cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korporatsioon Rotalia
Proloog
Seal valitseva vasakäärmuslusse kalduva mõtteviisiga, mis oli mõistetav maailmasõjaeelse Venemaa ülikooli kasvandike juures, ei suutnud mõõdukam osa üliõpilastest leppida. Nad asutasid 1909. aastal Peterburi Eesti Üliõpilaste Abiandmise Seltsi (PEÜAS, hilisem EÜS Põhjala), kelle peaülesandeks materiaalse abiandmise kõrval kujunes seltskondlik töö ja omavaheliste sidemete loomine eesti üliõpilaste vahel. Ometi just viimase ülesande täitmiseks ei osutunud PEÜAS küllalt suuteliseks, kuna ta ei loonud oma liikmete hulgas Peterburi oludes eriti vajalikku distsipliini ega andnud neile tarvilikul määral rahvuslikule põhimõtetele rajanevat ning liikmeid ühiseks koguks liitvat kasvatust.
Tundes vajadust eesti üliõpilaste seas tihedamate sidemate loomise järele, hakkasid peamiselt nooremad üliõpilased 1911. aasta lõpul ja 1912. aasta alguses kogunema kitsamasse ringkonda ning oma mõtteid propageerima ka PEÜAS-is. Vanemad üliõpilased, kes olid passiivsemad, eelistasid siiski vabamat korda, kuna nägid seltsis peamiselt abiandmise kassat. Ent vaatamata sellele viidi 1912. aasta sügissemestril osa noorte nõudmisi siiski läbi, kuigi vaid osaliselt. Ühtlasi oli see lahkhelide tekkimise aluseks seltsi PEÜAS-i liikmeskonnas, mis üha süvenedes 1913. aasta alguseks juba täiesti avalikult nähtavaks sai ning kajastus isegi Peterburi eesti ajalehtede veergudel. Sama aasta 3. ja 11. märtsi peakoosolekud selgitasid nägemuse lahkumineku selles sihis, et noortegrupi kõik ettepanekud kukutati läbi, mis tingis grupi (12 isikut) seltsist lahkumise.
Hakati põhikirja koostama, võttes eeskuju olemasolevatest korporatsioonidest. Nimeks valiti Eesti mandriosa kõige läänepoolsema piirkonna vanast ladinakeelsest nimetusest tuletatud "Rotalia", et seega sümboolselt demonstreerida erinevusi idaga ning rõhutada katkematud sidet kodumaaga ja kainet rahvuslikku meelsust. Värvideks võeti sinine-must-roheline. Peterburi ülikooli üliõpilaste Otto Tiefi, Robert Treikelderi ja Jüri Uluotsa allkirjadega esitati põhikiri 1913. aasta kevadel kinnitamiseks Vene keisririigi haridusministrile. Kinnitamisprotseduur aga venis – Jüri Uluots pidi mitu korda käima ministeeriumis selgitusi andmas ning alles sügisel saabus haridusministri kinnitav otsus.
Samaaegselt põhikirja koostamisega asuti välja töötama korporatsiooni siseelu ja liikmete omavahelise suhtlemise kohta käivat eeskirja kodukorra näol. Korporatsiooni deviisiks määrati "ausus, kindlus, iseteadvus ja ühistunne" ning lipukirjaks "Eestimaa, mu isamaa". Kodukorras määrati, et:
Need ilusad sõnad ei jäänud mitte deklaratiivseteks hüüdlauseteks, vaid nad said aluseks korporatsiooni kogu edaspidisele tegevusele. Suve jooksul koostati kodukorra põhipeatükid, mille peamiselt valmistas ette Paul Mägi. Oktoobris kinnitati põhikiri ja saadi valmis kodukord.
Esimene konvendi ametlik koosolek peeti 10. novembril, millest võttis asutajatena osa 10 üliõpilast.
Rotalia Peterburis
Edasist tegevust valiti juhtima presiidium ning üüriti ka kahetoaline korter Vassili saarel, mis jäi konvendi korterina püsima kuni Rotalia Peterburi ajajärgu lõpuni. 29. novembril oli pidulik koosolek, kus iga asutajaliige andis pühaliku tõotuse ja sai värvid kandmiseks. Enne seda olid nad lihtliikme õigustes. Esimeses eestseisuses olid Otto Tief (esimees), Mihkel Luht (laekur), Daniel Tiks (kirjatoimetaja), Paul Mäggi (oldermann).
Nüüd sai võimalikuks pühenduda rahulikule sisemisele tööle kooskõlas püstitatud eesmärkidega ja põhimõtetega. Peeti referaaditunde (mag! referendi Jüri Uluots), seati sisse raamatukogu ja arendati lauluoskusi. 1. märtsil peeti esimene kommerss, mis möödus hoogsalt ja ülevas meeleolus.
Korp! Rotalia kuni 1940. aastani
Tegevuse alates hakkas kasvama ka liikmete arv. Konvendi liikmete arv suurenes juba samaks semestriks 16-ni, 1916. aasta I semestriks oli Rotalias 26 liiget. Sama suureks jäi liikmeskond pea kogu Peterburis olemise ajaks.
1915. aastal oli Rotalia Eesti Korporatsioonide Liidu (E!K!L!) asutajate hulgas.
1914. aastal puhkenud maailmasõda ei jätnud oma mõju avaldamata ka Rotalia tegevusele. Juba sõja esimesel aastal astus väeteenistusse viis korporatsiooni liiget. Teisest küljest tõi sõda kaasa ka uusi ülesandeid, mille täitmisele rakendus ka korporatsioon Rotalia. Näiteks aidati kaasa Peterburi üliõpilaskonna asutatud organisatsioonidevahelises toimkonnas tegeleda langenud, kadunud ja haavatud eesti sõjameestega. Peale selle võttis Rotalia oma liikmete kaudu osa mitmesugustest töödest Peterburi eesti seltskonna poolt ülalpeetava laatsareti kasuks, aidati korraldada haridusseltsi suurpidusid, näitusmüüke jne.
1918. aastal taastus Rotalia tegevus Tallinnas kodumaale koondunud liikmete hulgas ning 18. juuli peeti esimene konvendi koosolek ja 10. novembril kommerss Tallinnas.
Seoses Eesti Vabadussõja algusega astusid suurem osa kodumaal viibivatest korporatsiooni liikmetest väeteenistusse. Esimesena langes kodumaa eest 31. detsembril 1918 Lehtse jaama juures Soomusrong nr. 2 kuulipildujate komando ülem Richard Reiman.
1918. aasta lõpul oli liikmete nimestikus 29 liiget. Vabadussõja lõppedes lahkus aga suurem osa konvendi liikmeid Tallinnast. Tartu edasi õppima asus vaid paar liiget, kuid nendestki elas Tartus ainult üks. Selle tagajärjel hakkas konvendi elu Tallinnas raugema, eriti 1921. aasta lõpust alates. Konvendi üleviimine Tartusse ei tulnud sellises olukorras tõsiselt kõne alla. Samal ajal arvati korporatsioon Rotalia kui Tartust eemalolev ja registreerimata korporatsioon EKL-ist välja.
