cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna Keskraamatukogu ajalugu
1957 aktuaalseks muutus suuline raamatupropaganda, korraldati kirjanduslikke kohtuid jms, töötas kirjandus- ja ekslibristide ring ning fantastikaklubi. Üritused olid rahvarohked, vahel rohkem kui 500 osavõtjaga; neid korraldati ka linna parkides ja isegi Pirita rannas.
1959–1961 mindi üle avariiulite süsteemile.
1966 alustati Tallinna linnaraamatukogude töö metoodilist juhendamist, tööle asus kaks metoodikut.
1974 Tallinna linnaraamatukogud läksid üle tsentraliseeritud süsteemile.
1977 ületas lugejate arv esimest korda 45 000 piiri.
1994 kinnitati raamatukogu uus põhikiri. Aja jooksul on mitu korda vahetunud raamatukogu nimi – vahepeal Maksim Gorki-nimeline raamatukogu, siis Anton Hansen Tammsaare-nimeline raamatukogu, 1994. aastast lihtsalt Tallinna Keskraamatukogu.
1999 sai Keskraamatukogu oma käsutusse endised pangaruumid aadressil Liivalaia 40, kuhu peahoone ruumipuuduse leevendamiseks kolis võõrkeelse kirjanduse osakond, mis moodustati endise venekeelse kirjanduse ja võõrkeelse kirjanduse osakonna baasil.
2000 suvel algas raamatukogu peahoone renoveerimine aadressil Estonia pst 8. Eestikeelse kirjanduse osakond kolis ajutiselt Liivalaia 40 ruumide teise tiiba, kus lugejaid teenindati aastapäevad.
2001 suvel lõppes Keskraamatukogu peahoone renoveerimine.
2002 jaanuari lõpul alustati lugejateenindust taas oma uuendatud peamajas. Tööd alustasid laste- ja muusikaosakond, mida ei olnud varem, mindi üle ka arvutiteenindusele. Võõrkeelse kirjanduse osakond ja töötlusosakond jätkavad oma tööd aadressil Liivalaia 40.
2004 alustati Aleksander Sibula stipendiumi väljaandmist.
2008 sai Keskraamatukogu endale raamatukogubussi, mille nimeks sai Katarina Jee (tegelane August Gailiti raamatust "Toomas Nipernaadi").
2012 said lugejad hakata laenama autorikaitse all olevaid e-raamatuid e-raamatute laenamis- ja lugemiskeskkonnast ELLU.
2013 said lugejad eestikeelse kirjanduse ja võõrkeelse kirjanduse osakondadest hakata koju laenama nelja e-lugerit, mida varem sai ainult raamatukogus kohapeal kasutada.
2020 muutus e-raamatukogu ELLU kättesaadaks ka Tallinnast väljaspool elavatele Eesti elanikele.
Krüptoanarhism
Krüptoanarhism on anarhistlik ideoloogia, mis sõnavabaduse säilitamiseks ja riigi sekkumise tõrjeks Internetis toetub krüptograafiale kui vahendile, mis tagab küberruumis privaatsuse, anonüümsuse, jälitamatuse ja manipuleerimiskindluse ning jurisdiktsiooni määramatuse.
Narva Prefektuur
Narva Prefektuur oli 1926 –1927 ja 1932–1940 Narvas tegutsenud politseiprefektuur. 1940 oli Narva Prefektuur üks üheksast Eesti ala politseiprefektuurist. Aastail 1927–1932 oli Narvas Viru-Järva prefektuuri abiprefekt.
Prefektuuri piirkonda kuulusid Narva linn ühes Narva-Jõesuu linnaosaga, Jõhvi linn ning Viru maakonnast: Alutaguse, Erra, Illuka, Jõhvi, Kohtla, Lüganuse, Maidla, Mäetaguse, Narva, Piiri, Raja, Tudulinna, Tärivere, Vaivara ja Vasknarva vallad. Prefekti asukoht oli Narvas.
Prefekt oli ka samanimelise kodanliku õhukaitse ringkonna juht.
Tegevuspiirkonnad
pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]]
Tegevuspiirkond
pisi|350px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Tegevuspiirkond, 1939. aastal:
Magnus Heinrich Ferdinand Hörschelmann
pisi|Leopold Hörschelmann Magnus Heinrich Ferdinand Hörschelmann (21. september 1836 Ridala – 14. jaanuar 1908 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1850–1854 Tallinna toomkoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1855–1858. Oli seejärel koduõpetaja. Aastatel 1862–1863 reisis Euroopas. Ordineeriti 3. juulil 1866 Tallinna toomkirikus õpetajaks.
Oli aastatel 1866–1868 Eestimaa vikaarõpetaja. Oli aastatel 1868–1888 (kutsuti 5. augustil 1868, introdutseeriti 8. oktoobril 1868) Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja. Oli aastatel 1877–1881 Läänemaa koolikomisjoni liige, aastatel 1878–1888 Eestimaa konsistooriumi assessor. Aastatel 1888–1904 oli ta Tallinna toomkoguduse ülemõpetaja, Eestimaa kindralsuperintendent ja konsistooriumi asepresident. Aastal 1904 jäi emerituuri.
Ta esines Eestimaa pastorite sinodil aastal 1881 ettekandega "Kas oleks kasulik, et ka meie võtaksime osa Aleksandrikooli asutamisest?" Ettekanne ilmus esmalt saksa keeles (Baltische Monatschrift, 1881) ja siis eesti keeles pealkirjaga "Eesti Aleksandrikool ja pastorid" (Tallinna Sõber, 1882).
Isiklikku
Tema isa Aleksander Ferdinand Leopold Hörschelmann oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja, vanaisa Ferdinand Ludwig Hörschelmann oli Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja, vanavanaisa Ernst August Wilhelm Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja aastatel 1786–1807 "Revalische Wöchentliche Nachrichten"i väljaandja, onu Otto August Leopold Hörschelmann oli Martna Püha Martini koguduse õpetaja. Teine vanaisa Christoph Heinrich Rinne oli arst, vanavanaisa Johann Friedrich Rinne oli Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja. Tema äi Ernst Wilhelm Woldemar Schultz oli Saarde ja Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja ning Tallinna toomkoguduse ülemõpetaja, Eestimaa kindralsuperintendent ja konsistooriumi asepresident, naisevend Otto Woldemar Ludwig Schultz oli Pärnu-Jakobi koguduse õpetaja.
Raela Hiiemägi
Raela Hiiemägi oli hiiemägi Harjumaal Rapla kihelkonna ja Rapla valla Raela külas.
Cameron Das
Kardisõit ja riigi meistrivõistlused
Das alustas kardisõidus võistlemist Marylandis Jessupis asuval Autobahn Indoor Speedwayl. 2015. aastal alustas ta üheistmeliste võidusõitu Bertil Roosi võidusõidukoolis. Das debüteeris Bertil Roosi võidusõidusarjas Pocono Racewayl. Pärast oma esimese pole-positsiooni saavutamist NJMP Thunderbolti ringrajal saavutas, Das osalise ajakavaga võistluse edetabelis 15. koha. Hooaja jooksul saavutas Das viis poodiumit. Lisaks võistles noor sõitja 2015. aasta Vormel Lites'i hooaja Carolina Motorsports Parki voorus. Honda K24 mootoriga Crawford FL15 sõites saavutas, Das mõlemas sõidus viienda koha. Das sõitis New Jersey Motorsports Parkis ka SCCA Majors Touri kirdekonverentsi Formula F klassis, võites võistluse 2. K-Hill Motorsportsi meeskonnaga võistles Das New Jersey Motorsports Parkis parima tulemuse nimel seitsmenda kohaga.
