cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sukturi
Küla asub valla piiril Sirdsezersi järve ääres ja jääb Talsi küngastiku maastikukaitsealale. Küla asub valla keskusest Laidzest 7, Talsist 3 ja Riiast 119 kilomeetri kaugusel. Osa külast jääb Lībagi valda ja moodustab ametlikult iseseisva küla.
Aastal 2015 oli külas 23 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 14. pisi|tühi|Sukturi
Gustav Johan von Tunderfelt
Gustav Johan von Tunderfelt (ka Tunderfeld, Tunderfeldt; kuni 1678 Gustav Johan de Rodes; 7. veebruar 1656 Moskva – rootsi 28. veebruar / vkj 27. veebruar / ukj 10. märts 1710 Helsingborg), Rootsi sõjaväelane.
24. juunil 1678 sai ta Rootsi aadlikuks ja immatrikuleeriti 1680 Tunderfelt nime all Rootsi rüütelkonda aadlisuguvõsana Nr.933.
27. jaanuaril 1681 sai temast ooberst Rembert von Funcken juhitud Narva garnisonirügemendi lipnik. Põhjasõja ajal 6. detsembril 1700 sai temast ooberstleitnant Ingerimaa ja Liivimaa vägede ülemjuhataja Otto Wellingki rügemendis ja 26. veebruaril 1710 Västmanlandi rügemendi ooberst.
Ta hukkus Rootsi ja Taani vahel Skånelandi pärast toimunud Helsingborgi lahingus, kus tema rügement võitles Magnus Stenbocki alluvuses.
Perekond
Gustaf Johan de Rodes (Rode, Rhodes, Rodis) sündis Moskvas Rootsi komissariks ja Ambla kihelkonnas Jootme mõisaomanikuks olnud Johan de Rodesi (surnud 1655) ja tema teise abikaasa Medea Koch[en]i (maetud 1704 Tallinnas) pojana. Tema isa esimene abikaasa maeti 1651 Tallinna Niguliste kirikusse.
Ta oli abielus Lucia Sophia Tunderfeltiga (1669–1716), kes oli Narva raehärra, bürgermeistri (1676) ja kaupmehe Jürgen Tunderi (1678. aastast Jürgen Tunderfelt, maetud 1688) ja tema esimese abikaasa Maria Poppelmani tütar. (Abikaasa isa Jürgen Tunderfelt abiellus 1677 Gustav Johani lesestunud emaga.) Abielust sündis 5 tütart ja 3 poega:
Kaugemad sugulased
Ta oli vanaisa Württembergi õuemarssal vabahärrale Karl Rhodis von Thunderfeldtile (1746–1802), kes oli abielus Alexander von Benckendorffi ema õe vabapreili Therese Wilhelmine Henriette Schilling von Canstadtiga (1745–1795), ning vanavanaisa Württembergi krahvinnale Wilhelmine von Tunderfeldile (1777–1822), kes oli Württembergi hertsogi Friedrich Eugeni poja, Württembergi printsi Wilhelm Friedrich Philipp von Württembergi (1761–1830; de) abikaasa, Venemaa keisri Paul I teise abikaasa Württembergi printsessi Sophie Dorothee Auguste Louise ehk Maria Fjodorovna (1759–1828) vennanaine, Raikküla mõisa omaniku ja Oldenburgi suurhertsogi Peter Friedrich Ludwigi abikaasa vennanaine, Koluvere linnuses surnud Württembergi printsessi Auguste Karoline abikaasa vennanaine ning Urachi hertsogite esivanem, sealhulgas Leedu kuninga Mindaugas II vanaema.
Harjumaal kuulus Tallinna bürgermeister Heinrich von Tunderfeldtile (ka Henrik Tunder või Tunderfelt; surnud 1675) Lümandu mõis.
Carlos Saavedra Lamas
thumb|Carlos Saavedra Lamas Carlos Saavedra Lamas (1. november 1878 – 5. mai 1959) oli Argentina teadlane ja poliitik, kes sai 1936. aastal esimese ladinaameeriklasena Nobeli rahuauhinna.
Saavedra Lamas sündis Buenos Aireses ja paistis silma juba üliõpilasena. Pärast 1903. aastal Buenos Airese ülikoolis õigusteaduse alal doktorikraadi (cum laude) saamist töötas ta õigusteaduse, sotsioloogia ja poliitökonoomia õppejõuna.
Akadeemilise karjääri ajal keskendus Saavedra Lamas oma peamistes avaldatud töödes tööõigusele, rõhutades vajadust üldiselt tunnustatavale doktriinile tööjõu kasutamise kohta. Ta oli seotud Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (ILO) esimeste tegemistega, ja mitmed tema tööd said aluseks Argentina tööseadustikule.
Nobeli rahuauhinna sai ta selle eest, et Argentina välisministrina (1932–1938) vahendas ta kokkulepet, mis lõpetas Chaco sõja Paraguay ja Boliivia vahel ning algatas veel mitmepoolseid mittekallaletungilepinguid mitme Lõuna-Ameerika ja Euroopa riigi vahel.
1932. aastal algatas ta Washingtoni 3. augusti deklaratsiooni, milles kinnitati, et Ameerika rahvad keelduvad tunnustamast territoriaalseid korraldusi, mis on saavutatud okupatsiooni või relvade abil vallutamise teel.
1936. aastal valiti Saavedra Lamas Rahvasteliidu täiskogu presidendiks.
Aastatel 1941–1943 oli ta Buenos Airese ülikooli rektor, seejärel kuni 1946. aastani professor.
Boon
pisi|Poola bon towarowy Boon on lühiajaline tõend, mis võimaldab selle omanikul teatud raha või kaupa saada.
Boonid võivad käibida paberrahana.
Petrograafia
Petrograafia on kristalsete kivimite kirjeldamisega tegelev teadusharu. Mõnikord on kasutatud ekslikult mõiste sünonüümina sõna "petroloogia", mis on laiem teadus kivimitest, hõlmates lisaks kivimi täpsele kirjeldusele ka kivimite tekke mehhanismi – petrogeneesi, moonet ja ka murenemist.
