cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Idarinne (Teine maailmasõda)
Eelmäng ehk Nõukogude Liidu ja Saksamaa koostöö
Nõukogude Liidu 1939. aasta "Groza" rünnakuplaanist tulenevate tegevuste ja tagajärgede neutraliseerimiseks alustas Saksa kindralstaap vastukäiguna "Barbarossa plaani" väljatöötamist, mille Adolf Hitler kinnitas 18. detsembril 1940. "Barbarossa" plaani väljatöötamisest ja selle detailidest oli Stalin teadlik.
Nende plaanide koostamise ajal ja heitluse eelõhtul olid sakslased ja venelased veel suured liitlased, kuid nende eesmärgid olid erinevad. Saksamaal puudus Euroopa vallutamise plaan, rääkimata Aasia või Aafrika vallutamisest. Sellest annab tunnistust Hitleri 1940. aasta 15. juuni otsus desarmeerida pärast Prantsusmaa kampaaniat 35 maaväe diviisi ja Rudolf Heßi lend Suurbritanniasse kontakti loomiseks inglastega (ametlikult Hitleri teadmata). Stalini plaan "Groza" nägi aga ette vallutada esimeste rünnakutega Euroopa riigid ja seejärel kogu maailm. Selle plaani üks osa oli koostöö Saksamaaga, et hoida teda sõjas Euroopa riikidega ning et Euroopa riigid end vastastikku sõdides nõrgendaksid. Selleks andis Nõukogude Liit Saksamaale igakülgset majanduslikku abi ka strateegiliste materjalide osas.
1939. aastal võeti vastu otsus armeede formeerimiseks Nõukogude liidu Euroopa osas. (3., 4. armee Valgevenes (5., 6. armee Ukrainas (Kiievi sõjaväeringkond), 7., 8. armee, 9. armee Soome piiril (Leningradi sõjaväeringkond). Neile lisandusid peagi 10., 11. armee Valgevenes ja 12. armee Ukrainas, mis olid loodud enne 1. septembrit 1939, s.t. enne sõja algust Poolas. Soome piirile paigutati peagi uued formeeritud armeed (13., 14. ja 15.). Pretsedendiks võib lugeda ka seda, et pärast Poola kampaania ja Talvesõja lõppu ei saadetud armeesid laiali. Seni olid Nõukogude Liidus eksisteerinud armeed ainult lahingutegevuse perioodil ja saadetud pärast sõjategevuse lõppu kohe laiali. 21. juunil 1940 andis Semjon Timošenko Riigikaitse rahvakomissari käskkirjaga nr. 4 punkt 3 korralduse luua 16. ja 17. armee. 17. armeed polnud Nõukogude Liidus kunagi enne olnud, seega pärast nende armeede formeerimist ületasid relvajõud oma kodusõjaaegse suurima suuruse.
Viis armeed paigutati Nõukogude Liidu ja Jaapani piirile, kellega varem oli sõda lõppenud ja kirjutatud alla rahuleping. Kaksteist armeed Nõukogude Liidu ja Saksamaa piirile, kellega oli sõlmitud mittekallaletungileping.
1940. aasta suvel võeti Nõukogude Liidus vastu otsus veel üheteist armee loomiseks numeratsiooniga 18–39.
Stalini jaoks oli Poola vallutamine 1939. aastal vaid murdosa tema põhieesmärgist ülejäänud Euroopa vallutamisel (19. augusti 1939 kõne KK Poliitbüroo salajasel pleenumil). Lõppeesmärgi, Euroopa riikide üksteise nõrgestamise saavutamiseks, tuli Saksamaa viia sõjani. Kuid Hitler polnud pikemaks sõjaks valmis. Selleks olid Saksamaa tooraineressursid väga armetud. Naftat, sõja peamist toorainet, jätkus ainult paariks kuuks.
Saksamaale tuli "appi" Jossif Stalin ja Saksamaa suunas hakkasid veerema varustusrongid sõjaks vajalikuga. Kõike, mida nõuti, Stalin ka lubas ja saatis. Saksa sõjaväeatašee Moskvas kurtis, et neil on raskusi 9 mm padrunite tootmisega, kuna puudub vajalik liin. Üsna varsti saabus konkreetne vastus: Nõukogude Liit tarnib puuduva liini ja ka veel 2000 pooletonnist lennukipommi, et nendega Inglismaa linnu pommitada.
Ajavahemikul 1. jaanuarist 1940 kuni 22. juunini 1941 saatis Nõukogude Liit Saksamaale tonni teravilja,  tonni puuvilla lõhkeaine valmistamiseks,  tonni naftat,  tihumeetrit puitu,  margariini,  kroomi,  tonni valtsmetalli,  tonni värvilist metalli ja 30 000 tonni toorkautšukit.
Sõjaks vajalikke materjale oli Nõukogude Liit saatnud Saksamaale suurtes kogustes juba enne 1. jaanuari 1940.
Vastavalt "Groza" plaani ettevalmistamisele oli juuniks 1941 Nõukogude Liidu läänepiirile Euroopa riikide ründamiseks paigutatud Punaarmee väejuhtide juhitavad järgmised Punaarmee väekoondised (armeed): kindral Pjotr Sobennikovi 8. armee; kindral Ivan Muzõtšenko 6. armee; kindral Vassili Morozovi 11. armee; kindral Fjodor Kostenko 26. armee; kindral Vassili Kuznetsovi 3. armee; kindral Pavel Ponedelini 12. armee; kindral Konstantin Golubevi 10. armee; kindral Mihhail Potapovi 5. armee; kindral Aleksandr Korobkovi 4. armee; kindral Nikolai Berzarini 27. ja 13. armee; kindral Jakov Tšerevitšenko 9. armee.
Peale mainitute oli nende lähitagalas rünnakuks valmis veel seitse armeed ja viis õhudessantvägede diviisi. Belostoki platsdarmile saabusid veel erilistes mustades mundrites diviisid, mis koosnesid GULAGist tingimisi vabastatud kriminaalkurjategijatest.
Vastavalt "Groza" plaanile määrati kindlaks ka pealöögi suunad. Valgevene Belostoki platsdarmilt pidi antama löök läbi Ida-Preisimaa otse Saksamaa südamesse. Teise löögi pidi ootamatu rünnakuga andma Ukrainast, Lvovi platsdarmilt 12. armee ja lõikama Saksamaa ära Rumeenia Ploiești õliväljadest. Pärast 1940. aastal Bessaraabia okupeerimist hõivas Punaarmee ka Ees-Karpaatias Rumeeniale kuulunud Põhja-Bukoviina. Stalini arvestuse järgi pidanuks Saksamaa sõjatehnika vedelkütuse puudumise tõttu vähem kui poole aasta pärast alistuma.
1941. aasta alguseks oli maailm otsustavate sündmuste lävel. Veebruaris 1941 tegid armeekindral Georgi Žukov ja marssal Boriss Šapošnikov Stalinile ettepaneku muuta piiriäärsed sõjaväeringkonnad rinneteks. 19. veebruaril 1941 kirjutas Stalin alla korraldusele, mille alusel loodi Nõukogude Liidu loodepiirile viis rinnet (ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo kinnitas selle otsuse 21. juunil 1941 toimunud salajasel istungil: Leningradi sõjaväeringkond nimetati Põhjarindeks; Balti sõjaväeringkond nimetati looderindeks; Lääne erisõjaväeringkond nimetati läänerindeks; Kiievi sõjaväeringkond nimetati edelarindeks; Odessa sõjaväeringkond nimetati lõunarindeks.