Paulus Arajuuri
Paulus Verneri Arajuuri (sündinud 15. juunil 1988 Helsingis) on Soome jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Küprose kõrgliiga klubis Famagusta Anorthosis ja Soome jalgpallikoondises.
Cameron Das
Väiksemad valemid
2016. aastal valis JDX Racing Dasi koos Blake Mounti ja Darren Keane’iga USA Vormel 4 meistritiitlile. Hooaja teisel poolel saavutas ta kaheksa järjestikust võitu, võites meistritiitli. Ta jooksis ka mõned USA meistrivõistlused. F2000, parima tulemusena kaheksas koht koos Luke Gabiniga.
Paulus Arajuuri
Ta alustas klubikarjääri Soomes, mängides sellistes klubides nagu FC Espoo, FC Honka, Klubi 04 ja IFK Mariehamn.
Cameron Das
Väiksemad valemid
2017. aastaks palkas Carlin Motorsport ta koos James Pulli ja Enaam Ahmediga Briti Vormel 3 Meistrivõistlustel sõitma. Ameeriklane saavutas võidu ja kuue teise poodiumikohaga edetabelis viienda koha. Samuti jooksis ta mõned võistlused Euroformula Openil koos Campos Racing meeskonnaga, saavutades edetabelis viieteistkümnenda koha koos Thiago Vivacqua, Simo Laaksoneni ja Matheus Iorioga. Samuti jooksis ta kõik USA meistrivõistluste võistlused. F2000, parima tulemusega 28. koos Dakota Dickersoni ja Andre Castroga.
Paulus Arajuuri
Aastatel 2009–2013 mängis ta Rootsi kõrgliiga klubis Kalmar FF. 2014. aasta jaanuaris liitus ta Poola kõrgliiga klubiga Poznańi Lech. Hooajal 2014–15 tuli ta klubiga Poola meistriks. Aastatel 2017–2019 mängis ta Taani kõrgliiga klubis Brøndby.
Cameron Das
Väiksemad valemid
2018. aastal sõitis ta Toyota Racing Series'is, saades koos Calvin Mingi (pärast Ken Smith) ja Brendon Leitchiga kuuenda kohaga kaheteistkümnendaks. Ta võistles ka Euroformula Openil, saavutades koos Dev Gore'i ja Matheus Iorioga neli poodiumit ja kokkuvõttes viienda koha.
Paulus Arajuuri
Aastatel 2019–2021 mängis ta Küprose kõrgliiga klubis Pafos. 2021. aasta juunis sõlmis ta üheaastase lepingu Famagusta Anorthosisega.
Cameron Das
Väiksemad valemid
Ka 2019. aastal osales ta koos Marcus Armstrongi, Liam Lawsoni, Artem Petrovi, Lucas Aueri ja Esteban Muthiga Toyota Racing Series võistlusel, kus võitis sõidu ja saavutas edetabelis seitsmenda koha, ning Euroformula Openil, mis lõppes Üldarvestuses 12. koht koos Calan Williamsiga.
Aastaks 2020 valis Carlin ta koos Clément Novalaki ja Enaam Ahmediga (pärast Ben Barnicoati, Leonardo Pulcinit ja David Schumacherit) FIA Vormel 3 sarjas osalema. Hooaja jooksul saavutas ta parima tulemusena kaks üheteistkümnendat kohta, lõpetades hooaja 25. kohal punktita. Euroformula Openil saavutas Motopark Teamile edasipääsuna kaks poodiumit, olles koos Niklas Krütteni ja Manuel Maldonadoga edetabelis kuues.
2021. aastal võitis ta oma viiendal hooajal selles kategoorias koos Niko Kari (pärast Roman Staněki), William Alatalo (pärast Reshad de Gerust), Matthias Lütheni (pärast Matías Zagazeta), Jak Crawfordi (pärast Christian Manselli) ja Vivien Keszthelyiga (pärast Francesco Pizzit). seitse sõitu ja tuli meistriks 2 võidusõiduga, edestades meeskonnakaaslast Louis Fosterit. Ta on esimene ameeriklane, kes selle kategooria võitis.
Melle (Belgia)
Melle on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Ida-Flandria provintsis.
Asulad
Melle jaguneb järgmisteks asulateks, osavaldadeks ja piirkondadeks:
Rudolf Reinaru
Rudolf Reinaru (enne eestistamist Rudolf Reinard; 18. juuli 1911 Vaivere, Saaremaa – 15. november 1993 Lakewood) oli eesti vaimulik.
Elulugu
Ta lõpetas Vaivere algkooli (olles esimene selle kooli vilistlane, kes sai kõrghariduse ) ja 1931. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi. Õppis aastatel 1931–1934 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Tallinna Piiskoplikus Toomkoguduses, Jüri ja Kuressaare Laurentiuse koguduses. Ordineeriti õpetajaks 14. aprillil 1935.
Aastatel 1935–1939 oli ta Püha Jakobi koguduse õpetaja ja 1939–1944 Rõuge Maarja koguduse õpetajana.
Kui Rudolf Reinaru viibis 1944. aasta suvel puhkusel Saaremaal, toimus läbimurre rindest ja Rõuge vallutati Punaarmee poolt. Rudolf Reinaru põgenes Saksamaale, kus oli abivaimulik õpetaja Kurt Rudolf Schultzi juures Eichstädtis (praegu Dąbie Suur-Poola vojevoodkonnas). Hiljem teenis ta põgenikelaagrites, võttes osa Eesti Punase Risti hoolekandetööst endiste sõjaväelaste abistamisel. Ta oli õpetaja põgenikelaagris Uchtes ning teenis demobiliseeritud ja vangistatud eesti sõjaväelasi Borghorstis ja Bocholdis, kust ta koos hulga vabanenud sõjaväelastega siirdus 1947. aastal Inglismaale. Inglismaal asutas ta Põhja-Inglismaa koguduse. 1951. aastal emigreerus Kanadasse, kus teenis eestlasi Manitobast Ontarioni.
Ajavahemikul 1951–1957 asutas ta keskustesse eesti kogudused. 1957. aastal kutsuti ta Lakewoodi Püha Vaimu koguduse õpetajaks, kus töötas kuni 1987. aastani, teenides 1957–1965 ühtlasi LCA Perth Amboy kogudust. Seal muretses ta kogudusele maalapi ja algatas sellele uue kiriku ehitamise. 1981. aastal valiti Rudolf Reinaru USA Esimese praostkonna praostiks ja 1982. aastal EELK Konsistooriumi vaimulikuks assessoriks. 1987. aastal läks emerituuri, kuid jäi Bergen County koguduse hooldajaõpetajaks.
Isiklikku
Tema vend Joosep Reinaru oli arstiteaduse professor, vend Karl Reinaru oli Rannamõisa ja Randvere koguduse õpetaja, vennapoeg Leevi Reinaru on Lääne-Nigula Püha Nikolause koguduse õpetaja ja Lääne praostkonna praost.
