitee). Aastatel 1948–1953 oli ta sama komitee aseesimees, 1953–1954 NSV Liidu Tervishoiuministeeriumi juures asuva Kehakultuuri ja Spordi Peavalitsuse ülem ja ühtlasi NSV Liidu tervishoiu ministri asetäitja ning 1954–1959 taasloodud NSV Liidu MN juures asuva Kehakultuuri ja Spordi Üleliidulise Komitee esimees.
1975. aastal saadeti Romanov pensionile.
Aastatel 1966–1971 oli ta NLKP Keskkomitee liikmekandidaat.
Surnud 2. augustil
''Siin loetletakse 2. augustil surnud tuntud inimesi.
Anorexia Nervosa
Anorexia Nervosa on 1995. aastal loodud sümfoonilist black metalit viljelev prantsuse ansambel. Seoses laulja Rose Hreidmarri lahkumisega 2005. aastal on Anorexia Nervosa ajutiselt oma tegevuse peatanud.
Abraham ibn Daud
Abraham ben David Halevi ibn Daud (ka: Rabad I; umbes 1110 Toledo – umbes 1180 Toledo) oli Hispaania juudi ajaloolane, filosoof, arst ja astronoom.
Bugi limaan
pisi|Bugi limaan ulatub [[Mõkolajivi linnani]] Bugi limaan (vene keeles Бугский лиман) on laht Musta mere põhjas Ukrainas. Lahe rannikul asub Mõkolaiv.
Lahe pikkus on 47 km, laius kuni 11 km. Koos Dnepri limaaniga moodustab Dnepri-Bugi limaani.
Limaani ääres asus 1904–1944 Ožarski tuletorn, mis oli esimene raudbetoonist tuletorn maailmas.
Julius III
Julius III, ladinapäraselt Iulius III (Giovanni Maria Ciocchi del Monte; ka Gian Maria del Monte, Giovan Maria del Ciocchi või Giammaria Ciocchi del Monte, 10. september 1487 – 23. märts 1555), oli paavst 1550–1555. Ta oli 221. paavst.
Giovanni Maria Ciocchi del Monte sündis Roomas advokaat Vincenzo Ciocchi del Monte ja Cristofora Saracini 5-lapselises peres teise lapsena. Ta õppis esmalt Perugia ülikoolis ja Siena ülikoolis õigusteadust, kuid loobus ilmalikust karjäärist kiriku teenimise kasuks. Esimesed teoloogiaalased teadmised sai ta oma onult, põhjaliku teoloogilise hariduse aga hiljem dominikaani Lancelot Politi (Ambrosius Catharinus) käest.
1549.–1550. aasta konklaav
pisi|Julius III vapp Julius III valiti paavstiks 7. veebruaril 1550 ja krooniti Peetruse ametisseastumise päeval 22. veebruaril 1550 kardinal Innocenzo Cibo poolt. Ta võttis nime Julius II järgi. Julius III oli paavstina sünnilt esimene roomlane pärast Honorius IV-t.
29. novembrist 1549 kuni 7. veebruarini 1550 toimunud konklaav kestis 71 päeva ja oli pikim pärast 1314–1316 toimunud konklaavi, mil valiti Johannes XXII. Konklaavi pikkus oli põhjustatud kardinalide jagunemisest Prantsusmaa, keisri ja Farnesede pooldajateks. Konklaavil oli soosikuks kardinal Reginald Pole. Julius III valiti paavstiks kompromisskandidaadina, kuigi oli teada tema ebasõbralik hoiak keisri poliitika suhtes. Konklaav toimus Vatikanis Cappella Paolina kabelis, kuna Sixtuse kabelis paiknesid põdurate kardinalide eluruumid. Konklaavi viimases voorus osales 49 kardinali.
Trento kirikukogu
Tunnustatud kanoonikuna otsustas Julius III jätkata Trento kirikukogu tegevust, mis oli Paulus III surma tõttu katkenud. 14. novembril 1550 avaldatud bullas "Cum ad tollenda" kutsus ta oikumeenilise kirikukogu kokku 1. maiks 1551 Trentosse, kus selle istungid jätkusid 1552. aastani, mil kirikukogu tegevus katkes poliitiliste probleemide tõttu. Julius III ajal boikoteerisid prantsuse piiskopid oikumeenilise kirikukogu tegevust.
Inglismaa rekatoliseerimine
6. juulil 1553 suri Inglismaa kuningas Edward VI ja riigi uueks valitsejaks tõusis tema poolõde Mary I. Katoliiklase võimuletulekust protestantlikus riigis oldi Roomas vaimustatud ja Julius III nimetas legaadiks Inglismaale kardinal Reginald Pole'i, kuigi Mary nõunikud ja Saksa-Rooma keiser Karl V olid veendunud, et Inglismaa pole veel valmis paavsti legaati vastu võtma ning katoliku kirikult võõrandatud varasid tagastama.
Pole'i saabumisel Inglismaale tekkisid tõsised probleemid preestrite ordineerimisega, sest anglikaani kirikus ordineeritud preestrite pühitsused loeti rooma-katoliku kirikus kehtetuteks. Julius III soovil tuli Pole'il delegeerida Norwichi piiskoppi. Hiljem käsitles anglikaani kirikus pühitsetud preestrite probleemi Leo XIII oma bullas "Apostolicae Curae".
Tüli Parma pärast
Julius III poolehoid oikumeenilise kirikukogu üleviimise suhtes Bolognasse oli Saksa-Rooma keisrile Karl V-le vastumeelne. Paavstina Julius III suhted keisriga paranesid, kuid 1552 Prantsusmaaga sõlmitud rahu tõttu jäi Julius III hiljem poliitiliselt neutraalseks, kaotades nii keisri kui Prantsusmaa kuninga Henri II poolehoiu.
