The_Joy_of_Philosophy
Filosoofiast kui kriitikast
Solomon püüab õpetamisel kasutada heausksuse printsiipi: isegi kui idee tundub mõttetusena, tuleb püüda aru saada, mida võidi silmas pidada või mis hea idee võib öeldu taga peidus olla. Filosoofid kipuvad kogu artiklit, kogu raamatut, kogu karjääri kõrvale lükkama üheainsa vea, faktivea, väärtõlgenduse, ja mis kõige hullem, loogikavea pärast. Filosoofia rõõm on ideede arendamises koostöös, uute vaatekohtade uurimises, selliste visioonide uurimises, milles argipäev muutub huvitavaks, isegi kütkestavaks. Kriitika peaks olema lihtsalt vahend ideede kujundamiseks, visiooni avardamiseks, mitte omaette eesmärk. Autor tahab selles raamatus filosofeerida romantilisemal kombel. Solomoni mäss loogilise hõreduse vastu on paljuski kirgede ja nende loodud rikkuse ülistus. Ent vähemalt Platonist saadik on filosoofid olnud kirgede vastu umbusklikud ja loogilisest positivismist saadik on filosoofia hoiatanud romantismi eest. Spekulatsioon ja kirg on ohtlikud, sest need ei piirdu halbade argumentide lammutamisega, vaid püüavad inimkogemusse süveneda. Kogemuse ning eriti tunnete ja elu konkreetsete detailide asemel keskendutakse loogilisele vormile. Selle juured on võib-olla Platoni, Immanuel Kanti ja Georg Friedrich Wilhelm Hegeli filosoofia teatud aspektides. Analüütiline filosoofia jätkab Gottlob Frege, Bertrand Russelli ja varase Ludwig Wittgensteini loogika ja formaalse analüüsi sundmõtet. Postmodernism on metafüüsiliselt kaalutu, rõhutades (sageli formaalselt) pluralismi ja fragmenteerumist ning põlastades tavalist inimkogemust. Kriitika ja dekonstruktsiooni tulemus on küünilisusega piirduv skepsis huvitavate ideede suhtes ja kompensatoorne huvi järelduste ja argumentide vastu, mis paljastab teiste seisukohtade vead, aga ise hoidub seisukohavõtmisest. Nii jõutakse sügava umbusuni entusiasmi ja üldse igasuguse kire või tunde vastu. Filosoofia on muutunud sulgkergeks, peaaegu sisutuks. Muidugi on ka kõige paksem filosoofia üsnagi õhuke, kõigest asjade pealispind. See, mis filosoofias on "sügav", on tõenäolisemalt lai kaar, nägemise, mitte kaevamise asi. Filosoofia ei ole argument, vaid läbinägemine, kontemplatsioon, visioon. Kui filosoofia on paks ja rikas, siis sellepärast, et elu on paks ja rikas. Filosoofia käib elu kohta. Ta võib olla elule (vähemalt järelekatsutud elule) isegi hädavajalik, kuid filosoofia ei ole elu, vaid ainult laenab elult. Filosoofia ei ole ka mitte luustik, millele elu on liha, just nagu filosoofia oleks alus ja kõik muu ainult liha. Filosoofia ei saa elada ühemõõtmelise arutlusena, kuid kõige täiuslikumgi filosoofia on hõre, kui mitte loogiline. Võib-olla sellepärast, et filosoofia on muutunud nii kurjakuulutavalt õhukeseks, on palju kirjutatud filosoofia lõpust (ühtlasi filosoofia eesmärgist). Mõned autorid kuulutavad filosoofia surma või ammendumist. Cornel West ja John Rajchman kuulutasid välja postanalüütilise filosoofia, kuid tehnokraatia jääb puutumata, ilmutades sedasama kuivust, mille eest Iris Murdoch hoiatas veel siis, kui filosoofia oli niiske. Mida hõredamaks ja määratletumaks probleemid muutuvad, seda lahendamatumatena nad tunduvad. Näiteks "tõde" on taandatud mõttetuseks, ning paljud filosoofid on end veennud, et saavad sellest varsti lahti. Ka "mina" mõiste on muutunud nii hõredaks, et see on äratuntamatu, ja muidugi tähtsusetu. Elu kesksed mõisted taandatakse loogilistele paradoksidele ja mõistatustele, ja siis noomivad filosoofid filosoofe: filosoofiat mõistetakse vääriti. Nad ütlevad, et on kogu aeg "pseudoprobleeme" jahtinud, ja nende prestiiž tõuseb.