cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikitamäe vald
Külad
Vallas oli 18 küla: Audjassaare, Beresje, Igrise, Järvepää, Kahkva, Karisilla, Laossina, Lüübnitsa, Mikitamäe, Niitsiku, Puugnitsa, Rõsna, Rääsolaane, Selise, Toomasmäe, Usinitsa, Varesmäe, Võõpsu.
Loodus
Valla kirdeosa piirnes Pihkva järvega. Täpsemalt asusid seal Beresje laht, Lüübnitsa laht, Kulkna kurk ja Värska laht. Territooriumile jäi üks saar – Salusaar.
Mati Kütt
Mati Kütt (sündinud 5. aprillil 1947 Tallinnas) on eesti animafilmide režissöör, karikaturist ja maalikunstnik.
Aastatel 1962–1963 õppis Kütt Viljandis Juhan Muksi stuudios maalimist, kuhu sattus oma kunstiõpetaja Vello Liivi suunamisel. Õppis Viljandi I kaheksaklassilises ja C. R. Jakobsoni nimelises Viljandi 1. Keskkoolis, mille lõpetas 1965. aastal. Noorukina innustus mudellennundusest ja sportvõimlemisest. Aastatel 1965–1968 õppis Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonnas soojusenergeetikat. Pärast sõjaväge proovis astuda Kunstiinstituuti, kuid ebaõnnestunult.
Animaatoriks sai ta 1974. aastal Tallinnfilmis Rein Raamatu väljakuulutatud konkursil osalemise järel. Tallinnfilmis töötas ta animaatorina koos Rein Raamatu, Priit Pärna, Avo Paistiku, Rein Tammiku, Ando Keskküla, Heiki Ernitsa ja teistega. 1974–1994 ja 1994–1995 stuudios Eesti Joonisfilm. 1995. aastast on vabakutseline kunstnik. 2001–2002 töötas ta Ameerika Ühendriikide Colorado osariigi pealinnas Denveris Rocky Mountaini Kunsti- ja Disainikolledžis eksperimentaalanimatsiooni õppejõuna.
Looming
Karikatuurini jõudis ta läbi multifilmi. Esimesed karikatuurid ilmusid tal 1974. aastal ajakirjas Pikker ning ajalehes Sirp ja Vasar. Tema teoseid on trükitud kogumikes, mis on ilmunud eesti, leedu, vene, soome, saksa, prantsuse, itaalia, inglise ja muudes keeltes.
Alates 1980. aastast on ta loonud õlipastelle, ühendades neis karikatuuri ja maali, näiteks rõhutades groteskset süžeed maalilise kujutusviisi kaudu ("Üks jutt" (1984), "Ökoloogi eine" (1985), "Virtuoos" (1985)).
1985. aastast on Kütt Eesti Kinoliidu liige.
1999. aastast Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Maalikunstnike Liidu liige.
Seleukiidide riik
Seleukiidide riik (vanakreeka keeles Βασιλεία τῶν Σελευκιδῶν), hiljem sisuliselt Süüria kuningriik oli antiikaja hellenistlik impeerium, mis tekkis Aleksander Suure riigi jagunemisel ja mis oma kõrgajal ulatus Väike-Aasiast Indiani. Pealinnaks oli aastatel 305−240 eKr Tigrise-äärne Seleukeia, seejärel Süüria Antiookia.
Diadohhide sõjad
pisi|300px|Diadohhide [[satraapiad Aleksander Suure impeeriumi aladel, 323. aastal eKr]]
Aleksander Suure (356 eKr–323 eKr) loodud maailmariik lagunes Diadohhide sõdades ja Makedoonia jäi laostuva riigiosa tuumikuks. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos, 'järglane'; tähtsamad: Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos) võitlesid pärast Aleksandri surma (323. aastal eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast.
Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid.
pisi|300px|Diadohhide riigid enne [[Ipsóse lahingut (301. aastal eKr)]]
Seleukiidide riigi moodustumine
Philippos II ja Aleksander Suure väepealik Seleukos I Nikator (kreeka keeles 'võitja'; umbes 358 eKr–281 eKr) Seleukiidide dünastia ja Seleukiidide riigi rajaja, sai 321. aastal eKr Babüloonia satraapia asevalitsejaks, kindlustus seal sõja järel Antigonos I-ga lõplikult 312. aastal eKr ja vallutas seejärel Aleksander Suure endise impeeriumi idaalad kuni Indiani. Seleukos I kuulutas enda 305. aastal eKr kuningaks, Ipsóse lahingu tulemusena (301. aastal eKr) omandas ta Süüria alad. Seleukos I asutas 300. aasta paiku eKr Apameia linna, mis asus oluliste kaubateede ristumiskohas ja sellest sai üks tähtsamaid Süüria linnu. Samal ajal asutas Seleukos I ka Antiookia linna, mille nimetas oma isa Antiochose järgi.
pisi|300px|Seleukiidide riigi alad peale [[Ipsóse lahingut]]
Makedoonia väepealik ja diadohh Antigonos I poeg ja Makedoonia kuningas 294–288. aastal eKr Demetrios Poliorketes sai Lysimachose ja Pyrrhose käest aastal 288. aastal eKr lüüa ja põgenes Väike-Aasiasse, kus hakkas sõdima Seleukos I vastu, kuid sai lüüa ja langes vangi, kus ta peagi suri. Tema poeg Antigonos II sai aga Makedoonia kuningaks ning antigoniidid valitsesid riiki kuni roomlaste sissetungini.
Pärast Lysimachose võitmist, Korupedioni lahingus (281. aastal eKr) sai Seleukos I enamiku Väike-Aasia ja Lüüdia valitsejaks. pisi|300px|vasakul|Lähis-Ida [[4. sajand eKr|4 – 2. sajandil eKr]] 279 eKr tungisid Balkanile ja seejärel Väike-Aasiasse keldid, kes kreeka allikates tuntud galaatide nime all. Galaatide rüüstamistele Kreekas järgnes nende sissetung Väike-Aasiasse. Balkanil said keldid lõpuks hävitavalt lüüa Demetrios Poliorketese pojalt Antigonos Gonataselt. Väike-Aasias saavutas galaatide üle võidu Antiochos, asustades suure osa neist poolsaare sisealadele, mida järgnevalt tunti Galaatia nime all.
Antigonos Gonatase ja Antiochose edu galaatide vastu tähistas võimusuhete stabiliseerumist ja seega diadohhide sõdade lõppu. Vastastikusel kokkuleppel jäi Euroopa Antigonose ja Aasia Antiochose võimu alla. Egiptus oli juba aastakümneid kindlalt Ptolemaioste käes.
Seleukos I (305−281 eKr) järglaste Antiochos I Soter (281–261 eKr), Antiochos II (261–246 eKr), Seleukos II (246−225 eKr) ja Seleukos III (225−223 eKr) ajal võitles riik ülestõusudega Bitüünias, Baktrias ja Partias ning esimeses Süüria sõjas (274–271. aastal eKr) Ptolemaioste kuningriigi vastu. pisi|300px|[[Rooma keisririik-Seleukiidide riik-Partia, 200 aastal eKr]]
Antiochos III Suure valitsusaeg ja vallutussõjad
pisi|150px|left|Marmorpea, mis kujutab Seleukiidide kuningat [[Antiochus III]] 223 eKr võimule (223–187. aastal eKr) tulnud Antiochos III Suur suutis järgneva 25 aasta jooksul taastada riigis korra ning allutada Baktria ja Partia taas oma võimule.
