cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suure-Jaani
Johannese kirik
Gooti stiilis Johannese kirik ehitati ligikaudu 1330. aastal. Kesk-Eesti kodakirikute hulka kuuluval kirikul on olnud oluline roll Kesk-Eesti kirikute kujunemisel. Kolmelöövilise kirikuhoone kesklööv on külgmistest laiem. Idas liitub pikihoonega nelinurkne koor ja kitsas neljatahuline läänetorn. Tähelepanuväärsed on teravkaarsed portaalid; lääneportaali kohal on ümaraken, põhjaportaal on astmelise profiiliga. Kapiteelidel on taimemotiivid, vendade Kriisade orelit (1937) katab hilisbarokne oreliprospekt (Johann Andreas Stein, 1804). Sõdades ja tulekahjudes hävisid piilarid ja võlvid, hilisemal ümberehitamisel (1765–1767) pandi kirikule puitlagi. Oletatakse, et kirik oli ümarpiilaritega kodakirik. Kirikus on kindral Hans Heinrich von Ferseni urnikujuline mälestusmärk ja varem kirikuaias seisnud rõngasrist (kirjaga "Anne Ratacep"), mis pärineb aastast 1598, olles seega üks Eesti vanimaid. Kirikus toimuvad EELK Suure-Jaani Johannese Koguduse jumalateenistused.
pisi|Õigeusu kirik
Suure-Jaani õigeusukirik
Eesti Apostliku Õigeusu Koguduse Peetruse Pauluse Suure-Jaani kirik ehk Suure-Jaani õigeusu kirik (rahvasuus ka vene kirik) ehitati aastatel 1906–1908 varasema puidust kiriku asemele. Kirik ei ole praegu kasutuses. Osa hoone katusest ja üks rist restaureeriti 2019. aasta alguses. Kirikus on toimunud ka mõned teenistused. Samuti kontserte Suure-Jaani Muusikafestivali raames. pisi|[[Heliloojate Kappide majamuuseum ]]
Heliloojate Kappide majamuuseum
Heliloojate Kappide majamuuseum tutvustab muusikute Joosep, Hans, Artur, Eugen ja Villem Kapi elu ja loomingut. Muuseum asutati 1971. aastal Viljandi Koduloomuuseumi filiaalina ja on tänapäeval kultuurimaja struktuuriüksus.
Mälestussammas Vabadussõjas langenutele
Lembitu platsil asuv Suure-Jaani Vabadussõja mälestussammas kujutab haavatud Sakala muinasvanemat Lembitut. Kultuurimälestisena kaitse alla võetud samba autor on Amandus Adamson. Mälestusmärk avati 1926. aastal. 1941. aastal see purustati, seejärel taastati, kuid purustati uuesti 1949. aastal. 1990. aastal taastati skulptuur lõplikult. Originaalkuju asub tänapäeval Suure-Jaani Gümnaasiumis.
Linna lähistel asuvad vaatamisväärsused
Suure-Jaanist 2 km kaugusel asub Lõhavere linnamägi ja mälestusmärk Madisepäeva lahingus hukkunutele.
Suure-Jaani lähedal Olustvere ja Mudiste vahel asub Tähetorn Orion. Torn on ehitatud vene-aegsest silotornist ja valmis 2003. aastal.
Suure-Jaani lähistel Navesti ääres asub Energia talu, mis on Eesti suurim ravimtaimede kasvataja ja töötleja.
Hüpassaares asub helilooja Mart Saare (1882–1963) majamuuseum. Majamuuseum tehti Mart Saare isakodust pärast tema surma.
Suure-Jaani kõrval Lahmuse järve ääres asub Lahmuse mõis. Mõisa härrastemaja ehitati 1837. aastal hilisklassitsistlike joontega. Mõisa asutas poolakas Alexander Trojanowski, kelle järgi nimetatakse mõisa ka Trojanowski mõisaks. Alates 1926. aastast tegutseb mõisas Lahmuse Kool.
Tuntud inimesi
pisi|[[Aleksander Mältoni haud Suure-Jaani kalmistul]] pisi|[[Johann Köleri haud]]
Sõprussuhted
Endine omavalitsuslik Suure-Jaani linn sõlmis sõprussuhted nelja piirkonnaga:
Ptolemaios V
Ptolemaios V Epiphanes (210–180 eKr) oli Ptolemaioste dünastiast Egiptuse valitseja alates 204 eKr kuni surmani. Ta oli Ptolemaios IV ja tema õde-abikaasa Arsinoe III poeg.
Umbes 194 eKr hakkas Ptolemaios V iseseisvalt valitsema ning paistis eestkätt silma sportlasena. Tema ajal loodi ka Rosetta kivi. Tema ajal taasliideti Ptolemaioste riigiga ka Lõuna-Egiptus. Kuid 180 eKr mürgitati ta õukondlike intriigide tulemusena.
Frangi mets
Frangi mets on mäestik Euroopas. Kulgeb loode-kagu suunas. Loodes ühineb Tüüringi metsaga, kagus Fichtelgebirgega. Kõrgus kuni 795 m.
EENet
Eesti Hariduse ja Teaduse Andmesidevõrk (inglise keeles Estonian Educational and Research Network (EENet)) oli Haridus- ja Teadusministeeriumi hallatav riigiasutus, mis täitis Rahvusliku Akadeemilise Võrgu (NREN) ülesandeid Eestis aastatel 1993–2013.
EENeti asutamine
Internet jõudis Eestisse tänu teadusasutuste initsiatiivile ja tegevusele aastal 1992. Aktiivsemad organisatsioonid olid seejuures Eesti Biokeskus Tartus ning KBFI Tallinnas. Ühendus loodi kahe satelliidilingi abil Tartust ja Tallinnast Rootsi, Stockholmi KTH-sse. Kuna andmesidest huvitatud asutusi lisandus kiiresti ning kummagi eelnimetatud teadusasutuse huvi ei olnud olla võrguoperaatoriks, moodustati selleks spetsiaalne organisatsioon nimega EENet. EENeti asutas kultuuri- ja haridusminister Paul-Eerik Rummo 1993. aasta augustis.
Võrgu areng
Laiemale avalikkusele oli Internet EENeti asutamise ajal veel kauge ja võõras, seega sai uue organisatsiooni üheks oluliseks tegevuseks laiem andmeside tutvustamine ja propageerimine. Esimesed maakonnakeskused pärast Tartut ja Tallinna ühendati Internetti Avatud Eesti Fondi toetusel. Kui algusaastatel olid EENeti külge ühendatud kõik Interneti kasutamisest huvitatud asutused sõltumata nende tüübist või eesmärkidest, siis 1995.–1996. aastal toimus eraldumine. EENet muutus puhtaks akadeemiliseks võrguks, kelle teenindada jäid teadus-, haridus- ja kultuuriasutused – kommertsasutuste teenindamiseks moodustusid kommertsvõrgud.
1975. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
'''Eesti meeste 20. meistrivõistlused rahvusvahelises kabes (1975)'''
EENet
Võrgu areng
Uuel aastatuhandel keskendus EENeti tegevus üha enam teaduse vajaduste rahuldamisele. Odavat, aga aeglast kõigile kättesaadavat võrku ei olnud enam mõtet riiklikul tasemel pakkuda. Seda oli võimalik osta küllaltki soodsate hindadega kommertsfirmade käest. EENet keskendus seevastu teadusele vajalike väga kiirete ühenduste ehitamisele, mida kommertsfirmad oma klientidele ei paku.