Julius III lubas võimule saades jätta Paulus III poolt läänistatud Parma hertsogiriigi Ottavio Farnesele ja pidas oma lubadust. Vahepeal oli keisri väimees Ottavio Farnese asunud Henri II liitlaseks ja, välistamaks prantslaste tungimist Itaaliasse, nõudis paavst Parmalt truudusvannet. Seda saamata sõlmis Julius III liidu keisriga ja paavstiväed tungisid Parmasse.
Kui prantslased lõid paavsti ja keisri liitlasjõude ning keiser pidi minema Saksamaal puhkenud rahutusi vaigistama, sõlmis liitlaseta jäänud Julius III 29. aprillil 1552 rahu Prantsusmaaga, milles lubas Parma jätta Farnesedele.
Suhted Saksamaaga
1552 ekskommunitseeris Julius III kardinal György Martinuzzi mõrvarid.
1555 saatis ta kardinal Giovanni Morone Augsburgi riigipäevale.
Suhted kiriku institutsioonidega
Julius III soodustas reformaatorina kiriku ametikohtade pluralismi likvideerimist ja õhutas uute ordude tegevust.
Ta avaldas 22. veebruaril 1550 bulla "Rationi congruit" ja 11. augustil 1550 bulla "Ad hoc nos", millega kinnitas barnabiitide privileegid.
20. juunil 1550 avaldas ta motu proprio "Cum sicut nobis".
17. juulil 1550 tunnustas ta bullas "Quod alias" Püha Jüri rüütliordut.
Ta kinnitas 21. juulil 1550 avaldatud bullas "Exsposcit debitum" jesuiitide konstitutsiooni.
1551 lubas ta Avizi ja Calatrava rüütliordude liikmetel omada eraomandit.
Liturgilised otsused
1550. aastat tähistati juubeliaastana.
1553 reguleeris Julius III mozaraablaste ja katoliiklaste vahel sõlmitud segaabielusid, kusjuures lapsed pidid järgima isa konfessionaalset kuuluvust.
Inglismaa rekatoliseerimisel kaasnesid probleemid seoses anglikaani kirikus saadud ordinatsioonide kehtivusega, mida katoliku kirikus ei tunnustatud.
Suhtumine juutidesse
Julius III kannatas podagra ja muude ihuhädade käes, mille tõttu ta vajas arstlikku järelevalvet. Tema üheks ihuarstiks oli juut Theodoro di Sacerdotibus ja ägedate haigushoogude ajal konsulteeris ta juudi arstide Vitale Alatino de Pomisi ja Amatus Lusitianusega.
Julius III keelas juudi laste ristimise ilma nende vanemate nõusolekuta. 20. märtsil 1553 kinnitas ta Portugali juutide privileegid Anconas.
12. augustil 1553 avaldatud bullas käskis Julius III põletada Talmudi koopiad, kuna nendes sisalduv tekst ründavat kristlust. 29. mail 1554 avaldas ta bulla "Contra hebraeos retinentes", milles käskis juutidel 4 kuu jooksul loovutada Kristust teotavad raamatud. 31. augustil 1554 avaldas ta bulla "Pastoris aeterni", milles kehtestas juutidele maksu neofüütide ülalpidamise jaoks.
Onupojapoliitika
Kardinalina oli Julius III toonud Parmast kaasa noormehe Innocenzo, kelle ta lasi oma vennal lapsendada ja pühitses oma esimesel konsistooriumil kardinaliks. Hiljem lasi ta Innocenzo jaoks ehitada Villa Giulia.
Tema vanem vend Baldovino Ciocchi del Monte abiellus Giulia Manciniga. Baldovino sai 1550 Camerino hertsogiks, tema poeg Giambattista Ciocchi del Monte sai Nepi hertsogiks, kindraliks ja Fermo kuberneriks.
Baldovino tütar Cristofora abiellus Castel di Piero krahvi Antonio Simoncelliga. 1553 sai nende poeg Girolamo Simoncelli kardinaliks.
Julius III õde Ludovica abiellus Roberto de' Nobiliga. Nende pojatütar abiellus Sforza Sforzaga, pojapoeg Roberto de' Nobili sai kardinaliks.
Julius III tädi Margherita abiellus Francesco di Guidalottiga. Nende poeg Cristoforo Ciocchi del Monte sai kardinaliks. Teine poeg Pietro sai Iesi piiskopiks.
Kardinalide pühitsemised
Julius III pühitses oma ametiajal 20 kardinali 4 konsistooriumil. Lisaks itaallastele said kardinalideks 2 prantslast ja 1 ungarlane.
4. detsembril 1551 rajas ta Santa Maria in Via ja San Simone Profeta titulaarkirikud.
Julius III kultuuriloos
pisi|[[Vincenzo Danti skulptuur paavstist]] Julius III elas oma viimased eluaastad Roomas Villa Giulias, kus korraldati suurejoonelisi vastuvõtte ja etendusi ning peeti jahti. Ta määras Michelangelo Püha Peetruse katedraali peaarhitektiks, Marcello Cervini Vatikani raamatukogu juhatajaks ja Palestrina Cappella Giulia kapellmeistriks. Tema üheks ihuarstiks oli Andrés Laguna, erasekretäriks Giovanni Francesco Commendone. Julius III ajal ehitati Rooma San Andrea della Via Flaminia kirik.
31. augustil 1552 avaldatud bullaga "Dum sollicita" rajas ta jesuiitide juhitava Collegium Germanicumi Roomas, millele ta võimaldas korraliku subsiidiumi.
1551 rajas ta Dillingeni ülikooli.
Surm
Julius III suri 67-aastaselt 23. märtsil 1555 kella 19 paiku Roomas podagrasse. Ta maeti Vatikani basiilikasse.
Nikolai Westenrieck
Nikolai Nikolajevitš Westenrieck  (27. märts 1869 Peterburi – 1930. aastad) oli arstiteadlane.