Sõjad Ptolemaiostega
Antiochos III Suure katse vallutada Ptolemaiostelt Koile-Süüriat lõppes esialgu küll lüüasaamisega Raphia lahingus (217. aastal eKr), kuid järgnenud kuulsusrikas sõjaretk itta taastas lühemaks ajaks hegemoonia Iraani aladel ja pärast naasmist vallutati lõpuks peaaegu kogu Süüria. Rahuleppe kohaselt pidi Ptolemaios V abielluma Seleukiidide dünastiasse kuuluva Antiochos III tütre Kleopatra I-ga. Antiochos III Suur võitis ka sõjas Egiptuse Ptolemaiostega, 204 eKr Ptolemaios V-ndat ning Egiptuse Ptolemaioste dünastia kaotas enamiku oma ülemerevaldustest (Väike-Aasia rannikualad ja selle läheduses asetsevaid saared) ning Lõuna-Süüria.
202 eKr sõlmis Antiochos III lepingu Makedoonia kuninga Philippos V-ga jagamaks Egiptuse Ptolemaioste valdusi Egeuse meres. Rhodoslased, toetatuna Pergamoni ja Rooma poolt, kuulutasid Makedooniale sõja (205–200). 200. aastal eKr sai Ptolemaios V Epiphanes Panioni lahingus Golani kõrgendikel Antiochos III käest taas lüüa ja kaotas suure osa Süüriast. (274–200 eKr): 260–255 eKr Teine Süüria sõda, 245–241 eKr Kolmas Süüria sõda, 219–217 eKr Neljas Süüria sõda, 202–200 eKr Viies Süüria sõda pisi|200px|Makedoonia (oranž) aastal 200 eKr ja [[Aitoolia Liit|Aitoolia Liidu ning Ahhaia Liidu alad Balkani poolsaarel, Pergamoni kuningriik ja Seleukiidide riik Väike-Aasias]]
Sõjad Kreekas
Põhjuse Rooma vabariigi sekkumiseks idapoolsetesse asjadesse andsid Pergamoni ja Rhodose abipalve Makedoonia ja Seleukiidide hegemoonia vastu. Vana-Makedoonia kaotuse järel Roomale Teises Makedoonia sõjas, kui Seleukiidi valitseja Antiochos III roomlastega sõlmitud leppe kohaselt oma senise liitlase hülgas, püüdis Antiochos III laiendada võimu ka Egeuse merele. Philippos V sai 197 eKr Kynoskephalai lahingus Põhja-Kreekas Tessaalias lüüa Rooma vägedelt ja kaotas Kreekas ülemvõimu. Philippos V pidi loovutama rahuleppega valdused Kreekas, Kaaria Väike-Aasias ja loovutama laevastiku ja maksma kontributsiooni. Kreekas leidis Antiochos III toetust Aitoolia liidult, mis oli pettunud liiga väheste valduste pärast, mis roomlastelt toetuse eest Teises Makedoonia sõjas Makedoonia vastu juurde saadi. Antiochos III võttis oma lähikonda ka Kartaagost enne Kolmandat Puunia sõda pagema sunnitud Hannibali.
Pergamoni eraldumine
pisi|Pergamoni kuningriik aastal 188 eKr
Pergamoni kuningas Attalos I suutis vallutustega Väike-Aasias nõrgenenud Seleukiidide arvelt lühikeseks ajaks oma riigi territooriumi suurendada. Ka Seleukiidide vasturünnak Antiochos II juhtimisel, mis jõudis Pergamoni linna väravateni, ei suutnud riigi iseseisvust lõpetada. Pergamoni ja Rhodose abipalve Makedoonia ja Seleukiidide vastu, andsid Roomale põhjuse sekkumiseks idapoolsetesse Vana-Makedoonia asjadesse. Rooma liitlasena sai Eumenes II (197–158 eKr) oma võimu alla suure osa Väike-Aasiast ja Pergamoni riik laienes Tauruse mägedeni. Riigi sõltumatus kindlustus lõplikult pärast Antiochos III Suure lüüasaamist roomlastelt Magnesia lahingus (190. aastal eKr) Väike-Aasia lääneosas.
Rooma-Seleukiidi sõda
pisi|vasakul|[[Rooma-Seleukiidi sõda|Rooma-Seleukiidi sõja (192–188. aastal eKr) sõjategevus Kreekas ja Väike-Aasias]] pisi|300px|Seleukiidide riik ja [[Väike-Aasia, 188. aastal eKr]]
189. aastal eKr sõlmitud Apameia rahu tegi Seleukiidide hegemooniataotlustele Väike-Aasias lõpu ning nad pidid loobuma Tauruse mäestikust ja Küprosest lääne pool asuvatest aladest. Antiochos III-ndat toetanud Kreeka Aitoolia liit alistus Rooma riigile ning kaotas mõju. Roomlased nõudsid muuhulgas ka Hannibali väljaandmist, kes lootusetus olukorras 183 eKr mürki võttis.
Impeeriumi lagunemine
pisi|300px|Seleukiidide valduste kahanemine Süürias, 95. aastal eKr pisi|300px|Seleukiidide riik, [[Pontose kuningriik, Suur-Armeenia ja Väike-Aasia, 90. aastal eKr]] Seleukiidide domineerimise lõpetas Väike-Aasias Pergamoni ja Pontose hellenistlike kuningriikide teke 3. – 2. sajandil eKr, 140. aastal eKr paiku langes Mesopotaamia Partia võimu alla ning Seleukiidide alad piirdusid nüüd peamiselt Põhja-Süüriaga. Kui Seleukiidide riik umbes aastal 110 eKr nõrgenema hakkas, õnnestus Hasmoneidel saavutada täielik iseseisvus, Hasmoneide riik laienes naabruskonnas ka näiteks Samaaria ja Galilea aladele. Seleukos VI surma järel (95 eKr) lagunes Seleukiidide riik mitmeks osaks
Taga-Kaukaasias aga muutus Tigran II ajal (95–55 eKr) Suur-Armeenia vägevaks riigiks, mis laius Palestiinast Kaspia mereni. Aastal 83 eKr tungis Armeenia kuningas Tigranes II Süüriasse ja vallutas osa Seleukiidide valdustest. Tigranes II sai aga peagi Rooma väepealiku Lucius Licinius Luculluse käest Tigranakerti lahingus (69) lüüa ja Antiookia elanikud kuulutasid seejärel Antiochos XIII Asiatikose kuningaks; Lucullus kiitis selle samal aastal heaks. Pärast seda, kui Tigrani äi ja liitlane Pontose kuningas Mithridates VI sai 66 eKr Rooma väejuhilt Pompeiuselt lüüa ja Pompeius tegi Mithridatese riigi Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)'e (Bithynia et Pontus) provintsiks, ei suutnud liitlasteta jäänud Tigran kahel rindel võidelda ning kaotas Rooma-Partia liidule ja jäi ilma kõigist vallutatud aladest peale päris Suur-Armeenia.
64. aastal eKr tungis Süüriasse Rooma väepealik Gnaeus Pompeius Magnus, kes tegi Seleukiidide riigile lõpu ja sellest sai Rooma provints ja veel samal aastal vallutas ta hilisema Arabia Petraea provintsi nabatealased. Antiochose mõrvati samal aastal.