Chausey saared
Chausey on saarestik La Manche'i väinas. Pindala 68 ha, kõrgus kuni 24 m. Kuulub Prantsusmaale.
1975. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
Peakohtunik: Jaan Vehlmann
EENet
Võrgu areng
EENeti võrguühenduse kasutajate arv stabiliseerus 200 000–250 000 inimese vahel, millega EENet oli kuni tegevuse lõpuni üks suuremaid Eesti Interneti-teenuste pakkujaid.
Juhtimine
EENeti tegevust juhtis terve tema tegevuse jooksul Haridus- ja Teadusministeerium. Suure osa EENeti tegevuse ajast oli ka olemas EENeti nõukogu, mis andis ministeeriumile nõu EENeti arengu küsimustes.
Türi
Türi on linn Järva maakonnas Türi vallas. Asub Pärnu jõe ääres. Türi linna läbib Tallinna–Viljandi raudteeliin ja Pärnu–Rakvere–Sõmeru maantee, pealinnaga ühendab teda Tallinna–Rapla–Türi maantee.
Türil tegutsevad Eesti Ringhäälingumuuseum ja Türi muuseum.
Ajalugu
pisi|Türi kirik (2012)
Türi kihelkond rajati 13. sajandil.
1564. aastast pärinevad esimesed kirjalikud andmed Türi (Turgel) küla kohta.
1899. aastal hakati ehitama puupapivabrikut, millest hiljem sai paberivabrik. Sellest ajast hakkas elanike arv tublisti suurenema.
1901. aastal sai valmis kitsarööpmeline Tallinna–Viljandi raudtee (1896. aastal valminud Valga–Ruhja–Pärnu raudtee haru), mis oli kasutusel kuni 1971, mõned lõigud kuni 1972; Tallinna–Viljandi raudteelõik asendati laiarööpmelise raudteega aastatel 1971–1973.
1917. aastal sai Türi aleviks, 2. juulil 1926 sai Türi linnaks. Türi linnavalitsus tegutses Paide tänav 7 hoones.
1926. aastal oli Türil 2500 elanikku ja 30 tänavat. Hakati rajama parke ja puiesteid. Töötas Türi tellise- ja keraamikavabrik.
pisi|vasakul|Türi linn (1929)
Kuna 1934. aastal valitud Türi linnavolikogu sattus makseraskustesse, pandi tema tegevus Vabariigi Valitsuse otsusega 4. jaanuaril 1935 seisma. Linnavolikogu tegevus taastati alles pärast uue linnavolikogu valimist, 1. detsembril 1939. 9. detsembril 1939 pidas uus linnavolikogu esimese koosoleku ja valis senise linnavanema Ants Viirmaa ainsa kandidaadina ametisse tagasi (8 häälega poolt, 3 vastu, 1 erapooletu), jättes tema palgaks endiselt 150 krooni kuus. pisi|[[Türi raudteejaama peahoone, kus 1997. aastast asub ka Türi bussijaam]] 1936. aastal oli Türil juba 3100 elanikku ja 50 tänavat, linna pindala oli 8,21 km². Linnas asus Türi põllumeeste konvent. 1936. aastal hakati Türil rajama raadiosaatejaama, mis kujunes Eesti peasaatejaamaks, sest see asus enam-vähem igast Eesti otsast umbes ühekaugusel. 15. detsembril 1937 alustas Türi raadiosaatejaam koos 197 meetri kõrguse mastiga tööd.
Raadiosaatejaama õhkis Nõukogude hävituspataljon 1941. aasta suvel. Sakslased taastasid selle kiiresti.
Aastatel 1915–1972 oli Türil kitsarööpmelise raudtee otseühendus läbi Paide Tamsaluga (Türi–Paide–Tamsalu raudtee, 61 km). Algselt oli see raudteeliin plaanitud sõjaliseks otstarbeks. Viimane reisirong sõitis sel liinil 3. mail 1972.
Aastatel 1959–1991 kuulus Paide rajooni. Elanikele andsid tööd Pärnu Õmblusvabriku Türi tsehh, Türi Metsakombinaat, Türi Piimakombinaat ja Türi Leivakombinaat.
20. detsembril 1990 taastati Türi omavalitsusliku linna staatus.
2004. aastal astus Türi Euroopa Liidu linnade ühenduse Douzelage liikmeks.
23. oktoobril 2005 moodustati Türi linna, Türi valla, Oisu valla ja Kabala valla ühinemisel uus omavalitsusüksus Türi vald.
Haridus
Türil on töötanud talurahvakool (alates 1715), koolmeistrite seminar (alates 1834), kihelkonnakool (alates 1872), tütarlaste ministeeriumikool (alates 1900), kroonu algkool (alates 1913), aiandusgümnaasium (alates 1924) ja gümnaasium (alates 1938).
Türi Muusikakool alustas tegevust 1990. aastal.
Kuni 2011. aastani oli Türil kaks gümnaasiumi: Türi Gümnaasium (Nõukogude ajal nimega Türi 1. Keskkool / Türi Keskkool) ja Türi Majandusgümnaasium; ning kõrgkool: Tartu Ülikooli Türi Kolledž.
2017. aasta seisuga tegutses Türil üks gümnaasium, põhikool, lasteaed, erikool ja muusikakool.
Sport
Türi spordihoone avati 2020. aastal. Linnas on ka Türi linnastaadion ja ujula.
Alates 1982. aastast korraldatakse sügiseti Paide-Türi rahvajooksu.
Türi Ganvix JK mängib Eesti klubijalgpalli tugevuselt neljandas liigaastmes (II liiga).
Paide ordulinnus
pisi|Paide ordulinnuse varemed. Esiplaanil konvendihoone varemed ja tagaplaanil 1991. aastal taastatud linnuse peatorn Pikk Hermann ehk Paide Vallitorn pisi|Droonivideo Paide ordulinnusest ja selle ümbrusest 2021. aasta juulis pisi|Vallitorn on Paide linna sümbol ja seda on kujutatud ka [[Paide vapp|Paide vapil]] Paide ordulinnus (saksa keeles Weissenstein; alamsaksa keeles Wittenstein) oli Liivimaa ordu rajatud linnus Järvamaal Paides.
Paide Vallimäele hakati ordulinnust rajama 1265. aastal. Samas kohas võis varem asuda eestlaste muinaslinnus. 14. sajandil asuti linnust laiendama ja sellest kujunes oma keskse asukoha tõttu oluline sõjaline tugipunkt. Viimased suuremad kindlustustööd tehti 16. sajandi lõpul. Linn ja linnus said rängalt kannatada Rootsi-Poola sõjas, misjärel jäi linnus varemetesse.
Vallimägi korrastati ja linnuse peatorn (Pikk Hermann ehk Paide Vallitorn) restaureeriti 19. sajandi lõpul. 1862. aastast 1993. aasta kevadeni asus Vallimäel õigeusu kirik (tegutses aastani 1965). Taganevad Nõukogude Liidu väed lasid Vallitorni aga 1941. aastal õhku. Tänapäeval on linnuse peatorn taastatud ja seal tegutseb Ajakeskus Wittenstein.
Paide ordulinnuse ja kindluse varemed asuvad Paide linnas - Tallinna tänava, Veski tänava, Parkali tänava ja Valli tänava vahelisel alal.