Õpetaja poeg, aadlik. Õppis Sõjalis-Meditsiinilises Akadeemias. Töötas Tartu Ülikoolis eripatoloogia ja kliiniku professorina 1911–1917.
Kaskede puiestee
Kaskede puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis.
Tänav algab Tammede puiesteelt ja lõppeb Pajude puiesteega ristudes. Kaskede puiesteega peaaegu paralleelselt kulgeb 100 m põhja pool Paplite puiestee.
Maarja Kangro
pisi|Maarja Kangro esinemas kirjandusfestivalil [[HeadRead Tallinna kirjanike maja musta laega saalis Foto: Ave Maria Mõistlik, 31. mai 2014 ]] pisi|Maarja Kangro esitamas oma loomingut Tallinna Kirjandusfestivalil Niguliste kirikus Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, 17. mai 2009 ]]
Maarja Kangro (sündinud 20. detsembril 1973 Tallinnas) on eesti kirjanik, tõlkija ja libretist.
Kangro on õppinud Tartu Ülikoolis inglise keelt ja kirjandust ning on 2007. aastast Tallinna Ülikooli kultuuride uuringute doktorant.
Maarja Kangro on tõlkinud peamiselt ilukirjandust inglise, itaalia (sealhulgas Umberto Eco "Ilu ajalugu") ja saksa keelest.
Aastatel 2016-2018 oli Maarja Kangro kirjanikupalga saaja.
Isiklikku
Ta on Raimo Kangro ja Leelo Tungla tütar. Kunstnik Kirke Kangro ja Anna-Magdaleena Kangro on tema õed
Nihkedeformatsioon
Nihkedeformatsioon on keha kuju muutus, mille käigus keha elementaarrööptahukate nurgad muutuvad, muutumatuks jäävad aga rööptahuka mõõtmed.
Nihkedeformatsioon tekib nihkepingete mõjul.
Kui ette kujutada sellist rööptahukat, mis on ehitatud 12 pulgast, ja kui seda väänata, siis pulkade vahelised nurgad muutuvad, nende pikkused aga mitte. Kuna keha ei pea tingimata olema rööptahuka kujuline, siis nihkedeformatsiooni puhul on vaatluse all elementaartahukas. Terve keha, mis võib olla ka ümmargune, koosneb siis elementaarrööptahukatest.
Uriel da Costa
Uriel Acosta (1585–1640) oli Portugalist pärit juudi filosoof.
Acosta sündis Oportos ning tema sünninimi oli Gabriel da Costa. Tema vanemad olid kuningas Manuel I käsul katoliiklusse pöördunud juudid. Ta veenis oma perekonda pöörduma tagasi judaismi ning nad olid sunnitud asuma elama Amsterdami. Sealsed juudi autoriteedid kiusasid teda tema filosoofiliste vaadete pärast taga ning ta sooritas enesetapu.
Johann von Derfelden
Johann von Derdelden oli mitme ajaloolise isiku nimi:
Lukoil
pisi|Lukoili peakorter Moskvas (2009)
Ettevõtte nimi tuleb kolme naftatööstuslinna (Langepass, Urai ja Kogalõm) esitähtedest ning ingliskeelsest sõnast oil (eesti keeles 'nafta').
2014. aastal oli Lukoil ajakirja Forbes hinnangul tuludelt Venemaa suurim ettevõte – firma tulud ületasid 144 miljardit USA dollarit ja puhaskasum ulatus 5 miljardi USA dollarini. 2012. ja 2013. aastal oli Lukoil reitinguagentuuri Ekspert andmetel tuludelt Gazpromi järel Venemaa suuruselt teine ettevõte. Kuni 2007. aastani oli Lukoil ühtlasi Venemaa suurim naftat tootev ettevõte, kuid kaotas siis liidrikoha Rosneftile, mis omandas sel aastal naftafirma Jukos varad. Tõendatud süsivesinike varudelt oli Lukoil 2014. aasta seisuga maailmas suuruselt teine eraettevõte, tõendatud naftavarude poolest aga suuruselt esimene eraettevõte.
Kaubamärgid "Lukoil" ja "Baltika" olid kaks Venemaa kaubamärki, mille Suurbritannia ajaleht Financial Times võttis aprillis 2007 maailma 100 suurima kaubamärgi nimekirja. Kaks aastat hiljem, aprillis 2009 koostatud samasuguses nimestikus Lukoili kaubamärki enam ei esinenud.
Ettevõtte peakorter asub Moskvas Sretenski bulvaril. Lisaks on firmal peakorter ka Põhja-Ameerikas, mis asub New Yorgi eeslinnas East Meadow's.
Ettevõtte asutamine
Riiklik naftakontsern LangepassUraiKogalõmneft (LUKoil) asutati NSV Liidu Ministrite Nõukogu otsusega nr 18 25. novembrist 1991. Uude kontserni liideti kolm naftatootmisettevõtet – Langepassneftegaz, Uraineftegaz ja Kogalõmneftegaz, samuti naftatöötlemisettevõte Permnefteorgsintez ning Volgogradi ja Novoufimski naftatöötlemistehased, millest viimane läks küll peatselt Baškortostani võimude kontrolli alla.
Vastavalt Venemaa presidendi ukaasile nr 1403 17. novembrist 1992 loodi tulevase aktsiaseltsi Lukoil põhikapital. Vastavalt Venemaa valitsuse määrusele nr 299 5. aprillist 1993 moodustati senisest riiklikust kontsernist avatud aktsiaselts Naftakompanii Lukoil.
1990. aastad
1994. aastal alustati ettevõtte erastamist ja algas kauplemine Lukoili aktsiatega järelturul.
Samal aastal müüs riik oksjonil suhteliselt väikese osa (5%) Lukoili aktsiatest. Ostu sooritas aktsiate alghinnast veidi kõrgemal hinnatasemel üks Lukoiliga seotud firma, välismaiseid ettevõtteid oksjonile ei lubatud.
