Love,_Friendship,_and_the_Self
Õigustus ja tunnustamisteooriad
Kuidas siis mõtestada armastuse vahetegemist, langemata vahetatavuse lõksu? David Velleman („Love as Moral Emotion“), eitab, et vahetavuse probleem pole üldse probleem: ei ole huvitavaid küsimusi selle kohta, mis õigustab, et ma armastan just seda inimest; kõik inimesed on minu armastust samavõrd väärt. Et seda mõista, tuleb mõista, mis laadi tunnustamine armastus on, eristades seda austusest ja imetlusest, ning seletada, miks me armastame teatud inimesi ja mitte teisi. Vellemani järgi sarnaneb armastus austusega selle poolest, et tunnustatakse objekti väärikust, mis seisneb selles, et ta on inimene. Armastus erineb austusest selle poolest, et kui austus peatab meie omakasu kalduvused, siis armastus peatab meie kalduvused end teise inimese eest emotsionaalselt kaitsta, kalduvused tõmbuda endasse ja sulgeda end tema mõjudele. Armastus teeb emotsionaalse kaitse relvituks ja muudab meid teise ees haavatavaks. See tähendab, et hoolimine, ligitõmbavus, kaastunne jne, mida tavaliselt armastusega seostatakse, ei ole mitte armastuse koostisosad, vaid selle tavalised tagajärjed, mis võivad aga ka olemata olla. (Me võime tülikat sugulast armastada, isegi kui me ei talu tema juuresolekut ega ole huvitatud tema heaolu edendamisest. Tugeva hoolimise teooriad sellist armastust ei seleta. Ent see järeldus tundub liiga rutakas: ilmselt on tegu puuduliku armastusega. On kahtlane panna sellised juhtumid ilma erilise õigustuseta ühele pulgale paradigmaatiliste näidetega.) See teooria vastab otseselt küsimusele, mis teeb kedagi armastuse vääriliseks: see, et ta on inimene ning tal on väärikus omaette eesmärgina nagu kõigil inimestel. Seega ei saa siin vahetatavuse probleemist rääkida: väärikusega asjad erinevad hinnaga asjadest selle poolest, et esimesed ei ole vahetatavad, teised on. Tekib aga loomulik küsimus, miks me ühtesid inimesi armastame, teisi mitte, kui kõik on võrdselt minu armastust väärt. Vellemani vastus seisneb kontingentses sobivuses selle vahel, kuidas mõned inimesed oma väärikust inimestena oma käitumises väljendavad, ja selle vahel, kuidas ma juhtun neile väljendustele reageerima, muutudes nende suhtes emotsionaalselt haavatavaks. Sobivus teeb kellegi minu silmis „armastatavaks“, ja minu armastav reaktsioon tuleb sellest, et ma näen seda inimest tõeliselt, nii nagu ma teiste puhul ei näe. Armastuse valikulisus on sellega seletatud, mitte õigustatud. See seletus on ebaõnnestunud. Minu tundlikkus on emotsionaalne, see on minu emotsionaalse kaitse äralangemine, mis teeb mind emotsionaalselt haavatavaks. Ma muutun haavatavaks teise emotsioonidele ja elan neile kaasa. Nende emotsioonide eneste õigustatust saab hinnata, ja nüüd võib küsida, miks minu pettumus, et armastatu kaotas võistluse, on õigustatud, kuid pettumus, et võõras kaotas võistluse, ei oleks õigustatud. Intuitiivne vastus on, et ma armastan armastatut, võõrast aga mitte. Aga Velleman ei saa nii vastata, sest tema meelest teeb minu reaktsiooni teise inimese väärikusele armastuseks, mitte austuseks, just see, et ma tunnen neid emotsioone, ning viitamine minu armastusele nende emotsioonide õigustatuse seletusena oleks vigane ring. Ja isegi kui Vellemani teoorial õnnestuks armastuse valikulisust seletada, ei suudaks see vastata armastuse vahetegemise küsimusele (mis õigustab seda, et ma armastan just seda inimest?), mis väljendab nii esimese isiku kui ka teise isiku kogemuses sügavalt juurdunud intuitsiooni, et armastus ei ole lihtsalt valikuline, vaid valib paremate või halvemate põhjenditega. Sama lugu on armastuse püsivuse küsimusega. (Mark Delaney („Romantic Love“) ütleb: „kuigi me nähtavasti tahame, et oleks tõsi, et kui meist saaks tobu, siis minu armastatu armastaks mind edasi, ... tahame nähtavasti ometi ka seda, et oleks nõnda, et meie armastaja ei armastaks kunagi tobu.’’ ) Võib paista, nagu oleks Vellemanil juba õnnestunud need küsimused tagasi lükata, kui ta lükkas tagasi inimeste asendatavuse, öeldes, et inimestel ei ole mitte hind, vaid väärikus. Võib paista, nagu ta oleks sellega tagasi lükanud asendatavuse probleemi enda. Ent asendatavuse probleem eeldab, et vahetegemise ja püsivuse probleem on legitiimsed, ja osaliselt on siin probleem selles, kuidas neile küsimustele vastata. Vellemani vastus ei ole mitte niivõrd probleemi tagasilükkamine kui ühe niisuguse intuitsiooni kinnitamine, mis selle üldse probleemiks teeb: kuidas mõista armastuse vahetegemist ja püsivust, kui inimestel on väärikus ja nad ei ole vahetatavad? See on probleemiks mis tahes õigustamise teooriale, mis viitab armastuse vahetegemise mõistmiseks mitterelatsioonilistele omadustele.