cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toidulisaained
Ohutus
Euroopa Liidus võib uue toidulisaaine heakskiitmine kesta kümme või enam aastat. See aeg hõlmab viit aastat ohutuse katsetamist, millele järgneb kaks aastat hindamist Euroopa Toiduohutusametis, ja kolm aastat, kuni aine kasutamine kiidetakse heaks kõikides liikmesriikides. Lisaks toiduainete tootmisel toimuvale katsetamisele ja analüüsimisele, et tagada ohutus ja standarditele vastavus, tegelevad näiteks Suurbritannia kaubandusnormide ametnikud üldsuse kaitsmisega ebaseaduslike toidulisaainete kasutamise ja potentsiaalselt ohtlike lisaainete väärkasutamise eest, analüüsides juhuslikult valitud toiduaineid.
Teadus
Paljud toidulisaained neelavad ultraviolett- ja/või nähtava piirkonna spektri kiirgust. Seda omadust võib ära kasutada selleks, et teha välise kalibreerimise abil kindlaks näidise lisaaine kontsentratsioon. Kuna lisaained võivad koos esineda, siis võib ühe lisaaine neeldumine mõjutada teise lisaaine neeldumist. Selleks võib olla vajalik eelnev eraldamine: esmalt eraldatakse lisaained kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil ja seejärel tuvastatakse need, kasutades UV- ja/või nähtavat detektorit.
Pett
pisi|Paremas klaasis on pett, vasakus piim Pett ehk võipiim ehk petipiim on või valmistamise kõrvalsaadus, mis võib olla kas rõõsk või hapendatud.
Koostis
Pett sisaldab 91–92% vett ja 8–9% kuivaineid: piimasuhkrut ehk laktoosi, kõrge bioväärtusega piimavalke, fosfolipiide, mineraalaineid ja mitmeid B-rühma vitamiine.
Klaasitäis petti annab umbes 60–70 kilokalorit.
Pett sisaldab peaaegu sama palju kaltsiumi- ja fosforiühendeid kui piim. Petis on kaaliumi ja magneesiumi, lisaks sisaldab pett rohkesti inimorganismile vajalikku letsitiini. Inimene vajab letsitiini rakumembraanide ehituseks, aju talitluseks, koliini ehk B4-vitamiini varude täiendamiseks, sapi koostises ja rasvade ainevahetuse reguleerimises.
Kasulikkus inimorganismile
Piimhappebakteritega hapendatud petti võivad tarvitada ka need inimesed, kellel on laktoositalumatus, kuna peti piimasuhkru sisaldus on piimast väiksem. Piimhappebakterid aitavad taastada soolestiku loomulikke mikrobiokooslusi ning soodustavad seedetegevust ja toitainete imendumist.
Kasutamine
Hapendatud petti kasutatakse küpsetiste valmistamiseks. Peti orgaaniliste hapete ja kergitusainete koosmõjul eralduvad gaasid muudavad küpsetise õhuliseks. Petti võib kasutada ka töötlemata. Lisades sellele kamajahu, moosi, marju, köögivilju või maitsetaimi, saab valmistada mitmesuguseid segujooke.
Eestis
Eestis müüdav hapendatud pett saadakse rõõsa võipiima hapendamisel bakterijuuretise abil. Juuretis sisaldab mitmesuguseid piimhappebaktereid. Koostise parandamiseks lisatakse petile enne hapendamist mõningal määral lõssi.
Saadud segu ühtlustatakse, pastööritakse kõrgel temperatuuril, jahutatakse ja seejärel hapendatakse. Hapnemisprotsess kestab tavaliselt 14–16 tundi ning hapendatud peti pH-väärtus jääb vahemikku 4,5–4,7.
Teine Tšetšeenia sõda
pisi| pisi| pisi
Aastatuhande lõpus püüdsid Venemaa sõjavägi ja Moskva-meelsed tšetšeeni võitlejad tšetšeeni iseseisvuslasi positsioonidelt tõrjuda. Täieulatuslik pealetung lõppes pealinna Groznõi vallutamisega Vene vägede poolt pärast talvist piiramist 2000. Tšetšeeni vastupanuvõitlejad Põhja-Kaukaasias võitlesid veel mitu aastat ägedalt Vene vägedega, põhjustades Vene poolele suuri kaotusi ning seades kahtluse alla Venemaa poliitilise kontrolli Tšetšeenia üle. Inimõiguste rikkumised vene vägede poolt on pälvinud rahvusvahelise hukkamõistu. Samal ajal on maailma kohutanud tšetšeeni iseseisvuslaste rünnakud Venemaa tsiviilisikutele, eriti Nord-Osti pantvangikriis 2002 ja Beslani pantvangikriis 2004.
Venemaa poolel osales sõjas 1999. aastal vähemalt 93 000 sõjaväelast, Tšetšeenia poolel 10 000–20 000 võitlejat.
Venemaa keisririik
Aastal 1783 kirjutasid Venemaa ja Gruusia Kharthli-Kahhethi kuningriik alla Georgijevski lepingule, millega Kharthli-Kahhethi läks Venemaa protektoraadi alla. Et tagada ühendus Gruusia ja teiste Taga-Kaukaasia piirkondadega, hakkas Venemaa suurendama oma mõju Taga-Kaukaasias, alustades 1817 Kaukaasia sõda. Vene väed jõudsid Mägi-Tšetšeeniasse 1830. Sõda kestis 1859. aastani. Paljud liidetud Kaukaasia riigid võitlesid edutult Venemaa vastu Vene-Türgi sõjas aastail 1877–1878.
Nõukogude Liit
Pärast keisririigi kukutamist 1917 rajasid tšetšeenid lühikest aega püsinud emiraadi, millesse kuulus osa Dagestanist ja Inguššiast. Punaarmee tegi sellele 1922 lõpu. Sellega liideti osa likvideeritud Tereki kasakaväe territooriumist. Aastal 1936 moodustati Tšetšeeni-Inguši Autonoomne Vabariik, kuhu kuulus ka Inguššia.
Teise maailmasõja ajal süüdistas Stalin tšetšeene Saksa vägede abistamises. Aastal 1944 küüditas Stalin paljud tšetšeenid ja ingušid Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse ning Siberisse. Pärast Stalini surma lubas Hruštšov tšetšeenidel kodumaale naasta. Autonoomne vabariik taastati.
Esimene Tšetšeenia sõda
thumb|vasakul|Esimene Tšetšeenia sõda
Parila (Haapsalu)
Parila on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Teine Tšetšeenia sõda
Esimene Tšetšeenia sõda
Pärast Nõukogude Liidu lagunemist 1991 kuulutas Tšetšeenia välja iseseisvuse. Aastal 1992 kirjutasid tšetšeenide ja inguššide juhid alla kokkuleppele, millega Tšetšeeni-Inguši vabariik jagati kaheks osaks, nii et Inguššia läks Venemaa koosseisu ja Tšetšeenia jäi iseseisvaks.
Parila (Haapsalu)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Teine Tšetšeenia sõda
Esimene Tšetšeenia sõda
Aastatel 1991–1994 põgenes Tšetšeeniast 300 000 mittetšetšeeni (põhiliselt venelast). Et venelastest insenerid ja töölised lahkusid maalt, hakkas Itškeeria tööstus alla käima.
