cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kāņciems
Kāņciems tekkis endise Kāņi karjamõisa juurde. Varem loeti seda Mordanga küla osaks.
Külas asuv Līkumi talu (sealjuures ait, elumaja ja põllumajanduslik tootmishoone) on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Sensei
pisi|[[Yasunari Kawabata (u 1932)]] Sensei (jaapani keeles 先生 sensei [sen-see], 'varemsündinu'; "i" sõna lõpus osutab eelneva "se"-silbi vokaali pikendusele) on Jaapanis austav pöördumine endast palju vanemate ja auväärsemate inimeste poole, nagu näiteks õpetajad, ülemad, poliitikud, vaimulikud, arstid, kirjanikud jne. Tiitlina kasutatakse seda isiku nime järel.
Sõna sensei kasutatakse lugupidamise märgina inimese puhul, kes on varem mingit kunsti õppinud, saavutanud teatud meisterlikkuse ja õpetab seda nüüd omakorda teistele.
Kalle Mihkels
pisi|Kalle Mihkels (1999) Kalle Mihkels (sündinud 29. mail 1945 Tallinnas) on Eesti meediategelane, müügijuht ja poliitik.
Haridus
Ta lõpetas 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Täiendanud end meedia alal Ohio Ülikoolis USA-s (1993) ning aastatel 1995–1996 Soome Markkinointi-Instituuttis müügi ja turunduse erialal.
Eesti Televisioon
Ta tegutses ligi 35 aastat teleajakirjanikuna. Ta tegi mitmesuguseid saateid, millest tuntuim oli "Poolt ja vastu". Seadustest ja inimeste õigustest rääkiv saatesari oli Eesti Televisioon eetris 16 hooaega, 1974–1990.
Teised telekanalid
Aastatel 1993–1994 oli ta AS Reklaamitelevisiooni toimetaja ja jurist. 1990. aastate keskel tegi ta TV3-s "Politseinädalat" (koos Ain Allasega), autosaateid ja Keskerakonna uudistesaadet "Kesknädal". Mihkels on olnud ka Tallinna TV saatejuht (nt "Õigusnõu", "Parlamendi pooltund" jmt saates).
Poliitika
pisi|Kalle Mihkels Heateo festivalil [[Tammsaare park|Tammsaare pargis 7. mail 2011]] Ettepaneku Eesti Keskerakonda astuda tegi talle kursusekaaslane Siiri Oviir.
6. aprillil 2005 nimetas Tallinna linnavalitsus Kalle Mihkelsi Mustamäe linnaosa vanemaks. Mihkels oli Mustamäe linnaosa vanem oktoobrini 2009.
2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta valimisringkonnas nr 9 (Jõgeva ja Tartu maakond). Ta sai 117 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Tema abikaasa töötas üle 30 aasta politseis, nüüd on kriminaalhooldusametnik. Tütar õppis lasteaiaõpetajaks.
Gregoriuse koraal
Gregoriuse koraal ehk gregoriuse laul, varem ka gregooriuse koraal ehk gregooriuse laul (ladina keeles cantus gregorianus) on keskajast pärinev ühehäälne kristlik laul, mis on saanud nimetuse paavst Gregorius Suure järgi. Gregoriuse koraal on üldnimetus, mis ühendab erinevaid muusikastiile, muusikažanre ja muusikavorme.
Gregoriuse koraal arenes välja juudi meloodiatest, mis olid kristlaste seas levinud juba Vana-Roomas ning pärinesid Palestiinast. Aja jooksul kaotasid need laulud idamaise värvingu ning lihtsustusid.
Gregorius Suure kirikureformi raames võeti kasutusele uus liturgia. Reformi käigus ühtlustati ka liturgilised tekstid. 604. aastal valmis koraaliviiside valikkogumik ehk Gregoriuse antifonaarium. Sellest alates hakati kristlikel jumalateenistustel kasutama üksnes seal avaldatud viise.
Gregoriuse koraali lauldi a cappella, sest tolleaegses kirikus oli muusikainstrumentide kasutamine keelatud. Olenevalt liturgiast võis gregoriuse koraali esitajaks olla kas solist või lauljate rühm.
Gregoriuse koraale lauldi ladina keeles, tekstid olid kanoniseeritud palved või ülistus Jumalale, Jeesusele, neitsi Maarjale või pühakutele.
Gregoriuse koraali meloodia ülesmärkimiseks kasutati teksti kohale kirjutatud erilisi noodikirja märke, neumasid.
Mitmehäälsuse puhul oli gregoriuse koraal tihti cantus firmuse aluseks.
Gregoriuse koraali muusikastiilid
Ornithoparchus teeb oma tekstis "Micrologus" (1517) vahet gregoriuse laulu kahel stiilil: concentus ' el, mille all ta peab silmas tavapärast gregoriuse laulu meloodiat, ning accentus ' el, millega ta tähistab liturgilist retsiteerimist.
Concentus-stiili iseloomustab vaba, paljudest erinevatest helidest koosnev meloodia. Concentus-stiili allstiilid on
pisi|Hümni "Veni creator spiritus" kvadraatkirjas noot
Anton Õunapuu
Anton Õunapuu VR II/3 (7. november 1887 Vändra – 2. aprill 1919 Pitalova, Petserimaa) oli eesti sporditegelane, kergejõustiklane, võimlemis- ja ujumisõpetaja, eesti skautluse rajaja. Kalevlaste Maleva kuulipildujate roodu pealik Vabadussõjas.
Elulugu
pisi|vasakul|Anton Õunapuu võimlemis- ja laulumängude kursus, 1909, [[Jaan Rieti foto]] Anton Õunapuu sündis Vändras talupoja peres. 16-aastaseks saamiseni õppis ta Vändra koolis, kuid siis pidi isa surma pärast kooli pooleli jätma ning tööle minema. Aastal 1908 asus ta elama Tallinna, kus õppis edasi õhtukursustel.
Anton Õunapuu oli hea spordimees ja spordiseltsi Kalev liige. Seltsi abil asus ta Soome õppima ning käis läbi Helsingis Võimlemise Instituudi. 1913. aastal tuli ta Eestisse tagasi ja töötas mitmes koolis võimlemisõpetajana. Hea maine sai Anton Õunapuu Tallinna Reaalkooli ja Tallinna Linna Poeglaste Kommertskooli võimlemisõpetajana, sest neis koolides lõi ta 1917. aastal skaudirühmad. Liikumine laienes ja varsti loodi Tallinna Skautide Malev.
Valiti 1917. aasta kevadel Tallinna Linna Politseivalitsuse 5. jaoskonna miilitsakomissariks. Pani kokku paarisajast koolinoorest korra eest hoolitseva õppiva Noorsoo Roodu.
Eesti Vabadussõjas
Vabadussõjas vabatahtlikult  20. detsembrist 1918  Kalevlaste Malevas, kus oli kuulipildujate roodu pealik. Ühtlasi ajalehe Vaba Maa kirjasaatja. Võttis osa lahingutest Punaarmee vastu Viru rindel ja Pihkva rindel.
Sai esimest korda raskelt haavata 16. jaanuaril 1919 lahingus Virumaal, Järve küla juures ja toodi Tallinnasse ravile. Kuid läks enne täielikku paranemist rindele tagasi ja langes lahingus 2. aprillil 1919 Petserimaal Pitalova (Suur-Bereznjuki) küla juures.
