cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arjen Robben
Koondisekarjäär
2008. aasta EM-valikgruppi loositi Holland kokku Rumeeniaga nagu eelmiseks MM-valikgruppi. Kuid kui siis oli Holland mõlemad omavahelised mängud võitnud, siis nüüd Holland viigistas kodus ja kaotas võõrsil. Rumeenia võitis alagrupi Hollandi ees, aga finaalturniirile pääses kaks paremat. Robben ei löönud valikgrupis väravaid.
EM-finaalturniiril loositi Holland taas kõige tugevamasse alagruppi koos mõlema MM-finalisti Itaalia ja Prantsusmaa jalgpallikoondise ning lisaks Rumeeniaga. Sellegipoolest läbis Holland alagrupi üliedukalt. 9. juunil alistas Holland Itaalia 3:0, Robben ei mänginud. 13. juunil alistas Holland Prantsusmaa 4:1, Robben mängis teise poolaja (esimese võitis Holland 1:0) ja lõi 72. minutil 3:1. 17. juunil alistas Holland ka Rumeenia 2:0, Robben mängis esimesed 61 minutit ja võeti välja seisul 1:0. Teisena läks alagrupist edasi Itaalia. Kuid 21. juunil veerandfinaalis kaotas Robbenita mänginud Holland Venemaa jalgpallikoondisele lisaajal ja langes välja.
2010. aasta MM-valikgrupi läbis Holland täiseduga. Robben lõi ühe värava, Norra jalgpallikoondise vastu kodus.
pisi|Arjen Robben (2010) MM-finaalturniir toimus Lõuna-Aafrika Vabariigis. Holland läbis ka alagrupi täiseduga, alistades kõigepealt Taani jalgpallikoondise 2:0 ja siis Jaapani jalgpallikoondise 1:0, Robben neis kohtumistes kaasa ei teinud. Viimases alagrupimängus Kameruni jalgpallikoondise vastu 24. juunil sekkus Robben 73. minutil seisul 1:1 ja Holland võitis 2:1. Teisena pääses alagrupist edasi Jaapan. 28. juunil alistas Holland 2:1 Slovakkia jalgpallikoondise. Robben mängis 71 esimest minutit, lõi 18. minutil avavärava, sai 31. minutil esimesena kollase kaardi ja valiti kohtumise parimaks mängijaks. 2. juulil mängis Robben veerandfinaalis Brasiilia jalgpallikoondise vastu terve kohtumise ja andis 68. minutil nurgalöögi, millest Wesley Sneijder lõi võiduvärava 2:1. 73. minutil sai Brasiilia poolkaitsja Felipe Melo Robbeni ründamise eest punase kaardi. 6. juulil mängis Robben poolfinaalis Uruguay jalgpallikoondise vastu 89 minutit ja viis 73. minutil Hollandi 3:1 juhtima. Pärast Robbeni väljavahetamist lõi Uruguay veel ühe värava. 11. juulil peeti Hollandi ja Hispaania jalgpallikoondise vahel finaal, kus jagati välja MM-finaalide kohta pretsedenditud 14 kollast kaarti, neist 9 Hollandile. Robben sai 84. minutil kollase kaardi. Hispaania võitis lisaajal 1:0 ja Hollandi parim võimalus oli 60. minutil, kus Robben jäi üks ühe vastu väravavahi Iker Casillasega, kes suutis Robbeni löögi jalaga tõrjuda.
2012. aasta EM-valikgrupi võitis Holland Rootsi ees (omavahelistes kohtumistes võitis kumbki omas kodus ja Holland võitis kõik ülejäänud mängud). Kaks paremat pääses finaalturniirile. Robben väravaid ei löönud.
Finaalturniiril Ukrainas oli Robben kõigis Hollandi kohtumistes algkoosseisus. 9. juunil kaotas Holland Taanile, 13. juunil 1:2 Saksamaale (Robben vahetati 83. minutil välja) ja 17. juunil 1:2 Portugalile. Holland jäi alagrupis viimaseks ja langes välja.
2014. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 13. juunil lõi ta kaks väravat Hispaaniale. Teises alagrupimängus lõi ta värava Austraaliale. Holland jõudis poolfinaali, kus penaltiseerias kaotati Argentinale. Robben oli üks kahest Hollandi mängijast, kes penaltiseerias ei eksinud. Kolmanda koha mängus võideti 3:0 Brasiiliat ja võideti pronksmedal. Robben pälvis turniiri Pronksise Palli auhinna.
Pärast ebaõnnestunud 2018. aasta maailmameistrivõistluste valiksarja otsustas Robben koondisekarjääri lõpetada. Tema viimaseks koondisemänguks jäi 10. oktoobril 2017 peetud MM-i valikmäng Rootsiga, kus ta lõi kaks väravat. Tema arvele jäi 96 koondisemängu ja 37 väravat.
Abaja laht
pisi|Abaja laht kaardil pisi|Abaja laht ida poolt, vasakul silmapiiril [[Vassiklaid]] Abaja laht (keskkonnaregistri kood VEE3243040) on laht Saaremaa läänerannikul, Kihelkonna lahe kaugem kagupoolne sopp Papissaare poolsaarest kirdes.
Lahe veepeegli pindala on 114 ha. Laht on piklik, kagu-loodesihiline, lahesuu jääb loodesse. Lahe pikkus on umbes 2 km. Lahe laius on lahesuus umbes 400 m, kõige laiemas kohas umbes 1 km. Laht on madal, lahesuus on sügavuseks mõõdetud 1,8 m.
Lahte suubuvad kagusopis Kihelkonna oja ja Allika oja. Lahesuu edelaküljel on Vassiklaid, sellest umbes 100 m kagu poole jääb Süllanina kuiv (laid). Sellest edela poole jääv laheosa kannab nime Vanavõrkealune. Lahe kirdekaldal on Saaremaaga kokku kasvanud Kadaklaid (nüüd poolsaar). Sellest põhja poole jääb kunagine lahesopp Kassiauk. Kadaklaiu kõrval meres on Kadakalaiu kuiv (laid). Lahes on veel kaks nimeta laidu.
Revolutsionäär
Revolutsionäär on revolutsiooni teostaja, revolutsioonivõitleja. Mõnedel juhtudel võib liigitada revolutsioonide teostajaid riigi- ja valitsusekukutajateks või terroristideks.
Max Kaur
pisi|Max Kaur, 2004 Max Kaur (1999. aastani Maksim Jermakov; sündinud 9. detsembril 1969 Tallinnas) on Eesti poliitik, aastail 2019–2020 Jõhvi vallavanem.
Menuett
Menuett on pärit Prantsusmaalt. Algul tantsis menuetti lihtrahvas, 17. sajandist sai sellest õukonnatants.
Max Kaur
Ta oli aastatel 2013–2017 Mustvee linnapea ja 2018–2019 Jõhvi abivallavanem. Aastast 2022 on Lüganuse abivallavanem. Kaur on Eesti sõltuvus- ja hasartmängudevastase liikumise asutaja ja juht.
Haridustee
1987 – lõpetas ta Mustamäel asuva Tallinna 51. Keskkooli.
1987–1989 läbis Nõukogude Liidu armees ajateenistuse.
2002 – sai Moskva Rahvusvahelise Sõltumatu Keskkonna ja Politoloogia Ülikoolis (International Independent University of Environmental and Political Sciences) õigusteaduste bakalaureuseks.
