cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antarktis
Majandus
Peale laevareiside on võimalik Antarktist jälgida ka õhust. Lennufirma Qantase abil on võimalik sooritada ühepäevaseid lennureise üle Antarktise. Lennureise Antarktise kohale ei tehtud 1979. aastast kuni 1990. aastateni, sest 1979. aasta novembris kukkus Erebuse vulkaani nõlvadele Air New Zealandi lennuk, mille tagajärjel hukkusid kõik pardal viibinud 257 inimest.
Turismi hüppeline kasv on teinud murelikuks keskkonnakaitsjad ja teadlased, kelle arvates avaldab massiturism kahjulikku mõju mandril pesitsevatele linnupopulatsioonidele.
Marssal
pisi|Césarine Davin-Mirvault, "Prantsusmaa marssali [[François Joseph Lefebvre'i portree" (1807)]]
Marssal, ka feldmarssal ja kindralfeldmarssal on paljude riikide kõrgeim sõjaväeline auaste.
Antarktis
Transport
pisi|Polaarjaamade varustamine toimub sageli transpordilennukite abil Muu maailma ühendus Antarktisega toimib mere- ja õhutranspordi abil. Mandril on kokku 26 lennuvälja, millest viiel on maandumisrada pikem kui 3047 m ja kuuel lühem kui 914 m. Kõikidel polaarjaamadel on vähem või rohkem ettevalmistatud helikopterite maandumisplatsid. Enamusel rannikul asetsevatest polaarjaamade läheduses on olemas ankrualad (rannalähedased veealad, kus laevu hoitakse ankrus), vaid vähestel jaamadel on olemas kaid.
Mandril toimub transport mitmesuguste spetsiaalsete, kohalike tingimustega sobivate sõidukite abil. Koerarakendite kasutamine on Antarktika lepingu alusel keelatud alates 1993. aastast.
Marssal
Etümoloogia
Sõna pärineb germaani sõnadest marah "hobune" ja scalc "teenija" ning tähendab "tallimees".
Auaste tänapäeval
NATO maade maavägedes on marssali auaste teoreetiliselt kõige kõrgem sõjaväeline auaste Suurbritannias, Portugalis, Poolas ja Türgis. Hispaanias vastab marssalile kindralkapten ja Ameerika Ühendriikides armeekindral. Reeglina antakse marssali auastet eriliste teenete eest sõjas, pärast Teist maailmasõda väga harva.
Antarktis
Teadusuuringud
pisi|vasakul|Virmalised Amundsen-Scotti polaarjaama kohal Igal aastal viivad 27 erinevast rahvusest teadlased Antarktisel läbi ainulaadseid eksperimente. Suveperioodil töötab mandril ja selle lähedastel saartel asuvates polaarjaamades rohkem kui 4000 teadlast, talvel aga veidi üle 1000. Polaarjaamadest suurim on Ameerika Ühendriikidele kuuluv McMurdo teadusjaam, kus viibib suvel üle 1000 ja talvel ligi 250 töötajat. Umbes nelja ruutkilomeetri suurusel polaarjaama territooriumil paikneb ligi 100 hoonet.
Polaarjaamades töötavad bioloogid, geoloogid, okeanograafid, arstiteadlased, astronoomid, glatsioloogid, meteoroloogid jt teadlased. Geoloogid uurivad eelkõige laamtektoonikat, meteoriite ja hiidmandri Gondwana lagunemise jälgi. Glatsioloogid uurivad liustikke ja nende liikumist, jääkilpi ja lund. Bioloogid uurivad lisaks kohalikule loodusele ka karmide ilmastikutingimuste ja inimese kohaloleku mõju erinevatele organismidele. Arstiteadlased on teinud avastusi viiruste leviku ja inimorganismi reageerimisvõimekuse kohta ekstreemsete madalate õhutemperatuuride korral. Amundsen-Scotti polaarjaama astrofüüsikud uurivad taevasfääri ja kosmilist mikrolaine reliktkiirgust. Paljusid astronoomilisi uuringuid on parem teha Antarktise sisemaal, kus maapind on merepinnast oluliselt kõrgemal. Sisemaal puudub valgusreostus ning suuremate kõrguste tõttu on atmosfääri kiht õhem. Samuti väheneb madalamate õhutemperatuuride tõttu veeauru sisaldus atmosfääris. Kõigi nende soodsate tingimuste tõttu on kosmose vaatlemine seal selgem kui kuskil mujal Maal. Meie planeedi kõige suurem neutriino-teleskoop ehitati lõunapoolusele, umbes kahe kilomeetri sügavusele jääkilbi sisse.
Osoonikihi uuringud
pisi|[[Osooniauk 2000. aasta septembris]] Alates 1970. aastatest on Antarktisel tehtavate teadusuuringute seas olnud tähtsal kohal atmosfääri osoonikihi uuringud. 1985. aastal avastasid briti teadlased osoonikihis osooniaugu. Uuringute abil tehti kindlaks, et osoonikihi hõrenemist põhjustasid inimtegevusega õhku paisatud freoonid. Pärast freoonide kasutamise keelustamist Montréali protokolli alusel 1989. aastal loodeti, et osoonikiht taastub aastaks 2065. Septembris 2006 mõõtis NASA satelliit rekordilise osooniaugu suuruseks 27,5 miljonit km2.
Igal aastal tekib Antarktise kohale väga madala kontsentratsiooniga osoonikiht (ehk nn osooniauk), mis katab kogu mandrit ja saavutab suurima ulatuse septembris. 2008. aastal püsis osooniauk kuni detsembri lõpuni, mis on osooniaugu registreeritud kestustest üks pikemaid. 1985. aastal avastatud osooniauk suurenes iga järgneva aastaga. Alles viimastel aastatel on osooniaugu suurenemine peatunud.
Mõned teadlased väidavad, et osooniaugu tekkimine on mänginud olulist rolli viimaste aegade kliimamuutustes mandril ja selle ümbruses. Osoon absorbeerib stratosfääris suures koguses ultraviolettkiirgust. Osoonikihi kadumine võib põhjustada Antarktise kohal oleva stratosfääri jahtumist umbes 6 °C võrra, mis omakorda suurendab ümber mandri liikuvate läänesuunaliste tuulte tugevust. Need õhuvoolud takistavad aga lõunapooluse lähedusse koondunud külmemate õhumasside liikumist. Selle tulemusena jäävad külmemad õhumassid Ida-Antarktise jääväljade kohale, rannikualadel ja Lääne-Antarktises (eriti Antarktika poolsaarel) toimub aga intensiivne kliima soojenemine. Arvutusmudelid näitavad, et viimasel ajal on rannikupiirkondades sama kliimaefekti tulemusena suurenenud paakjää kogused.
Kliima soojenemine
pisi|vasakul|Antarktise õhutemperatuuride keskmine muutus 10 aasta kohta perioodil 1957–2006 pisi|Larsen B šelfiliustiku purunemine Suurt huvi on teadlastele pakkunud Antarktise mandri kliima soojenemine, seda eriti mandri lääneosas. Antarktika poolsaarel on viimase 40 aasta jooksul kliima soojenenud rohkem, kui kusagil mujal meie planeedil. Tugevad läänetuuled suruvad soojemat õhku üle poolsaare loodusliku barjääri, milleks on ligi kahe kilomeetri kõrgune piki poolsaart paiknev mäestik. Viimase 40 aasta keskmised õhutemperatuurid on poolsaare tipus olnud 2,2 °C, kuid tugevate soojade tuulte mõjul tõusevad temperatuurid 5...10 °C võrra. Sellise soojenemise tõttu satuvad mägedelt laskuvad sulaveed liustikulõhedesse ning põhjustavad selle purunemist, nagu juhtus Larsen A (aastal 1995) ja Larsen B (2002) šelfiliustikuga.