Ehrenhausen
Ehrenhausen oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Leibnitzi ringkonnas. 2015. aasta vallareformist saati on see Ehrenhausen an der Weinstraße valla osa.
300px|thumb|Marktplatz, Ehrenhauseni kesklinn
Ehrenhausen asub Muri jõe ääres Kagu-Steiermargis Leibnitzist lõunas Sloveenia piiri lähedal.
Inimesi
Ringkond oli omal ajal Eggenbergide dünastia haru elukoht ning Ehrenhauseni Schlossbergi juurde kuulub Ruprecht von Eggenbergi ja tema vennapoja Wolff von Eggenbergi mausoleum, mille kujundas Itaalia maalikunstnik ja arhitekt Giovanni Pietro de Pomis, kes oli keiser Ferdinand II õukonnakunstnik ja -arhitekt.
thumb|left|[[Vabahärra Ruprecht von Eggenbergi ja tema vennapoja, vabahärra Wolff von Eggenbergi mausoleum Ehrenhauseni Schlossbergil]]
Jennifer Saunders
Jennifer Jane Saunders (sündinud 6. juulil 1958) on inglise koomik, stsenarist, laulja ja näitleja.
Rakvere Linnavalitsus
Rakvere Linnavalitsus on Rakvere linna omavalitsuse täitevorgan ja töötab Rakvere linna põhimääruse alusel. Linnavalitsus täidab seadusega, põhimäärusega ja teiste volikogu õigusaktidega linnavalitsuse pädevusse antud ülesandeid. Rakvere linnavalitsuse moodustab Rakvere linnavolikogu, linnavalitsuse juht on Rakvere linnapea. Linnavalitsus asub Rakveres, aadressil Lai tänav 20.
Linnapea ja abilinnapeade ametikohad on poliitilised, linnavalitsuse ametnike ja töötajate ametikohad on apoliitilised. Rakvere linnavalitsus oli varem 5–7 liikmeline, aastast 2019 on neljaliikmeline.
Pärast 2017. aasta KOV valimisi moodustasid koalitsiooni Reformierakond, Isamaa ja Keskerakond. 2019. aasta septembri lõpus avaldas volikogu umbusaldust reformierakondlasest linnapeale Marko Tormile. Uue koalitsioonilepingu sõlmisid 1. oktoobril 2020 Keskerakond, Isamaa ja Sotsiaaldemokraatlik Erakond. Lepingu alusel moodustati linnavalitsus järgmises koosseisus:
2021. aasta KOV valimiste järel sõlmisid Isamaa ja Keskerakond 20. oktoobril 2021.a koalitsioonilepingu. Linnavalitsus kinnitati ametisse 26. novembril toimunud linnavolikogu istungil. Moodustatud linnavalitsuse liikmeteks on:
Rakvere linnavalitsuse struktuuriüksused on linnakantselei, osakonnad ja osakondadele alluvad teenistused. Linnakantselei ülem on linnasekretär.
Ajalugu
1879. aastani juhtis Rakvere linnaelu Rakvere foogtikohus, seejärel Rakvere Linnavolikogu (linnaduuma), Rakvere linnapea ja Rakvere Linnavalitsus. Esimeseks Rakvere linnapeaks valiti vene kaupmees Pavel Trellin.
Rakvere Eesti Haridusseltsi liikmete organiseerimisel läks 1914. aastal linnavõim Rakveres eestlaste kätte. Eesti Edumõttelise Erakonna nimekirjast pääsesid volikokku: advokaadid Tõnis Kalbus ja Eduard Valdmann, laenu- ja hoiuühisuse asjaajaja Gustav Palgi, aktsiisiametnik Johan Saar, krediitühisuse asjaajaja Peet Sepp, käsitöömeistrid-ettevõtjad Gustav Leetberg, Tõnis Saarepere, Hans Stahl, Jakob Kuldvere, Wilhelm Niedrichson, kaupmehed Anton Pedriks, Nikolai Erna ja Paul Erna, Gustav Tingas jt. Kõige enam hääli said suurkaupmees Jaan Rosnikov (165 häält) ja hobupostijaama pidaja, endine linnapea Rudolf Andrejev (159 häält). Palju hääli sai ka kaupmees Vassili Ivanov (156). Sakslasi ei pääsenud volikogusse mitte ühtegi.
Esimeseks eesti soost Rakvere linnapeaks valiti kaupmees Anton Pedriks, senine Rakvere Eesti Haridusseltsi esimees. Rakvere linnanõunikeks said populaarne vene kaupmees Vassili Ivanov ja telefonikeskjaama juht Karl Richard Jakobson.
Linnaelu korraldamiseks moodustas Rakvere linnavolikogu 13 komisjoni: sanitaar-, haigla-, metsa- ja karjamaade, korteri-, ehitus-, laada-, valgustus-, hindade-, teede-, tapamaja-, toitlus-, revisjoni- ja rahvahariduse komisjon. Rahvahariduse komisjoni koosseisu sai haridusseltsi kooli õpetajanna Emma Johanson.
Ivan Tsetserski
Tsetserski sündis tööliste perekonnas. Pärast kooli lõpetamist astus ta Grodno kultuurhariduskooli ning selle järel Lvivi kõrgemasse sõjaväekooli.
Ivan Tsetserski osales praktiliselt kõigis õhudessantväediviisile antud eriülesannetes ning on autasustatud Suvorovi medaliga.
1996. aasta veebruarist 2006. aasta märtsini juhtis Tsetserski Pihkva garnisoni ohvitseride maja. 2000. ja 2001. aastal tunnistati Pihkva ohvitseride maja Leningradi sõjaväeringkonna parimaks kultuuriasutuseks. Pikaajalise sõjalis-patriootliku töö eest sõjaväelaste ja tsiviilnoorsooga kanti ohvitseride maja raamatusse "Kuulsate tegude kuldne kroonika Pihkva linna 1100. aastapäevaks". Kõrgete näitajate eest sõjaväe kultuurharidustöös ja ohvitseride maja kollektiivi oskusliku juhtimise eest pälvis Tsetserski alampolkovniku auastme.
1998. aastal valiti ta esmakordselt Pihkva linnaduuma saadikuks.
2000. aastal lõpetas Tsetserski kiitusega Moskva ühiskonnateaduste ülikooli õigusteaduskonna. Õigus- ja juhtimisakadeemias loeb ta munitsipaalõiguse kursust.
2007. aasta märtsis valisid Pihkva linnaduuma liikmed ta aselinnapeaks, 16. aprillil 2009 aga linnapeaks (vahetades välja Jan Vjatšeslavovitš Luzini), olles ühtlasi linnaduuma eesistuja. 16. märtsil 2012 valiti ta tagasi linnapea ametisse.
Tsetserski kuulub parteisse Ühtne Venemaa.
Isiklikku
Ivan Tsetserski on abielus, tal on kaks last.
Holland America Line
Holland America Line (Holland-Amerika Lijn’na tuntuks saanud) on Briti-Ameerika laevaettevõte ja üks kaheteistkümnest kontserni Carnival Corporation & plci kruiisilaevaettevõttest. Ettevõte peakorter asub Ameerika Ühendriikides Washingtoni osariigis Seattle’is.