2003 – kaitses äriõiguse diplomitööd Rahvusvahelise Sotsiaalteaduste Rakendusliku Kõrgkooli LEX õigusteaduskonnas.
2008 – sai magistrikraadi Peterburi Riiklikus Inseneriteaduse ja Majanduse Ülikoolis ENGECON (Saint-Petersburg State Academy for Engineering and Economics).
26. detsembril 2013 kaitses ta Peterburi Riiklikus Majandusülikoolis väitekirja "Tööstusettevõte innovatiivse arengu aktiivsuse formeerimise meetodid" ning 19. mail 2014 sai Max Kaur Venemaa Kõrgema Atestatsioonikomisjoni otsusega ning Vene Föderatsiooni haridus- ja teadusministeeriumi käskkirjaga nr 273/nk majandusteaduste kandidaadi kraadi, mis on UNESCO hariduse rahvusvahelise standardse klassifikatsiooni järgi võrdsustatud filosoofiadoktori kraadiga (PhD).
Poliitiline tegevus
1995–1998 oli Kaur Tuleviku Eesti Erakonna esimehe Jaanus Raidali poliitiline nõunik.
1996–1997 oli Tšetšeeni Vabariigi Itškeeria täievolilise esindaja Eestis nõunik.
1999. aastast on Kaur Eesti Keskerakonna liige ja juhtis Eesti Keskerakonna Noortekogu venekeelsete noorte fraktsiooni.
2000–2005 Eesti Juristide Liidu liige.
2002–2005 aastatel Tallinna linnapea Edgar Savisaare nõunik-abi.
2005–2006 Maardu abilinnapea.
2005–2006 Eesti Keskerakonna Paldiski linna osakonna esimees.
2006–2010 Majanduse ja Juhtimise Instituudi ECOMEN prorektor.
2008 – Vene Akadeemilise Seltsi Eestis täisliige.
1993. aastast on Kaur tegev integratsioonivaldkonnas, ta oli pikka aega integratsiooniprojekti Minu Riik juhtkomitee liige.
2007 – lõi Kaur Eesti kasiinovastaste liikumise eesmärgiga oluliselt piirata hasartmängurlust Eestis, võttes kasiinonduse riigi ja omavalitsuste kontrolli alla.
2009–2013 Tallinna linnavolikogu liige, Keskfraktsioon.
2009–2013 Tallinna linnavolikogu õiguskomisjoni aseesimees ning rahanduskomisjoni liige.
2010–2013 Tallinna linnavolikogu korrakaitsekomisjoni liige.
2010. aastast Ühiskonna Arengu Instituudi juht.
2011–2013 Tallinna linnavolikogu korrakaitsekomisjoni esimees.
20. septembril 2011 Moskvas võttis Tallinna linnavolikogu liikme Kauri vastu Moskva Duuma esimees Vladimir Platonov.
1. novembril 2011 määras Tallinna linnavalitsus Kauri Sihtasutus Tallinna Arengu- ja Koolituskeskuse nõukogu liikmeks.
GEICO
Government Employees Insurance Company (lühend GEICO) on Ameerika Ühendriikides sõidukikindlustust pakkuv ettevõte.
Max Kaur
Poliitiline tegevus
2011–2012 oli Kaur Peterburi linnavalitsuse liikme Terenti Meštšerjakovi nõunik kaasaegse omavalitsuse arendamise küsimustes.
6. detsembril 2012 Moskvas võttis Tallinna Linnavolikogu liige Kaur osa Venemaa Riigiduumas toimunud kohtumisest Venemaa Riigiduuma esimehe Sergei Narõškiniga. Kohtumine toimus Gortšakovi rahvadiplomaatia fondi korraldatud ürituse „Dialoog tuleviku nimel“ raames.
10. detsembril 2012 Moskvas võttis Tallinna Linnavolikogu liige Kaur osa Venemaa Välisministeeriumis toimunud kohtumisest Venemaa välisministri Sergei Lavroviga. Kohtumine toimus Gortšakovi rahvadiplomaatia fondi korraldatud ürituse „Dialoog tuleviku nimel“ raames.
2013–2017 Mustvee linnapea. Mustvee linnavolikogu valis Max Kauri linnapeaks 2. aprillil 2013.
2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta valimisringkonnas nr 9 (Jõgeva ja Tartu maakond).
2013-2020 Eesti Keskerakonna volikogu liige
2015 – kuulutas ajaleht Peipsirannik ta Peipsimaa aasta inimeseks.
2017 – 2019 Mustvee vallavolikogu liige
2017–2018 Mustvee volikogu aseesimees.
2018–2019 Jõhvi abivallavanem Martin Repinski vallavalitsuses.
2019–2020 Jõhvi vallavanem.
2021 Jõhvi abivallavanem
2022– Lüganuse abivallavanem
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 9 (Jõgeva- ja Tartumaa (v.a Tartu linn)) 114 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Max Kauri ema on kunagine Estonia teatri balletisolist Larissa Kaur.
Max Kaur kaotas parvlaeva Estonia katastroofis õe Katrin Kauri, kes kuulus laevapersonali hulka, ning vanaema Tamara Jermakova, kes viibis laeval reisijana. Max Kauril on tütar Viktoria (sündinud 1996).
Max Kaur hobid on golf ja tennis. Ta on enda sõnul ka hea laskur ja oskavat tanki juhtida, sest oli sõjaväes tankipolgus.
Steyr
pisi|Steyri vanalinn Steyr (ligikaudne hääldus [štair]) on linn Austrias Ülem-Austria liidumaal.
Majandus
Ettevõtteid:
Endine suure tähtsusega ettevõte oli Steyr-Daimler-Puch (1864–2001).
Gavott
Gavott on pärit Prantsusmaalt. Alguses tantsiti seda lihtrahva hulgas, alates 17. sajandist muutus õukonnatantsuks.
Igavese pakase vöö
Igavese pakase vöö on Maa soojusvöö, mille piiriks on kõige soojema kuu samatemperatuurijooned 0 °C ekvaatori poolt. Seal on kogu aasta jooksul õhutemperatuurid väga madalad, päevad lühikesed ja ööd pikad. Kuni poolaastani esinevad polaarpäev ja polaaröö.
See soojusvöö hõlmab Arktika keskosa ja peaaegu kogu Antarktise mandri territooriumi.
Oederan
Oederan on linn Saksamaal Saksimaa liidumaa Kesk-Saksimaa kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus linn Freibergi kreisi. 1. jaanuaril 2012 liideti linnaga Frankensteini vald.
Linnaosad
Linnaosad on Börnichen, Gahlenz, Görbersdorf, Kirchbach, Schönerstadt, Breitenau ja Lößnitztal.
Buch (Vorarlberg)
Buch on vald Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas.
Kuritegevuse tase
Kuritegevuse tase ehk kuritegevus on teatud piirkonnas teatud aja jooksul toime pandud kuritegude hulk või suhtarv võrrelduna rahvaarvuga. -- Praegusest määratlusest tuleb välja, et "kuritegevus on suhtarv", mis pole ju õige. Kuriuss (arutelu) 12. juuni 2023, kell 10:50 (EEST)
Crime rate
Masurka
Masurka (poola keeles mazurek Poola maakonna Mazury järgi) on Poola päritolu tants ja tantsumuusika žanr.