Eesti skaudiliikumise rajaja maeti 9. aprillil 1919 oma sünnikoha Vändra vanale kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
17. mail 1936 istutati Vändra kiriku juurde Tallinna “Kalevi” poolt tema mälestuseks tamm. Olgugi et 1940. aastal prooviti tamme murda, kasvab see uhkelt tänaseni.
Eesti iseseisvumise taastamise ajal [kuupäev täpsustada] korrastasid skaudid tema sünnitalu asukoha Aluse külas, kus avati ka mälestuskivi, millele hiljem lisati infotahvel A. Õunapuu kohta.
Reamees
pisi|[[Eesti maavägi|Eesti maaväe reamehe õlak ]] Reamees on paljudes riikides, sealhulgas tänapäeval Eestis, maaväes (paljudes riikides ka õhuväes) madalaim sõjaväeline auaste.
Mõnes riigis on noorsõduritel veel madalam auaste (varem Eestis noor, eraldi auastme tunnus puudub).
Kaitseliidu malevlane vastab noorsõdurile (välja õppimata reamees), sõduri baaskursuse läbimisel saab malevlasest reamees.
Reamehest ühe astme võrra kõrgem auaste on kapral (sh Eestis) ehk jefreitor (saksa keeles Gefreiter; on ka teisi nimetusi).
Toll (asutus)
Toll on riigiamet, mille tavapärasteks ülesanneteks on riiki sisse veetavatelt kaupadelt riigimaksude kogumine, tollijärelevalve tegemine nii piiril kui sisemaal (reisijate ja kaupade kontroll, rikkumiste menetlemine) ja väliskaubanduseks vajalike tegevuslubade väljastamine.
Riikide tolliasutused on korraldatud väga erinevalt: mõnedes riikides on toll liidetud maksuametiga või piirivalvega, mõnedes riikides täidab tolli funktsioone osaliselt politsei vm korrakaitseamet.
Eestis täidab tolli ülesandeid Maksu- ja Tolliamet.
2000. aasta Sloveenia parlamendivalimised
2000. aasta Sloveenia parlamendivalimised toimusid 15. oktoobril 2000. Need andsid peamiseks tulemuseks pikaajalise dominanterakonna LDS senistest suurima edu. Mõned kuud valitseda saanud koalitsiooni jõud said lüüa. Osales 16 nimekirja ja 7 üksikkandidaati, parlamenti pääses 8 nimekirja; kandidaate oli kokku 1007.
Aasuvälja
Aasuvälja on mitme koha nimi:
2000. aasta Sloveenia parlamendivalimised
Tulemused
Valijaid: 1 588 528 Osales: 1 114 170 Osalusprotsent: 70,14% Äraantud hääli: 1 113 424 Kehtetuid hääli: 36 904 Kehtivaid hääli: 1 076 520
Rahvusringkonnad
Itaallastes valiti Roberto Battelli, ungarlastest Mária Pozsonec. Rahvusvähemuste valimine toimus eraldi, üldhulka nende hääli ei arvestatud.
Vincent Gallo
Vincent Gallo (sündinud 11. aprillil 1961 Buffalos, USA New Yorgi osariigis) on USA näitleja ja filmirežissöör.
Gallo sündis pere keskmise lapsena. Mõlemad tema vanemad olid emigreerunud Sitsiiliast. Ise on Gallo selle kohta öelnud, et ainult tõelised itaallased on pärit Buffalost.
Kui Vincent Gallo oli 16-aastane, viskas isa ta kodunt välja, misjärel ta asus elama New Yorki. Edasi rändas Gallo läbi suurema osa Euroopast ning alustas New Yorki naastes karjääri maalikunstnikuna. 1981. aastal kirjutas ta muusika komöödiale "New York Beat Movie", hiljem tegeles ta mootorrattasõiduga. 1980. aastate alguses oli ta ka breiktantsija, seejärel siirdus näitlemisse. Põhiliselt mängis Gallo väikese eelarvega indie-filmides, kuid tegi mõned rollid ka peavoolu filmides. Tuntuim neist on Martin Scorsese maffialugu "Goodfellas" ("Omad poisid", 1990). Maalimisega tegi Gallo lõpparve 1990. aastal, oma kunstnikukarjääri tipus. Ta on olnud Calvin Kleini modell.
1986. aastal Gallo tegi esimesed filmikatsetused lühifilmidega "If You Feel Froggy, Jump" ja "The Gunlover", mille ta ise produtseeris, lavastas, kirjutas ja ka mängis. Tema tippteoseks loetakse romantilist draamat "Buffalo 66", mis on autobiograafilise alatooniga. Gallo kirjutas filmi stsenaariumi ja muusika ning lavastas filmi, samuti mängis ise peaosa. 2003. aastal kirjutas ja lavastas ta oma teise täispika mängufilmi.
Gallo on mänginud mitmes ansamblis: The Plastics, Pork, Bohack, Gray ja Bunny. Viimases oli ta koos oma sõbra, näitleja Lukas Haasiga. Praeguseks lagunenud ansambel andis välja CD pealkirjaga "When" plaadifirmas Warp Records.
Tšõhõrõn
Tšõhõrõn (ukraina Чигирин, vene Чигирин) on linn Ukrainas Tšerkassõ oblastis, Tšõhõrõni rajooni halduskeskus. Tšõhõrõn asub Tšerkassõst umbes 60 km kagus.
Tšõhõrõn sai Magdeburgi linnaõigused 1592. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tšõhõrõni elanikest ukrainlasi 92,57%, venelasi 5,11%, mustlasi 1,04%, valgevenelasi 0,29%, armeenlasi 0,16% ja moldaavlasi 0,16%.
Arkliņi
Arkliņi (ka Ārkliņi) on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi valla kirdeosas.
Turkmuiža
Turkmuiža on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi valla idaosas.
Arkliņi
Küla asub merepinnast 55 meetri kõrgusel. Arkliņi jääb valla keskusest Pastendest 5, piirkonna keskusest Talsist 4 ja Riiast 121 kilomeetri kaugusele. Arkliņit loeti varem Talsciemsi küla osaks. Külas asuvad vana ja uus Talsciemsi kalmistu.
Aastal 2017 oli külas 32 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 31.
Turkmuiža
Küla asub merepinnast 57 meetri kõrgusel Dzelzupe jõe ääres. Turkmuiža jääb valla keskusest Pastendest 2,5 kilomeetri kaugusele. Küla on tekkinud endise Pastende mõisa Vecmuiža karjamõisa (Althof) juurde.
Aastal 2017 oli külas 58 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 55.
1324
1324. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1270. aastad 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad - 1320. aastad - 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad
Aastad: 1319 1320 1321 1322 1323 - 1324 - 1325 1326 1327 1328 1329
Kahekümnesendine münt
20-sendiseid münte oli 1991–2011 ringluses kahte värvi – hõbedasi ja kuldseid.
Pärast rahareformi vermiti kõik mündid samast kuldkollasest sulamist, kuid pärast 1996. aastat otsustati muuta 20-sendiste värvi, et neid oleks 50-sendistest lihtsam eristada. Muus osas jäi kujundus samaks.
Kujundus
Kuldkollane münt kaalub 2,27 grammi, selle läbimõõt on 1,895 sentimeetrit, paksus 1 millimeeter ning selle serv on sile. Hõbedane, nikeldatud terasest münt kaalub täpselt 2 grammi, muus osas on selle parameetrid identsed kuldse mündi omadega.
Avers
Mündi esiküljel on sõnad "EESTI VABARIIK" ja nimiväärtus "20 senti".