Rotalia Berliinis
Sõjajärgne olukord, eriti inflatsiooniajajärk Saksamaal, avas seal eestlastele soodsad edasiõppimise võimalused. Neid võimalusi kasutati üsna usinalt ning näiteks 1922. aastal õppis ainuüksi Berliinis juba 40–50 eesti soost üliõpilast. Osa neist, ligi 20 isikut, koondus Berliini Eesti Üliõpilaste Seltsi ümber. Kujunes välja mõneti analoogne situatsioon sellega, mis omal ajal oli Peterburis. Tõusid üles ka samalaadsed probleemid. Berliinis oli samasugune vajadus tihedama ja kompaktsema sideme järele eesti üliõpilaste vahel, mida selts oma organisatsiooni laadilt ei suutnud pakkuda. Osa üliõpilasi lahkus Berliini Eesti Üliõpilaste Seltsist, et ellu kutsuda korporatsioon.
7. veebruaril 1923 said Rotalia tegevliikme Maximilian Grasbergi (hiljem Uriko) korteris kokku Johannes Liibant ja Johan Toomes, et teha katset luua Berliinis eesti korporatsioon. Grasbergi algatusel tõstatati küsimus Rotaliasse astumise kohta. Selle võimaluse selgitamiseks astuti ühendusse kodumaal Paul Mägiga, kes esitaski vastavad tingimused, olles läbi rääkinud vahepeal teiste kaasvilistlastega. Need tingimused võeti vastu, olulisemad neist olid värvide, kodukorra ja põhimõtete omaksvõtmine. Märtsi alguses otsustati ühineda Rotaliaga, mis tähendas tegelikult Rotalia uuesti ellukutsumist Berliinis. Lihtliikmeteks astusid esimestena Ralf Adams, Arnold Ahman, vennad Beckmannid, Johannes Liibant ja Juhan Toomes. Kodukorra saatis Berliini Paul Mägi, andes ühtlasi juhatust ja nõu.
Korporatsioon Rotalia registreeriti Berliinis Amtsgerichtis 26. juulil 1923. Põhikirjale kirjutasid esimestena alla Ralf Adams, Arnold Ahman, Valentin ja Valerian Beckmann, Maximilian Grasberg, Jaak Jäärats, Johannes Liibant ja Juhan Toomes.
Aprillis 1923 oli saadud kolmest ruumist koosnev korter, mis asus osaliselt keldri- ja osalt esimesel korrusel. 2. augustil peeti Berliinis konvendi esimene korraline ja 3. augustil erakorraline koosolek, kus siis viimasel võttis kodumaise koondise volitusel Max Grasberg vastu Berliini konvendi esimesed tegevliikmed. Samal päeval peeti ka esimene kommerss Berliinis, mis üldjärjekorras oli kaheteistkümnes. Üritus möödus ülevas meeleolus, kus peeti traditsioonilisi kõnesid oma rahvale ja kodumaale.
1923. aasta teisel semestril oli korporatsiooni nimekirjas 12 vilistlast, 12 tegevliiget, 4 lihtliiget ja rebast. Samas ei elanud kõik nimekirjas olnud kaasvennad Berliinis. Sama aasta 10. novembril peeti Rotalia 10. aastapäevale pühendatud kommerss, mis samas jäi ka Berliini perioodi viimaseks. 22. mail 1924 otsustas konvent anda ära oma korteri ja 1. juunil lõpetati oma tegevus ametlikult.
Rotalia Berliinis tegutsemise perioodi lühidus oli tingitud samadest põhjustest, mis omal ajal kutsusid esile tema ellukutsumise – selleks oli Saksamaa elu kallinemine kohaliku valuuta stabiliseerimise tagajärjel. Hoolimata oma lühikesele tegutsemise ajale, oli see siiski märkimisväärselt intensiivne. Selle aja jooksul peeti 12 korralist ja 8 erakorralist konvendi koosolekut, peeti 2 kommerssi ja 8 referaaditundi. Korporatsiooni liikmed puutusid iga päev üksteisega kokku nii konvendi korteris kui ka ülikoolis. See lähendas neid tugevasti ning Rotalia võis täie õigusega lugeda teostunuks need eesmärgid ka Berliinis, mis olid üles seatud tema asutamisel Peterburis ja olid tõukejõuks uuesti ellukutsumisel Berliinis.
2017. aasta kevadel peeti taas Brüsseli koondise juhtimisel Berliinis kommerss.
Rotalia Tartus
Samal ajal hakkas Rotalia kosuma ka kodumaal. 10. novembril 1923 peeti ka Tallinnas 10. aastapäevale pühendatud kommerss restoranis "Kuld Lõvi", mis oli tõukeks konvendi tegevuse alustamiseks Tartus. Kuna sellel ajal õppis Tartus vaid kaks Rotalia tegevliiget (Arved Rikman – jur. ja Fred Tomingas – med.), siis ei saanud mõte teoks enne kui 23. mail 1924, mil Tartu Ülikooli Valitsus registreeris korporatsioon Rotalia põhikirja Tartu Ülikooli juures.
Mitteametlikult oli selleks ajaks Rotalia konvent tegutsenud Tartus alates jaanuarist 1924, kus siis jaanuaris toimusid nõupidamised professor Peeter Kõpu juures Maarjamõisas, mille käigus kavandati hoolikalt Rotalia Tartu konvendi taasasutamisega seonduvaid küsimusi. Kuna Tartu Ülikoolis immatrikuleeritud liikmetest elas Tartus vaid kaks tegevliiget, siis oli võimatu ellu kutsuda konventi kõikide tarvilike ametitega. Veebruaris kutsus Berliini konvent ellu vaid oldermanni ameti. Esimeseks oldermanniks valiti arstiteadust õppiv Fred Tomingas, kes oli oma rebase ja noore tegevliikme aja kaasa elanud Peterburi konvendis ning seega osutus kõige sobivamaks Rotalia mentaliteedi edasiandjaks kujuneva konvendi liikmeskonnale.
Veebruaris üüriti ajutine korter Narva tänav 137 asuvasse hoonesse ning Berliinis otsustatud sooviavalduste põhjal võeti vastu uued lihtliikmed: Voldemar Bachmann (hiljem Ojamaa), K. Einer, August Eslas, Gleb Jakobson (hiljem Peet Jaagupsaar), Abel Käbin, Peeter Kind, Tõnis Kind, A. Oja, Aleksander Onno, Jüri Rebane, Elmar Roger, Nikolai Roosa (hiljem Enn Terasmäe), Robert Ruus, Jakob Velitar ja J. Viilup.
29. aprillil 1924 otsustas Berliini konvent vastavalt oldermanni esildisele kõik lihtliikmed vastu võtta tegevliikmeteks, mis sai teoks Tartu tegevliikmete ja vilistlaste osavõtul 24. mail – seega vahetult pärast Tartu Ülikooli poolset põhikirja kinnitamist. 31. mail ja 1. juunil 1924 peeti Tartu hotellis Livonia esimene kommerss, millele eelnenud erakorralisel koosolekul otsustati korporatsioon Rotalia Tartu konvendi loomine ning valiti ka esimesed ametnikud. Esmakordselt lehvis sinine-must-roheline lipp Eesti ülikoolilinnas – ajaloolises Tartus.
Kõige aktiivsemaks muutuski Rotalia tegevus Tartus, kus liikmeskond asus kohe jõudsalt kasvama. 1. oktoobril 1924 koliti uude konvendikorterisse Lille 3, mis oli Rotalia koduks kaheksaks edukaks aastaks. Eelnevalt asus seal baltisaksa korporatsioon Fraternitas Rigensis, kes liikmete vähesuse tõttu Tartus, lahkus Riia Polütehnikumile lähemale.