Masurka on kiire tempoga hüppetants 3/4 taktimõõdus. Kasutatakse palju punkteeritud rütme, iseloomulik on rõhk takti teisel või kolmandal löögil.
Mage sõstar
Mage sõstar (Ribes alpinum) on taimeliik sõstraliste sugukonnast sõstra perekonnast.
Viljadeks on punased marjad. Need meenutavad punast sõstart ning on söödavad, kuid maitsetud.
Mage sõstar haarab ka varem eraldi liigiks peetud heleda sõstra.
Inglismaa vapp
thumb|Inglismaa vapp
Inglismaa vapil on kujutatud kolme kuldset sammuvat ja otsa vaatavat (passant guardant) lõvi (leopardi) punasel kilbil.
Lõuna-Morava maakond
Lõuna-Morava maakond on 1. järgu haldusüksus (maakond) Tšehhis.
Suuremad linnad on Brno, Znojmo, Hodonín, Břeclav, Vyškov ja Blansko.
Inglismaa vapp
Vapp võeti kasutusele 1190. aastatel Richard I poolt.
Lõuna-Morava maakond
Lõuna-Morava maakonna Břeclavi ringkonnas asuva Dolní Věstonice küla lähistelt on leitud teadaolevalt maailma vanimad keraamilised kujud. Nende hulgas ka vahemikku 29 000 kuni 25 000 eKr dateeritud Dolní Věstonice Venus.
Inglismaa vapp
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vapil on Inglismaa vapp esimesel ja neljandal väljal.
Lõuna-Morava maakond
Haldusjaotus
Maakond jaguneb 7 ringkonnaks:
Välislingid
🇨🇿
Loodusreservaat
Loodusreservaat on kaitseala (tavaliselt rahvuspargi või looduskaitseala) eriliselt kaitstav vöönd, kus üldjuhul on keelatud igasugune inimmõjustus. Harvem on kasutatud ka terminit "kaitseala reservaat" (inglise reserv of a protected area).
Varasemas kirjanduses tähistas "reservaat" või "loodusreservaat" (eriliselt) kaitstavat (loodus)kaitseala. See tuleneb tõenäoliselt võõrkeelsetest tõlgetest, kus reservaaditarindiga sõnad tähistasid/tähistavad (loodus)kaitseala. Nt inglise keeles reserv, reservation, saksa keeles Reservat, vene keeles резерват, резервация.
Mõiste "loodusreservaat" Eesti looduskaitseseaduse järgi
Eesti looduskaitseseadus defineerib loodusreservaati kui inimtegevusest puutumata loodusega maa- või veeala, kus tagatakse looduslike koosluste säilimine ja kujunemine üksnes looduslike protsesside tulemusena. Seadus määratleb ka, et loodusreservaadis on keelatud igasugune inimtegevus, sealhulgas inimeste viibimine. Inimeste viibimine loodusreservaadis on lubatud järelevalve ja päästetööde ning loodusobjekti valitsemise eesmärgil. Teadustegevuse ning loodusobjektide seisundi jälgimise ja hindamise eesmärgil tohib loodusreservaadis viibida kaitseala valitseja nõusolekul.
Lätlased
Lätlased (läti keeles latvieši) on läti keelt emakeelena kõnelev balti rahvas, Läti põhirahvus.
Lätlaste koguarv on umbes 1,5 miljonit, neist 1 284 194 (2011. aasta rahvaloenduse andmetel; 62,1% rahvastikust) elab Lätis. Läti rahvas on kujunenud peamiselt 13.–16. sajandi jooksul latgalitest, kelle hulka assimileerus seele, semgaleid, kuralasi ja liivlasi. Lätlaste rahvakultuuris on palju ühist eestlaste omaga.
Umbes 2/3 lätlastest on protestandid ja umbes 1/4 katoliiklased (enamasti Latgales).
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 1764 lätlast.
Etnogenees
Läti rahvas kujunes praegusel Läti alal erinevate balti ja läänemeresoome hõimude assimileerumisel latgalitesse. 13. sajandi kirjalike allikate ja arheoloogiliste leidude järgi asustasid seda ala lisaks Ida-Lätis elanud latgalitele veel seelid, semgalid, kuralased, liivlased, võndlased ja idumealased. Juba muinasajal latgalitega väga sarnase kultuuriga seele ei mainita enam alates 13. sajandi lõpust. Samamoodi kadusid 13. sajandi jooksul allikatest latgali segaasustusega piirkondades elanud idumealaste ja võndlaste väikerahvad.
Semgalite arvukusele mõjusid laastavalt pikaajalised sõjad Riia piiskopi ja mõõgavendade orduga (hiljem Liivi orduga) Liivimaa ristisõja ajal, lisaks lahkus neid pärast allajäämist massiliselt põgenikena Leetu. Sarnane oli olukord kuralaste aladel, kus algul mõjutas nende arvukust sõda piiskopi ja ordu vastu, hiljem juba piiskopi ja ordu poolel olles žemaitide vastu. Ka kuralasi rändas massiliselt Leetu. Samamoodi kahjustasid väiksemate hõimude elujõudu hilisemad sõjad, eriti Liivi sõda ja Põhjasõda. Need puudutasid suhteliselt enam liivlasi, kes suures osas elasid tähtsate liiklussoonte ääres. Oluliseks teguriks olid veel katkuepideemiad, mis koos sõdadega jätsid tühjaks paljud paigad. Need taasasustati sageli naaberhõimude liikmete, tihti just latgalite kui arvukama ja sõdades suhteliselt vähem kannatanud rühma poolt.
Weimari vabariik
Weimari vabariigiks nimetatakse ajajärku Saksa Riigis aastatel 1919–1933. See on saanud nime Weimari linna järgi, kus võeti vastu uus Saksamaa konstitutsioon ja kuulutati välja Saksa vabariik.
Lätlased
Etnogenees
Latgalitest/lätlastest erinevat keelt kõnelevate läänemeresoomlaste assimileerumine on võtnud kõige kauem aega, seda eriti suuremale, praeguse Eesti territooriumi hõlmanud läänemeresoome keelealale lähedal asunud kogukondade puhul. Lätlastega ümbritsetud piirkondades elanud Vidzeme liivlased assimileerusid 18. sajandil, eestlaste asualaga külgnevas Salatsi piirkonnas aga alles 19. sajandi teiseks pooleks. Kuramaa liivlased olid 18. sajandiks säilinud vaid Saaremaa vastas oleval rannaalal. See rahvakild assimileerus 21. sajandi alguseks. Nende väheste inimeste, kes tänapäeval end liivlaseks peavad, emakeel on juba läti vm keel. Millal veel 13. sajandil osaliselt Vidzeme kirdeosa asustanud, oletatavalt lõunaeesti keelele sarnast keelt kõnelenud läänemeresoomlased lätlastesse sulandusid, on ebaselge. Pole välistatud, et nad säilisid leivudena kuni 20. sajandi alguseni.
Hele sõstar
Hele sõstar (Ribes lucidum Kit.) on varem eraldi liigiks peetud taim sõstraliste sugukonnast sõstra perekonnast. Praegu on ta arvatud kuuluvaks liiki mage sõstar.