Sama otsusega määrati kindralstaabi ülem armeekindral Žukov Edela- ja Lõunarinde üldjuhiks, armeekindral Kirill Meretskov Põhjarinde üldjuhiks.
Veebruaris 1941 viidi tööstus sõjaaegsele töörežiimile, st kaks vahetust à 10 tundi (Saksamaa viis oma tööstuse sõjaaegsele töörežiimile alles 1943). Alustati vägede koondamist piiriäärsesse tsooni ja otseselt piirile, kuhu ehitati uusi lennuvälju, teid ja muid kommunikatsioone, kuid mitte kaitseehitisi. Aprillis alustasid liikumist Nõukogude Liidu läänepiirile väed riigi sisepiirkondadest. Nende vägede dislotseerumine uutele positsioonidele oli ette nähtud 10. juuliks 1941.
10. juuliks pidid piiritsoonis uutel positsioonidel olema järgmised armeed: 16. armee 1443 tanki, 19. armee 110 339 inimest, 20. armee 113 093 inimest, 21. armee 106 112 inimest, 22. armee 83 162 inimest, 24. armee 88 029 inimest.
Vägedesse saadeti 4 miljonit komplekti Euroopa kaarte; Nõukogude Liidu kaarte nende hulgas ei olnud. Need kaardid vastavate kirjadega on säilinud Saksa arhiivides. 29. mail 1941 anti trükki lühike vene-saksa vestlussõnastik nooremale sõjaväekoosseisule.
21. juunil 1941 toimus Kremlis ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo salajane istung, mille kohta V. Anfilov teatab: "Kommunistliku partei juhid ja Nõukogude valitsuse liikmed olid 21. juunil kogu päeva Kremlis ja lahendasid tähtsaid riiklikke ja sõjalisi küsimusi." Sellest hilisööni kestnud istungist on teada neli otsust:
Nüüd oli põhirünnakuobjekti Saksamaa ründamiseks vaja valida veel vaid poliitiliselt ja strateegiliselt sobiv hetk.
Kuna 10. juuliks 1941 pidid saabuma uutele positsioonidele teise ešeloni väed, siis pidid esimese ešeloni väed selleks ajaks vabastama sõjaväelinnakud ja laagrid teise ešeloni vägede majutamiseks.
Mõni tund hiljem helistas Žukov Stalinile ja püüdis teda veenda selles, et piiril toimub midagi tavatut. See hetk on jäädvustatud mitme otsese tunnistaja ja ajaloolase poolt. Pole kahtlust, et mitte ainult Stalin, vaid ka Molotov, Ždanov ja Beria keeldusid uskumast Saksa kallaletungi võimalikkust. Saksa agressiooni võimatust kinnitab Punaarmee tegevus: õhutõrjesuurtükid ei tulistanud Saksa lennukeid. Esimese ešeloni vägedelt olid ära võetud padrunid, kindralstaabist läkitati drakoonilisi käskusid: mitte alluda provokatsioonidele.
Nõukogude Liit
Ajavahemikul 1939–1941 viidi Nõukogude Liidus läbi mitu salajast mobilisatsiooni, mille tulemusel Punaarmee isikkoosseis kasvas 1,5 miljonilt mehelt 5,5 miljoni meheni.
Maavägedes oli 303 diviisi, neist 198 laskur- ja mägilaskurdiviisi, 31 motoriseeritud laskurdiviisi, 16 ratsaväediviisi ja 61 tankidiviisi, kokku 4,5 miljonit meest. Maavägede raskerelvastuses oli 56 700 suurtükki, 56 100 miinipildujat, 25 000 tanki, 29 000 sõjaotstarbelist lennukit. Sõjaväe vajaduseks oli 100 ehituspataljoni.
1941. aastaks oli komplekteeritud ja välja õpetatud 10 õhudessantvägede korpust ja 9 mehhaniseeritud vägede korpust, millest enamus ei kuulunud armeede koosseisu, vaid asetsesid armeede vahel. Komplekteeritud oli 3 NKVD vägedest koosnevat armeed.
Merel tegutses neli sõjalaevastikku (kaks ookeani- ja kaks merelaevastikku) ja kaks jõeflotilli Amuuri ja Dnepri jõgedel, mille koosseisus oli 350 000 meest.
Dnepri jõeflotill jaotati kaheks osaks, millest üks paigutati Doonau suudmesse (Doonau flotill) ja teine Valgevene metsadesse (Pinski jõeflotill). See sai täienduseks ka roodu merejalaväge. Balti laevastiku koosseisus formeeriti 1940. aastal merejalaväebrigaad. Musta mere laevastik sai 1941. aasta juuni algul merejalaväe ülesannete täitmiseks oma koosseisu 9. erilaskurkorpuse, mis oli vastavalt väljaõpetatud kindralleitnant P. Batovi juhtimisel. 14. laskurkorpus pidi maabuma Doonau flotilli laevadelt.
"Groza" plaani (täieliku nimega "Nõukogude Liidu strateegiline plaan sõja korral Saksamaa ja ta liitlastega", põhiautor armeekindral Dmitri Pavlov) läbiviimiseks oli planeeritud 5 miljonit meest ehk 13 armeed 190 maavägede diviisiga, lisaks 172 lennuväepolku 15 000 lennukiga. Raskerelvastust oli planeeritud 11 000 tanki ja 35 000 suurtükki. Operatsiooni pikkuseks arvestati 3–4 kuud ja inimkaotuste arvuks 1,5–2 miljonit meest. 1. juulil 1941 algas uus mobilisatsioon, mis viis Punaarmee armee koosseisu koos NKVD ja õhudessantvägedega 10 miljoni meheni ja mobiliseeritud meestest moodustati 300 uut diviisi.
13. juunil said rinded korralduse asuda lähtepositsioonidele Nõukogude Liidu piiridel.
Barbarossa plaan
pisi|Barbarossa plaan14. juunil 1941 korraldas Adolf Hitler viimase nõupidamise Barbarossa plaani ettevalmistamiseks. Täpsustati Wehrmachti koostöö Rumeenia, Ungari ja Slovakkia väeosadega. Hitler määras alustamise tähtpäeva ja leppesignaali, milleks oli "Dortmund". Barbarossa plaani kohaselt pidi Kiievi, Leningradi ja Moskva vallutamiseks piisama mõnekuisest sõjast. Plaani välja töötanud Saksa kindralid pidasid seda väga riskantseks ja praktikas teostamatuks. Ka kindral Friedrich Paulus oli samal seisukohal, kuid arvas, et edu võib tuua rünnakuks koondunud Vene vägede hävitamine koondumispiirkondades.
Saksamaa kuulutab Nõukogude Liidule sõja
Saksa saadik Moskvas von Schulenberg andis 1941. aasta 22. juuni varahommikul kell 4.30 Molotovile üle dokumendid, millega Saksamaa kuulutas Nõukogude Liidule sõja. Sama tegi ka Saksa välisminister Joachim von Ribbentrop, kes Berliinis andis Nõukogude Liidu suursaadik Vladimir Dekanozovile üle samasisulised dokumendid.