Revers
Mündi tagaküljel on kolm lõvi ja vermimise aasta.
Vermimisaasta erimid
Kahekümnesendiseid münte vermiti aastatel 1992, 1996, 1997, 1999, 2003, 2004, 2006 ja 2008 ning kui 1992. ja 1996. aasta müntide värvuse erinevus välja arvata, siis ainus visuaalne erinevus müntidel on aastaarv.
Bychaŭ
Bychaŭ (transkribeerituna Bõhhav, poola keeles Bychów, leedu keeles Bychavas või Bychovas) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Bychaŭ rajooni halduskeskus. Bychaŭ asub Mahiloŭ linnast 50 kilomeetri kaugusel Dnepri jõe kaldal. Linna läbib Žłobini ja Mahiloŭ vaheline raudtee.
Haridust annavad neli keskkooli ja kunstikool. Linnas on kuus raamatukogu. Seal antakse välja ajalehte «Маяк Прыдняпроўя». Linnas on toiduainetetööstus, seal töödeldakse ka puitu.
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, XIX sajandi keskel valminud õigeusu kirik ja XVII sajandil valminud lossikompleks, sünagoog ning klooster. Linna piiridesse jäävad ka mitmed eelajaloolised asulakohad.
Linna nimi tuleneb valgevenekeelsest sõnast «быў хоў», mis tähendab 'siin on ülekäik' – selles paigas ületasid kaupmehed Dnepri jõge. Teise versiooni kohaselt on asula saanud nime perekonnanime Бых järgi.
Ajalugu
Linna on esimest korda kirjalikult mainitud 1370. aastal. Linn on kuulunud eri aegadel Druckite, Alšėniškiste ja Goštautaste suguvõsadele.
XV sajandil sai linnast staarostkonna keskus, mille omanikeks said Chodkiewiczid. Jan Karol Chodkiewicz muutis linna võimsaks kindluseks, mis oli üks tugevamaid kantse Valgevene aladel. Lisaks lasi ta ka linna rajada katoliku kiriku. Sajandi teisel poolel hakkas linnas tegutsema Euroopa suurim arsenal, kus valmistati kahureid, püsse ja laskemoona. Aastal 1621 läks linn abielu kaudu Sapiehade suguvõsale.
Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas linn kuuluma Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Kuna sel ajal oli asutatud ka samanimeline alev, siis kutsuti seda toona Стары Быхаў.
Põhjasõja ajal asusid Sapiehad rootslasi toetama. Kättemaksuks lasi Peeter I aastal 1702 linna ja lossi hävitada. Aastal 1737 avati sealse kloostri juures kool. Aastal 1747 oli linnas olemas ka juba raamatukogu. Aastal 1755 toimus seal kolm laata aastas.
Pärast novembriülestõusu konfiskeeris valitsus Sapiehadelt nende Bychaŭ valdused. Aastast 1841 on teada, et linnas oli flanellivabrik. Jaanuariülestõusu ajal tegutses linna ümbruses ülestõusnute salk.
XIX sajandi teisel poolel oli linnas kaks telliselöövi (sealjuures oli linnas vaid kolm tellistest maja), neli tuuleveskit, neli õigeusu ja kaks katoliku kirikut, sünagoog, kruubivabrik. Aastal 1878 hakkasid linna valgustama gaasilambid, aga aastal 1882 rajati linna telegraafijaam. Aastal 1902 valmis linna läbiv raudtee. Aastal 1913 avati linnas esimene kino, aastal 1916 valmis sild üle Dnepri jõe. Esimeses maailmasõjas hõivasid Saksa väed linna 5. märtsil 1919.
1924. aastal läks Bychaŭ Valgevene NSV koosseisu. 1941. aastal hukkasid linna hõivanud Saksa väed selle läheduses ligi 4600 linnas elanud juuti.
Kuni 1990. aastateni asus linnas Balti mere laevastiku lennuväebaas, kus paiknesid lennukid Tu-16, aga hiljem lennukid Tu-22M2
Qaḩţān Muḩammad ash-Sha‘abī
pisi|Qaḩţān Muḩammad ash-Sha‘abī Qaḩţān Muḩammad ash-Sha‘abī (قحطان محمد الشعبي‎; 1920–1981) oli Lõuna-Jeemeni poliitik, esimene Lõuna-Jeemeni Rahvavabariigi president.
Ash-Sha‘abī juhitud Rahvuslik Vabastusrinne võttis 1967 Briti võimudelt võimu üle, saades poliitilise võidu Okupeeritud Lõuna-Jeemeni Vabastusrinde üle. 30. novembril 1967 kuulutati Lõuna-Araabia Protektoraat Lõuna-Jeemeni Rahvavabariigiks ning ash-Sha‘abī sai selle presidendiks.
Ash-Sha‘abī jäi presidendiks 22. juunini 1969, mil võimu haaras Rahvusliku Vabastusrinde radikaalne marksistlik tiib. Presidendiks sai Salīm Rubayyī ‘Alī (Salmīn).
's-Gravenzande
's-Gravenzande [shraafenz'ande] on linn Hollandis Lõuna-Hollandi provintsis Westlandi vallas. 2004. aastani oli 's-Gravenzande eraldi vald (gemeente).
Pirkko Saisio
pisi|Pirkko Saisio (2011) Pirkko Helena Saisio (sündinud 16. aprillil 1949 Helsingis) on soome kirjanik, näitleja ja režissöör. Ta on kasutanud ka pseudonüüme Jukka Larsson ja Eva Wein. Saisio on palju kirjutanud homoseksuaalsetest suhetest.
's-Gravenzande
's Gravenzandes hõlmab Heenwegi küla.
Pirkko Saisio
Saisio lõpetas aastal 1975 Soome Teatrikooli. Ta oli aastatel 1997–2001 Soome Teatrikõrgkooli dramaturgiaprofessor.
Saisio elab koos režissöör Pirjo Honkasaloga. Saisiol on üks tütar, näitleja Elsa Saisio.
's-Gravenzande
's-Gravenzande on Westlandi ainuke vana linn: ta sai linnaõigused 1246 Hollandi krahvilt Willem II-lt. Nime esimene oda osutab krahvi õukonnale, teine osa (zand 'liiv') osutab Maasi jõe liiva täis suudmele, mille juurde linn tekkis.
Pirkko Saisio
Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Kaini tütar" (SA Kultuurileht, 2018).
's-Gravenzande
's-Gravenzande oli ka palverännakute sihtkoht: Willem II ema kinkis kirikule, mille ta oli lasknud ehitada, madonnakuju, millele omistati imesid. 's-Gravenzande on praegugi ülekaalukalt katoliiklik.
1914. aastani kuulus 's-Gravenzande valda ka Hoek van Holland.
Carl von Liphart (1778−1853)
Carl Gotthard von Liphart (1. märts (vkj) 1778–22. detsember (vkj) 1853) oli baltisaksa rüütelkonnategelane, suurmaavaldaja ja kunstikoguja. Ta täiendas oluliselt Raadi mõisa kunstikogu ja tema ajal sai Raadi mõisa häärber uusrenessansliku välisilme.
Päritolu ja haridus
Ta sündis Raadi ja Vastseliina majoraathärra Liivimaa maanõuniku Reinhold Wilhelm von Lipharti (1750−1829) teise pojana. Tema ema oli krahvinna Sophia Helena von Stackelberg (1758−1826), kes oli tuntud diplomaadi krahv Otto Magnus von Stackelbergi tütar. Omandas koduhariduse.