Samal aastal taastati ka oma koht EKL-is, kuna oli kadunud ainuke väljaarvamise põhjus – Tartu konvendi puudumine. Edasises tegevuses EKL-is võib esile tõsta uute liikmete, korporatsioon Revelia (1928) ja Fraternitas Liviensise (1930) vastuvõtmise korporatsioon Rotalia presideerimise ajal. Paljud väiksemad korporatsioonid, mis ei suutnud EKL-i usaldust võita, likvideeriti või inkorporeeriti suuremate poolt 1930. aastate jooksul. Näiteks 1931. aastal inkorporeeris Rotalia korp! Vicinia (liikmeid samuti varasemast korp! Vigiliast) ja 1935. aastal korp! Kaljola. Viimane suurendas tunduvalt inseneriteaduskonna üliõpilaste arvu, mille tõttu kasvas konvendi tegevus eriti Tallinnas, kuhu asutati 1936. aastal eraldi osakond. pisi|Endine baltisaksa [[Korporatsioon Estonia|korp! Estonia konvent (nüüd korp! Rotalia konvendihoone) Tähe tänaval, Tartus]] Kuna liikmeskonna hoogne kasv muutis Lille tänaval asunud ruumid kitsaks, kolis Rotalia 1. juulil 1932 baltisaksa korp! Estonialt üüritud majja Tähe tänaval (Tähe tn 29), mis osteti jõukuse kasvades päriseks 1936. aastal. 1933. aasta lõpus oli Rotalias liikmeid 255-le: nendest 155 olid vilistlased, 76 tegevliikmed ning 24 lihtliikmed ja rebased. 11. ja 12. novembril 1933. aastal tähistati Rotalia 20. aasta juubelit. Tähe tänava maja sisustati selleks puhuks uue mööbliga, anti välja Rotalia senist tegevust käsitlev album. Samal aastal pandi alus sõprussuhetele Varsinaissuomalaise osakunnaga (VSO) Helsingist.
24. veebruaril 1934 avati Varssavis korp! Rotalia koondis, mille liikmed olid Varssavi politehnikumis õppivad eesti üliõpilased.
Veel 1940. aasta kevadsemestril elas Rotalia oma tavapärast elu. Seoses suviste sündmustega tuli aga nii Rotalia kui ka teiste "töölisvaenulike organisatsioonide" avalik tegevus Eestis katkestada. 18. juunil nõudis Tartu linnavalitsus maja üleandmist vene sõjaväele 20. juuni hommikuks – tühjana, kuid kasutamiskõlblikus korras. Rotalia arhiiv, arvepidamine ja vallasvara anti üle Tartu Ülikoolile; karikad, rapiirid jms. anti üle Eesti Rahva Muuseumile. Kõigile oli selge, milliseks ähvardab kujuneda rahvuslike korporatsioonide lähim saatus. Konvendi volinikuks valiti confr! Heikki Leesment sen. presiidiumi, K!K!K! (konvendi koosolek) ja E!K!K! (tegevliikmete koosolek) õigustes ning need õigused kehtestati kuni järgmise korralise konvendi koosolekuni, mis toimus alles üheksa aastat hiljem võõral pinnal.
Korp! Rotalia alates 1940. aastast
Kommunistliku okupatsiooni ajal toimus sidepidamine ainult isikliku kontakti alusel ning olukord paranes mõnevõrra alles Saksa okupatsiooni ajal. Alates 1941. aasta sügisest käidi koos vil! Peeter Kõppu juures Maarjamõisas. 1943. aastal peeti koguni Rotalia 30. aastapäevale pühendatud kommerss, millest võttis osa 113 rotalust.
Samal ajal tekkis Helsingi koondis, mille tegevuse alguseks võib lugeda 18. detsember 1943. Rotalia Helsingi konvendist oli Soome sõjaväes 18 rotalust, nendest 8 ohvitseridena ja 10 sõduritena. Suur osa nendest liitus soomepoistega ning pidas lõpplahingud Eesti pinnal.
Pärast Eestist lahkumist järgnes Rotalia tegevuses paguluse ajajärk. Esimene rotaluste kogunemine toimus vil! Jüri Uluotsa viimsele teekonnale saatmisel, 13. jaanuaril 1945 Stockholmis. Sellele järgnes Rotalia Rootsi koondise asutamine aprillis 1945. Ka Saksamaal koondasid rotalused oma ridu ning 1945. aastal asutati koondised Augsburgis ja Geislingenis, kus asusid põgenike laagrid. 1948. aasta aprillis registreeriti Erlangeni ülikooli juures Rotalia konvent, millega algas Rotalia ajaloos uus ja tegevusrikas ajajärk.
1949. aastal algas tugev emigratsioon USA-sse, Kanadasse ja Austraaliasse, millega kaasnes Rotalia tegevuse kandumine nendesse maadesse. Peagi asutati koondis New Yorgis (7. mail 1949), kus jätkab oma tegevust Erlangenis asutatud konvent.
Paralleelselt asutati 28. jaanuaril 1950 Kanada koondis Torontos (konvendihoone 198 Beverley St, Toronto) ja 14. juunil 1953 Austraalia koondis Sydneys. Hiljem asutati konvente üle maailma ka teistesse piirkondadesse (Lund, Chicago, Los Angeles, Seattle, Vancouver, Montreal jne). Praeguseks on Rotalia tegevuse koordineerivaks keskuseks Ülemaailmne Vilistlaskogu, mille juhatus vahetub eri koondiste vahel.
1966. aastal allkirjastati sõprusleping Soome Turun Yliopiston Varsinaissuomalainen Osakuntaga ja 1975. aastal loodi New Yorgis sõprusleping Läti Korporatsioon Lettgalliaga.
Rotalia registreeriti Tartu Riikliku Ülikooli juures 30. detsembril 1988. Mõni päev hiljem kinnitati ka Tallinna osakond TPI ja TpedI juures. 26. aprillil 1989 anti esmakordselt pärast 50-aastast vaheaega kodumaal noortele üliõpilastele Rotalia värve kanda. Mais peeti esimene kommerss pärast okupatsiooni algust.
Alates 1993. aasta sügisest on Rotalia valduses ka ajalooline konvendihoone Tartus, uue aadressiga Tähe 3.
2002. aastal allkirjastati sõprusleping Poola korporatsioon Respublicaga Varssavis.
2013. aastal peeti suurejooneliselt Tartus, Tallinnas, Torontos ja mujal korporatsiooni 100. aasta juubelit asutamisest. Juubeliüritustena külastati teisi tegevkoondisi üle maailma, külastati Peterburi ja esimest konvendihoonet. Tallinnas toimus kontsertaktus Estonia kontserdisaalis, välispoliitika teemaline konverents "Que vadis, Eesti välispoliitika?" ning pidustused kulmineerusid suure kommersiga Tartus.
Korp! Rotalia põhimõtted
Korporatsioon Rotalia ühendab eesti rahvusest meesüliõpilasi sõltumata nende vanusest, majanduslikust ja sotsiaalsest olukorrast ning poliitilistest vaadetest.