Linnuse rajamine
pisi|vasakul|Mälestusmärk neljale kuningale ja nende kolmele sulasele Paide Vallimäele rajatud ordulinnus valmis esialgsel kujul 1265. aastal Liivimaa ordu maameister Konrad von Manderni valitsusajal. Kuna Stensby lepingu järgi ei võinud Liivimaa ordu Taani kuningas Valdemar II-le kuuluvale Järvamaale linnuseid ehitada, rajati paekivist kindlus Alempoisi territooriumile, vahetult vastu Järvamaa piiri. Esimeseks kindlusehitiseks Vallimäel võis olla võimas linnusetorn, mida tänapäeval tuntakse Paide Vallitornina (varem Pikk Hermann), kuid viimasel ajal toimunud arheoloogiliste uurimiste tulemused on selle tugeva kahtluse alla seadnud.
14. sajandil võeti linnuse juures ette suuremad ehitustööd, rajati kabel ja kapiitlisaal. 1343. aastal puhkes Jüriöö ülestõus ning 4. mail kogunesid ordumeister Burchard von Dreileben, Tallinna piiskop ja ülestõusnute juhid: neli kuningat ja neid saatvad kolm sulast, Paide linnusesse läbirääkimisi pidama. Eestlastest ülestõusnute esindajad hukati linnuses. Piiskop jäeti ellu.
14. sajandi lõpus ehitati linnus taas põhjalikult ümber.
Sõdade ajajärk ja Paide linnuse allakäik
pisi|Paide linn ja linnus. [[Friedrich van Hulseni vasegravüür 1632. aastal ilmunud teosest "Inventarium Sueciae"]]
Liivi sõja ajal sai Paide sõjategevuses tugevasti kannatada. 1558 piirasid Paidet Vene väed Aleksei Basmanovi juhtimisel, kuid ei suutnud linnust vallutada. Piiramise järel lahkus Paidest viimane Järva foogt Bernd von Smerten.
Vene väed piirasid Paidet taas 1560, kuid linnuse valitseja Caspar von Oldenbockum suutis rünnaku tagasi lüüa.
1562 läks Paide koos muude allesjäänud Liivimaa ordu valdusega Poola võimu alla. Samal aastal piirasid linnust Rootsi väed Klas Kristersson Horni juhtimisel ja sundisid Poola kuninga poolt sinna määratud linnuse staarosti Johann Grolli kapituleeruma.
1573 vallutasid Moskva tsaaririigi väed Ivan IV enese juhtimisel Paide. Tapeti peaaegu kõik linnaelanikud ja linnuses viibinud isikud. Paide asevalitseja Hans Boy seoti ora külge ja küpsetati tulel surnuks.
1581 vallutasid Rootsi väed Göran Boije, Johann von Koskulli ja Caspar von Tiesenhauseni juhtimisel Paide tagasi.
1585. aasta paiku ümbritseti linnus muldvalliga ja selle nurkadesse rajati bastionid, Narvast pärit ehitusmeistri M. Peterni juhtimisel, samadel alustel nagu Narvaski. Bastionid rajati vaid kolme nurka. See oli viimane katse Paide linnust moderniseerida.
1599 tekkisid linnuse garnisonis rahutused, mille põhjuseks oli maksmata palk ja kehv riietusega varustamine. Kiiruga saadeti Paidesse uus linnusekomandant, palgaraha ja riideesemed sõduritele. Viimased koguti Tallinna elanikelt. pisi|vasakul|Paide linnuse varemed 18. sajandil, [[Eduard Philipp Körberi joonis Johann Christoph Brotze kogust]] Paide kindlus mängis olulist rolli ka 1600 alanud Poola-Rootsi sõjas. 1600. aasta sügisel oli Paides hertsog Karli (hilisem Rootsi kuningas Karl IX) peakorter. Karli abikaasa Kristina viibis Paides veel ka 1601. aasta alguses.
pisi|Paide ordulinnus varemed 19/20. sajandi vahetusel 1602 piirasid Paidet Poola väed Krooni suurhetman Jan Zamoyski juhtimisel ja sundisid linnuse kaitsjad kapituleeruma. 1604 toimus Paide ordulinnuse müüride all Paide lahing, milles Poola väed lõid Leedu välihetman Jan Karol Chodkiewiczi juhtimisel Rootsi vägesid. Lahingut peeti niivõrd oluliseks, et Chodkiewicz ülendati lahingu järel Leedu suurhetmaniks ning Rootsi vägesid juhtinud Arvid Eriksson Stålarm mõisteti surma (kuigi surmaotsust ei viidud täide).
1608 langes Paide linnus taas rootslaste kätte.
1636 kustutati sõdades kannatada saanud ja vanamoodne Paide linnus kindluste nimekirjast ning osa selle kaitserajatisi hävitati. Linnusevaremed ja neid ümbritsev linn annetati Mäo mõisnikule Lennart Torstensonile, ja Paide kaotas senised linnaõigused.
Hilisem ajalugu
1895–1897 restaureeriti Paide linnuse peatorn Pikk Hermann ja läänepoolne väravaehitis arhitekt Wilhelm Neumanni projekti järgi ja korrastati Vallimägi.
1941 lasid taganevad Nõukogude väed Vallitorni õhku. Torn taastati ja avati külastajaile 23. aprillil 1993. Aastatel 1862–1993 asus vallimäel Tallinna tänava ja Valli tänava suunalisel bastionil vene õigeusu kiriku Paide Jumalaema Uinumise kiriku puidust hoone. pisi|[[Tallinna tänav (Paide)|Tallinna tänava poolne vallikraav ja konvendihoone varemed]] pisi|Vallimägi, 2013 Vallimäel ja linnusevaremetes korraldatakse vabaõhuüritusi, sealhulgas Arvamusfestivali.
2009 algasid Vallimäe ja Vallitorni rekonstrueerimistööd.
Asukoht
Linnus rajati Paide Vallimäele, millele pakkusid looduslikku kaitset sood, metsad ja Pärnu jõgi. On oletatud, et samas kohas asus varem eestlaste linnus.
Linnuse peatorni geograafilised koordinaadid on.
Esialgsed ehitised
Pikka aega oletati, et esimese kaitserajatisena ehitati Vallimäele kaheksakandiline tornlinnus, kuid 1980. aastatel tehtud arheoloogilised uuringud näitasid, et torni vundament külgnes müüri vundamendiga, mis vihjas, et torn ei pruukinud olla esimene ehitis. Torn oli umbes 30 m kõrgune ja selle müürid olid kuni 3 m paksused. Põhiliseks ehitusmaterjaliks oli kohalik ja hea kvaliteediga paekivi. Tõenäoliselt asusid linnuse territooriumil ka ajutised puitehitised, kuna tornlinnus polnud sobilik püsivaks elupaigaks.
Torn oli esialgu kuuekorruseline. Alumist korrust kasutati keldri või aidana. Torni teist korrust katsid kilpkaartele toetuvad võlvid ja seda võidi kasutada ajutiste eluruumidena. Teisel korrusel paiknes tellistest laotud küttekolle. Samalt korruselt algas müüritrepp, mida mööda pääses ülemistele korrustele, samuti asus seal uks, mis oli ainuke väljapääs tornist. Kuna uks asus maapinnast 10 meetri kõrgusel, oli see vaenlastele raskesti kättesaadav. Vallitorni kolmandat korrust kattis palkidele toetuv puitlagi ja neljandat kuplitaoline võlvlagi. Torni kahest viimasest korrusest pole kindlaid teadmisi, kuna need rekonstrueeriti 1895–1897 ilma teadusliku põhjenduseta. Villem Raami hinnangul piiras linnuse territooriumi esialgu püstpalkidest tara.