Sõjaväeteenistus
Astus Venemaa sõjaväeteenistusse, kus tõusis ohvitseriks. Läks erru ja elas Vana-Kuuste mõisas.
Rüütelkonnategelane
1829. aasta maapäeval valiti ta Tartumaa kreisisaadikuks. 7. juunil (vkj) 1833 valiti ta Liivimaa maamarssaliks, kellena teenis ühe ametiaja. 1836. aasta maapäeva ajaks oli ta haigestunud ja ei saanud seetõttu seda juhtida. Astus samal aastal kõigist avalikest ametitest tagasi.
Raadi mõis ja kunstikogu
Tema ajal − aastatel 1840−1842 − sai Raadi mõisa häärber uusrenessansliku ilme. Samuti kujundas maastikuarhitekt Peter Joseph Lenné (1789−1866) ümber mõisa pargi. Liphart omandas arvukalt taieseid, täiendades oluliselt mõisa kunstikogu.
Maateaduste mõisteid (A)
Sellele leheküljele on koondatud lingid maateaduslikele artiklitele, mille pealkirjad algavad A-tähega.
Nacka vald
Nacka vald on vald Rootsis Södermanlandi ja Upplandi maakonnas Stockholmi läänis Läänemere ääres. Ta asub Stockholmi vallast idas.
Nacka vald on Keila sõprusvald.
Jekibastuz
Jekibastuz on linn Kasahstanis Pavlodari oblastis.
Linna lähedal asuvad suured kivisöemaardlad ja kaks soojuselektrijaama: GRES-1 ja GRES-2, millel on maailma kõrgeim korsten (419,7 m).
Nõukogude ajal oli seal üks suurimaid GULAGi sunnitöölaagreid.
Katanga
Katanga võib olla:
1325
1325. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1270. aastad 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad - 1320. aastad - 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad
Aastad: 1320 1321 1322 1323 1324 - 1325 - 1326 1327 1328 1329 1330
Ludwig Herpel
Ludwig Herpel (7. oktoober 1887 – 19. oktoober 1934) oli saksa majandusteadlane.
Tema välja töötatud ühistulise krediidiringi loomise põhimõtet rakendades hakati Saksamaal 1931. aastal, suure tööpuuduse ja sügava majanduskriisi olukorras, emiteerima kohalikku sularahavaba žiro-(hädaabi)raha, mille arveldused toimusid vaid ühistu pangakontol. 1932. aasta lõpuks oli seda programmi rakendanud juba 45 omavalitsust.
Riigi Keskpank ja Finantsministeerium püüdsid seda tegevust lõpetada, kehtestades mitmeid seadusi ja rakendades sanktsioone, kuid alles 1934. aasta lõpus suudeti sularahata maksete kuritarvitamise vastase seadusega sellele lõpp teha.
Göran Boije
Ta määrati 1564. aastal ametnikuks Tallinna linnusesse ning ülendati 1576. aastal Soomes paiknevate vägede feldmarssaliks. Osales Liivi sõjas, kus 21. oktoobril 1578 võitis Poola vojevood Andrzej Sapiehaga Võnnu lahingus venelaste väge ja 1581 vallutas Paide linnuse. Oli 1578–1579, 1582–1583 ja 1592–1600 Eestimaa asehalduri ametis. Ta oli ka Lõuna-Soome laaman aastatel 1583–1599 ja 1602–1617.
1595. aastal oli ta Eestimaa ja Tallinna asehaldurina ka üks Täyssinä rahu sõlmimise saadikutest. 1602. aastal ülendati ta riiginõunikuks.
Talle kuulusid Gennäsi ja Kulla mõis.
Perekond
Göran Boije pärines 15. sajandil Rootsi asunud Böömimaa suguvõsast. Tema vanemad olid Uusimaa Pohja vallast (rootsi Pojo) Gennäsi külast pärit Soome asehaldur Nils Boije ja Brita Kristersdotter Horn (surn.1580). Tema ema oli Raseborgi ja Turu linnusefoogt Krister Klasson Horni (surn. 1520) ja Ingeborg Siggesdotter Sparre af Rossviki tütar ning Åminne ehk Joensuu mõisa vabahärra (1561) admiral Klas Kristersson Horni (1518–1566) õde.
Tal oli kaks poega:
Tema sugulastest Johan Gustav Boije poeg, Gennäsi vabahärra Karl Gustaf Boije oli Kehtna ja Henrik Georg Boije af Gennäs Järvamaal Varangu mõisnik.
1747. aastal immatrikuleeriti üks tema suguvõsaharu ka Liivimaa rüütelkonda nr 59 Boye nime all.
Aasuvälja (Türi)
Aasuvälja on küla Järva maakonnas Türi vallas.
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Väätsa valda, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Türi valla territooriumile.
Cuba Gooding noorem
Cuba Gooding noorem (sündinud 2. jaanuaril 1968) on Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja. Ta sai Oscari Rod Tidwelli rolli eest filmis "Jerry Maguire".
Elukäik
Cuba Gooding sündis ja kasvas New Yorgis Bronxi linnaosas. Mõlemad ta vanemad, ema Shirley Temple Gooding (sündinud Sullivan) ja isa Cuba M. Gooding, on lauljad. Tal on kaks venda: muusik Tommy Gooding ja püstijalakoomik Omar Gooding (tuntud ka nime Big O all). 1972. aastal kolis nende pere Los Angelesse. Kaks aastat hiljem hülgas Cuba Gooding vanem pere ning sealtpeale elas Goodingute pere Los Angelese hotellides. Cuba Gooding noorem õppis kokku neljas California osariigi ülikoolis.
Dravnieki
Dravnieki on endine küla Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi vallas. Küla jäi valla idaosas Talsi linna piiril ja jäi valla keskusest Pastendest 2,5 ning Riiast 124 km kaugusele.
Külast läks läbi maantee V1406.
Eesti otsib superstaari
Sarja eesmärk on selgitada välja parim uus noor laulja Eestist. Võitjat autasustatakse plaadilepingu ja auhinnarahaga. Telesaadet toodab ja näitab TV3.
Sari koosneb mitmest osast: eelvoorust, teatrivoorust, stuudiovoorust ja finaalist. Eelvoorud korraldatakse mitmes linnas üle Eesti, kus kolme kohtuniku ette astuvad kõik, kes soovivad saates osaleda. Eelvoorud on toimunud Tallinnas, Tartus, Pärnus (2007–2011), Jõhvis (2007–2008; 2011), Rakveres (2009), Viljandis (2012) ja Narvas (2012). Eelvoorudest pääseb edasi 60–100 lauljat.
Telefonihääletusega on välja selgitatud kõik kaheksa senist saate võitjat ehk "superstaari": Birgit Õigemeel, Jana Kask, Ott Lepland, Liis Lemsalu, Rasmus Rändvee, Jüri Pootsmann, Uudo Sepp ja Alika Milova. Saates on esinenud veel sellised lauljad nagu Luisa Värk, Taavi Peterson, Taavi Immato, Getter Jaani, Marten Kuningas, Birgit Varjun, Artjom Savitski, Triin Niitoja, Teele Viira, Rosanna Lints, Kristjan Laas, Karl-Erik Taukar, Rauno Gutman, Merilin Mälk, Jaagup Tuisk, Anis Arumets, Rivo Kingi, Arno Suislep, Elina Born ja Toomas Kolk.