Ehkki kivimeid võib kirjeldada nii makroskoopiliselt kui ka mikroskoopiliselt, tähendab petrograafia enamasti siiski kivimite mikroskoopilist kirjeldamist. Petrograafi põhiline töövahend on polarisatsioonimikroskoop, millega uuritakse kivimeist valmistatud õhukesi plaadikesi, mida nimetatakse õhikuteks. Petrograafia tegeleb süstemaatilise kivimite kirjeldamisega. Petrograafias klassifitseeritakse kivimeid erinevate mineraali terade suuruse ja proportsioonide alusel.
Lisaks tegelevad petrograafid ka sünteetiliste materjalidega. On uuritud metallide ja sulamite struktuure, et mõista mis teeb antud materjali tugevaks, elastseks või korrosioonile vastupidavamaks. Prillide või keraamika tootedefektid tulevad ilmsiks, kui kasutada polarisatsioonimikroskoopi ja tunda petrograafiat. Arheoloogide leitud keraamikas sisaldub mineraale ja kivimikilde, mille päritolu on tehtud kindlaks neid kilde petrograafiliselt uurides. Nii on saadud aimu iidsest kaubavahetusest eri piirkondade vahel ja tehtud avastusi arheoloogias ja ajaloos.
Ajalugu
15. ja 16. sajandil kaasnes tööstuse arengu ja linnade kasvuga üha suurenev nõudmine mitmesuguste maavarade järele. See põhjustas omakorda geoloogiliste teaduste arengut. Tänu Leonardo da Vinci, Koperniku, Pierre-Simon Laplace'i, Gottfried Wilhelm Leibnitzi, Buffoni, Lyelli, Darwini ja teiste teadlaste töödele algas võitlus tõeliselt teadusliku maailmavaate eest. Saksamaal elanud Georgius Agricola kirjutas raamatu "De Re Metallica" (1546). Raamat oli praktilise eesmärgiga metallimaakide leidmisel ja tundmisel. Esimesed märkimisväärsed avastused on N. Steno kristallide tahkudevaheliste nurkade konstantsuse seaduse ja R. Bartholin kaksikmurdumise islandi pao kristallides. 1690. aastal pani Christiaan Huygens aluse kristallooptikale, mis oli samm lähemale petrograafiale.
Venemaale jõudsid uudsed teadmised Saksamaalt tänu Peeter I-le. 1725. aastal loodi Teaduste Akadeemia, mille liikmeks oli ka väljapaistev teadlane M. Lomanossov (1711–1765). Lomonossovi teooriad seletasid võrdlemisi hästi kristalse aine ehitust ja näitas, et aatomid paiknevad kristallides seaduspäraselt. Lomonossov seletas esimesena ka maagisoonte mineraalide geneesi ja parageneesi (koosesinemist). Lomonossov väitis õigesti, et kivisüsi ja merevaik on taimse päritoluga.
Lomonossovi järglaseks geoloogia alal oli Venemaal akadeemik Vasiliy M. Severgin (1768–1826). Tema rohkearvulistes töödes leidub palju uut mineraalide tekke ja nende parageneesi kohta.
19. sajandil kujunes petrograafia juba iseseisvaks oma probleemide ja uurimismeetoditega teaduseks tänu uudse tehnika avastamisele aastal 1828, kui Šoti füüsik William Nicol lõikas Islandi pao (läbipaistva kaltsiidi) erilisse prismasse, saades polariseeritud valgust. Polariseeritud valguses käitusid eri mineraalide kristallid erinevalt ja tänu sellele sai neid eristada. Selline prisma kannab siiani nime Nicoli prisma.
Henry C. Sorby viis Inglismaal 1840-ndate lõpul kivimite uurimise täiuslikkuseni. Ta tegi kivimist nii õhukese viilu, et valgus paistis läbi mineraalide, ning uuris neid läbi Nicoli prisma. Õhuke viil oli kinnitatud klaasalusele. (Tänapäeval nimetame selliseid õhukesi liistakuid kivimist õhikuteks.) Terade asukoht õhikus ei olnud häiritud ning tänu sellele sai analüüsida kivimi struktuure. 1858. aastal H. Sorby poolt kahe Nicoli prisma lisamine tavalisele mikroskoobile muutis instrumendi polarisatsioonimikroskoobiks, tuntud kui petrograafiamikroskoop. Õhikute uurimisest polarisatsioonimikroskoobis sai petrograafias standardmeetod.
Kivimite ja neid moodustavate mineraalide kirjeldamisel kogunes hulgaliselt faktilist materjali. See soodustas omakorda kivimite nomenklatuuri ja klassifikatsiooni arenemist. Ilmusid esimesed petrograafia väljaanded: F. Zirkeli petrograafia (1866) ja K. H. Rosenbuschi mineraalide ning kivimite mikroskoopiline petrograafia (1873–1877). Paralleelselt kivimite kirjeldamisega töötati välja ka kivimite ja neid moodustavate mineraalide uurimise metoodika, tehti kindlaks iga mineraali iseäralikud omadused. Esilepaistvad teadlased olid prantslased F. A. Lacroix (1888), M. Fouque (1894), Michel-Levy (1894) ja austerlane F. Becke (1906). Paralleelselt mineraalide optiliste omaduste määramise ja kivimite kirjeldamisega arenes ka nende keemiline uurimine. J. Dana (1813–1895) töötas välja mineraalide klassifikatsiooni ja F. Loewinson-Lessing (1861–1939) kivimite keemilise klassifikatsiooni.
Füüsikaliskeemilisele petrograafiale panid NSV Liidus aluse Loewinson-Lessing, kes töötas pikemat aega ka Tartu Ülikoolis, A. Zavaritski (1884–1952) ja D. Beljankin (1876–1953). Norras V. Goldschmidti, Šveitsis Niggli ja Ameerika Ühendriikides N. Boweni koolkond. Tuleb märkida ka ameerika teadlase F. Glarke’i (1847–1931) uurimusi keemiliste elementide kvantitatiivse leviku kohta maakoores. Nüüdseks on arenenud eriti tehniline petrograafia, mille ülesandeks on tehniliste produktide, nagu teraste, portselani, tsemendi, klaasi jne. ehituse ning koostise uurimine.