Lätlased
Etnogenees
17. sajandil sai alguse eriilmelise lätlaste etnilise rühma, tänapäevaste latgalite (mitte segi ajada vana latgali hõimuga) moodustumine. 1629. aastal sõlmitud Altmargi vaherahuga määrati latgalite/lätlaste asuala kaguosa ehk Latgale Poola-Leedu riigile, ülejäänud aga Rootsile. Poliitiline piir tõi kaasa erinevad suunad ühiskondlikus ja kultuurilises arengus, ennekõike katoliikluse kinnistumise Leedu-Poola alal ja luterluse kinnistumise Rootsi alal. Samal ajal kui lääne pool balti hõimude keelte kokkusulamisega tekkinud läti keele arengut mõjutas tugevasti saksa keel, kujunes Latgales poola, leedu ja vene keele mõjusfääris välja sellest erinev latgali keel. Alates 1918. aastast on latgalid elanud taas koos lätlastega ühe haldusüksuse territooriumil. Kuigi latgalitel on ka tugev läti identiteet, on nad nõudnud oma keelele suuremat ametlikku tunnustust. Seni on riigivõimud sellele vastu olnud ja tänapäeva Läti Vabariik määratleb latgali keelt läti keele ülemmurde osana.
Weimari vabariik
Tegemist oli esimese demokraatliku riigiga Saksamaa ajaloos. Riigi eluiga jäi aga lühikeseks ja 1933. aasta jaanuaris pärast Adolf Hitleri võimuletulekut asendus see natsionaalsotsialistliku riigiga. Ametlik nimi, Saksa Riik, mis oli kasutusel alates 1871. aastast, jäi aga muutmata.
Hele sõstar
Heledat sõstart eristati mageda sõstra tavalisemast vormist rohkemaõieliste emasõisikute (5–8 õit õisikus, magedal sõstral enamasti 3) ja pikema keskmise hõlma poolest lehel.
Polka
Polka on Tšehhi päritolu tants ja tantsumuusika žanr. Taktimõõt on 2/4, tempo kiire.
Weimari vabariik
Versailles' rahulepingu piirangute tõttu ei olnud Weimari vabariik sõltumatu riik ja selle maa-ala olid sõja võitjad osaliselt okupeerinud. Samuti seisis riik silmitsi sõjakahjude tasumise kohustusega ning selle rahandust kahjustas hüperinflatsioon.
Polka
Polkat iseloomustab kaheksandiknootides liikuv meloodia.
Weimari vabariik
Ajaloost
Saksamaal algas revolutsioon 3. novembril 1918 sõjalaevastiku madruste ülestõusuga Kielis, kust ta levis kiiresti suurtesse linnadesse. Baieris kukutati monarhia ja 7. novembril 1918 kuulutati välja Baieri nõukogude vabariik. 9. novembril loobus troonist Saksa keisririigi keiser Wilhelm II. Teised Saksa monarhiad (Preisi kuningriik, Baieri kuningriik, Saksimaa kuningriik, Württembergi kuningriik, Braunschweigi hertsogkond jt.) kukutati 1918. aasta novembri jooksul.
Polka
19. sajandil oli polka valsi kõrval üks populaarsemaid seltskonnatantse.
Weimari vabariik
Ajaloost
Max von Badeni valitsus astus 9. novembril tagasi ning ametisse asus uus parem- ja vasaksotsialistidest koosnev valitsus Friedrich Eberti juhatusel. Eberti valitsus seadis eesmärgiks lähitulevikus toimuma pidanud konstitutsioonilise kogu valimised. Philipp Scheidemann kuulutas Riigipäevahoone aknalt välja vabariigi. Kaks tundi hiljem kuulutas Karl Liebknecht Berliini linnalossi rõdult välja "vaba sotsialistliku vabariigi".
Versailles' rahuleping
11. novembril 1918 lõppes esimene maailmasõda ja juunis 1919 oli Saksamaa sunnitud alla kirjutama Versailles' rahulepingule. Rahuleping lõpetas esimese maailmasõja, viies lõpule 11. novembril 1918 sõlmitud Compiègne'i vaherahuga alustatu. Vastavalt rahulepingule loovutas Saksamaa piirialad, mistõttu riigi territoorium vähenes kaheksandiku võrra. Okupeeriti Reini jõe vasak kallas ja 50 km laiune vöönd paremast kaldast, kuhu moodustati Reini demilitariseeritud tsoon ja kuhu ei tohtinud sõjaväge paigutada (vt Reinimaa okupeerimine). Saksamaa kaotas suuri alasid Poolale, Prantsusmaale ja Leedule (vt Versailles' rahulepingu tingimused). Reparatsioonikulud olid suured ja pärssisid majandust. 1923. aastal hävis inflatsiooni tõttu senine rahaühik mark, selle asemele loodi stabiilse väärtusega rentmark ja riigimark.
Saksamaa novembrirevolutsiooni tagajärjel kokku varisenud poliitilise süsteemi (monarhia) asemele asuti looma uut demokraatlikku riigikorraldust. Keiser oli põgenenud ning riigivormi muutmine vajas vormistamist. Saksa Vabariigi Asutav Kogu valiti 1919. aasta jaanuaris. Kokku tuli see Weimari linnas, kuna Berliinis oli pärast Saksa kommunistide alustatud Spartacusbundi ülestõusu ja üldstreike ikka veel rahutu. Aasta algul töötati välja põhiseadus, Saksamaast sai vabariik, kus kõrgeimaks seadusandlikuks organiks oli riigipäev – Reichstag. pisi|Friedrich Ebert ([[1925)]]
Riigikorrast
Põhiseaduse kohaselt oli Saksamaa presidentaalne vabariik, kus kõrgeimaks seadusandlikuks võimuorganiks oli riigipäev (Reichstag). Riigipäev oli kahekojaline. Ülemkoja moodustas liidumaade esindajaist koosnev 68-liikmeline riiginõukogu (Reichsrat). Alamkoja moodustas riigipäev, mis valiti proportsionaalse valimissüsteemi alusel. Valimisõigus oli nii meestel kui ka naistel alates 20. eluaastast. Riigipäev arutas jooksvaid poliitilisi probleeme, võttis vastu seadusi, kinnitas riigieelarve, kinnitas ametisse valitsusjuhi – riigikantsleri – ning valitsuse liikmed. Valitsus, mille moodustas tavaliselt parlamendi enamus, oli riigipäeva ees aruandekohuslane.
Riiginõukogu oli kontrollorgan, mille ülesanne oli riigipäeva tegevuse kontrollimine ning liidumaade huvide kaitse. Tal oli riigipäeva otsuste suhtes edasilükkava veto õigus. Põhiseaduse § 61 alusel oli Austriale kuni lõpliku liitumiseni ette nähtud nõuandev hääl riiginõukogus. Liidumaad säilitasid kuni 1934. aastani muuhulgas õiguse olla omavahel diplomaatilistes suhetes.
Täidesaatva võimu eesotsas oli president, kellel olid laialdased võimuvolitused. Esimeseks Weimari vabariigi presidendiks valiti sotsiaaldemokraat Friedrich Ebert.
Riigikantsler
Riigikantslerid olid:
Heaoluriigi projekt
Weimari vabariigi heaoluriigi rajamise projekt ulatus kaugemale kui Bismarcki loodud sotsiaalkindlustus. Kodanik pidi saama isegi riikliku tagatise materiaalse kriisi ajal olla täiesti kindel oma minimaalsete vajaduste katmises ja loota sellele, et riik aitab teda haiguse korral, abistab laste kasvatamisel, vahendab kooliharidust ja aitab ka juhul, kui on vaja elamiseks korterit.
