cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinrich Heine
Heine ja sotsialism
''Wir wollen auf Erden glücklich sein, ''Und wollen nicht mehr darben; ''Verschlemmen soll nicht der faule Bauch ''Was fleißige Hände erwarben.
<poem style="margin-left:5em;"> See taevaga lohutav loobumislaul – kes meist küll seda ei tunne? Kui rahvas, suur sülelaps, tõstab häält, – selle saatel ta jälle vaob unne.
Tean viisi ja teksti ja autoreid, neid teesklevaid härrakesi, veini salaja joovad, kuid räägivad, kui kasulik jook on vesi.
Oh sõbrad, ma uue ja parema loon teile laulu ja viisi. Juba elades, maa peal rajame me endale paradiisi.
Juba maa peal õnne me tahame, mida seni on oodatud taevast. Mispärast siis kauem veel laiskade vats peaks paisuma virkade vaevast?
pisi|Karl Marx Nendes värssides võib ära tunda Karl Marxi ideid. Marxi, nagu ka hilisema saksa sotsiaaldemokraatia asutaja Ferdinand Lassalle'iga, oli Heine neil aastail tuttavaks saanud. Hiljem tegi Heine kaastööd Marxi väljaantud ajalehtedele Vorwärts! ja Deutsch-Französische Jahrbücher. Oma "uued ja paremad laulud" avaldas ta 1844. aastal lüürikakogus "Neue Gedichte", kus ilmus esimest korda ka "Wintermärchen".
Juba alates 1840. aastate algusest alates oli Heine toon muutunud silmanähtavalt radikaalsemaks. Ta kuulus esimeste saksa luuletajate hulka, kes teadvustasid alanud tööstusrevolutsiooni tagajärgi ning käsitlesid oma teostes vasttekkinud töölisklassi viletsust. Heaks näiteks on tema luuletus "Die schlesischen Weber" ("Sileesia kangrud") juunist 1844. Selle inspiratsiooniks oli kangrute mäss, mis algas selsamal kuul Sileesias Peterswaldaus (tänapäeva Pieszyce) ja Langenbielaus (tänapäeva Bielawa).
pisi|Ajalehe Vorwärts! esileht koos Heine luuletusega, 1844 <poem style="margin-left:5em;"> "Die schlesischen Weber"
''Ein Fluch dem Gotte, zu dem wir gebeten ''In Winterkälte und Hungersnöthen; ''Wir haben vergebens gehofft und geharrt, ''Er hat uns geäfft und gefoppt und genarrt – ''Wir weben, wir weben!
''Ein Fluch dem König, dem König der Reichen, ''Den unser Elend nicht konnte erweichen, ''Der den letzten Groschen von uns erpreßt ''Und uns wie Hunde erschießen läßt – ''Wir weben, wir weben!
''Ein Fluch dem falschen Vaterlande, ''Wo nur gedeihen Schmach und Schande, ''Wo jede Blume früh geknickt, ''Und Fäulniß und Moder den Wurm erquickt – ''Wir weben, wir weben!
''Das Schiffchen fliegt, der Webstuhl kracht, ''Wir weben emsig Tag und Nacht – ''Altdeutschland, wir weben dein Leichentuch, ''Wir weben hinein den dreyfachen Fluch, ''Wir weben, wir weben!
<poem style="margin-left:5em;"> Neil hambad risti, pilk sünge kui öö, nii tummalt telgede taga käib töö. "Saksamaa, koome su surirüüd, kolm needust sellesse koome nüüd. Me koome, me koome!
Oma härdate palvete jumalat neame. Me nägime nälga ja külma ja teame: kõik ootused, lootused asjata jäid, ta narris ja tüssas ja mõnitas meid. Me koome, me koome!
Me kuningat, rikaste kuningat neame, kes hädast ei hooli, mis taluma peame. Käest viimased krossid meil pressib ta ja käsib kui koeri meid hukata. Me koome, me koome!
Me isamaad neame, kus pettuse läbi said troonile nurjatus, vale ja häbi. Kõik kaunis ja õilis seal kolletab pea, seal söödikuil üksi on sigida hea. Me koome, me koome!
Süst laksub, telg naksub, me hoolsalt tööl, me koome usinalt, päeval ja ööl. Vana-Saksamaa, koome su surirüüd, kolm needust sellesse koome nüüd. Me koome, me koome!"
See luuletus, mida tuntakse ka "Kangrulauluna" ("Weberlied"), ilmus 10. juunil 1844 pealkirjaga "Die armen Weber" ("Vaesed kangrud") Karl Marxi väljaantud ajalehes Vorwärts!, ning seda jagati ülestõusupiirkonnas lendlehena 50 000 eksemplaris. Preisimaa siseminister Adolf Heinrich von Arnim-Boitzenburg märkis ühes aruandes kuningas Friedrich Wilhelm IV-le, et see luuletus oli "mässulises toonis peetud ja kuritegelikest väljendustest tulvil tervituskõne vaestele rahva hulgas." Preisi kuninglik õuekohus keelas luuletuse. Ühele deklamaatorile, kes siiski söandas selle avalikult ette kanda, määrati 1846. aastal Preisimaal vanglakaristus. Friedrich Engels, kes sai Heinega tuttavaks 1844. aasta augustis Pariisis, tõlkis "Kangrulaulu" inglise keelde ja avaldas selle sama aasta detsembris ajalehes The New Moral World.
Heinel olid Pariisis viibimisest alates kontaktid saintsimonismi, Henri de Saint-Simoni järgi nime saanud varajase sotsialistliku liikumise esindajatega. Vaatamata nendele kontaktidele ja sõbralikele suhetele Marxi ja Engelsiga, oli Heine suhtumine marksismi filosoofiasse ambivalentne. Ta adus tekkiva töölisklassi hädasid ja toetas nende eesmärke. Samal ajal kartis ta, et materialism ja kommunistliku idee äärmuslus võib hävitada palju sellest, mida ta euroopa kultuuris armastas ja imetles. Teose "Lutetia" prantsuse väljaande eessõnas kirjutas Heine aastal enne oma surma:
Nurjunud revolutsioon
pisi|Veebruarirevolutsiooni alguses oli Heine tunnistajaks võitlusele barrikaadidel Seistes lähedal liberaal-konstitutsioonilisele liikumisele, jälgis Heine 1848. aasta Euroopa revolutsioonilisi sündmusi segaste tunnetega. Poliitilise olukorraga, mille oli saavutanud 1830. aasta juulirevolutsioon Prantsusmaal, oli ta igati päri. Seepärast ei olnud tema jaoks ka probleemiks võtta vastu Prantsusmaa toetust. Pariisi 1848. aasta veebruarirevolutsiooni ja selle tagajärgedesse suhtus ta aga üha skeptilisemalt. 9. juulil 1848 Julius Campele kirjutatud kirjas kasutas ta toimunud sündmuste kohta näiteks väljendeid "üldine anarhia, maailma sasipundar, ilmsiks saanud jumalik hullus" (Universalanarchie, Weltkuddelmuddel, sichtbar gewordener Gotteswahnsinn).
