Eetika_ja_filosoofia_piirid
3. Alused: hea elu
Sokrates ja mingil määral Platon uskusid, et filosoofia võib ainsana viia hea eluni, sest ta suudab kujundada voorusi. Mõistuspärane filosoofia pidi tooma taipamise, mis viib hea eluni. Filosoofia kas õpetab, kuidas rahuldada kaasasündinud vajadusi, või võimaldab mõistuspäraselt kujundada uue arusaama meie vajadustest. Aristotelese vaade oli vähem auahne, ja selle ning suurema psühholoogilise ja sotsiaalse detailsuse tõttu on Aristotelese "Eetika" ikka veel paradigmaatiline näide lähenemisest, mis püüab eetika rajada hea ning elamisväärse elu kaalutlustele. Aristotelesel ei ole inimene mittemateriaalne hing, vaid olemuslikult kehastunud ja olemuslikult ühiskondlikku elu elav. Praktiline mõistus, mis on eetilise elu jaoks keskne mõistuse võime, on väga erinev teoreetilisest mõistusest. Aristoteles pidas küll filosoofia ja teaduste kultiveerimist inimtegevuse kõrgeimaks vormiks, kuid pidas praktilise mõistuse rakendamist era- ja ühiskondlikus elus selle eeltingimuseks: iga indiviid vajab niisugust elu. Aristoteles rõhutab kord seda, et ühiskondlik elu on paratamatus, millest tark ei pääse, kord seda, et see on vajalik igale inimesele tema võimete täielikuks rakendamiseks. Praktilise mõistuse elu keskmes on voorused, tegude, soovide ja tunnete internaliseeritud dispositsioonid. Moraalifilosoofia jaoks on oluline, kas Aristotelese filosoofia kultuurispetsiifilisi elemente saab terviku struktuurist lahus hoida. Näiteks orjuse ja naiste staatuse puhul saab. Kahtlus tuleb muu hulgas sellest, et imetletav subjekt on häirivalt ametis iseendaga. Aristoteles möönab, et sõprus on hea elu osa, kuid ei pea vajalikuks lepitada sõprust eneseküllasuse ideaaliga. Tõearmastusele ta ei vastanda mitte ebausaldusväärsust tõe suhtes, vaid enesekeskselt kiitlemist ja võltstagasihoidlikkust. Voorus on aru dispositsioon. See ei ole lihtsalt harjumus, vaid kätkeb otsustusvõime rakendamist. See kätkeb ka soodsaid ja ebasoodsaid reaktsioone teiste iseloomule ja tegudele. Aristotelese vaated on seotud tema süsteemi ühe kuulsama ja kasutuma osaga, kesktee õpetusega, mille järgi iga iseloomu voorus on kahe pahe (millegi ülemäärasuse ja puudujäägi) vahepeal. Kord on tegu kasutu analüütilise mudeliga, mida ta ise järjekindlalt ei järgi, kord depressiivse mõõdukusõpetusega. Sellest õpetusest järeldub igatahes õigesti, et kuna vooruslikud inimesed teavad, mida nad teevad, siis nad näevad teiste pahesid ning näevad neid, kellel on pahed, või vähemalt nende tegusid halbade, ebameeldivate, kasutute või alatutena. Mõte, et voorus toob kaasa ka dispositsiooni teisi hinnata, võib tunduda vastuvõetamatu. See vastuvõetamatus võib tulla arusaamast, et vooruslik on süütu ega vastanda end teistele, või siis kahtlustusest, et keegi ei tea teistest (või ka iseendast) nii palju, et hinnanguid anda, või sellest, et me erinevalt Aristotelesest peame võimalikuks, et kellelgi on üks voorus ilma teisteta. Sokratese ja Aristotelese järgi nõuab praktiline mõistus, et voorus kuuluks harmoonilisse mõistuspärasesse struktuuri koos kõigi teiste voorustega. See erineb meie eeldusest, et üksikute voorustega võib seletada, miks inimene on ühes vallas parem kui teised. Ka see eeldus pidurdab meie reaktsioone teistele inimestele. Eetilised dispositsioonid ja reaktsioonid teistele on siiski seotud. Nende reaktsioonide loomus, sügavus ja enesekindluse aste on indiviiditi ja kultuuriti erinev, kuid eetiline dispositsioon ei ole Aristotelese järgi lihtsalt isiklik käitumismuster, millele võib sattumuslikult lisanduda kalduvus kahetseda selle puudumist teistel, vaid selline dispositsioon, mis ise struktureerib reaktsioone teistele inimestele. Et meie ei usu vooruste