Peale sõja kuulutamise memorandumi (tekstiga "Saksa valitsus otsustas astuda sõtta NSV Liidu vastu seoses Punaarmee väeosade koondumisega Saksamaa idapiirile) oli selles veel kolm dokumenti, mis selgitasid sõja kuulutamise põhjusi:
Saksamaa ründab NSV Liitu
Nii valmis 1940. aasta kevadsuvel Barbarossa plaan – Saksamaa ennetav rünnakuplaan Nõukogude Liidu vastu, et hoida ära Nõukogude Liidu kavandatav esmarünnak Saksamaa vastu. Nii see juhtuski – 22. juunil 1941 tungis Saksamaa kallale Nõukogude Liidule, ennetades arvatavat Nõukogude Liidu rünnakut Saksamaa vastu umbes kahe nädala võrra. Punaarmee oletatav teoreetiline rünnakupäev Päev "M" oli 6. juuli 1941.
Pealetung Valgevene suunal
Saksa vägede rünnakut saatis kohe edu, väegrupi Nord väed Ida-Preisimaalt murdsid läbi Nõukogude Liidu läänepiiril olevatest looderinde vägedest ning liikusid kiirelt edasi loode, lääne ja edela suunal. Väegrupi Mitte väed alustasid pealetungi Kindralkubermangust, vallutasid 22. juunil Alytuse ja jõudsid Grodno linnani.
Väegrupi Mitte 2. tankigrupi väed tungisid Bresti ja 3. tankigrupi väed Białystok eendi ruumis Valgevene NSV aladele ja tungisid 24. juunil Läänerinde vägede kaitsesse kirde-Leedu NSV-s ning hõivasid 24. juunil Vilniuse ja Kaunase, 26. juunil Słonimi ja Słucki, 27. juunil Białystoki, 28. juunil Minski ja Babrujski.
Juuli alguseks olid Saksa väegrupi Mitte väed piiril asunud Läänerinde väed purustanud, vallutanud piirikindlustused Brestis ja Minski (28. juunil) ning 2. ja 3. tankiarmee (22. juunist 9. juulini) Białystoki-Minski lahingute tulemusel Białystoki ja Novogorodoki piirkonnas Minskist läänes Nõukogude armeed ümber piiranud ning ületanud Daugava ja Dnepri jõe, mis olid Nõukogude Liidu teiseks strateegiliseks kaitseliiniks. Pärast jõgede ületamist murdsid väegrupp Mitte soomusväed Smolenski lähistele Moskva suunal.
Pealetung Läti ja Eesti suunal
, ''Looderinne (Teine maailmasõda)
Koola poolsaarel ründasid Saksa väed Norrast Murmanski suunal. Murmanski vallutamine ei õnnestunud ning 1941. aasta detsembris asusid sakslased positsioonisõda pidama.
Pealetung Ukraina suunal
Väegrupi Süd 1. tankiarmee ja 6. armee pealetungisuunaks olid edelarinde kaitsepiirkonnas asunud Rivne, Žitomir ja Kiiev, 17. armee pealetungisuunaks oli läbi Ukraina keskosa Lviv, Ternopil ja Vinnõtsja. Nõukogude Edelarinde vasturünnak ning soomusvägede vahel toimunud Brodõ-Dubno lahing Lvivi oblastis 23.–30. juunil pidurdas Saksa soomusvägede pealetungikiirust, kuid lahingutes tagas Saksa poole edu, arvulises ülekaalus olnud Nõukogude soomusvägede vastu Luftwaffe ülemvõim õhus ja halb Punaarmee üksuste juhtimine. Saksa 11. armee ja Rumeenia väed sisenesid Moldaavia NSV-sse ja ohustasid Odessat.
, Lõunarinne (Teine maailmasõda)
Vahetult Nõukogude Liidu ja Saksamaa piiril asunud Punaarmee esimeses ešelonis olnud 170 diviisist purustati 1941. aasta juuli keskpaigaks (kolme nädalaga) täielikult 28 diviisi. 70 diviisi kaotasid oma koosseisust ja tehnikast üle 50%. Eriti suuri kaotusi kandsid Läänerinde väed, kuhu kuulus 24 purustatud diviisi 28-st. Selle rinde ülejäänud 20 diviisi olid kaotanud 50–90% oma koosseisudest ja tehnikast. Olles purustanud sõja esimeste nädalate jooksul tohutud Nõukogude väeüksused, langes Saksamaa arhiivide andmetel esimestel sõjakuudel vangi 3,9–4,2 miljonit punaarmeelast. 1941. aasta lõpuks oli Punaarmee kaotanud kõik oma esimese ešeloni väed, mis olid hästi välja õpetatud ja komplekteeritud parima ohvitseridekaadriga. 1941. aastal liikusid Saksa väed edasi ida suunas keskmiselt 25–35 km päevas, kirde suunas 25–30 km päevas, kagu suunas 16–20 km päevas. Saksamaa sõjalised kaotused samal ajaperioodil olid 40% tankidest (sellest lahingukaotused 20%), 900 lennukit, neli miinitõrjelaeva, kaks torpeedokaatrit ja üks hävitaja Läänemerel, umbes sõdurit ja ohvitseri langenute ja haavatutena, ning 27 teadmata kadunut. Kuna ei Nõukogude Liit ega Saksamaa ei olnud kumbki valmistunud kaitseks, vaid ainult ründeks, sai tohutu eelise 1941. aasta suvel see, kes ründas esimesena. Seepärast hõivas Saksamaa suure osa NSV Liidu Euroopa-osast ja okupeeris suured maaalad.
Pealetung Leningradi suunal
pisi|left|Pealetung Leningradi suunal, juuni–detsember 1941 Operatsiooni Barbarossa teises faasis juuli lõpus ja augusti alguses tungis Saksa väegrupp Nord läbi Läti ja Eesti Leningradi poole, vallutas Pihkva ning liikus edasi Luga ja Novgorodi suunas. Loode-Venemaal, Leningradi oblastis väegrupp Nordi 4. tankiarmee väeosad vallutasid 4. juulil Ostrovi, sisenesid 8. juulil ja hõivasid 9. juulil tähtsa raudtee ja maanteede ristumiskoha Pihkva. Pihkva vallutamise järel jätkasid 4. tankiarmee XXXXI armeekorpuse väed pealetungi Leningradile Luga sihil, Pljussa juures pealetung peatus ning 1. ja 6. tankidiviis suundus Kingissepa suunas, LVI motoriseeritud armeekorpuse 8. tankidiviis suundus aga Porhovi suunas. Kaitset liinil Pihkva järv – Ilmeni järv korraldas Punaarmee 11. armee.
18. armee jätkas pealetungi Põhja-Eestis ja Tallinnas blokeeritud Punaarmee Põhjarinde ja Balti laevastiku vägedele. Punaarmee ja Balti laevastiku grupeeringu taganemistee mööda maismaad lõigati ära täielikult 7. augustil, kui Saksa väed Põhja-Eestis Kunda juures jõudsid Soome laheni, lõigates sellega Eestit kaitsnud 8. armee kaheks. Kunda–Paide joonest lääne poole jäänud Punaarmee väeosad tõmbusid Tallinna kaitsele. Pärast seda liikus 18. armee Narva alla.