Saksamaal aga ootas demokraatliku konstitutsiooniga rahvusriik üldse alles loomist. Selle eesmärgi poole, mille Heine kiitis heaks, püüdlesid esmalt liberaalid märtsirevolutsiooni ajal Saksa Liidu riikides. Kuna aga demokraatliku vabariikliku riigikorra eest võitlejad jäid vähemusse nii uue koosseisuga parlamendis kui Frankfurdi Rahvuskogus, pöördus Heine varsti ka Saksamaa arengust pettunult eemale. Esimese üldsaksa parlamendi püüdes rajada pärilike keisritega monarhiat nägi ta ainult poliitiliselt kõlbmatuid romantilisi unistusi 1806. aastal kokkuvarisenud Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi taaselustamisest.
pisi|Must-puna-kuldsed lipud märtsirevolutsiooni ajal Berliinis Luuletuses "Michel nach dem März" kirjutas ta: <poem style="margin-left:3em;"> ''Doch als die schwarz-roth-goldne Fahn, ''Der alt germanische Plunder, ''Aufs Neu' erschien, da schwand mein Wahn ''Und die süßen Mährchenwunder.
''Ich kannte die Farben in diesem Panier ''Und ihre Vorbedeutung: ''Von deutscher Freyheit brachten sie mir ''Die schlimmste Hiobszeitung.
''Die Burschenschaftler allesammt ''Aus meinen Jünglingsjahren, ''Die für den Kaiser sich entflammt, ''Wenn sie betrunken waren.
''Ich sah das sündenergraute Geschlecht ''Der Diplomaten und Pfaffen, ''Die alten Knappen vom römischen Recht, ''Am Einheitstempel schaffen – (…)
Värvid must-punane-kuldne olid Heine silmis minevikku suunatud sümbol, saksa Burschenschaft ' ide värvid, kellele ta heitis ette "teutomaaniat" ja "sõnapatriotismi". Selle hoiaku kritiseerijaile oli ta juba 1844. aastal teose "Deutschland. Ein Wintermärchen" eessõnas vastanud: "Istutage mustpunakuldne lipp saksa mõtte kõrgusele, tehke see vaba inimsuse standardiks, ja ma annan selle eest oma südamevere. Olge rahulikud, ma armastan isamaad sama palju kui teie."
Revolutsiooni esimene faas nurjus, kui Preisi kuningas Friedrich Wilhelm IV keeldus 1849. aasta kevadel Frankfurdi Rahvuskogu enamuse poolt talle pakutud päriliku keisritiitli vastuvõtmisest. Reaktsioonina sellele tekkis Saksamaa lääne- ja edelaosas uus demokraatlik mässuliikumine, mis tahtis valitsejaid sundida Frankfurdi põhiseadust vastu võtma. Aga juba kevadel ja sügisel surus eeskätt Preisi sõjavägi selle revolutsiooni teise laine maha. Resigneerunult kommenteeris Heine sündmusi oma luuletuses "1849. aasta oktoobris": <poem style="margin-left:3em;"> ''Gelegt hat sich der starke Wind ''und wieder stille wird's daheime. ''Germania, das große Kind ''erfreut sich wieder seiner Weihnachtsbäume. (…) ''Gemütlich ruhen Wald und Fluß, ''Von sanftem Mondlicht übergossen; ''Nur manchmal knallt's – Ist das ein Schuß? – ''Es ist vielleicht ein Freund, den man erschossen.
"Madratsihaud"
1848. aasta veebruaris, kui Pariisis puhkes revolutsioon, varises Heine kokku. Peaaegu täiesti halvatuna pidi ta oma elu viimased kaheksa aastat veetma haigevoodis, ta enda sõnul "madratsihauas". Ta närvihaigus oli alates 1845. aastast dramaatiliselt süvenenud. 1846. aastal kuulutati ta isegi enneaegselt surnuks. Viibimised kuurortides, nagu 1846. aastal Püreneedes Barèges'is või 1847. aastal Montmorencys, ei toonud enam erilist leevendust. Sellele lisandus aastatepikkuse päranditüli koorem Hamburgi onupoja Carl Heinega, mis leidis lõpu alles 1847. aasta alguses. Heine tervis oli selleks hetkeks juba suures osas laostunud.
Friedrich Engels kirjutas 1848. aasta jaanuaris, seega veel enne Heine lõplikku kokkuvarisemist: "Heine on murdumas. 14 päeva eest olin ma tema juures, ta lamas voodis ja oli just läbi teinud närvivapustuse. Eile oli ta jalul, aga ülimalt hädine. Ta ei suuda enam kolme sammugi astuda, ta roomab seintele toetudes tugitoolist voodisse ja vastupidi. Lisaks on tal majas lärm, mis ajab ta hulluks."
pisi|Haige Heinrich Heine ([[Charles Gleyre'i pliiatsijoonistus, 1851)]] Heine ise näis olevat veendunud, et ta põeb süüfilist, ja ka tänapäeval räägib üht-teist tema tõve vähemalt süfiliitilise iseloomu kasuks. Paljud biograafid võtsid selle diagnoosi üle, ent hiljaaegu on selles üsna tugevalt kahtlema hakatud. Kõigi Heine haigusloo kaasaegsete dokumentide põhjalik uuring seostab selle olulisemad sümptomid pigem kompleksse tuberkuloosiga, kuid luuletaja juukseid analüüsinud uuring 1997. aastast pakub välja kroonilise pliimürgistuse. On ka arvatud, et Heine põdes amüotroofset lateraalskleroosi või polüskleroosi.
Heine loomejõud haigena voodis viibitud piinarohkete aastate jooksul ei vaibunud. Kuna ta ei saanud ise enam peaaegu üldse kirjutada, dikteeris ta oma värsse ja kirjutisi enamasti sekretärile või andis talle oma käsikirjalised mustandid ümberkirjutamiseks. Trükipoognate korrektuuri lugemine, mida ta tegi viimse hetkeni ise, oli peaaegu pimedaks jäänud luuletajale lisakoormaks. Vaatamata nendele keerulistele tingimustele avaldas ta veel terve rea olulisi teoseid, nende hulgas 1851. aastal luulekogu "Romanzero" ning teose "Der Doktor Faust. Ein Tanzpoem" ja 1854. aastal kolm köidet "Vermischte Schriften", mis sisaldasid ka tema poliitilist testamenti "Lutetia" ning tsüklit "Gedichte. 1853 und 1854".
Kogus "Romanzero" ilmunud luuletuses "Enfant Perdu" tegi Heine oma poliitilisest elust järgneva kokkuvõtte: <poem style="margin-left:3em;"> ''Verlor'ner Posten in dem Freyheitskriege, ''Hielt ich seit dreyzig Jahren treulich aus. ''Ich kämpfte ohne Hoffnung, daß ich siege. ''Ich wußte, nie komm' ich gesund nach Haus. […] ''Doch fall' ich unbesiegt, und meine Waffen ''Sind nicht gebrochen –. Nur mein Herze brach.
Surmaeelseil aastail hakkas Heine religiooni suhtuma leebemalt. Oma 1851. aasta testamendis tunnistas ta, et usub isikulist Jumalat, ent ei lähenenud ühelegi kristlikule kirikule ega pöördunud tagasi juudi usku.