Ajalugu
thumb|250px|Jan van Beers, Hol.-Amerika Lijn via Boulogne s/Mer, 1898 Holland America Line'i (tollal nime all Plate, Reuchlin & Co.) asutasid 1871. aastal Lodewijk Pincoffs ja Marten Mees. 1873. aastal nimetati ettevõte ümber Nederlandsch-Amerikaansche Stoomvaart Maatschappij N.V. (NASM)-ks ning kiiresti ja kindlalt juurdus nimi „Holland-Amerika Lijn“ koos ingliskeelse versiooniga „Holland Amerika Line“ (HAL).
Praegune laevastik
Nimekiri pole täielik
Holland America Line'i kaubamärgi all sõitnud laevad
Nimekiri ei ole täielik
.exe (ajakiri)
.exe oli aastatel 1993–1995 ebaregulaarselt ilmunud arvutiajakiri. Väljaannet kirjastas infotehnoloogiaettevõte MicroLink ning kokku ilmus seda 8 numbrit.
Lennundus Esimese maailmasõja ajal
1914. aastal oli lennundus alles astumas esimesi samme. Esimese maailmasõja ajal lennukite kasutamine muutus ja arenes kiiresti. Tehnoloogia areng lisas koosseisu luurelennukite kõrvale ka hävitus- ja pommilennukid.
Ühendkuningriigi õhuvägi – Royal Air Force
Ühendkuningriigi militaarlennundus algas kuumaõhupallidega 1878. aastal. Pärast aastaid eksperimenteerimist loodi 1. aprillil 1911 kuninglike inseneripataljon Royal Engineers, mis koosnes ühest kuumaõhupalli- ja ühest lennukikompaniist. Sama aasta detsembris asutati mereväe juhtide algatusel esimene merelennu kool Kentis.
Selleks ajaks oli ka kuumaõhupallide tehase nimi Royal Aircraft Factory (RAF) ning tehas asus tootma lennukiraame ja -mootoreid, mis leidsid kasutust esimeses maailmasõjas.
Maailmasõja alguseks oli kuninglikul lennukorpusel 179 lennukit ja 1244 teenistujat. 13. augustil 1914 saadeti üks lennupark ja neli eskadrilli Prantsusmaale toetuseks. Õhk-maa juhtmeta telegraaf võimaldas lennukite kasutamist luureülesannete täitmiseks ning kaugtule sihitamiseks. Alles hiljem hakati lennukeid arendama ja spetsialiseeruti kindla ülesande täitmiseks nagu õhulahingud, pommitamine ja õhufotod. Kuna ülesanded muutusid keerulisemaks, siis tuli ka lennukite võimekust arendada: lennukiirused tõusid 97km/h kuni 241 km/h-ni ning mootorijõud 70 hobujõult 400-le veel enne sõja lõppu.
Lennuvägede kasv ja mitmekülgne kasutus tõi selgelt esile õhu ülekaalu rolli olulisuse kaasaegses sõjapidamises. Õhuvägi oli küll iseseisev väeliik, kuid samal ajal ka väga tihedalt seotud teiste üksuste koostöös, seetõttu loodi sõja lõppedes 1. aprillil 1918 RFC-st ja RNAS-ist ühtne RAF, Kuninglik Õhuvägi. Muutunud sõjapidamise uues dimensioonis – õhus – viis RAF läbi Esimese maailmasõja viimastel kuudel oma esimese operatsiooni, saates välja pommitajad Saksamaa ja Prantsusmaa kohale. 1918 novembris oli RAF-i ridades ligi 291 000 ohvitseri ja lendurit ja 22 647 lennukit.
Prantsuse õhuvägi – Armée de l'Air
Prantsuse sõjalennunduse esimene missioon leidis aset 9. juunil 1910 lennates 160 km ja 2,5 tundi Farmani pardal. See märgiline sündmus pani aluse ka aeronautika inspektsiooni loomisele. 1912. aastal loodi viis eskadrilli ja võeti vastu otsus hakata sõjalennundust organiseerima.
5. oktoobril 1914 toimus prantslaste esimene õhuvõitlus, kahekohalise Aviatiki lennuki pardal olid lendur Joseph Frantz ning mehaanik ja sihtur Louis Quenault. Järgmiseks märgiliseks sündmuseks Prantsusmaa õhusõja ajaloos on Joseph-Édouard Baresi poolt sõjalennunduse struktuuri määramine, kus loodi kolm eriala: luure, pommitamine ja jälitus. Esimene hävitajaeskadrill loodi 1. märtsil 1915.
Esimene õhulahing toimus Charles De Rose’i poolt kokku toodud parimate pilootidega Verdunis 1916. aastal. Prantsuse lennunduse Esimese maailmasõja „äss“ oli René Fonck. 1918. aastaks oli Prantsusmaa lennutööstus tootnud 52 000 lennukit ja 90 000 mootorit.
Saksamaa õhuvägi – Luftwaffe
Esimese maailmasõja alguses oli Saksa vägedel kasutada 10 tsepeliini tüüpi õhulaeva ja kolm väiksemat lennukit. Tsepeliine kasutati pommitamiseks ja õhuluureks.
Saksamaal oli kaks põhilist tsepeliine tootvat ettevõtet. Enam tuntud oli Ferdinand von Zeppelini juhitud tehas.
Esimese maailmasõja alguses oli sakslastel kuus operatsioonivõimelist juhitavat õhusõidukit maavägedes ja üks mereväes. Esimesed ei kulutanud aega nende võimekuse proovimiseks, asudes varakult Antwerpeni ja Liege’i pommitama. Esimesed õhurünnakud lõppesid kolme tsepeliini allalaskmisega. Merevägi kasutas enda õhusõidukit õhuluure teostamiseks.
1916. aasta Verduni lahingus kaotati neli õhulaeva, mis jäi ka viimaseks tsepeliinide pommitusoperatsiooniks.
Ameerika Ühendriikide õhuvägi – Air Service of the U.S. Army
Enamus ameerika lenduritest lendas prantslaste lennukitega, kuna USA lennukite tootmine oli arengujärgus. Lendurite väljaõppe oli väga ohtlik ja nõudis kaks korda rohkem elusid kui lahingutegevuses osalemine. Võideldes kogenud Saksa pilootidega, USA pilootide oskused paranesid ja peagi oli Air Service’i ridades 71 „ässa“ staatusega lendurit ehk nad olid vähemalt viis vaenlase lennukit alla lasknud.
Põhilised lennuvahendid
I maailmasõda oli esimene suurem konflikt kus rakendati suuremahuliselt lennuvahendeid.
Vaatluseks oli kasutatud kuumaõhupalle ka varasemates sõdades. Vaadeldi põhiliselt selleks, et avastada vastase suurtükke. Sakslased kasutasid tsepeliine luureks ja vaatlemiseks Põhjamerel ja Baltikumis. Strateegilist pommitamisreidi teostati Suurbritannia kohal ning idarindel.
Esimese maailmasõja aegsed lennukid olid põhiliselt bi-tüüpi lennukid, mis olid valmistatud puitfermidest, mille peale oli asetatud riie ja kinnitatud puit raamile ning üldjuhul kasutati kinnitamiseks liimi.