Linnuse võimsast peatornist kujunes Paide sümbol ja seda kujutati linna vapil juba 1441. Tänapäeval on Vallitorni kujutatud nii Paide linna kui ka Järva maakonna vapil.
Ümberehitustööd 14. sajandil
pisi|Paide kindluse plaan, [[18. sajand Eestis|18. sajand. Johann Christoph Brotze kogust]] 14. sajandil asuti Paide ordulinnust moderniseerima ning see ehitati ümber konvendihoone tüüpi linnuseks. Armin Tuulse järeldas 1939. aasta arheoloogiliste proovikaevamiste põhjal, et konvendihoonest ehitati välja üksnes lõuna- ja põhjatiib, kus paiknesid kabel ja kapiitlisaal. Linnuse peatorn asus kompleksi edelanurgas, idatiivas paiknes ilmselt refektoorium. Lõunaküljes asus torniga müür, mis sulges linnusekompleksi neljanda külje.
Paide ordulinnuse kujunemine kastell-linnuseks
Seoses tulirelvade kasutuselevõtuga toimus Vana-Liivimaa linnuseahitektuuris murrang. Palgasõdurite osakaalu suurenemisega muutus konvendihoone tähtsusetuks ning asuti rajama kastell-linnuseid, mis suutsid mahutada rohkem sõdureid. Ümber Paide linnusekompleksi rajati korrapärane ristkülikukujuline ringmüür, mille siseküljele ehitati mitmeid hooneid. Linnusesse pääses läbi kahe värava: Veevärav asus vana linnuse kirdenurgas ning seda kaitses eelvärava Püssirohutorn. Ka ringmüüriga kindlustatud põhjapoolsesse eeslinnusesse pääses läbi Veevärava eelkaitse ala. Paide ordulinnuse peavärav paiknes kindluse lääneküljel. Linnuse ringmüüri ehitati hiljem korduvalt kõrgemaks. Lisaks põhjapoolsele eeslinnusele asus kindlustatud eeslinnus ka läänepoolse vallikraavi välisküljel.
Bastionide rajamine ja viimased uuendused
16. sajandil tõusis tulirelvade tähtsus ning linnuseid hakati kindlustama bastionidega kindlusteks. Esimesena rajati aastatel 1562–1570 olemasoleva ordulinnuse perimeetril läänevall ja edelabastion, võib olla ka kagubastion. 1580. aastate keskel ehitati bastione ümber. Bastionid rajati vaid kolme nurka. Täiendava bastionite liini moodustasid: Kirdebastion rondeeliga (Veevärava ja Püssirohutorni ees), Kagubastion, Edelabastion, Loodebastion. See jäi viimaseks katseks Paide linnust moderniseerida.
Arheoloogilised uuringud Paide ordulinnuses
pisi|Paide linnuse varemed ja taastatud peatorn 2011. aastal 1939 tegi Armin Tuulse Paide ordulinnuses arheoloogilisi proovikaevamisi. pisi|Vallikraav pildistatuna Vallimäe loodenurgast 1985 sooritati väljakaevamisi ruumis III, mis paikneb linnuse Läänevärava juures ja konvendihoone kirdenurgas. Kuidas saab asuda Läänevärava ruum III ühtaegu Läänevärava juures ja konvendihoone kirdenurgas, kui konvendihoone kirdenurk jäi Lääneväravast hoopis teisele poole? Leiumaterjal aastatest 1985–1990 on võrdlemisi väiksearvuline, leiti peamiselt graapeneid, kahleid, metallesemeid, keraamikat ja suurtükikuule. Kogu materjal pärineb 16.–17. sajandist.
Toonastel kaevamistel avastati, et Vallitorniga samal ajal rajati ka sellest ida poole kulgev müür. See annab alust oletada, et Paide ordulinnust ei pruugitud rajada tornlinnusena.
pisi|vasakul|Paide ordulinnuse varemed Vallimäe kirdenurgas Ruum III uurimisest selgus, et ehitis rajati pärast idamüüri valmimist ja selle seinte ehitamisel kasutati lisaks paekivile ka rohkesti telliseid. Ehitise põranda kõrgust muudeti selle eksisteerimise ajal, mistõttu tehti muutusi ka sissepääsuks oleva trepikäigu juures. Sissepääsust lõuna suunas asus hoone seinas hüpokaust. Ruum III kultuurikihtide järgi määrati kindlaks, et hoones oli esinenud vähemalt kaks puidust põrandat. Puiduproovide järgide dateeriti põrandad ajavahemikku 1440–1620.
1986 uuriti ruumi IV, mis moodustas Läänevärava ühe osa. 1989 leiti samast ruumist 678 münti.
1989 tehti ehitusarheoloogilised väliuuringud sooviga leida tõestust väitele, et Paide linnust ei rajatud tornlinnusena. Uuriti linnuse loodenurka, kuhu Samuel Waxelbergi 1683 koostatud plaanil on märgitud neljakandiline ehitis. Linnuse loodenurgas paikneva ida-läänesuunalise müüri idaotsa kaevati šurf, millest selgus, et müür jätkub ida suunas ja sellega liitub põhja-lõunasuunaline müür. Pinnasest leiti katusekivide ja keskaegse aknaklaasi tükke. Tollaste uuringute ajal leiti veelgi müürijäänuseid, mis viitavad bastionide-eelse kivilinnuse ulatumisele loodenurgas märgitud alani.
pisi|Paide Vallimäel peetakse ka [[Arvamusfestivali]] Uurimistöid tehti ka konvendihoone nurkades. Aga eelmises lõigus kirjeldatu ju oligi konvendihoone nurk! Konvendihoone põhja- ja lõunaseina konserveerimistööde jaoks puhastati ka hoone loodenurk. Sealt tuli välja paekivisillutis, mis moodustas ruumi põranda. Sillutise alt avastati paekivist kanal, mis suundus välja läbi hoone põhjamüüri, samuti leiti üks väiksem kanal, mis suubus suuremasse. Suurem kanal konserveeriti ja ruumi põrand taastati. Ruumi keskelt paesillutise alt avastati ümmargune kivipost. Tõenäoliselt oli see mõne varase ehitusjärgu ruumi kesksamba alusmüür.
Ruumist ida pool paikneval alal oli 1683. aasta kaardil märgitud kirik. Arvatava kirikuruumi varingukihi alt põrandapinda ei avastatud, küll aga leiti jälgi põlengust.
Kirikuruumi kõrvalt avastati linnuse kiviraketega kaev, mida oli osaliselt katnud võlvitud rajatis. Kaevu juurest avastati ka renni jäänused, mis olid ühenduses konvendihoone sillutise alt leitud kanaliga. Tõenäoliselt juhiti seda mööda vett eeslinnusesse.
Marineeritud kurk
pisi Marineeritud kurk on äädikhappe abil konserveeritud kurk.