Kivimite klassifitseerimise alus
Kivimid on kas monomineraalsed – koosnevad üht liiki mineraalidest, või polümineraalsed – koosnevad mitut liiki mineraalidest. Mingi kindla kivimi mineraloogiline koostis on enam-vähem püsiv, aga keemiline koostis mitte. Kivimit moodustavate mineraalide suhteline hulk ei ole absoluutselt püsiv, seega ei saa seda väljendada ka kindla keemilise valemiga. Kuigi kivimi mineraloogiline ja järelikult ka keemiline koostis mõningal määral varieeruvad, on nad siiski iseloomulikud ja võimaldavad kivimeid liigitada. Kivim tekib kindlates geoloogilistes tingimustes. Need tingimused mõjutavad kivimi lasumust ja siseehitust, koostisosade kuju, suurust ja omavahelisi seoseid. Iga kivim erineb teisest ka oma füüsikaliste omaduste – värvuse, erikaalu, sulamistemperatuuri jms. poolest. Kõike seda arvestades võib kivimit nimetada kindla ehituse, kindlate füüsikaliste omaduste ja geoloogiliste lasumistingimustega ning enam-vähem püsiva koostisega mineraalide agregaadiks. Tekke järgi jagunevad kõik kivimid kolme suurde rühma: magmalised kivimid ehk tardkivimid, sedimentatsioonilised ehk settekivimid ja moondekivimid. Need kivimid pole levinud litosfääris võrdsel määral. Umbes 95% litosfäärist koosneb tard- ja moondekivimitest ning ainult 5% settekivimitest. Kuid settekivimid katavad maapinnast 75% ning tard- ja moondekivimid 25%.
Wieruszówi maakond
Wieruszówi maakond on 2. järgu haldusüksus (maakond) Poolas Łódźi vojevoodkonnas.
Lepaste
Lepaste (18. sajandi kaartidel Leppast) on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Skierniewice
Skierniewice on maakonnaõigustega linn Poolas Łódźi vojevoodkonnas, Skierniewice maakonna halduskeskus.
Tiibeti astroloogia
Tiibeti astroloogia on segu India, Hiina ja Tiibeti böni täheteadusest ja Kālatšakra tantrast. Hani dünastia ajal Hiinas oli juba kasutusel tsükliline ajaarvestus. Traditsionaalselt loetakse astroloogiat budismi viie vajaliku teaduse hulka. Ennustused on vaid üks väike osa, võrreldes ajatsüklite, kronoloogia ja kalendri koostamisfunktsiooniga. Eriti au sees on olnud astroloogia Nyingma koolkonnas, kes oli üks suuremaid astroloogia propageerijaid Tiibetis tänu Min-zhoi-lingi ehk Mindrol-lingi (Mindroling) kloostrile.
Suutras on kirjas: "Taevas ja maa on lamedad ja mahuvad vabalt kilpkonna kilbile." Kilpkonna pea on suunaga lõunasse, saba aga põhjasuunda. Loivad-käpad on aga itta ja läände suunatud. Lõunapoolses ilmakaares on valitsevaks tuli ja loomadest hobune ja madu. Läänes valitseb elementidest metall ning loomadest kukk ja ahv. Põhjas on elementidest vesi, loomadest rott ja siga. Idas on elementidest puu, loomadest aga tiiger ja jänes (Jaapanis kass). Elementide olemust iseloomustatakse kolmel viisil: väline, sisemine ja salajane. Väline elementide avaldusviis on tuli, maa, puu, vesi ja metall. Sisemisele vastavad inimese siseelundid: tuli vastab südamele, puu maksale, metall kopsudele, maa põrnale ja vesi neerudele. Salajane elementide energia vastab viiele meelele või viiele puhtale värvile.
Aasias on olnud pidevalt paralleelselt kasutusel kaks kalendrit – päikesekalender ja kuukalender.
Päikesekalender lähtub Maa liikumisest ümber Päikese ja on vastavuses talvise, kevadise, suvise ja sügisese pööripäevaga. See on vajalik esmajoones maaharijatele, kuid kasutati ka ennustuste ja prognooside koostamiseks.
Kuukalender lähtub Kuu faasidest, mis tuleb Kuu liikumisest ümber Maa. Iga uus kuu algab uue ja värske kuuloomisega ja selliseid kuid mahub aastasse 12-13. Lisakuu lisatakse keskmiselt seitsmel aastal üheksateistkümnest. Aasta algab talvisele pööripäevale järgneva teise kuuloomisega ja seepärast langeb aasta algus kas jaanuari lõppu või veebruari algusse. Enamus rahvalikke pidustusi ja tähtpäevi on seotud just kuukalendriga.
Bönpo
Bönpo (tiibeti keeles bon po) oli Tiibeti iidse usundi böni preester.
Bönpod olid šamaanid ning korraldasid matusetseremooniaid ja ohvritalitusi. Arvatavasti korraldasid nad ka kuninglikke tseremooniaid.
Olga Terri
Olga Terri (10. detsember 1916 Peterburi kubermang, Oudova maakond – 19. jaanuar 2011) oli eesti maalikunstnik.
Elulugu
Olga Terri sündis Peterburi kubermangus Oudova maakonnas taluniku perekonnas. 1918. aastal tuli perekond Eestisse. Tõuke kunstiga tegelemiseks sai Terri oma onult, isetegevuslikult maalijalt ja iseõppijalt Richard Lättilt, kes Lõuna-Aafrikasse emigreerununa tegeles seal liiliate aretamisega.
Aastatel 1930–1936 õppis ta Riigi Kunsttööstuskoolis Günther Reindorffi käe all ning lõpetas selle graafika erialal. Pärast kooli lõpetamist töötas H. Malmi reklaamibüroos, võttes 1938. aastast osa näitustest — akvarellide ja monotüüpiatega. Terri alustas maaliõpingud vabakuulajana Eerik Haameri ateljees 1943. aasta talvest 1944. aasta 9. märtsini. Mõjutanud on teda ka Johannes Greenbergi looming. 1940. aastate maaliloomingus jõudis Terri peaaegu monokroomiani — nagu varem monotüüpiates. Kunstniku enda sõnutsi oli see tingitud asjaolust, et värve oli vähe saada. Olid kasutada must, valge, krapplakk, ultramariinsinine, ookrid, umbra. Ei ühtki rohelist ega kollast. Kollast segati ise värvimullast ja linaõlist. Maaliti vineerile, juhuslikele käterätiku- või kotiriidetükkidele. Oma 1940. aastate tööd julges kunstnik välja panna alles 1966. aasta isikunäitusel Kunstimuuseumis.