Vaidlus iseseisvuse üle viis 1993. aastal kodusõjani. Venemaa võimud toetasid Dudajevi vastaseid jõude. Esimene Tšetšeenia sõda algas 1994, kui Venemaa väed tungisid Tšetšeeniasse, et taastada põhiseaduslik kord ja kontroll Tšetšeenia üle. Pärast Hassavjurti rahulepingut lahkusid lüüasaanud vene väed Tšetšeeniast.
Tšetšeenia siseolukord
Aastal 1997 valiti Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi presidendiks Aslan Mashadov.
Kuigi Venemaa oli Tšetšeenia faktilist iseseisvust tunnustanud, olid suhted Venemaaga endiselt jahedad. Mais 1997 rööviti Assinovskaja küla lähedal Venemaa presidendi Boriss Jeltsini isiklik saadik Valentin Vlassov; ta vabastati 13. novembril. Valeri Tiškovi väitel maksis Venemaa valitsus Vlassovi vabastamise eest 7 miljonit USA dollarit lunaraha.
1999. aasta alguses teatas president Mashadov, et kolme aasta jooksul kehtestatakse Tšetšeenias šariaat.
Märtsis 1999 rööviti Groznõi lennujaamas Kremli saadik Tšetšeenias kindral Gennadi Špigun (aastal 2000 ta tapeti).
Pommitamine oli Tšetšeenia majanduse laostanud. Valeri Tiškovi väitel olid inimröövid muutunud Tšetšeenia peamiseks tuluallikaks. Kolme iseseisvusaasta jooksul olevat nad sisse toonud üle 200 miljoni USA dollari.
Groznõi keskvõim oli nõrk. 25. oktoobril 1998 tapeti kaugjuhtimisega autopommi abil Tšetšeenia juhtiv inimröövide vastu võitlev ametnik Šadid Bargišev, kes oli alustanud suurt pantvangivõtjate vastast kampaaniat. 10. detsembril 1998 kadus teel Groznõisse prokurör Mansur Tagirov. 21. juunil 1998 lasksid Tšetšeenia julgeolekuülem Letša Hulõgov ja sissijuht Vahha Džafarov tüli käigus teineteist maha. Aastatel 1998 ja 1999 tehti president Mashadovile mitu atentaati. Tšetšeenia sisevägivald kulmineerus 16. juulil 1998, kui Gudermesi linnas leidis aset relvakokkupõrge Sulim Jamadajevi juhitud Rahvuskaardi ning vahhabiitlike sisside vahel. Väidetavalt hukkus selles üle 50 inimese. Tšetšeenias kuulutati välja erakorraline seisukord.
Terroriaktid väljaspool Tšetšeeniat ja piiriintsidendid 1996–1999
16. novembril 1996 hävis pommiplahvatuses kortermaja Dagestanis Kaspiiski linnas. Hukkus 69 inimest, kellest enamik olid piirivalvurite perekonnaliikmed. Süüdlane ei ole välja selgitatud. On kahtlustatud nii tšetšeeni rahvuslasi, Dagestani kaaviarimaffiat kui ka Venemaa võime.
23. aprillil 1997 plahvatas pomm Krasnodari krais Armaviri raudteejaamas. Kolm inimest sai surma.
28. mail 1997 plahvatas pomm Pjatigorski raudteejaamas. Kaks inimest sai surma.
19. märtsil 1999 toimus plahvatus Põhja-Osseetias Vladikavkazi keskturul.
Aastal 1999 leidsid samaaegselt Dagestani sõjaga aset elumajade plahvatused Venemaal (Moskvas, Volgodonskis ja Dagestani linnas Buinakskis). Buinakski plahvatus leidis aset 4. septembril 1999. Majas, kus elasid Vene sõjaväelaste perekonnad, hukkus 62 inimest. Pommid plahvatasid veel kolmes elumajas ja ühes kaubanduskeskuses. Kokku sai surma umbes 300 inimest. Venemaa võimud, sealhulgas Boriss Jeltsin, süüdistasid pommirünnakutes tšetšeeni iseseisvuslasi. Šamil Bassajev eitas seotust nende rünnakutega. On oletatud, et plahvatuste taga on FSB ning nende eesmärk oli anda ettekääne sissetungiks Tšetšeeniasse. 29. septembril 1999 nõudis Venemaa, et Tšetšeenia annaks välja elumajade plahvatustes süüdi olevad kurjategijad. Päev hiljem, 30. septembril algas Vene maavägede pealetung Tšetšeeniale. 12. jaanuaril 2004 mõistis Moskva Linnakohus kinnisel istungil eluks ajaks vangi Adam Dekkuševi ja Jussuf Krõmšanhalovi, keda süüdistati lõhkeaine viimises elumajadesse. Mõlemad olid Karatševis baseeruva tšetšeenimeelse vahhabiitliku rühma liikmed, keda õpetas Tšetšeenias välja Ibn al-Khaţţāb. Väidetavalt oli plahvatuste planeerija Atšemez Gotšijajev, keda pole kätte saadud. Mõned vaatlejad on leidnud, et kohtuistungi eesmärk oli varjata tõde nende plahvatuste kohta. Nädal enne istungit arreteeriti endine FSB ohvitser, advokaat Mihhail Trepaškin, kes esindas ühe ohvri perekonda ning väitis, et on leidnud tõendeid FSB seotusest plahvatuste korraldamisse.
22. detsembril 1997 ründasid Dagestani Keskvabastusrinde ja araabia sõjapealiku Ibn al-Khaţţābi võitlejad Vene armee 136. motoriseeritud laskurbrigaadi Dagestanis Buinakskis, hävitades 300 sõidukit, sealhulgas 50 (Vene poole andmetel 25) tanki T-72 ja tappes palju sõjaväelasi.
16. aprillil 1998 varitseti Inguššias Tšetšeenia piiri lähedal Vene sõjaväekonvoid. Tapeti üks kindral, kaks polkovnikut ja kolm sõdurit. Süüdlasteks peetakse inguši sisse.
7. aprillil 1999 tapeti Stavropoli lähedal neli piiril patrullivat Vene militsionääri.
18. juunil 1999 rünnati Dagestanis Vene piirivalveposti. Tapeti 7 Vene sõjaväelast.
Dagestani sõda
Augustis ja septembris 1999 suundus kaks armeed, kuhu kuulus kuni 1400 tšetšeeni, Dagestani, araabia ja kasahhi sissi Šamil Bassajevi juhtimisel Tšetšeeniast Dagestani, et aidata kohalikke islami fundamentaliste, keda Kadari, Karamahhi ja Tšabanmahhi külas ründasid Venemaa relvajõud. Selles konfliktis kasutati esimest korda asustatud alal (sealhulgas Tando külas) vaakumpommi. Detsembri keskpaigaks 1999 olid sissid küladest välja aetud ja Tšetšeeniasse tagasi löödud. Lahingutes hukkus vähemalt mitusada inimest. Venemaa pool teatas 279 sõjaväelase hukkumisest ja ligikaudu 987 sõjaväelase haavatasaamisest.
Vene pool hakkas seejärel pommitama Tšetšeenia kaguosa, kus sissid arvati paiknevat. 23. septembril 1999 pommitasid Vene reaktiivhävitajad sihtmärke Groznõis ja selle ümbruses. Venemaa kaitseminister Igor Sergejev ütles, et Tšetšeenia pommitamine kestab seni, kuni "viimane bandiit on hävitatud".