1912. aastal hakkas Suurbritannia firma Vickers eksperimenteerima õhusõidukiga, mis kandis kuulipildujat. Esimene selline lennuk oli Royal Aircraft Factory F.E.2b ja Airco DH.1
Tegemist oli tõukur-tüüpi lennukitega kus mootor ja propeller asusid piloodist tagapool. See tagas kuulipildujale laskesektori, mida propeller segama ei hakanud. Tõukur-tüüpi lennuki puuduseks oli konstruktsiooni muutumine mootorivõimsuse suurenemisega raskemaks ja lennuk oli tasakaalust paigast ära ning liiga raskeks muutunud tugiosad ja taglas mis on vajalik sabaüksuse kandmiseks. Seda tüüpi lennukid olid liiga aeglased, et oma sihtmärki kätte saada.
Teine võimalus oli kasutada kuulipildujat lennuki esiosas, propelleri taga. Selle miinuseks aga oli see, et osa kuulidest kippus propellerist läbi lendama ning selle jaoks oli vaja sünkroniseeritud kuulipildujat, et propeller jääks terveks.
Esimese maailmasõja aegsed pommitajad said kaasas kanda vähe pomme. Pommid ise ja nende hoiustamine oli kõik väga algeline. Sellegipoolest toimus esimene strateegiline ja taktikaline pommitamine aastal 1914. Kõige tuntumad neist on RNAS (Royal Naval Air Service) pommitamine Düsseldorfis, Kölni ja Friedricschafeni pommitamine septembris-novembris.
Relvastuse areng ja tehnika areng
Õhuluure ja suurtükkide tulejuhtide tegevuse olulisusest saadi aru, et takistades vastasel kasutada õhuruumi lahinguvälja kohal, annab suure eelise. Selle tulemusel arenesid välja „hävitajad“ kui eraldi liik. Sõja algusaastatel mõjutasid piloodid ja vaatlejad vastast püstolite, vintpüsside ja isegi pumppüssidega, kuid sellise mõjutuse efektiivsus oli väike. Jõuti järeldusele, et kuulipildujad on ilmselge lahendus.
Hävitajad
1913. aastal disainisid britid kahekohalise biplaani, kus mootor asus lennuki taga ning vaatleja istus piloodi ees ja opereeris kuulipildujaga. Lennumasin Vickers F.B.5 Gunbus alustas teenistust 1915 kui esimene õhk-õhk relvastusega lennuk. Sarnase disainiga tulid välja ka prantslased, millega suudeti ka 5. oktoobril 1914 ka sakslaste lennuk alla lasta, kuid sellised kahekohalised lennukid olid rasked ja aeglased ning nende edukad õhulahingud olid pigem juhuslikud. Kerged ühekohalised ees asetseva mootoriga lennukid olid palju paremate lennuomadustega, kuid probleeme tekitas kuulipilduja paigutamine selliselt, et see ei kahjustaks lennuki propellerit. Lahendus tuli 1915. aastal, kui prantslasest insener Raymond Saulnier töötas välja sünkronisaatori, mis võimaldas lasta propelleri labade vahelt. Läbimurre tuli kui saadi aru, et kuulipilduja paigaldamisel lennuki ninasse koos sünkronisaatoriga piisab täpseks laskmiseks lennuki suunamine soovitud kohta. Nii modifitseeritud lennuvahendiga Garros Morane L monoplaaniga lasi Roland Garros alla kolm Saksa lennukit. Kui ta aga oli sunnitud ühe lahingu ajal tegema hädamaandumise ning vangi võeti, ei õnnestunud tal oma lennukit põlema panna ning sakslased said ülevaate kogu olemasolevast tehnoloogiast. Saades sellest inspiratsiooni, töötas Saksa insener Anthony Fokker välja sarnase sünkronisaatori ning paigaldas selle oma lennukile, mis oli samuti irooniliselt koopia prantslaste lennukist. Tulemuseks oli Fokker Eindecker, mis alustas teenistust juulis 1915 ning saavutas kiirelt õhuülekaalu läänerindel.
1916. aasta keskel olid sakslased vaatamata liitlaste arendustest lennukite disaini osas edukamad. Albatros D.I, D.II, ja D.III variandid olid liitlaste lennuvahenditest kiiremad ning suutsid relvastusse võtta kaks kuulipildujat ilma lennuomaduste halvenemiseta.
Tuletoetuslennukid (ground attack airplanes)
Liitlased spetsialiseerusid õhk-maa modifikatsioonidele alles sõja lõpus. Kõige kuulsaim neist oli Sopwith Salamander, mis oli Sopwith Cameli edasiarendus soomustatud kokpiti ja kahe nurga all läbi lennuki põhja paigaldatud kuulipildujaga, mille abil oli võimalik mõjutada vastase jalaväge madalalt üle kaevikuliinide lennates.
Sakslased tootsid mitmeid selleks otstarbeks mõeldud lennukeid. Kõige kuulsam variant nende arsenalis oli Halberstadt CL.III, mis oli relvastatud kahe ette suunatud sünkroniseeritud kuulipildujaga ning kuulipilduja ja granaatidega vaatlejale opereerimiseks. Cambrai lahingus saavutasid sakslased selliste lennuvahenditega hävitava mõju liitlaste kaevikutes ning tagala-alades.
Pommitajad
Pommitajad pidid olema suutelised kandma rasket lasti üle pikkade vahemaade, mistõttu oli pommitajate areng kõige aeglasem. Esimesteks edukateks pommituslendudeks peetakse liitlaste õhurünnakuid Friedrichshafenis Zeppelini tehaste vastu novembris 1914. Siiski saavutati soovitud mõju pigem tänu tsepeliinide plahvatusohtlikkuse kui kergete 9-kilogrammiste pommide tõttu. Esimestena hakkasid pommitajaid arendama prantslased, töötades välja tüüp L pommitaja, mis oli 1915. aastal võimeline kandma umbes 60 kg pomme, mille vaatleja heitis õigel ajal üle kokpiti ääre. Hilisemad mudelid olid varustatud võimsamate mootoritega ning olid alternatiivselt kasutusel ka ründelennukitena mille arsenalis oli kuni 300 kg pomme või 37 mm kahur ninas. Siiski kuna lennuk oli aeglane, opereeris ta üldiselt sõja lõpu poole öisel ajal.
Sakslased arendasid välja oma suured nelja mootoriga pommitajad, mis olid tuntud nime all Riesenflugzeug. Kõige tüüpiline seda laadi lennuk oli Staaken R.VI number R.25, mille panid liikuma neli Mercedese mootorit. Lennuk oli võimeline kandma kuni 1800 kg pomme.
Luure
Õhuluure sai alguse 1790. aastal Prantsuse revolutsiooni ajal, kus kasutati kuumaõhupalle vaatluse teostamiseks. Õhuvahendite areng andis väejuhtidele uue perspektiivi sõjapidamisest. Õhupalle kasutati ka Esimeses maailmasõjas, peamiselt suurtükiväe tulejuhtimiseks. Kuumaõhupallid seoti maa külge ja ei olnud suutelised ringi liikuma. Kasutati ratsaväge, et õhupallid positsioonide lähistele transportida ja sealt tõusti õhku.
Lisaks kuumaõhupallidele kasutati luure või vaatluse teostamiseks ka õhulaevu. Mõlemad õhuvahendid olid staatilised, aeglased ja suured sihtmärgid. Nad vajasid maapealsete üksuste toetust ja infrastruktuuri. Lennukite edasine areng vähendas nii õhupalli kui ka õhulaeva rolli sõja tegevuses.