Heine testamendis on kirjas:
pisi|Elise Krinitz ehk "Mouche" pisi|Heine hauamonument Pariisis [[Montmartre'i surnuaial]] 1851. aasta detsembris kinnitas ta veel kord:
pisi|Heine haud Pariisis Seda, et ta suutis isegi surma üle nalja heita – ja et ta oli täiesti teadlik oma staatusest saksa kirjanduses –, näitab Heine luuletus "Lahkuja": <poem style="margin-left:3em;"> ''Erstorben ist in meiner Brust ''Jedwede weltlich eitle Lust, ''Schier ist mir auch erstorben drin ''Der Haß des Schlechten, sogar der Sinn ''Für eigne wie für fremde Not – ''Und in mir lebt nur noch der Tod!
''Der Vorhang fällt, das Stück ist aus, ''Und gähnend wandelt jetzt nach Haus ''Mein liebes deutsches Publikum, ''Die guten Leutchen sind nicht dumm, ''Das speist jetzt ganz vergnügt zu Nacht, ''Und trinkt sein Schöppchen, singt und lacht – ''Er hatte recht, der edle Heros, ''Der weiland sprach im Buch Homeros': ''Der kleinste lebendige Philister Zu Stukkert am Neckar, viel glücklicher ist er Als ich, der Pelide, der tote Held, ''Der Schattenfürst in der Unterwelt.
Heinrich Heine suri 17. veebruaril 1856. Kolm päeva hiljem maeti ta Montmartre'i surnuaiale. Heine selgesti väljendatud soovi kohaselt leidis Mathilde, kelle ta oli jätnud ainupärijaks, pärast oma surma 27 aastat hiljem viimse puhkepaiga selsamal hauaplatsil. 1901. aastal rajatud hauamonumenti ehib taani skulptori Louis Hasselriisi valmistatud Heine marmorbüst ja tema luuletus "Kuhu?" ("Wo?").
<poem style="margin-left:3em;"> ''Wo wird einst des Wandermüden ''Letzte Ruhestätte seyn? ''Unter Palmen in dem Süden? ''Unter Linden an dem Rhein?
''Werd ich wo in einer Wüste ''Eingescharrt von fremder Hand? ''Oder ruh ich an der Küste ''Eines Meeres in dem Sand.
''Immerhin mich wird umgeben ''Gotteshimmel, dort wie hier, ''Und als Todtenlampen schweben ''Nachts die Sterne über mir.
Tähendus ja järelmõju
pisi|1899. aastal [[New York|New Yorgis Bronxi linnaosas avatud Heinrich Heine mälestusmärk, mis kujutab Loreleyd; algselt pidi see püstitatama Düsseldorfi]] Oma iseseisvuse ning vormilise ja sisulise ulatuse tõttu ei saa Heine loomingut paigutada mingi kindla kirjandusvoolu alla. Ta lähtub romantismist, ent ületab peatselt selle tooni ja temaatika, seda ka lüürikas. Heine biograaf Joseph A. Kruse näeb tema loomingus valgustuskirjanduse, Weimari klassikute, realismi ja sümbolismi elemente.
Eelkõige oli ta Vormärzi poliitiline ja kriitiline autor. Noore Saksamaa liikumise autoritega, kelle hulka teda vahel arvatakse, seob Heinet püüdlus poliitiliste muudatuste abil saavutada suuremat demokraatiat kogu Euroopas, eelkõige Saksamaal. See, et ta nägi demokraatia realiseerumist võimalikuna ka konstitutsioonilises monarhias, nagu näiteks kuningas Louis-Philippe I puhul, põhjustas kriitikat veendunud vabariiklaste poolelt. Heine distantseerumise nn tendentskirjandusest, mida ta võrdles "riimitud ajaleheartiklitega", põhjustasid seevastu pigem esteetilised kui poliitilised motiivid. Isiklikult seisis Heine lähedal Karl Marxile ja Friedrich Engelsile, pooldamata siiski lõpuni nende poliitilist filosoofiat.
Monumenditüli
pisi|[[Georg Kolbe loodud Heine mälestusmärk Frankfurdis (1913) oli esimene, mis Saksamaal avalikult rajati, ja ainus, mis elas üle natsiaja]] pisi|Georg Kolbe skulptuur "Tõusev nooruk" (1931), [[Ehrenhof (Düsseldorf)]] pisi|[[Bert Gerresheimi loodud Heine-monument Düsseldorfis, kunstniku sõnul "peitemaastik"]] Olukorda iseloomustab Saksamaal aset leidnud tüli väärilise Heine-monumendi üle, mille põhjustas 1929. aastal Kurt Tucholsky oma ütlusega: "Saksa sõjamonumentide hulk ja saksa Heine-monumentide hulk suhestuvad siinmail nagu võim ja vaim."
Alates 1887. aastast tehti katseid püstitada Heinele läheneva 100. sünniaastapäeva puhul tema sünnilinnas Düsseldorfis mälestussammast. Avalikku arvamust Heine kohta mõjutasid toona aga üha enam natsionalistlikke ja antisemiitlikke argumente kasutavad kirjandusteadlased. Nii tegi Adolf Bartels Düsseldorfi mälestussamba plaane veel tagasiulatuvalt maha oma 1906. aastal ilmunud kurikuulsas artiklis "Heinrich Heine. Ka mälestussammas" ("Heinrich Heine. Auch ein Denkmal"), nimetades seda "juutluse ees lömitamiseks" ja Heinet ennast "dekadentsi-juudiks". Sarnaste vaenamiste tõttu oli Düsseldorfi linnavalitsus juba 1893. aastal tagasi võtnud oma nõusoleku skulptor Ernst Herteri valmistatud mälestussamba ülesseadmiseks. Loreley kuju ostsid lõpuks saksa päritolu ameeriklased, kes panid selle üles New Yorgi Bronxi linnaossa. See seisab tänapäeval Yankee staadioni lähedal ning on tuntud kui "Lorelei Fountain". Düsseldorfis kinnitati hiljem Heine sünnimaja külge mälestustahvel, mis aga võeti 1940. aastal maha ja sulatati sõjatööstuse tarvis ümber.
Heine austajana oli Austria-Ungari valitsejanna Elisabeth Düsseldorfi plaani toetanud ning plaanis ka Hamburgi linnale kinkida Heine mälestussamba. Selleks ostis ta istuva marmorkuju, mille oli 1873. aastal valmistanud taanlane Louis Hasselriis, kelle töökojast pärineb ka Heine hauabüst. Kuna linn loobus kingitusest, laskis keisrinna kuju 1892. aastal üles seada oma lossi Achilleionisse Korfu saarel. Juba 1909. aastal laskis aga Saksa keiser Wilhelm II, kelle omandusse loss oli vahepeal läinud, kuju taas eemaldada. Keiser, kes nimetas Heinet "saksa luulemetsa soperdajaks" ("Schmutzfinke im deutschen Dichterwald"), loovutas kuju Hamburgi kirjastajale Heinrich Julius Campele, Julius Campe pojale. See pakkus kuju Hamburgi senatile teist korda kingituseks. Selle vastuvõtmisest keelduti aga taas, viidates Heine väidetavale "isamaavaenulikule hoiakule". Ka sel korral toimus avalik diskussioon, milles osales ka Adolf Bartels antisemiitliku poleemikaga. Mälestussammas seati viimaks üles kirjastuse Hoffmann ja Campe eravaldustes Mönckebergstraßel ning alles 1927. aastal avalikult Altonas. Et kaitsta seda natside eest, laskis Campe tütar mälestussamba 1934. aastal koost lahti võtta ning 1939. aastal saata laevaga oma elupaika, Lõuna-Prantsusmaa sadamalinna Touloni. Saksamaa okupatsiooni ajal oli see ära peidetud, ning alles 1956. aastal leidis paljureisinud kuju oma lõpliku asukoha Touloni botaanikaaias.