Maaliõpingute ajal töötas Terri aktsiaseltsis Ephang (hilisem Tallinna Farmaatsiatehas) ning aastail 1950–1969 Tallinna Kunstitoodete Kombinaadis kujundustööde ateljees tarbegraafikuna ja kujunduskunstnikuna.
Aastast 1945 oli ta Eesti Nõukogude Kunstnike Liidu liikmekandidaat, kuid 1950. aastal arvati nimekirjast välja suhtlemise eest Johannes Greenbergiga. Liikmeks sai taas 1956. aastal. Esimene suur isikunäitus toimus Tallinna Riiklikus Kunstimuuseumis (praegune Eesti Kunstimuuseum) 1966. aastal, millele järgnes mitmeid Tallinnas ja Tartus.
Looming
Terri 1940. aastate teise poole ja 1950. aastate alguse looming annab tolle aja kohta küllaltki erandliku otsekohesuse ja ekspressiivsusega edasi ajastu hirme ja ängi. 1950. aastate teisel poolel hakkas Terri maalikäsitlus uuenema; napp, valusalt tundlik pintslilöök asendus teravama, energilisemaga, seni tagasihoitud koloriit asendus külmade siniroheliste ja punaste toonide jõulisema vastandusega.
1960.–1970. aastatel paistis Terri silma ebakonventsionaalse, üldinimliku probleemiasetusega figuraalkompositsioonide ning iseäranis portreedega. Selles žanris iseloomustab teda eelkõige modelli mõtte-ja tundeintensiivsuse esiletoomine; tema portreed loomeinimestest moodustavad tervikliku, ajastu vaimset atmosfääri edastava galerii. Neid on huvitavalt analüüsinud kunstiteadlane Ene Lamp. Terri portreed mahuvad enamasti klassikalisse skeemi: poolfiguur puhtmaalilisel taustal, mille puhul kõik, mis vaja, ütleb inimesest nägu. Tõsi, tema loomingus ei puudu sümboolselt mõjuvad portreekompositsioonid ("Noor luuletaja", 1967, "Aken", 1975), portreed, milles kujutatava karakteriseerimisel kõnelevad kaasa taust, figuuri hoiak, käed, riietus (Villem Raami portree, 1962, "Tallinna ehitajad", 1963, Anu Kaalu portree, 1975). Ent niisuguste lahenduste poole näib kunstnik pöörduvat vaid siis, kui modelli isiksus seda tingib, kui ainuüksi näost mitte kuidagi ei piisa. Seejuures on ta iseloomustavate detailide sissetoomisel nii lakooniline kui võimalik.
1960. aastate lõpus riivas Territ abstraktse kunsti laine, millega tõusis maalilise teostuse osa teose kunstilises mõjus. Kuid ka abstraktsusse kaldudes lõi ta loetava tähendusega sümbolkujundeid.
Ühtaegu hakkas Territ köitma loodus, põuase Lõuna-Aafrika kirkad värvid. Omaste juurde Kaplinna tehtud reiside ajendusel valmis tal rida tollases eesti kunstis eksootiliselt mõjuvaid maastikke. Need sundisid kunstnikku uue pilguga nägema kodust, põhjamaist loodust, mille sügavrohelisi tihnikuid ja tuules hällivaid roostikke ta poetiseeris sumedas, hajuvpehmes laadis, mis talle 1960. aastate lõpust omaseks sai. Suurejooneliseks hümniks Eestimaale kujunes nelikmaal „Puud: kask, lepp, kuusk, haab” (1984).
Terri loomingut on näituste ja väljaannete kaudu propageerinud kunstikoguja Mart Lepp.
Heinrich I Linnupüüdja
Heinrich I Linnupüüdja (876 Memleben – 2. juuli 936 Memleben) oli Saksi dünastia esimene Saksa kuningas, Saksimaa hertsog 912–936 ja Saksa kuningas 919–936. Ta oli Saksa-Rooma keisri (962–973) Otto I isa.
Heinrich I põlvnes naisliinis Frangi riigi kuningast Ludwig Vagast ja oli sellepärast kuninglikku verd. Heinrichi isa oli Saksimaa hertsog Otto I ja ema oli Frangimaa hertsogi Heinrichi ainus teadaolev tütar Hedwiga.
Heinrich abiellus esimest korda 906. aastal Saksimaa krahvi Erwini tütre Hatheburgiga. Hatheburg oli varem juba abielus olnud, siis leseks jäänud ja kloostrisse läinud. Abiellumiseks oli ta kloostrist lahkunud ja see tekitas teistes kahtlust, kas see abielu on õiguspädev ja kas sellest sündinud lapsed on ikka legitiimsed. 908. aasta paiku sündis neil poeg Thankmar ehk Tammo.
909. aastal see abielu lahutati või kuulutati õigustühiseks ja samal aastal abiellus Heinrich Saksi hertsogkonna Vestfaali krahvi Dietrichi tütre Püha Matildaga, kes oli sel ajal umbes 14-aastane. Abielust sündis kolm poega Otto I Suur, Heinrich ja Bruno ning kaks tütart Hedwig ja Gerberga. Matilda laskis asutada palju religioosseid asutusi ja kanoniseeriti pärast surma. Matilda suri 968. aastal.
Heinrich I sai 912. aastal pärast oma isa surma Saksimaa hertsogiks. Ta oli võimekas valitseja ja tugevdas Saksimaa hertsogkonna positsiooni keskaegsel Saksamaal. Selles oli ta konfliktis oma lõunanaabrite Frangimaa hertsogitega.