Rotalia kasvatab oma liikmeid vaimselt kui ka seltskondlikult kindla ja lähedase ühenduse ning tugeva distsipliini abil. Rotalia eesmärgiks on luua eluaegsed sõprussidemed erinevate ülikoolide ja teaduskondade üliõpilaste ja vilistlaste vahel ning aidata kaasa nende eneseharimispüüdlustes, mis võimaldaks neil oma elusihte saavutada nii enda, oma rahva kui ka kodumaa hüvanguks.
Korp! Rotalia liikmeskond
Korp! Rotalia liikmeskond jaguneb:
Tegevliikmed on ülikoolis õppivad korporatsiooni täieõiguslikud liikmed. Neil on õigus kanda Rotalia värve ja osaleda konvendi juhtimises. Vilistlased on korporatsiooni liikmed, kes on oma õpingud ülikoolis lõpetanud. Kuna korporatsioon ühendab liikmeid eluaegselt, siis osalevad vilistlased üritustel ning on konvendile igapäevases tegevuses toeks.
Enne tegevliikmeks saamist tuleb läbi teha kolme kuu (nõutud miinimum) kuni nelja semestri (lubatud maksimum) pikkune rebaseaeg. Vanemaid üliõpilasi võib vastu võtta ka lihtliikmeks. Rebastel tuleb võimalikult kiirelt tutvuda korporatsiooni põhimõtete ja reeglitega ning täita kõiki vilistlaste ja tegevliikmete käske, mis ei tohi olla võimatud täita või solvavad oma sisult. Auvahekordades on Rotalia rebased värvikandjatega võrdsed. Tegevliikmeks saamiseks tuleb rebasel kaitsta referaat ja õppida selgeks Rotalia ametlikud laulud. Keskmiselt kestab rebasaeg Rotalias üks aasta.
Kuna Rotalia liikmed asusid okupatsiooniajast tingituna laiali üle maailma, on nad kohapeal koondunud konventidesse ja koondistesse. Konvendid ühendavad tegevliikmeid koos rebaste ja lihtliikmetega, koondised tegutsevad vilistlaskogu osakondadena.
Eestis tegutseb kaks konventi: Tartus ja Tallinnas. Pärast 1940. aastat Eestist emigreerunud rotalused panid aluse Rotalia tegevusele ka paguluses. Tänapäeval tegutsevad Rotalia koondised Brüsselis, Torontos, Vancouveris, Ottawas, New Yorgis, Los Angeleses, Seattle'is ja Washingtonis.
Konvendi tegevust korraldavad presiidium ja ametnikud, kellest enamik valitakse kord semestris. Rotalias on konvendi kõrgeimaks ametnikuks ja akadeemiliselt kõige vanemaks liikmeks seenior.
Liitumine
Korp! Rotalia rebaseks või lihtliikmeks saamiseks tuleb esitada avaldus konvendi presiidiumile. Avalduses tuleb märkida kandidaadi isikuandmed, lõpetatud gümnaasium või keskkool, ülikool ja eriala, kus kandidaat õpib ning varasem kuuluvus akadeemilistesse organisatsioonidesse. Nõutav on vähemalt kahe värvikandja soovitus. Korp! Rotaliaga võib tutvuda semestri alguses korraldatavatel külalisõhtutel.
Rotalia Fondid
Rotalia fondide sihiks on toetada eestimeelseid ettevõtmisi, eelkõige hariduse omandamist, mis tagavad Eesti riigi ja rahva säilimise.
Ridder
Asula rajas 1786. aastal mäeinsener Filipp Ridder. 1934. aastal sai linnaõigused ja kandis 1941.–2002. aastani nime Leninogor (venepäraselt Leninogorsk).
Peamine tööstusharu on värviline metallurgia.
Ridderis lõpeb rahvusvaheline maantee E40.
Linnas on botaanikaaed.
Ränidioksiid
pisi|Kvartsist küvett pisi|Pulberjas ränidioksiid Ränidioksiid (keemiline valem SiO2) on keemiline ühend, mis ei esine molekulaarsel kujul, vaid tahkisena, kus ühe räni aatomi kohta on kaks hapniku aatomit. Räni ja hapnik on kõige levinumad elemendid maakoores. Sellest tulenevalt moodustab SiO2 10% maakoore massist ning koos teiste silikaatidega maakoorest 60%. Ränidioksiid on paljudes paikades põhiline liiva komponent. Vaatamata sellele, et räni on väga levinud ühend maakoores, esineb seda harva eluslooduses. Ränidioksiidi leidub mitmetes elusorganismides: ränivetikates, taimedes (fütoliidid) ja käsnades (skeletid).
Struktuur
Ränidioksiidi leidub kristallilises ja amorfses olekus. Tüüpilised esinemisvormid kristallilisel ränidioksiidil on kvarts, trüdimiit ja kristobaliit. Neist ainult kvarts on termodünaamiliselt stabiilne. Kristallilistel ränioksiidi vormidel on kindel tetragonaalne võrestruktuur, mille ehituses iga räni aatom on kovalentses seoses nelja hapnikuaatomiga. Selliseid vorme nimetatakse polümorfideks, mis tähendab, et nad koosnevad samast ainest, aga molekulide struktuuril on erinev sümmeetria. Ränidioksiidi erinevate polümorfidel on võrestruktuuris aatomitevahelised kaugused ja nurgad erinevad.
Amorfses hüdraatunud vormis ränidioksiid on opaal. Amorfsel kujul esineval ränidioksiidil kristallstruktuuri pole. Lisaks nimetatutele leidub veel vähem levinud amorfseid ja kristallilisi vorme.
Kasvatamine
Elektroonikatööstus on tänapäeval suurim kvartsi kasutaja ning peaaegu kogu kasutatav kvarts on tehislik. Tehisliku kvartsi monokristalli tehakse hüdrotermilisel meetodil.
Kõrge kvaliteediga SiO2 kasvatatakse otse räniplaadile. Traditsiooniline kasvatamise viis on räniplaadi termiline oksüdeerimine 900–1200 °C juures O2 või H2O keskkonnas. Veekeskkonnas ehk nn märja kasvatamise puhul on protsess kiirem, aga kasvanud ränioksiid ei ole nii kvaliteetne. Hapniku kasutamine on kuiv kuid aeglane protsess. Kasutatakse ka vaheldumisi märja ja kuiva meetodit kihtide kasvatamiseks.
Si + 2 H2O → SiO2 + 2 H2
Si + O2 → SiO2
Veel üks meetod on keemiline sadestamine aurufaasist, mida saab teostada madalamatel temperatuuridel (300–900 °C, olenevalt kasutatavast gaasist), aga seda meetodit kasutades ei ole ränikihil nii head omadused kui termilisel oksüdeerimisel. Reaktsioonid, mis sellise meetodi puhul toimuvad on järgmised:
SiH4 + O2 → SiO2 + 2 H2
SiCl2H2 + 2 N2O → SiO2 + 2 N2 + 2 HCl
Ränidioksiidi kasvatamist on põhjalikult uuritud ning aina enam soovitatakse kasutada uudseid meetodeid, mis nõuavad madalamaid temperatuure. Üks uuemaid viise on termiline pihustamine, kus 350 °C juures pihustatakse alusele ühtlane kiht räni sisaldavat kemikaali, mis seejärel reageerib oksüdeeriva keskkonnaga:
SiCl4 + 2 H2 + O2 → SiO2 + 4 HCl
Kasutus ja selle ajalugu
Ränidioksiid on põhiline klaasi valmistamise algmaterjal. Klaasi tehakse kuumutades ränidioksiidi sulamiseni ning seejärel kiirelt jahutades. Niimoodi tekib klaasi sisse sarnane võrestruktuuri lähikorrastus nagu kvartsis, aga klaasi puhul kaugkorrastus puudub. See tähendab, et amorfses klaasis tetraeedrilised räni ja hapniku ühendused aatomis on olemas, aga erinevate tetraeedrite vaheline korrastatus aatomiteahelas puudub.