SSL
SSL on lühend, mis võib tähendada:
Informaatikas:
Brasiilia jalgpallikoondis 1958. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
'''Brasiilia jalgpallikoondis 1958. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel'''
SSL
Kosmoseteaduses:
Brasiilia jalgpallikoondis 1958. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Mängijad
Castilho Bellini Gilmar Dejalma Santos Dino Didi Mario Zagallo Oreco Zozimo Pelé Garrincha Nilton Santos Moacir De Sordi Orlando õieti Orlando Peçanha de Carvalho Mauro Joel Jose Altafini Zito Vava Dida Pepe õieti José Macia
Treener
Vincente Feola
Rootsi jalgpallikoondis 1958. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Rootsi jalgpallikoondis 1958. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Mängijad
Karl Svensson Orvar Bergmark Sven Axbom Nils Liedholm Ake Johansson Sigvard Parling Kurt Hamrin Gunnar Gren Agne Simonsson Arne Selmosson Lennart Skoglund Tore Svensson Prawitz Öberg Bengt Gustavsson Reino Börjesson Ingemar Haraldsson Olle Håkansson Gösta Löfgren Henry Källgren Bror Mellberg Bengt Berndtsson Ove Olsson
Treener
Georges Raynor
Tallinna alumine tuletorn
pisi|Tallinna alumine tuletorn pisi|Tallinna valge majakas, vaade Peetri maja juurest, u 1890
Tallinna sihi alumine tuletorn (ka Tallinna põhja tuletorn, Valge majakas) on tuletorn Tallinnas Lasnamäe kaldal Valge tänava ääres.
Tuletorn rajati 1806. aastal. See oli kahekorruseline valge kivihoone, mille teise korruse otsaaknast tuli paistis. 1839. aastal ehitati hoone merepoolsesse otsa punane kaheksatahuline püramiid. Sellisena on hoone säilinud tänapäevani.
Hoone tipus on metallvarras, mille küljes on ilmakaari ja tuule suunda näitavad vahendid.
Asukoht
Tuletorni geograafilised koordinaadid on. Asub 1,1 kilomeetrit Tallinna ülemisest tuletornist põhjas. Lähedal on Kadrioru park ja Kumu. Tuletorni aadress on Valge 3, selle kõrval asub Veeteede Ameti hoone.
Tuli on merepinnast 49 meetri kõrgusel. Hoone ise on tervikuna 18 meetri kõrgune, kuid tuli ei ole hoone tipus.
Tule omadused
Tuletorn töötab iga päev ööpäev läbi.
Tuli paistab hoone rõdu taga asuvast laternaruumist järgmise tsükliga: 1,9 sekundit tuli põleb ning 3,1 sekundiks on see varjutatud. Tuli on sihi ülemise torniga sünkroonitud ning mõlema tuletorni tule tsükli pikkus on 5 sekundit. Tuli paistab kahes erinevas sektoris erineva intensiivsuse ja värviga. Esimeses sektoris (asimuudist 154,5° asimuudini 165°) paistab valge tuli 12 meremiili, teises sektoris (143–154,5°) aga roheline tuli 6 meremiili kaugusele.
Varasem tsükkel oli 3 sekundi pikkune: 1,5 sekundit valge ja 1,5 sekundit pime. Esimeses sektoris (asimuudist 156° asimuudini 165°) paistis valge tuli 19 meremiili, teises sektoris (143–156°) aga roheline tuli 13 meremiili kaugusele.
Piklid
Piklid (inglise pickles) on äädikhappe abil konserveeritud (marineeritud) väikesed köögiviljad.
James II (Inglismaa kuningas)
James II (14. oktoober (uue kalendri järgi 24. oktoober) 1633 – 16. september 1701) oli Inglismaa kuningas ja (James VII nime all) Šotimaa kuningas aastatel 1685–1688.
James oli Charles I poeg ja Charles II noorem vend, tema ema oli Prantsuse printsess Henrietta-Marie. Ta ristiti anglikaani kiriku priimase, Canterbury peapiiskopi William Laudi poolt. 3-aastasena nimetati ta mereväe juhiks (Lord High Admiral) ja selle positsiooni säilitas ta ka täiskasvanuna. 1644. aastal sai ta ka Yorki hertsogiks. 1646. aastal, kui rojalistid Inglise kodusõjas lüüa said, põgenes James Madalmaadesse ning elas esialgu Haagis ning hiljem Prantsusmaal, kus ta osales Fronde'i mässu mahasurumisel, saades nii oma esimesed sõjalised kogemused.
1660. aastal, kui Inglismaal monarhia taastati (restauratsioon), sai Jamesist oma venna Charles II troonipärija. 1659. aastal oli James lubanud abielluda oma armastatu Anne Hyde'iga, kes pärines lihtrahva seast. Selline abielu loeti võimatuks, kuid Jamesi lubaduse ajal oli Inglismaa veel vabariik ja teiseks oli üldiselt oodata, et kui kuningasugu üldse jätkub, siis vanema venna Charlesi kaudu, kes sai lapsi paljude armukestega. Ainult niisuguste asjaolude kokkulangevuse tõttu võis Anne Hyde kuningliku perekonna liikmega abielluda. Ehkki abielu vastu oli avalik arvamus ja Anne'i isa, sõlmiti abielu 3. septembril 1660 Londonis. James aga jäi troonipärijaks, sest Charles II abikaasa ei olnud võimeline lapsi saama. Charles pidas küll endiselt armukesi, kuid keeldus oma naisest lahutamast ja uuesti abiellumast. Nii olid kõik tema lapsed ebaseaduslikud. thumb|left|James II Jamesi esiklaps sündis kaks kuud pärast pulmi, kuid suri varsti. Üldse sünnitas Anne 8 last, kellest 6 surid lapseeas. Suureks said kaks tütart Mary ja Anne, kellest esimene ei saanud lapsi ja teine elas kõik oma lapsed üle.
Pärast Anne Hyde'i surma 31. märtsil 1671 abiellus James 21. novembril 1673 Modena ja Reggio hertsogi Alfonso IV d’Este tütre Maria Beatrice d'Estega. 5 nurisünnituse kõrval sündis abielust 7 last, kellest täiskasvanuks said ainult kaks noorimat, James Francis Edward Stuart ja Louisa Maria Stuart.
Charles II valitsusajal paistis James II silma väejuhina, juhtides Inglise mereväge 1665–1667 ja 1672–1674 sõdades Madalmaade vastu. Sealjuures oli tema võimu all Põhja-Ameerikas hollandlastelt vallutatud Nieuuw Amsterdam, mis tema auks nimetati New Yorgiks (kuna James oli Yorki hertsog). 1666. aastal paistis James silma Londoni suure tulekahju kustutamisel, mis tagas talle suure osa londonlaste poolehoiu.