Eelvoorudes ja teatrivoorudes kuulub otsustav sõna kolmele kohtunikule. "Eesti otsib superstaari" kohtunikud on olnud muusikakriitik, kitarrist ja ajakirjanik Mihkel Raud (2007–...), laulja Maarja-Liis Ilus (2009–2015), laulja Eda Ines Etti (2018–...), laulja Koit Toome (2018–...) ning laulja, näitleja ja dirigent Mart Sander (2012). Varem on kohtunikeks olnud ka raadio-DJ, raadioajakirjanik ja teleprodutsent Heidy Purga (2007–2008) ning helilooja ja pianist Rein Rannap (2007–2015)
Igal hooajal (välja arvatud viimastel hooaegadel) on saadet juhtinud erinevad saatejuhid. Esimesel hooajal (2007) olid saatejuhid näitleja Aigi Vahing ning näitleja ja koreograaf Jüri Nael. Teisel hooajal (2008) juhtisid saadet koomikud ja näitlejad Ott Sepp ja Märt Avandi. Kolmanda hooaja saateid juhtisid Eurovisiooni lauluvõistluse võitnud laulja Tanel Padar ja laulja Ithaka Maria Rahulal. Neljandal hooajal (2011) olid saatejuhid näitlejad Evelin Pang ja Hele Kõrve, viiendal hooajal aga näitlejatest vennad Karl-Andreas Kalmet ja Henrik Kalmet. Kuuendal ja seitsmendal hooajal juhtis saadet Karl-Erik Taukar.
Telesaade on tavaliselt eetris pühapäevaõhtuti, mil järjest toimuvad nii põhisaade kui ka hääletusvoor. Neljapäeviti kantakse üle ka lisasaadet "Eesti otsib superstaari: lava taga".
Esimene hooaeg
, mille võitis Birgit Õigemeel. "Eesti otsib superstaari" esimene hooaeg algas veebruaris 2007. Saatejuhid olid näitleja Aigi Vahing ja koreograaf Jüri Nael. Kohtunikud olid kitarrist, muusikakriitik ning raadio- ja teleajakirjanik Mihkel Raud, raadio-DJ Heidy Purga ning helilooja ja klaverivirtuoos Rein Rannap.
Saate eelvoorudes osales rohkem kui 1500 staariks pürgijat. Nendest vaid 100 pääses teatrivooru ja sealt edasi stuudiovoorudesse vaid 32. Stuudiovoorudest valis finaali televaatajad üheksa. Seitsme pika finaalsaate järel osalesid superfinaalis Birgit Õigemeel ja Luisa Värk. Saate võitis telefonihääletuse järel Birgit Õigemeel, keda autasustati 100 000 krooni ja plaadilepinguga. Birgit andis välja omanimelise debüütalbumi "Birgit Õigemeel" jaanuaris 2008. Oma albumi on välja andnud ka saates teise koha saavutanud Luisa Värk.
Teine hooaeg
, mille võitis Jana Kask. Saate teine hooaeg toimus kevadel 2008. Saatejuhtidena astusid üles koomikutest näitlejad Ott Sepp ja Märt Avandi. Kohtunike ridades muutusi ei toimunud.
Eelvoorudes üles astunud enam kui 2300 inimesest jõudis läbi mitme vooru 10 finalisti. Kaheksa finaalsaate järel kohtusid superfinaalis Jana Kask ja Arno Suislep, kellest televaatajad valisid võitjaks Jana. Tähelepanuväärsemad osalejad olid Taavi Immato (ansambli Shanon solist), Kristiina Piperal, Timothy Jarman ja Norman Salumäe. Detsembris 2009 andis Jana välja oma debüütalbumi "Face in the Mirror".
Kolmas hooaeg
, mille võitis Ott Lepland. Kolmas hooaeg sai alguse septembris 2009. Saatejuhid olid Tanel Padar ja Ithaka Maria. Kohtuniku rolli lisandus Maarja-Liis Ilus, kes vahetas välja raadioesineja Heidy Purga.
Eelvoorudes pürgis superstaariks rohkem kui 1500 noort. Läbi mitme vooru oli finaalis taas 10, kellest kaheksa nädala järel Linnahallis üles astusid superfinalistid Birgit Varjun ja Ott Lepland. Terve telesaate jooksul kestnud hääletuse tulemusel tuli superstaariks ning võitis plaadilepingu ansambliga The Sun ja 100 000 Eesti krooni Ott Lepland. Aprillis 2010 ilmus Leplandi omanimeline debüütalbum "Ott Lepland".
Neljas hooaeg
, mille võitis Liis Lemsalu. Neljas hooaeg algas TV3 ekraanil 13. veebruaril 2011. Saatejuhid olid näitlejad Evelin Pang ja Hele Kõrve. Teist aastat järjest tegutses žürii koosseisus Mihkel Raud, Maarja-Liis Ilus ja Rein Rannap. Kaheksa finaalsaate järel toimunud superfinaalis astusid üles Liis Lemsalu ja Artjom Savitski. Nokia Kontserdimajast üle kantud saate jooksul anti ligi 90 000 telefonikõnet. Telefonihääletuse tulemusel võitis saate Liis Lemsalu, keda autasustati 10 000 euroga ja plaadilepinguga Universal Musicuga.
Sarjale järgnes üle-eestiline kontserditurnee "Eesti superstaar – Live tuur", kus esinesid esimesele viiele kohale platseerunud finalistid, kolmanda hooaja võitja Ott Lepland ja finalist Getter Jaani, Lenna Kuurmaa ning Koit Toome.
Viies hooaeg
, mille võitis Rasmus Rändvee.
Viies hooaeg jõudis ekraanile 9. septembril 2012. Kohtunikena jätkasid Mihkel Raud ja Maarja-Liis Ilus, kellega liitus Mart Sander. Saatejuhtidena tegid oma debüüdi näitlejad vennad Karl-Andreas Kalmet ja Henrik Kalmet.
23. detsembril 2012 Nokia Kontserdimajas toimunud finaalis selgitati välka superstaar ning Universal Musicuga plaadilepingu ja 10 000 euro võitja. Omavahel võitlesid Rasmus Rändvee ja Elina Born. Saate võitis Rändvee 59% häältega.
Kuues hooaeg
, mille võitis Jüri Pootsmann. "Eesti otsib superstaari" kuues hooaeg algas 2015. aasta kevadel. Saadet juhtis Karl-Erik Taukar. Kohtunikena hindasid lauljaid Tanel Padar, Maarja-Liis Ilus, Rein Rannap ja Jarek Kasar. Võitja selgus 2015. aasta mai lõpus. 31. mail toimus Nordea Kontserdimajas finaal. Finaalis laulsid Jüri Pootsmann ja Gertu Pabbo. Võitja sai superstaari nimetuse ning võitis 10 000 eurot, plaadilepingu Universal Musicuga ja esimese singli, mis ilmus 1. juunil 2015. Finaali võitis Jüri Pootsmann.
Seitsmes hooaeg
, mille võitis Uudo Sepp. "Eesti otsib superstaari" seitsmes hooaeg algas 2018. aasta kevadel. Saadet juhtis taas Karl-Erik Taukar. Kohtunikud olid Mihkel Raud, Eda-Ines Etti ja Koit Toome. Võitja selgus 3. juunil Saku Suurhallis. Saate võitis Saaremaalt pärit Uudo Sepp.