1996. aastal alustas Lukoil lääneriikide fondiosakute turgudel kauplemist Ameerika hoidmistunnistustega. Samal aastal liitus Lukoil Aserbaidžaani suurima gaasitootmisprojektiga Şahdəniz, samuti hakkas firma ehitama oma nafta- ja gaasitankrite laevastikku.
1999. aastal omandas Lukoil mitmed suured objektid ja ettevõtted, sealhulgas Ukrainas Odessas ja Bulgaarias Burgases asuvad naftatöötlemistehased ning avatud aktsiaseltsi KomiTEK.
2000. aastad
2000. aastal omandas Lukoil Ameerika Ühendriikide kütusemüügifirma Getty Petroleum Marketing ja koos sellega ka nimetatud firmale kuulunud bensiinijaamade keti. Sellega sisenes Lukoil esmakordselt naftatoodete jaeturule Ameerika Ühendriikides.
Samal aastal saavutas ettevõte kontrolli Kstovo naftatöötlemistehase üle ja sattus seetõttu konflikti firmaga Sibur, mis pretendeeris kõigile selle naftatöötlemistehasega tehnoloogiliselt seotud naftakeemiaettevõtetele. Konflikti lahendamiseks sõlmiti tehing, millega Lukoil võttis üle Permi gaasitöötlemistehase ja loovutas kõik aktsiad Nižni Novgorodi oblasti naftakeemiafirmades Siburile.
2001. aastal tegi Lukoil järgmised suured ostud, omandades ettevõtted Jamalneftegazdobõtša ja Arhangelskgeoldobõtša ning Lokossovo gaasitöötlemistehase. 2002. aastal hakkas Lukoil ehitama Leningradi oblastisse Võssotski sadamasse oma naftatoodete terminali.
2005. aastal ostis Lukoil 2 miljardi USA dollari eest Kasahstanis tegutseva ettevõtte Nelson Resources. Samal aastal anti käiku ka Nahhodkino gaasimaardla.
25. jaanuaril 2006 teatas ettevõte, et andis Kaspia mere põhjaosas, 220 km kaugusel Astrahanist käiku silmapaistva naftatööstustegelase Vladimir Filanovski auks nimetatud nafta- ja gaasimaardla. Selle leiukoha naftavarudeks hinnatakse umbes 600 miljonit barrelit ja gaasivarudeks 34 miljardit m³, millest aastas on võimalik välja pumbata kuni 5 miljonit tonni. 2006. aasta detsembris teatas Lukoil, et ostis ConocoPhillipsilt kokku 376 bensiinijaama kuues Euroopa riigis – Belgias, Poolas, Slovakkias, Soomes, Tšehhis ja Ungaris.
2007. aastal asutas Lukoil ühisettevõtte Gazprom Neftiga, juunis 2008 aga Itaalia naftakompaniiga ERG (see ühisettevõte hakkas haldama kahte ERG naftatöötlemistehast Sitsiilias, 49% osaluse eest ettevõttes maksis Lukoil 1,3475 miljardit eurot).
2009. aastal võitis Lukoil koos Norra firmaga Statoil uue avaliku enampakkumise Iraagi nafta- ja gaasimaardla Lääne-Qurnah-2 omandamiseks (2012. aasta algul lahkus Statoil projektist ja Lukoili omandas projektis 75% osaluse).
2010. aastad
Veebruariks 2011 lahkus ConocoPhillips täielikult Lukoili aktsionäride ringist, müües oma aktsiad raske finantsolukorra tõttu.
2012. aasta lõpul võitis Lukoil riikliku oksjoni, millega müüdi õigused nafta ja maagaasi otsimiseks ja töötlemiseks kolmel Handi-Mansi autonoomses ringkonnas asuval süsivesinike leiukohal. Sellel konkursil edestas Lukoil Rosnefti ja Gazprom Nefti, makstes riigile õiguste eest 50,8 miljardit Venemaa rubla.
Veebruaris 2013 sõlmis Lukoil kokkuleppe Odessa naftatöötlemistehase müügiks. Tootmine oli seal peatatud ebarentaabluse tõttu juba oktoobris 2010. Tehase ostis Ukraina energeetikakontsern VETEK.
2014. aastal tõi Venemaa ja Ukraina suhete halvenemine Lukoilile kaasa ulatusliku jaemüügi languse Ukraina turul. Ettevõtte presidendi Vagit Alekperovi sõnul langes müük võrreldes 2013. aastaga 42%. Tulenevalt sellest teatati juulis 2014, et Lukoili juhtkond sõlmis Austria firmaga AMIC Energy Management kokkuleppe 100% osaluse müümiseks senises tütarettevõttes Lukoil Ukraina.
2014. aastal müüs Lukoil lisaks oma bensiinijaamade ketid Slovakkias, Tšehhis ja Ungaris, 2015. aastal lahkus Lukoil ka Eesti kütuse jaemüügi turult.
2016. aasta alguses sõlmis Lukoil kokkuleppe Austria firmaga AMIC ka Lätis, Leedus ja Poolas asuvate tanklate müügiks. Kokku vahetas tehingu tulemusel 2016. aasta teises kvartalis omanikku ligi 240 tanklat.
2020. aastad
Venemaa sissetungi järel Ukrainasse kukkus Lukoili aktsiahind ligi 95%. Ettevõtte juhtkond kritiseeris sõja alguses Venemaa tegevust Ukrainas ja kutsus üles rahu saavutama. 2020. aastast ettevõtte direktorite nõukogu esimees olnud Ravil Maganov leiti 1. septembril 2022 surnuna pärast väidetavat kukkumist Moskva haigla 6. korruse palatist, kus teda raviti.