8. august
8. august on Gregoriuse kalendri 220. (liigaastal 221.) päev. Juliuse kalendri järgi 26. juuli (1901–2099).
Puiatu (Haapsalu)
Puiatu on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Tondi kasarmud
pisi|Tondi sõjaväelinnaku kasarm Tondi 55/57. Kesklinnapoolne hoonekompleksi osa Tondi 55 pisi|Tondi kasarm, Tondi 53. Talv 2008 pisi|Tondi 51, september 2011 pisi|Tondi sõjaväelinnaku staabihoone Tammsaare tee 25 Tondi kasarmud on endised militaarehitised Tallinnas Tondi sõjaväelinnakus (Kristiine linnaosas Tondi tänava ääres). Ehitised kuuluvad muinsuskaitse alla.
Ajalugu
Peeter Suure merekindluse (laod, raudteed jt) püstitamine muutis piirkonda palju. Tondi sõjaväelinnak ehitati merekindluse teeninduspersonali jaoks. Soome, Liivi ja Põhjalahe kaitsesüsteemi, ametlikult Keiser Peeter Suure merekindluse planeering sai valmis 1907. aastaks. Sõjaväelinnaku ehitamine algas 1910. aastal ning aastal 1912 alustati punastest tellistest kasarmute ehitamist. Merekindluse suurtükiväe kasarmud ehitati Dunteni mõisa 1914. aastal sundvõõrandatud maa-alale.
1918. aastal kasutas kasarmuid keiserlik Saksa armee.
Nõukogude okupatsiooni ajal kasutati kompleksi Nõukogude armee sõjaväelinnakuna. Sel perioodil ehitati territooriumile mitu abi- ja majandushoonet.
Arhitektuur
Kasarmud asuvad aadressil Tondi tänav 51, 53 ja 55/57 ning staabihoone Tammsaare tee 25. Kahekorruselistel piklikel kasarmuhoonetel on sümmeetrilised fassaadid. Kasarmuhoonega liitub tagakülje keskel ristuv plokk. Kasarmuhoonetes on avarad ning kõrge laega ruumid. Hoonetel on rikkalikult dekoreeritud monumentaalsed fassaadid, mis on eriti märgatavad hoone keskosas ning külgedel. Dekoor on juugendstiilis: raidkivist karniisid, erikujulised aknasillused, punastest tellistest ja paekivist kombineeritud ladu, paekividest sokkel jm.
Hooned olid 2004. aastani seisnud tühjana ja avariilises seisukorras: katused lekkisid, vahelaed olid sisse varisenud, välisseintes olid praod ning kivid olid murenenud. 2004. aastal algasid kasarmute ehitus- ja taastamistööd.
1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus hukkunud kadettide monument
pisi|Mälestusmärgi taasavamine. 15. mai 2009 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse ajal hukkunud kadettidele Aleksander Tombergile, August Udrasele, Arnold Allebrasile ja Aleksander Tederile pühendatud mälestusmärk (nn Tondipoiste ausammas) asus kunagise sõjakooli hoone juures (Tondi tänav 55/57). Ausamba püstitamise algataja oli endine sõjakooli ülemkolonelleitnant Eduard Rüütel.
Ausammast sooviti taastada juba Saksa okupatsiooni aastail 1942–1943. Erukolonelleitnant Jaak Haua (1993–1997 Kaitsekolledži ülema kohusetäitja) kodanikualgatuse korras jõudis Tallinna Linnavalitsus otsuseni ausammas taasrajada.
Tallinna sõjakoolis õppinud Nõukogude ohvitseridele pühendatud ausammas
Nõukogude ajal püstitatud ausammas tekstiga: "Siin asus 1940–1941 Tallinna Sõjakool, igavene au ja kuulsus tema lõpetajatele, kes andsid oma elu meie kodumaa vabaduse ja sõltumatuse eest Suure Isamaasõja rinnetel aastail 1941–1945." Rahvuslane Jüri Liim teisaldas ausamba 2008. aasta mais.
1920–1940
Kasarmutes asus sõjakool aastatel 1920–1940. Sõjakool asutati 3. aprillil 1919 nooremohvitseride vähesuse pärast (sõjavägede ülemjuhataja päevakäsk 3. aprillist 1919, nr 125). Õppetöö algas 14. aprillil 1919. Sõjakool asus Tallinnas Tehnika tänaval endise Tallinna Transpordikooli ruumides. Koolis loodi ka jala-, suurtüki- (rühma) ja ratsaväe (eskadroni) klassid. Õpilaste arvu suurenedes tekkis ruumipuudus. Ruumiprobleem lahenes 1920. aasta mais ning sõjakool paigutati Tondi kasarmute kompleksi. 29. augustil 1923 viidi sõjakool Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste koosseisu.
1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse ajal rünnati ka Tondi sõjakooli. Langenud kadettide mälestuseks püstitati hiljem kasarmu ette õuele mälestusmärk.
Aastatel 1929–1937 kandis sõjakool Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste nime. 1923. aastast kuulus selle koosseisu ka allohvitseride kool. 1936. aastal nimetati allohvitseride kool ümber Kaitseväe Lahingukooliks. 1940. aastal likvideeriti kool Nõukogude okupatsiooni tõttu.
1940–1994
1940. aasta septembris loodi Eesti Vabariigi sõjakooli asemele Nõukogude armee õppeasutus, mis kandis Tallinna Jalaväe Kooli (Таллинское военно-пехотное училищe) ja ka Tallinna Sõjakooli nime. Tallinna Jalaväe Kool tegutses kuni 1941. aasta juulini, kui kool evakueeriti Slavgorodi (Altai krais) ja sealt sama aasta novembris Tjumenisse.
Tondi sõjaväelinnakus paiknes Aleksandr Matrossovi nimeline 254. kaardiväe motolaskurpolk (s/o 92953), mis saabus Eestisse 1945. aasta juunis.
1991. aastal asus kasarmutes julgeolekukomitee staap eesotsas kindralmajor Viktor Tjutjunnikoviga. 19. augustil jagati sõjaväeosas ajateenijatele lahingumoona, et olla valmis väljaastumiseks natsionalistide ja separatistide vastu. 20. augustil jõudis Tallinnasse Pihkva õhudessantdiviisi sõjaväekolonn ja osa transpordivahendeist paigutati Tondile.
Tänapäev
1994. aastal inventariseeriti Tondi sõjaväeosa keskkonnakahjustused, mille käigus leiti 45 tonni naftasaadusi. Potentsiaalne reostuskolle oli olmejäätmeid täis kuhjatud vana katlamaja. Peale olmereostuse, autorehvide ning bituumeni- ja tõrvajääkide ei tuvastatud muid jääkreostuse allikaid. Olemasoleva ajaloolise informatsiooni põhjal võib arvata, et alal ei leidu ulatuslikke jääkreostuse koldeid.
1997. aasta sügisel müüs Tallinna linn 18,63 miljoni krooni eest ligi poole linnakust enampakkumisel Arco Varale.
Räämas Tondi kasarmute ehitus- ja taastamistöid algasid 2004. aastal. Piirkonnas on aastatest 1902–1907 säilinud pärit kolm punast kasarmut, klubihoone, tallihoone, sauna- ja vahtkonnahoone ning üks hoovimaja. Tondi 55a pargiala ja tiik korrastatakse, krundi tippu võib tulla palmimaja. Linnaku tänavad kannavad nimesid Sõjakooli, Rivi, Sammu ja Marsi.