Kaheksas hooaeg
, mille võitis Alika Milova. "Eesti otsib superstaari" kaheksas hooaeg algas 2021. aasta suvel. Saadet juhtis taas Karl-Erik Taukar. Kohtunikud olid Mihkel Raud, Birgit Sarrap ja Koit Toome. Võitja selgus 12. detsembril Saku Suurhallis. Saate võitis Narvast pärit Alika Milova.
1326
1326. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1270. aastad 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad - 1320. aastad - 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad
Aastad: 1321 1322 1323 1324 1325 - 1326 - 1327 1328 1329 1330 1331
Kevin Durant
Kevin Wayne Durant (sündinud 29. septembril 1988 Washingtonis) on USA elukutseline korvpallur, kes mängib 2019. aastast NBA klubis Brooklyn Nets. Kahekordne NBA meister Durant on USA koondisega tulnud ka kahekordseks olümpiavõitjaks ja maailmameistriks.
Ülikoolikarjäär
Hooajal 2006/07 mängis Durant Texase ülikooli meeskonnas: tegi kaasa 35 mängus, visates 30 kohtumises vähemalt 20 punkti. Duranti ühe mängu skoorirekord oli 37 punkti (neli korda), sealhulgas ühes kaotusmängus. Ülikoolis jäi tema keskmiseks saagiks 25,8 punkti ja 11,1 lauapalli mängus.
Durant pälvis sel hooajal mitu kõige parema üliõpilaskorvpalluri auhinda, mida polnud varem esmakursuslasele antud. Muuhulgas võitis ta Naismithi, Oscar Robertsoni, Adolf Ruppi ja John Woodeni auhinnad.
NBA karjäär
Durant valiti 2007. aasta NBA draft 'ist teisena meeskonda Seattle SuperSonics, mis kannab alates 2008. aastast nime Oklahoma City Thunder. Debüüthooajal 20,3 punkti ja 4,4 lauapalli kogunud Durant valiti 2008. aastal NBA parimaks uustulnukaks.
Hooajal 2009/10 sai 21-aastasest Durantist kõige nooremalt NBA kõige resultatiivsem mängija (keskmiselt 30,1 punkti mängus). Samal hooajal jäi ta kõige väärtuslikuma mängija valimisel LeBron Jamesi järel teiseks.
Durant oli NBA hooaja skoorikuningas ka hooaegadel 2010/11 (keskmiselt 27,7 punkti mängus), 2011/12 (28 punkti) ja 2013/14 (32 punkti). Neist viimase hooaja eest valiti Durant 2014. aasta NBA põhihooaja kõige väärtuslikumaks mängijaks.
Pärast üheksat hooaega vahetas Durant koduklubi ja liitus 2016. aastal Golden State Warriorsiga, kellega tuli 2017. ja 2018. aastal NBA meistriks. Durant valiti mõlemal korral ka finaalseeria kõige väärtuslikumaks mängijaks.
2019. aasta suvel siirdus Durant Brooklyn Netsi, kuid jättis Achilleuse kõõluse vigastuse tõttu vahele kogu 2019/20. hooaja.
Koondisekarjäär
Durant kutsuti USA korvpallikoondise treeningulaagrisse valmistuma 2008. aasta suveolümpiamängudeks. Ta näitas end laagris heast küljest, kuid peatreener Mike Krzyzewski ei valinud teda siiski olümpiamängudele sõitva 12 mehe hulka.
Küll oli Durant kohe valmis sõitma 2010. aasta maailmameistrivõistlustele pärast seda, kui mitu suurt staari olid sellest ära öelnud. Lõpuks aitas ta USA maailmameistriks (enne seda oli USA viimati maailmameister olnud 1994. aastal) ja valiti turniiri kõige väärtuslikumaks mängijaks. Ühtlasi parandas ta mitut USA MM-koondise rekordit, näiteks viskas ta turniiri jooksul 205 punkti ja ühes mängus 38 punkti. Keskmiselt viskas ta 22,8 punkti mängus, võttis 6,1 lauapalli, andis 3,1 resultatiivset söötu ja tegi 1,4 vaheltlõiget.
Durant tuli USA koondisega 2012. aastal Londonis ja 2016. aastal Rio de Janeiros olümpiavõitjaks.
Finlandia
"Finlandiale" kirjutas sõnad Eino Leino ning hiljem Veikko Antero Koskenniemi ja Wäinö Sola.
1967 valiti Finlandia Biafra riigihümniks.
Lepinfo
Lepidopteroloogiline Informatsioon ehk Lepinfo on Eesti liblikateaduse ajakiri. Ajakiri sisaldab nii professionaalsete kui amatöörentomoloogide kirjutisi ja vaatlusandmeid peamiselt Eesti liblikafauna, aga ka laiemalt entomoloogia kohta.
Lepinfo peatoimetaja on Toomas Tammaru, aastast 1999 on tegevtoimetajaks Erki Õunap.
Jumayrah' palmisaar
pisi Jumayrah' palmisaar on tehissaarestik Dubais Araabia Ühendemiraatides. Selle ehitas Dubai valitsusele kuuluv ettevõte Nakheel Kinnisvara (kasutades maaparanduse meetodit) ning selle kavandasid ja projekteerisid Helman Hurley Charavat Peacocki arhitektid. See on üks kolmest Palmisaarest (Jumayrah, Jabal ‘Alī ja Dayrah), mis pikendavad Dubai rannikujoont kokku 520 kilomeetrit. Jumayrah on kolmest palmikujulisest saarest väikseim ning asetseb Jumayrah' rannikualal. Kokku pikendas Jumayrah' palmisaar Dubai rannikuala 56 kilomeetri võrra.
Transport
vasakul|pisi Jumayrah' saarestikul asub 5,4 kilomeetri pikkune monorelss, mis ühendab ookeanipoolset Atlantise hotelli Gateway Towersiga saarestiku mandriotsal. Monorelss valmis 6. mail 2009. Kõik saarestiku osad on omavahel sildade abil ühendatud ka sõiduteede võrgustikuga.
Ehitus
Ehitus algas 2002. aasta suvel, mil alustati poolkaarekujulise kontuuri valmistamist. Kogu saarestik pidi šeik Mohammed bin Rashid Al Makotoumi soovil valmima täielikult looduslikest materjalidest. Poolkaar, mis oli mõeldud lainemurdjaks, pidi vastu võtma vähemalt kolmemeetriseid laineid ning olema vähemalt 11,5 kilomeetrit pikk ja 200 meetrit lai. Selleks loodi kividest ja liivast vall. Kokku kasutati ehitustöödel 5 500 000 kuupmeetrit kivimaterjali ja 94 000 000 kuupmeetrit mere põhjast kaevatud liiva. Liiv kaevati mere põhjast, et sellel oleks vajalikud omadused: piisav jämedus, tihedus ja vastupidavus lainete mõjule. Liiva kogumisel ja paikapanemisel kasutati spetsiaalseid laevu, mis võimaldasid mere põhjast liiva koguda ning hiljem vajalikku kohta maha laadida.
Hooneid hakati ehitama 2004. aastal. Kui 2006. aastal esimesed maatükid müüki pandi, müüdi need ära kõigest 3 päevaga, kallim neist koguni 1,2 miljoni dollariga. 2008. aastal avati ametlikult kogu saar, mis koosnest kolmest osast: tüvest, poolkuust ja okstest. Tüveosal on põhiliselt kortermajad ja teisi osasid ühendav infrastruktuur. Palmipuu okstel asetsevad tuhanded luksuslikud villad mõlemal pool kallastel, tüve ning oksi ühendav tee asub nende vahel. Poolkaarel on luksuslikud hotellid, millest kuulsaim on kaare tipus asetsev hotell Atlantis. Tänaseks on kõik maatükid Jumayrah' saarestikus müüdud.