Weimari konstitutsiooniga valasid sakslased heaoluriigi program­mi konstitutsioonilistesse sätetesse. Liberaalsete põhiõiguste kui riigi vastu suunatud kaitseõiguste kõrvale astusid sotsiaalsed põhiõigused kui nõudeõigused riigi vastu, et see hoolitseks oma kodanike eksistentsi eest. Peatükis "Ühiskondlik elu" sai erilise hoolitsuse osaliseks perekond, tagamaks selle "puhtuse, tervenemise ja ühiskondliku edendamise". Emadel pidi olema õigus riigi kaitsele ja hoolekandele (art 119). Riik lubas hoolitseda ka kasvatuse eest, tagades iseäranis oma abi abieluvälistele lastele (art 120). Üleüldse pidi kaitstama noorsugu järelevalvetuse eest (art 122). Peatükis "Haridus ja kool" lubas riik oma kaitset teadusele, kunstile ja õpetusele (art 132), garanteeris ulatusliku koolisüsteemi nõudliku õpetajaharidusega (art 144) ja lubas anda igale koolilõpetajale konstitutsiooni teksti (art 148). Kõige enam puudutas riik­likult tagatud heaolu ikkagi majanduselu. Liigkasuvõtmine keelati konstitutsiooniga (art 152), kuigi see keeld sisaldus juba tsiviilkoodeksis (§ 138 lg 2). Tagati omand ja pärimis­õigus, seda siiski ainult kehtivate seaduste piires (art-d 153,154). Maa kasutamisele ja elamispinna hankimise eesmärgil kinnisasja omandamisele pühendas Weimari konstitutsioon ulatusliku artikli, lubas tööjõule erilist kaitset, ühtset tööõigust (art 157) ja kinnitas (Reichsgesetzblatt 1919, 1414):
"Art 161. Tervise ja töövõime säilitamiseks, emaduse kaitseks ja vanaduse, nõrkuse ning elu keerdkäikude kui majanduslike tagajärgede eest hoolitsemiseks loob riik ulatusliku kindlustussüsteemi kindlustatute endi olulisel osalusel."
Peale selle võeti vastu tööaja seadus ning seadused ettevõtte töösisekorrast, sot­siaalkindlustusest ja hädaabitöödest. Seejuures tuli ilmsiks heaoluriigi pahupool oma määratult tõusnud finantsvajadustega. Kunagi varem ei olnud riik ehitanud nii palju kortereid, koole ega õpetajate seminare, kunagi varem, ka mitte rahuaegadel, andnud välja ja vajanud nii palju raha.
Halvatus
Halvatus ehk paralüüs on seisund, mida iseloomustab lihasjõu langus. Sõltuvalt halvatuse liigist (spastiline või lõtv) võivad kaasuda mitmed muud nähud:
Weimari vabariik
Heaoluriigi projekt
Sotsiaalriiki pidi hakkama finantseerima kodanik, kelle eest hoolitsemiseks see raha pidi minema. Halduse tohutu kasvuga kaasnes kodanike üha suurem võrdsustamine. Esimese maailmasõja tulemusel oligi saabunud klassideta ühiskond. Sotsiaalriik tegi oma kodanikest veelgi võrdsemad, kuid samal ajal oma teenustest sõltuvad isikud. Lõpuks andis vaimustus heaoluühiskonnast Weimari vabariigile surmahoobi. 27. märtsil 1930 varises viimane tegutsemisvõimeline valitsus. Küsimus oli toona selles, kas maailma majanduskriisi silmas pidades peaks tõstma töötuskindlustuse osamakseid. Sotsiaaldemokraadid ega vasakliberaalne Saksa Rahvapartei ei olnud oma valijaid arvestades sellega nõus ja Mülleri kabinet kukkus. See viis tugeva presidendi diktatuurini, seejärel 1933. aasta volitusseaduse ja Hitleri riigini.
Vabariigi poliitilise parteide areng
Weimari vabariigile oli tugev opositsioon nii paremalt kui ka vasakult opositsioonist.
Vasakpoolse opositsiooni kandvaim jõud oli Saksamaa Kommunistlik Partei (KPD). See kujunes Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikust Parteist erimeelsuste tõttu sõja suhtes eraldunud inimestest ning selle asutajad oli Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg. Esimese maailmasõja ajal tekkinud Spartakistide Liit ehk spartakistid oli marksistlik-revolutsiooniline liikumine Saksamaal, loodi Karl Liebknechti, Rosa Luxemburgi, Klara Zetkini ja teiste eestvedamisel. Liit nimetas end ümber Saksamaa Kommunistlikuks Parteiks (KPD) ja ühines Kominterniga 1919. Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg lasti 1919 15. jaanuaril Berliinis ülestõusu ajal maha. Spartakistide aktiivseim tegevus toimus Saksa novembrirevolutsiooni ajal, Berliinis ja Braunschweigi vabariigis.
Massiparteiks kujunes Saksamaa Kommunistlik Partei (KPD) 1920. aastal, mil temaga ühinesid sõltumatud sotsiaaldemokraadid. Saksamaa KP poolt hääletas pidevalt 9–16 protsenti valijaist. Oktoobris 1923 üritasid kommunistid Kommunistliku Internatsionaali juhtimisel Hamburgis jõuga võimu haarata, mässu juhtis Hamburgis Ernst Thälmann.
Ühendatud parempoolse opositsiooni, kuhu kuulusid ka "Teraskiiver" (Stahlhelm, Bund der Frontsoldaten, juhid Franz Seldte ja Theodor Duesterberg), Deutschnationale Volkspartei, juht Alfred Hugenberg, Reichslandbund, Alldeutscher Verband ja Harzburger Front, tuntuim esindaja oli Natsionaalsotsialistlik Saksa Töölispartei (NSDAP). 1919. aastal oli Baieris palju pahempoolseid organisatsioone, Rahvuslik Töölispartei (NAP) tekkis jaanuaris 1919. 1923. aasta 8. oktoobril üritas Adolf Hitler Weimari vabariiki likvideerida, katset hakati hiljem õllekeldriputšiks nimetama. Vandenõulastel õnnestus kaasa tõmmata ka kindral Erich Ludendorff. Putši ettevalmistajad ning osavõtjad mõisteti kohtus süüdi ning määrati erinevad karistused, mässu juhile Adolf Hitlerile mõisteti vanglakaristus.
Weimari vabariigi 1920. aastate esimese poole sisepoliitika üheks tähtsamaks probleemiks kujunes suhtumine Versailles' rahulepingusse. Sel pinnal eristatakse kaht põhisuunda.
Reichswehr
(kaitsevägi), Vabakorpused, Must Reichswehr Versailles' lepingu põhjal Saksamaa desarmeeriti, ta sai õiguse pidada vaid 100 000 kerge relvastusega Reichswehri sõdurit, relvastuses ei tohtinud olla tanke ega raskesuurtükke, ning pidi keelama üldise sõjaväekohustuse. Keelatud oli omada õhuväge.