2007. aastal kolis renoveeritud kasarmusse Rahvusvaheline Ülikool Audentes. Kokku leiab ülikooli peahoone kahelt alumiselt korruselt paarkümmend 24 ja 48 istekohaga loenguruumi ning kaks suuremat, 130- ja 140-kohalise auditooriumi. Kolmandal korrusel asuvad õppejõudude avatud kontori tüüpi klaasseintega tööruumid, rektoraat ja teaduskonnad. Kasarmuhoonesse tulevad veel judoklubi Aitado ruumid ning linnaku parki on kavas rajada spordiväljakud.
Audentes taotles Tallinna linnalt 50 aastaks Tondi 55 hoonestusõiguse. Ligi 4000 ruutmeetri suuruse kasarmu kordategemiseks läks üle 50 miljoni krooni.
Kaassõnafraas
Kaassõnafraas ehk adpositsioonifraas on fraas, mis koosneb kaassõnast ja nimisõnast.
Nt Tüdruk jooksis mööda teed. Pane ümbrik selle kapi peale.
Eesti keel
Kaassõnafraas täidab lauses sama funktsiooni, mis nimisõna käändevorm, kuid ei ole nimisõnafraasiga samaväärne. Mõnel juhul on kaassõnafraas asendatav nimisõna käändevormiga, nt tooli pealt = toolilt, tütre poolt joonistatud pilt = tütre joonistatud pilt, kuid tavaliselt on raske leida ühesõnalist asendajat, nt üle tee, tänu sinule, sõbra tõttu.
Kaassõnafraas erineb teistest nominaalfraasidest eksotsentrilise struktuuri poolest. See tähendab, et fraasi kumbagi komponenti ei saa lausest ära jätta.
Vrd Tilluke koer (nimisõnafraas) haugub. – Koer haugub. Koer tallas lillede peal (kaassõnafraas). – Koer tallas peal.
Kaassõnafraas ei ole süntaktiliselt samaväärne ei fraasi põhja ega laiendiga, kuna süntaktilist funktsiooni kannab fraas tervikuna. Kuna nimisõna käändevorm on tingitud kaassõna rektsioonist (nt mööda teed, aga üle mäe), on kaassõnafraasi põhjaks kaassõna.
Kaassõnafraasi tervikuna võib laiendada
Lauses on kaassõnafraas
Vabaduse väljak
pisi|Vabaduse väljak. Vaade [[Harjumägi|Harjumäelt. Esiplaanil Vabadussõja võidusammas, vasakul kunagise kindlustusseltsi EEKS-MAJA hoone, taga Jaani kirik]] Vabaduse väljak on esindusväljak Tallinnas Kesklinna linnaosas.
Vabaduse väljak piirneb idas Jaani kiriku ja Pärnu maanteega, läänes Harjumäega, põhjas Majaomanikkude panga hoone, Tallinna Kunstihoone, Eesti Kunstnike Liidu maja ja Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli hoonega, lõunas hotell Palace'i, Vene Teatri ja Tallinna Linnavalitsuse hoonega.
Vabaduse väljakul Harjumäe nõlval asub Vabadussõja võidusammas.
Vabaduse väljakult algavad: lääne suunas Kaarli puiestee, ida suunas Estonia puiestee ja lõuna suunas Roosikrantsi tänav. Vabaduse väljaku põhjaküljel lõpeb Tallinna vanalinnast tulev Harju tänav.
Ajaloo jooksul on see kandnud ka nimesid Heinaturg, Puu- ja heinaturg, Peetri plats, Vabaduse plats, Võiduväljak ja Võidu väljak.
Väljaku ääres asuvad ehitised
pisi|Sissepääs jalakäijate tunnelisse Vabaduse väljaku ääres asuvad:
Arheoloogilised leiud
2009. aasta väljakaevamiste käigus Vabaduse väljakul leiti kiviaegse asustuse jälgi, mille vanuseks hinnati esialgu 4500–5500 aastat. pisi| 9. juuli 2008, näha linna vallikraav
16. sajand
pisi|left|[[Harju värav Tallinna linnamüüris. Värava kohal Tallinna täisvapp. Foto umbes 1870. aastast]] Harju tänava lõpus Tallinna linnamüüris asus Harju värav kahe eesväravaga (ulatusid linnamüürist kuni praeguse Vabaduse väljakuni). 1538. aastal müüriti see kaitsesüsteemide ümberkorraldamise käigus peaaegu 230 aastaks kinni.
17. sajand
1672. aastal alustati Toompea kaitseks Ingeri bastioni ehitamist, mis valmis 1700. aastaks. Sel ajal täitsid suure osa tulevasest Vabaduse väljakust laiad vallikraavid, mis kavatseti asendada kaitsebastionitega.
18. sajand
Pärast Põhjasõja lõppu suleti praeguse Roosikrantsi tänava alguses asunud Barbara kalmistu, kuhu viimati maeti 1710. aasta Tallinna piiramise ajal katku surnud, kuid ala jäi asustamata kuni 19. sajandi keskpaigani. thumb|left|Vabaduse väljaku piirkond [[19. sajandi esimesel poolel]] Väljaku kohta on umbes 1767. aasta paiku kasutatud ka venekeelset nime Новая площадь (eesti keeles 'uus väljak').
19. sajand
thumb|left|Heinaturu piirkond 1889. aasta Tallinna kaardil 1857. aastal, pärast Tallinna kindluse väljaarvamist Venemaa keisririigi kindluste nimekirjast, anti Tallinna kindlustusrajatised linnale üle ning linn kavandas linna ümbritseva maapoolse Tallinna muldkindlustusvööndi asemele avalikud haljasalad. Algas järkjärguline Ingeri bastioni (praeguse Harjumäe) esise vallikraavi täitmine ning bastionite haljastamine. Kuni 19. sajandi keskpaigani oli Ingeri bastion veel kõndimiseks ohtlik ala, puudusid igasugused piirdeaiad. Harju värava poolt ei olnud Toompeale ülespääsu võimalust. Olukord muutus, kui 1861. aastal valmis Komandandi tee, ja kui bürgermeister Carl August Mayeri (1789–1871) ettevõtmisel ja rahastamisel ehitati 1864. aastal Mayeri trepp.
Harju värava esine ala oli tuntud Heinaturu (saksa keeles Heumarkt, vene keeles Сенной рынокъ), ka Puu- ja heinaturu (Holz- und Heumarkt) nime all. Peale heina müüdi seal ka igasugust muud kaupa. Turul oli voorimeeste seisukoht ja küna hobuste jootmiseks. Põiki üle platsi, Harju väravast kuni hilisema Pärnu maanteeni, läks tee. Läänest platsi suunas kulgev Kaarli puiestee rajati samuti juba 1860. aastatel.
Aastatel 1862–1867 ehitati Heinaturule esimene suur hoone, Tallinna Jaani kirik, mille projekteeris arhitekt Christoph August Gabler. Väljakul oli ka kaev ja kiriku juures plekist välikäimla, mis 1903. aastal tellismajakesega asendati.