Varajastel lennukitel puudusid sidepidamisvahendid, informatsiooni jagamine pidi aga olema kiire. Piloodid viskasid maapealsetele üksustele sõnumeid mis olid raskustega kottides.
Kaevi süsteemide keerukus ja arendus, tegi pilootidele raskeks täpse informatsiooni saamise sellest mis maapeal toimus. Täpsema luureinformatsiooni saamiseks võeti 1915. aasta alguses kasutusele aerofotograafia. Esimesed fotod tehti käsitsi, õhuluure aga oli kõige edukam kui kaamerad kinnitati lennuki külge.
Õhuluure oli ohtlik amet, vastase positsioonide pildistamine vajas piloodi poolt sirgel tasemel lendamist. Selline lennuviis tegi neist kerge sihtmärgi vastase maapealsetele üksustele.
Õhuvahendite koostöö teiste väeliikidega
„Lennukid on toredad mänguasjad, kuid sõjategevuseks väärtusetud“ (Ferdinand Foch 1914)
Sõja algusaastatel ei osatud näha lennukite kasutusvõimalusi sõjapidamises, kuigi õhulaevad olid juba kasutusel nii maal kui merel, vaatamata oma mitmetele puudustele. Ning õhulaevad jäid kasutusse sõja lõpuni, neile lisandus ülesanne allveelaevade avastamiseks. 1918. aastal oli Prantsuse mereväes 80 pallilaeva. Maailma merejõududes kokku 200 pallilaeva.
Õhusõidukid tegid algusest peale tihedat koostööd maa- ja mereväega, esialgu küll vaid luure teostamisel ning suurtüki tulejuhtimise ülesannetes.
Õhuväe areng osutus oluliseks, kuna maaväe taktika oli ummikusse jooksmas. Olid vastastikused kaevikuliinid, automaatrelvade kasutuselevõtt tegi läbimurde keeruliseks. Õhuluure andis võimaluse saada ülevaate kaevikuliinidest ning kuna juba vaatluspallilt sai vaadelda kuni 30 km kaugusele, sai jälgida vastase maaväe tegevust. Lennukite kasutuselevõtuga muutus vaadeldav ala suuremaks, täpsemaks ning kaamerate kasutuselevõtuga paranes maaväele edastatav info veelgi.
Õhuluure otsustas Monsi lahingu käigu ning selles lahingus tõdeti, et õhuluure on lahinguvälja orgaaniline osa.
Õhuvahendite arenguga tekkis vajadus maaväe suunal arendada õhukaitset ja õhutõrjet.
Esimese maailmasõja jooksul arenes lennutehnika hämmastava kiirusega. Üsna pea tekkisid hävituslennukid ning pommitamislennukid, mis võimaldas õhust toetada maaväe või mereväe tegevust. Näiteks sõja lõpuks oli lennundus jalaväe toetuseks arenenud tasemele, kus kasutati lähituletoetuslennukeid, et vastaseid kaevikuliinides hävitada.
1917. aastal toimus esimene moderne, logistiliselt ja taktikaliselt hästi läbi viidud ühisoperatsioon maailmas: operatsioon Albion, mis näitas, kuidas õhuvahendite kasutamine panustab lahingutegevuse edusse suurel määral.
Õhulahingud
Aastatel 1916-1917 toimus õhuväe taktika märkimisväärne areng. Piloodid ei tegutsenud enam üksinda, vaid olid suurema formatsiooni osad. Enne rünnakuid positsioneeris üksus ennast vastasest kõrgemale, et pakkuda üllatusefekti. Õhulahingud toimusid koeravõitluse printsiibi järgi. Ässadest/õhuässadest said oma riigi kangelased, ning riigid kasutasid neid propaganda tegemiseks.
Forsseerimine
Forsseerimine on jõe või muu loodusliku takistuse ületamine lahingutegevuse käigus.
Ilga mõis
pisi|Ilga mõisa peahoone Ilga mõis (läti keeles Ilgas muiža, saksa keeles Ilgen) oli mõis Kuramaal Aizlauce kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Augšdaugava piirkonnas Skrudaliena vallas Ilgas.
Ilga mõisa peahoone ehitati aastal 1890, arhitekt oli Wilhelm Neumann. Historitsistlik peahoone oli praktiliselt kasutusel vaid jahilossina, mõis oli praktiliselt suvemõis. Tänapäeval asub mõisa peahoones Daugavpilsi ülikooli katsebaas, varem asus seal aastal 1977 asutatud Silene looduspargi keskus. Mõisa pargis kasvab kaks põlist tammepuud.
Giuseppe Valditara
pisi|Giuseppe Valditara (2022) Giuseppe Valditara (sündinud 12. jaanuaris 1961 Milanos) on Itaalia poliitik (Põhja Liiga).
Ta on alates 22. oktoobrist 2022 Itaalia haridusminister.
Inimeseõpetus
Inimeseõpetus on Eesti riikliku õppekava õppeaine nimetus. Õppeaine eesmärk on eelkõige õpilase tervikliku isiksuse, üldinimlike väärtuste ja sotsiaalse kompetentsuse arendamine.
Hesseni Rahvariik
Hesseni Rahvariik (saksa keeles Volksstaat Hessen) oli Saksamaa Hessen-Darmstadti osariigi nimi aastatel 1918 kuni 1945.
Inimeseõpetus
Aine maht on põhikoolis 210 tundi, mis jaguneb kaheks kohustuslikuks kursuseks I kooliastmes, kaheks kohustuslikuks kursuseks II kooliastmes ja kaheks kohustuslikuks kursuseks III kooliastmes. Gümnaasiumis toimuvad aine jätkuna psühholoogia ja/või perekonnaõpetuse tunnid. Inimeseõpetus lõimib õppesisu kõigis kooliastmeis, toetades õpilase toimetulekut eakaaslaste hulgas, peres, kogukonnas ja ühiskonnas. Inimeseõpetuse eesmärk on toetada õpilase sotsiaalsete ja emotsionaalsete oskuste arengut, õppides tundma ennast, kujundama vastutustundlikult oma suhteid, olema terviseteadlik, aus, hooliv ja õiglane. Inimeseõpetuse kaudu kujundatakse esmased teadmised ja hoiakud sotsiaalsest võrdsusest, võrdväärsusest ning naiste ja meeste võrdõiguslikkusest.
Hesseni Rahvariik
Pärast Esimese maailmasõja lõppu sai Hesseni suurhertsogkonnast (saksa: keeles Großherzogtum Hessen) vabariik ja ta muutis oma nime "Rahvariigiks" (mis tähendab ilma monarhiata ja mitte sotsialistlik). Selle pealinn oli Darmstadt. Riik koosnes provintsidest Ülem-Hessen (saksa keeles Oberhessen, pealinn Gießen), Starkenburg (pealinn Darmstadt) ja Reini Hessen (saksa keeles Rheinhessen, pealinn Mainz).
Inimeseõpetus
Ajalugu
Inimeseõpetus on pikaajaliste ajalooliste juurtega ainetsükkel, mis nagu teisedki õppekava osad on teinud läbi hulga muutusi. Läbi aja on seda ainet koolis õpetatud usuõpetuse, terviseõpetuse ja koduloo kaudu. 1960.–70. aastatel hakati psühholoogiat ja perekonnaõpetust õpetama fakultatiivainetena gümnaasiumiastmes. Alates 1989. aastast said need ained kohustuslikeks. Neile lisandusid tervisekasvatuse tunnid 8. ja 10. klassis. Omaette ainena jõudis inimeseõpetus õppekavasse 1996. aastal – inimese- ja kodanikuõpetusena. Alates 2002. aastast on inimeseõpetus omaette ainevaldkond õppekavas kõiki kooliastmeid läbivalt.