Esimene Heine mälestusmärk, mis Saksamaal avalikult rajada saadi, oli Georg Kolbe poolt 1913. aastal Frankfurdi linna tarvis loodud allegooriline skulptuur. Natsismi ajal varjati seda Städeli muuseumi keldris süütu nime "Kevadlaul" all. Nii elas see ainsa saksa Heine-mälestusmärgina üle Teise maailmasõja ja seisab tänapäeval vana Frankfurdi linnamüüri kohal.
Heine sünnilinnas Düsseldorfis rajati luuletajale mälestusmärk alles 1981. aastal, ligi sada aastat pärast esimesi katseid. Selle autor, skulptor Bert Gerresheim, valmistas ka Heine marmorbüsti, mis seati 28. juulil 2010 üles Baieri kuninga Ludwig I rajatud Walhallas. Düsseldorfi Heine sõprade selts oli selle eest kostnud kümme aastat. 2006. aastal nõustus Baieri valitsus Heine võtmisega "kuulsuste halli", mida luuletaja ise oli kord pilganud kui "marmorkolpade asupaika".
Vastuoluline retseptsioon kuni Teise maailmasõja järgse ajani
Kolmandas Riigis olid Heine teosed keelatud ja neist said koos kaasaegsete luuletajate kirjutistega 1933. aasta raamatupõletamise ohvrid. Pärast Teist maailmasõda Theodor Adorno poolt levitatud germanisti Walter Arthur Berendsohni väitele, nagu oleks Heine "Loreley-Lied" natsiajal olnud lugemikes märkusega "Autor: teadmata", ei ole tänaseni kinnitust leitud.
Isegi pärast 1945. aastat oli suhtumine Heinrich Heinesse ja tema loomingusse Saksamaal veel pikka aega ambivalentne ning põhjustas mitmesuguseid vaidlusi, millele aitas kaasa ka Saksamaa kaheks jagunemine. Kui Lääne-Saksamaal suhtuti Konrad Adenaueri ametiajal Heinesse pigem vaoshoitult kui romantilisse lüürikusse, siis DDR-is võeti ta nn pärandi-kontseptsiooni raames suhteliselt kiiresti omaks ning tegeldi tema loomingu populariseerimisega, kusjuures huvi keskmes oli eelkõige teos "Deutschland. Ein Wintermärchen" ja Heine kontakt Karl Marxiga. Esimene rahvusvaheline teaduslik Heine-kongress korraldati 1956. aastal Weimaris. Samal aastal ilmus esimest korda viieköiteline Heine teoste väljaanne Aufbau-Verlagi sarjas "Bibliothek Deutscher Klassiker". 1967. aastal ilmus DDR-i germanisti Hans Kaufmanni sulest toona põhjalikem sõjajärgne monograafia Heine kohta.
1956. aastal asutati Düsseldorfis Heine 100. surma-aastapäeva puhul küll Heinrich Heine Selts (Heinrich-Heine-Gesellschaft), ent alles 1960. aastail tekkis ka Lääne-Saksamaal tuntav huvi Heine vastu. Seal sai Heine uurimise keskuseks poeedi sünnilinn Düsseldorf. Heine-arhiivist arenes sammhaaval Heinrich Heine Instituut (Heinrich-Heine-Institut) koos arhiivi, raamatukogu ja muuseumiga. Alates 1962. aastast ilmub reeglipäraselt Heine-Jahrbuch, mis on kujunenud rahvusvaheliseks Heine-uuringute foorumiks. Lisaks sellele annab Düsseldorfi linn alates 1972. aastast välja Heine-preemiat. Ometigi jätkus tülitsemine Heine ümber. Düsseldorfi ülikooli linnas sündinud kuulsaima luuletaja järgi nimetamise plaan põhjustas peaaegu 20 aastat kestnud diskussiooni. Alles 1989. aastast on ülikooli nimi ametlikult Heinrich-Heine-Universität.
Tänapäeva Heine-pilt
pisi|Heine mälestuskivi [[Brockenil]] pisi|[[Waldemar Grzimeki loodud Heine mälestussammas Berliinis]] Lisaks nendele ametlikele auavaldustele pälvis Heinrich Heine poliitilise kirjanikuna üha enam tähelepanu uuema põlve kirjandusteadlaste ja poliitiliselt meelestatud lugejate hulgas, eriti 1968. aasta tudengiliikumise mõjul. Seda, et Lääne-Saksamaa oli Heine-retseptsiooni osas DDRile järele jõudnud, näitas selgesti kahe konkureeriva Heine-kongressi korraldamine juubeliaastal 1972. Saksa-saksa konkurentsi tulemusel ilmusid ka peaaegu ühel ajal kahe suure ajaloolis-kriitilise kogutud teoste sarja esimesed köited: Düsseldorfi Heine-väljaanne (Düsseldorfer Heine-Ausgabe, DHA) ja Weimari Heine-väljaanne (Heine-Säkularausgabe, HSA).
Maailmavaatelistest vaidlustest ja kirjandusteaduslikest paradigmavahetustest sõltumata on eriti Heine lüürika olnud pidevalt populaarne, sest tema romantilised, sageli rahvalaululikud luuletused – eelkõige kogust "Buch der Lieder" – on hõlpsasti viisistatavad. Teatris seevastu Heine tükke eriti ei mängita, küll aga muutis Tankred Dorst 1997. aastal luuletaja oma näidendi "Harrys Kopf" ("Harry pea") tegelaskujuks.
Heine teosed on mõjutanud tervet hulka 19. ja 20. sajandi kirjanikke, teiste hulgas suuri sõnameistreid, nagu Theodor Fontane ja Thomas Mann. Nii nagu Heine, balansseerisid ka Bertolt Brecht ja Kurt Tucholsky poeesia ja poliitika piiril. Heine traditsiooni jätkavad ka Heine-auhinna laureaadid Wolf Biermann ja Robert Gernhardt. Biermann näiteks pühendas oma eeskujule 1979. aastal luuletuse "Auf dem Friedhof am Montmartre" ("Montmartre'i surnuaial"). Selles seisab tüüpilises Heine kõnepruugis: <poem style="margin-left:3em;"> ''Unter weißem Marmor frieren ''Im Exil seine Gebeine ''Mit ihm liegt da Frau Mathilde ''Und so friert er nicht alleine.
Ka Gernhardt parodeeris oma luulekogus "Klappaltar" (1997) Heine stiili ja tema Loreley-luuletust, viitamaks tõrjutud staatusele, mis oli saanud luuletaja loomingule osaks Saksamaa koolides kuni 20. sajandini alguseni. Pärast algusvärssi ("Ich weiß nicht, was soll das bedeuten" – "Ma ei tea, mida see peab tähendama", tegemist on Heine Loreley-luuletuse algusreaga) nimetab ta eelarvamusi, mis tema põlvkonnal olid Karl Krausi mõjul Heine suhtes olnud. Ta lõpetab nii: <poem style="margin-left:3em;"> ''Der Heine scheint's nicht zu bringen, ''Hat sich da der Schüler gesagt. ''Das hat mit seinem Singen ''Der Studienrat Kraus gemacht.