Madal hoonestus ümbritses peagi Heinaturgu lõunast ja idast, väljaku kujunemise seisukohalt oli olulisim Väike-Roosikrantsi tänava nurgal seisnud madal kivimaja, kus aastast 1880 tegutses kool ja 1913. aastast Peetri hotell. Transpordiliikluse võimaldamiseks lammutati 1875. aastal vanalinna lõunaküljel asunud Harju värava eesvärav.
20. sajand
pisi|Peeter Suure ausammas Peetri platsil 1910. aastal, seoses Tallinna alistumise 200. aastapäevaga Vene vägedele Põhjasõjas, nimetati senine Heinaturg ümber Peetri platsiks (saksa keeles Peterplatz või Peters-Platz, vene keeles Петровская площадь) ja seal avati Peeter I ausammas. Koos ausamba püstitamisega sillutati plats lõpuks munakividega. Venemaa keisri ausammas kõrvaldati platsilt Eesti Vabariigi valitsuse otsusega 1922. aastal. 1923. aastal nimetati Peetri plats Vabaduse platsiks ja viimane omakorda 1933. aastal Vabaduse väljakuks. left|pisi|[[24. veebruar 1919. Vabariigi esimese aastapäeva tähistamine Peetri platsil Tallinnas]]
1932. aastal sai valmis arhitekt Robert Natuse projekteeritud punastest klinkertellistest ekspressionistlik kindlustusseltsi EKA maja (praegune Tallinna Linnavalitsuse hoone) ning 1934. aastal Kunstihoone väljaku vastasküljel, autorid Edgar Johan Kuusik ja Anton Soans.
1935. aastal lammutati väljaku kagunurgal hotell Peeter. 1935. aastal laiendati Vabaduse väljaku ala – “Puiesteed paigutati ümber ja ligi 2500 ruutmeetrit uut pinda sai platsi alla. Wabaduseplatsil, õieti selle Jaani kiriku poolsel serval ja kunstihoone ees käis tihe haljastustöö, linnaaedniku Hans Lepa juhatusel. Varemalt Wabaduseplats kujutas enesest mingit vormitut riba. Nüüd anti talle aga ilusa neljakandilise platsi kuju, mistõttu kunstihoone eest tulew allee tegi niinimetatud Jaani kiriku “abikiriku” [tollane käimla] juures täisnurga.”
1937. aastal ehitati väljakule korraga kaks Elmar Lohu projekteeritud hoonet: lõunaküljele hotell Palace ja põhjaküljele – OÜ Majaomanik (mille osanikud olid Tallinna Majaomanike Pank, Esimene Eesti Kindlustuse Selts Maja, Tallinna majaomanikud ) hoone (üldtuntud Moskva kohviku, endise Kultase kohviku järgi). Väljaku arhitektuurilise ja ruumilise kujunduse parandamise eesmärgil korraldati 1937. aastal uus arhitektuurivõistlus. Selle võitsid Alar Kotli ja Ernst Kesa, kes projekteerisid Jaani kiriku asemele kuuekorruselise Kohtupalee ja selle ette ratsamonumendi kõrge samba otsas.
14. juunil 1940 alustas Nõukogude Liit Baltimaade, sealhulgas Eesti, õhu- ja mereblokaadi. 16. juunil nõudis Nõukogude Liit täiendavate väekontingentide maalelubamist ja nõukogudemeelse valitsuse ametisse seadmist. 17. juuni varahommikul sisenesid Nõukogude väed Eestisse. Algas Nõukogude okupatsioon. pisi|Miiting Vabaduse väljakul [[17. juulil 1940, kus nõuti Eesti astumist Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liitu]] 21. juunil korraldatud riigipööre Tallinnas algas kell 10 hommikul rahva koondamisega Vabaduse väljakule. Rongkäigulised kandsid punalippe ja loosungeid kirjadega: "Nõuame valitsuse moodustamist, kes ausalt täidab N. Liiduga sõlmitud pakti!", "Maha praegune sõjaprovokaatorite valitsus!", "Nõuame töötavale rahvale tööd, leiba ja vabadust!". Vabaduse väljakul oli veidi üle kahe tuhande inimese. Miitingul osalejate põhimassi moodustasid eelmise päeva varahommikul erirongiga Tallinna toodud, tsiviilriietesse riietatud punaväelased. Oli ka uudishimulikke möödaminejaid. Vabaduse väljak oli Nõukogude soomusautodest ümber piiratud. Väljakule viivatel tänavatel seisid Nõukogude tankid, linna kohal tiirutasid Nõukogude sõjalennukid. Jaani kiriku juures, kino "Gloria" vastas, seisis veoauto, mille kastis olid kihutuskõnelejad. Ümber auto patrullisid Punaarmee relvastatud sõdurid. Kaarli puiestee otsas olnud haljasalal oli koha sisse võtnud umbes rood punaväelasi.
1941. aasta 29. aprillil nimetati Vabaduse väljak Võiduväljakuks.
1941. aasta sügisel, Saksa okupatsioonivägede saabumise järel, taastati Vabaduse väljaku nimetus.
22. septembril 1944 sisenesid Tallinna Nõukogude väed. Algas aastakümneid kestnud Nõukogude okupatsioon.
Nõukogude okupatsiooni aastatel täitis väljak kommunistlikust ideoloogiast kantud pidupäevade – Suure Sotsialistliku Oktoobrirevolutsiooni, 1. mai – rahvusvahelise töörahva püha, Suures Isamaasõjas saavutatud võidu aastapäeva – sõjaväeparaadide ja töörahva demonstratsioonide korraldamise koha funktsiooni.
1945. aastal toimunud üleliidulise arhitektuurivõistluse järel projekteerisid Otto Keppe, Voldemar Meigas ja Harald Arman Tallinna uue generaalplaani kohaselt väljaku alale Keskväljaku.
pisi|vasakul|Liuväli [[Kaarli puiestee (tollal Suvorovi puiestee) tenniseväljakutel Võidu väljaku lähedal 1974. aastal]] 1948. aastal sai Vabaduse väljakust taas Võiduväljak, selle lahutamatuks osaks pidi saama Võidu monument.
1949. aastal valmis Alar Kotli projekteeritud Kunstifondi hoone väljaku kirdenurka.
1951. aastal püstitati Harjumäe nõlvale Viktor Kingissepa monument koos suurejoonelise trepiga (skulptor Enn Roos, arhitekt Alar Kotli).
1957. aastal lisandus väljaku lääneküljel paikneva madala paemüüri kohale Juhan Raudsepa kavandatud graniidist mälestuskivi 21. juunil ning 6. ja 11. juulil 1940 toimunud massimiitingutest osavõtjatele. Kivil oli demonstratsiooni siluett ja vastavasisuline tekst. pisi|Võidu väljak 1974. aastal Foto: Jaan Künnap 1966. aastal sai väljaku nimeks Võidu väljak, seda nime kandis linna esindusväljak 1989. aasta maini.
Vabaduse väljaku hoonestus oli ägedate vaidluste objekt 1989. aastal seoses Roosikrantsi tänava nurgale kavandatud Diagnostikakeskusega. Protestijad leidsid asukoha, kunagise Barbara kalmistu, olevat sobimatu. Asjasse sekkus ka muinsuskaitse, kuid lõpuks ehitati asukohale Tallinna panga hoone.