Kuningad
Seleukiididest valitsejad ei näidanud ennast Pärsia kuningate võimujärglastena, rõhutades selle asemel oma seost Aleksander Suurega. Võimu korraldamisel tuginesid nad Pärsia riigilt päritud maksu- ja satraapiate süsteemile. Babülonis esines Antiochos I (281–261 eKr) aga traditsioonilise Babüloonia kuningana, soosis kohalikke kultusi ja tema monumentidel kombineerusid jooned nii Kreeka-Makedoonia kui ka Pärsia võimusümboolikast.
Endel Ani
Endel Ani (31. mai 1925 Laatre vald Valgamaa – 15. detsember 1985 Tartu) oli eesti ooperilaulja (tenor).
Aastast 1944 töötas ta Vanemuises ooperikooris, hiljem ooperi- ja operetisolistina.
Ani esines ka kontserdi- ja oratooriumilauljana.
Ta mängis filmides "Kevade" ja "Suvi" köstrit.
Soojuspump
Soojuspump on seadeldis, mis kannab soojusenergiat madalama temperatuuriga keskkonnast kõrgema temperatuuriga keskkonda. Soojuspumbad on kasutusel nii kütte-, ventilatsiooni- kui ka konditsioneerimissüsteemides ning tehnoloogilistes protsessides. Jahedamast keskkonnast kantakse energia külmaaine (soojuskandja) abil köetavasse keskkonda. Kütteks kasutatakse välisõhu, maapinna, veekogude, puurkaevude, heitõhu jm energiat.
Kodudes, kauplustes, külmhoonetes ja tehnoloogiliseks otstarbeks toodete jahutamiseks ning külmutamiseks kasutatavad külmkapid (külmikud) ja külmutid kasutavad tööks samuti soojuspumba põhimõtet, kuid seekord soojuse eemaldamiseks külmkapist, -hoonest või -kambrist (ruumist). Neid seadmeid ei nimetata soojuspumpadeks.
Kasutatavaimad soojuspumbad on aurukompressor- ja adsorptsioonsoojuspumbad. Adsorptsioon on molekulide kinnitumine pinnale; mitte segi ajada absorptsiooniga. Adsorptsioonpumbad kasutavad absorbente.
Sealjuures saab soojuspumbad jagada viide klassi:
Tänapäeval on kõige levinum aurukompressor-soojuspump. Väheselt määral kasutatakse gaasi-, kompressor-, keeristoru- ja termoelektrilisi soojuspumpasid. Termoelektrilisi soojuspumpasid kasutatakse näiteks mobiilsetes autokülmikutes.
Tööpõhimõte
Nagu eespool mainitud, on soojuspump seade, mis võimaldab soojust üle kanda madalama temperatuuriga keskkonnast kõrgema temperatuuriga keskkonda. Kuivõrd üldjuhul levib soojus kõrgema temperatuuriga keskkonnast madalama temperatuuriga keskkonda, peavad soojuspumbad suutma muuta soojuse liikumise suunda vastupidiseks. Selleks kasutatakse lisa (elektri)energiat kompressori käitamiseks või soojusenergiat adsorberis. Soojuspumbad võivad olla kompressoriga või adsorptsiooni-tüüpi (samuti kui külmkapid).
Kompressorsoojuspump
pisi|Joonis 2. Kompressori rõhu-mahu (pv) ja temperatuuri T seos Kompressorsoojuspump (joonis 1) koosneb neljast torustikuga ühendatud põhiosast: kondensaator 1; paisventiil 2 (rõhu langetamine); aurusti 3; kompressor 4 (rõhu tõstmine). Külmaaine keemispunkt peab olema madalam kui välise keskkonna temperatuur. Aurustunud külmaaine surutakse kompressoriga kokku 10–20 baari võrra, see veeldub, temperatuur tõuseb mitukümmend kraadi, ja soojuskandja suunatakse edasi kondensaatorisse. Kondensaatoris annab see ära oma soojuse soojendatavale keskkonnale: ruumi õhule või väljast sisenevale õhule. Külmaaine suubub edasi läbi paisventiili aurustisse, kus ta aurustub, tema rõhk ja temperatuur langevad. Seega on külmaaine temperatuur madalam aurustit ümbritseva keskkonna temperatuurist ja ta on võimeline võtma soojust väliskeskkonnast. Nii toimubki soojuse pumpamine madalatemperatuurilisest keskkonnast kõrgema temperatuuriga keskkonda, mille juures kulutatakse lisaenergiat külmaaine teisaldamiseks. Külmaaine rõhk ja temperatuur sõltuvad eelkõige kompressori tüübist, võimsusest ja küttevajadusest. Kõrge rõhu ja temperatuuri saavutamine kahandab soojuspumba tõhusust. Seetõttu on arendatud invertertehnoloogia (sagedusmuundur), mis võimaldab vähendada kompressori võimsust väiksema küttevajaduse korral elektrimootori kiiruse sujuva vähendamise teel ja selle kaudu suurendada soojuspumba soojustegurit. Soojuspumbast väljuva küttevee vajalik temperatuur sõltub ka sellest, kas hoones on põrandküte (küttevee temperatuur kuni 35 °C) või radiaatorid (tempetatuur kuni 50–60 °C).
Adsorptsioonsoojuspump
Adsorptsioonpumbad erinevad eelmistest selle poolest, et külmaainet ei pane liikuma kompressor, vaid soojusenergia. Töökehas osaleb peale külmaaine ka absorbent. Adsorptsioonpumba töötsükkel erineb kompressoriga soojuspumba omast selle poolest, et absorberis neelatakse aurustist tulev töökeha – aur – vedela absorbendi poolt. Seega toimub töökeha aurustumine aurustis, selle tulemusena on aurusti temperatuur madal ja ta võtab soojuse väliselt soojuskandjalt. Edasi läheb see külmaainega küllastatud vedelik soojendisse (seda köetakse mingi välise soojusenergiaga: elekter, gaas, vedelkütus jmt), kus suurema rõhu ja lisasoojusenergia toimel külmaaine aurustub lahusest, satub kondensaatorisse, kondenseerub ja annab selle tulemusel oma soojuse ära. Kondensaatorilt saab soojuse näiteks ruumiõhk. Väikese külmaaine sisaldusega absorbent läheb läbi paisventiili jälle absorberisse. Külmaainena kasutatakse siin tavaliselt ammoniaagi ja liitiumbromiidi vesilahuseid. Adsorptsioonsoojuspumpade soojustegur on ideaaljuhul kuni kaks. Alati jääb aga seda tüüpi seadmete soojustegur väiksemaks kompressorsoojuspumpade omast. Samas saab sellist soojuspumpa või külmutit kasutada kohas, kus elekter või muu mehaaniline energiaallikas puudub.
Pööratav soojuspump
Pööratav soojuspump töötab ühes või teises suunas, st soojuspump võib ruumi kütta või jahutada. Neil on külmaaine ümberlülitusventiil, mis suunab külmaaine kompressorist kondensaatorisse või aurustisse. Kütteolukorras on välisõhus (pinnases) aurusti torustik, samas kui siseruumides on kondensaatori torustik. Soojusvahetuspinna ja soojusülekande suurendamiseks õhu keskkonnas on need torustikud varustatud jahutusribidega. Sisuliselt on tegemist kalorifeeridega.