2002. aastal kaotas Larsen B šelfiliustik 35 päevaga oma pindalast 3250 km2, viie eelneva aastaga kokku 5700 km2, mis oli seni suurim registreeritud šelfiliustiku purunemine. Liustiku paksus oli ligi 220 meetrit ning selle vanust hinnati 5000 – 12 000 aastale. Alates 1940. aastate lõpust on õhk Antarktika poolsaare kohal oluliselt soojenenud ning selle tõttu kaotasid poolsaare šelfiliustikud ajavahemikul 1974–2002 oma kogupindalast 13 500 km2. 2008. aastal murdus osaliselt ka Wilkinsi šelfiliustik. Poolsaare õhutemperatuuri märgatav soojenemine on toimunud eriti talve- ja kevadperioodil. Mandril valitseva kliima soojenemist on mõneti tasakaalustanud Ida-Antarktise kliima jahenemine sügisperioodil.
NASA satelliitidelt saadud mõõtmisandmed näitavad, et õhutemperatuur Antarktisel on tõusnud kiirusega 0,12 °C 10-aastase ajavahemiku kohta perioodil 1957–2006. Poole sajandi jooksul on õhutemperatuur tõusnud mandril rohkem kui 0,5 °C. Lääne-Antarktises toimub see protsess oluliselt kiiremini – 0,17 °C aastakümne kohta. Kuigi Ida-Antarktise teatud piirkondades on viimastel aastakümnetel kliima mõnevõrra jahenenud, näitab pikem trend siiski õhutemperatuuride tõusu tervel kontinendil. Eriti suures ohus võib olla Lääne-Antarktise jääkilp, mis paikneb enamasti allpool merepinda ning seda ümbritsevad hõljuvad ja juba osaliselt lagunevad šelfiliustikud. Kui Lääne-Antarktise jääkilp laguneks ja sulaks, siis tõuseks maailmamere veepinna tase 5–6 m võrra.
Meteoriidid
pisi|vasakul|[[Marss|Marsilt pärinev meteoriit ALH84001]] pisi|Wilkesi maa meteoriidikraatri asukoht Antarktiselt leitud meteoriidid annavad olulist infot Päikesesüsteemi varasema ajaloo kohta. Enamus meteoriite pärineb asteroididelt, vähesed ka suurematelt planeetidelt või nende kaaslastelt. Esimesed meteoriidid leiti Antarktiselt aastal 1912. Kuni aastani 1969 leiti vaid 6 eksemplari, Jaapani ekspeditsiooni liikmed leidsid 1969. aastal peaaegu juhuslikult 9 meteoriiti. Tänapäevaks on mandrilt leitud rohkem kui 16 000 meteoriiti. Suurem osa meteoriitidest on langenud Antarktise jääkilbile viimase 1000 – 700 000 aasta jooksul (vanus määratud isotoopide mõõtmistega). Jääkilbi liikumise tõttu jõuavad meteoriidid koos jääga ookeani või jäävad jää liikumist takistavate mägede taha pidama. Jää sublimeerumise tõttu jõuavad meteoriidid mäenõlvade juures jää pinnale, kust neid on ka kõige rohkem avastatud. Võrreldes teiste meie planeedilt leitud meteoriitidega, on Antarktisele langenud meteoriidid üsna hästi säilinud. Seetõttu pärineb suurem osa meteoriitide kohta käivast informatsioonist just Antarktisele langenud näidistelt.
Meteoriitidelt on võimalik saada mitmesugust informatsiooni Päikesesüsteemi taevakehade päritolu, evolutsiooni ja koostise kohta. Mõned eksemplarid on üsna haruldased. Nende hulka kuulub näiteks fragment meteoriidist, mis pärineb Kuult. Maale sattus see näidis arvatavalt pärast suurema asteroidi kokkupõrget Kuu pinnaga. Et kivitükk jõuaks sellisel moel Kuult Maale, pidi selle liikumiskiirus olema umbes 8750 km/h. Veelgi tähelepanuväärsem on Marsilt pärineva meteoriidi (ALH84001) leid. Selle eksemplari kiirus pidi olema ca 18 000 km/h. Elektronmikroskoobi all uuritud ALH84001 fragmentidelt avastati baktereid meenutavaid fossiile, mis tekitas teadlaste hulgas diskussiooni varasema mikroorganismide elu võimalikkusest sellel planeedil.
2006. aastal avastati NASA satelliitide abil Ida-Antarktisest ligi 480 km läbimõõduga Wilkesi maa meteoriidikraater, mis asub üle kilomeetri paksuse jääkilbi all. Meteoriit langes meie planeedile umbes 250 miljonit aastat tagasi, Permi-Triiase väljasuremise perioodil, mil Maalt kadusid peaaegu kõik loomaliigid. Nii võimas meteoriidiplahvatus võis põhjustada ka Austraalia eraldumise Gondvana hiidmandrist. Wilkesi maa kraater on rohkem kui kaks korda suurem Chicxulubi kraatrist, mille tekitanud meteoriidiplahvatuse tõttu surid arvatavalt välja dinosaurused.
Jäämass ja maailmamere veetase
pisi|Maailmamere veetaseme tõus alates aastast 1880 Kuna Antarktis paikneb ümber lõunapooluse, langeb mandrile suhteliselt vähe päikesekiirgust. Väga külma kliima tõttu esineb suurem osa veest jääna. Peamiselt lumena esinev sademete hulk on väga väike, mistõttu peetakse Antarktist kõrbeks. Mahasadanud lumi hakkab järk-järgult tihenema ning sellest moodustub kõigepealt firn ning seejärel jää. Jääst koosnev suur Antarktise jääkilp liigub kiirjalt ookeani poole. Jääkilp toidab rannikulähedasi liustikke ning need omakorda ookeanis hõljuvaid šelfiliustikke. Talveperioodil moodustub mereveest madalate õhutemperatuuride tõttu ranniku lähedal ka merejää, millest enamus sulab järgmisel suveperioodil ning need sulaveed ei mõjuta maailmamere veetaset. Talvel moodustuva merejää ulatus Antarktise ümbruses on jäänud viimastel aastakümnetel üsna ühesuuruseks, kuigi selle paksuse muutumise kohta pole usaldusväärseid andmeid.
Šelfiliustikest eraldub pidevalt jäämägesid ookeani ning seda kadu on siiani kompenseerinud jääkilbile langev sademete hulk. Viimastel aastakümnetel on aga hakanud purunema mitmed üsna eakad Antarktika poolsaare šelfiliustikud (Larsen A, Larsen B, Wilkinsi šelfiliustik ). Purunevate šelfiliustike tõttu võivad kiireneda neid toitvate liustike ja jääkilbi enda liikumiskiirused, mille tõttu hakkaks tõusma maailmamere veetase.