1668. või 1669. aastal pöördus James salaja katoliku usku. Mõni aeg pärast seda algasid aga katoliiklaste õiguste piiramised: 1673. aastal nõudis parlament, et ükski katoliiklane ei saaks riigiametisse, sõjaväkke või ametnikkonda. Et James keeldus selle seaduse kohaselt oma protestantlust kinnitamast, tuli avalikuks, et temast oli saanud katoliiklane. Anglikaani jumalateenistuste külastamist jätkas ta siiski kuni 1676. aastani. 1677. aastal puhkes nn Exclusion Crisis, kuna suur osa parlamendiliikmetest püüdis Jamesi troonipärija kohalt kõrvaldada. Neile oli probleemiks aga Charles II lastetus ja ka see, et ühtegi teist tõsiseltvõetavat troonipretendenti polnud sel hetkel võtta. Pingelises õhkkonnas tekkisid aga kuulujutud katoliiklaste vandenõust ja soovist James kohe troonile panna. Inglismaal puhkes katoliiklastevastane hüsteeria, neid jälitati ja vangistati. Charles II saatis Jamesi seetõttu 1680. aastal Brüsselisse ning hiljem samal aastal asus ta asevalitsejaks Šotimaale, kus ta aitas Edinburghi kujundada oluliseks poliitiliseks ja kultuuriliseks keskuseks. Ajapikku pinged lahtusid ja kui 1683. aastal sai teatavaks vandenõu, mille käigus plaaniti kõrvaldada nii Charles II kui ka James ning taastada Cromwelli-stiilis vabariik, tõi see Jamesile troonipärijana küllaltki suure toetuse. 1684. aastal sai ta tagasi koha kuninga salanõukogus ning seejärel ei tehtud enam tõsisemat katset tema trooniletõusu takistada.
Kui James 1685. aasta võimule sai, oli tema positsioon kuningana siiski ebakindel. Rahulolematus tema suhtes üha kasvas. James ei pooldanud parlamendi võimu suurendamist ja püüdis valitseda küllaltki absolutistlikult, kutsumata pärast 1686. aastat parlamenti enam kokku. 1687. aastal andis ta välja usutolerantsi edikti, millega katoliiklastele anti anglikaanidega võrdsed õigused, ning 1688. aastal sündis tal poeg James Francis Edward, mis tõi kaasa protestantliku eliidi hirmu, et katoliiklik dünastia jääbki Inglismaal püsima. Seetõttu otsustas parlament Inglismaa valitsejaks kutsuda Charles I lapselapse, Oranje vürst Willemi, kes oli abielus Jamesi tütre Maryga. Kuulsa revolutsiooniga James kukutatigi ja Inglismaa muutus tunduvalt parlamentaarsemaks: kuninga roll vähenes tunduvalt.
James II püüdis 1689–1690 trooni tagasi saada, ent sai lüüa. Oma ülejäänud elu elas ta Prantsusmaal Louis XIV kaitse all. Tema poeg James Francis Edward ja pojapoeg Charles Edward Stuart püüdsid hiljem samuti Inglismaa troonile tõusta, ent edutult.
James sai kahe armukesega 7 last, kellest 5 said täiskasvanuks. Nende kaudu püsib Jamesi sugu tänapäevani, ent seaduslikest järglastest oli viimane poeg Jamesi noorem poeg Henry Benedict Stuart, kes suri 1807.
Kornišon
Kornišon (prantsuse cornichon) on eriti väike marineeritud kurk.
Sageli kasutatakse kornišone maitselisandina, nende sissetegemisel tehakse marinaad tugevama maitsega kui tavaliselt.
Soolakurk
Soolakurk on soolvee abil konserveeritud kurk.
Hapukurk sisaldab soolakurgiga võrreldes vähem soola, samuti võib erineda kasutatud maitseainete valik.
Egüptoloogia
Egüptoloogia on Vana-Egiptuse ajalugu ja kultuuri ning kopti keelt ja kultuuri uuriv teadusharu. Egüptoloogiat viljelevad egüptoloogid.
Kuigi Vana-Egiptuse vastu on huvi tuntud juba antiikajast saadik, saab egüptoloogiast rääkida alates egiptuse hieroglüüfkirja dešifreerimisest 19. sajandi alguses.
Mälestiste hävimine
Kristluse levik Niiluse deltas ja Egiptuse lõunaosas tõi kaasa paljude Vana-Egiptuse mälestiste hävimise. Peale selle, et koptid pidasid neid paganlikeks, sobisid need hästi ehitusmaterjaliks.
Kui muslimite väed 641. aastal Egiptuse vallutasid, oli egiptuse hieroglüüfkiri juba ammu unustatud. Ka muslimid pidasid Vana-Egiptuse mälestisi saatanlikeks ja kasutasid neid ehitusmaterjalina.
Liiva mõjul ja hävitustöö tagajärjel kadusid Vana-Egiptuse mälestised peaaegu täielikult. Kui keskajal kristlikud palverändurid Euroopast Egiptusesse saabusid, leidsid nad eest ainult püramiidid ja muud varemed.
Egüptoloogia eellugu
Kui Egiptus 30. aastal eKr Rooma riigi võimu alla langes, hakkasid roomlased mälestisi, sealhulgas obeliske, kaasa võtma ja kodumaal üles panema. Jõukad roomlased kasutasid Egiptuse muistiseid oma majades ja aedades dekoratsioonidena. Esemeid viidi ka väljaspool Egiptust paiknevatesse egiptuse templitesse.
Euroopas tõusis huvi Vana-Egiptuse vastu renessansi ajal. Loeti 5. sajandil eKr Egiptust külastanud Herodotose kirjeldusi. Egiptust mainisid veel näiteks Apuleius, Diodoros Sikeliotes, Iamblichos, Plutarchos ja Strabon ning kirikuisadest Klemens Aleksandriast, Eusebios ja Lactantius. Antiikautoritelt võeti üle ka moonutatud ettekujutusi, näiteks arvati, et hieroglüüfkiri on puhas sümbolkiri, milles esitati esoteerilist filosoofiat.
17. sajandil alustati esimeste uurimisretketega Egiptuses. Pietro della Valle rändas aastatel 1614–1626 läbi kogu Vahemere maade idaosa ning viis Itaaliasse muumiaid ja kopti käsikirju. Kopti käsikirju uuris ka Athanasius Kircher. 17. ja 18. sajandil püüti dešifreerida hieroglüüfkirja antiikajast pärinevatel vääreeldustel.
Teaduslikud ekspeditsioonid
Egüptoloogia sai alguse 1798. aastal, kui Napoleon suundus Egiptusesse sõjalisele ekspeditsioonile. Sinna läks kaasa suur rühm teadlasi ja kunstnikke, kelle ülesanne oli koguda Egiptuse kohta teadmisi. Maalikunstniku ja teadlase Domenique Vivant Denoni juhtimisel avaldati 1809.–1813. aastal 24-köiteline illustreeritud teos "Egiptuse kirjeldus", mis tegi Egiptuse mälestised Euroopa uurijatele kättesaadavaks. Teos avaldas suurt mõju ka Euroopa moele, kirjandusele, kunstile ja arhitektuurile.
19. sajandil korraldati veel ekspeditsioone. Näiteks käisid aastatel 1828–1829 Egiptuses Jean-François Champollion ja Ippolito Rosellini. Aastatel 1842–1845 käis Egiptuse sisemaal Karl Richard Lepsius koos joonistajatega ning viis Euroopasse kaasa tekste ja esemeid.
Muististega kauplemine
Suur huvi Vana-Egiptuse muististe vastu meelitas Egiptusesse aardejahtijaid ning kutsus esile ebaseaduslikke väljakaevamisi, mille tagajärjel viidi Euroopasse palju arheoloogiamälestisi. Sellised muistised moodustavad põhiosa Euroopa ja Ameerika suurte muuseumide Egiptuse kogudest. Üks esimesi muististe kauplejaid oli Giovanni Battista Belzoni, kes viis 1821. aastal Inglismaale Briti Muuseumisse põhiosa Egiptuse kogust.