23. detsembril 918 suri umbes 28-aastaselt Saksa kuningas ja Frangi hertsog Konrad I. Tema oma poeg ja tütar olid 5-aastased ega saanud riiki valitseda. Kuigi Konrad oli eluajal vihane Heinrichi vaenlane olnud, palus ta oma nooremal vennal Eberhard III-l pakkuda Saksa kuninga trooni Heinrichile, sest ei näinud peale tema kedagi teist, kes suudaks riiki välisvaenlaste vastu kaitsta. 919. aastal krooniti Heinrich Saksa kuningaks. thumb|300px|right|[[Kesk-Euroopa kaart aastatel 919–1125, William Robert Shepherdi järgi. Hõimuhertsogkonnad on: Saksimaa (kollane), Frangimaa (sinine), Baieri (roheline), Švaabimaa (heleoranž), Alam-Lotring (tumeroosa), Ülem-Lotring (heleroosa) ja Tüüringi (tumeoranž)]] Ta sai hüüdnime "Linnupüüdja" seetõttu, et legendi järgi olevat ta just oma jahipistrike eest hoolitsenud, kui talle toodi sõnum, et ta on Saksa kuningaks valitud. Teda peetakse mõnikord esimeseks Saksa kuningaks, sest temast sai alguse tugev dünastia ja ta ühendas kogu sakslaste asuala kindlalt üheks riigiks.
Heinrichit ei tunnustanud Baieri hertsog Arnulf Halb, kes kuulutas end 919. aastal vastukuningaks. Arnulf sai 921. aastal sõjas Heinrichilt lüüa ja pidi tolle ülemvõimuga leppima.
925. aastal liitis ta oma võimu alla Lotringi hertsogkonna, liites nii oma võimu alla Ida-Frangi riiki kõik germaani hertsogkonnad.
Gilgameš
thumb|Oletatava Gilgameši kujutise järgi tehtud kuju
Heinrich I Linnupüüdja
Heinrich I juhtimisel tehti ka esimesed sõjakäigud aastatel 928–929, Polaabi slaavlaste aladele.
Gilgameš
Gilgameš (sumeri Bilgames) oli Sumeri poolmüütiline valitseja, kes on Gilgameši eepose nimikangelane. Gilgameši eepos pandi kirja Babüloonia riigis ja akadi keeles, mistõttu kangelase akkadikeelne nimekuju on sumerikeelsest tunduvalt enam levinud.
Gilgameši elust on teada vähe, kuid Sumeri kuningate loendi järgi oli ta Uruki linna valitseja, Lugalbanda poeg, kes sattus vastuollu Kiši valitseja Akkaga. Kuna Akka isa En-Mebaragesi oli kahtlemata ajalooline tegelane, kes valitses 27. sajandil eKr, on suhteliselt tõenäoline, et ka Gilgameš ja Akka olid reaalsed ajaloolised isikud. Nendevaheline konflikt on esitatud küllaltki realistlikus lühieeposes "Gilgameš ja Akka", kus Gilgameš oma linna Kiši võimu alt vabastab. Hiljem kujunes Gilgamešist sumerite ja babüloonlaste müütiline kangelane, kelle seiklustest räägitakse mitmes eeposes ja müüdis.
Heinrich I Linnupüüdja
Heinrich I suutis riiki tunduvalt tugevdada ja võita ungarlasi Riade lahingus 933. aastal pärast seda, kui ta oli 932 keeldunud ungarlastele andamit maksmast. Ta tõi rahu ka riigi põhjaossa, mida Taani viikingid ründasid. Heinrich suri 936. aastal ajurabanduse tagajärjel ja maeti oma naise Matilda asutatud Quedlinburgi kloostrisse.
Heinrich oli oma testamendi avalikustanud juba enne surma. Selle järgi pidi Saksa kuninga trooni pärima vanuselt teine poeg Otto. Siiski ei nõustunud teised vennad sellega. Kolmas vend Heinrich tuli Otto kroonimise ajaks koduaresti panna. Kui hiljem puhkes kodusõda Otto võimu vastu, ühines vanim vend Thankmar sellega ja langes kodusõjas.
Järglased
Heinrich abiellus Saksi hertsogkonna Vestfaali krahvi Dietrichi tütre Püha Matildaga, abielust sündisid:
Nava raudteepeatus
Nava raudteepeatus oli raudteepeatus Jõgeva maakonnas Palamuse vallas Tapa-Tartu raudtee ääres. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb peatuse asukoht Jõgeva valda.
Peatus asus Kaarepere ja Tabivere raudteejaama vahel (kilometraaž 396,1 ) Nava külas.
Peatus avati aastal 1937 ja suleti XXI sajandi alguses. Avamisajal jäi peatus Kudina valda. Reisijate puudusel suletud raudteepeatuse taastamist on hiljem arutatud, kuna selle läheduses asuv Luua Metsanduskool oleks huvitatud õpilastele rongiühenduse pakkumisest. Kuna aga peatuse enda läheduses tiheasustus puudub, ei ole seda taastatud.
Forssa
Forssa areng algas 1847. aastal, kui rootsi tööstur Axel Wilhelm Wahren asutas sinna ketrusvabriku. Tekstiilitööstus oli linna suurim tööandja 1970. aastateni. Linnaõigused sai 1964. aastal.
pisi|püsti|[[Forssa kirik]]
Keeled
Forssas räägitakse põhiliselt soome keelt. Võrreldes 1990. aastaga on aga soome keele kõnelejate arv vähenenud 99,4%-lt 95,5%-ni.
Felipe III
pisi|[[Andres López. Hispaania kuningas Felipe III turvises. Pärast 1617. aastat. Lõuend, 129×93 cm. Kunsthistorisches Museum Wien, maaligalerii.]] pisi|Felipe III Felipe III Vaga (El Piadoso) (14. aprill 1578 Madrid – 31. märts 1621 Madrid) oli Habsburgide soost Hispaania kuningas (Kastiilia kuningas ja Aragóni kuningas), Portugali kuningas (Filipe II), Napoli kuningas, Sitsiilia kuningas, Burgundia hertsog ning Milano hertsog 13. detsembrist 1598 kuni surmani 1621.
Ta oli kuningas Felipe II poeg neljandast abielust ja päris trooni oma isalt. Tema ema oli Austria Anna (1549–1580).
Felipe kulutas tohutuid summasid õukonnapidustustele, kuid oli samal ajal rangelt kiriklik.
Felipe III valitsemisaeg
Felipe III võttis vastu pooleldi laostatud riigi. Tema ajal hakkas Hispaania impeerium nõrgenema ja tema isa omaga sarnane äärmuskatoliiklik poliitika halvendas asja veelgi. Riik käis majanduslikult ja poliitiliselt alla.