Probleemid ehitusel
Suurimaks probleemiks peale lainete tekitatud erosiooni oli liiva piisava tugevuse saavutamine, et sellele maju ehitada. Kuna Araabia poolsaar asub maavärinate piirkonnas, siis võib tekkida tehissaartel olukord, kus värina mõjul hakkavad liivaosakesed alla liikuma, mis omakorda surub veeosakesed üles, millele järgneb pinnase vedeldumine. Selle vältimiseks tuli liiva 12 meetri sügavuseni tihendada – appi võeti vibrotihendamine. See on protsess, kus vibronui süvistatakse maapinda ja hakatakse seda välja tõstma, tehes sealjuures 30–60-sekundilisi seeriaid. Vibronuia ümber tekkinud lehter täidetakse pinnasega ja korratakse protsessi, kuni maapind on soovitud tiheduse saavutanud.
Eestlaste muistne vabadusvõitlus
Eestlaste muistne vabadusvõitlus või muistne vabadusvõitlus oli sõjategevus eestlaste ja neid allutada püüdnud Riia piiskopi, Mõõgavendade ordu, Taani ja Rootsi vahel alates 1206. või 1208. kuni 1227. aastani, mil kõik eestlased olid alistatud. Peamine ajalooallikas selle kohta on Henriku Liivimaa kroonika.
Praeguse Läti ja Eesti ala ristiusustamine algas 1180. aastatel. 1190. aastate lõpus kasvas see üle ristisõjaks. 1201. aastal asutati Riia linn, millest sai Riia piiskopkonna keskus ja ristisõjakäikude peamine lähtekoht. 1206. aastaks ristis ja allutas (ristimine oli ühtlasi võimu kinnitamise akt) piiskop Albert peamiselt Saksamaalt värvatud ristisõdijate ja sõjategevuse hõlbustamiseks loodud Mõõgavendade ordu toel enda võimule liivlased, kes edaspidi osalesid sõdades piiskopi ja ordu teenistuses.
Mõõgavendade Ordu sõlmis sõjalise liidu Tālava latgalitega, kellega koos alustati 1208. aastal sõda ugalaste vastu, mis esialgu piirdus üksikute vastastikuste sõjakäikudega. Sõjategevus intensiivistus ja laienes 1211. aastal, mil ordu ja latgalite kõrval keskendas oma tähelepanu Eestimaale ka piiskopi leer. Esimesena alistusid ja lasid end pärast Viljandi linnuse piiramist ristida kohalikud Sakala ülikud. Riialaste Läänemaale tungimine tõi kaasa läänemaalaste, saarlaste ja revalaste vasturetke, mille käigus nad aga Turaida lahingus lüüa said. 1211. aasta lõpus hakkas ülekaal kalduma riialaste ja latgalite poolele, nende sõjakäigud ulatusid juba Järvamaale ja Kesk-Eesti väikemaakondadesse. 1212. aasta alguses tegid vaenupooled levima hakanud katku tõttu 3-aastase vaherahu.
1215. aastal üritasid saarlased edutult Riiat piirata, läänemaalased rüüstasid liivlaste ning ugalased koos ülestõusnud sakalatega latgalite alasid. See tõi kaasa latgalite kättemaksuretked Ugandisse, mille mõjul ugalased ja sakalased alistusid riialastele ning mõlemad maakonnad ristiti. 1216. aastal alistusid riialastele ka Läänemaa lõunaosa (Soontagana) ja Järvamaa ülikud.
1217. aastal sekkusid sõtta riialaste vastastena Novgorodi ja Pihkva vürstid, kes saarlaste abil alistasid end Otepää linnuses kindlustanud piiskopi ja ordu väe. Nähes eestlaste ja venelaste liidus ohtu, kutsus piiskop Albert appi Taani kuninga Valdemar II, kellele ta lubas vastutasuks Eestimaa jätta. Aasta teise poolde kavandatud suur eestlaste ja venelaste ühine sõjaretk Riia vastu lõppes lüüasaamisega Madisepäeva lahingus. Piiskopi leer ja ordu suutsid kaotatud alad taas enda võimu alla saada, lisaks alistati peagi ka Läänemaa põhjaosa, Virumaa ja Harjumaa.
1219. aastal sekkus sõtta Taani kuningas, kelle väed vallutasid Revala ja tegid Toompea linnusest oma tugipunkti. Kuigi varasemast kokkuleppest taganenud riialased ei soovinud nende võimu all olevat Eestimaa osa vabatahtlikult kuningale üle anda, läks Taanil korda Viru-, Harju- ja Järvamaa endale allutada. Arvatavasti Taaniga kooskõlastatult tungis 1220. aastal Läänemaale Rootsi vägi, mis sai aga Lihula lahingus saarlastelt lüüa. Pärast seda võttis Taani Läänemaa oma valitsemise alla. Sellega oli kogu Eestimaa mandriosa alistatud ning Riia piiskopi ja Taani preestrite poolt viidi läbi ulatuslik ristimine, millega mõlemad püüdsid oma võimutaotlusi õigustada ja kinnistada.
Pärast 1222. aasta Taani kuninga ebaõnnestunud katset Saaremaad allutada ärgitasid saarlased Taani vastu mässule läänemaalased, harjulased, järvalased ja virulased. Katsed Toompead vallutada aga luhtusid. Samal ajal toimus Viljandi sakalaste eestvedamisel ülestõus ka Eestimaa lõunaosas. Ugalased ja sakalased palusid kaitset Vene vürstidelt, kes saatsid neile abivägesid.
Riialased ja Taani alustasid 1223. aasta teisel poolel kaotatud alade tagasivõtmist ja 1224. aasta alguseks oli vastupanukeskuseks jäänud vaid Tartu, kus võimu oli enda kätte võtnud Novgorodist saadetud vürst Vjatško. 1224. aasta augustis vallutas riialaste vägi Tartu ja sellega suruti ülestõus mandril lõplikult maha. 1227. aasta alguses korraldasid riialased sõjakäigu saarlaste alistamiseks. Pärast Muhu linnuse vallutamist otsustasid saarlased alla anda ja lasid end ristida.
Ugandi ja lõunapoolse Vaiga alast moodustati Tartu piiskopkond, Sakala, Järvamaa ning osa Lääne- ja Saaremaast koos ülejäänud Kesk-Eesti väikemaakondadega läks Mõõgavendade ordule. Taani kuninga valdusse jäid Revala, Harju- ja Virumaa. Suuremast osast Saare- ja Läänemaast sai Saare-Lääne piiskopkonna territoorium. Selline maade jaotus kinnistus 1238. aastaks, pärast arvukaid omavahelisi konflikte.
Muistse vabadusvõitluse mõiste kujunes ajalookirjutuses välja 1920.–1930. aastatel, mil rahvuslikest arusaamadest lähtudes eeldati, et muinaseestlastel oli sarnaselt kaasaegsete eestlastega tugev ühtekuuluvustunne ning et nad moodustasid vallutajate vastu ühise rinde, mis võitles eestlaste vabaduse ehk poliitilise iseolemise eest. Paljud tänapäeva ajaloolased on sellist kontseptsiooni kritiseerinud, leides, et muinaseestlastel tänapäevast rahvusühtsust ega arusaama vabadusest ei olnud ning eraldiseisvat ja sisemiselt ühtset sõja osapoolt nad ei moodustanud. Ka nimetust eestlaste muistne vabadusvõitlus on peetud rahvusromantiliseks ja eksitavaks. Sellest tulenevalt on viimastel aastatel teadustöödes ja ka kooliõpikutes selle mõiste kasutamisest hakatud loobuma, paigutades varem muistse vabadusvõitluse nime all kirjeldatud sündmused laiemasse ristisõdade ja konkreetsemalt Liivimaa ristisõja konteksti.