Omanikud ja juhtkond
Juulis 2010 kuulus suurim aktsiapakett ettevõttes (üle 30%) selle tippjuhtidele, neist Lukoili presidendile Vagit Alekperovile 20,6% ja asepresidendile Leonid Fedunile 9,08%. Ameerika Ühendriikide ettevõttele ConocoPhillips kuulus 19,21% aktsiatest, kuid veebruariks 2011 müüs ConocoPhillips kõik oma aktsiad, osaliselt ka Lukoilile endale. Ülejäänud aktsiatega kaubeldi vabalt Londoni, Frankfurdi ja Moskva börsil.
1. septembri 2014 seisuga oli Lukoili turukapitalisatsioon 47,4 miljardit USA dollarit ja sellega oli ta Venemaa ettevõtete seas kolmandal kohal (kuus aastat varem, 1. septembril 2008 oli sama näitaja 64,4 miljardit USA dollarit).
2011. aastal valiti Lukoili presidendiks järgmiseks viieaastaseks ametiajaks tagasi Vagit Alekperov.
Ettevõtte direktorite nõukogusse kuulub 11 liiget. 2015. aastal valitud koosseisu kuuluvad Vagit Alekperov, Leonid Fedun, Viktor Blažejev, Valeri Graifer, Igor Ivanov, Ravil Maganov, Richard Macke, Sergei Mihhailov, Roger Mannings, Guglielmo Moscato ja Ivan Pikte. Nõukogu esimees on Valeri Graifer.
Süsivesinike varud
31. detsembri 2014 seisuga võrdusid Lukoili valduses olevad tõendatud süsivesinike varud 17,585 miljardi naftabarreliga, sealhulgas oli 13,594 miljardit barrelit naftat ja 0,679 triljonit m³ maagaasi. Nafta moodustas ettevõtte varudest 77%, maagaas 23%. Lukoil oli ühtlasi nende näitajatega naftavarudelt maailma suurim eraettevõte, gaasivarudelt aga suuruselt kuues eraettevõte. 1% maailma tõendatud naftavarudest kuulub Lukoilile.
Lukoili valduses olevad tõenäolised süsivesinike varud võrdusid samal ajal 6,823 miljardi naftabarreliga ja võimalikud süsivesinike varud 3,375 miljardi naftabarreliga. Kõigi kolme kategooria peale kokku võrdusid ettevõtte süsivesinike varud 27,783 miljardi naftabarreliga.
Lukoilil oli 2014. aasta lõpuks 17 kasutusse võetud süsivesinike maardlat, aastaga kasvas nende arv 8 võrra. Aasta jooksul tootis ettevõte keskmiselt 1,954 miljonit barrelit naftat ööpäevas, mis tähendas võrreldes 2013. aastaga tootmismahtude kasvu 6,4%.
Üle poole Lukoili naftavarudest (42,9% ettevõtte kõigist süsivesinike varudest) asuvad Venemaal Siberi lääneosas, eelkõige Handi-Mansi autonoomses ringkonnas, kus naftatootmisega tegeleb 100-protsendiliselt Lukoilile kuuluv tütarettevõte Lukoil-Zapadnaja Sibir. Ligi pool Lukoili maagaasivarudest asub leiukohtades Gõda poolsaarel Jamali-Neenetsi autonoomses ringkonnas. Pidevalt on kasvanud ka väljaspool Venemaad asuvate leiukohtade osatähtsus ettevõtte varude ja toodangu seas.
Koostööprojektid Venemaal
1. juulil 2005 asutasid Lukoil ja ConocoPhillips oma strateegilise alliansi raames Jamali-Neenetsi autonoomses ringkonnas nafta ja maagaasi tootmise ning töötlemisega tegeleva ühisettevõtte Narjanmarneftegaz, milles mõlemal oli algselt 50% osalus. Hiljem suurendas Lukoil oma osalust ühisettevõttes 70% aktsiakapitalist ja augustis 2012 ostis seoses ConocoPhillipsi tegevuse lõpetamisega Venemaal neile jäänud 30% aktsiatest samuti välja. Väidetavalt oli tehingu hinnaks 600 miljonit USA dollarit. 2013. aastal ühendas Lukoil emafirmale madala tootlikkusega pettumuse valmistanud ettevõtte oma teise tütarettevõttega Lukoil-Komi.
8. detsembril 2011 asutas Lukoil koos Bašneftiga ühisettevõtte Trebsi ja Titovi naftamaardla ekspluatatsiooniks, omandades 25,1% osaluse ettevõttes Bašneft-Poljus. Tehingu väärtuseks oli 4,768 miljardit Venemaa rubla. See ühisettevõte tegutseb siiani. Nimetatud naftamaardlat ei ole veel käiku antud, kuid selle tõendatud naftavarud on 104,9 miljonit barrelit, kokku hinnatakse sealseid naftavarusid aga 271,7 miljonile barrelile. Tootmine peaks seal saavutama tipptaseme 2020. aastaks.
Välismaised projektid
Geoloogiliste uuringute ja nafta tootmisega väljaspool Venemaad tegeleb Lukoili tütarettevõte Lukoil Overseas.
2014. aasta seisuga osales Lukoil süsivesinike otsimise, nende leiukohtade kasutuselevõtmise ja tootmise projektides 11 riigi territooriumil:
Ettevõtte osalus neis projektides ulatub 5–100%. Varem on Lukoil osalenud sarnastes projektides ka Colombias, Ghanas, Iraanis ja Venezuelas.
2014. aastal toodeti välismaistes projektides kokku 10,88 miljonit tonni naftat ja 5,885 miljardit m³ maagaasi.
Nafta- ja gaasitöötlemine
pisi|Ettevõtte [[Lukoil-Permnefteorgsintez naftatöötlemistehas Permis (2010)]]
pisi|Panoraamvaade [[Lukoil Neftohim Burgase kombinaadist Burgases Bulgaarias (2006)]]
Lukoilile kuulub kaheksa naftatöötlemistehast (neist neli Venemaal):
¹ – TRNi aktsiatest kuulub Lukoilile 45%, seega ametlikus aruandluses Lukoil ise seda sageli ei loetle.