Külma ilmaga tuleb välist soojusvahetit aeg-ajalt üles sulatada. Seda tehakse elektrilise küttekehaga. Samuti on võimalik välist soojusvahetit üles sulatada sooja külmaainega. Kondensaatori ja aurusti ventilaatorid ei tööta sulatamise ajal.
Ruumide jahutusolukorras on tsükkel sarnane, kuid väljas on väline soojusvaheti muudetud kondensaatoriks ja siseruumis on aurusti. Selline olukord saavutatakse külmaaine liikumissuuna muutmise teel. Soojuspumba töö ümberpööramiseks tuleb kompressori imemis- ja survepool vahetada kondensaatori-aurusti suhtes vastava ümberlülitusventiili abil. Joonisel 1 nooltega näidatud külmaaine liikumissund muudetakse vastupidiseks. Ruumi jahutamisel, kui aurusti temperatuur on madalam kastepunkti temperatuurist, tekib aurusti pinnale kondensatsioonivesi ruumi õhus olevast veeaurust. See vesi juhitakse kanalisatsiooni või lihtsalt toru abil ruumist läbi seina välja.
Soojustegur
Soojuspumba kütteenergia koosneb kahest osast: energiast, mis võetakse madalatemperatuurilisest keskkonnast aurusti kaudu, ning kompressori tarbitud ja soojuseks muundatud energiast. Soojuspumba töö efektiivsust võib iseloomustada soojusteguriga (ingl. k. COP – coefficient of perfomance), mis on kogu saadud soojus­energia ja kompressori tarbitud energia suhe. Soojuspumpade soojustegur võib teoreetiliselt olla 3–10. Määravaks on temperatuuritõus. Mida väiksem on temperatuuritõus (keskkondade temperatuuride vahe), seda suurem on soojustegur. Soojustegurit ei peaks nimetama kasuteguriks, sest viimasel on tehnikas väga kindel tähendus: saadud energia suhe tarbitud energiasse ja see on alati väiksem kui üks (ehk väiksem kui 100%). Vaata ka soojusmasina kasutegur.
Kuna soojustegur muutub hooaja jooksul, siis peegeldab küttelahenduse efektiivsust paremini hooaja keskmine soojustegur (SPF – seasonal perfomance factor). Hooaja keskmine soojustegur (SPF) jääb maasoojuspumpade puhul järgmistesse vahemikesse: põrandkütte puhul 3,5–4 ning radiaatorkütte puhul 3–3,5. Soojustegurite erinevused on tingitud asjaolust, et radiaatorkütte puhul on vajalik maksimaalne väljundtemperatuur kõrgem (~50 °C) kui põrandkütte puhul (~35 °C).
Maasoojuspumbad
Maasoojuspump on kütteseade, mis kasutab maapinda salvestunud päikeseenergiat. Maasoojuspump kasutab energiaallikana maapinda, pinnase ülemisi kihte, kaljut või lähedal asuvat veekogu. Juba meetri sügavusel maapinnas on temperatuur üsna konstantne, 4–12 °C. Maapinda salvestunud soojusenergia kogutakse pinnasesse paigaldatud plasttorustiku ehk maakollektori abil. Kollektor on ühendatud soojuspumbaga, mis katab täielikult hoone küttevajaduse ja valmistab sooja tarbevett ning vajaduse korral jahutab ruume. Soojuspump vajab tööks (soojuse pumpamiseks) elektrienergiat. Kulutades ühe kWh elektrienergiat saab maasoojuspump toota kuni 5 kWh soojusenergiat. Maasoojuspumba kasutamise korral vähenevad küttekulud kuni 80% otsese elekterküttega võrreldes. Maasoojuspumba kasutamine on mugav, keskkonnasõbralik ja peaaegu hooldusvaba.
Geotermaalne soojusressurss võib olla Puurkaevude ja -aukude kasutamisel maasoojuspumpade soojusallikana tekivad teatud mõjud ja ohud pinnasele ning põhjaveele. Neid küsimusi on põhjalikult käsitletud töös (Jõeleht, A., Gaškov, M., Polikarpus, M. 2012).
Eestis kasutust leidev geotermaalne ressurss on madalatemperatuuriline (< 10 °C) ning seega on selle kasutamiseks vaja (maa)soojuspumpa. Tüüpilises maasoojuspumbas tõstetakse kompressori abil gaasilise külmaaine rõhk 10–20 baarini, mille tulemusena kerkib külmaine temperatuur mitukümmend kraadi (35–70 °C). Seda soojust saab soojusvaheti abil edastada näiteks hoone küttesüsteemi. Soojust loovutanud külmaaine liigub seejärel läbi paisventiili, mille läbimise järel langeb külmaine rõhk mõne baarini. Sellega kaasneb ka külmaaine temperatuuri langus (~ –5 °C), mis saadetakse uuesti maapõues paiknevasse ringlussüsteemi.
Maasoojussüsteeme saab liigitada järgmiselt:
Maasoojusenergia liigid
Maasoojus hõlmab nelja liiki energiaallikat: energiakaev, maapind (maakollektor), põhjavesi ja veekogu (veekollektor). Soojuspumbale sobiv energiaallikas valitakse lähtuvalt hoone energiavajadusest ja asukohast.
Veekollektor – kui maja on ehitatud veekogu lähedale, siis saab soojuspumbaga veekogu põhja paigaldatud kollektori abil ammutada kütmiseks vajalikku soojusenergiat.
Energiakaev – maapinna sügavamas aluskihis asub peaaegu konstantse temperatuuriga aastaringne geotermiline energiaallikas. Energiakaevudeks nimetatakse vertikaalseid või kaldu puurauke, millesse paigaldatud torustiku kaudu ammutatakse pinnasekihti salvestunud päikeseenergiat hoonete ja tarbevee kütmiseks. Puuraugu läbimõõt on enamasti 50–160 mm. Väikesema läbimõõduga puuraukudesse (50–100 mm), mida kasutatakse otseaurustumisega soojuspumpade korral, paigaldatakse 15–30 m sügavusele väikese läbimõõduga vasktorud. Plasttorustikuga energiakaevud vajavad suurema läbimõõduga (100–160 mm) ja sügavusega (100–200 m) puurkaeve. Kui energiakaevud ei täitu veega, siis nad täidetakse. Energiakaevust saadav soojus kollektori toru meetri kohta on vähemalt kaks korda suurem võrreldes horisontaalse kollektoriga. Energiakaevu ei saa kasutada veevõtuallikana, kuna see võib jäätuda.
Kasutatakse kahte liiki tööprintsiibiga maasoojuspumpasid.
Konstantse kondenseerumistemperatuuriga (fikseeritud kondenseerumine) – sel juhul hoiab soojuspump küttevee temperatuuri fikseeritud tasemel. Sõltumata küttesüsteemi temperatuurist töötab soojuspump kõrgel kondenseerumistemperatuuril. Sellisel puhul on soojuspumba soojustootlikkus madalam ja kompressori eluiga lühem. Oluliselt madalam COP ja väiksem energiasääst. Eeliseks on lihtne juhtimissüsteem ning puudub tundlikkus vooluhulga muutuste suhtes.