Veel mõned aastad tagasi arvati Ida-Antarktise jääkilbi mass olevat veidi kasvamas või tasakaalus, kuid 2009. aastal tehtud satelliituuringute tulemusena leiti, et mandri idaosa jääkilp on alates 2006. aastast kaotanud massi tempoga 57 Gt aastas. Samal ajal on Lääne-Antarktise jääkilbi massikaotus aastas tõusnud kuni 132 Gt ning võrdluseks kaotab Gröönimaa jääkilp ühe aastaga oma massist juba 273 Gt. Seni on veel üsna ebatõenäoline kogu Ida-Antarktise jääkilbi sulamine, mis tõstaks maailmamere veetaset 50–60 m võrra.
Lascelles Abercrombie
Lascelles Abercrombie (9. jaanuar 1881 Ashton upon Mersey – 27. oktoober 1938 London) oli inglise kirjanik ja kirjandusteadlane, Lesley Patrick Abercrombie vend.
Rakubioloog Michael Abercrombie oli tema poeg.
Andres Oks
Andres Oks (2. september 1947 Türi – 28. juuni 2006 Viljandi) oli eesti näitleja.
Aastatel 1966–1967 õppis ta Ugala õppestuudios. 1967. aastal õppis Paide Kaugõppekeskkoolis.
Aastatel 1969–2002 töötas Ugalas.
Irtõš
pisi|Obi valgla Irtõš (vene keeles Иртыш, uiguuri keeles ئېرتىش (Ertix), kasahhi keeles Ертiс (Jertis)) on jõgi Aasias, Obi vasakpoolne ja suurim lisajõgi.
Andres Oks
Ta suri pika haiguse tagajärjel. Andres Oks on maetud Türi Saunametsa kalmistule.
John Abercrombie
pisi|John Abercrombie (2007) John Abercrombie (16. detsember 1944 New Yorgi osariik Port Chester – 22. august 2017) oli USA džäss- ja rokk-kitarrist.
Irtõš
Jõgi algab Hiina Xinjiangi Uiguuri autonoomses piirkonnas Altay linnast idas ja kannab nime Must Irtõš (Kara Irtix), voolab Altayst kagu poolt ringi ja lääne suunas läbi Džungaarias asuva Burqini Kasahstani, täpsemalt Ida-Kasahstani oblasti piirini. Temast põhja jääb Altai ja lõunasse Sauõri ahelik. Kasahstanis suubub jõgi Zajsani veehoidlasse. Sealt väljub jõgi põhja suunas ning voolab idakaldal oleva Küršimi ja läänekaldal oleva Samari vahelt läbi. Siis pöördub ta kirdesse, aga Ülkennarõmis loodesse. Seejärel suubub temasse paremalt Buktõrma. Irtõš voolab läbi Serebrjanski, oblastikeskuse Öskemeni ehk Ust-Kamenogorski ja Glubokoje ning pöördub läände. Siis läbib ta Semej ehk Semipalatinski. Glubokoja ja Semej vahel suubub Irtõši paremalt Uba jõgi. Vasakult jõuavad temasse Šagani ja Aštšõsu veed, mis enne omavahel ühinevad. Kurtšatovist alates voolab Irtõš loodesse Abaj ja Pavlodari oblasti piirijõena, hiljem Pavlodari oblastis. Natuke enne Irtõši kaob liiva Tündik. Irtõš läbib Akku, Köktöbe, Aksu (seal suubub jõkke Jertisi-Karagandõ kanal), oblastikeskuse Pavlodari, Katširõ ehk Kašõri, Aktogaj, Jertise ja Železinka ning jõuab Venemaa piirile. Ta voolab algul Omski oblastis läbi Tšerlaki ja Omski, kus temasse suubub paremalt Om. Pärast Omskit suundub Irtõš kirdesse, Bolšeretšjes põhja, Taras loodesse ja pärast Znamenskojet läände. Bolšeretšje ja Tara vahel suubub Irtõši Tara jõgi.
John Abercrombie
Abercrombie õppis 1962–1966 Berklee Muusikakolledžis ja lõpetas selle 1967. Hiljem õppis ta Põhja-Texase Muusikakolledži Ülikoolis. 1998 pälvis ta Berklee kolledži muusika alal väljapaistva vilistlase auhinna.
Tal oli modernne isikupärane stiil, milles on ühendatud džäss ja rokk.
Ta mängis 1970–1971 koos Randy ja Michael Breckeriga ansamblis Dreams. Tal on olnud ka oma ansambleid. 1970. aastate keskpaiku ja uuesti 1990. aastate keskpaiku oli tal bassimängija Dave Hollandi ja trummari Jack DeJohnette'iga bänd Gateway. Alates 1970. aastate keskpaigast kuni 1990. aastateni esines ta aeg-ajalt duona koos kitarrist Ralph Towneriga. 1970. aastate lõpus ja 1980. aastate alguses oli tal kvartett pianisti Richie Beirachi, bassimängija George Mrazi ja trummari Peter Donaldiga. 1980ndate keskel ja 1990-ndate alguses oli tal trio bassimängija Marc Johnsoni ja trummari Peter Erskine'iga. Läbi 1990. aastate osales ta trios organisti Dan Walli ja trummari Adam Nussbaumiga. Alates 2000 esines ta kvartetis koos viiuldaja Mark Feldmani, bassimängija Marc Johnsoni ja trummari Joey Baroniga. Ta on töötanud paljude teistegi muusikutega.
Irtõš
Irtõš läbib Tevriz, Ust-Išimi, kus temasse suubub vasakult Išimi jõgi, ja ületab Tjumeni oblasti piiri. Ta läbib Vagai, kus temasse suubub vasakult Vagai jõgi, ja Tobolski ehk Tepõl voši, kus temasse suubub vasakult Tobol. Seal suundub Irtõš põhja, möödub lääne poolt Turtassist, läbib Uvati ja temasse suubub paremalt Demjanka. Siis läbib ta Gornopravdinski ja ületab Handi-Mansimaa piiri. Vasakult suubub temasse Konda ehk Huntang. Irtõš ise suubub Handi-Mansimaa pealinna Hantõ-Mansiiski juures vasakult Obi jõkke.
Obi pikkust loetakse sageli mitte Obi enda läheni, vaid Irtõši lähteni – viimane nimelt asub märksa kaugemal (vastavalt 3650 km ja 5410 km). Irtõš on pikem kui kogu Ob oma lähtest suudmeni. Irtõš on (Missouri ees) kõige pikem lisajõgi maailmas. Ta voolab 525 km ulatuses Hiinas, 1700 km ulatuses Kasahstanis ja 2010 km ulatuses Venemaal.
Irtõš toitub ülemjooksul peamiselt lumest ja liustikest, vähem vihmast, aga alamjooksul lumest, vihmast ja lisajõgedest. Jõe keskmine vooluhulk on Öskemenis 628 m³/s, Semejs 960 m³/s, Omskis 917 m³/s, Tobolskis 2150 m³/s ja suudmes 3000 m³/s. Aastane vooluhulk on 95 km³.
Veetase jões on ülalpool Zajsani 4,4 m, Omskis 7 m ja Ust-Išimis 12,7 m, aga suudme poole see väheneb.
Irtõšil toimub korrapärane laevaliiklus 3784 km ulatuses, suudmest kuni Ust-Kamenogorski hüdroelektrijaamani. Laevad sõidavad kogu selle aja jooksul, mil jõgi ei ole jääs. Omskist Salehardini korraldatakse mitu päeva kestvaid jõelaevareise reisijatele ja see on üks vähestest säilinud jõelaevamarsruutidest, mida Venemaal turistidele korraldatakse.
Thomas Salumets
Thomas Salumets (sündinud 1956) on eesti päritolu Kanada kirjandusteadlane.