Lisaks loetletud kaheksale tehasele kuulub Lukoilile kaks mininaftatöötlemistehast Venemaal, üks Kogalõmis ja teine Urais. Samuti on ettevõttel Venemaal neli gaasitöötlemistehast: Korobkovos, Lokossovos, Permis ja Ussinskis. Aastatel 1999–2013 kuulus Lukoilile ka Odessa naftatöötlemistehas Ukrainas.
2014. aastal töödeldi ettevõttele kuuluvates naftatöötlemistehastes kokku 66,6 miljonit tonni toornaftat, sellest 45,3 miljonit tonni Venemaa tehastes ja 21,3 miljonit tonni välismaistes tehastes. Samal ajal töödeldi ettevõtte gaasitöötlemistehastes kokku 3,221 miljardit m³ maagaasi, 64% sellest Lokossovo gaasitöötlemistehases.
18. juulil 2006 ütles Lukoili president Vagit Alekperov New Yorgis pressikonverentsil, et tema ettevõte ei kavatse Venemaale ehitada ühtegi uut naftatöötlemistehast, sest see ei ole majanduslikult kasumlik. Seda põhimõtet on Lukoil siiani ka järginud. Pigem on suurendatud olemasolevate tehaste võimsust ja ostetud osalusi tehastes väljaspool Venemaad.
Nafta- ja gaasikeemia
Lukoili tütarettevõttele Lukoil-Neftehim kuuluvad naftakeemiakombinaadid Stavrolen Budjonnovskis ja Saratovorgsintez Saratovis. Naftakeemiatooteid valmistavad ka Bulgaarias Burgases asuv naftatöötlemiskombinaat ja Itaalias Priolo Gargallos tegutsev naftatöötlemiskombinaat ISAB. Viimane andis 2014. aastal 41% kontserni naftakeemiatoodangust. Samuti kuulub alates 2004. aastast 76% ulatuses Lukoilile Ukrainas Kalušis asuv naftakeemiaettevõte Karpatnaftohim.
Lukoili naftakeemiaettevõtted on spetsialiseerunud kindlat tüüpi toodangule: Stavrolen toodab polüeteeni, polüpropüleeni ja muid polümeere; Saratovorgsintez akrüülhappe nitriili, naatriumtsüaniidi ja muid orgaanilise sünteesi teel saadavaid tooteid; Karpatnaftohim polüeteeni, polüvinüülkloriidi, naatriumhüdroksiidi ja teisi analoogseid tooteid; Bulgaaria tehas on keskendunud polümeeride tootmisele ja Itaalia tehas kumeeni tootmisele.
Lukoili olulisim tulevikuprojekt nafta- ja gaasikeemia valdkonnas on Venemaale Stavropoli kraisse rajatav Kaspia gaasikeemiakompleks, mis kuulub Stavroleni struktuuri ja mille ehitustööd algasid 2013. aastal. Esimene tootmisüksus sooviti käiku anda 2015. aasta keskpaigas, teine tootmisüksus peaks valmima 2019. aastal. Kaspia mere põhjaosast ammutatava maagaasi töötlemiseks mõeldud esimene tootmisüksus anti väikese viivitusega käiku 2016. aasta veebruaris.
Nafta ja gaasi transport
Lukoili poolt Venemaal toodetud nafta transport toimub suuremas osas Transnefti torujuhtmeid kasutades (2014. aastal 78,8%), aga ka raudteid ja veeteid pidi. Kasahstani leiukohtadest saadud naftat transporditakse muuhulgas Kaspia torujuhtme konsortsiumi torustikku kasutades.
Lukoilile kuuluvad neli nafta- ja naftatoodete terminali, mida kasutatakse nende toodete ekspordiks. Kulude optimeerimiseks on Lukoil suurendanud nafta väljavedu oma terminalide kaudu. 2014. aastal eksportis ettevõte sel teel 6,7 miljonit tonni naftat. Need terminalid on:
Varem oli Lukoilil ka oma terminal Iljinka asulas Astrahani oblastis.
Nafta ja gaasi vedu raudteel korraldab Lukoili oma raudteetranspordi ettevõte Lukoil-Trans, mis on suurim vedelkütuste vedaja Venemaa raudteedel.
Lukoili laevastik
1997. aastal alustas Lukoil oma tankerilaevastiku rajamist. Laevaehitusse investeeriti üle 400 miljoni USA dollari. Kokku ehitati Saksamaa ja Venemaa laevatehastes ettevõttele 15 tankerit. Laevadega opereerimiseks asutati eraldi tütarettevõte Lukoil-Arktik-Tanker.
2002. aasta sügisel otsustas Lukoil laevastiku opereerimisest kui ettevõtte jaoks mitteprofiilsest tegevusalast vabaneda, kuid hiljem otsustas müüa vaid osa laevastikust. 18. märtsil 2004 müüdi viis tankerit 52 miljoni USA dollari eest Maltal registreeritud ettevõttele IP Shipping.
Hiljem on Lukoil oma laevastikku taas laiendanud. 2009. aastal soetas firma esimese jäälõhkuja Varandei, mis ehitati Lukoili tellimusel Singapuris ja mis on mõeldud Varandei sadama laevateede jäävabana hoidmiseks. Laevade opereerimine on tänapäeval jagatud mitmete eri tütarfirmade vahel: nii kuulub osa laevu ettevõtte Lukoil-Kaliningradmorneft bilanssi, punkerdustankeritega opereerib aga Lukoili punkerdamisega tegelev tütarettevõte Lukoil-Bunker.