Hieroglüüfkirja dešifreerimine
1799. aastal avastasid Napoleoni sõdurid kirjadega mälestise, Rosetta kivi, mis viidi 1802. aastal Inglismaale. Sellel kivil on sama tekst hieroglüüfkirjas, demootilises kirjas ja vanakreeka keeles. Uurijad püüdsid selle mälestise abil egiptuse kirja dešifreerida. Rootslasel Johan David Åkerbladil õnnestus lugeda demootilise kirja tekstiosa ning ka inglane Thomas Young andis teksti mõistmisesse oma panuse. Lõpliku lahenduse andis välja 1822. aastal Jean-François Champollion, kelle avastus võimaldas hakata Vana-Egiptuse kultuuri uurima originaaltekstide põhjal.
Egüptoloogia areng
Champollioni tööd arendasid edasi teiste seas prantslased Emmanuel de Rougé ja Auguste Mariette ning sakslased Karl Richard Lepsius ja Heinrich Brugsch. Brugsch pani ka aluse demootilise kirja teaduslikule uurimisele.
Egüptoloogia kuldajaks peetakse ajavahemikku 1880. aastast esimese maailmasõjani. Berliini egüptoloogiakoolkonna rajaja Adolf Erman avaldas 1880. ja 1884. aastal teosed Egiptuse klassikalisest grammatikast, tänu millele oli võimalik tekste täpsemalt tõlkida. Teos pani aluse egiptuse keele grammatika teaduslikule distsipliinile. 1886. aastal andis ta välja ka esimese esmaallikatele tugineva Vana-Egiptuse kultuuriloo. Koos Hermann Grapowiga avaldas Erman mitmeköitelise egiptuse keele sõnaraamatu. Ta võrdles egiptuse keelt semi keeltega. 1887. aastal ilmus Eduard Meyeri Vana-Egiptuse ajaloo teos, milles ta parandas esmaallikate põhjal antiikajast pärit eksitusi. Demootilise kirja uurimist viisid märgatavalt edasi inglane Francis Llewellyn Griffith ja sakslane Wilhelm Spiegelberg. Egiptuse teaduslikule arheoloogiale pani aluse Flinders Petrie, kelle meetodeid arendas edasi näiteks ameeriklane George Andrew Reisner. Gaston Maspero oli väljapaistev uurija nii arheoloogias kui ka usundiloos.
Egüptoloogiat arendasid sakslane Kurt Sethe ja inglane Alan Gardiner, kes uurisid hieraatilises kirjas papüüruskäsikirju ning koostasid egiptuse keele grammatika, mida kasutas mitu põlvkonda. Vana-Egiptuse kunstiajaloo alal tõusis esile Heinrich Schäfer. Hermann Kees avaldas esimese süstemaatilise töö Vana-Egiptuse haldusest ja valitsemisest. Henri Frankfort ja Alexandre Moret uurisid egiptuse usundit. Hans Jakob Polotsky andis suure panuse egiptuse ja kopti keele grammatika uurimisse.
Andrus Park
Andrus Park (kuni 1991 Andrus Pork; 17. detsember 1949 Tallinnas – 14. august 1994) oli eesti filosoof ja politoloog, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1987).
Elukäik
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli 1973. aastal ajaloo ja filosoofia erialal. Kaitses 1973. aastal filosoofiakandidaadi ja 1984. aastal filosoofiadoktori kraadi Vilniuse Ülikooli juures uurimuse eest, mis käsitles ajaloolist seletust.
Egüptoloogia
Teaduskorraldus
Tänapäeval on maailmas umbes 300 egüptoloogiaga tegelevat teadlast.
Andrus Park
Elukäik
Töötas aastatel 1973–1982 Tartu Ülikooli filosoofia kateedris, 1982–1988 Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis filosoofia ja poliitikateaduste alal. Samal ajal 1985–1990 töötas ka Tartu Ülikoolis filosoofia professorina.
Egüptoloogia
Teaduskorraldus
Esimene egüptoloogiakongress toimus 1976. aastal Kairos. Seda peetakse iga kolme aasta tagant.
Egiptuse muististe kogusid on muuseumides rohkem kui 500, peamiselt USA-s, Egiptuses ja Euroopas, samuti Austraalias, Brasiilias, Kuubas, Jaapanis, Mehhikos ja Sudaanis.
Eesti
Eestis tegeles egüptoloogiaga Sergei Stadnikov, kes oli pikki aastaid Eesti ainus silmapaistev egüptoloog. Ta populariseeris egüptoloogiat ja Egiptuse-teemalisi teadmisi, tutvustades Vana-Egiptuse kultuuri ja ajalugu artiklites, raamatutes ja tõlgetes. Tema tõlgituna ja kommentaaridega ilmus ajakirjas Looming Vana-Egiptuse klassikaline kirjandusteos "Sinuhe jutustus", samuti ilmus tema tõlkes ja kommenteeritult "Ptahhotepi elutarkus". Ta õpetas mitmes Eesti ülikoolis Vana-Lähis-Idaga seotud aineid, sh egiptuse keelt. Stadnikov oli Rahvusvahelise Egüptoloogide Assotsiatsiooni tegevliige.
Andrus Park
Teadustöö
Hoolimata ideoloogilistest ja administratiivsetest kitsendustest läks tal korda rajada tõsised teaduskontaktid välismaa teadlastega ja saavutada oma töödega kiiresti rahvusvaheline tunnustus.
Egüptoloogia
Eesti
Eesti muuseumides leidub üksikuid Vana-Egiptuse esemeid: Tallinna linnamuuseumis on muumia käsi Johannes Burchart VIII kogust, Tartu ülikooli kunstimuuseumi kogus on kolm ehtsat Vana-Egiptuse muumiat.
Andrus Park
Teadustöö
Ta arendas välja rahvusvahelise tunnustuse pälvinud relativistlik-kausaalse seletuse kontseptsiooni ajaloofilosoofias. Ta oli esimene Eesti sotsiaalteadlane, kes hakkas järjekindlalt avaldama oma töid rahvusvahelistes teadusajakirjades (esmalt ajaloofilosoofia teemadel ja hiljem politoloogia alal). Ta oli mitme rahvusvahelise ajakirja toimetuskolleegiumi liige, oli kutsutud tööle Washingtoni Woodrow Wilsoni Keskusse. Aastatel 1991–1992 töötas ta professorina USA-s Washingtonis asuvas Georgetowni Ülikoolis ja Põhja-Carolina osariigis asuvas Duke'i Ülikoolis. 1991. aastal valiti ta Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia liikmeks.
Egüptoloogia
Norra
Norra üks varajasi egüptolooge oli Jens Lieblein.
Andrus Park
Isiklikku
Ta oli abielus Tiina Pargiga.
Egüptoloogia
Norra
Norra muuseumides ja raamatukogudes on üksikuid Vana-Egiptuse esemeid. Bergeni ülikoolis on egüptoloogia professor.
Andrus Park
Isiklikku
1998. aastal asutas Tiina Park Tartu Ülikooli Sihtasutuse juurde abikaasa mälestuseks fondi, millega premeeritakse filosoofia- ja sotsiaalteaduskonna silmapaistvaid üliõpilasi nende õppe- ja uurimistegevuse eest.