Elukäik ja haridus
Salumets sündis Saksamaal, Emajõe lahingus osalenud ja raskelt haavata saanud rindemehe perekonnas.
Gümnaasiumi lõpetas ta Heidelbergis, germanistika bakalaureuseõppe summa cum laude Toronto Ülikoolis Kanadas (1976–1980).
Magistri- ja doktorikraadi sai ta Princetoni Ülikoolis USAs, kus kaitses 1985 doktoriväitekirja "Zur Interpretation und Edition der Werke F. M. Klingers".
Töökäik
Alustanud õppejõutööd Lääne-Ontario ja Toronto ülikoolides, töötab ta 1987. aastast Briti Columbia Ülikoolis Vancouveris. Ta on juhatanud sealset võrdleva kirjandusteaduse õppetooli ja germanistikaosakonda, aastail 2006–2011 oli ta Kesk-, Ida- ja Põhja-Euroopa osakonna juhataja.
Ta on olnud organisatsiooni Association for the Advancement of Baltic Studies (AABS) president (2002–2006) ja ajakirja Journal of Baltic Studies peatoimetaja (1998–2001).
Salumets on Eesti Võrdleva Kirjandusteaduse Assotsiatsiooni liige ning mitme raamatusarja ja ajakirja toimetuskolleegiumi liige.
Alfred Flatow
Alfred Flatow (3. oktoober 1869 Gdańsk – 28. detsember 1942 Theresienstadti koonduslaager) oli juudi päritolu Saksamaa võimleja, 1896. aasta suveolümpiamängude kolmekordne olümpiavõitja ja olümpiahõbe, Saksamaa esimene olümpiavõitja.
1887 asus ta elama Berliini, kus ta samal aastal astus võimlemisühingusse Turnerschaft Korporation 1863. Alates 1888 osales ta võimlemisvõistlustel ning võitis lugematuid kordi nii kodu- kui ka välismaal. Ta oli üks parimaid Saksamaa võimlejaid enne sajandivahetust. Aastal 1890 sai temast Saksamaa noorim võimlemisõpetaja.
9. aprillil 1896 võitis Alfred Flatow Ateena olümpiamängudel individuaalselt ja võistkondlikult rööbaspuud ning võistkondlikult kangi. Järgmisel päeval võitis ta kangil individuaalse teise koha. Toenghüpetes, toenghooglemises ja rõngastel ta esikolmikusse ei tulnud, köieronimises ta registreerus, kuid ei osalenud.
Flatow registreerus ka kergejõustikuvõistlustele (100 m jooks, kaugushüpe, kõrgushüpe, teivashüpe ja kuulitõuge) ning mõlemale tõstmise alale, kuid ei osalenud.
Pärast olümpiat
Flatowil oli Berliinis väike jalgrattapood, mida ta pidas paralleelselt spordiametniku- ja ajakirjanikutegevusega.
Aastal 1903 aitas Flatow luua juudi võimlemisorganisatsiooni Jüdische Turnerschaft. Flatow võitis Saksamaal mitu võimlemisfestivali, töötas võimlemisõpetajana ja kirjutas mitu raamatut võimlemise metoodikast.
Kui 1933 võeti Saksa Võimlemisliidu (Deutsche Turnerschaft) määrustesse nn aariaparagrahvid, nõuti Flatowilt lahkumist liidust. Berliner Turnerschafti juht Rupert Naumann nõudis 8./9. aprillil 60 juudist ühinguliikme väljaastumist. Sama aasta 11. septembril küsis Naumann Deutsche Turnerschafti esimehelt Edmund Neuendorffilt nõu, sest Alfred Flatowi ja teiste teenekate liikmete eemaldamise katse oli ühingu sees kutsunud esile rahulolematust. 18. oktoobril 1933 nõudis Naumann jälle Flatowi ja teiste tagasiastumist. 20. oktoobriga dateeritud kirjas teatab Alfred Flatow pärast 46-aastast liikmeksolekut esimehele oma väljaastumisest: ”Teie isiklike tunnete väljendamise eest tänan ma kõige siiramalt. Oma isiklikest mõtetest ja tunnetest palun ma luba vaikida."
Alates oktoobrist 1933 elas Flatow tagasitõmbunult Berliinis, algul Schönebergis Landshuter Straßel, hiljem Kreuzbergis Alexandrinenstraßel. Berliini olümpiamängudele 1936 kutsuti ta veel aukülaliseks. Ta ei võtnud kutset vastu, nagu mõned teisedki tema saatusekaaslased.
Aastal 1942 kuulutati Flatow riigivaenlaseks (Reichsfeind). Kuigi mitu tuntud sporditegelast, sealhulgas Carl Schuhmann, pöördus tema kaitseks Reichssportführeri Hans von Tschammer und Osteni poole, saadeti Alfred Flatow 3. oktoobril 1942 Theresienstadti koonduslaagrisse, kus ta samal aastal suri nälga. Enne seda oli ta püüdnud põgeneda Hollandisse.
Mälestuse jäädvustamine
thumb|Vasakult: Alfred Flatow, [[Carl Schuhmann ja Hermann Weingärtner]] Wingate'i Instituut Iisraelis võttis Flatowi oma rahvusvahelisse juudi sportlaste kuulsuste halli. Saksa DV-s võisteldi Flatowi karikale.
Pärast pikka vastuseisu ja survet oli Saksa Võimlemisliit (Deutscher Turner-Bund) 1986. aasta märtsis nõus Flatowite-nimelise medali loomisega (ka tema nõo Gustav Felix Flatowi mälestuseks). (Mõned allikad eitavad seda sugulust.) Seda medalit antakse sportlastele, kes on tegelenud mõnel Saksa Võimlemisliidu aladest. Kriteeriumiks on sportlikud saavutused pika aja jooksul ja eeskujulik isiksus. Medalisaajad otsustab Võimlemisliidu presiidium ja see antakse üle mõnel Saksa Võimlemispeol (Deutsches Turnfest).
Berliinis Kreuzbergis spordihallis Flatow-Sporthalle on talle mälestustahvel. Ka Stuttgardis avati 16. oktoobril 1992 (Alfred-)Flatow-Sporthalle.
Filateelia
13. juunil 1996 anti Saksamaal välja Alfred ja Gustav Flatowi portreega postmark heategevuslikust margiseeriast "Für den Sport" 'spordi heaks' kaasaegsete olümpiamängude 100. aastapäevaks. Sportlased on võimlemisriietuses. Lisaks on margil kujutatud olümpiarõngad. Margi nimiväärtus on 200+80 penni. Margi mõõtmed on 35×35 mm. Kavandi autor on Margit Zauner. Margil on kammhammastus, hammastuse number on 13,5. Mark on trükitud fotografüürina fluorestseeruvale paberile Berliini trükikojas Bundesdruckerei GmbH.
1993. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused
1993. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused olid 1. maailmameistrivõistlused lühiraja ujumises, mis toimusid 2.–5. detsembrini 1993 Palma de Mallorcas Hispaanias.
Miles Davis
thumb|Miles Davise mälestusmärk Poola linnas [[Kielces]] Miles Dewey Davis III (26. mai 1926 Alton, Illinois – 28. september 1991 Santa Monica, California) oli USA muusik, helilooja, trompetist, ansamblijuht.