Heine proosastiil on avaldanud mõju ajakirjandusele, eriti följetonile, kuni tänapäevani. Paljud tema kasutusele võetud mõisted on läinud käibele saksa argikeeles, näiteks prantsuse keelest laenatud "Fiasko" või metafoorne "Vorschusslorbeeren", mida ta kasutab krahv Plateni vastu kirjutatud luuletuses "Plateniden".
Heine-retseptsioonil Saksamaal ja Prantsusmaal on olnud madal- ja kõrgseise, aga ka Iisraelis suhtutakse temasse tänaseni mitmeti, ehkki teistel põhjustel. Tel Avivis tekkis nimelt debatt ilmalike ja ortodokssete juutide vahel, kui sooviti nimetada üht tänavat Heine järgi. Ühed nägid temas juutluse silmapaistvamaid kujusid, teised aga pidasid tema ristiusku pöördumist andestamatuks. Viimaks nimetati tema järgi tänav kõrvalises tööstusrajoonis, mitte aga ülikooli lähedal, nagu olid kavatsenud ettepaneku tegijad. Tel Avivi nädalaleht Ha'ir pilkas seda kui "Heine tänava pagendamist", milles peegelduvat sümboolselt luuletaja elu. Siiski on vahepeal Heine nime saanud tänavad ka Jeruusalemmas ja Haifas, ning ka Iisraelis tegutseb Heine Selts.
Oluliselt sirgjoonelisemalt kulges Heine loomingu vastuvõtt ülejäänud maailmas. Heine oli esimesi saksa autoreid, kelle teoseid sai lugeda kõikides suurtes keeltes. See seletab mõju, mida ta on avaldanud teistele rahvuskirjandustele. Eriti suure tunnustuse pälvis Heine lisaks Prantsusmaale Suurbritannias, Ida-Euroopas ja Aasias.
Heine ja muusika
Huvi muusika vastu kajastub ka tema luules, näiteks pilkeluuletuses "Zur Teleologie" ("Teleoloogiast"): <poem style="margin-left:3em;"> ''Ohren gab uns Gott die beiden, ''Um von Mozart, Gluck und Hayden ''Meisterstücke anzuhören – ''Gäb es nur Tonkunst-Kolik ''Und Hämorrhoidal-Musik ''Von dem großen Meyerbeer, ''Schon ein Ohr hinlänglich wär!
Vaatamata sellele, et tal puudusid teoreetilised teadmised muusika vallast, hindasid paljud kaasaegsed heliloojad ja interpreedid Heine arvamust, arvatavasti kuna nad omistasid talle kui lüürikule teatud kompetentsi muusikalistes küsimustes. Ometi ei oleks korrektne nimetada Heinet muusikakriitikuks. Ta oli oma piiratud võimetest selles vallas teadlik ning kirjutas alati kui följetonist, kes lähenes muusikateose temaatikale subjektiivselt ja intuitiivselt.
Olulisemad kui Heine arvamused muusika kohta on tema teoste muusikalised töötlused heliloojate poolt. Esimest korda sündis see 1825. aastal tema luuletusega "Gekommen ist der Maie" ("Saabunud on maikuu"), millest helilooja Carl Friedrich Curschmann tegi laulu.
Oma raamatus "Heine in der Musik. Bibliographie der Heine-Vertonungen" loetleb Günter Metzner kõik viisistatud Heine teosed kronoloogilises järjekorras. Aasta 1840 juures on mainitud 14 muusikut, kes kirjutasid 71 teost Heine sõnadele. Neli aastat hiljem oli heliloojaid juba enam kui 50 ja teoseid 159. Selle kiire tõusu põhjuseks oli ilmselt luulekogu "Neue Gedichte" avaldamine Campe kirjastuses. Heine-viisistuste kõrghetk saabus peaaegu 30 aastat pärast luuletaja surma, 1884. aastal, ühtekokku 1093 teosega 538 muusikult ja heliloojalt. Mitte kunagi varem ega hiljem ei ole ühe luuletaja teoseid ühe aasta jooksul nii palju viisistatud. Kokku loetleb Metzneri bibliograafia 6833 Heine-viisistust, mille autorite hulgas on näiteks Franz Schubert, Robert ja Clara Schumann, Johannes Brahms, Felix Mendelssohn Bartholdy, Franz Liszt, Richard Wagner, Pjotr Tšaikovski, Aleksandr Borodin, Wendelin Weißheimer, Alma Mahler-Werfel ja Charles Ives. Muu hulgas kuuluvad Schumanni "Liederkreis" (op. 24) ja "Dichterliebe" (op. 48), nagu ka Schuberti "Schwanengesang" (D 957), kogu maailma kontserdisaalide tavapärase repertuaari hulka. Populaarseim Heine-viisistus Saksamaal on ilmselt Friedrich Silcheri laul "Die Lorelei".
Nagu Schumann, viisistas ka Richard Wagner, kes oli Heinega Pariisis sõbralikes suhetes, Napoleoni ülistava luuletuse "Die Grenadiere", ent prantsuse tõlkes. Jutustus Heine kogumikust "Aus den Memoiren des Herren von Schnabelewopski" oli inspiratsiooniks Wagneri ooperile "Der Fliegende Holländer" ("Lendav hollandlane").
Heine oli muusikaloomingus tähtis kuni Esimese maailmasõjani. Pärast seda hääbus "Heine-buum" suures osas pead tõstva antisemitismi mõjul, kuni katkes natsionaalsotsialismi valitsusajal Saksamaal täiesti. Tänapäeval pöörduvad muusikud ja heliloojad taas Heine kirjutiste poole, teiste hulgas ka ooperiheliloojad, nagu näiteks Günter Bialas, kelle ooper "Aus der Matratzengruft" esietendus 1992. aastal.
1972. aastal avaldas šlaagri- ja šansoonilaulja Katja Ebstein LP Heinrich Heine lauludega, olles sunnitud taluma konservatiivide karmi kriitikat.
Esmaväljaanded
pisi|Heinrich Heine "Doktor Fausti" ("Der Doktor Faustus") esmatrüki kaas pisi|[[Ignatius Taschneri illustratsioonid luuletusele "Kuldvasikas" ("Das goldne Kalb"), umbes 1900]] Raamatuna ilmumise järjekorras (sh Geständnisse, Die Götter im Exil, Die Göttin Diana, Ludwig Marcus, Gedichte 1853 und 1854, Lutetia. Erster Teil ja Lutetia. Zweiter Teil)
Kogutud teosed
pisi|1867. aasta kogutud teoste väljaande kaas
Heine eesti keeles
Eesti keeles on ilmunud järgmised Heinrich Heine valikkogud ja üksikteosed:
Kirjandus
pisi|Reisebilder, 1831
Viited
Heine teoste puhul on tsiteerimise allikaks – kui ei ole teisiti öeldud – Düsseldorfer Heine-Ausgabe (DHA), kirjade puhul Heine-Säkularausgabe (HSA). Mõlemad väljaanded on Heine portaali kaudu (vt välislingid) ka digitaalselt kättesaadavad (koos otsingufunktsiooniga).