Muutuva kondenseerumistemperatuuriga (muutuv kondenseerumine) – sel juhul hoiab soojuspump küttevee temperatuuri vastavalt hetke küttevajadusele. See tähendab, et kütmiseks vajalik soojuskandja temperatuur reguleeritakse pöördvõrdeliselt välistemperatuuriga. Sooja tarbeveevee saamiseks on vajalik külmaaine kondenseerumistemperatuur umbes 60 °C. Muutuva kondenseerumistemperatuuriga süsteemi eeliseks on suur soojustootlikkus madala kondenseerumistemperatuuri juures ning maksimaalne energiasääst. Puuduseks on vajadus keerukama juhtimissüsteemi järele ning tundlikkus küttesüsteemi vooluhulga muutuste suhtes.
Otseaurustumisega maasoojussüsteem – otseaurustumisega maasoojussüsteemiks nimetatakse sellist, kus puudub vahepealse soojuskandjaga (etüleenglükool) tsirkulatsiooniring. Soojuse ülekanne väliskeskkonnast toimub otse külmaainele (külmutusagens). Tööpõhimõttelt sarnaneb see õhk-vesi-soojuspumbaga. Erinevus on vaid selles, et aurusti paikneb maa sees ja soojusenergiat saadakse maapinda akumuleerunud päikeseenergiast, mitte õhust. Torustik paigaldatakse analoogselt plasttoruga pinnasesse kaevamise teel horisontaalselt, või puuritavasse energiakaevu kas vertikaalselt või kaldu. Aurusti torumaterjalina kasutatakse enamasti hea soojusjuhtivusega vasktoru. Oluline on saavutada hea kontakt pinnasega, selleks puurkaevud täidetakse.
Õhksoojuspumbad
Õhksoojuspumbad kasutavad maja ümbritsevas välisõhus või ventilatsiooniõhus sisalduvat madalatemperatuurilist soojusenergiat ja tõstavad kompressori abil selle temperatuuri kütmiseks vajalikule tasemele.
Õhksoojuspumpasid võib liigitada järgmiselt:
Õhk-õhk-soojuspumpa nimetatakse lühemalt ka lihtsalt õhksoojuspumbaks või õhusoojuspumbaks. Õhk-õhk-soojuspump võtab osa soojusenergiat välisõhust, sellele lisandub kompressori poolt tarebitud elektrienergia ja annab selle edasi ruumis ringlevale õhule. Antud tüüpi soojuspumbad sobivad hästi enamikule väiksematele hoonetele (kuni 100 m²). Eriti sobiv on õhk-õhk-soojuspump ühepereelamutele, väiksematele poodidele, kontoritele, garaažidele jne. Õhk-õhk-soojuspumpa saab kasutada ka õhku jahutava seadmena ehk õhukonditsioneerina. Õhk-õhk-soojuspumbaga väheneb kütmiseks vajalik elektrienergiakulu vähemalt 50%. Tänu odavale soetamis- ja püsikulule on õhk-õhk-soojuspumbad tänapäeval kõige rohkem levinud soojuspumbad. Nende paigaldamine on ka kõige väiksema ehitusmahuga ning on teostatav ühe tööpäevaga. Õhk-õhk-soojuspumba soetamisel on tähtis, et köetavad ruumid oleksid avatud planeeringuga. Siis pääseb soojuspumba sisemoodulist tulev soe õhk takistusteta kõigisse ruumidesse. Teadmiseks, et temperatuur langeb igas soojuspumba sisemoodulist eemal olevas ruumis umbes kraadi võrra. Sisemoodul peab olema paigaldatud nii, et õhuringlus ruumides oleks optimaalne.
Paigaldamisel tuleks lähtuda järgmistest soovitustest ja põhimõtetest:
Õhk-õhk-soojuspumpadega ei saa toota sooja tarbevett. Puuduseks on veel, et õhk-õhk-soojuspumba töö efektiivsus sõltub otseselt välistemperatuurist ja talviste külmade ajaks on ruumis vajalik lisakütteallikas. Välistemperatuurini −10 °C töötab enamus mudeleid efektiivselt. Välistemperatuuril −15 °C ja osa mudelitel isegi −20 °C on märgitud soojustoodang veel kaks korda suurem kui kulutatud elektrienergia. Siiski kulub madalatel temperatuuridel lisaenergiat välisseadme karteri soojendamisele ja sulatusprotsessidele, mis alandavad seadme efektiivsust. Kindlasti tuleb õhk-õhk-soojuspumba valikul arvestada ka seadme (nii sise- kui välisosa) mürataset.
Invertersoojuspump – õhk-õhk-soojuspumba soetamisel tuleks eelistada inverteriga soojuspumpa. Inverter tagab kompressorimootori kiiruse sujuva muutmise, tänu muutuvale kiirusele efektiivse ja sujuvalt ühtlase ning mugava temperatuuri. On olemas odavamad ON-OFF-tüüpi õhksoojuspumbad, mis töötavad täisvõimsusel ja vajaliku temperatuuri saavutamisel lülituvad välja ning seetõttu toimub soovitud temperatuuri saavutamiseks palju sisse-väljalülitusi. Seda tüüpi õhksoojuspumbad kütavad ruume ebaühtlaselt, ruumi temperatuur kõigub. Kompressori tootlikkuse muutmiseks kiiruse sujuva reguleerimise teel kulub oluliselt vähem energiat, kui kompressorit sisse-välja lülitades. Seega on inverteriga õhksoojuspumbad efektiivsemad ja vähem energiakulukad kui ON-OFF-tüüpi kompressoriga varustatud õhksoojuspumbad.
Hea soojusteguri saavutamisel on oluline osa õhksoojuspumbas kasutataval külmaainel ehk külmaagensil. Parima tulemuse annab külmaaine R410A, mis võtab talvise välistemperatuuri juures paremini välisõhust soojust, tagades kütmisel parima soojusteguri. See külmaaine on loodusele ja inimesele ohutu.
Õhk-vesi-soojuspump võimaldab vähendada küttekulusid kuni 65%, kuigi täpne küttekulu sõltub mitmest tegurist nagu maja asukoht ja suurus ning soovist kasutada või mitte kasutada jahutamist. Oluline on seadme keskkonnasõbralikkus. Võrreldes fossiilseid kütuseid kasutavate küttesüsteemidega vähendab õhk-vesi-soojuspump kütmisel tunduvalt CO2 emissiooni ümbritsevasse keskkonda. Õhk-vesi-soojuspump sobib asendama traditsioonilisi küttekatlaid. Tavaliste õli- ja gaasikateldega saab 1 kWh kütuse sisendenergiast vähem soojusenergiat kui 1 kWh. Kasutades õhk-vesi-soojuspumpa saab 1 kWh elektrienergiast keskmiselt 3 kWh soojusenergiat.