Elulugu
Miles Davis pärines jõukast mustanahaliste keskklassi perest. Ta isa oli hambaarst ja ema muusikaõpetaja. 12-aastaselt hakkas ta trompetitunde võtma. Septembris 1944 kolis ta New Yorki, et asuda õppima prestiižikas Juilliardi muusikakõrgkoolis. Juilliard jäi juba järgmisel aastal pooleli, kuna enam ahvatles klubides Charlie Parkeri bändis mängimine. Esimese oma nime all tehtud plaadi andis ta välja 1947. aastal (sellel mängisid ms. Parker, pianist John Lewis ja trummar Max Roach).
1948 pani ta kokku noneti, kuhu kuulusid teiste seas Gerry Mulligan, Lee Konitz, John Lewis, J.J.Johnson. Seda koostööd arranžeerija Gil Evansiga peetakse nn cool jazz ' i alguseks (album "Birth Of The Cool," 1949).
1950. aastate alguses sõlmis ta lepingu legendaarse plaadifirmaga Prestige, kelle jaoks plaadistas suure osa aastakümnest. Esinemine aasta Newporti džässfestivalil juulis 1955 tõi lepingu plaadifirmaga Columbia Records, mis sidus teda kuni 1985. aastani. See leping võimaldas luua tal esimese oma nn suurtest kvintettidest, kuhu kuulusid näiteks saksofonist John Coltrane, kontrabassist Paul Chambers ja pianist Bill Evans.
1950. aastate lõpus hakkas eksperimenteerima modaalse ehk laadilise džässiga, mis kulmineerus albumiga "Kind Of Blue" (1959), mida on 2000. aastate alguseks ostetud üle kahe miljoni eksemplari ning mis on üks ajaloo populaarsemaid ja mõjukamaid moderndžässplaate.
Miles Davise teises suures kvintetis (1964–1968) tegid kaasa saksofonist Wayne Shorter, pianist Herbie Hancock, bassist Ron Carter ja trummar Tony Williams. Uue kvinteti muusikat iseloomustas abstraktsus, populaarsete džässistandardite asemel hakati rõhku panema omaloomingule. Aastakümne lõpus hakati võtma mõjutusi pop- ja rokkmuusikast (Jimi Hendrix, James Brown, Sly Stone), kasutama elektrooniliselt võimendatud instrumente, mis võõrandas osa kuulajaskonnast, kuid tõi juurde ehk enamgi. 1969. aastal avaldas Miles Davis paljude meelest džässroki alguseks peetavad albumid "In A Silent Way" ja "Bitches Brew", millel tegid kaasa Shorter, Hancock, Joe Zawinul, John McLaughlin, Dave Holland, Jack DeJohnette, Chick Corea ja teised.
1970. aastaid iseloomustas eksperimenteerimine maailmamuusika elementide ja 20. sajandi klassikalise muusikaga (Karlheinz Stockhauseni mõjutusel sündis album "On The Corner", 1972). Kriitikud süüdistasid teda vastuoluliselt ühest küljest populismis ja teisalt äärmuslikus avangardismis. Tänapäeva perspektiivist nähtuna olid Milesi 1970. aastat väga edumeelne periood, mille mõju tänapäeva muusikale kasvab aasta-aastalt. 1975. aastal katkestas Miles Davis terviseprobleemide ja uimastisõltuvuse tõttu pea viieks aastaks igasuguse avaliku tegevuse.
1981. aastal pöördus tagasi kontserdilavadele, tema tolle aja ansamblites tegid kaasa näiteks saksofonistid Bob Berg, Bill Evans, Kenny Garrett, kitarristid Mike Stern, John Scofield ja Foley, trummarid Al Foster ja bassistid Marcus Miller ja Darryl Jones. Muusikasse ei toonud Miles Davise 1980. aastad siiski enam midagi uut, repertuaar lähenes popmuusikale ja tema instrumentaalsed võimed olid tervislikel põhjustel sageli väga nõrgad.
Miles Davist peetakse ehk suurimaks džässmuusika uuendajaks: tema olulisel osalusel tekkisid näiteks cool jazz, modaalne džäss, džässrokk, mõjutas oluliselt teisi džässi ja popmuusika voolusid: bebop, third stream, avant garde, ambient, world music.
1984. aastal pälvis Miles Davis Taani kõrgeima muusikalise tunnustuse Léonie Sonningi muusikaauhinna. 1990. aastal pälvis ta Grammy elutööauhinna.
Heinrich von der Brüggen
Heinrich von der Brüggen (surnud 1501. aasta hilissügisel) oli Liivi ordu maamarssal.
Heinrichi vanemad olid Philipp von der Brüggen ja Margarete von Beeck. Ta sündis Bockumi kihelkonnas Krefeldi lähedal Reinimaal. Brüggenite suguvõsa juured olid Marki krahvkonnas, kuid 14. sajandil olid nad Kölni peapiiskopi vasallidena Reinimaale ümber kolinud. Heinrichi kaks nooremat venda, Eberthard ja Gerhard, tulid samuti Liivimaale, neist esimesest sai orduvasall ja teisest Liivi ordu liige.
Heinrich astus ordusse tõenäoliselt väga noorelt, kuid paraku pole teada, millal see aset leidis. Võimalik, et ta oli enam-vähem üheealine Wolter von Plettenbergiga, kuid võis olla ka temast vanem. 1478. aastal on teda mainitud Sigulda linnusekomtuur (Hauskomtur). 1486. aastal oli ta Grobiņa foogt, 1490. aastal sai aga Kuldīga komtuuriks. 1495. aastal nimetas uus ordumeister Wolter von Plettenberg ta maamarssaliks. Seda ametit pidas ta kuni oma surmani 1501. aasta sügisel.
1501. aasta novembris tungisid Liivimaa-Moskva sõja tõttu Liivimaale venelased, kes rüüstasid rängalt idapoolseid alasid. Et Plettenberg oli sel ajal raskelt haige, oli ordu sõjaline juhtimine täielikult maamarssali vastutada. Ent ordu tõsisemat vastupanu ei organiseerinud ning passiivsuses hakatigi süüdistama maamarssalit. Ta suri aga vahetult pärast venelaste esimesi sõjaretki, seega on võimalik, et ka teda tabas mõni nakkushaigus.
Ardath
Ardath on asula Austraalias Lääne-Austraalia osariigis Bruce Rockist 20 km lõuna pool.
Pakistani riigipeade loend
Pakistani riigipeade loend loetleb Pakistani riigipead ja neid esindavad kindralkubernerid Briti Rahvaste Ühenduse liikmena aastatel 1947–1956 ja presidendid alates 1956. aastast.
Transilvanian Hunger
"Transilvanian Hunger" on Norra black metal ansambli Darkthrone neljas täispikk album.
See on esimene album ilma kitarrist Zephyrouseta. Tema töö võttis üle Nocturno Culto. Fännide seas on albumi kohta kahte sorti arvamusi. Ühed arvavad, et see on nii vilets, et ei kannata mitte mingisugust kriitikat. Teised, aga arvavad, et hoolimata sellest, et lood salvestati ja album anti välja kiirustades, on tulemus selle kohta super.
Tareste
Tareste ehk Taresti on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Leisi valda.
Zhong Acheng
Zhong Acheng (hiina lihtsustatud kirjas 钟阿城, hiina traditsioonilises kirjas 鍾阿城; pinyin 'is Zhōng Āchéng; pseudonüüm A Cheng (ka Ah Cheng, Cheng Ah; 阿城); sündinud 1949 Pekingis) on hiina kirjanik ja stsenarist ning maalikunstnik.