Rahu Inglismaaga
Tema trooniletuleku ajal oli Hispaania Inglismaaga formaalselt sõjas juba alates 1585. aastast.
Felipe toetas Tyrone'i ja Tyrconneli ülestõusu Iirimaal, osutades ülestõusnutele abi.
Pärast Elisabeth I surma oli võimalik lõpetada see sõda, mis kummalegi maale üle jõu käis. 18. mail 1604 sõlmisid Felipe ja James I Londoni rahulepingu, mis sõja lõpetas. Rahu nende maade vahel kestis 21 aastat.
Rahu Hollandiga
Aastal 1609 kirjutas ta alla Kaheteistaastasele vaherahule Hollandi Vabariigiga, tunnustades niiviisi de facto selle sõltumatust.
Suhted Prantsusmaaga
Felipe sõlmis head suhted Marie de' Mediciga.
Sõjad
Hispaania võitis palju lahinguid Põhja-Aafrika muslimitega, kuid Osmanite riigi alamate ja berberite piraatlust Vahemerel välja juurida ei õnnestunud.
Aastal 1618 algas Kolmekümneaastane sõda.
Moriskide väljaajamine
Aastal 1609 käskis Felipe kõik moriskid (mauride kristlastest järeltulijad) Hispaaniast välja ajada. Moriske süüdistati piraatide toetamises: Vahemere piraadid olid tollal tõepoolest enamjaolt moslemid. Ühiskonnas, eriti Valencia kandis oli rahvas moriskide vastu meelestatud ja kuningat meelitas võimalus moriskide (keda oli 4% Hispaania elanikest) vara endale võtta. Väljaajamine kestis 5 aastat, kuni 1614. aastani. Kuningas andis oma laevastiku ja 30 tuhat sõdurit moriskide toimetamiseks Tuneesiasse ja Marokosse. Suurem osa moriskidest, kokku umbes pool miljonit, lahkus.
Moriskide väljaajamine kahjustas tugevasti Lõuna-Hispaania majandust. Kadus odav tööjõud, mis suurendas palku, kuid maaomanikele rendist laekuvad summad vähenesid. Suhkru ja riisi kasvatamine neis piirkondades tuli lõpetada ning asendada mooruspuu, viinamarjade ja nisu kasvatamisega.
Kaubandus ja põlluharimine laostusid üha enam.
Mündid
Felipe võttis Hispaanias kasutusele vase ja hõbeda sulamist mündid.
Kultuur
Hispaanias oli kirjanduse kuldaeg. Miguel de Cervantes Saavedra avaldas "Don Quijote" (1605, 1615)
Abielu ja lapsed
Felipe abiellus 1598 või 1599 Austria ertshertsogi Ferdinand II õe Austria Margaretega (1584–1611).
Sellest abielust sündis kaheksa last:
Troonijärglus
Troonil järgnes talle tema poeg Felipe IV.
Lutteri lahing
Lutteri lahing (Lutter am Barenberge) leidis aset Kolmekümneaastase sõja ajal 27. augustil 1626 (Uue kalendri järgi 17. augustil 1626) Alam-Saksi ringkonna vägede (ühendades enamasti protestantlikke riike ja juhitud ringkonna koloneli Christian IV poolt) ja Katoliikliku Liiga vägede vahel. Lutter am Barenberge asub tänapäeva Salzgitteri linnast lõunas, toona Alam-Saksi ringkonnas ja nüüd Loode-Saksamaal.
Christian IV väed said lahingus raske kaotuse keiser Ferdinand II vägedelt, mida juhtis Katoliikliku Liiga kindral Johann T'Serclaes von Tilly.
Eelmäng
Christian IV liitumisega laienes Kolmekümneaastane sõda, mis oli seni piirdunud vastasseisuga Saksa-Rooma riigis, nüüd teistesse Euroopa riikidesse, kuigi Christian kui Holsteini hertsog ei olnud täiesti välismaalane.
Lahing
Christian IV, püüdes ära kasutada Albrecht von Wallensteini puudumist, kavatses rünnata Tilly armeed 1626. aasta juuli lõpus. Kuigi Christiani vägi kohtas lõunasse liikudes esialgu vähest vastupanu, kuulas Wallenstein lõpuks Tilly abiväe-palveid, saates talle lisaks 4300 sõdurit. Nüüd Alam-Saksi väed ja taanlased, demoraliseerunud, väsinud ja näljased, ei kavatsenud võidelda suures lahingus tugevama väe vastu, kuid paduvihm ja porised teed takistasid nende taganemist. 26. augustil otsustas Christian jääda paigale väikeste külade Hahauseni ja Lutter am Barenberge vahele.
Tagajärjed
Lahing oli korvamatu löök Christian IV-le, Taanile ja luterlikele riikidele Alam-Saksi ringkonnas. Kõik Alam-Saksi riigid peale Mecklenburgi ja Holsteini keeldusid edasisest liidust Christianiga. Liiga väed vallutasid luterliku Bremeni peapiiskopkonna, ohustasid kalvinistlikku Bremeni linna, võtsid luterliku Vestfaali Verdeni piiskopkonna. See sundis protestantlikke Saksa vürste rahu paluma ja Ferdinand II oleks võinud sõja lõpetada, jäädes rahule keiserlik-katoliiklike saavutustega, kuid selle asemel andis välja Restitutsiooniedikti, mis julgustas Rootsit sõtta astuma.
Verine pühapäev
Verine pühapäev oli intsident 22. jaanuaril (vana kalendri järgi 9. jaanuaril) 1905, mille käigus sõdurid tulistasid Peterburi tööliste demonstratsiooni.
Sündmusest
Preester Georgi Gaponi juhitud töölised tahtsid esitada Nikolai II-le palvekirja seoses Vene-Jaapani sõja tõttu halvenenud elu- ja töötingimustega. Demonstratsioonil osales kümneid tuhandeid inimesi, kuid see oli rahumeelne, inimesed kandsid pühakute ja tsaariperekonna pilte. Nikolai II aga tol päeval Talvepalees ei olnud ning valitsus ei olnud paleed valvavatele sõduritele andnud meeleavalduse suhtes mingisuguseid erijuhiseid. Tulistamine leidis aset ilmselt seetõttu, et palee ees tekkis rüselus ja osa inimesi püüdis väravatest sisse murda. Tulistamises hukkunute arvu pole siiani täpselt teada, tõenäoliselt jäi see 143–234 vahele. Verise pühapäevaga algas 1905. aasta revolutsioon.