Reichsmarine
(sõjalaevastik) Vastavalt Versailles' rahulepingule anti suurem osa Saksa keisririigi I maailmasõja aegsest sõjalaevastikust üle võitjariikidele. Mereväes Reichsmarines võis olla ainult 15 000 meest, kusjuures keelatud oli lahingulaevade, lahinguristlejate, lennukikandjate ning allveelaevade omamine. Saksamaa laevastikul lubati pidada vaid 6 soomuslaeva: Schlesien, Schleswig-Holstein, 6 kergeristlejat, 12 hävitajat ja sellist hulka traalereid, mis oli vajalik ümbritsevate merealade puhastamiseks meremiinidest. Kõik Saksa allveelaevad tuli ära anda või hävitada ja uute allveelaevade juurdeehitamine oli keelatud. Uute sõjalaevade ehitamine Saksamaal algas 1925. aastal, esimesena sai valmis Emden ning seejärel aastail 1929–1930 veel kolm kergeristlejat: Karlsruhe, Königsberg ja Köln, aastail 1931 ja 1935 said valmis kergeristlejad Leipzig ja Nürnberg.
Aastail 1928–1932 alustati Saksamaal kolme sõjalaeva ehitamist, mis üldlevinud põhimõttest lähtudes ei mahtunud ühtegi tolleaegsesse laevaklassi. Need olid raskeristleja mõõtudega laevad, mis olid varustatud kuue 28 cm-se suurtükiga kahes soomustornis: Deutschland, Admiral Scheer ja Admiral Graf Speel. Ametlikult nimetati neid soomuslaevadeks.
18. juunil 1935 sõlmiti Inglise-Saksa mereväekokkulepe, mis tühistas senised Saksa laevastiku piirangud ning millega Inglismaa andis oma nõusoleku, et Saksamaa võib ehitada endale pealveelaevastiku, mille tonnaaž oleks 35% Inglismaa pealveelaevastiku kogutonnaažist, ning allveelaevastiku, mille tonnaaž oleks 45% Inglismaa allveelaevastiku kogutonnaažist. Lepingu alusel ehitati ka kaks Saksamaa laevastiku lahingulaeva, Bismarck ja Tirpitz. Aastail 1935–1937 alustati ka viie ristleja ehitamist, mis vettelaskmise järjekorras said nimeks Admiral Hipper, Blücher, Prinz Eugen, Seydlitz ja Lützow. 1939. aastaks, II maailmasõja alguseks, sai valmis ainult üks raskeristleja, Admiral Hipper, raskeristleja Blücher sai lahingukorda 20. septembril 1939 ja Prinz Eugen alles 1. augustil 1940. Lützow müüdi 1940. aastal Nõukogude Liidule, kus kandis algul nime Petropavlovski, aastail 1944–1953 aga Tallin. Seydlitzi ehitus jäigi lõpetamata.
Liidumaad
270px|pisi|Saksamaa Weimari vabariigi ajal. Suurim liidumaa, [[Preisimaa Vaba Riik, on kujutatud sinisega]] 270px|pisi|Saksamaa liidumaad (1925)
Enne esimest maailmasõda olid Saksa keisririigi liiduriigid 22 väiksemat monarhiat, kolm vabariiklikku linnriiki ja keiserlik territoorium Elsass-Lotring. Pärast territoriaalseid kaotusi Versailles' rahuga ja Saksa revolutsiooni aastatel 1918–1919 jätkasid allesjäänud liiduriigid vabariikidena. Endised ernestiinide hertsogkonnad jätkasid mõnda aega vabariikidena, enne kui ühendati Tüüringi liidumaa moodustamiseks aastal 1920 (välja arvatud Saksi-Coburg, millest sai Baieri osa).
Need liidumaad kaotati natsirežiimi ajal Gleichschaltung' i protsessis järk-järgult de facto, nad reorganiseeriti suuresti piirkondadeks. Siiski liidendati aastal 1937 Lübecki vabalinn Suur-Hamburgi aktiga ametlikult Preisimaaga – ilmselt sellepärast, et Hitlerile isiklikult see linn ei meeldinud. Enamiku ülejäänud liidumaid kaotasid liitlased ametlikult teise maailmasõja lõppedes ja need reorganiseeriti lõpuks kaasaegseteks Saksamaa liidumaadeks.
1932. aasta Saksamaa parlamendivalimised
pisi|Riigikantsler [[Adolf Hitler ja president Paul von Hindenburg tervitavad teineteist Potsdami päeval]] 1932. aasta suvel toimunud üldvalimiste tagajärjel said rahvussotsialistid Weimari vabariigi parlamendis suurima esindatuse, nende poolt hääletas veidi üle 30 miljoni sakslase, mis oli enam kui kolmandik valijatest. Need inimesed andsid hääle erakonna poolt, kes nimetas end patriootlikuks erakonnaks ja kinnitas, et "Saksamaa peab kuuluma vaid sakslastele", kes lubas lahendada nn juudiküsimuse ja majanduskriisis vaevlevas riigis "korra majja lüüa". Hitler püüdis end näidata kui "mõõdukat" valitsejat, keda ei huvita mitte vaid tema partei, vaid kes eelkõige muretseb rahva kui terviku heaolu pärast: ta rääkis vaesuse käes vaevlevatest töölistest ja pensionäridest, sellest, kui palju on riigis nälgivaid lapsi jne. Toonane kantsler Franz von Papen jõudis järeldusele, et Hitlerile võiks pakkuda kantsleri ametikohta, kuid seda tingimusel, et tema jääks asekantsleri kohale. Peale selle seati veel tingimuseks, et uue koalitsioonivalitsuse koosseisu kuuluvad peale Hitleri vaid kaks NSDAPi esindajat – Hermann Göring ja Wilhelm von Frick. Franz von Papen veenis Weimari vabariigi presidenti, 84-aastast Paul von Hindenburgi selles, et ta teeks just Hitlerile ettepaneku uue valitsuse moodustamiseks.
Bizau
Bizau on vald Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas Bregenzerwaldis.
Huviväärsusi
Kihelkonnakirik '''Hl. Valentin''' ehitati aastal 1472.
thumb|Wetzsteinhöhle
Wetzsteinhöhle ("luisukivikoobas") on inimtekkeline kuiv õõnsus. Koobas on endine liivakivi kaevandus. Wetzsteinhöhle paikneb keset metsa. Koopast allpool voolab Hüttbach.
2007. aastal kuulutas Bizau vald puittara ("Steackohag") kaitsealuseks mälestusmärgiks. Ühest küljest austab tara tollast "Alpgasse", mille kaudu veiseid mägikarjamaadele veeti (vaata Alpi rändkarjatamine), teisest küljest sümboliseerib see piirkonna käsitööd: mälestusmärk puidule ja tööle.