Võimud sundisid tema isa filmikriitik Zhong Dianfeid müüma ära oma hiina ja lääne klassikute raamatud. Acheng luges neid salaja; need mõjutasid tema hilisemat loomingut. Kultuurirevolutsiooni ajal saadeti Acheng põllutööle Shanxi provintsis, kus ta hakkas maalima, Sise-Mongoolias, kus ta maalis steppe, ja Yunnanis. 1970ndate lõpus naasis ta Pekingisse. Ta aitas isal kirjutada 1979 ilmunud raamatut "Filmikunst" (电影美学). Neid mõjutasid Karl Marx, Georg Friedrich Wilhelm Hegel, "Muutuste raamat", konfutsianism, chan ja taoism.
Ta sai tunnustatud joonistajaks, jutukirjanikuks, esseistiks ja stsenaristiks. Aastal 1979 asutas ta koos Ma Deshengi, Wang Kepingi, Huang Rui, Li Shuang, Qu Leilei ja Ai Weiweiga rühmituse XingXing. Need olid kunstihariduseta eksperimentaalkunstnikud, kes vastustasid riigi poliitikat. Nad korraldasid Pekingi ümbruses näitusi, mis rajasid teed Hiina avangardkunstile.
Tema romaanitriloogia "Kuningad" oli menukas hiina "juurteotsimiskirjanduses" (xungenpai) mille autorid olid ka Han Shaogong ja Mo Yan. Kirjanik ühitab klassikalise hiina keele elegantsi kõnekeele väljendusrikkusega. Ta toob esile detaile, mis kõnetavad kujutlusvõimet. Ta kasutab klassikalise hiina kirjanduse jutustamisvõtteid ning kasutab konfutsianismi ja taoismi ideid. Tema debüütraamat "Qi wang" äratas Hiinas suurt tähelepanu, võitis auhindu ning tegi ta kuulsaks.
Ta kirjutas ka "Maastikuromaanid" (Biandi fengliu) äärealade elust.
Paljud tema teosed on tõlgitud lääne keeltesse. Ta on saanud kirjandusauhindu.
1986. aastast elas ta mõne aja USA-s.
Kerttu Soans
Kerttu Soans (kodanikunimega Kerttu Soans-Tammisto; sündinud 9. oktoobril 1961 Tallinnas) on eesti kirjanik, ajakirjanik, dokumentalist ja maalikunstnik.
Kerttu Soans lõpetas 1979. aastal Keila 1. Keskkooli ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kunstiõpetajana ja Tartu Ülikooli ajakirjanikuna kaugõppes 1992. aastal.
Ta on töötanud Eesti Raadios, mitmes ajalehes ja ajakirjas. Alates 1999. aastast on ta vabakutseline kirjanik.
Ta on Kirjanike Liidu liige.
Raamatud
Kõigi nimetatud lasteraamatute (väljaarvatud "Ingli kübaratrikk" ja "Suur või väike Ingel?", mille illustratsioonid on teinud Katrin Ehrlich) kunstnik on Urmas Viik.
Armen Tõuguga kahasse on Kerttu Soans kirjutanud antroposoofiast lähtuva kasvatusalase raamatu "Indigolapsed. Kas uus põlvkond?" See raamat on tõlgitud leedu, vene ja heebrea keelde ja saksa keelde.
2006. ilmus Eesti Raadio 80. aastapäevaks kogumik "Rääkiv plekk-kruus ja teisi raadiojutte", mille koostas Kerttu Soans.
Filmid
Kerttu Soans on olnud "Eesti lugude" sarjas nelja dokumentaalfilmi stsenarist ja režissöör: "Kahe näoga saar", "24/1 ehk alla 7-aastastele keelatud", "Suurem kui sport", "Randvere Leonardo".
Tunnustus
Kolmel korral (raamatutega "Kruubi-Ruudi ja tema inimesed" (2004), "Teistmoodi Sirel" (2005) ja "Külaline vannis" (2008) on Kerttu Soans valitud Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemia nominendiks. Kahel korral on ta valitud Keila linna kultuuripreemia nominendiks.
Isiklikku
Tema vanemad on Olev Soans ja Helvi Jürisson. Tal on tütred Olivia ja Sirel. Tema abikaasa on ajaloolane Peeter Tammisto. Tema poolvend on Peeter Volkonski.
Soela
Soela (kohakääne Soelasse ) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Soela väina ääres.
Seal asub Soela sadam. Kuid ühendus teisel pool väina oleva Hiiumaaga käib põhiliselt kaugemal kagus oleva Triigi sadama kaudu, mis on suurem.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Leisi valda.
Nimi
Kohanime on esmamainitud 1798 kujul Seele ja 1803 kujul Soela, mõlemal korral taluna. Talu asus Karja kihelkonnas ja kuulus Leisi mõisale. Kuid juba varem esines Soela lisanimena: 1731 mainiti isikut Soelefwe Mart ja 1750 isikut Soheleve Simmo. Niisiis on põhjendatud seisukoht, et juba algusest peale oli kohanime esisilbis vokaal o.
Teine võimalus nime analüüsimiseks on lähtuda kujust Soel+a. Sel juhul võib nimi pärineda alamsaksa sõnast sel 'hüljes'. Niisugusel juhul on väinanimi esmane ja küla on nimetatud väina järgi.
19. sajandi ajaloolase, etnograafi ja folkloristi Carl Friedrich Wilhelm Russwurmi järgi tuleneb küla nimi eestirootsi keele sõnast söäl, millega rannarootslased tähistasid hüljest.
Tarkvaralitsents
Tarkvaralitsents on tarkvara autori, tootja või müüja koostatud dokument, milles on loetletud, millistel tingimustel on õigus omandatud või ostetud tarkvara kasutada.
1995. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused
1995. aasta ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused olid 2. maailmameistrivõistlused lühiraja ujumises, mis toimusid 30. novembrist kuni 3. detsembrini 1995 Rio de Janeiros Brasiilias.
Eestlaste osalemine
Ainsa eestlasena osales maailmameistrivõistlustel Indrek Sei.
Liechtenstein
Liechtenstein [l'ihtenštain] (ametlik nimi Liechtensteini Vürstiriik) on merepiirita riik Kesk-Euroopas Šveitsi ja Austria vahel.
Liechtenstein kuulub Euroopa kääbusriikide hulka. Selle pindala on 160 km² ja rahvaarv 38 896 (2020). Pindalalt on maailmas väiksemad riigid ainult Vatikan, Monaco, San Marino, Tuvalu ja Nauru. Liechtenstein on väikseim riik, kus saksa keel on ametlik keel.
Kuni 1938. aastani elasid Liechtensteini vürstid alaliselt Viinis.
Asend, piir, mõõtmed ja kuju
Liechtenstein asub põhjalaiuste 47° 16' 08" ja 47° 02' 58" ning idapikkuste 9° 28' 16" ja 9° 38' 34" vahel.
Liechtenstein piirneb lääne ja lõuna poolt Šveitsi Graubündeni ja Sankt Galleni kantoniga ning ida poolt Austria Vorarlbergi liidumaaga.
Piir Šveitsiga kulgeb piki Reini jõge. Lõuna- ja idapiiri moodustavad Reetia Alpid. Piir Austriaga kulgebki suurelt jaolt mööda mäestikuharja.
Riigipiiri kogupikkus on 77,9 km. Piir Šveitsiga on 41,1 km pikkune, sealhulgas 27,1 km Sankt Galleni kantoniga ja 14 km Graubündeni kantoniga. Austriaga on ühist piiri 34,9 km.