John Coltrane
pisi|John Coltrane (1945–1946) John William Coltrane (23. september 1926 Hamlet, Põhja-Carolina – 17. juuli 1967 New York) oli ameerika džäss-saksofonist, helilooja ja ansamblijuht.
Coltrane astus 1945. aastal mereväkke. Ta teenis Havai saarestikus mereväe džässorkestris, kellega tegi ka oma esimesed salvestised. 1946. aastal pöördus ta tsiviilellu tagasi. Ta mängis 1940. aastate lõpus ja 1950. aastate alguses Jimmy Heathi, Dizzy Gillespie ja Duke Ellingtoni ansamblites. 1955. aasta lõpus palkas ta Miles Davis, mis džässimaailmas tähendas tõelist läbilööki.
Ansambli liidrina osales Coltrane vähemalt 50 salvestusel. Ta on mänginud paljudel teistegi muusikakollektiivide albumitel ning eriti tähelepanuväärsed on neist esinemised trompetimängija Miles Davise ja pianist Thelonius Monkiga.
Alates 1948. aastast oli Coltrane heroiinisõltlane ja alkohoolik. Kuid 1957 sai ta ilmutuse, mis aitas tal (väidetavalt päevapealt) sõltuvusest vabaneda. See spirituaalne ärkamine kajastus tema loominguski.
1955. aastal abiellus Coltrane Juanita Naima Grubbsiga, kes oli islamisse pöördunud. Tema kaudu tutvus Coltrane islamiga, uuris ka hinduismi ja budismi, kabalat ja Aafrika ajalugu, ent jäi kristlaseks. 1963. aasta suvel asus Coltrane Naimast lahku elama. Lapsi neil polnud. Lahutus vormistati 1966. Samal aastal abiellus Coltrane Alice McLeodiga. Alice'iga sündisid tal pojad John (1964), Ravi (1965) ja Oranyan (1967).
Coltrane suri 40-aastaselt maksavähki. Muusikute seas oli see suur üllatus, sest nad polnud tema olukorrast teadlikud. Miles Davis kommenteeris: "Coltrane'i surm šokeeris igaüht, oli igaühe jaoks üllatus. Ma teadsin, et ta ei näe väga hästi välja ... Aga ma ei teadnud, et ta oli nii haige – või et ta üldse haige oli."
Pärast Coltrane'i surma hakkas San Franciscos asuva Yardbirdi templi kogudus Coltrane'i jumala taaskehastusena kummardama. Tempel ise nimetati ümber Charlie Parkeri järgi, kelle nad võrdsustasid Ristija Johannesega. See tekitas kogudusele probleeme, kui tahtis astuda Aafrika ortodoksse kiriku liikmeks. Lõpuks pidi kogudus tagandama Coltrane'i jumala taaskehastusest pühakuks ja vastutasuks tunnustas Aafrika ortodoksne kirik Coltrane'i kõigi kunstnike kaitsepühakuna. Kogudus nimetas end ümber Püha John Coltrane'i Aafrika ortodoksseks kirikuks ning ta kasutab oma jumalateenistustel Coltrane'i muusikat ja tema kirjutatud laulutekste.
Anorgaaniline keemia
Anorgaaniline keemia on õpetus anorgaanilistest ühenditest: nende ehitusest, omadustest, muundumise seaduspärasustest, saamisest, kasutamisest ja muud. Anorgaaniline keemia hõlmab keemilisi elemente ja nende ühendeid, välja arvatud süsiniku ühendid, mis loetakse orgaanilise keemia valdkonda. Siiski, süsiniku allotroopsed vormid, oksiidid ja sulfiidid ning metallide karbonaadid, karbiidid ja tsüaniidid loetakse anorgaanilise keemia valdkonda.
Mustu
Mustu on küla Harju maakonna lõunapiiril Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Küla territooriumile jääb üks arheoloogiamälestiseks arvatud asulakoht ja ohverdamiskoht "Hiiemägi".
Küla kagunurk jookseb mööda Jutapere jõge.
Belmopan
Belmopan on Belize'i pealinn. Asub riigi keskosas, Belize'i jõe ääres, umbes 80 km kaugusel rannikust ja endisest pealinnast. Linna ümber on troopiline džungel.
Belmopani hakati rajama 1970. aastal, pärast seda, kui 1961. aasta tornaado oli peaaegu hävitanud riigi endise pealinna Belize'i. 1971. aastal sai Belmopan Briti Hondurase halduskeskuseks ja pärast riigi iseseisvumist 1981. aastal Belize'i pealinnaks.
Voldemar Väli
pisi|Voldemar Väli (1928) Voldemar Väli (10. jaanuar 1903 Kuressaare – 13. aprill 1997 Stockholm) oli eesti maadleja, olümpiavõitja 1928 ja -pronks 1936. Väli esindas Eesti Vabariiki 34 korda, mis on Eesti rekord raskejõustikus. Eesti meistri tiitlite arvult (19) jääb ta alla vaid Johannes Kotkale (22). Kergekaalus tuli ta Eesti meistriks 13 aastat järjest.
Klubi: Tallinna Sport. Elukutselt kraanajuht Tallinna sadamas.
Voldemar Väli pidas kokku üle poole tuhande matši, millest võitis üle 90%. Eesti tippu kuulus ta 21 aastat. Teda peeti kogu maailmas silmapaistvaks tehnikameheks. Ta suutis välkkiirelt võtteid sooritada ja kogemuste kasvades kujunes suurepäraseks taktikuks, mis lubas tasavägistest matšidest ikka võitjana väljuda.
1922
Väli tuli Eesti meistriks sulgkaalus Reinhold Voldi ees ja tunnistati turniiri parimaks maadlejaks. Tiitlit tumestas vaid asjaolu, et Eduard Pütsep ei jõudnud Rootsist halbade jääolude tõttu võistlustele.