1997. aasta detsembris tegi toonane linnapea Ivi Eenmaa ettepaneku Vabaduse väljak ümber kujundada: kaotada platsilt autoparkla ning muuta väljak puhke- ja jalakäijate alaks. 1998. aastal otsustati uue detailplaneeringu koostamiseks kuulutada välja riigihankekonkurss. Selle võitsid arhitektid Andres Alver ja Tiit Trummal. 1998. aasta suvel paigaldati parkivatest autodest ajutiselt vabastatud väljakule konteinerhaljastus ja pingid, asfaldile joonistati lilled.
21. sajand
pisi|Suusavõistlus Vabaduse väljakul 2007. aastal 2001. aasta aprillis otsustas Tallinna Linnavolikogu rajada Vabaduse monumendi ja käivitada selleks monumendi konkursi. 2004. aasta sügisel esitasid arhitektid planeeringu täienduse, millega monumendi asupaigaks saaks Ingeri bastioni müüride väljakaevamisega Mayeri trepi kõrvale tekkiv tühi plats.
2003. aastal rajati Kaarli puiestee Vabaduse väljaku poolsesse otsa Leonhard Lapini kavandatud Vabaduse kell.
pisi|left|Väljakaevamised Vabaduse väljakul [[2008. aasta juunis ]] Seoses Vabaduse väljaku ümberkujundamisega jalakäijate alaks viidi seal 2007. aastal läbi arheoloogilised väljakaevamised. Kaevati välja endine Harju värav ja selle eesvärav ning kaitserajatised nende ees. Kõik konserveeriti ning säilitati väljaku all olevas parklas, eesvärava kaitsetorni jäänused jäeti Harju tänava otsas läbi klaasvitriini huvilistele vaadata. Vabaduse väljaku alt arheoloogiliste uuringute käigus avastatud müüriosa uurimine andis alust eeldada, et ilmselt on sajanditevanune müür sadu meetreid pikk. Tõenäoliselt on bastionaalsüsteemi eskarpmüür olemas terve Vabaduse väljaku all, alates Harju mäe küljest kuni Jaani kirikuni. Avastatud enam kui kahe meetrit paksune ja viie-kuue meetri sügavuse müüriga, mis kunagi oli vallikraavi linnapoolseks servaks. Vallikraav ise kulges Jaani kiriku poolt, kusjuures vallikraav lükati 19. sajandil täis ja sinna peale ehitati vaiadele Tallinna Jaani kirik.
2009. aastal avati Vabaduse väljakul Harjumäe nõlval Vabadussõja võidusammas. Mälestusmärk on pühendatud kõigile Eesti vabaduse ja iseseisvuse eest võidelnud inimestele. See koosneb graniidist postamendist, millel kõrgub klaasist sammas ja selle otsas Vabadusrist. Vabadusristi keskel on mõõgaga käsi ja E-täht, postamendil on kiri "Eesti Vabadussõda 1918–1920".
Veekogu stratifikatsioon
Veekogu stratifikatsioon ehk veekogu kihistumine on nähtus, kus veekogus (meres, lahes, järves jne) toimub vertikaalsihis erinevate keemiliste ja/või füüsikaliste omadustega kihtide tekkimine ehk kihitumine. Stratifikatsioon toimub tavaliselt kas veetemperatuurist (soojuskihistus) või soolsusest tingituna.
Seisuveekogude stratifikatsioon
Mõistet kasutatakse sageli seisuveekogude (eriti järvede ja veehoidlate puhul), kus sageli on võimalik eristada kolme veekihti: epilimnioni, metalimnioni ja hüpolimnioni.
Kui vaadeldava veekogu stratifikatsioon ei muutu pika aja jooksul (näiteks 1 aasta), siis nimetatakse sellist veekogu meromiktseks; vastupidisel juhul, kui aasta ringi on veekogu kihistumata, võib kogu veemassi nimetada epilimnioniks.
Protsessi, mille tagajärjel vee kihistumus kaob, nimetatakse destratifikatsiooniks.
The Sun
The Sun oli eesti ansambel.
2003
Tanel Padar & The Sun kogunes esimest korda 1. veebruaril 2003 Ülo Kriguli ja Tanel Padari eestvedamisel. Algkoosseisus mängisid veel Danel Pandre ja Toomas Rull.
Mais ilmus esiksingel "Big Lie".
Toomas lahkus. Trummide taga võttis istet Eimel Kaljulaid.
2004
Suvel liitus ansambliga kitarrist Meelis Tauk.
Sügisel lahkus bändist Ülo Krigul, et alustada õpinguid Viini Konservatooriumis. Klahvpille tuli mängima bändi stuudiorežissöör Johannes Lõhmus.
Novembris ilmus EP "Welcome to Estonia".
2005
Aasta alguses lahkus Johannes, bänd jätkas neljakesi.
Juunis sai The Sun uue klahvimehe Tomi Rahula.
Ilmus debüütalbum „Greatest Hits”. Seda esitleti keset Tallinna lahte tavatus kohas, kütusepontoonil. Tuntuks said The Suni esimesed hitid: „Neljapäev”, „Kuu on päike”, „Sõnad läinud” ning „Welcome To Estonia”.
Aasta lõpus andis bänd välja akustilise live-CD/DVD. Laiendatud koosseisus lõid kaasa tšellist Kaido Kelder, Eesti Piirivalveorkestri löökpillimängija Eno Kollom, lõõtsamees Andrus Lehes ansamblist Jäägermeistrid ning April Frosti laulja Jelena Juzvik.
2006
Jaanuaris kuulutas R2 laulu “Kuu on Päike” aasta hitiks.
Eesti muusikaauhindade jagamisel sai ansambel kolmandiku kõikidest auhindadest - The Sun oli aasta ansambel ja edukaim uus tulija, „Greatest Hits” aasta album ning "Kuu on päike" aasta hittlugu.
Juunis ilmus müügile uus plaat „100% Rock'n'Roll”. Uue plaadi lugusid esitleti 13. juunil Tallinna Lauluväljakul Metallicat soojendades ning veoauto kasti ehitatud liikuvalt lavalt Tallinna tänavatel.
2008
28. novembril ilmus album "UNISEX".
Hiljem
6. juunil 2017 teatas Tanel Padar, et bänd Tanel Padar & The Sun lõpetab tegevuse pärast suve 2017.
Kose
pisi|Droonivideo Kosest 2021. aasta septembris Kose on alevik Harju maakonnas Kose vallas Pirita jõe orus.
Selket
right|thumb|Selket - Serket Selket 'hingata laskja' oli egiptuse mütoloogias jumalanna, keda on seostatud skorpioniga.
Kose
Kose kirik on üks vanemaid kirikuid Harjumaal ja Eestis. Alevikus tegutsevad gümnaasium, raamatukogu, kultuurikeskus, lasteaed ja huvikool.
Rahvastikuregistri andmetel elas Kosel 2014. aasta 1. jaanuaril 2034 inimest. pisi|320px|Kose alevik koos lähiümbrusega (2008)
Nimi
pisi|Jalakäijate sild üle Pirita jõe Kose asula paikneb Pirita jõe lammorus, mis on asula juures kärestikulisem ja kiirema veevooluga, kui seda on jõgi ümberkaudsematel aladel. Pirita jõel paikneb Kose aleviku keskel ka väike juga, mida ületab jalakäijate sild, ning sealt edasi allavoolu suundub jõgi kosena mööda kivisemat ja madalamat põhja. Sellelt jõelõigult pärineb arvatavasti ka Kose nimi.