Louis Neefs
Louis Neefs (täisnimi Ludwig Adèle Maria Jozef Neefs; 8. august 1937 Gierle – 25. detsember 1980 Lier) oli Belgia laulja.
1967. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Viinis esindas ta Belgiat lauluga "Ik Heb Zorgen" ja jõudis 7. kohale.
1969. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Madridis esindas ta Belgiat lauluga "Jennifer Jennings" ja saavutas samuti 7. koha.
Kamilė Baginskaitė
Kamilė Baginskaitė (sündinud 24. aprillil 1967 Vilniuses) on leedu maletaja, naiste suurmeister (2002).
Baginskaitė võitis naisjuunioride maailmameistrivõistlustel 1986. aastal Vilniuses pronksmedali ja 1987. aastal Baguios kuldmedali. Kolmel korral mängis ta NSV Liidu naiste meistrivõistluste finaalturniiril (1983, 1985, 1986), kus parimaks esinemiseks jäi tal 6.–7. koha jagamine (1985).
Baginskaitė mängis naiste maleolümpiatel kolmel korral Leedu (1992–1996) ja neljal korral USA (2000, 2002, 2006, 2010) naiskonna koosseisus.
Ta sai FIDE-lt 1987. aastal naiste rahvusvahelise meistri ja 2002. aastal naiste suurmeistri nimetuse.
Scotti maakond (Iowa)
pisi|Asend Iowa osariigis pisi|Scotti maakonna kohtumaja Scotti maakond (Scott County) on maakond USA-s Iowa osariigis. Geograafilised koordinaadid on 41°38' N, 90°38' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Davenport.
Maakonna pindala on 1213 km², millest 27 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 165 224. Aastal 2000 oli elanike arv 158 668.
Ajalugu
Scotti maakond moodustati 1837. aastal. Maakond on saanud nime kindral Winfield Scotti järgi.
Ikonoklasm Bütsantsis
Bütsantsi ikonoklasm (kreeka keeles Εικονομαχία Eikonomachía, sõna-sõnalt 'võitlus piltidega', 'ikoonisõda') ehk pilditüli hõlmab kaks perioodi Bütsantsi keisririigi ajaloos, mil riik ja kirik vaidlustasid ja keelasid religioonis pühaks tunnistatud isikute kujutiste – ikoonide – kasutamise nii kirikus kui ka keiserlikus riigiaparaadis. Esimene ikonoklasmi periood oli aastail 726–787, teine ikonoklasmi periood aastail 814–842. Neil ajaperioodidel hävitati religioosseid kujutisi, nagu ikoone, mosaiike ja freskosid ning kiusati taga ikoonide austamise pooldajaid.
Mõistest
Ikonoklasmi mingis kultuuris laiemas mõttes iseloomustab sellele kultuurile iseloomulike ja omaste kujutiste, sümbolite või mälestusmärkide hävitamine, tavaliselt religioossetel või poliitilistel ajenditel, sõna kasutatakse ka ülekantud tähenduses pühaks peetavate tõekspidamiste purustamise kohta. Inimesi, kes toetavad ikonoklasmi, nimetatakse ikonoklastideks (εἰκονοκλάσται 'pildilõhkujad'), ja vastupidi – neid, kes toetavad ikoonide vms religioossete kujutiste austamist, nimetatakse ikonoduulideks (εἰκονόδουλοι) või ikonofiilideks (εἰκονόφιλοι). Need terminid ei pärine Bütsantsi ajaloost ega Bütsantsi ikonoklasmi kaasajast, vaid neid kasutasid laiemas tähenduses 17. sajandi ajaloolased; Bütsantsi ajalooga seoses hakati neid rohkem kasutama alles 20. sajandi lõpul.
Bütsantsi ikonoklasmi teoloogiliseks lähtepunktiks oli Vana testamendi kümnest käsust pärinev keeld "teha kuju ega mingisugust pilti [...]" (Teine Moosese raamat 20:4-5, Viies Moosese raamat 5:8 ). Bütsantsi impeeriumi kaks ikonoklasmiperioodi 8. ja 9. sajandil võtsid selle kirjakoha aluseks aruteludes pühade kujutiste, sealhulgas Kristuse, Jumalasünnitaja ja pühakute kujutiste kohasuse üle, muutuste tõttu õigeusu jumalateenistuses, mis kaasnesid sotsiaalsete ja poliitiliste murrangutega Bütsantsis 7. sajandil.
Bütsantsi pilditüli mõjutas hilisemat reformatsiooniliikumise pildirüüstet Euroopas.
Kateeder (kirik)
Kateeder (kreeka keeles καθέδρα 'tugitool', 'troon', ladina keeles cathedra) on troonitaoline auiste kirikus, mis on ette nähtud piiskopi jaoks. Kristluses sümboliseerib see ülekantud tähenduses piiskopivõimu. Kateedri nimetusest selles tähenduses on tuletatud sõna "katedraal".
Kateeder asus Bütsantsi kirikutes apsiidis altari taga synthrononi keskel, samuti oli see nii veel osas romaani kirikutes, tänapäeva katoliku ja õigeusu pühakodades on see enamasti peaaltari läheduses või vastas või ikonostaasi juures küljega ida poole.
Kalju-kuldkilbik
Kalju-kuldkilbik (Aurinia saxatilis) on taimeliik ristõieliste sugukonnas.
2015. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Võistlused toimusid Tartus.
Eesti meistriks tulid:
Propriotseptsioon
Propriotseptsioon ehk süvatundlikkus on võime tunnetada jäsemete asendit neid vaatlemata. Vahel arvatakse propriotseptsiooni alla kuuluvaks ka tasakaaluaistingud.
FIAPF
Rahvusvaheline Filmiprodutsentide Liitude Föderatsioon (prantsuse keeles Fédération Internationale des Associations de Producteurs de Films; inglise keeles International Federation of Film Producers Associations; lühend FIAPF) on 1933. aastal asutatud riikide produtsentide liitusid ühendav ülemaailmne organisatsioon, mis osaleb ülemaailmselt autoriõigusi, tehnoloogiastandardeid, meedia regulatsiooni, filmide finantseerimist ja muid filmitööstuse aspekte puudutavate poliitikate väljatöötamisel.
2019. aasta märtsi seisuga kuulus FIAPF-i 34 produtsentide liitu 27 riigist. 2015. aasta mais liitus FIAPF-iga Eesti Rahvuslik Produtsentide Ühing. . Peakorter asub Brüsselis.
Akrediteeritud filmifestivalid
FIAPF tegeleb rahvusvaheliste filmifestivalide akrediteerimisega (sertifitseerimisega). 2019. aasta märtsi seisuga oli akrediteeritud filmifestivale kokku 46, neist 15 A-klassi akrediteeringuga (Competitive Feature Film Festivals 'rahvusvaheliselt sertifitseeritud võistlusprogrammiga filmifestivalid').