Ränidioksiid on olnud kasutuses pikka aega. Seda leidub tihti savis, mille tõttu on sellel materjalil ka tähtis osa keraamikas. Klaasi- ja keraamikatööstused on eksisteerinud tuhandeid aastaid. Ka tulekivi koosneb peamiselt kvartsist. Alles eelmisel sajandil lõpetas töö tulekivitööstus Inglismaal Suffolkis, mis oli töötanud juba eelajaloolisel ajal.
Ränidioksiid on 95% kaubanduses liikvel ehitusmaterjalina, millest suure osa moodustab betoon. Peale betooni on ränioksiid kasutuses ka telliskivide tootmisel ning ränioksiidist koosnevast liivakivist on tehtud maailmakuulus ehitis La Sagrada Familia. Ränidioksiid on laialt kasutuses ka tänapäeva elektroonikas ning on üks nendest ühenditest, mis on võimaldanud ülemineku vaakumelektroonikalt tahkiselektroonikale.
Kasutus nano- ja mikroelektroonikas
Ränidioksiid on olnud kasutatavam dielektrik integraallülituses ja muudes elektromehaanilistes mikrosüsteemides ning on seda olnud transistoride avastamise algusest peale. Väljatransistoride ehk mikroelektroonikaskeemide ajastu algul, umbes eelmise sajandi keskpaigas, olid põhilised transistoride baasmaterjalid germaanium ja räni, kusjuures germaanium oli isegi soositum materjal. Germaaniumis kui pooljuhtmaterjalis on laengukandjate liikuvus suurem kui ränis. Lõpuks siiski ilmnes, et ränil on transistoride alusmaterjalina kasutatavuse seisukohalt paremad omadused, sest tema peale moodustuv ränidioksiid, mis pidi toimima transistori paisudielektrikuna, oli keemiliselt stabiilsem võrreldes germaaniumi peale kasvava germaaniumoksiidiga. Ränidioksiid ei läinud kasutusele ainult dielektrikuna, vaid selle võime töötada oksiidist maskina tegi võimalikuks planaarse protsessi, mis on väljatransistoride tootmise tööstuses asendamatu. Seega võib öelda, et kuigi tänapäeval on ränidioksiid osaliselt asendatud metalloksiididega, töötati kunagi kiipide tehnoloogia välja räni ja ränidioksiidi põhjal. Kuni selle millenniumi esimese aastakümnendini oligi ränidioksiid põhiline paisudielektrik metall-isolaator-pooljuhtlülitustel põhinevates väljatransistorides, mis tegi ainest ühe tähtsaima materjali elektroonikas.
Alates 20. sajandi teisest poolest, mil transistore ja integraallülitusi tootma hakati, on transistoride mõõtmed vähenenud ning neid mahub kiibile aina enam, millest on tulenenud ka elektroonika arvutusvõimsuse kiire areng. Esimesed transistorid olid ligilähedaselt peopesasuurused, aga järgneva poole sajandiga vähenesid transistoride mõõtmed alla 50 nm. Transistoride dimensioonide vähendamisel vähenes muuhulgas ka paisudielektriku ehk SiO2 kihi paksus alla 1–2 nm. Sedavõrd õhuke ränidioksiidist koosnev paisudielektrik ei suutnud kinni pidada transistori kanalis signaali kandvaid paisupinge mõjuväljas olevaid kuumi elektrone, mis võisid nüüd hakata tunnelleeruma paisuelektroodile. See parasiitnähtus tingis vajaduse võtta SiO2 asemel kasutusele metalloksiidist dielektrikud, millel on ränioksiidiga võrreldes kõrgem dielektriline läbitavus. Tänu sellele võidi edasi kasutada mõnevõrra paksemaid paisudielektrikkihte, vältides seega tunnelvoolu kahjulikku mõju. Protsessori transistoris asendatigi põhiulatuses ränidioksiid hafniumdioksiidiga (HfO2). Vaatamata sellele on ränidioksiid jätkuvalt transistorides kasutusel, kuna nanoelektroonikas on tähtis materjalide defektivabadus, aga kahte materjali ei ole võimalik kasvatada ilma, et nende piirpinnal tekiks defekte. Olukorra parandamiseks viidi läbi uuringuid ja avastati, et ränidioksiidi ja ränidioksiid-hafniumoksiidi piirpinnad on defektivabamad kui räni-hafniumoksiidi oma. Ka kõige väiksemates transistorides on mõni ongström ränidioksiidi kasvatatud paisu dielektriku ja räni aluse vahele.
Ränioksiid on tänapäeva elektroonikas levinud kasutuses. Olemasolevale tehnoloogiale ehitades uuritakse ränidioksiidi piirpinda erinevate ühenditega, eesmärgiga uurida näiteks molekulaarsete transistoride ja orgaaniliste või elektrooniliste hübriidtehnoloogiate võimalikkust. Piirpindadel tekkivad defektid, difusioon ja muud protsessid määravad, kas ja millised uudsed tehnoloogiad on üldse võimalikud. On tõenäoline, et molekulaarsed ja orgaanilised seadmed vajavad tootmiseks samasuguse puhtusastme ja kontrolliga tööstust nagu on praegu komplementaarsete metall-oksiidpooljuhtide tootmisel.
Huvitavaid fakte
Leitud on omapärane sarnasus vee ja räni vahel: vesi sarnaneb temperatuurivahemikus 0–100 °C struktuurilt kvartsiga ning alajahtunud vesi (seeläbi ka jää) sisaldab kogumeid, mis on sarnane trüdimiidi struktuuriga. Arvatakse, et see tuleneb sellest, et räni aatomid, nagu ka vesiniku aatomid, on väiksemad kui hapniku aatomid ning mahuvad nende vahele ja ei mõjuta väga ruumala.
Silicon Valley on nime ja alguse saanud selle järgi, et Bell Telephone Laboratories, Shockley Semiconductor ja Fairchild Semiconductor Corporation asusid kõik vastaval alal ning hakkasid koos kasutama Si-SiO2 difusiooni tehnoloogiat. Sellest algest kasvas välja tänapäeval ülemaailmselt tuntud regioon USA-s San Franciscos.
Ränidioksiidi kasulikkus avastati kogemata. Sellega said hakkama Frosch ja Derick, kes tegid katseid, kasvatades räni peale transistoreid. Selleks kasutasid nad kuivi gaase. Ühe katse ajal väljus katsekambrist H2 ning süttis, tõmmates seeläbi katsekambrisse veeauru, mis kattis räni, reageeris sellega ning moodustas ränidioksiidi kihi.
Anni-Frid Lyngstad
Anni-Frid Synni Lyngstad (esinejanimega Frida; sündinud 15. novembril 1945 Ballangeni vallas Norras) on rootsi laulja. Tuntud eelkõige ansambli ABBA liikmena.