Bizau on osa Bregenzerwald Umgangist (sõna otseses mõttes Bregenzerwaldi jalutuskäik). Jalutuskäik näitab 12 traditsiooniliselt ehitatud külakujundust Bregenzerwaldis. Maastiku, avalike hoonete, elamute ja igapäevaste objektide abil antakse jalutajatele teavet tüüpilise Bregenzerwälder arhitektuuristiili kohta läbi sajandite.
center|thumb|660x660px|Panoraamvaade Bizaule
Saare-Lääne piiskopkonna ja Taani valduste vaheline piir
Piirist üldisemalt
Aastatel 1275–1285 koostati piiskop Hermann I Buxhövdeni (valitses aastatel 1262–1286) ja Taani kuningliku Tallinna pealiku Letgasti kokkuleppel Saare-Lääne piiskopkonna ja Taani valduste vahelise piiri kirjeldus. Arvatavasti pärines piir juba muinasajast ja Eesti ala jagamisel sakslaste ja taanlaste vahel kutsuti eestlaste vanemad piiri kindlaks määrama. Igatahes püsis selle piiri lõunapoolne maakondadevaheline osa peaaegu muutumatuna üle 700 aasta kuni nõukogude haldusreformini. Kusagil Varbola ja Ruunavere–Pajaka kandis on selle tähistusena alles isegi kiviaed. Siin aitaks piiri kulgemist täpsustada kohanimede võrdlemine 1241. aastal välja antud Taani hindamisraamatu materjalidega.
Teada on, et lõunas läks piiskopkonna piir algselt mööda praegust Pärnu (tollal Emajõgi) jõge. Piiri hilisemal "täpsustamisel" lükati see Sauga (tollal Pärnjõgi) jõele ja kattus hiljem ülemjooksult edasi pärastise Harjumaa ja Pärnumaa ning Läänemaa piiriga. Nähtavasti oli piiskopkond sunnitud loovutama ordule maid mingi teene eest ja ordu liidendas strateegilistel kaalutlustel piiriäärsed maad.
Eestikeelne tõlge saksakeelsest variandist
Saaremaa piiskop Hermann, Lihula kloostri asutaja, tegi ajal, kui vend Rusce tema foogt oli, kuningliku Taani pealiku Letgastiga Tallinnas piirikokkuleppe Saaremaa diötseesi ja kuninga maade vahel järgmisel kujul: pisi|[[Ludwig August Mellini "Liivimaa atlas", 1798, kaardileht: Der Hapsalsche Kreis]] Alates Tõrasoost, mis on üks soo ülalpool Valgu küla Harju poole, jookseb piir katkematult Mustoja jõe tagant Lodede valduste (Kasti küla) keskelt ja Harju – Kabala küla suunas, sealt väikese Nitepinde jõeni (Ohukotsu oja?) Kõrvetaguse (Aggemule –'' Heimula? ) ja Vertevilae (Illesoo?) küla vahel, siis edasi Kirevere veskini (Vardi jõel); ümbritsetud Lümandu ja Kirevere (tõenäoliselt praeguse Vardi mõisa kohal Varbola külas) küladest; milline kunagi kuulus tapetud härrale Odward von Lodele ja millest üks pool, mis puutub kokku kuninga maadega, oli purustatud, teine pool seevastu, mis piiskopkonnaga piirneb, veel täiesti alles. Sellest veskist jookseb piir Suurekoolme (tõenäoliselt Kasari e. Teenuse) jõeni Ruussalu ja Pajaka külade vahel, siis Karente teele, mis mõlema määratud küla vahelt läbi jookseb, pärast seda suure sooni Thonate ja Waraxi külade vahel ja siit edasi suure allikani (kaevuni?, Suren Alliken) eelpoolmääratud külade vahel ja Savioja (Sameoja, Saida?) jõeni; mis mõnikord ära kuivab; Kerethemäe ja Lehetu vahel, sealt edasi Fenkensoo (Rängasoo?, Sooniste (Elliste)?) rabani Ellamaa ja Lehetu vahel ja selle järel Gowudzisse (Wissele) kuni suure puuni, millest piiskopisau välja raiuti ja millise puu pärast piiskopi surma Hortele kihelkonna (arvatavasti kihelkond Saaremaal) inimesed hävitasid. Sealt edasi, peale Kungjärve (Kiisjärve ja Kriivjärve küladeni) küla, mis asub ülalpool Leppispea (Lepaste?) küla Harju suunas. Sealt edasi Kivinõmmeni (Kuienõmme) või Kivimäeni, kus metsas üks maapinnakõrgendik asetseb, mida tavaliselt seljandikuks nimetatakse ja kus varemalt üks küla asus, ja edasi Kannjõe (Kuijõe?) küla ja Padise kloostri abtide karjamõisate vahele. Sealt edasi Kaldamäe (kesk- ja alamjooksul praegu Vihterpalu ) jõeni ja siis kuni Kaselaaneni (või Kasekeste Laane); mis on üks osa metsast; ja kuni Ristna (Ristinina) metsani; see on üks neem; sellest edasi kuni Keibu oja allikani, ja seal on elukoht ühel eestlasest piiskopkonna talunikul, nimega Kokamäe Mandes, kes siis soomaagist tulist rauda kätte saab. Siit edasi kuni mereni.''
Saaremaa diötseesi all mõeldakse siin tegelikult Saare-Lääne piiskopkonda ehk stifti.
Friedrich Georg von Bunge kommentaarid piiriajamise daatumi kohta
"Regestro Osiliensi" järgi on Kopenhaageni Saksa Kantselei Arhiivis olev ladina- ja saksakeelne tekst ära trükitud Langebeki skriptis (rer. Dan. V, 502) ja pärast seda Liivimaa Ürikuraamatus (Nr. CDXXXIX, h). Ladinakeelse tekstiga kaasnevad märkused, millised on ülalosundatud "Saaremaa registrites" ilmselgelt ühe teise, noorema "käe" poolt teksti küljele kirjutatud. Saksakeelse teksti puhul on märkused otse teksti sisse töödeldud. Registris on nii märkused, kui ka saksakeelse teksti erinevused ladinakeelsest ümbritsetud sulgudega, või []. Üks Langebeki ääremärkus tema poolt allakirjutatud üriku ärakirjas teatab selle kuupäevaks 23. august 1226, mis ei saa aga õige olla, kuna – kui isegi Saaremaa piiskopkond tollal juba üleüldse eksisteeris – siis ei saanud seal mitte Hermann piiskopiks olla, kuna Gottfried, keda sõnaselgelt esimeseks Saaremaa piiskopiks märgitud on, alles 1229. aastal veel elas (Reg. 112, a u. 115, a). Igatahes ei ole Hermanni ladinakeelses tekstis kindlasti mitte Saaremaa piiskopiks nimetatud, ja seetõttu võiks tema asemel silmas peetud olla Lihula piiskoppi, Riia piiskopi Albert I venda – hilisemat Tartu piiskoppi. Kuid kogu üriku sisu viitab hoopis hilisemale ajale, mil sakslaste võim Eestimaal juba kindlatel jalgadel seisis, 1226 see aga veel vägagi ebakindel oli (teksti lõpuosa märkustes esinev Padise abtide mainimine reedab aga veelgi nooremat päritolu), ja on seda tõenäolisem, et piiskop Hermanni all tuleb mõelda isikut, kes pühitseti Saaremaa piiskopi ametisse 20. augustil 1262 (Reg. 413). Võiks isegi oletada, et Langebeki 1226 on valesti kirjutatud 1262, kui sellele ei räägiks vastu asjaolu, et piiskop Hermann ei saanud 23. augustil 1262 Eestimaal olla, kuna ta kaks päeva varem – sama aasta 21. augustil viibis Lübeckis (Urk. Nr. CCCLXVIII). Kuid siiski oleks ta võinud piiriajamise ette võtta kohe pärast oma piiskopkonda saabumist, kui mitte paljudel põhjustel hilisem daatum tõenäolisem poleks. Sest Odward Lode tapmine ühe üriku järgi 28. märtsil 1275 (Reg. 500, a. võrdl. ka 651, a. 657, a.) ei jäta võimalust, et piiriajamine oleks saanud sellest aastast varem toimuda. Seega on meie ürik, kuna ta tapetud Lodet mainib, kõige varemalt sellesse aastasse paigutatav. Ja sellele lisaks oli 1275–1279 Tallinnas pealik Eilard von Oberg (Reg. 500, a. ja Bunge arhiiv IV, 27), ja nagu paistab, järgnes vahetult temale 1280 ja 1281 Odward (Alnpeke V. 9531 – 9659), kuid kuna meie ürikus sel ametikohal aga Letgast esineb, siis kuuluvad need tekstid kas 1275. aasta algusse või 1282. ja 1285. aasta vahele, mil piiskop Hermanni viimast korda mainitakse (Reg. 574). Riisipere mõisa kirjade kogus on olemas aga üks ärakiri saksakeelsest tekstist, mis nagu paistab, pärineb 18. sajandist ja sisaldab palju olulisi lisandusi, eriti nimede puhul. Tähtsamad on ära toodud trükituna teksti all.