Õhk-vesi-soojuspump sobib hästi põhikütteks uutes majades, kus soovitakse, et püsikulu oleks võimalikult madal, kuid maakütte paigaldamiseks ei ole võimalust. Õhk-vesi-soojuspump on väga säästlik ja erinevalt maaküttest suureneb soojustegur kohe kui päike välja tuleb. Samuti on suvine soe tarbevesi säästlikult soojaks köetud ning duširuumide ja muude sanitaarruumide põrandad meeldivalt soojad. See soojuspump tagab hea säästlikkuse ka vanemates majades, kus küttesüsteem on juba välja ehitatud. Puukatlaga võrreldes püsikulu soodsamaks ei lähe, küll aga jääb oluliselt rohkem vaba aega. Õli- või elekterkatlaga võrreldes on sääst püsikuludelt kuni 60%. Tänu invertertehnoloogiale on soojuspumpa võimalik säästlikult erineva soojusvõimsusega tööle rakendada. Näiteks töötab inverteriga seade efektiivselt ka sügisel ja kevadel, kui soojuskoormus on talvel vajaminevast palju väiksem.
Loomuliku või sundventilatsiooniga hoonetes on võimalik ventilatsiooniga väljuvast õhust võtta soojusenergiat ja soojuspumba vahendusel seda taaskasutada. Väljatõmbeõhu soojuspump ehk ventilatsioonisoojuspump võtab soojuse maja väljatõmbeõhust ja annab soojuse tarbe- või kütteveele. Kasutamine eeldab põrandkütte- või radiaatoritega vesiküttesüsteemi olemasolu. Väljatõmbeõhu soojuspump sobib väiksematele, kuni 150 m² majadele. Seda süsteemi kasutatakse ka suurte korrusmajade juures. Väljatõmbeõhu soojuspump tagab majas pideva õhuvahetuse ehk ventilatsiooni. Sellist maja õhuvahetussüsteemi nimetatakse soojuse taaskasutusega ventilatsioonisüsteemiks.
Külmaained
Maailmapraktikas on kasutusel põhiliselt aurukompressor-soojuspumbad (ja ka külmutusseadmed), kus termodünaamiliseks kehaks – külmaaineks (külmutusagensiks) on freoon. Freoonid ehk klorofluorosüsinikud on keemilised ühendid, milles üks või kõik orgaanilise ühendi vesiniku aatomid on asendunud kloori või fluori aatomitega. Üks levinumaid freoone on diklorodifluorometaan (CCl2F2), HCFC (Hydro-Chloro-Fluoro-Carbon) – ühendid, näiteks R22 (CHF2Cl), R142 (C2H3F2Cl) jt; ning kloor-fluor-süsinikühendid, CFC (Chloro-Fluoro-Carbon) ühendid, näiteks R12 (CF2Cl2), R113 (C2F3Cl3) jt. CFC–ühendite tootmine Euroopas on aastast 1996 keelatud.
Allpool vaadeldakse kloorivabadel freoonidel R134a, R152a ja R407C töötavate soojuspumpade mõningaid näitajaid.
Soojuspumba kondensaatorist tarbijale antava soojuskandja võimalik maksimaalne temperatuur on 80 °C (R407C) kuni 100 °C (R152a). Normaalrõhul 101,3 kPa on nende freoonide keemispunkt (keemistemperatuur) tunduvalt alla 0 °C, s.t soojuspumba kõigis osades on võimalik ülerõhk. Seega võimalike ebatiheduste kaudu välisõhk süsteemi ei imbu. Soojuspumbas kasutatava külmaaine sattumine põhjavette on kinniste soojussüsteemide puhul välistatud. Samas avatud ja otseaurustiga süsteemide puhul on olemas võimalus, et külmaaine puutub kokku pinnase või põhjaveega. Kasutatavad ained on välistemperatuuri ja õhurõhu juures gaasilised ja lekete korral lenduvad ning seetõttu ei kujuta nad ohtu veekeskkonnale.
Soojussüsteemides kasutatavad vedelikud ja nende keskkonnaohtlikkus
Kompressori külmaaine kontuur on tavaliselt soojusvahetiga eraldatud maa- või veekollektori kontuurist, viimastes ringleb mingi mittekülmuv vedelik. Kinniste soojussüsteemide kontuurides on vesilahused, mille lisanditena kasutatakse denatureeritud etanooli, etüleenglükooli või propüleenglükooli. Eestis on valdavaks piirituse kasutamine, glükoole kasutatakse harva. Enamasti on lisandi kontsentratsioon 30%, millega alandatakse vesilahuse külmumistemperatuuri −15 °C. Piirituse denatureerimine on kooskõlas Euroopa Komisjoni määrusega nr 3199/93 (EÜT L 288, 23.11.1993) ja vastavalt alkoholi-, tubaka-, kütuse- ja elektriaktsiisi seadusele (RT I 2007, 45, 319) peab denatureeritud piiritus sisaldama 100 liitri 100-protsendilise etanooli kohta vähemalt: Denatureerimise eesmärk on muuta piiritus joogikõlbmatuks. Ülaltoodud lisandid kutsuvad puhta denatureeritud piirituse tarvitamisel esile iiveldust ja oksendamist, kuid ei ole tervisele ohtlikud. Propüleenglükool on mittetoksiline aine, mis laguneb õhu ja soojuse toimel piimhappeks. Propüleenglükooli kasutatakse toidutööstuse jahutusseadmetes. Etüleenglükool on lõhnatu magusa maitsega mürgine vedelik. See on keskmise toksilisusega (inimesele vähim surmav doos on 786 mg kehakaalu kg kohta). Kuigi etüleenglükool on üldisemalt jahutusseadmetes kasutatavatest külmakandevedelikest üks levinumaid, tuleks selle kasutamine soojuspuuraukudes keelata.
Ula
ULA või Ula võib tähendada järgmist:
Lihtintress
Lihtintress on intress, mida arvestatakse laenu põhisummalt või veel tagasi maksta jäävalt põhisumma osalt.
Lihtintressi arvutatakse valemiga kus algkapital on k, perioodi intressimäär i = p% / 100% ja perioodide arv t.
Lihtintressi valemit kasutatakse näiteks viiviste arvutamiseks.
Huroni järv
Huroni järv on järv Põhja-Ameerikas. Kuulub Suurde järvistusse.
Saarteahelik, sealhulgas Manitoulini saar, jagab järve kahte ossa. Mackinaci väina kaudu ühendatud Michigani järvega. Järvest voolab välja Saint Clairi jõgi. Suurim sissevoolav jõgi on Saint Mary jõgi.
pisi|tühi|Huroni järve (3) asend Suures järvistus
Emmanuel Le Roy Ladurie
Emmanuel Le Roy Ladurie (sündinud 19. juulil 1929) on prantsuse ajaloolane, kes on tuntuks saanud ühena mikroajaloo kui uurimissuuna algatajatest.
Le Roy Ladurie kuulsaim teos on "Montaillou, Prantsuse küla 1294–1324" (Montaillou, village occitan de 1294 à 1324), 14. sajandi kataritest talupoegi ja inkvisitsiooni vaatlev teos, mis ilmus 1975. aastal. 1996. aastal avaldati ka selle eestikeelne tõlge. Le Roy Ladurie teised teosed käsitlevad enamasti samuti talupojakultuuri.
Cornelius van Niel
Cornelis (Cornelius) Bernardus van Niel (4. november 1897 – 10. märts 1985) oli hollandi-ameerika mikrobioloog.
Ta oli üldmikrobioloogia pioneer USAs ning tegi tähtsaid avastusi, seletamaks fotosünteesi keemilist olemust.