Rahvusvaheliselt sertifitseeritud spetsialiseeritud võistlusprogrammiga filmifestivalid
Siia kuulub 2019. aasta märtsi seisuga 24 filmifestivali, sealhulgas:
Rahvusvaheliselt sertifitseeritud dokumentaal- ja lühifilmide filmifestivalid
Siia kuulub 2019. aasta märtsi seisuga 5 filmifestivali, sealhulgas:
Gwacheon
Gwacheon (과천시, 果川市 Gwacheon-si 'Gwacheoni linn', McCune-Reischaueri transkriptsioonis Kwach'ŏn-si) on linn Lõuna-Koreas Gyeonggi provintsis.
Trihholoogia
Ajalugu
Trihholoogia sai alguse 400 aastat eKr, kui Hippokrates (tuntud kui tänapäevase meditsiini isa) avastas, et eunuhhid ei lähe kunagi kiilaks. Aastatel 129–199 eKr töötas Kreeka arst Galen välja teooria, et juuste kasv on seotud inimese temperamendiga. See uskumus kestis kuni aastani 1800, mil dr William H. Dry avastas, et juustel on oma kasvufaas. Tema avastust toetasid Hamilton, Wilson, J. D. Ludvig jpt. Juustega on seotud erinevad rahvalood nagu näiteks Piiblist Simson (kelle jõud oli juustes). Julius Caesar hakkas kandma võitja loorberilehtedest pärga kogu aeg, et varjata oma kiilaspäisust, mis oli sel ajal märk nõrkusest ja ebamehelikkusest. VI sajandil hakati kandma parukaid, et varjata kiilanemist. Naistele on juuksed olnud läbi aegade ehteks. Karistuseks aeti naistel juuksed ära: nõiad, prostituudid – see oli neile häbiks. 1902. aastal rajati Inglismaal trihholoogide kool, mis töötab tänapäevani.
Russalu külanõukogu
Russalu külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Russalu külanõukogu moodustati 1945 augustis Harjumaal Varbola vallas. Külanõukogu keskus asus Russalu asunduses.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Russalu külanõukogu 1950 septembris Märjamaa rajooni koosseisu.
1954 juunis Russalu külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium arvati Varbola külanõukogu koosseisu.
Lõosilma tee
thumb|Lõosilma tee
Lõosilma tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Kose asumis.
Scotti maakond
Scotti maakond on maakond mitmes Ameerika Ühendriikide osariigis:
Lõosilma tee
Lõosilma tee sai nime 13. juunil 1958. Tänav on nime saanud niidutaimede perekonna lõosilma järgi.
Kariibi keel
Kariibi keel (karìna auran) kuulub kariibi keelkonda, makrokariibi hõimkonda, žee-pano-kariibi suurhõimkonda. Kariibi keelkonda kuulub veel 20 elavat keelt lisaks kariibi keelele. Kariibid elavad Lõuna-Ameerika põhjaosa rannikupiirkonnas, Venezuela, Guyana, Suriname ja Prantsuse Guajaana külades jõgede ja jõesuudmete lähistel; suurem osa Venezuelas Monagase ja Anzoátegui osariikides, Orinoco jõesuudme lähistel kirdes; mõned Bolívari osariigis, Orinocost lõunas. Väga väike arv kariibe elab ka Brasiilias Prantsuse Guajaana piiri lähistel segakülades, kus räägitakse ka portugali keelt.
pisi|300px|Kariibide populatsiooni kaart, Lõuna-Ameerika
Kõnelejate arv
Kõnelejate arv on hinnanguliselt 7358 – 8940
Vastavalt elukohariigile:
Hinnanguliselt ei räägi pool kariibi populatsioonist enam oma keelt, kuna see asendatakse järjest enam teiste käibelolevate suurte keeltega. Ka esineb keele mandumist külades, kus kariibi keelt kasutatakse küll igapäevaselt, aga kohalikes koolides on kasutusel riigikeel ning paljud noored suunduvad mittekariibi linnadesse edasisteks õpinguteks.
Prantsuse Guajaanas välja antav ajaleht Oka Mag’ kajastab indiaanlaste, eriti kariibide tegevust prantsuse keeles, kuid sisaldab igas väljaandes ka ühte artiklit kariibi keeles. Kuni 2009. aastani anti Yanamale koolis Prantsuse Guajaanas kakskeelseid kultuuritunde – prantsuse ja kariibi keeles.
Murded
Kariibi keelel on neli murret: Venezuela, Guyana, Lääne-Suriname, Ida-Suriname ja Prantsuse Guajaana murre.
2016. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Võistlused toimusid veebruaris Viljandis.
Kariibi keel
Diferentseerimine
Kariibi keeles esineb sisemist eristumist tänu asjaolule, et kariibid asustavad väga laia piirkonda. Osaliselt tuleneb see variatsioon kontaktist eri riigikeeltega, mis põhjustavad erinevate sõnade laenamist kariibi keelde: Prantsuse Guajaanas leidub prantsuse keelest pärinevaid laensõnu, hollandi või suriname keelest Surinames, inglise keelest Guyanas ning hispaania keelest Venezuelas; tõenäoliselt ka portugali keelest Brasiilias. Erinevuste teine põhjus on asjaolu, et kariibi külad on üksteisest nii kaugel, et nad ei suuda omavahel ühendust pidada.
2016. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Eesti meistriks tulid:
Kariibi keel
Põhiarvsõnade süsteem
Kariibi keele põhiarvsõnade süsteemi aluseks on etümoloogiliselt võetud käed ja varbad. Arvsõna ainatone "5" on liitsõna sõnadest aina "käsi" ning atone "ühel küljel;" ainapatoro "10" on liitsõna sõnadest aina "käsi" ning opatoro "mõlemal küljel."
Foneetika ja fonoloogia
Kariibi keeles on eristatavad järgmised foneemid:
Antud foneemidele viitavad sümbolid on võrdväärsed IPA sümbolitega, mis osutavad nende põhihääldusele; kokku 15 foneemi.
Kariibi foneemid esinevad silpides järgmise valemi järgi: kus V tähendab vokaali, K konsonanti ning ümarsulud viitavad valikulisusele. Kõik konsonandid võivad esineda kõikide vokaalide ees nii sõna alguses kui keskel; erandlikuks sõnaks on kombinatsioon /ji/, mida ei esine.
Kariibi foneemide hääldus ning nende allofoonilised variatsioonid on kokkuvõtlikult välja toodud järgmises tabelis, kuhu on lisatud ka nasaalsed ja klusiilsed kooda foneemid /N/ ja /Q/. Rõhule on viidatud allajoonimisega.
Rõhutades võib kõiki vokaale hääldada veidi pikemalt ja kõrgema tooniga. Suriname kariibi puhul säilitab ainult /i/ oma häälduse kuni konsonandi või konsonantühendi lõpu häälduseni, mis foneemiliselt sellele järgneb; Venezuela kariibi dialektis näitavad ka teised kõrged vokaalid (/i/ ja /u/) sellist progressiivsust.
Süntaks
Kariibi keeles on kasutusel SOV või OVS sõnajärg. Negatiivsust väljendatakse koopula "olema" abiga ning adverbiaalse verbiga: auwa’pa sisuline tõlge "ma ei naera" sõnasõnaline tõlge on "(mittenaerma) (mina olen)."
Kariibi keeles on kaheksa sõnaliiki, mida võib lühidalt karakteriseerida järgnevalt:
Neist üksustest on seotud üksnes partikli üksus – saab esineda vaid järgnedes teisele, vabale sõnaüksusele – ning mõned verbi üksused.