Anni-Frid sündis Wehrmachti seersandi Alfred Haase ja 19-aastase norralanna Synni Lyngstadi suhtest, pool aastat pärast Saksa okupatsiooni lõppemist Norras. 1947. aastal oli Anni-Frid sunnitud kolima koos vanaema Arntine (Agny) Lyngstadiga Rootsi, sest sõja ajal sakslasega lapse saamine oli häbiväärne ja niisugustelt vanematelt võidi lapsed koguni ära võtta. Nad elasid Härjedaleni maakonnas, kus Agny tegi mitmesuguseid juhutöid. Synni jäi veel mõneks ajaks Lõuna-Norrasse, kuid peagi liitus Anni-Fridi ja Agnyga Rootsis, ning nad kolisid Malmköpingisse. 28. septembril 1947, enne Anni-Fridi teist sünnipäeva, suri tema ema neerupuudulikkusse ja lapse kasvatas üles vanaema. Juunis 1949 kolisid nad Eskilstuna lähedale Torshällasse, kus Agny töötas õmblejana. Torshällas kasvaski Anni-Frid üles, suvepuhkused veetis aga Norras sugulaste juures. Anni-Frid uskus, et tema ohvitserist isa suri Teise maailmasõja lõpul, mil laev, kus ta viibis, uppus. Kui Saksa noorteajakirjas Bravo avaldati 1977. aastal Anni-Fridi elulugu, siis avastas tema poolvend Peter Haase selle artikli, ning küsis oma isalt, kas ta viibis sõja ajal Ballangenis. Samal aastal kohtuski Anni-Frid oma isaga esimest korda Stockholmis. Haase suri 2009. aastal.
Anni-Fridi muusikaarmastus sai alguse lapsepõlves sellest, et vanaema laulis talle tihti (peamiselt vanu norra laule). Kuigi vanaema tihti julgustas teda laulma, ei käinud ta kunagi tema kontsertidel ning suri natuke aega enne ABBA asutamist. Lauljakarjääri alustas Anni-Frid 1958. aastal (13-aastaselt) džässilauljana. 1963. aastal moodustas ta ansambli Anni-Frid Four. 18-aastaselt abiellus ta ansambli bassimängija Ragnar Fredrikssoniga. Abielust sündis kaks last: poeg Hans Ragnar (26. jaanuaril 1963) ja tütar Ann Lise-Lotte (25. veebruaril 1967). 19. mail 1970 paari abielu lahutati. Samal päeval suri tema vanaema Arntine (71-aastaselt).
pisi|vasakul|Frida Lyngstad ja [[Benny Andersson 1976. aastal]] 1969. aasta veebruaris tutvus ta Benny Anderssoniga Eurovisiooni Rootsi eelvoorus, mille Lyngstad lõpetas lauljana neljanda kohaga. Andersson osales sel võistlusel heliloojana. Juba sama aasta augustis nad kihlusid. 1971. aastal asusid nad koos elama. ABBA koosseisu kuulus ta aastatel 1972–1982. Lyngstad ja Andersson abiellusid alles 6. oktoobril 1978, kui ABBA oli kuulsuse tipul, aga juba 1981. aasta veebruaris kolisid nad lahku ja lahutasid abielu sama aasta novembris. Pärast ABBA-st lahkumist jätkas Lyngstad soolokarjääri.
1982. aastast elas Lyngstad Londonis. 1980. aastate keskpaiku asus ta elama Šveitsi, kus elab praegugi.
1988. aastal sai Lyngstad vanaemaks, kui tema tütrel Ann Lise-Lottel sündis poeg Jonathan. 13. jaanuaril 1998 hukkus Ann Lise-Lotte autoõnnetuses USA-s Detroiti äärelinnas Livonias.
26. augustil 1992 abiellus Lyngstad prints Heinrich Ruzzo Reußiga, kes oli temast viis aastat noorem, ja sai kasuemaks kaksikutele, 2. juunil 1977 sündinud Henriette ja Pauline Reußile. Abikaasa Heinrich suri 29. oktoobril 1999 lümfoomi tagajärjel.
Heinrich oli õppinud samas internaatkoolis kui Rootsi kuningas Karl XVI Gustav. Seetõttu tutvus Lyngstad Rootsi kuningaperega ja sai lõpuks kuninganna Silvia lähedaseks sõbraks.
Paeküla raudteejaam
right|thumb|Paeküla jaamahoone aprillis 2009 raudteetammi poolt
Paeküla raudteejaam oli raudteejaam Rapla maakonnas Märjamaa vallas Paekülas, Rapla–Virtsu raudtee 35. kilomeetril.
Raudteetammilt Virtsu poole vaadates jääb jaamahoone vasakule. See on heas korras ja kasutusel elamuna.
Sarnased olid sama raudtee ääres asunud Rumba, Rootsi ja Tuudi raudteejaama hooned.
1930. aastatel asusid Paeküla ja Vigala vahel Konovere ja Tiduvere peatused. Paekülast Rapla poole oli esimene jaam Märjamaa.
Pürolüüs
Pürolüüs on aine muundumine kõrgel temperatuuril ilma õhu juurdepääsuta (või vähese õhu juuresolekul). Võimaldab toota vedelkütuseid.
Pürolüüs on ainete termolüüsi tööstuslik rakendamine enamasti orgaanilist ainet sisaldavate materjalide korral. Pürolüüsiks nimetatakse tihti ka muidki keemiatööstuses kasutatavaid kõrgetemperatuurseid protsesse, nagu krakkimine, kuivdestillatsioon või destruktiivne destillatsioon.
Orgaaniliste ühendite pürolüüsi peamised reaktsioonid on molekulide süsinikuskeleti lõhustumine (destruktsioon), funktsionaalrühmade täielik või osaline eraldumine (sellega kaasneb vee, ammoniaagi, süsinikmonooksiidi, süsinikdioksiidi jm lihtsamate ühendite moodustumine), lähtemolekulide ja nende fragmentide polümerisatsioon või kondensatsioon, lähteaine ja lõhustumissaaduste isomerisatsioon, vesiniku ümberjaotumine või eraldumine jm.
Looduslik orgaanilise aine pürolüüs esineb sügaval maapõues, kus lagunemine toimub kuumuse ja rõhu mõjul anaeroobsetes tingimustes pika aja jooksul ning tulemusena eraldub valdavalt metaan. Nii moodustuvad gaasilised saadused (maagaas, kaevandusgaas, kildagaas) ning maasügavusse jääb tahke jääk (antratsiit, pruunsüsi ja meresetete korral ka veest kergemad vedelad saadused, nagu nafta).
Kõrgmolekulaarsete ainete analüüsil on üks laialtkasutatav meetod pürolüüsikromatograafia. Siin enne gaasikromatograafi kolonni sisenemist proov (plast, tekstiil, vedelkütus jm) kiiresti kuumutatakse, nii et suured molekulid lagunevad andes väiksemad lenduvad komponendid, mis edasi lahutatakse kolonnis ja saadakse materjalile iseloomulik pilt.
Hüdropürolüüs on orgaanilise aine termiline lagundamine kõrgel temperatuuril vee juuresolekul.
Pürolüüsi, millele eelneb pürolüüsitava aine pihustamine aerosooliks, nimetatakse pihustuspürolüüsiks.