Liechtenstein on merepiirita riik ja ka tema naaberriigid on merepiirita riigid. Ainus teine niisugune riik on Usbekistan.
Liechtensteini pindala on 160 km².
Riik on põhja-lõuna suunas piklik. Suurim pikkus on 24,6 kilomeetrit ja suurim laius 12,4 kilomeetrit.
Pinnamood
pisi|[[Grauspitz (vasakul, 2599 m) ja Schwarzhorn (2574 m)]] Liechtensteini lääneosas on suhteliselt kitsas lõik tasast maad Reini jõe ääres, ülejäänud maa on valdavalt mägine.
Reetia Alpidesse kuuluva Rätikoni idast läände kulgev peaahelik moodustab riigi läänepiiri. Ta laskub Naaskopfilt (2573 m), mis asub kolme riigi piiril, üle Falknise (2566 m) Reini orgu ning tõuseb sealt uuesti, moodustades Fläscherbergi (1139 m) mäesaare. Kahest põhja-lõunasuunalisest kõrvalahelikust kuulub läänepoolne (Dreischwesternzug), mis ulatub 2124 m kõrgusele (Dreischwestern), suuremalt jaolt Liechtensteinile; ta lõpeb Reini oru ääres dolomiitseintega. Idapoolne kõrvalahelik on riigi idapiiril Austriaga; sinna kuuluvad Ochsenkopf (2288 m) ja Gallinakopf (2124 m).
Mäeahelike vahel on mägiorud Samina org ja Malbuni org.
Riigi kõrgeim tipp on Grauspitz (2599 m), mis asub riigi lõunaosas. Madalaim koht on Ruggeller Riet (430 m). .
Kliima
Hoolimata mägisest asendist pole Liechtensteini kliima eriti karm, sest seda mõjutab suuresti soe kuiv lõunatuul föön.
Madalamate alade jaanuari keskmine temperatuur on −4,5 °C, juuli keskmine temperatuur on 19,9 °C. Talvel langeb temperatuur harva alla −15 kraadi, suvel kõiguvad keskmised temperatuurid 20 ja 28 kraadi vahel.
Aasta keskmine sademete hulk on 1050 mm; aastane sademete hulk kõigub 900 ja 1200 mm vahel. Alpides ulatub aastane sademete hulk 1900 millimeetrini.
Veestik
Ainus looduslik järv on Gampriner Seele, mis tekkis 1927. aastal pärast Reini üleujutust suure erosiooniga.
Elusloodus
Liechtensteini elusloodus on suure kõrguste vahe tõttu vaheldusrikas.
Taimed
Riigis on tuvastatud 1500 taimeliiki. Föön pikendab kevadist ja sügisest vegetatsiooniaega. Fööni tõttu kasvab seal mitmeid orhideeliike. Kõrgemates mägedes leidub selliseid Alpidele omaseid taimi nagu emajuur, alpi roos, alpi jänesekäpp (eedelveiss). Tüüpilised puud on punane pöök, plaatan, vaher, lepp, lehis ja mitmesugused muud okaspuud.
Reini-äärsel tasandikul on põhiliselt karjamaad ja põllud. Mäed on metsased. 42% Liechtensteini pindalast on kaetud metsaga Dreischwesternzugi terrassidel ning mägiorgudes on alpiaasad.
Keskkonnakaitse
Liechtensteinis on nelja tüüpi kaitsealasid: looduskaitsealad, metsakaitsealad, maastikukaitsealad ja taimestiku kaitsealad. Riigi suurim kaitseala on 93 hektari suurune Ruggeller Riet.
Esiaeg
Arheoloogilised leiud Gutenbergil ja Eschnerbergil näitavad, et tänapäeva Liechtensteini ala on asustatud (5. aastatuhandest eKr).
Gutenbergilt on leitud pronksist kultusfiguure. Et Reini org oli sageli üle ujutatud ning seetõttu soine, olid asustatud ainult kõrgemal asetsevad alad.
Alates 8. sajandist eKr asustasid seda ala reedid (vennoonid). Võib täheldada ka keldi (vindelikkude) mõju.
Rooma riik
Aastal 15 eKr sai tänapäeva vürstiriigi ala Rooma riigi uue provintsi Reetia osaks. 1. sajandil pKr ehitati sõjatee, mis viis Itaaliast üle Splügeni kuru ja Churi läbi tänapäeva Liechtensteini Bregenzi. Selle tee äärde tekkisid Liechtensteini alale kõrtsid. Aja jooksul segunes põliselanike keel ladina keelega ning sellest tekkis retoromaani keel.
Platvorm (infotehnoloogia)
Platvorm on infotehnoloogias arvuti riistvara arhitektuur ja tarkvaraline baas, mis koos võimaldavad kasutada rakendustarkvara. Platvorm koos rakendustarkvaraga moodustab arvutisüsteemi.
Liechtenstein
Rooma riik
4. sajandil algas provintsi Raetia Curiensis kristianiseerimine. Esimese misjonärina austati Churi Luciust. Hilisrooma ajast pärinevad rooma kastelli jäänused; kindlustus ehitati sel ajal Schaani kaitseks alemannide vastu põhjas.
Platvorm (infotehnoloogia)
Riistvaraplatvorm ehk platvormi riistvaraline osa on füüsilise arvuti tüüp (nt. personaalarvuti, superarvuti) ning selle arhitektuur (nt. x86, ARM, CISC, RISC).
Tarkvaraplatvorm on platvormi tarkvaraline osa. Selle hulka kuuluvad süsteemitarkvara (operatsioonisüsteem) ning tarkvara vahekihid, nt. Java platvorm või .NET-raamistik.
Liechtenstein
Keskaeg ja varauusaeg
Pärast Rooma riigi lagunemist rändasid tänapäeva Liechtensteini alale alemannid. 8. sajandil sai Reetiast Frangi riigi osa. pisi|[[12. sajandist pärinev Vaduzi linnus, mis alates 1938. aastast on Liechtensteini vürstisuguvõsa peamine residents]] Liechtensteini vürstiriigi praeguste alade poliitilise identiteedi alguseks võib pidada aastat 814, kui Karl Suure surma järel moodustati Alam-Reetia. 842. aastal on esimest korda loetletud tänapäeva Liechtensteini alal elanud inimesi ja olemas olnud kohti, sealhulgas Balzersit, Schaani ja Eschenit (Rhätisches Urbar).
10. sajandi ja 1152. aasta vahel kuulus Reetia Bregenzi krahvidele. Pärast nende väljasuremist killustus Reetia, minnes mitme pärija kätte. Alam-Reetia läks Montforti krahvidele, kelle suguvõsa jagunes hiljem Montfortideks ja Werdenbergideks. Werdenbergi krahvkond jaotati omakorda, nii kujunes 1342 päranduse jagamisel Vaduzi krahvkond. Aastal 1379 andis Saksa kuningas Wenzel Vaduzi krahvile Heinrich von Werdenbergile kohtuvõimu.
Aastal 1396 läks Vaduzi krahvkond kuningas Wenzeli kinnitusel Püha Rooma riigi otsesesse alluvusse. Järgnevatel sajanditel kinnitati seda staatust üha uuesti.