Uurides purpurseid ja rohelisi väävlibaktereid, tegi ta kindlaks, et fotosüntees on valgusest sõltuv redoksreaktsioon, kus protsessis eralduv hapnik pärineb veest (H2O-st) ja mitte, nagu varem arvati, CO2-st. Tema võrrand näeb välja järgmiselt:
Fotosünteesi summaarvõrrand oli fotosünteesi keemilisest olemusest arusaamise üks nurgakive. Hiljem tõestas selle õigsust veel Robert Hill.
Aastal 1961 defineeris van Niel koostöös Roger Stanieriga prokarüoote kui rakke, kus tuumamaterjal ei ole ümbritsetud tuumamembraaniga, ja eukarüoote kui rakke, kus on tuumamembraan eristunud. Seda väidet peetakse tänapäeval kõige põhimõttelisemaks erinevuseks elusorganismide vahel.
Tunnustus
Cornelius van Niel valiti 1948. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.
1963. aastal pälvis ta USA Rahvusliku Teaduse medali.
Rhode Island
Rhode Island on Ameerika Ühendriikide osariik 1790. aastast alates. Asub Atlandi ookeani rannikul, kuulub Uus-Inglismaa regiooni ja on pindalalt USA väikseim osariik. Põhjas ja läänes piirneb Massachusettsiga, idas Connecticutiga ning lõunas Atlandi ookeaniga. Osariigi pindalast kolmandiku moodustab vesi (1295 km²). Kuigi osariigist üle poole on metsa all, on osariik vägagi urbaniseerunud ning on rahvastiku tiheduselt USA-s teine (2238 in/km²).
Osariigis on küll viis maakonda: Bristoli maakond, Kenti maakond, Newporti maakond, Providence'i maakond ja Washingtoni maakond, kuid neil ei ole üldse poliitilist võimu, maavalitsused likvideeriti juba 1846. aastal. Uus-Inglismaa osariikidele tavaselt on kohalikuks omavalitsuseks hoopis asulavalitsus - osariik jaguneb 39 asulaks, millest kaheksa on linnad (city) ja 31 alevid (town). Osariigi pealinn ja suurim linn on Providence; teised olulisemad linnad on Warwick, Cranston, Pawtucket ja Newport.
Rhode Islandi koloonia rajas inglise teoloog Roger Williams (1603–1683) 1636. aastal, kui ta Massachusettsi Bay puritaanidest juhtide poolt tema "uute ja ohtlike vaadete" levitamise eest kolooniast pagendati. Seepeale rajas ta Providence'i koloonia väikesele maa-alale Narragansetti neeme tipus, mille talle annetasid Narragansetti ja Pequoti indiaanihõimud. 1638. aastal saabusid Williamsi nõusolekul kohalikelt indiaanlastelt ostetud Aquidnecki saarele teised religioossed dissidendid. William ja Anne Hutchinson rajasid seal Portsmouthi asula. Saare lõunaosas rajasid aga William Codington ja John Clarke 1639. aastal eraldi Newporti asula. 1644. aastal ühinesid Providence, Portsmouth ja Newport – Rhode Islandi ja Providence'i Istanduste Kolooniaks, ning said Inglismaa Pikalt parlamendilt selleks märtsis 1644 harta. 1648. aastal liitus kolooniaga Warwick, mille rajas Samuel Gorton 1642. aastal indiaanlastelt ostetud maale.
Rhode Islandi koloonia oli võrreldes naabruses olevate väga puritaanlike Connecticuti, Massachusettsi Lahe ja Plymouthi kolooniatega oma aja kohta väga uuenduslik – koloonias oli usuvabadus, ning nõiaprotsessid, võlgade eest vangistamine ja surmanuhtlus enamiku kuritegude eest olid keelatud.
Rhode Island oli esimene algsest kolmeteistkümnest kolooniast ja nendest viimane, kes ratifitseeris USA konstitutsiooni. Rhode Islandist sai USA osariik 29. mail 1790.
Enamik osariigi ida- ja lõunaosast on rannikumadalik, kõrgendikud jäävad loodeosasse. Kõrgeim punkt on Jerimoth Hill kõrgusega 248 meetrit üle merepinna.
Tschagguns
Tschagguns on vald ja küla Austrias Vorarlbergi liidumaal Bludenzi ringkonnas Montafoni orus. Tschaggunsis saab suusatada oma suusakeskuses nimega Golm. Tschaggunsis saab matkata, sõita maastikujalgrattaga, teha talisporti ja palju muud. Gauertal on org Tschaggunsis Mittagspitze ja Golmi vahel. See on kuulus "3 Türme" poolest, mis tähendab 3 torni.
Peeter Arumaa
Isiklikku
Peeter Arumaa abikaasa oli kunstnik Karin Luts.
Lindirobot
Lindirobot (ka linditeek, ingl tape library või tape robot) on arvutitehnikas mäluseade, mille peamine eesmärk on andmete varundamine ja arhiveerimine. Lindiroboti põhilised tööks vajalikud komponendid on lindiseade (ka magnetlintsalvesti), robotkäsi ja lindikassetid.
Lindiroboti tööd üldiselt juhib varundusserver. Vastavalt vajadusele tõstab robotkäsi riiulist lindikasseti lindiseadmesse, mis võimaldab andmeid lindile kirjutada ja neid sealt lugeda.
Ajalugu
Alates lindi kasutusele võtmisest on lindi roll oluliselt kasvanud eriti infotehnoloogia infrastruktuuri suuremahulistes varunduslahendustes.
pisi|Lindirobot StorageTek Powderhorn pisi|170px|Lindirobot Scalar 100
Eelised ja puudused
Lindiroboti tööd saab põhiliselt võrrelda kettapõhise varundussüsteemiga.
Eelised
Lindid on lihtsasti kaasaskantavad, mistõttu on lihtne tagada kriitiliste andmete kättesaadavus koopiana katastroofide korral.
Andmete varundus lindil on üks odavamaid viise andmete kaitsmiseks. Lindi hind andmeühiku kohta on langev trend.
Lint on tuntud ja töökindel tehnoloogia. Lintvarundus on eksisteerinud pikka aega, juba suurarvutite ja arvutitehnika ajast.
Lindirobot loeb või kirjutab andmeid lindile vaid siis, kui seda on vaja, muul ajal ootavad lindid oma järjekorda riiulis. Lindirobotil on vähem pöörlevaid osi võrreldes ketta varundusega, seega vajab ta ka vähem jahutust.
Lintvarundussüsteem on piiratud vaid kahe teguriga: lindiseadmete ja lintide arvuga. Lindiroboteid on võimalik omavahel ühendada ja luua suur kompleksne süsteem.
Puudused
Lindiseade on järjestikpöördusega. Vajaliku andmeploki lugemiseks tuleb enne läbi lugeda kõik eelnevad andmeplokid. Mõned lindiseadmed kasutavad suvapöördust, mis lubab andmeplokke kiiremini üles leida.
Peaaegu kõik lintvarunduse seadmed nõuavad andmete taastamist kõvakettale, et andmefailid oleks samamoodi kasutatavad nagu enne varundamist. Mitte lintvarundusseadmete puhul saab enamasti otse varundatud andmete poole pöörduda, ilma et seda peaks läbi lindiseadme eraldi kettale maha lugema.
Aja jooksul võivad lindiseadmed kuluda, mis põhjustavad andmetervikluse rikkumise. Lindi tõrgete arv kasvab iga kasutuskorraga, seega igal lindimudelil on piiratud arv lugemise ja kirjutamise kordi.