Kütuste ja biomassi koospürolüüsil on täheldatud saaduste (õli või muud) sünergiafaktori muutust [Johannes I., Palu V. Oil Shale 2013, 30(4)].
Anna Veith
Anna Veith (sünninimega Anna Fenninger; sündinud 18. juunil 1989 Halleinis) on Austria mäesuusataja, olümpiavõitja ja kolmekordne maailmameister.
Juunioride maailmameistrivõistlustel on Fenninger tulnud kolm korda maailmameistriks. Lisaks on ta võitnud kaks hõbemedalit ja ühe pronksi.
23. jaanuaril 2006 tuli Fenninger Spital am Pyhmis Austria juunioride meistrivõistlustel suurslaalomis 4. kohale. Vähem tähtsatel võistlustel esines ta aga hästi ja arvati juunioride MM-ile Kanadasse Québeci sõitvasse koondisse. MM toimus Le Massifis ja Mount St. Anne'is ja Fenninger esines seal edukalt. 3. märtsil pälvis ta kiirlaskumises hõbemedali 0,1-sekundilise kaotusega Šveitsi suusatajale Marianne Abderhaldenile. 4. märtsil tuli ta slaalomis 4. kohale (Kathrin Triendl tõi Austriale taas hõbemedali). 5. märtsil tuli Fenninger juunioride maailmameistriks ülisuurslaalomis, edestades järgmisi juba 0,8 sekundiga. 7. märtsil saavutas ta suurslaalomis 9. koha, kusjuures Eva-Maria Brem tõi Austriale siitki pronksmedali.
Järgnesid Austria meistrivõistlused. Altenmarkt-Zauchensees katkestas Fenninger 23. märtsil kiirlaskumise, aga järgmisel päeval tuli ülisuurslaalomis 8. kohale. Seejärel jätkusid Austria meistrivõistlused Lechis, kus Fenninger katkestas 27. märtsil slaalomi esimese laskumise, aga järgmisel päeval saavutas suurslaalomis 5. koha (võitis Brem).
Fenninger osales esimest korda maailma karikavõistlustel 11. novembril 2006 Soomes Levis slaalomis, kuid tulemust ta kirja ei saanud, sest sõitis rajalt välja. Esimesele punktikohale ehk 30 parema hulka jõudis ta 21. jaanuaril 2007 Itaalias Cortina d'Ampezzos suurslaalomis, kui ta sai 16. koha. Oma esimesest 14 MK-etapist ülejäänud 13 ta katkestas.
pisi|Anna Veith (2008) Oma parimat tulemust MK-etapil parandas Fenninger 22. detsembril 2007, kui ta oma kodumaal peetud Alpi kahevõistluse etapil lõpetas kiirlaskumise 6. kohal ja slaalomis oli 8., aga tõusis ikkagi 4. kohale, olles austerlastest parim. Selle aasta juunioride MM toimus Hispaanias Formigalis ja Fenningeri saatis neil taas edu. 23. veebruaril 2008 oli ta ülisuurslaalomis teine, kaotades Saksamaa suusatajale Viktoria Rebensburgile 0,78 sekundit. 26. veebruaril tuli ta kiirlaskumises 4. kohale, olles austerlastest ikkagi selgelt parim. 28. veebruaril sai ta slaalomis 8. koha, Bernadette Schild tõi Austriale kulla. Järgmisel päeval tuli Fenninger Alpi kahevõistluses juunioride maailmameistriks, kui ta suurslaalomi esimese laskumise järel oli 3., teise laskumisega tõusis liidriks ja kiirlaskumises suutis liidripositsiooni säilitada. Eva-Maria Brem saavutas pronksmedali.
Selle aasta Austria meistrivõistlused toimusid Haus im Ennstalis. 27. märtsil tuli Fenninger seal kiirlaskumises juunioride seas 6. ja täiskasvanute seas 10. kohale. Järgmisel päeval oli ta ülisuurslaalomis täiskasvanute seas 8. ja 1. aprillil slaalomis 7.
26. jaanuaril 2009 Cortina d'Ampezzos jõudis ta esimest korda poodiumile, olles ülisuurslaalomis teine. Ta arvati Austria koondisse ja osales neljal distantsil maailmameistrivõistlustel Prantsusmaal Val d'Isere'is. 3. veebruaril saavutas ta kohe ülisuurslaalomis 4. koha (Andrea Fischbacher tõi Austriale pronksmedali). 6. veebruaril osales ta Alpi kahevõistluses, kus ta oli kiirlaskumises 12. ja tõusis suurslaalomiga 7. kohale. (Austria sai kuld- ja pronksmedali.) 9. veebruaril katkestas ta kiirlaskumise. 14. veebruaril ebaõnnestus Austria slaalomis täielikult: esimeses laskumises ei tulnud keegi austerlastest 30 parema sekka ega pääsenud teise sõitu! Fenninger oli 36.
Järgnesid juunioride maailmameistrivõistlused Saksamaal Garmisch-Partenkirchenis. Fenninger osales kolmel aeglasemal distantsil. 1. märtsil jäi ta slaalomis 17. kohale, järgmisel päeval oli suurslaalomis 6. (Karin Hackl tõi Austriale pronksmedali) ja 4. märtsil pälvis ka Fenninger ülisuurslaalomis pronksmedali kahe austerlase vahel (Viktoria Rebensburg võitis).
2009. aasta Austria meistrivõistlustel pälvis Fenninger juba medali. 17. märtsil oli ta slaalomis Lackenhof am Öscheris avalaskumise järel teisel kohal ja taandus teise laskumisega pronksile. Kathrin Zettel võitis mõlemad laskumised. Järgmisel päeval oli ta sealsamas suurslaalomis 18. (Zettel võitis taas).
2010. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Vancouveris läks Fenningeril halvasti. Ta osales kolmel distantsil. 17. veebruaril oli ta halvima austerlasena kiirlaskumises 25. Järgmisel päeval osales ta Alpi kahevõistluses, kus oli algul kiirlaskumises halvima austerlasena 18. ja tõusis lõpuks 16. kohale. 20. veebruaril oli ta ka ülisuurslaalomis 16.
2010. aasta Austria meistrivõistlustel Innerkremsis katkestas Fenninger 15. märtsil slaalomi teise laskumise ja järgmisel päeval oli suurslaalomis 12.
pisi|Anna Veith (2011) Järgmisel hooajal Fenningeri tulemused paranesid. Maailma karika etappidel kordas ta kahel korral oma senist parimat, milleks oli neljas koht: 5. detsembril Kanadas Lake Louise'is ülisuurslaalomis ja 19. detsembril Val d'Isere'is Alpi kahevõistluses. 8. jaanuaril 2011 tuli ta Zauchensees lõpuks kiirlaskumises kolmandaks Lindsey Vonni (USA) ja Anja Pärsoni (Rootsi) järel. Juba 21. jaanuaril kordas ta kolmandat kohta Cortina d'Ampezzos, taas Vonni ja Pärsoni järel, kusjuures vahe Pärsoniga oli kõigest 0,04 sekundit.
2011. aasta maailmameistrivõistlused mäesuusatamises toimusid Garmisch-Partenkirchenis. Fenninger osales kolmel kiiremal distantsil. 8. veebruaril oli ta ülisuurslaalomis 5. (Elisabeth Görgl võitis). 11. veebruaril tuli ta suures Alpi kahevõistluses maailmameistriks, edestades 0,09 sekundiga Tina Mazet (Sloveenia) ja 0,27 sekundiga Anja Pärsonit. 13. veebruaril jäi Fenninger kiirlaskumises 17. kohale (Görgl võitis).