Pealetung jätkus 1. septembril, tankiüksused 4. tankiarmeest vallutasid Laadoga jõel Shlüsselburgi, samal ajal kui 16. armee vallutas 24. augustil Novgorodi ning jõudis seejärel välja Laadoga järve juurde, Leningradist ida pool. 17. septembril viidi 4. tankiarmee väegrupp Mitte koosseisu, mis tungis peale Moskvale. Leningradi piiramine tehti ülesandeks 16. ja 18. armeele. Novembris 1941 3. tankiarmee XXXIX tankikorpus, kes püüdis ühineda Soome vägedega Sviri jõel vallutas Tihvini.
, Saksa okupatsioon Eestis, Lätis, Leedus , Läti Teises maailmasõjas, Leedu Teises maailmasõjas
Leningradi blokeerimine ja blokaad
pisi|Leningradi blokaadirõnga kujundanud Saksa vägede paiknemine 1942. aasta mai – 1943. aasta jaanuar 10. juulil 1941 alustasid Soome väed rünnakut Karjala maakitsusel ja Laadoga-Karjalas, Laadoga–Äänisjärve vahelisel suunal. 30. juulist 9. septembrini vallutas Soome tagasi talvesõjaeelsed alad. 4. septembril jätkati edasitungi Laadoga ja Äänisjärve vahelisel alal. 10. oktoobriks 1941 oli Soome saavutanud positsioonid Sviri jõel ja asetus kaitsele. Soome lahe ja Laadoga järve vahelisel alal jõudsid Soome väed välja 30 km kaugusele Leningradi kesklinnast, kuid edasist otsest sõjategevust Leningradi linna vallutamiseks nad ei teostanud, vaid olid Leningradi piiramisrõnga põhjapoolsel liinil.
Saksa väegrupp Nord väed viisid septembri alguseks lõpule pealetungioperatsiooni strateegiliselt tähtsa Leningradi linna blokeerimisega maismaa poolt, vallutades 8. septembril Leningradist ida pool asunud Schlüsselburgi ning algas 8. septembrist 1941 kuni 27. jaanuarini 1944 kestnud Leningradi linna blokaad. Leningradi piiramine kestis 900 ööpäeva. Leningradi kaitsetegevust teostas Nõukogude vägede poolt Leningradi rinde ja Volhovi rinde väed, Saksa vägedest sõdisid piirkonnas Wehrmachti väegrupi Nordi 16. ja 18. armee. Leningradi linna päästis vallutamisest Saksa sõjavägede ülemjuhataja Adolf Hitleri poolt strateegilise otsuse vastuvõtmine, millega suunati suur osa Leningradi suunal tegutsenud vägesid Lõuna-Venemaale ja Ukrainasse, kus samal ajal peeti suuri lahinguid Smolenski, Kiievi ja Odessa juures.
Pealetung Smolenski suunal
Samal ajal alustas väegrupp Mitte kuuajalist (10. juuli – 10. september) lahingut Smolenski pärast, kus piirasid 18. juulil ümber Smolenski all suured Punaarmee üksused. Rasketes lahingutes piiras väegrupp osaliselt ümber kolm Punaarmee armeed (16., 19., ja 20. armee) ning lõi tagasi järjest tugevnevad ja meeleheitlikumad Punaarmee vasturünnakud, mis püüdsid linna pärast võitlevate vägede olukorda parandada. 19. juulil suunati aga Guderiani 2. tankiarmee, 1. tankiarmee jõudude toetamiseks Kiievi vallutamisel väegrupp Süd rindelõigus. Guderiani tankidiviisid mängisid pearolli Nõukogude armeede ümberpiiramistes Minski, Smolenski, Kiievi ja Brjanski.
Pealetung Ukraina suunal
pisi| Väegrupp Süd jätkas oma edasitungi Kiievi suunas, 17. armee murdis 30. juunil Lvovi garnisoni vastupanu ning ühines 8. augustil 11. armeega selleks, et.purustada Umani regioonis kaks Nõukogude armeed (6. ja 12. armee), sulgeda Umanski kott ning blokeerida Odessa. Pealetungil Kiievile võitsid Guderiani tankiüksused Punaarmee vägesid 9. augustil Roslavli all, 20. augustil Gomeli juures ja 19. septembril Kiievi all. Kiievi kott suleti 26. septembril, vangi langes 665 000 Nõukogude sõdurit ja ohvitseri. Nõukogude vägede Kiievi kaitseoperatsioon kestis 6. juulist kuni 26. septembrini 1941. Augusti lõpus käskis Hitler ajutiselt katkestada edasitungi Moskvale ja Leningradile ning selle asemel rünnata ja elimineerida Kiievit ja Ukrainat kaitsvad Punaarmee osad.
16. oktoobril hõivasid Saksa 11. armee üksused koos Rumeenia vägedega Odessa ning 27. oktoobril Krimmi poolsaar, millele järgnes Sevastopoli piiramine ja vallutamine 27. juunil 1942.
Ukraina vallutamine
Operatsiooni Barbarossa kolmandas faasis augusti lõpust kuni septembrini ründasid väegrupid Mitte ja Süd ühiselt Kiievi regiooni kaitsvaid Nõukogude vägesid, samal ajal kui ülejäänud väegrupi Süd osad tungisid sügavamale Ukrainasse. Kahe nädalaga piirasid Saksa väed neli Nõukogude Edelarinde armeed (5., 21., 26. ja 37. armee) Kiievist idas sisse ning purustasid need. 26. septembril sulgesid 1. ja 4. tankiarmee Kiievi "koti" ning 20. oktoobril vallutas 6. armee vallutas Donbassi regiooni tööstuskeskuse Donetski (Stalino). 24. oktoobril vallutati Harkov ning 20. novembril hõivas 1. tankiarmee Rostovi Doni ääres. Kiievi eendi likvideerimise ja 600 000 Nõukogude sõjavangi siirdumisega Saksa tagalasse oli Hitleri silmis eeldus Moskva vallutamiseks täidetud.
, Ukrainas, Kindralkubermang , Ukraina Teises maailmasõjas, NSV Liit Teises maailmasõjas
Saksamaa rünnakutempo rauges alles 1941. aasta teisel poolel, kui põrkuti kokku Punaarmee teise ja kolmanda ešeloni vägedega, mille olemasolust Saksa luurel aimugi ei olnud. Raskusi tekitas ka karm talv. Sellises olukorras sõdimiseks puudus Saksa armeel vastav varustus ja tehnilised vahendid.
Pealetungioperatsioon Taifuun
, Operatsioon Wotan OKW alustas operatsiooniga Taifuun, otsustavat rünnakut Moskvale, oktoobri alguses. Samal ajal kui väegrupid Nord ja Süd jätkasid vähendatud vägedega rünnakut Leningradile põhjas ja Harkivile lõunas, alustas täiendatud väegrupp Mitte kontsentreeritud rünnakut Moskvale.
5. detsembril alanud Punaarmee vastupealetungiga pandi sakslaste edasiliikumine seisma ning 7. jaanuariks 1942 olid sakslased Moskva lähistelt tagasi tõrjutud. Saksa väed taganesid 160 kilomeetrit, jätsid maha Kalinini, kuid suutsid püstitada kaitseliini Dnepri jõel Smolenski, Vjazma ja Rževi ees, kus hoiti positsioone 1943. aastani.