Aine sisu
Õppeaine on jagatud järgmisteks osadeks: kohustuslik, süvendav ja laiendav. Selline süsteem aitab õppetööd konkretiseerida ning arvestada rohkem õpilaste kohalikku eripära ning kaasata ühiskonnas toimuvaid muutusi. Õpitulemused põhinevad vaid kohustuslikul ainesisul. Õpisisu on fikseeritud, kuid aine kirjelduses on esitatud orienteeruv teemade käsitlemise aeg.
Hesseni Rahvariik
Riigi pindala oli 7692 km²; selles elas 1 347 279 asukat. Umbes 2/3 olid protestandid ja 1/3 katoliiklased.
Inimeseõpetus
Aine sisu
Läbi aktiivõppemeetodi tegeletakse kogu õppeprotsessi jooksul nelja põhiteemaga- sotsiaalsed toimetulekuoskused, terviseõpetus, igapäevane elukorraldus ning ühiskonnaõpetus. Paljude teemade rõhuasetus on õpilase vahetul ümbrusel ja kodukohal.
Must september
Must september (araabia keeles أيلول الأسود, Aylūl Al-Aswad; ka Jordaania kodusõda) oli relvakonflikt Jordaanias kuningas Ḩusayni juhitud Jordaania relvajõudude ning Yāsir ‘Arafāti juhitud Palestiina Vabastusorganisatsiooni (PVO) vahel. Kokkupõrked olid teravaimad 16.–27. septembrini 1970, osaliselt jätkus sõda 1971. aasta 17. juulini.
Inimeseõpetus
Aine sisu
Teemasid käsitletakse üksteisele järgnevatena, omavahel lõimitult ning kontsentriliselt (samu teemasid käsitletakse korduvalt, kuid iga kord varasemast sisukamalt ja laiemalt). Läbi selle tagatakse õpilaste mitmekesisemad oskuste-, teadmiste ja väärtustepõhised õpitulemused.
Must september
Jordaania kaotas Jordani Läänekalda 1967. aastal Iisraelile ning fedayeeni nime all tegutsenud palestiinlastest võitlejad kolisid enda baasid Jordaaniasse, et sealt ette valmistada rünnakuid Iisraeli ja Iisraeli poolt okupeeritud alade vastu. Iisrael proovis Jodaanias asuvaid PVO baase rünnata, kuni üks nende n-ö repressaaloperatsioonidest Karamehis arenes täiemahuliseks lahinguks. Araablaste jaoks võidukalt lõppenud 1968. aasta Karamehi lahing kasvatas fedayeeni populaarsust kogu araabia maailmas ning sisse hakkas voolama nii uusi liikmeid kui rahastust. Palestiina Vabastusorganisatsioon kasvas Jordaanias, kuni 1970. aastaks olid mitmed selle liikmed avalikult nõudnud kohaliku monarhia kukutamist.
Inimeseõpetus
Aine sisu
Kogu õppeprotsessile lähenetakse probleemide ennetamise aspektist.
Must september
Fedayeen ja PVO olid sisuliselt riik riigis ning eirasid kohalikke seaduseid, kahel korral proovisid nad koguni kuningas Husseini mõrvata. Juunis 1970 puhkesid kokkupõrked fedayeeni ja Jordaania sõjaväe vahel. Hussein tahtis PVO-st ja fedayeenist lahti saada, kuid ei julenud rünnata, kuna kartis palestiinlaste ründamise eest ülemaailmset kriitikat saada. PVO omavolitsemine Jordaanias päädis 6. septembri Dawson's Fieldi kaaperdamistega, mille käigus kaaperdas Palestiina Vabastamise Rahvarinne kolm tsiviillennukit, sundis need Zarqas maanduma, võttis välisriikide kodanikud pantvangi ning hiljem lasi lennukid rahvusvahelise ajakirjanduse silme all õhku. Husseini kannatus sellega katkes ning ta andis käsu Jordaanias tegutsevaid palestiinlasi rünnata.
Inimeseõpetus
Õpitulemused
Õppeperioodi vältel hinnatakse õpilaste teadmisi, oskusi, hoiakuid ja nende rakendamist. Inimeseõpetuse peamisteks eesmärkideks on läbi nende kujundamise toetada õpilase sotsiaalset pädevust ja isiksuse arengut ning suunata noori tegema sotsiaalselt vastutustundlikke otsuseid (näiteks olema tolerantne).
Must september
17. septembril piiras Jordaania armee linnad, kus PVO tegutses (nt Amman ja Irbid) sisse ning asus fedayeeni baasideks muutnud palestiinlaste põgenikelaagreid pommitama. Järgmisel päeval sekkusid Palestiina Vabastusarmee embleemidega Süüria armee sõdurid, kes tungisid Jordaaniasse ning asusid teele Irbidi poole, mida okupeerinud fedayeeni väed nimetasid "vabastatud linnaks". 22. septembril süürlased taandusid Irbidist, kuna Jordaania asus linna enda kätte saamiseks täiemahulisele ja ohvriterohkele pealetungile. Araabia maad nagu Iraak survestasid kuninas Husseini sõjategevust peatama ning 13. oktoobril sõlmisid Hussein ja Arafat PVO tegevust reguleeriva leppe. Sellest hoolimata asus Jordaania sõjavägi juba 1971. aasta jaanuaris uuesti pealetungile ning fedayeen tõrjuti kõikidest linnadest välja. Viimased 2000 PVO sõdurit Jordaanias andsid alla 17. juulil, kui nad olid Ajlouni lähedal metsas sisse piiratud. Sellega oli Jordaania-PVO konflikt lõppenud
Hesseni Rahvariik
Vastavalt Versailles' rahule oli ligikaudu 40% riigi territooriumist (eriti Reini Hessen ja osa Starkenburgist) Prantsuse armee poolt kuni 30. juunini 1930 okupeeritud.
Inimeseõpetus
Lõiming
Antud ainel on tihe seos näiteks kunstiõpetuse, emakeele, loodusõpetuse, muusikaõpetuse, tööõpetuse, kehalise kasvatuse ning loodusõpetusega. Sarnanevad käsitletavad teemad ja/või (aktiiv)õppemeetodid ja/või omandatavad pädevused.
Inimeseõpetuse ühing
Inimeseõpetuse Ühing (IÜ) on tegutsenud alates 18.mai 2003. aastast. Mittetulundusühingu idee koorus välja 25 entusiastliku õpetaja ja haridustöötaja hulgas tollase Eesti Pereplaneerimise Liidu (Eesti Seksuaaltervise Liit) ja Rootsi Seksuaalhariduse Ühenduse korraldatud seksuaalkasvatuse kursusel.
Inimeseõpetuse Ühingu eesmärk on elavdada õpetajate koostöövõrgustikku ja tõsta inimeseõpetuse kvaliteeti. Läbi ühingu on liikmetel võimalik osaleda erinevates projektides, leida endale koolitusvõimalusi ja hoida ennast kursis uusima õppekirjandusega ja teadusuuringutega. Samas saab aineliidu kaudu jagada omalt poolt infot sellest, mis oma maakonnas toimub teistele kolleegidele. Ühingul on oma Facebooki lehekülg.