Egüptoloogia
Taani
Valdemar Schmidt tõi egüptoloogia 1883. aastal Kopenhaageni ülikooli. Ala viis edasi H. O. Lange.
Andrus Park
Kirjandus
Ernst Gellner kirjutas tema kohta: “It is of course impossible to comment on the essay by (…) Andrus Park without speaking of his extremely tragic and terribly premature death. Andrus was a young man, whose combination of intellectual ability and integrity with great personal charm destined him to play a major part both in the life of Estonia and in the international world of thought and letters. His quiet charm and intellectual warmth has gained him many friends in London and Washington as well as in Tallinn and Tartu and Moscow. It is sad to have to say goodbye to him” [Gellner, E. (1994). Reply to critics. In J. A. Hall & I. Jarvie (Eds.), The Social Philosophy of Ernest Gellner (pp. 623-686). Amsterdam: Rodopi B.V.].
Bohri efekt
Bohri efekt on hemoglobiini omadus, mida kirjeldas esimesena Christian Bohr (füüsik Niels Bohri isa) 1904. aastal.
Efekt seisneb selles, et CO2 olemasolul väheneb hapniku afiinsus hingamispigmendi – hemoglobiini – suhtes. Bohri efekti tõttu on vere suurenenud CO2 sisalduse või pH taseme languse tõttu hemoglobiini hapniku sidumise määr väiksem kui see oleks olukorras, kus CO2 kontsentratsioon on väiksem või pH kõrgem.
Aleksander Tassa
Aleksander Tassa (5. juuli 1882 Tartu – 23. märts 1955 Tallinn) oli eesti kunstnik, kirjanik ja muuseumitöötaja.
Elulugu
Aleksander Tassa sündis Tartus kooliteenija peres. Üldhariduse sai Tartu linnakoolis. Kunsti õppis kõigepealt aastatel 1897–1898 Saksa Käsitööliste Seltsi joonistuskursustel Rudolf Julius von zur Mühleni juhendamisel. Aastatel 1900–1903 töötas Tartu Poeglaste Kroonugümnaasiumi kantseleis kirjutajana, 1902. aastal teenis lisa Sakalale ja Postimehele Boleslaw Prusi ja Vassili Žukovski jutustusi tõlkides.
Õpinguaastad
Õppis alates 1904. aastast A. Stieglitzi Kunsttööstuskoolis, kust oli sunnitud koos teiste eestlastega lahkuma seoses üliõpilasrahutustega 1905. aastal. Eestisse naasnud, õppis aasta Ants Laikmaa ateljeekoolis ning siirdus siis Peterburi Jakob Goldblatti ateljeesse õppima. Mais sõitis koos Konrad Mäega Helsingi kaudu Ahvenamaale, sügisel taas Helsingisse. Helsingis teenis elatist Soome Kirjanduse Seltsi jaoks Jakob Hurda rahvaluulekogusid kopeerides.
Augustis 1907 reisis Tassa koos Konrad Mäe ja Nikolai Triigiga Pariisi, kus aastatel 1907–1913 õppis Hermenegildo Anglada Camarasa, Kees van Dongeni jt eraateljeedes ning Witti akadeemias. 1908. aasta mais sõitis koos Mäega Oslosse, kus maalis Norra maastikke, ning septembris naasid mõlemad kunstnikud Pariisi. Järgmise aasta sügisel külastas ta Šveitsi. 1910. aastast hakkas ta järjekindlamalt tegelema kirjandusega, Noor-Eesti ajakirjas ilmusid "Salon d'Automne 1909" ja "Versailles õhtupoolikul". 1911. aastal reisis ta Hollandis ja Belgias ning sügisel asus pooleks aastaks Münchenisse. Noor-Eesti ajakirjas ilmusid tema "Tähtede jaht" ja "Kesklõunasest päikesest". 1912. aasta kevadel reisis koos Anton Starkopfiga tagasi Pariisi, kus asus tööle Academie Russe'i. Aasta lõpus esines Moskvas korraldatud prantsuse kaasaegse kunsti näitusel ja Noor-Eesti alalisel kunstinäitusel Tartus. 1913. aasta mais sõitis ta koos Friedebert Tuglase ja Anton Starkopfiga läbi Saksamaa, Taani ja Rootsi Ahvenamaale, kust suvel pöörduti tagasi kodumaale.
Kunstikorraldaja Tartus
Esimese maailmasõja puhkemisel kunstnik mobiliseeriti. Aastatel 1915–1916 oli ta väeteenistuses Peterhofis, aastal 1917 Türgi rindelõigul Erzurumis ja alates septembrist taas Petrogradis. Aasta lõpuks oli kunstnik tagasi Tartus, kus asus organiseerima kunstiühingut Pallas ning esines Siuru albumis novellidega.
1918. aastal oli ta taas kodumaal. Tassa oli 21. jaanuaril 1918 asutatud kunstiühingu Pallas esimene juhataja (kuni 1922). Ta osales kunstiühingu esimese kunstinäituse organiseerimisel ja võttis sellest osa ka kunstnikuna. Ajakirjanduses ilmusid tema novellid "Uneraamat" jt. 1919. aasta alguses töötas ta Tallinnas Toitlustuskomitee sekretärina ning alates maist võttis osa Lõuna-Eesti Kunstikaitse Toimkonna tööst, augustist sai temast selle juhataja.
1922. aastal oli Tassa tegev Eesti Rahva Muuseumi kultuuriloo osakonna loomisel. Aastatel 1923–1924 töötas ta teatri Vanemuine dramaturgina. Aastatel 1925–1928 oli ta vabakutseline kirjanik-kunstnik. Avaldas näidendeid ("Sügiskõnelused" ja "Seitse magajat") ning õpetas Pallase kunstikoolis joonistamist.
Muuseumitöötaja
Aastad 1928–1931 möödusid tööl Eesti Kunstimuuseumis Tallinnas, siis aga siirdus Tassa uuesti Tartusse Eesti Rahva Muuseumi kunsti- ja kultuuriloolist osakonda korraldama ning 1935. aastast ka juhatama.
1940. aastal, pärast eelmise direktori Villem Raami arreteerimist, asus Tassa taas tööle Eesti Kunstimuuseumi direktori asetäitjana, kuid oli nõrgeneva tervise tõttu sunnitud 1943. aastal lahkuma. Juba pensionipõlve pidavalt Aleksander Tassalt ilmusid "Paabeli torni ehitamine" (1944) ja uurimus "Puulõikekunstist" (1948).
Tassa uuris eesti raamatuillustratsiooni, eriti puulõikeillustratsiooni ajalugu. Ta oli juhtivalt tegev eesti raamatu 400. aasta juubeli ja eesti puugravüüri 100. aasta juubelit tähistavate näituste korraldamisel 1935. aastal. Ta kuulus Noor-Eesti, Siuru ja Tarapita rühmitusse.
Aleksander Tassa suri 1955. aastal Tallinnas.
Isiklikku
Aleksander Tassa vend oli muusik Rudolf Tassa. 1938. aastal abiellus ta Vanda Kirschbaumiga.pisi|Aleksander Tassa 1903. aastal
Looming
Ta on tõlkinud ja kirjutanud fantastilisi ja piiblimotiividel legendilaadseid novelle, näidendeid.
Tema karikatuure ilmus 1906. aastal Juhan Lilienbachi välja antud satiiriajakirjades Puss, Tiiu Tasane, Tapper ja muudeski väljaannetes.