Tõrasoo – Ohukotsu
Valgu külast põhja poole jääv Tõrasoo on ka tänapäeval suur 40–50 km2 märgala, mis moodustab loodusliku tõkke või piiri kahe vana – Lääne ja Harju maakonna vahele. Praegu koosneb see ala mitmetest madalsoodest, õhukese mullakihiga loopealsetest ja nigela kasvuga lodumetsadest, millest endine suur Tõrasoo moodustab ametlikult ainult väikese osa. Tõenäoliselt arvestati piiri kulgemist enam-vähem soostiku keskelt, mis Mellini atlases poolitab Valgu-Raikküla maantee endiste Karitsa ja Tõrasoo kõrtside vahelt. Praeguse Järvakandi alevi poolsest küljest ulatus soo kuni Velise jõeni. Tõrasoost põhja poole jääb praeguses Valli külas asuv endine Järvakandi mõis. Läänesl lõpeb Tõrasoo Metskülade juures, kust piir jooksis otse Mustoja suudmeni Vigala jõel Kasti külast põhja pool. Tänapäeval on Mustoja kraavitatud ja ei jookse enam täpselt vanas sängis ning kannab praegu hoopis Kabala oja nime. Orgita raba ja Pühatu soo jäävad piirist läände. Kabala oja saab alguse Parka rabast (Kõrvetaguse soo), mis omakorda piirneb põhja pool Sõbessoo ja Illesooga, millest viimasest algav loodesse voolav oja ühineb Ohukotsu ojaga. See võiks olla ürikus mainitav Nitepinde jõgi. Mellini atlases on jõe kaldal märgitud Nie ja Ninia talud (enne II maailmasõda asus seal Niine küla). Piir Kabala ja Ohukotsu oja joonel jätaks Läänemaale Pühatu, Riidaku ja Kõrvetaguse mõisad ja Mellini atlases oleva Heimula (Aggemule?) küla, Harju poolele Jalase küla (Aggemulle külaks peetakse praegust Kõrvetaguse küla). Kuid kõigil vanadel kaartidel on Pühatu ja Riidaku märgitud siiski Harjumaa osaks, mis selles piirkonnas sopistusena Läänemaa sisse ulatus. Sopistus liideti Läänemaaga 1938. aastal. Kõrvetaguse mõisa ja Niine küla vahel asub Illesoo soo. Võimalik, et algne Heimula küla asus Kõrvetaguse mõisa kohal ja Verteville (Illesoo) asus hilisema Niine küla asemel. Kuni Ohukotsu ojani püsis maakondadevaheline piir enam-vähem sealsamas 1950ndateni, ainult Ruussalu ja Lümandu ümbrus kuulus Harju maakonna Varbola valda.
Ohukotsu–Nissi maantee
Edasi paistab piir olevat kulgenud orus mööda Ohukotsu oja Vardi jõeni, kus hilisema vana Tallinna–Pärnu maantee silla kohal asetses keskajal Kirevere (Korritse) veski. Piki oru lõunakülge kulgeb aluspõhjakõrgendiku – Vaimõisa lava – 11 km pikkune ja kuni 19 m kõrgune astang (või järsem mäekülg), mida praeguse Tallinna–Pärnu trassi juures kutsutakse Kükita mäeks ja mis moodustab otsekui loodusliku piiri Lääne ja Harju maakonna vahele. Edela pool asunud Lümandu jäi Läänemaale, Kirivere küla pidi jääma Taani Harjusse, kuna seda hilisema Vardi asunduse kohal asunud küla on esmamainitud 1241. aastal Taani Hindamisraamatus (Kiriuaer). Mõis rajati sinna pärast 1582. aastat (Schwarzen. Nimi tuleb mõisa rajaja H. Swarte nimest. Edasi pidi piir jooksma mööda Vardi jõge kuni Kasari (Suurekoolme) jõeni, sest see ühineb viimasega täpselt Pajaka ja Ruussalu vahel. Siit enam-vähem samas suunas lühimat teed pidi Karente teeni praeguse Napanurga (varasema Hiietse) küla juures. Väärib märkimist, et see on ainukene ühendustee, mis piirikirjelduses märgitud – järelikult peab see tähtis olema (veidi maad kulges ka piir mööda seda). See võib olla tee, mis ühendas Nissit Märjamaa piirkonnaga ja üldisemalt Põhja-Eestit Lõuna-Läänemaa, Pärnu ja Riiaga, ehk siis hilisem Tallinna–Pärnu maantee, mis tollal võis vähemalt osaliselt kulgeda mööda hästi läbitavat järsakuserva.
Uuest Haapsalu maanteest vana Haapsalu maanteeni
Nähtavasti sellel vallseljakul, kus praegu jookseb uus Haapsalu maantee, asuski tollal Gowudziks nimetatud paik Wissele küla lähedal. On selge, et sealtkaudu käis ka tollal mingi suurem või väiksem ühendustee Läänemaa ja Rävala ning Harju vahel. Nähtavasti selle tee ääres kusagil Ellamaa ja Turba vahel kasvaski piiritähisena mingi suur tamm või mänd vms, mis võis muinaseestlaste jaoks püha puu olla, hiljem piiskopimeeste poolt aga rüvetati, ning seetõttu saarlaste-muhulaste poolt hävitati.
Nii uus kui ka vana Haapsalu maantee kulgevad tegelikult mõlemad teineteisest umbes 10 km kaugusel asetsevatel lääne-ida ja Tallinna poole edela-kirdesuunalistel kord laienevatel, kord kitsenevatel seljandikel või madalatel voortel, millest esimene algab Palivere juurest (Risti-Palivere seljak) ja ulatub tegelikult kuni Riisipereni, teine algab Linnamäe juurest ja lõpeb Audevälja lähedal (6–7 km enne Padiset). Mõlemad seljakud on mandrijää servakuhjatiste read, mis Läänemere eri staadiumitel moodustasid pikki saarteahelikke, luiteid ja maaninasid. Mõlemal pool seljandikke asetsevad enamjaolt sood, rabad (kunagised rannajärved) ja liigniisked väheviljakad alad.