Hesseni Rahvariik
Osariigi osad Reini kallastel said seejärel Rheinland-Pfalzi liidumaa osaks.
left|thumb|276px|Rahvariigi provintsid aastal 1930: Oberhessen, Starkenburg ja Reini Hessen (Rheinhessen).
Margaret Clarke
thumb|"Irish Free State Butter, Eggs and Bacon for our Breakfasts" ("Iiri Vabariigi või, munad ja peekon meie hommikusöögiks")
Inimeseõpetus
Inimeseõpetuse ühing
Alates 2008. aastast on Inimeseõpetuse Ühing korraldanud konkursse „Aasta inimeseõpetuse õpetaja“ ja „Inimeseõpetuse aasta tegu“. Meie eesmärk on esile tõsta ja tunnustada neid inimeseõpetuse õpetajaid, kes on oma tegevuses silma paistnud hea aineõpetajana, olnud oma isiksuse ja tegevusega eeskujuks nii õpilastele kui teistele õpetajatele, muutnud ainet huvitamaks ja kaasaegsemaks ja/või aidanud kaasa aine õppevara koostamisele. Inimesõpetuse tegu toob esile tegevusi, mis on kaasa aidanud inimeseõpetuse ainevaldkonna arengule (nt õppematerjalide koostamine ja avaldamine, ainekavaarendus, maakondlike või riiklike aineürituste korraldamine jne). Ettepanekuid võivad esitada õpilased, lapsevanemad, koolide juhtkonnad, kolleegid, erialaorganisatsioonid, antud valdkonnaga seotud spetsialistid, inimeseõpetuse ainesektsioonid, üksikisikud.
IÜ juhatuse koosseis
Margaret Clarke
Elulugu
Margaret Crilley oli üks Patrick Crilley kuuest lapsest. Tema sünnipäevaks öeldakse tavaliselt 29. juuli 1888, ehkki kohalikud andmed seda ei kinnita. Algul õppis ta Newry tehnikakoolis koos õde Maryga ning kavatses saada õpetajaks, kuid 1905. aastal võitis Margaret stipendiumi Dublin Metropolitan School of Arti. Seal õppis ta William Orpeni juures, kes pidas Margaretti paljutõotavaks tudengiks. Ta lõpetas õpingud 1911. aastal kunstiõpetaja kutsetunnistusega ning alustas tööd Orpeni assistendina.
Inimeseõpetus
Inimeseõpetuse ühing
Traditsiooniliselt korraldab Inimeseõpetuse Ühing  oma liikmetele ja teistele huvilistele suvekooli, kus käsitletakse olulisi teemasid inimeseõpetuse aines, jagatakse kogemusi ja ainealast infot ning häälestatakse end algavaks õppeaastaks. Suvekool on koht, kus koguda teadmisi, kuid leida ka hetk lõõgastuda koos kolleegidega. Suvekoolid on toimunud igal suvel alates 2005.aastast.
Koostööpartneriteks on olnud läbi aegade Lastekaitseliit, Eesti Seksuaaltervise Liit, SA Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastefond, Sotsiaalministeeriumi tervishoiuosakond, Haridus- ja Teadusministeerium, Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus, Punane Rist, Tervise Arengu Instituut, Hasartmängusõltuvuse Nõustamiskeskus, SA INNOVE ja paljud teised. Inimeseõpetuse Ühingu liikmed on osalenud riikliku õppekava arendustöös nii töörühmades kui eraldi ekspertidena alates 2013. aastast.
Margaret Clarke
Elulugu
1914. aastal abiellus Margaret kaasõpilase Harry Clarke'iga, üllatades nii sugulasi kui ka tuttavaid. Noorpaar kolis korterisse aadressil North Frederick Street 33. Neil oli kolm last: Michael, David ja Ann. Harry vend Walter abiellus 1915. aastal Margareti õe Maryga. Abikaasa surma järel 1931. aastal sai Margaret Clarke'ist Harry Clarke'i Vitraažistuudio direktor. Clarke suri Dublinis 31. oktoobril 1961 ning on maetud Redfordi surnuaiale Greystonesis Wicklow' krahvkonnas. Tema sünnikohta Newrys tähistab sinine mälestustahvel.
Inimeseõpetus
Olümpiaad
Inimeseõpetuse Ühing korraldab üleriigilisi aineolümpiaade iga nelja aasta järel alates 2010. aastast. Senised tulemused on ülevalt Tartu Ülikooli Teaduskooli veebilehel. Olümpiaad toimub kahes voorus ja olümpiaadi töökeel on eesti keel.
Margaret Clarke
Kunstilooming
Esimese väljapanekuga esines Margaret Clarke Iiri Kuningliku Akadeemia näitusel 1913. aastal. Järgnenud 40 aasta jooksul kuni 1953. aastani esitas ta näitustele üle 60 teose, millest enamik olid portreed. Teiste seas tellisid Clarke'ilt oma portree Dermod O'Brien, president Éamon de Valera, peapiiskop McQuaid ja Lennox Robinson. Clarke veetis palju aega Arani saartel koos kunstnikust abikaasa Seán Keatinguga, millest sündis arvukalt maastikumaale ja väiksemaid visandeid.
1939. aastal kirjutas üks kriitik, et Clarke'i "silmapaistvates joonistustes on isikupära tabatud mõne kiire säästliku joonega". Elu jooksul võitis Clarke mitmeid auhindu, sealhulgas Tailteanni kuld-, hõbe- ja pronksmedali 1924. aastal ning Tailteanni pronksmedali 1928. ja 1932. aastal. 1926. aastal valiti ta Iiri Kuningliku Akadeemia assotsieerunud liikmeks ning 1927. aastal täisliikmeks. Kui 1943. aastal rajati Iiri Kaasaegse Kunsti Näitus (Irish Exhibition of Living Art), määrati Clarke selle täitevkomitee liikmeks. Tema töid leidub paljudes muuseumides ja galeriides, näiteks Iiri Rahvusgaleriis (National Gallery of Ireland), The Hugh Lane'is, Crawfordi Kunstigaleriis, Ulsteri Muuseumis, Limericki Linna Kunstigaleriis (Limerick City Gallery of Art), Limericki Ülikooli riiklikus autoportreekollektsioonis (National Self Portrait Collection) ning Iiri Kolleegiumis Roomas.
Lehte
Lehte on eesti naisenimi.
Inimeseõpetus
Olümpiaad
Olümpiaadi korraldab Inimeseõpetuse Ühing koostöös Tervise Arengu Instituudi, Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse ja Tartu Ülikooli Teaduskooliga. Lõppvoorus  teevad kaasa veel Transpordiamet, Liikumislabor ja Tervisemuuseum. Olümpiaadi läbiviimist rahastab Haridus- ja Teadusministeerium.
Lehte
Lehte on kirjandusest tegelikku nimepruuki võetud nimi, esineb tegelasnimena August Kitzbergi "Maimus" (1892). Lehe kujul leiame nime Mats Tõnissoni kalendris 1884. aastal, Lehte esimest korda 1901. aastal. Sünniregistreisse ilmub 1910. aasta paiku.