Saksamaal ei õnnestunud kiirkampaania käigus vallutada ei Moskvat ega ka Leningradi. 1941. aasta lõpus toimus Moskva all esimene murdelahing, millega Punaarmee sundis Saksa väed pealinna alt taganema. Umbes samal ajal algasid USA ja Suurbritannia regulaarsed suuremahulised abisaadetised Nõukogude Liidule (nn lend-lease), mis andsid suure panuse Nõukogude sõjalise võimsuse tugevdamisele ning Nõukogude Liidu edasisele edule sõjas. Lend-lease-tarnetega varustati Punaarmeed reaktiivrakettide (nn katjuušade) transportimiseks Studebakeri veokitega, tarniti ligi 30% Nõukogude relvatööstuses kasutatud lõhkeainest, 50% Nõukogude lennukitööstuses lennukite valmistamiseks kasutatud alumiiniumist, 50% lennuväe vajaduseks kasutatud lennukikütusest, enamik Nõukogude armees kasutusel olnud sidevahenditest (raadiojaamadest). Põhja-Venemaa sadamate kaudu toimetati kohale suur hulk toiduaineid sõjaväe toitlustamiseks jne.
Talvelahingud 1941–1942
110px|left|pisi|Üle 3 miljoni Saksamaa ja tema liitlaste sõduri autasustati medaliga [[Medal "Talvelahing Idas"|"Talvelahing Idas 1941/1942"]] 1. jaanuariks 1942 olid Nõukogude väed vallutanud Moskva ofensiivi tulemusena põhjas Kalinini ja lõunas Kaluga ning ümber piiranud Saksa väed Demjanskis, Rževis, Holmis ja paljudes teistes asulates.
Ülioptimistlik Stalin andis käsu üle minna vastupealetungilt üldisele pealetungile, et ümber piirata suur osa väegrupist Nord ja väegrupp Mitte. Stalin oli veendunud, et Saksa üksused on aetud viimse piirini, ning proovis seda ära kasutada oma vägesid kontsentreerimata ja ümberpiiratud sakslasi hävitamata. 7. jaanuaril andis Stalin käsu minna kõikidel rinnetel üldpealetungile, kontsentreerudes peamiselt väegrupp Mitte vastu, kuid ka rünnata sakslasi Leningradi, Staraja Russa, Orjoli, Harkovi ja Krimmi piirkondades.
Vastupealetung Volhovi suunal
Põhjas üritas Volhovi rinne ära lõigata väegrupi Nordi 18. armeed ülejäänud vägedest, kuid Nõukogude löögijõud olid liiga hajutatud ja halvasti varustatud. Kuigi 52. armee murdis Saksa vägede rindest läbi ja 2. löögiarmee tungis kuni 70 kilomeetri sügavusele vaenlase tagalasse, siis peagi Saksa vägede vasturünnakute tulemusena sissemurre likvideeriti ning 2. löögiarmee piirati sisse ja juuni lõpuks ka Volhovi kotti jäänud Punaarmee väeosad hävitati ning vangi langes 2. löögiarmee juhataja Andrei Vlassov, kes hiljem liitus Nõukogude-vastasese võitlusse Saksa armee poolel Venemaa Vabastusarmee juhina.
Rževi-Vjazma pealetungioperatsioon
Moskva rajoonis üritasid Kalinini ja Läänerinde väed ära lõigata väegruppi Mitte ning ründasid väegrupi rindejoont põhjast ja lõunast, eesmärgiga kokku saada Vjazmas. Et Kalugast lõunas asus Saksa vägede rindejoones auk, suundus läbi selle nende tagalasse 1. Punaarmee kaardiväe ratsakorpus koos juurdeantud tankibrigaadidega. Kuna selles piirkonnas oli maastik eriti raske, liikusid ründajad edasi teosammul. Nõukogude 39. armeel õnnestus 7.–9. jaanuarini kestnud rünnakute tagajärjel Saksa vägede rindest läbi murda ning armee avangardina liikunud 11. ratsakorpus jõudis jaanuari lõpuks peaaegu Smolenski–Moskva maanteeni, kuid veebruaris Saksa 9. armee vasturünnak lõikas eelväed ülejäänud jõududest ära ning piiras ümber korpusega paralleelselt liikuva 29. armee.
Rinde keskosas suudeti küll tagasi vallutada Možaisk, kuid et maastiku- ja ilmastikuolud olid rasked, siis ainult piki kõva kattega maanteed liikunud 33. armee suutis välja jõuda Vjazma eeslinnadeni, kus ka see armee Saksa vägede vasturünnakute tulemusena ümber piirati ja juuni alguseks hävitati.
Demjanski-Holmi vastupealetungioperatsioon ja kott
Looderinde sektoris 7. jaanuaril 1942 alanud vastupealetungioperatsioonis ründasid Punaarmee 1. ja 2. kaardiväekorpuste väed Saksa väegrupi Nord 16. armee vägesid põhjapoolt, piirasid II armeekorpuse väeosad ümber Demjanskis ja 3. löögiarmee lõuna poolt Holmis ning jõudsid Staraja Russa ja Belõini. Saksa väed pidasid Demjanski katla piiramisrõngas ja pärast ühenduskoridori loomist vastu veebruarist juunini 1942, tänu nende massilisele varustamisele Saksa Luftwaffe transportlennuväe õhusilla abil.
Lõuna pool üritasid Brjanski rinde väed murda edutult Saksa vägede kaitset Orjoli ees. Kaugemal lõunas suutsid Edelarinde ja Lõunarinde väed üllatusrünnakuga läbi murda väegrupi Süd 6. ja 17. armee liitusmiskohast ning tungida kuni 100 kilomeetri sügavusele Saksa vägede tagalasse. Kuid pealetungilahingutes kurnatud Punaarmee väed suruti vasturünnakutega tagasi maatükile, mida hiljem tunti kui Barvenkovo sillapead.
Vastupealetungioperatsioon Krimmis
Et Punaarmeel polnud peaaegu üldse mobiilseid väeüksusi, kasutati Saksa rindest läbi tunginud väeüksuste abistamiseks viit langevarjurite korpust. Korpuste eesmärgiks oli koos 1. kaardiväe ratsakorpuse, 11. ratsakorpuse ja 33. armee osadega Vjazma vallutamine ning selle hoidmine. Kuid halbade ilmastikutingimuste tõttu saadeti langevarjurite korpused lahingusse osade kaupa ning Saksa vägede resoluutse tegutsemisega hävitati langevarjurid koos läbi rinde tunginud Punaarmee üksustega juuni alguseks.
20. aprillil 1942 lõpetati STAVKA käsul ametlikult rünnakud Saksa vägede positsioonidele. Tegeliult olid Punaarmee rünnakud katkenud juba varem. Kevadine sula ja pikaks veninud Demjanski ja Holmi kottide vabastamise operatsioonid katkestasid Saksa vägede plaanid ettetunginud Punaarmee vägede ümberpiiramiseks. Kotti jäänud Punaarmee väed püüdsid kuni juuni alguseni tulutult omadeni välja murda, kuid suve alguses likvideeriti nad Saksa vägede poolt lõplikult. pisi|Olukord Idarindel, 1942. aasta mai–november
1942. aasta suvine pealetung
ehk Fall Blau, 28. juuni – 24. november 1942 , Edelarinne, Doni rinne, Stalingradi rinne
1942. aasta suvel Saksa vägede sõjategevuse peaülesandeks oli jõuda Idarinde lõunalõigul välja Volgani ning vallutada Kaukaasia. Saksa vägede pealetungioperatsioon Fall Blauga võttis Saksa kindralstaap ette pealetungi Idarinde lõunaosas, 28. juunil alustas väegrupp Süd oma suurimat strateegilist pealetungi Stalingradile ja Kaukaasiale ning koondas sinna 2 väegruppi (umbes 900 000 meest, üle 17 000 suurtüki ja miinipilduja, 1260 tanki, 1640 lennukit), kes pidid vallutama Doni ja Kubani ala ning Kaukaasia.