Robotkäsi
Robotkäsi lindirobotis seade, mis vastavalt vajadusele viib lindiriiulist lindikasseti lindiseadmesse või siis vastupidi. Robotkäsi on lindirobotis üks atraktiivsemaid ja kallimaid elemente, tänu sellele on ka lindirobot just sellise nimetuse saanud.
Sõrmja mehhanismi abil saab lindikassetist haarata ja neid paigutada. Lisaks robotkäel on luger, mille abil saab lugeda kassette identifitseerida.
Robotkäsi võib töötada pinu järjekorra süsteemil ja võib hoida umbes kuni 10 kassetti pinus. Lindirobotis võib robotkäsi liikuda nii vertikaalselt kui ka horisontaalselt. Robotikäe pöördumisi saab võrrelda kui edasi ja tagasi kerimise operatsioone. Lindi viimiseks lindiriiulist lindiseadmesse kulub tavaliselt 5–10 sekundit.
Kui nõutakse linti, siis on lindiroboti toimingud järgmised: Üleval olev kirjeldus kehtib kui kasutatakse ainult ühte robotkätt. Juhul kui lindirobotis on kaks robotkätt ülesseatud ehk saab rohkem linte vastu võtta, siis lindi vahetusprotsess on järgmine: pisi|Robotkäsi ja lindiriiulid
Seega viimase korral on vaja vähem samme läbida, juhul kui mõlemad robotkäed on kättesaadavad.
Vöötkooditehnoloogia
Lindikassetil on peal vöötkood, mida lindirobotis olev robotkäsi loeb vöötkoodilugeriga. Lindimeedia kasutab Code 39 vöötkoodi tehnoloogiat, mis on laialdaselt kasutatav standard. Vöötkoodi tehnoloogia on tõhus, sest kasseti saab tuvastada ainult sellel oleva vöötkoodi abil, ilma et linti peaks eraldi lindiseadmesse sisestama. Robotkäel asuv vöötkoodiluger ei pea vöötkoodiga otseses kontaktis olema, piisab teatud kaugusel skaneerimisest. Saadud informatsiooni hoitakse juba tarkvararakenduses.
pisi|LTO-6 vöötkoodi näide Näiteks LTO-6 lindikassetti vöötkood koosneb kaheksast tähe- või numbrimärgist.
RFID-tehnoloogia
2010. aastal lisas Hewlett-Packard RFID siltide tehnoloogia ka LTO-3, 4, 5 ja 6 lindikassettidele. Need sildid sisaldavad korraga RFID- ja vöötkooditehnoloogiat, et kiirendada ja lihtsustada lindikassettide tuvastamise tehnoloogiat, seda eriti suurtes andmekeskustes. RFID-skanneriga on võimalik sekunditega tuvastada kassetil olevaid märgistusi, isegi kui nad on veel avamata pappkarbis.
Lindiautomaadid
Väiksemad lindirobotid on lindiautomaadid. Lindiautomaat (ingl tape autoloader) sisaldab tavaliselt ühte lindiseadet, mis siini peal liikudes pääseb juurde lindikassettidele. Suurim erinevus lindiautomaadi ja lindiroboti vahel on see, et lindiautomaadi tööd juhib inimene, mitte enam varundustarkvara. Lindiautomaat võimaldab kasutajal pigem väiksema mahulisemat andmete varundamist, näiteks isiklikest failidest. Lindirobot on pigem mõeldud suuremate süsteemide ja serverite varundamiseks ja arhiveerimiseks.
pisi|Lindiautomaat Dell PowerVault 124T
Rajamustrid
"Rajamustrid" on eesti zooloogi, loodusfotograafi ja looduse populariseerija Fred Jüssi 2017 ilmunud raamat.
Raamat tutvustus:"Teeliste rajad ühendavad, lahutavad, tekitavad mustreid. Lõpuks rohtuvad, jättes nähtamatu jälje. Teerajal on omadus teelisele õpetada minevikust oleviku kaudu ulatuda ka tulevikku."
Tehnilised andmed
Ilmunud: 2017
Lehti: 96
Formaat: 236x205x11 (mm)
Kirjastus: Pilgrim
Kordarv
Kordarv on positiivne täisarv, mis jagub peale ühe ja iseenda veel mõne naturaalarvuga.
Langeland
thumb|Langelandi asukoht Langeland on saar Läänemeres Fyni saarest kagus. Kuulub Taanile. Saar on sildade kaudu ühendatud Tåsinge ja Fyni saartega.
Saare pindala on 284 km². Seejuures on Langeland 53 km pikk ja vaid kuni 10 km lai. Saarel on 13 300 elanikku (2010) ja suurim asula on Rudkøbing (4600 el.). Selles linnas on sündinud kuulus füüsik ja keemik Hans Christian Ørsted.
Potentseerimine
Potentseerimiseks ehk antilogaritmimiseks nimetatakse logaritmi järgi arvu leidmist.
Earth Observing System
Earth Observing System (EOS) on NASA kaugseireprogramm, mille käigus on orbiidile viidud suur hulk tehiskaaslasi.
2011. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
2011. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 44. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 3.–13. märtsini Hantõ-Mansiiskis Venemaal.
Jacques Le Goff
Jacques Le Goff (1. jaanuar 1924 Toulon – 1. aprill 2014 Pariis) oli prantsuse ajaloolane.
2011. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
10 km sprint
Kuupäev: 5. märts Osavõtjaid: 125 Maailmameister 2009: Ole Einar Bjørndalen, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
12,5 km jälitussõit
Kuupäev: 6. märts Osavõtjaid: 60 Maailmameister 2009: Ole Einar Bjørndalen, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
15 km ühisstardist sõit
Kuupäev: 12. märts Osavõtjaid: 30 Maailmameister 2009: Dominik Landertinger, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
20 km eraldistardist sõit
Kuupäev: 8. märts Osavõtjaid: 123 Maailmameister 2009: Ole Einar Björndalen, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Jacques Le Goff
Teosed
Eesti keeles
Inglise keeles
2011. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
4x7,5 km teatesõit
Kuupäev: 11. märts Osavõtjaid: 103 Maailmameister 2009: Emil Hegle Svendsen, Lars Berger, Halvard Hanevold, Ole Einar Bjørndalen Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
7,5 km sprint
Kuupäev: 5. märts Osavõtjaid: 103 Maailmameister 2009: Kati Wilhelm, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
10 km jälitussõit
Kuupäev: 6. märts Osavõtjaid: 60 Maailmameister 2009: Helena Jonsson, Ametlikud tulemused Eveli Saue tegi avatiirus kolm, teises ühe ja kolmandas kaks möödalasu ning kuna võistlust juhtinud Neuner püüdis ta ringiga kinni, siis võeti ta rajalt maha.
<br style="clear:both;" />
12,5 km ühisstardist sõit
Kuupäev: 12. märts Osavõtjaid: 30 Maailmameister 2009: Olga Zaitseva, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
15 km eraldistardist sõit
Kuupäev: 9. märts Osavõtjaid: 101 Maailmameister 2009: Kati Wilhelm, Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
4x6 km teatesõit
Kuupäev: 13. märts Osavõtjaid: 20 võistkonda Maailmameister 2009: Svetlana Sleptsova, Anna Bulõgina, Olga Medvedtseva, Olga Zaitseva