Jaemüük
pisi|Lukoili tankla [[Venemaal Tulas (2007)]] pisi|Lukoili tankla USA-s [[New Yorgi osariik|New Yorgi osariigis (2006)]]
2014. aastal tegutsesid Lukoili kütuse jaemüügiga tegelevad ettevõtted kokku 24 maailma riigis, sealhulgas Ameerika Ühendriikides, mitmetes Euroopa Liidu ja Sõltumatute Riikide Ühenduse riikides, Gruusias, Horvaatias, Montenegros, Serbias, Türgis ja Ukrainas. Ettevõttel oli kokku 157 naftabaasi ja 5782 bensiinijaama (kaasa arvatud frantsiisi alusel tegutsenud tanklad). Venemaa kütuse jaemüügiturust oli Lukoili käes 83 naftabaasi ja 2481 bensiinijaamaga 22%.
2010. aastate keskel alustas Lukoil väljatõmbumist Ida-Euroopa riikide jaemüügiturult. Juulis 2014 sõlmiti Austria ettevõttega AMIC Energy Management kokkulepe 100% osaluse müümiseks tütarettevõttes Lukoil-Ukraina, millele kuulus 6 naftabaasi ja ligi 240 bensiinijaama Ukrainas. Sama aasta augustis müüdi 138 bensiinijaama Slovakkias, Tšehhis ja Ungaris ettevõtetele MOL ja Norm Benzinkút. See tehing viidi lõpule detsembris 2014.
2015. aastal lahkus ettevõte Eesti turult.
Veebruaris 2016 jõudis Lukoil AMIC Energy Managementiga kokkuleppele veel ligi 240 bensiinijaama müügis, seekord Leedus, Lätis ja Poolas. Tehing peaks lõpule viidama 2016. aasta teises kvartalis.
Enamasti tegutsevad ettevõtte tanklad Lukoili kaubamärgi all, aga Ameerika Ühendriikides on ka kaubamärke "Getty" ja "Mobil" kasutavaid Lukoili bensiinijaamu.
Lukoil Eestis
Eesti turule sisenes Lukoil 1993. aastal. Siin tegeldi tütarettevõtte Lukoil Eesti kaudu kütuse, õlide ja määrdeainete jae- ja hulgimüügiga ning ehitati üles oma tanklate keti.
2014. aastal, viimasel täielikul tegevusaastal, oli Lukoil Eesti müügitulu 68,7 miljonit eurot, mille juures teeniti vaid 216 000 eurot kasumit.
2015. aastal lahkus Lukoil Eesti turult. Juunis 2015 avalikustatud tehingu kohaselt müüs Lukoili varahaldusfirma Lukoil European Holdings kõik Eestis asunud 37 bensiinijaama Eesti ärimeestele Antti Moppelile ja Andres Linnasele kuuluvale ettevõttele AS Olerex, täpsemalt selle varahaldusfirmale Aqua Marina AS. Tehingu kiitis juulis 2015 heaks Konkurentsiamet ja alates 1. augustist 2015 läksid kõik Lukoili tanklad Eestis Olerexi kaubamärgi alla.
Lukoili osa kütuse hulgimüügiturul jäi küllaltki piiratuks ja kahanes aastate jooksul veelgi. Lukoil Eesti tegevuse lõpetamise eel kuulus ettevõttele vaid 0,02% Eesti kütuste hulgimüügiturust.
Elektroenergeetika
Lukoilile kuulub ka arvestataval hulgal elektroenergeetikatööstuse rajatisi. Ettevõtte suuremad elektrijaamad Venemaal asuvad peamiselt Lõuna föderaalringkonnas. Lisaks kuulub Lukoilile Venemaal veel mitmeid väikese võimsusega elektrijaamu (kuni 700 MW), mis on peamiselt koondunud Siberi lääneossa ja Komi Vabariigi territooriumile. Lukoil toodab elektrit ka Bulgaarias ja Rumeenias.
Kokku tootsid Lukoili tütarettevõtted 2014. aastal 17,145 miljardit KWh elektrienergiat ja kõrvalsaadusena ka 14,122 miljonit Gcal soojusenergiat. Lukoili elektroenergeetika sektor suudab enda toodetud elektriga katta umbes 21% kontserni elektrienergia vajadusest.
Lukoil pöörab tähelepanu ka taastuvenergia üha laiemale kasutuselevõtule. Venemaal tegeleb selle suunaga tütarettevõte Lukoil-Ekoenergo, mille koosseisu kuulub neli hüdroelektrijaama. Bulgaarias ja Rumeenias on ettevõte astunud esimesed sammud päikeseenergia kasutamiseks endale kuuluvatel objektidel.
Muu tegevus
Juunis 2014 sisenes Lukoil ka teemantide kaevandamise valdkonda. Ettevõte alustas kaevetöid Venemaal Arhangelski oblastis asuvas Gribi teemandikaevanduses. Plaani kohaselt peaks sealne tootmisvõimsus jõudma 4,5 miljoni karaadini aastas.
Keskkonnakaitse
2015. aastal kiitis Lukoili juhatus heaks ametliku dokumendi, milles on välja toodud ettevõtte poliitika tootmisohutuse, töökaitse ja keskkonna valdkonnas 21. sajandiks. Muuseas tunnistab ettevõte seal oma ühiskondlikku vastutust keskkonna säilitamisel ja loodusressursside ratsionaalsel kasutamisel. Lukoilis keskkonna-, tootmis- ja tööohutuse juhtimiseks kasutatavad süsteemid vastavad standarditele ISO 14001 ja OHSAS 18001. Seda kinnitas viimati 2013. aastal läbi viidud audit.
Keskkonna säilitamise initsiatiivide alla kuulub ka Lukoili tegevus taastuvenergia kasutamisel ja tootmisel, mida on käsitletud elektroenergeetika alapeatükis.
Vaatamata sellele on Lukoili sarnaselt enamiku nafta- ja gaasiettevõtetega teravalt kritiseeritud hoolimatu suhtumise pärast looduskeskkonda. Mõnede kriitikute hinnangul on Lukoil keskkonda suhtumisel üle võtnud nõukogude naftatööstuse halvimad standardid. Lähemalt on Lukoilile tehtud etteheiteid käsitletud kriitika peatükis.