7. juulil vallutas 4. tankiarmee Voroneži. Pealetungi juhtimiseks Kaukaasia suunal moodustati Saksa vägede väegrupist Süd lõunatiival väegrupp A, mis pidi hõivama nafta poolest rikka Kaukaasia regiooni. Moodustatud väegrupi B eesmärgiks oli Volga suunal Stalingrad. , Väegrupp B, Väegrupp A, 6. armee (Saksamaa)
Kaukaasia ründamine
Väegrupi pealetung takerdus Kaukaasia lävel teel Groznõi peale. Kaukaasias hõivati Groznõi naftapiirkond Tšetšeenias, kuid tähtsamad Bakuu naftaväljad jäi võtmata.
Sevastopoli ründamine
1941. aastal olid Saksa 11. armee üksused koos Rumeenia vägedega 16. novembriks vallutanud Krimmi poolsaare, kuid poolsaare tipus asunud Musta mere laevastiku baas jätkas vastupanu ümberpiiratud olukorras. 1942. aasta suverünnakul Sevastopoli vastu ületasid Saksa diviisid Severnaja lahe põhja poolt ja murdsid sisse sisemisse kindlustusvööndisse linnast ida pool. Nõukogude vasturünnakud jäid tagajärjetuks. Rünnakul idast vallutati Rumeenia üksuste kaastegevusel valitsevad Sapuni kõrgendikud. Võitluslennukite üksused purustasid Punaarmee kindlustused, esijoones Sapuni kõrgendikel. Kertši juures purustati tõhusa kahuritulega vaenlase 18 laevast koosneva koondise rünnak üle merekitsuse. 30. juunil laiendati mitmes kohas sisemises kindlustusvööndis sissemurret läbimurdeks, Luftwaffe tugeval toetusel tungisid Saksa väed kuni kaitsepositsioonideni linna idaserval ja vallutasid Krimmi sõjast tuntud Malakovi fordi. Idast ründavad diviisid tungisid pärast läbimurret Sapuni positsioonist laial rindel sügavale kindluse võitlusväljale. Rumeenia väed vallutasid kiirel edasitungil Balaklava linna ja sadama.
Saksa 11. armee ja Rumeenia väed kindralvälimarssal Erich von Mansteini juhtimisel, toetatuna kindralkolonel Wolfram von Richthofeni lahingulennukite korpuse poolt, vallutasid Sevastopoli 1. juulil 1942 pärast 25 päeva kestnud vihaseid võitlusi. Löödud Sevastopoli armee riismed taandusid Hersoni poolsaarele. Võitlustes Sevastopoli pärast tõkestasid Saksa ja Itaalia sõjalaevastiku kerged üksused koostöös maaväega ja Rumeenia sõjalaevastik kontradmiral Georgescu ja mereväekapten Slatiani juhtimisel vaenlase järelveoliiklust mere kaudu. Võitlustes Sevastopoli kindluse pärast võtsid sakslased 2. juulini üle 50 000 vangi, Sevastopolis ei jäänud terveks ühtki laevatehast ega vabrikut. Niivõrd hävitavalt olid linna ja kindlust tabanud Saksa õhujõudude pommirünnakud ja raskekaliibrilise Saksa suurtüki Dora/ Schwerer Gustav tuli.
Stalingradi lahing
Saksa väegrupi B vägede pealetung Volga suunas algas 17. juulil, ning 23. augustil jõudsid nad Stalingradist põhja pool Volgani, tungisid 13. septembril linna ja vallutasid suure osa sellest. 19. novembril andsid Stalingradi rinde väed löögi tiivalt, kust väegruppi kaitsesid Rumeenia ja Itaalia väeosad ning võtsid selle löögi tulemusel Stalingradis olevad sakslaste üksused "kotti", mis sulgus 23. novembril. Stalingradi lahing (17.07.1942–2.02.1943) oli üks suuremaid lahinguid Idarindel. Nõukogude armee 3 rinnet, mida juhatasid kindralpolkovnik Andrei Jerjomenko ja kindralleitnandid Konstantin Rokossovski ja Nikolai Vatutin piirasid ümber Saksa väed Stalingradis. Katlasse sattunud 250 000 mehest, ellujäänud 91 000 meest eesotsas kindralfeldmarssal Friedrich Paulusega alistusid ajavahemikus 31. jaanuar – 2. veebruar 1943. Kokku andis alla 230 Saksa, Rumeenia ja Horvaatia diviisi.
Pealetungioperatsioon Uranus
Nõukogude Liidu Stalingradi vastupealetung, Pealetungioperatsioon Uranus, algas 19. novembril 1942. Punaarmee Edelarinde väed lõid kaitsel oleva Rumeenia 3. armee rindesse 12 kilomeetri laiuse avause ning Nõukogude Liidu mobiilsed üksused piirasid Doni jõe käärus viis Rumeenia diviisi sisse. 20. novembril ründasid Stalingradi rinde väed Rumeenia 4. armeed ja murdsid selle kaitsesse 30-kilomeetrise lõhe. Avausse suundusid Nõukogude 4. ratsakorpus ja 4. mehhaniseeritud korpus, kes liikusid Plodovitoje poole. 22. novembril hõivasid 26. tankikorpuse väed Kalatši ning 23. novembril kohtusid loodest liikuvad 4. ja 26. tankikorpus ning kagust tulev 4. mehhaniseeritud korpus Sovetski külas, piirates sellega sisse Saksa 6. armee ja osa 4. tankiarmeest kokku 250 000–275 000 meest.
Velikije Luki pealetungioperatsioon
24. novembril 1942 ründas Kalinini rinde 3. löögiarmee väegrupi Mitte kaitseliine Velikije Luki rajoonis ning järgmisel päeval ründasid Kalinini ja Läänerinde kuus armeed (20., 22., 29., 31., 39., ja 41. armee) väegrupi Mitte 9. armeed Rževi eendil. 28. novembril alustasid looderinde väed rünnakuid väegrupi Nord 16. armee vastu Demjanski eendil.
Stalingradi kott
Esimene suurem rünnak Stalingradis sissepiiratud Saksa vägede vastu algas 2. detsembril. 12. detsembril alanud Saksa vägede rünnakud operatsioonis Talvetorm (12.–24. detsembrini 1942), et sissepiiratuid päästa, ebaõnnestusid ja allesjäänud 91 000 meest alistusid 2. veebruaril 1943. , Operatsioon Talvetorm
Taandumine Kaukaasiast
1942. aasta hilissuvel oli Wehrmachti idarinde väegrupp A edenenud Kaukaasia poole, kus hõivati Groznõi naftapiirkond Tšetšeenias, kuid tähtsamad Bakuu naftaväljad jäi võtmata. Seoses Saksa ja Rumeenia vägede suuremastaapse kaotusega Stalingradi lähistel, kerkis oht, et Kaukaasiasse tunginud Saksa väegrupp A lõigatakse ülejäänud idarindest ära. Seetõttu algas 1942/1943 aastavahetusel Saksa vägede väljatõmbumine Kaukaasiast.