Pronoomenid
Lisaks esimese, teise ja kolmanda isiku jaoks (awu, amoro, mòko) (mina, sina, tema) esinevad pronoomenid ka esimese ja teise isiku kombinatsioonis (kỳko) (meie: mina + sina) ning esimese ja kolmanda isiku kombinatsioonis (nàna) (meie: mina + tema). Samadele isikutele võib viidata ka noomenites ja verbides esinevate prefiksitega y-, a-, i-, ky-, ty-. Nende hulgast erineb teistest prefiks ty- selle poolest, et ta on alati anafoorne, viidates alati kas kolmandale isikule või esimese ja kolmanda isiku kombinatsioonile otsesõnu osutatud pronoomeni nàna poolt.
Substantiivid
Substantiividel on genitiivne vorm, mida tavaliselt märgitakse sufiksiga –ry; omajale osutatakse pronominaalse prefiksi, sõna või fraasiga, mis eelneb substantiivi omastavale vormile. Väikest gruppi sõnu, mida kutsutakse "adjektiivseteks substantiivideks" võib liigitada mõnede semantiliste omaduste poolest adjektiivide hulka, kuid nende formaalsete omaduste baasil loetakse nad substantiivideks.
Adjektiivid
Adjektiive oma põhivormis võib kasutada määrsõnadena; tuletatud vormi (tavaliselt tuletatud lisades põhivormile sufiksi –no) kasutatakse noomeni modifitseerimiseks. Nii põhi- kui ka tuletatud vormile võib lisada pluurali sufiksi; põhivormile -ine ning tuletatud vormile -kon.
Postpositsioonid
Postpositsioonid võivad esineda adverbilises põhivormis (just nagu adjektiivid) ning adnominaalses vormis, mis on tuletatud põhivormist, lisades sufiksi -no. Ka pluraalsufiksid on samad nii adjektiivides kui postpositsioonides: -ine esineb põhivormis ja -kon tuletatud vormis.
Partiklid
Partiklid on käändumatud adverbid, mis ei esine iseseisvalt lause alguses aga on lause esimese sõna või fraasi järel.
Numeraalid
Numeraalid võivad esineda just nagu adjektiivid ja postpositsioonid adverbiaalses põhivormis, adnominaalses vormis, mis tuletatakse põhivormist tavaliselt lisades sufiksi -no. Adverbiaalne vorm ei kombineeru pluurali sufiksiga, kuid adnominaalne vorm numeraalist võib esineda koos sama pluurali sufiksiga kui adjektiivide ja postpositsioonide adnominaalne vorm: -kon. Omandivormi, mis saadakse lisades sufiks -ry adnominaalsele vormile, kasutatakse seal, kus inglise keeles kasutatakse järgarvu (’number three of them’ ehk kolmas (’the third one’)).
Interjektsioonid
Interjektsioonid võib jagada kolme kategooriasse: vokatiivid, onomatopoeetilised sõnad ja teised interjektsioonid. Vokatiivide hulka kuulub grupp sõnu, mis määravad sugulussuhteid, mida kasutatakse palju, kuna kariibid kõnetavad üksteist mitte isiku päris nime mainimisega vaid terminiga, mis väljendab rääkija ja kuulaja vahelist (sugulus-) suhet.
Transpositsioon ehk sõnaliigi muutumine
Kariibi keeles esineb kolme tüüpi transpositsiooni: nominalisatsioon, adjektivisatsioon ja verbalisatsioon. Nominalisatsioon võib olla verbi või adjektiivi transpositsioon, mida moodustatakse vastavalt sufiksatsioonil või kasutades adnominaalset vormi substantiivina. Adjektivisatsioon võib olla transpositsioon substantiivist, verbist või numeraalist, mis moodustub sufiksatsioonil. Sufiksatsioonil moodustub ka verbalisatsioon, mis on transpositsioon substantiivist.
Kasutatav kirjaviis
Kariibi keeles on kasutusel häälikkiri, mis põhineb ladina tähestikul.
Karja tänav (Paide)
Karja tänav on tänav Paides.
Dipsadoboa flavida
Dipsadoboa flavida on Colubridae sugukonna maoliik.
Karja tänav (Paide)
Tänav algab Pikalt tänavalt, suundub alguses edelasse, teeb siis lauge kaare loodesse ja lõppeb, ristudes Ruubassaare teega.
Kariibi keel
Keele ajaloost
Kariibid pärinevad Roraima regioonist Brasiilias ja Venezuelas, kuigi kui 16. sajandil leidsid aset esimesed kontaktid eurooplastega, asustasid nad juba ka rannikupiirkondi. Kolonisatsiooni algusest peale tõmbasid kariibid mitmete kroonikute ja misjonäride tähelepanu, kes lõid nende keelele grammatikaid, leksikone ja katekismuseid. Kariibi keel on mänginud tähtsat rolli Kariibi keelkonna keelte geneetilises klassifikatsioonis; ortograafilised reeglid erinevad riigiti, kuna kariibi keelt räägitakse väga suurel maa-alal erinevate kohalike riigikeelte kõrval.
Müür-kilbirohi
Müür-kilbirohi (Alyssum murale) on taimeliik ristõieliste sugukonnas.
Dipsadoboa flavida
Alamliigid
Maoliigil Dipsadoboa flavida klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid :
Levila
Neid madusid võib kohata Malawis, Somaalias, Keenias ja Tansaanias, Mosambiigis.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Dipsadoboa flavida seisuga 3.05.2015.
Rein Põldme
Rein Põldme (sündinud 12. jaanuaril 1937 Rakveres) on Eesti sõudja, spordipedagoog ja ujumistreener.
Lõpetas 1954. aastal Tallinna Kehakultuuritehnikumi ja 1958 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Viktor Vesterinen
Viktor Vesterinen on tuntud pressifotograaf, kelle fotoreportaaži iseloomustab autorile omane stiil.
Viktor Vesterineni fotoreportaaže ja fotoseeriaid on avaldatud enam kui sajas riigis. Ta on korduvalt osalenud rahvusvahelistel fotokonkursitel ja korraldanud isikunäitusi Venemaal, Poolas, Soomes, Indias ja Eestis.
Rein Põldme
Spordipedagoogina
Töötanud 1958–1964 Tartus spordimetoodikuna ja Tartu Pedagoogilise Kooli harjutuskooli kehalise kasvatuse õpetajana ning hiljem üle 30 aasta Tartu 2. Eriinternaatkooli (õpilased nägemispuudega) kehalise kasvatuse õpetajana.
Ta on juhendanud aastast 1965 nägemispuudega ujujaid, sh para-OM-i (1988–2000) ning para-MM-i ja para-EM-i (1977–99) medalivõitjaid. Õpilasi: Nadežda Maksimova, Tiiu Mallene-Sarv, Vilma Nugis, Marge Kõrkjas, Annika Raide, Paul Sepping, Ado Arukask, Mart Soomre, Virgo Kais.
Olnud Eesti Paraolümpiakomitee ja Eesti Pimedate Spordiliidu juhatuse liige ning Lõuna-Eesti Pimedate Ühingu Tartu Emajõe Kooli osakonna esimees.
Võtnud treenerina osa 1992 Barcelona, 1996 Atlanta ja 2000 Sydney paraolümpiamängudest.