Alan_Soble
Armastuse koherentsus
Tees, et armastus on reaktsioon armastatu omadustele (on omadustepõhine), tähendab, et armastaja armastab armastatut mingi väärtuslike omaduste komplekti tõttu. Armastaja uskumus, et armastatul on need omadused, on armastuse tarvilik ja piisav tingimus. Kui see on ainult tarvilik tingimus, siis peab armastus põhinema veel millelgi peale armastatu. Siin tuleb teha mõned klauslid. Esiteks võib olla nii, et armastajal on mitu omavahel sõltumatut armastuseks piisavat omaduste komplekti, nii et ükski pole tarvilik. Teiseks ei tule piisavust võtta sõna-sõnalt, sest tarvis on veel vähemalt sobivat aega ja kohta. Aga need teised tegurid ei ole armastuse alus, vaid ajend. Väide, et armastus ei ole omadustepõhine või pole täielikult omadustepõhine, tähendab, et armastuse alus sisaldab midagi muud peale armastatu omaduse või siis alust ei olegi; need, kes seda vaadet pooldavad, ei väida, et armastuse alus on aeg ja koht. Ernest Gellner ("Ethics and Logic") väidab isegi, et armastuse loogika keelab, et aeg ja koht oleksid armastuse põhjend. Armastuse omadustepõhisus on tavauskumus armastuse kohta. William Galstoni ("Justice and the Human Good") järgi on armastatu kõige loomulikum ja vältimatum küsimus: "Miks sa mind armastad?" Me küsime seda sellepärast, et tahame armastusest aru saada, ja teada, mis meis on niisugust, mille pärast meid armastatakse. Õlakehitus ega Michel Montaigne'i vastus "Sest tema oli tema, sest mina olen mina" ei rahulda, sest see eirab armastatu küsimust tema väärtuslike omaduste kohta, mis kutsuvad armastust esile, ning näitab, et armastajal on puudu eneseteadvusest või erapooletusest. Aga piisavate omaduste loetlemine annab soovitud vastuse. Analoogselt tuleb kellegi vihkajal olla valmis ütlema, mille pärast ta teda vihkab, sest muidu oleks vihkamine "patoloogiline". (David Hamlyn, "The Phenomena of Love and Hate") Ilma põhjenditeta armastamine oleks veider. Armastusele on omane, et armastatu tahab, et teda armastataks nende omaduste pärast, mille üle ta on uhke, või mida nii armastaja kui ka armastatu peavad väärtuslikuks. Armastatu ei ole õnnelik, kui ta ei arva, et tal on väärtuslikke omadusi, mis kutsuvad armastuse esile, ja armastaja ei ole õnnelik, kui ta ei arva, et armastaja juures on midagi väärtuslikku, mille pärast ta väärib armastust. Armastaja ei saa ennast austada, kui tal on nii suur vajadus olla armastatud või vältida üksindust, et ta on valmis otsustama ükskõik kelle kasuks. Ja armastatu ei saa ennast austada, kui ta arvab, et tal pole omadusi, mis armastust esile kutsuvad, või et armastaja austab ennast nii vähe, et ta suudab armastada ainult enda silmis mittearmastusväärset, või et teda armastatakse haletsusest. Armastatu tahab kuulda, et teda armastatakse (Platoni mõttes) tema omaduste pärast, mis armastajat ligi tõmbavad, mitte (võib-olla Sappho järgi) ei ole tema omadused armastajale ligitõmbavad ainult sellepärast, et too teda armastab. (William Lyons, "Emotion" vs. Jenefer Robinson, "Emotion, Judgment, and Desire") Germaine Greer ütleb raamatus "The Female Eunuch", et kui naine kaebab, et tema tagumik lotendab, siis ta ei taha, et talle öeldaks "Ma ei hooli sellest, sest ma armastan sind," vaid et "See on täiuslik, sa ei näe seda nagu mina." Et armastust mõistetakse omadustepõhisena, siis ei saada aru tingimusteta armastusest. Olla tingimusteta armastuse objekt on nagu olla peaaegu valimatu, asendatava objektiga seksuaalse iha objekt. Keha peab siiski olema minimaalselt ligitõmbav, ja ka tingimusteta armastuse puhul on see triviaalne tingimus, et armastatu oleks inimene. Kui armastuse põhjendiks tuuakse armastuse käsk, siis ei vastata küsimusele "miks just mind", pealegi öeldakse siis lahti armastuse eksklusiivsusest. Kui inimesed ei armastaks omadustepõhiselt, poleks tarvis neid üles kutsuda tingimusteta armastusele. (William Butler Yeats: For only God, my dear, could love you for yourself alone, and not for your yellow hair) Omadustepõhises armastuses on kerge näha kiusatust otsida üha paremaid omadusi teistes potentsiaalsetes armastatutes. Søren Kierkegaard väidab, et omadustepõhine armastus peab lõppkokkuvõttes nurjuma, sest inimestel on mitteligitõmbavaid omadusi. Kurt Vonnegut muretseb raamatus "God Bless You, Mr. Rosewater", mis saab armastusest, kui inimesed tehnika arenedes muutuvad aina kasutumaks ja seega vähem armastust väärivaks, ning vihjab, et peaksime õppima tingimusteta armastust. Erich Fromm ("Kunst armastada") märgib, et meie ühiskonnas armastavad mehed naisi ilu pärast ja naised mehi raha pärast, ning see saab lõppeda ainult krahhiga. Ent omadustepõhine armastus ei ole tingimata instrumentaalne, kasu taotlev ega isekas. Omadustepõhine armastus tunnustab teise inimese häid omadusi ning on selles mõttes ülendav. Ent Gregory Vlastose ("The Individual as the Object of Love in Plato") järgi ei jäta Platoni erōs 'e -teooria ruumi isikule, jõudmata omadustest kaugemale. Üldjuhul aga ei tulene sellest, et kedagi armastatakse tema väärtuslike omaduste pärast, et armastatakse tema omadusi, mitte teda ennast. Kui isik ongi tema omaduste summa (eriti kui need omadused moodustavad tema moraalse ja psühholoogilise identiteedi), siis vahet ei ole. Võidakse isegi väita, et inimese armastamine nõuab tema armastamist tema omaduste tõttu. Isegi kui alati ei armastata inimest tema oluliste omaduste pärast, isegi kui armastus sageli põhineb kunstlikel eelistustel, näitavad mainitud tõsiasjad, et me oskame vähemalt kujutleda rahuldavat omadustepõhist armastust kultuurikontekstis, mis julgustab oluliste, armastust väärivate inimlike omaduste täielikku õitsengut ja võimaldab meil säilitada autonoomiat oma eelistuste kujundamisel. (Elizabeth Rapaport, " On the Future of Love: Rousseau and the Radical Feminists") (William Shakespeare: Oh hell! to choose love by another's eye ("Suveöö unenägu" I, i, 140)) Tuleb õppida armastama õigete, mitte valede omaduste pärast.