Pealetungioperatsioon Säde
Pärast blokaadirõnga läbimurdmist Punaarmee Leningradi-Novgorodi pealetungioperatsiooni käigus jätkusid Punaarmee ja Balti laevastiku pealetungioperatsioonid rünnakuga Eesti ja Läti suunal 1944. aastal.
Pealetungioperatsioon Polaartäht
pisi|left|Demjanski pealetungioperatsioon, 1943. aasta jaanuaris veebruar – aprill 1943, Demjanski pealetungioperatsioon (15.–28. veebruar 1943), Staraja Russa operatsioon , Leningradi rinne, Volhovi rinne , Helesinine diviis 1943. aasta 10. veebruarist 1. aprillini toimunud pealetungioperatsioon Polaartäht ei olnud Leningradi, Volhovi ja looderinde vägedele edukas. Operatsiooni Polaartäht toetas looderinde Demjanski pealetungioperatsioon, 1942. aastast jäänud Saksa II armeekorpuse positsioonidele Demjanski ruumis, mida ühendas Saksa põhivägedega kindlustatud Ramuševo koridor. Punaarmee pealetung alale ei olnud edukas, kuid Saksa väed taganesid 22. veebruaril eendilt, Lovati jõele ning piirkond hõivati Punaarmee poolt.
Pealetungioperatsioon Väike Saturn
1942. aasta detsembri keskel ründasid Edelarinde väed üle Doni jõe Itaalia 8. armeed pealetungioperatsioonis Väike Saturn ja lõid selle puruks. Jaanuari alguses surusid Edela ja Stalingradi rinde väed rünnakutega Saksa väed Doni jõe käärust Millerovo ja Rostovi suunas. 13. jaanuaril ründasid Edela- ja Voroneži rinde väed veel Doni jõe joonele jäänud Itaalia ja Ungari vägesid, piirasid need ümber ning hävitasid, tekitades sellega suure augu sakslaste rindesse. Enne veel kui rinne jõuti taastada, ründasid Brjanski ja Voroneži rinde väed Saksa 2. armeed ning peaaegu piirasid selle Voronežist läänes sisse. Segamini löödud Saksa üksused taganesid kiiruga Kurski ja Belgorodi poole. Samaaegselt lõid Edela- ja Lõunarinde (endine Stalingradi rinne) väed sakslased Stalingradi lähistelt minema Donetsi jõele. Lõunarinde väed vallutasid Rostovi 14. veebruaril ja jõudsid Miusi jõeni 18. veebruaril. Edust tiivustuna nõudis Stavka pealetungioperatsioonide jätkamist ja Ukraina vabastamist. Edelarinde väed ületasid Donetsi ja vallutasid Vorošilovgradi 14. veebruaril ja 18. veebruaril lähenesid Dneprile. Voroneži rinde väed vallutasid Kurski ja Belgorodi 8. ja 9. veebruaril ning Harkivi 16. veebruaril.
Pealetungioperatsioon Täht
Operatsiooni Täht tulemusena idarindel veebruaris 1943 vallutas Voroneži rinne Harkivi ja Kurski ning Vorošilovgradi ja Izjumi. Kasutades Kaukaasiast tagasi tõmmatud ja läänest üle toodud värskeid vägesid, ründasid Saksa üksused Dneprile liikuvaid Edelarinde vägesid. Mõne päevaga kukkus Nõukogude vägede kaitse kokku ja Punaarmee taganes Donetsi jõele.
Märtsi alguses ründasid kindralfeldmarssal Erich von Mansteini Väegrupp Südi väed Voroneži rinnet ning vallutasid 16. märtsiks Harkivi ja 18. märtsiks Belgorodi. 19. veebruar – 15. märts 1943 Harkivi lahingute tulemusena said Saksa väed tagasi kontrolli Harkivi ja Belgorodi linna üle. Rindele toodud Punaarmee reservide ja sulama hakanud lumi katkestasid edasised Saksa vägede vasturünnakud. Punaarmee järgmine pealetungilaine algas 17. juulil.
12. veebruaril alustasid Brjanski ja Läänerinde väed rünnakuid Orjoli rajooni kaitsvate väegrupi Mitte üksuste vastu, nendega liitusid 25. veebruaril Keskrinde väed. Keskrinde väed kohtasid ainult kerget vastupanu ning Punaarmee 2. tankiarmee ja 65. armee liikusid kiiresti läände Novgorod-Severski poole. Punaarmee reservid suunati Mansteini vasturünnakut tõrjuma ja läbi murdnud Keskrinde väed löödi tagasi. 4. veebruaril 1943, tegid Kaukaasia rinde Musta mere väegrupi 18. armee väed dessandi Musta mere kirdeosas asuva Novorossiiski lähistele, kus loodud Väikeseks Maaks nimetatud sillapea platsdarm jäi eraldatuks kuni sügiseni ja pidas ühendust vaid meritsi ja õhusilla kaudu.
1. aprilli seisuga oli Saksa armeel Idarindel 2 732 000 meest, 1336, tanki ja 6360 suurtükki jagatuna 147 jalaväe ning 22 tankidiviisi vahel. Nende vastas seisis Punaarmee 5 792 000 meest, üle 6000 tanki ja 20 000 suurtüki.
Pealetungioperatsioon Tsitadell
''5. juuli 1943 – 16. juuli 1943'' , Väegrupp Mitte, Edelarinne, Voroneži rinne, Keskrinne, Brjanski rinne Sakslaste ründeplaan, koodnimega Unternehmen Zitadell (operatsioon Tsitadell), nägi ette samaaegset lööki Kurski eendi mõlemale tiivale. Saksa ülemjuhatuse arvates pidi rünnak ära lõikama ja ümber piirama Kurskist läänes järgmiseks pealetungioperatsiooniks valmistuvad Punaarmee üksused. Ründeteravikud pidid kohtuma Kurski linnast idas. Väegrupi Süd XLVIII ja III tanki- ning II SS soomuskorpuse edukast rünnakust Punaarmee Orjolist lõuna pool, Voroneži rinde paremal tiival arenesid 5. juulil Punaarmee tugeva vasturünnaku tõttu rasked võitlused, mis laienesid ruumini lõuna pool Kurskit. Keskrinde Belgorodi lõigus nurjusid ka 6. juulil XLI, XLVI ja XLVII tankikorpuste rünnakud, mida Punaarmee tõrjus tugevaimate, varem kohale toimetatud vägedega. Saksa väed, tõhusalt toetatuna lennuväe poolt kavatsesid Olhovatka suunalt murda läbi Keskrinde positsioonide Kurski linnani kõige otsesemat teed pidi.