ühtsusesse, siis peame võimalikuks, et teatud eetiliste dispositsioonide puudumine on lihtsalt kellegi omapära. Keegi võib isegi kõiki eetilisi dispositsioone sel kombel vaadata, aga siis tal on mõni fundamentaalne eetiline dispositsioon puudu. Ingliskeelne moraalifilosoofia paigutab kõik moraalsed reaktsioonid hinnangu ja heakskiidu või halvakspanu vms alla. See on eksitav, sest 1) kõik need mõisted eeldavad vähemalt ajutist üleolekut, kohtunikuhoiakut, isegi kui moraaliteooria ei julgusta üleolekutunnet, 2) need eeldavad kaheks jaotamist nagu süü või süütuse üle otsustamisel, 3) need on suunatud ainult sellele, mis on tahtlik. Moraali eesmärgiks olev õiglus ei puuduta mitte ainult seda, kuidas reaktsioone tuleks nimetada, vaid ka seda, millised reaktsioonid on õiglased. "Mittemoraalsed" reaktsioonid, näiteks mittemeeldimise, salavimma ja põlguse, ning eetilise elu vähemad avaldused, näiteks tunde, et keegi on jube, pagendab koolitatud moraaliteadvus kavandatava teeskluse ja kättemaksu pelgupaika. Moraaliotsustuste süsteem jäljendab pelagianistliku Jumala võimu. Kriteeriumide rangus vastab eeldusele, et tegu on ainsa lõpliku kohtumõistmisega. See tekitab ka skepsist. Tekib probleem, kuidas sellisel viisil saaks anda hinnangu inimese iseloomule või dispositsioonidele. Pole tõenäoline, et inimene nende eest täielikult vastutaks, ja veel vähem tõenäoline on see, et me teame, kui palju nad nende eest vastutavad. Aga kas moraal nõuab, et inimese tegusid tuleb hinnata eraldi tema iseloomust? Aristoteles arvas, et inimesed on vabad ja tegutsevad nagu lapsed. Samuti arvas ta, et tegude kohta käivad kiitus ja laitus, ning tegude kaudu ka inimeste kohta; see eeldab, et teod on tahtlikud. Ent ta poleks aru saanud väitest, et see määrab, millised reaktsioonid teistele lähtuvalt oma eetilistest dispositsioonidest on kohased. Pidades eetilisi dispositsioone ka reageerimisdispositsioone hõlmavateks, tuleb silmas pidada, et reaktsioonid võivad olla mitmekesisemad, kui moraalist tuleneb. Aristoteles ei oleks pidanud uskuma, et inimesed vähemalt põhilises vastutavad oma iseloomu eest. Ta kirjeldab moraalset arengut harjumise ja internaliseerimisena, mis jätab praktilisele mõistusele vähe ruumi täiskasvanud inimese eesmärkide muutmiseks. Siin on probleem eetikafilosoofiaga; Aristoteles esitab seda praktilise uurimisena Sokratese küsimusele vastamiseks, nagu saaks oma elu terviku kohta küsida, kas see on suunatud kõige mõttekamas suunas. Kui voorus on osa hüvest, siis see ei saa olla soovitava hea elu suhtes väline. Aga seda kaalutlust ei saa praktilises mõtlemises radikaalselt kasutada. Vooruslikuks või mitte saadakse ainult harjudes. Aristotelese järgi tuleb moraalifilosoofiat õppida alles keskeas, sest alles siis oskab inimene hästi praktiliselt kaalutleda. Aga selleks ajaks on juba ammu saadud ärahoidvalt heaks või parandamatult halvaks. (Jutt on ainult praktiliselt mõistusest, aga Aristotelese poolest võiks elu järsult muuta ka pöördumine). Mõned Aristotelese arutlused võivad tõesti kaalutlusena töötada. Näiteks ütleb ta inimeste kohta, kes teevad elu eesmärgiks poliitilise au, et nad kalduvad panema end sõltuma nendest, kellest nad tahavad üle olla. Aga tavaliselt on Aristotelese arutlused voorusliku elu üle ning selle rolli kohta heas elus sellised, et pole usutav, et neid saaks oma elus kasutada. Ja siis tuleb välja, et inimene ei saa eetilise filosoofia abil Sokratese küsimusele vastata. Aga vastus skeptikule peaks olema eelkõige meie kõigi kasuks. Aristotelest ei huvita eetikaskeptitsism, vaid ainult inimesed, kellel on valed väärtused või halb iseloom. Tema vastust Sokratese küsimusele ei saa kasutada need, kes seda teiste arvates kõige rohkem vajavad.