26. märtsil tuli Fenninger esimest korda Austria meistriks, võites Saalbachis ülisuurslaalomi. Ta edestas Andrea Fischbacherit 0,32 sekundiga.
4. detsembril 2011 tuli Fenninger esimest korda maailma karika etapil teiseks. See juhtus Lake Louise'is ülisuurslaalomis, kus ta kaotas Lindsey Vonnile 0,19 sekundiga. 28. detsembril võitis ta lõpuks MK-etapi ja see juhtus kodumaal Lienzis, kui ta võitis suurslaalomi.
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis võistles ta samuti neljal alal. 10. veebruaril tuli Alpi kahevõistluses, kaheksandaks, 12. veebruaril kiirlaskumises katkestas, kuid võitis 15. veebruaril toimunud ülisuurslaalomis kuldmedali, edestades Maria Höfl-Rieschi (Saksamaa) 0,55 sekundiga ja kaasmaalast Nicole Hosp 0,66 sekundiga. 18. veebruaril toimunud suurslaalomis võitis ta Tina Maze järel hõbemedali, kellel kaotas 0,07 sekundiga.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Beaver Creekis tuli ta maailmameistriks suurslaalomis ja ülisuurslaalomis ning võitis kiirlaskumises hõbemedali.
2015.–2016. aasta hooajast jäi ta põlvevigastuse tõttu eemale.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis võitis ta ülisuurslaalomis hõbemedali, kaotades tšehhitar Ester Ledeckále kõigest ühe sajandikuga. Suurslaalomis oli Veith kaheteistkümnes.
Saavutused
pisi|Anna Veith (2011)
Maailma karikavõistlustel
Anna Veith on osalenud ( <FONT COLOR=PURPLE>seisuga 25. märts 2018</FONT> ) 230 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 46 korda. 15 etappi on ta võitnud.
Isiklikku
16. aprillil 2016 abiellus ta oma kauaaegse tuttava, endise lumelauduri Manuel Veithiga ning võttis endale tema perekonnanime.
Stephanus VII
Stephanus VII (mõnedes paavstide loendites, kus arvestati ka preester Stephanust, on ta Stephanus VIII) oli paavst 928 või 929–931. Ta oli 124. paavst.
Stephanus (Stefano) sündis Roomas ja ta oli Teudemundo (Teudemund) poeg. Salvador Miranda pakub, et ta võis pärineda Gabrielli suguvõsast.
Stephanus oli paavst Leo VI ajal Santa Anastasia kardinalpreester.
Stephanus VII valiti paavstiks kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi detsembris 928 Tuscolo krahvi Teofilato I tütre Marozia ja tema elukaaslase Toscana markii Guido tahtel. Miranda järgi võis ta paavstiks saada jaanuaris 929.
Stephanus VII kinnitas San Antimo kloostri privileegid ning võttis bullaga "Cum summae apostolicae" Joncelsi kloostri oma jurisdiktsiooni alla.
Stephanus VII suri veebruaris 931 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse. Miranda oletab, et ta võidi mõrvata Marozia käsul.
Michele Tenore
Michele Tenore (5. mai 1780 – 19. juuli 1861) oli itaalia botaanik.
Ta lõpetas 1800. aastal Napoli ülikooli arstina. Alates 1811. aastast oli ta ülikoolis botaanikaprofessor.
Tema kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühendina Ten..
Preeria
pisi|Preeria
Preeria on Põhja-Ameerika parasvöötme rohtla.
Preeriad levisid või levivad peamiselt Suurel tasandikul Ameerika Ühendriikides (peamiselt Põhja-Dakota, Lõuna-Dakota, Nebraska, Kansase, Oklahoma, Texase, Colorado, Wyomingi ja Montana osariigis) ja Kanadas (peamiselt Manitoba, Saskatchewani ja Alberta provintsis). Tänapäeval on suurem osa preeriaid põllumaaks muudetud.
Preerias domineerivad rohttaimed puittaimede üle, palju on kõrrelisi. Loomadest olid preeriale iseloomulikud ameerika piison ja koiott.
Preeriaga sarnanevad piirkonnad mujal maailmas on stepp (Kasahstan, Venemaa), pampa (Argentina) ja pusta (Ungari). Soojema kliimaga rohtlat nimetatakse savanniks.
AUS
Aus võib olla:
Loe küla
Loe on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
Jack Kilby
Jack St. Clair Kilby (8. november 1923 Jefferson City – 20. juuni 2005 Dallas) oli USA elektroonikainsener, kes leiutas  1958 esimese mikroskeemi. Umbes kuus kuud hiljem tegi sama leiutise Robert Noyce.
John Holmes
John Holmes (pärisnimega John Curtis Estes; 8. august 1944, Ashville, Ohio – 13. märts 1988, Los Angeles) oli ameerika pornofilminäitleja.
Ta osales 1970ndate algusest alates üle 2500 pornofilmis. Ta oli tuntud oma pika suguti poolest.
Holmesi süüdistati osaluses 1981. aastal toimunud Wonderlandi mõrvades, kuid seda ei õnnestunud tõestada.
1985. aastal diagnoositi tal HIV, ta suri AIDSi.
Arumetsad
pisi|[[Männik]] Arumetsad on üks peamisi metsatüübiklasse.
Arumetsade peamiseks puuliigiks on harilik mänd või harilik kuusk. Lisaks okaspuudele võib seal kasvada veel arukaske, harilikku haaba ja sangleppa, aga ka laialehiseid puuliike tamme, saart, vahert jt.
Arumetsad kasvavad mineraalmuldadel või õhukese turbakihiga (alla 30 cm) soostunud muldadel. Toitainerikkus võib olla arumetsades väga vahelduv, väga vaestest (nõmmemännikud) väga rikkani (loometsad). Niiskustingimused sõltuvad sellest, millisele kivimile muld on tekkinud ja sellest, kui sügaval on põhjavesi.
Arumetsade metsaklassi kuuluvad järgmised metsatüübirühmad :
E. Lõhmuse järgi kuuluvad siia ka soovikumetsad ja rabastuvad metsad.
Eesti punkansamblite loend
Eesti punkansamblite loend loetleb eesti punk-ansamblid.
390
390. aasta
Eesti muuseumide loend
''Siin on loetletud Eestis töötavaid ja töötanud muuseume ja mõnede muuseumide filiaale. On olemas lehekülg Eesti muuseumide loend 1938.
Gaetano Savi
thumb|Gaetano Savi Gaetano Savi (13. juuni 1769 Firenze – 28. aprill 1844) oli itaalia botaanik.
Tema peamised teosed on "Flora Pisana" ("Pisa taimestik"), 1798), "Trattato degli alberi della Toscana" ("Traktaat Toscana puudest"), 1801), "Botanicon Etruscum" ("Etruuria botaanika", 1808) ja "Flora Italiana" ("Itaalia taimestik", 1818).
Gaetano Savi poeg oli geoloog ja ornitoloog Paolo Savi.
Tema kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühendina Savi.
391
391. aasta
Varna (India)
Need seisused on:
AFG
AFG on mitmetähenduslik lühend.