Belgorodi ruumis ja Orjolist lõuna pool tekkisid 7. juulil rasked tankilahingud, võitlustes metsas ja külades murti läbi Nõukogude sügavasti lülistatud positsioonisüsteemist. 7. juulist saadik arenes läbimurtud Punaarmee positsioonisüsteemi tagalas võimas tankilahing, milles Punaarmee väed tegid suurimaid pingutusi, et Saksa pidevalt edasitungivaid tankikiile tõkestada. 8. juuli õhtuks oli II SS soomuskorpus edasi liikunud umbes 29 kilomeetrit ning läbi murdnud Punaarmee esimesest ja teisest kaitsevööndist, kuid XLVIII soomuskorpuse aeglane edasiliikumine sundis osa II SS soomuskorpuse üksusi läände XLVIII korpusele abiks.9. juulil saavutasid Saksa maaväe ja Relva-SS-i üksused Belgorodist põhja pool ulatuslikku maa-alavõitu. 10. juulil jätkas II SS soomuskorpus oma edasiliikumist, ründeteravik liikus Obojani suunalt Prohhorovka peale.
, Prohhorovka lahing 13. juulil varisesid Nõukogude vasturünnakud Belgorodi ruumis raskete kaotustega kokku. Ruumis Orjolist ida ja põhja pool ründas Punaarmee 13. juulil jälle tugevdatud jõududega. Võitlused kestsid 14. juulini Punaarmee katsed Saksa positsioonidest läbi murda nurjusid. ''12. juuli – 18. august 1943 ja '' ''ehk Belgorod-Harkivi pealetungioperatsioon, 3. august 1943 – 23. august 1943'' Punaarmee järgmine pealetungilaine algas 17. juulil ning väed tungisid 5. augustil uuesti Belgorodi ning 23. augustil võtsid nad Harkivi. Punaarmee suurrünnakust võtsid Voroneži rinne ja Stepirinne, lõuna pool Harkivit toetas neid Edelarinne. Belgorod-Harkivi lahingutest võtsid Punaarmee kolme rinde koosseisus osa 18 tankidiviisi ja 72 jalaväediviisi. Saksa 4. tankiarmee võitles Voroneži rinde vägede vastu, operatiivgrupp Kempf Stepirinde vastu. Donbassi ruumis tungisid peale Punaarmee Edela- ja Lõuna­rinde väed, mis pärast Belgorodi ja Bogoduhhovi vallutamist suundusid Harkivi peale. Voronezi rinne liikus lääne poole Har­kivit, Stepirinde väed aga ida pool; Edelarinde väed tegutsesid kagus ja lõunas.
Manstein taandus oma üksustega 30. septembril Dnepri äärde. 6. novembril jätsid sakslased maha Kiievi. 9. oktoobril taandusid väegrupp A üksused Tamani poolsaarelt ning 31. oktoobriks oli 17. armee suletud piiramisrõngasse Krimmi poolsaarel.
Pealetungioperatsioon Smolenski suunal
1943. aasta augustist oktoobrini viisid Punaarmee Läänerinde ja Kalinini rinde väed väegrupi Mitte vastu Smolenski piirkonnas läbi pealetungioperatsioone, mille käigus vabastati Smolensk ja jõuti välja Valgevene piirideni. 1. augustil vabastati Orjol, 24. septembril Smolensk ja Roslavl ning 26. novembril Gomel. Kalinini rinde parema tiiva 3. ja 4. löögiarmee vägedega teostati 6.–10. oktoobrini Neveli pealetungioperatsioon Väegrupp Nord 3. tankiarmee ja 16. armee positsioonidele ja vabastati 7. oktoobril Nevel. Nevel oli strateegiline transpordisõlm, Dno–Vitebski raudteel, Väegrupp Nord ja Väegrupp Mitte vägede vahel. Väegrupi Mitte väed taganesid Valgevenesse. Lahingutega seoti ka suur osa Saksa vägesid, mis takistas tõrjumast Punaarmee poolt Dnepri forsseerimist.
Donbassi pealetungioperatsioon
Donbassi pealetungioperatsioonis 13. augustist 22. septembrini 1943 sundisid Edelarinde ja Lõunarinde väed taganema väegrupp Süd 1. tankiarmee ja 6. armee Donbassi tööstusrajoonist ning sellega kaasnes ka Saksa vägede 17. armee evakueerumine Kubanimaalt. Septembrikuus 1944, taandusid Saksa väed kaitsepositsioonidele Dnepri läänekaldale.
Dnepri lahing
1943. aasta oktoobriks rajasid Punaarmee väeosad sillapead Dnepri läänekaldal ja järgnevalt 2. Ukraina rinde väed hõivasid alad, 100 km sügavusel Dnepri läänekaldal Dnepropetrovski ja Tšerkassõ piirkonnas. Novembris rajasid sillapead Kiievi piirkonnas 1. Ukraina rinde väed.
1. Ukraina rinde väed, armeekindral Nikolai Vatutini juhtimisel alustasid pealetungi väegrupp Südi positsioonidele Lyutizhi sillapealt 3. novembril ning sisenesid Kiievisse 6. novembril 1944. 9. oktoobril taandusid Väegrupp A üksused Tamani poolsaarelt ning 31. oktoobriks oli 17. armee suletud piiramisrõngasse Krimmi poolsaarel. , ''26. augustist – 23. detsembrini 1943'' , ''3.–13. novembrini 1943, Kiievi lahing (1943) 13. novembrist – 22. detsembrini 1943'' , 2. Ukraina rinne, 3. Ukraina rinne, 4. Ukraina rinne, Keskrinne/1. Valgevene rinne , Väegrupp A, Väegrupp Mitte, Panther-liin 1943. aasta 24. detsembril ründas Nikolai Vatutinii 1. Ukraina rinne oma sillapeadelt Donetsi jõelt Kiievi lähistel Žõtomõri, Berditšivi ja Vinnitsa suunas. Kuigi väegrupi Süd 1. ja 4. tankiarmee olid tugeva surve all, suutsid Erich von Mansteini tankikorpused (III, XLVI ja XLVIII) osava vasturünnakuga Vinnitsa ees peatada 1. Ukraina rinde ettetunginud tankiarmeed (1. ja 3. kaardiväe tankiarmee). 31. detsembril vabastati Punaarmee vägede poolt Žõtomõri linn ning 7. veebruaril Nikopol.
, ''24. detsembrist 1943 – 17. aprillini 1944''
Samaaegselt 5.–16. jaanuarini liikus Ivan Konevi 2. Ukraina rinne Krivoi Rogi suunalt läände ning rinde 5. kaardiväe tankiarmee vallutas väegrupi Süd 8. armeelt Kirovogradi. Rünnakute tulemusena oli sakslaste 8. armee Dnepri jõe joonel seisvad XI ja XXXXVII armeekorpused jäänud sügavale eendisse. 1. ja 2. Ukraina rinde, idast ja läänest jätkuvad rünnakud Korsuni ruumis 8. armee tiibadele olid edukad ning Punaarmee 5. ja 6. kaardiväe tankiarmeed ühinesidki 26. jaanuaril Saksa vägede tagalas ning piirasid sisse 57 000 Saksa sõjameest, kotis olid XLII ja XI armeekorpuste üheksa Saksa Wehrmachti diviisi ja 5. Relva-SS diviis Korsun-Tšerkassõ ruumis. Ägedad lahingud kestsid kuni 17. veebruarini, mil Saksa väed murdsid ennast piiramisrõngast välja. Omadeni jõudis vähem kui 20 000 meest.
, Korsun-Tšerkassõ kott, Tšerkassõ kott, pataljon "Narva"