Kose asula algusaeg
Ürikutes on Koset (Cosius) esimest korda külana mainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus (Liber Census Daniae). Kose suuruseks hinnati 9 adramaad, mis jäi küll alla mitmele tänapäeval endise Kose kihelkonna territooriumil paiknevale asulale (Harmi 25, Kõue 19, Ravila 18, Kirivalla 15 ja Karla 14 adramaad). Taani hindamisraamat valmis küll 1241. aastal, aga seal leiduv oli kirja pandud 1219. ja 1220. aastal. Umbes samast ajast pärines ka Kose kirik, mis on üks vanemaid kirikuid Harjumaal.
Pirita jõe kiiresti voolavat vett kasutati ka vesiveski käimapanemiseks. 1346. aastast on teateid vesiveski kohta, tänini on säilinud Kose veskijärv.
Jüriöö ülestõusust 1343. aastal võtsid osa ka Kose kihelkonna elanikud. Tagajärjeks oli aga ordu karistusretk sama aasta sügisel, mille käigus tehti arvatavasti Kose ja selle ümbrus, nagu muu Harjumaagi, inimestest lagedaks ja sajand hiljem mainiti Koset endiselt 9 adramaa suuruse külana, kus asusid kirik ja veski. pisi|vasakul|240px|Laadaplats kirikumäel. Näha on ka [[Kose kirik koos kahe kabeliga ja lõik veel süvendamata Pirita jõge. Foto: Kose-Uuemõisa Koduloomuuseum ]]
Kultuurielu algus ja esimesed seltsid
19. sajandi lõpul, kui Kosest hakkas kujunema alevik, hoogustus ka kultuurielu.
Esimesed andmed Kose kooride kohta on 1870. aastast, millal meeskoor esines pastor Hörschelmanni ametijuubeli puhul kirikus.
Kose meeskoor võttis 1879. aastal osa teisest üldlaulupeost Tartus. Kooris laulsid ka Tuhala, Oru ja Tammiku vallakooli õpetajad.
1881. aastal asutati Kose pasunakoor. Aastail 1881–1890 juhatas pasunakoori Kose-Uuemõisa kooli õpetaja Siim Oja. 1890. aastal asus pasunakoori juhtima talupoeg ja viiulimeister August Kristal, kes oskas mängida kõiki instrumente. 1892. aasta augustikuus asutati Kose Muusikaselts ja pasunakoor liitus sellega. Neil aastatel korraldati palju pidusid ja kontserte. 1896. aastal telliti pasunakoorile Saksamaalt uued instrumendid. Samal aastal võeti osa ka üldlaulupeost Tallinnas.
Seltsitegevus sai kannatada 1905. aastal, kui rahvas võttis revolutsioonist aktiivselt osa ja karistussalgad põletasid karskusseltsi maja maha ja mitmeid tegelasi karistati. Nii olid järgnevatel aastatel seltsid peaaegu varjusurmas.
Kose karskusselts Aade tegutses aastatel 1901–1908. Seltsis tegutsesid ka kirjanikke, näiteks Jakob Mändmets (1871–1930), Ernst Peterson-Särgava (1868–1958) ja ajakirjanik J. Reinthal. Selts üüris 1904. aastal eraseltsimaja Roobul, kus peeti kõnesid ka 1905. aasta revolutsiooni päevil ning seetõttu põletasid karistussalklased maja maha.
Muusika- ja karskusseltside ühendamisega moodustati Kose Haridusselts, mis alustas tööd 5. augustil 1907. Seltsi esimeheks valiti Kose-Uuemõisa kooliõpetaja Jaan Jürgenson. Haridusseltsi raamatukogu, mis tänapäeval kannab nime Kose raamatukogu, avati 1908. aastal. Kose kihelkonnas olid raamatukogud veel Paunkülas ja Triigis. Suurim raamatukogu oli kirjanik Voldemar Uexküllil Kose-Uuemõisas.
Ansip
Ansip on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Ansip on pandud Elistvere mõisas Äksi kihelkonnas Tartumaal. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Ansip 55 mehel ja 50 naisel.
Kose
Ettevõtluse algusaeg
Pangamaja ehitas Jüri Jõffert 1914. aasta suvel. Majas asus veel postkontor, mis tegutseb selles hoones siiani. Hoones asunud saali kasutas enne seltsimaja valmimist Kose Haridusselts ja hiljem Kose 6-klassiline algkool. Kose Laenu- ja Hoiuühisuselt said laenu omale majade ehitamiseks nii Kose Piimaühing, Kose Haridusselts kui ka teised ümberkaudsed asutused.
Panka peeti usaldusväärseks ja iga järgneva aastaga kasvas ka panga liikmete arv. 1909. aastal oli 32 liiget, 1910. aastal 108 liiget, 1917. aastal 298 liiget ja 1934. aastal 961 liiget.
9. novembril 1911 loodi Põllumeeste Seltsi algatusel Kose Piimaühing. Kose Piimaühingu tootmishoone, kus tänapäeval asub AS Kohuke, kerkis kohe pangamaja vastu. Piima kogumine toimus külade kaupa ja piim veeti kordamööda Kosele. Kuna veoraha ei makstud, põhjustas see hiljem Äksi meeste lahkumise ühingust ja oma meierei asutamise Äksi.
Kuna ühing oli aeg-ajalt majanduslikes raskustes, siis kõikus pidevalt ühingu liikmete arv. Arusaamatused ühingu juhatuse ja selle liikmete vahel põhjustasid samuti aeg-ajalt probleeme, kuid kohalikud talumehed pidasid ühingu olemasolu ikkagi vajalikuks ja toetasid seda igati.
1912. aastal oli ühingul 98 liiget. 1913. aastal oli ühingu liikmete arv vähenenud kuuekümneni. Aastatel 1916–1918 püsis liikmete arv stabiilselt (57 liiget). 1930. aastal oli liikmete arv kasvanud juba 262-ni ja 1935. aasta andmete kohaselt oli ühingul 256 liiget.
Iseseisvusaastad
Pärast Eesti iseseisvumist hoogustus ka ehitustegevus ja ettevõtlus. 1922. aastal valmis Kose Seltsimaja, mille pidulik avamine toimus 22. augustil. Alevikus avati mitu kauplust ja bussijaam. Sellest olenemata oli alevik endiselt väike oma üksikute taludega ja ilma suuremate ettevõteteta.
Üheks suuremaks ettevõtteks kasvas Johannes Kruusemendi autobussijaam, mille kümme autobussi vedasid inimesi mitmel liinil. Sel oli Kose keskel suur bussigaraaž ja köetav bussijaam, mis aga hävisid Teises maailmasõjas.
Kose aleviku areng okupatsiooniajal
Tagasilöök saabus, kui Punaarmee 1941. aastal Eestist taganedes süütas Kose suuremad majad. Kokku hävis 25 maja (näiteks Haridusseltsi maja, mille kohal asub tänapäeval Kose Gümnaasium).
pisi|Pirita jõe kevadine üleujutus Kosel
Kose aardeleid
Eesti suurim teadaolev noorema rauaaja hõbeaare. Avastati 1982. Kokku 1716 münti 8.–12. sajandist kogumassiga 1,9 kg.
Hõbemündid leidis Kose elanik Meelis Pärsik, kes oma koduõues kaablikraavi kaevas.