Ettevõtte sotsiaalpoliitika
Lukoili kontserni kuuluvad ettevõtted kannavad kõrget sotsiaalset koormust, eriti naftatootmisega seotud piirkondades ja asulates. 2004. aasta andmetel moodustasid Lukoili töötajad ja nende perekonnaliikmed näiteks 42,7% Langepassi elanikest, 37,4% Kogalõmi elanikest ja 29,5% Urai elanikest.
Ettevõttel on 2002. aastal vastu võetud sotsiaalkoodeks, mis sätestab Lukoili kohustused oma töötajate ja mittetöötavate pensionäride ees, aga ka ettevõtte peamised põhimõtted ühiskonna laiemasse heaollu ja arengusse panustamisel.
Ettevõttesisese sotsiaalpoliitika kolm põhisuunda on:
Ettevõttest väljapoole tegeleb Lukoil laialdaselt heategevuse ja sponsorlusega. Toetatakse haridust, teadust, religiooni, sporti, Venemaa põhjaalade rahvusvähemuste kultuuri, lastekodusid, mitmesuguseid muuseume ja muusikakollektiive. Ettevõte on toetanud ka arhitektuurimälestiste taastamist ja muid suuri kultuuripärandiprojekte. 2014. aastal kulutas Lukoil heategevusele ja sponsorlusele kokku 2,672 miljardit Venemaa rubla.
Lukoil ja sport
Alates 2000. aastast on ettevõte jalgpalliklubi Moskva Spartak peasponsor. Alates 2003. aastast kuulub Spartak Lukoili asepresidendile Leonid Fedunile, kes oli ühtlasi aastatel 2003–2015 ka jalgpalliklubi direktorite nõukogu esimees. 2015. aasta seisuga ei ole kindel, kas Fedun on ikka veel Spartaki tegelik omanik või mitte.
Dinistor
pisi|Dinistori struktuur (a), aseskeem (b) ja tingmärk (c) pisi|Dinistorid 2Н102Г
Lukoil
Lukoil ja sport
Alates 2001. aastast toetab Lukoil Venemaal laste jalgpalliliigat. 2002. aastal käivitasid laste jalgpalliliiga ja Lukoili spordiklubi rahvusvahelise laste jalgpalliturniiri, mis kannab nime Lukoili rahvusvaheline tšempionide lasteliiga ja kus osalevad mitmete eri maade jalgpallikoolid. 2013. aastal seadis Lukoili spordiklubi oma tegevuse 15. aastapäeva puhul koos Venemaa föderaalvõimude, Venemaa Jalgpalli Liidu ja spordis rassismi vastu võitlemise võrgustikuga Football Against Racism in Europe sisse laste karikavõistlused jalgpallis, mis ühendavad 30 Euroopa riigi noori jalgpallureid. Projektis on kaasa löönud selle saadikutena ka maailmakuulsad jalgpallurid Dimitǎr Berbatov, Branislav Ivanović, Wesley Sneijder jt. Projekti kuraator on endine jalgpallikuulsus Hristo Stoichkov.
Dinistor
Dinistor ehk  Shockley diood on neljakihilise ehitusega (kolme pn-siirdega) pooljuhtdiood, mis struktuurilt sarnaneb tüürelektroodita türistoriga.
Lukoil
Lukoil ja sport
Lisaks sellele toetab Lukoil veel mitmeid Venemaa võistkondi eri spordialadel. Ettevõtte toetusel tegutseb näiteks Volgogradi veepoloklubi Lukoil-Spartak, ettevõttele kuulub ka üks Venemaa autospordi tippmeeskondi, 1997. aastal asutatud Lukoil Racing Team. Alates 1998. aastast toetatakse Venemaa meeste mäesuusatamise rahvusmeeskonda, 2006. aastast ollakse Venemaa Mäesuusatamise Föderatsiooni peasponsoriks. Samuti toetab Lukoil Venemaa Olümpiakomiteed.
Dinistor
Dinistori võib vaadelda kui kahe vastupidise juhtivustüübiga (pnp ja npn) bipolaartransistori ühendust. Kui positiivne pinge dinistori anoodil ületab antud seadisetüübile omase lülitamispinge, siis dinistori takistus väheneb järsult ja ta hakkab voolu juhtima. Sisselülitatud olekus püsib dinistron seni, kuni teda läbiv vool on suurem kui nn hoidevool; selles väiksema väärtuse korral muutub seadis mittejuhtivaks (suuretakistuslikuks).
Lukoil
Lukoil ja sport
Lisaks Venemaa spordile toetab Lukoil mitmeid klubisid ja võistkondi ka teistes riikides.
Dinistor
Esimesed dinistorid toodeti 1950. aastate lõpus Shockley Pooljuhtide Laboratooriumis ja need olid üldse esimesed räni kui pooljuhtmaterjali baasil valmistatud pooljuhtkomponendid.
Dinistori enam ei kasutata ja teda asendab sama funktsiooniga diiak.
Lukoil
Õnnetused
Vahemikus 25. juulist 8. augustini 1996 põles Lukoili tütarettevõtte Lukoil-Volgograd-neftepererabotka üks naftajääkide tiikidest, põlengu põhjustasid selle juures ilma loata tehtud keevitustööd. 1996. aasta tulekahjus põles ära ligi 50 000 tonni naftatoodete jääke. Tulekahju tekitas õhusaaste mitmetes põlengukoha lähedastes asustatud punktides, muuhulgas ka sealt 7 km kaugusel asuvas Volgogradi Krasnoarmeiski rajoonis. Suuri keskkonnakahjustusi põhjustanud põlengu likvideerimisse kaasati ka Venemaa eriolukordade ministeeriumi allüksused.