Mõiste kujunemine
19. sajandi keskpaigas tekkinud eesti rahvusluse esindajad (alates Friedrich Reinhold Kreutzwaldist, Carl Robert Jakobsonist ja Jakob Hurdast) hakkasid varasemaid ajalookäsitlusi oma maailmavaate seisukohalt põhjalikult ümber hindama. Baltikumi ristiusutamise, sh selle käigus peetud sõdade juures keskenduti vaid eestlastega seotud sündmustele ning neid vaadeldi eestlaste perspektiivist lähtudes. See kontseptsioon oli ka reaktsioon baltisakslaste nägemusele 13. sajandi sündmustest, milles Eesti ja Läti ala vallutamist ja rahva ristimist peeti kultuuri toomiseks seni metsikule maale. Rahvuslased omistasid oma modernistliku rahvusliku mõtteviisi, sh rahvusliku ühtekuuluvustunde, ka muinaseestlastele – neid peeti kõrge moraaliga vabadust hindavaks ja isamaad armastavaks rahvaks, keda toodi eeskujuks 19. ja 20. sajandi eestlastele. 1920. ja 1930. aastatel hakati Muinas-Eestis nägema demokraatlikku ja ühtset riikluse lävel seisvat ühiskonda või isegi rahvusriiki, kus otsuseid võeti vastu ühistel nõupidamistel  (nt Raikküla kärajatel) ja eri maakondade eestlaste sõjalist koostööd seletati sooviga rahvuskaaslasi aidata.
Pärast Eesti Vabariigi tekkimist nägi rahvuslik ajalookirjutus võimalust siduda kokku kaks suurt eestlaste võitlust: muistse vabadusvõitluse, mis kaotati, ja kaasaegse Vabadussõja, mis võideti. Kontseptsiooni selgrooks oli seisukoht, et eestlased on pärast muistse vabaduse (algul mõisteti seda isikliku, hiljem poliitilise vabadusena) kaotamist 13. sajandil pidevalt vabaduse taastamise poole püüelnud. Sellega seoti nii Jüriöö ülestõus kui ka Mahtra sõda. Kui 19. sajandil ega 20. sajandi esimestel kümnenditel 13. sajandi alguse eestlaste võitluste tähistamiseks kindlat nime ei kujunenud (erinevad autorid nimetasid seda "(suureks) Eesti sõjaks", "rahva vabadusvõitluseks", "eestlaste kuueteistkümneaastaseks (vabaduse)sõjaks"), siis nüüd levis paralleelina Vabadussõjale nimekuju eestlaste muistne vabadusvõitlus, mis lõplikult kinnistus 1930. aastatel, mil see sai ametliku ajalookirjutuse ainsaks nimekujuks. Kuigi teaduslik ajalookirjutus oli rahvuslikust ajalookirjutusest selleks ajaks eraldunud, jäid nad sisult suuresti sarnasteks, kuna ka teaduslik ajaloouurimine lähtus rahvusluse ideoloogia seisukohtadest. Arusaam, et ajalookirjutus peab teenima rahvuse olevikuhuve, oli sel ajal ajaloolaste seas üldtunnustatud.
1930. aastatel väljatöötatud ajalookontseptsioon jäi suuresti püsima ka Eesti NSV-s. Vaid 1950. aastate esimesel poolel, kui ideoloogiline surve oli tugevam, loobuti ajutiselt väljakujunenud sõnavarast ja kirjeldati seni muistse vabadusvõitluse all tuntud sündmusi nime all "Võitlus saksa ja skandinaavia feodaalsete röövvallutajate vastu XIII sajandi esimesel poolel". Alates 1950. aastate teisest poolest pöörduti aga vana sõnavara juurde tagasi. Kuigi arusaam 13. sajandi ühiskonnakorraldusest sobitati algselt marksistliku doktriiniga, mis tähendas peamiselt eeldust, et Eesti alal oli selleks ajaks välja kujunenud feodaalkord, ja rõhutati heanaaberlikke sidemeid idapoolsete aladega, sobis nõukogude võimule varasema käsitluse saksa- ja kirikuvastasus. Eesti autorid ise nägid varasemast käsitlusest mitte täielikult loobumises ideoloogilise vastupanu vahendit võimude survele. Tsensuuri lõdvenedes 1980. aastate lõpus liiguti veelgi enam tagasi 1930. aastate rahvusromantiliste arusaamade juurde.
Hinnangud
Muutus Eesti teaduslikus ajalookäsitluses toimus alates 1990. aastate keskpaigast, mil noorema põlvkonna ajaloolased hakkasid kritiseerima mõningaid senise ajalookirjutuse olemuslikke jooni, sh selle mõjutatust rahvuslusest. Toodi välja, et tänapäevase rahvustunde ja arusaama vabadusest omistamine muinaseestlastele on ekslik ja tol ajal põhines inimeste identiteet teistel kategooriatel. Muinasaegseid eestlasi, isegi ühe maakonna piires, ei peetud enam poliitiliselt või ideeliselt ühtseks tervikuks, erinevate väiksemate võimukeskuste omavahelise sõjalise koostöö ja konflikti taga ei nähtud enam tahet rahvuskaaslasi aidata või neid sakslastele alistumise eest karistada, vaid soovi oma majanduslikke, poliitilisi ja sõjalisi huve kaitsta. Ka neid väiksemaid poliitilisi üksusi ei nähtud enam demokraatlike ja egalitaarsetena – domineerivaks sai arusaam, et Eesti ala muinasaegne ühiskond oli märksa hierarhilisem kui seni arvatud, koosnedes jõukatest ülikutest, talupoegadest, kes olid nende ees maksu- ja väeteenistuskohuslased, ning orjadest, kes erinevalt varasemast rahvuslikust seisukohast polnud naaberrahvastelt võetud sõjavangid, vaid pigem kohalikud orjastatud eestlased. Asuti seisukohale, et sõjakäikudel käisid ennekõike ülikud oma isikliku kaaskonnaga, mitte tingimata kõik kohalikud meessoost täiskasvanud. Leiti, et vallutusega kaasnenud ühiskondlikud muutused olid märksa vähem dramaatilised ja loomulikumad, kui varem arvatud. Varasema kontseptsiooni kritiseerimise juures pöörati eraldi tähelepanu ka nimetusele "eestlaste muistne vabadusvõitlus". Leiti, et see paigutab ajaloo subjektiks eestlased ja osutab otseselt riikliku-rahvusliku vabaduse ideele, tekitades nii 13. sajandi Eesti ala inimeste kohta ekslikke arusaamu ja mõjutades toimunust tehtavaid järeldusi. Marek Tamme 2013. aastal antud hinnangu järgi oli see nimetus kutseliste keskaja uurijate sõnakasutusest juba 5–10 aastat tagasi kadunud. Anti Selart võttis muistse vabadusvõitluse kontseptsiooni probleemid kokku arvamusega, et see mitte ei kirjelda, vaid loob ajalugu.