Kose alevik taasiseseisvunud Eestis
16. jaanuaril 1992 moodustati praegune Kose vald. Kose alevik säilitas oma koha valla halduskeskusena.
Haridus
Haridusasutustest tegutsevad Kosel gümnaasium, lasteaed, kunstikool ja muusikakool. Aastatel 1983–2007 töötas alevikus ka Kose Teeninduskool, mis rajati 1980. aastatel, et varjata Eesti NSV kõrgema juhtkonna majutamiseks mõeldud Kose varjendit. Tänapäeval kuulub endise teeninduskooli hoonekompleks Kose vallale ja selle ruumides asuvad nii kunstikool kui ka muusikakool, osa lasteaiast ja Kose Gümnaasiumi algklassid. pisi|Kose Gümnaasiumi peasissepääs 2013. aastal
Kose Gümnaasium
Esimesel aastal oli ette nähtud I–IV klassi avamine 2 õpetajakohaga. 30. aprillil 1928 pikendati koolikohustust Ravila vallavolikogu otsusega 5 õppeaastale ja 1929. aastal 6 õppeaastale. Esimesena lõpetasid 6. klassi 1928. aastal 6 õpilast, kes vahepeal olid õppinud Kose-Uuemõisa algkoolis.
1938. aasta lõpuks valmis uus algkoolihoone. 15. detsembril võeti maja vastu ja anti sissekolimisluba. Õppetöö algas uues koolimajas 9. jaanuaril 1939. Hiljem asus selles hoones Kose raamatukogu.
1956. aastal muudeti kooli nime: Kose koolist sai Kose Keskkool. Järgmine nimemuutus toimus 1. jaanuaril 2003, kui koolist sai Kose Gümnaasium.
1960. aastal kolis Kose Keskkool uude majja, millele tehti suurem juurdeehitus 1975. aastal. 2000. aastal avati uus tänapäevanõuetele vastav võimla, mis paiknes varasema kaarhalli asemel. 2006–2007 toimus uue tiiva ehitus, kuhu tõsteti ümber eesti keele, matemaatika ja tööõpetuse klassid. Alguses oli plaanis ehitada selle tiivaga ühendatav suur saal aga rahapuudusel sellest loobuti. Samal ajal tehti korda ka koolistaadion. 1. septembril 2008 liitus Kose Gümnaasium eKooli süsteemiga.
Kose Gümnaasiumis töötas 2013/14. õppeaastal 46 õpetajat ja 27 muud töötajat.
pisi|vasakul|[[Kose Kunstikooli joonistamisklass]]
Kose Kunstikool
Kose Kunstikool alustas tegevust 2001. aasta septembris aadressil Pikk tänav 15 asuvas majas ja kandes nime Kose Kunstikeskus. Neljanda õppeaasta alguses 2004. aastal koliti uutesse ruumidesse, mis paiknevad endise Kose Teeninduskooli ühes tiivas.
2005. aasta augustis, seoses riikliku loaga, muutus Kose Kunstikeskus kunstikooliks. Samuti lõpetas 2005. aasta kevadel kunstikooli esimene lend. Esimese lennu lõpetas kuus õpilast, mida on sama palju, kui 1928. aastal oli hiljem Kose Gümnaasiumiks saanud kooli esimesi lõpetajaid (tollal kuuenda klassi).
2006. aastal tegutses kunstikoolis kuus ringi (algklasside kunstiring, performance group, inglise keel, keraamika, klaasvitraaž ja tarbekunstiring), mille töös osales 98 inimest (nii lapsi, noori kui ka täiskasvanuid).
2009. aastal sattus kool mõningatesse majanduslikesse raskustesse ning uut kursust vastu ei võetud. Samas kompenseeris selle suurem tung eelkooli rühma ning tänu viimasele on kunstikoolis 2009. aasta lõpu seisuga üle saja õpilase, mis on suurim arv kooli senises ajaloos.
2015/16. õppeaastal avati ka robootika õppesuund.
Kose Muusikakool
Kose Muusikakool tegutseb aastast 1978. Koolis on 4 osakonda – akordioni-, klaveri-, viiuli- ja puhkpilliosakond – ning kümmekond õpetajat.
Kooli direktor aastani 2012 oli Tiit Helilaid, seejärel Tarmo Velmet. Nüüdne kooli direktor on Kai Rei-Pikajago.
Muusikakool asus algul vanas puumajas aadressil Pikk 8, ent 2013. aastal koliti ümber endise Kose Kutsekeskkooli ruumidesse. pisi|Endise Kose Teeninduskooli hoone
Kose Teeninduskool
Harju rajooni ametikooli rajamine Kosele otsustati 1979. aastaks. Kose Kutsekeskkool nr 40 avati 1983 ja see oli mõeldud 720 õpilasele. Esimesele õppeaastale suunduti nelja põllumajandusliku ja kahe ehituserialaga.
Õpilaste arv vähenes 2000. aastate algul ning teeninduskool liideti 2004. aastal Tallinna Lasnamäe Mehaanikakooliga. Selle järel lõpetati 2006. aasta sügisest alates tegevus Kose Teeninduskoolis, kus suure õppehoonete kompleksi renoveerimine ja üleval pidamine oleks nõudnud liiga suuri kulutusi.
Kose Teeninduskooli hoone kuulus Haridus- ja Teadusministeeriumile, kes andis vara üle Kose vallale koos maa-aluste varjenditega. Vallavalitsus plaanis sinna üle viia Kose Gümnaasiumi algklasside osa, ühe lasteaiarühma, kultuurimaja, raamatukogu ja noortekeskuse. Selle teostamiseks taotleti abi Euroopa Liidu fondidest, vald lubas omafinantseeringuid mahus 13 miljonit krooni.
2012–2013 renoveeriti hoonekompleksi tühjalt seisvad osad. Pinnale koliti ümber Kose Muusikakool (asub endises administratiivosas), Kose Noortekeskus (söökla ja sauna osas), Kose Raamatukogu (söökla osas), Kose Kultuurikeskus (raamatukogu ja aula piirkonnas), osa Kose Lasteaiast (laboritepoolses tiivas esimesel korrusel) ja Kose Gümnaasiumi algklassid (teisel ja kolmandal korrusel). Siseõues hakkas tegutsema kohvik Mõnus Amps.
Varem tegutsesid selles hoones juba Kose Kunstikool, Kose Päevakeskus, Kose Äriteeninduse osaühing, OÜ Kose Tervisekeskus, Kose Loomakliinik, fotograaf, massöör, Kose konstaablipunkt, Kose kiirabi (kuni 2011, nüüd Kose Tuberkuloosi haiglas) ja Kose Hambaravi OÜ. Varem tegutses seal ka kino ning pehme mööbli valmistamisele spetsialiseerunud ettevõte Cicada AS. Lisaks asuvad hoones ka valla sotsiaalkorterid.
pisi|Üks sissepääs Eesti NSV valitsusele ehitatud varjendisse
Teeninduskoolialused Kose varjendid
Kosel paikneb mitu varjendit, kuid neist olulisim ja suurim on endise Kose Teeninduskooli maa-alal paiknev ning Eesti NSV kõrgema juhtkonna majutamiseks mõeldud umbes 2500 m² suurune varjend.
pisi|vasakul|Kose Päevakeskus tegutseb ühes endise Kose Teeninduskooli tiivas teisel korrusel