Aastal 1416 surid Vaduzi krahvid välja. Järgmised valitsejad olid Brandise vabahärrad (Brandised), kes pärinesid Emmentalist. Aastal 1434 said nad oma valdusse ka Schellenbergi põhjaosa. Nõnda ühendati Brandise vabahärradele varem kuulunud Oberland ning Schellenbergi liidetud osa Unterland. Nõnda kujunesid praeguse Liechtensteini Vürstiriigi piirid. Ala valitsesid ka Sulzi ja Hohenemsi krahvid.
Kolmekümneaastase sõja käigus vallutasid ala kõigepealt Austria väed, seejärel aga 1647. aastal rootslased.
pisi|püsti|vasakul| Vürst [[Johann Adam Andreas von Liechtenstein ]] Kui Hohenemsi krahviperekonnal olid tekkinud rahalised raskused, ostis Liechtensteini vürst Johann Adam Andreas nendelt algul ära Schellenbergi (1699), hiljem ka Vaduzi (1712). Vürstisuguvõsa on nime saanud Liechtensteini linnuse järgi Mödlingi lähedal Viini lähikonnas; suguvõsa ulatub tagasi 12. sajandisse. Karl von Liechtenstein tõsteti 1608 päritavasse vürstiseisusse ning temast sai esimene Liechtensteini vürst Karl I. Liechtensteini perekond jäi elama Alam-Austriasse. Ta omandas ulatuslikke alasid Böömimaal, Määrimaal ja Sileesias. Liechtensteini Vürstiriik loodi 23. jaanuaril 1719 Püha Rooma keisri Karl VI aktiga, kes kinnistas lääni Anton Florianile. Vürstitiitlile lisandus siis und zu.
Napoleoni sõdade ajal vallutasid Liechtensteini nii prantslased kui ka venelased. Pressburgi rahu (1805) järel liitus Liechtenstein Reini konföderatsiooniga ning temast sai iseseisev riik. Pärast Napoleoni langemist 1815. aastal liitus Liechtenstein Saksa Liiduga.
1866. aastal Preisimaa võiduga Austria üle Austria-Preisi sõjas lakkas Saksa Liit olemast ning Liechtensteini konstitutsioonilised sidemed teiste Saksa riikidega lõppesid. Sõjas toetas Liechtenstein Austriat 80 sõduriga, kaks aastat hiljem aga saatis vürstiriik oma armee igaveseks laiali.
pisi|püsti|Liechtensteini poolt 1920. aastal erakorraliselt väljaantud rahatähed 1852. aastast kuni Esimese maailmasõja lõpuni oli Liechtenstein tihedalt seotud Austria (Austria-Ungari) majandusega, kuid maailmasõja järgse Austria rahanduse ja majanduse kollapsi tõttu hakkas vürstiriik vaatama teisele poole. 1923. aastal sõlmiti Šveitsiga tolliliit ja võeti rahaühikuna kasutusele Šveitsi frank.
Vürst Franz Josef II, kes asus riiki juhtima aastal 1938 oli tegelikult esimene valitsev vürst, kes resideeris Liechtensteinis. 1984. aastal andis ta riigi sisulise juhtimise üle oma pojale kroonprints Hans Adamile. 1984. aastal said Liechtensteini naised õiguse osaleda valimistel; Liechtenstein oli sellega viimane riik Euroopas, kus naised said selle õiguse. Hans Adam II sai vürstiks isa surma järel 13. novembril 1989. Selleks ajaks oli Franz Josef II-st saanud kõige kauem riiki valitsenud monarh Euroopas.
1990. aastal sai Liechtensteinist Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liige. Samuti liitus riik 1991. aastal Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni EFTA-ga ning 1995. aastast saadi Euroopa Majanduspiirkonna EEA liikmeks.
Diplomaatilised suhted Eestiga sõlmiti 22. juunil 1921 ja taassõlmiti 4. septembril 1991.
Riigikord
Liechtenstein on 1921. aasta põhiseaduse järgi konstitutsioonilise monarhia ja parlamentaarse demokraatiaga riik.
Aastal 2003 toimus rahvahääletus, millega muudeti põhiseadust, nii et riigipeal Liechtensteini vürstil on rohkem võimu. Tal on õigus määrata valitsust ja kohtuid ning saata laiali parlamenti.
Parlament on 25-liikmeline maapäev (Landtag), mille koosseis valitakse neljaks aastaks. 2021 toimunud valimiste järel said Patriitolik Liit ja Kodanike Progressiivne Partei mõlemad 10, rohelised 3 ja parempoolne Demokraatlik Partei 2 kohta.
Nagu Šveitsiski, on suur roll rahvahääletustel ja rahvaalgatusel.
Naised said hääleõiguse alles 1984, kõigis valdades alles 1986.
Kohtud
Tsiviilkohtutest on esimese astme kohus maakohus ja teise astme kohus kõrgem kohus. Karistuskohtutest on esimese astme kohtud maakohus, assiisikohus ja kriminaalkohus esimese instantsi kohtud ja kõrgem kohus teise instantsi kohus. Kolmanda astme kohus on ülemkohus. On ka haldusapellatsioonikohus ja riigikohus (avaliku õiguse kaitseks).
Pealinn
Riigi pealinn ja Liechtensteini vürsti residents on Vaduz.
Haldusjaotus
Kõigil valdadel on valitavad volikogud.
Demograafilised näitajad
Riigi rahvaarv on 30. juuni seisuga olnud:
Naiste osatähtsus rahvastikus moodustas 30. juunil 2008 50,6% (koguarv 17 938).
Asustus
Enamik rahvast elab Reini orus, kus asuvad ka kaks rahvarohkemat linna – Vaduz ja suurima elanike arvuga Schaan. Linnarahvastiku osakaal on 23%.
Välismaalased
Liechtensteinis elab umbes 12 500 välismaalast. 30. juunil 2014 oli välismaalasi 12 522 (33,6% rahvastikust).
1998. ja 1999. aastal võttis Liechtenstein vastu ka Kosovo albaania pagulasi.
Keeled
Rahvastikust umbes 87,5% räägib saksa keele murdeid.
Majandus
Asend Euroopa keskel on edendanud riigi tööstust, kaubandust ja turismi.
Töötus oli 2012. aasta seisuga 2,3%.
Valuuta
Ametlikult käibib Šveitsi frank.
Post
Liechtensteini posti haldab Šveits, kuid riigil on oma postmargid.
Taristu
Liechtensteinis on sillutatud teede kogupikkus 380 kilomeetrit. Riigi raudteevõrk on 9 kilomeetri pikkune ja kuulub Austria raudteevõrku. LIEmobili bussifirma teenindab reisijaid 13 liinil kogu riigis. Riigis kehtib parempoolne liiklus.
Riigis puudub lennuväli, kuid Balzeris asub helikopteri maandumisplats.
Relvajõud
Korra hoidmise eest riigis vastutab Liechtensteini Politsei (Landespolizei). See koosneb 125 töötajast (87 politseinikust ja 38 tsiviilametnikust). Kõik politseinikud on varustatud käsitulirelvadega. Üldine kuritegevuse tase on üks madalamaid maailmas. Liechtensteini vanglas on vähe kinnipeetavaid, vahel lausa mitte kedagi. Kõik vangid, kelle karistusaeg on pikem kui kaks aastat antakse üle Austriale. Liechtensteini Politseil on kolmepoolne leping Austria ja Šveitsiga, mis võimaldab piiriülest koostööd kolme riigi vahel. Vaatamata sõjaväe puudumisele on Liechtenstein Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni liige ja huvitub Euroopa julgeolekupoliitikast. Eriolukorras kehtib üldine sõjaväekohustus 18–60-aastastele meestele.