1924
Väli tuli Eesti meistriks sulgkaalus.
Eesti võitis Tallinnas Läti 21:15.
Pariisi olümpiamängudel võitis Väli kahes esimeses ringis, kuid siis sai kaks punktikaotust ja langes välja. Eduard Pütsep tuli kärbeskaalus esimeseks Eesti olümpiavõitjaks maadluses, Roman Steinberg sai keskkaalus pronksi.
1926
Eesti võitis Tallinnas Läti 28:8.
Euroopa meistrivõistlustel Riias osales 6 kaalus 35 sportlast 7 riigist. Täiskoosseisuga olid platsis Eesti, Läti, Saksamaa ja Tšehhoslovakkia, 5 mehega Rootsi ja Ungari, ühega Taani. Esimest korda võis iga riik igas kaalus välja panna ainult 1 sportlase. Tollane maailma parim maadlusmaa Soome jäi protestiks kõrvale.
Osvald Käpp kergekaalus ja Rudolf Loo poolraskekaalus said hõbemedali. Eesti oli mitteametlikus paremusjärjestuses 7 punktiga kolmas Saksamaa (11) ja Rootsi (9) järel. Taani, Tšehhoslovakkia ja Ungari kogusid 3 punkti, Läti 0. Need olid Eesti esimesed medalid maadluse EM-ilt.
1927
Eesti võitis Prahas Tšehhoslovakkia 8:4.
Euroopa meistrivõistlused toimusid 3.–6. novembrini Budapestis Beketovi tsirkuses. Soome boikoteeris ikka.
Väli oli avapäeval vaba. Teisel päeval seljatas ta E. Fleischmanni (Tšehhoslovakkia) kolm korda (kohtunik ei lugenud kaht esimest). Kolmandal päeval seljatas ta poolaka W. Ziolkowski, neljandal norralase Martin Egebergi ja kullamatšis võitis 3:0 Károly Kárpáti (Ungari).
Välja kullale lisasid Eduard Pütsep (kärbeskaal) ja Albert Kusnets (keskkaal) hõbeda ning Osvald Käpp (kergekaal) ja Rudolf Loo (poolraskekaal) pronksi. Kuna raskekaalus Eestil meest väljas polnud, olid kõik meie sportlased medali saanud! Mitteametlikus paremusjärjestuses jagasid Eesti ja Ungari 9 punktiga Rootsi ees esikohta, kuid kaks kulda asetasid Ungari ettepoole.
1928
Väli tuli Eesti meistriks mõlemas maadlusviisis.
Eesti võitis märtsis Läti 4:2, kaotades kahes raskemas kaalus.
Amsterdami olümpiamängud
Amsterdami olümpiamängudel osales Kreeka-Rooma maadluses 23 maad 107 maadlejaga. Sulgkaalus võitis Väli järjest L. Schlangeri (Austria) 3:0, F. Kratochvili (Tšehhoslovakkia) 2.57, A. Kameli (Egiptus) 7.30, K. Karpati (Ungari) 1.30 ja E. Steinigi (Saksamaa) matši teisel poolel. 6. ringis oli ta vaba, lõpuks võitis finaalis Erik Malmbergi (Rootsi) 3:0.
1929
Väli tuli Eesti meistriks mõlemas maadlusviisis.
Majanduslikel põhjustel ei sõidetud vabamaadluse EM-ile. Kreeka-rooma maadluse EM-ile Dortmundi Välja ei saadetud.
1930
Väli tuli veebruaris Eesti meistriks.
Eesti võitis Tallinnas Läti 4:3. Ka Väli võitis.
Väli tuli Euroopa meistrivõistlustel märtsis Stockholmis hõbedale. Karl Kullisaar sai keskkaalus pronksmedali, Eesti oli 5.
Eesti kaotas ilma Väljata Helsingis Soomele 6:22. Kergekaalus esindasid Eestit R. Misler ja Adalbert Toots.
1931
Väli tuli märtsis Eesti meistriks.
Väli tuli Euroopa meistrivõistlustel Prahas hõbedale nagu ka Albert Kusnets kergekeskkaalus. Väli läbis turniiri kolme selja- ja ühe töövõiduga. 4. ringis tuli töökaotus sakslaselt E. Sperlingilt, kes ka meistriks tuli. J. Põntson, Karl Kullisaar, Ago Neo ja Otto Viikberg medalile ei tulnud. Meeskondlikult oli 1. Soome (13), 2. Rootsi (12), 3. Saksamaa (9) ja 4. Eesti (4).
Oktoobris võitis Eesti Läti 5:2, kusjuures Ago Neo ja Kristjan Trossmanni kõrval tõsteti esile Välja kiiret seljavõitu.
Novembris peetud maavõistlusel Soomega (igast kaalust 2 meest) viigistas Eesti 14:14. Väli nimetati koos Ago Neo ja Kristjan Trossmanniga Eesti parimateks.
1932
Väli tuli Eesti meistriks.
Rootsi-Saksa-Ungari-Eesti maavõistlusel Stockholmis jäi Eesti viimaseks. Los Angelese olümpiamängudest jäi Eesti üldiselt kõrvale. Osvald Käpp siiski maadles.
Eesti võitis Tallinnas Läti 5:2.
1933
Väli tuli Eesti meistriks.
Väljal ei vedanud absoluutselt märtsis Euroopa meistrivõistlustel Helsingis. Talle loositi järjest vastu kõik hilisemad medalimehed, kellest Arild Dahli (Norra) ja Einar Karlssoni (Rootsi) üle sai ta töövõidu, aga hilisemale võitjale A. Reinile (Soome) kaotas kolmandas ringis ja langes välja. Väli oli 4.
Eesti võitis Riias Läti 6:1.
1934
Väli tuli Eesti meistriks.
II Turaani turniiri Helsingis 18. ja 19. märtsil võitis Soome (21) Eesti (12) ja Ungari (9) ees. Soome võitis kõigis kaaludes.
Euroopa meistrivõistlustel aprillis Roomas osales kergekaalus 15 meest. Väli võitis avavoorus Einar Karlssoni, kuid sai siis Taani juudilt Abraham Kurlandilt 1:2 kaotuse ja Euroopa meistriks tulnud A. Reinilt seljakaotuse ning langes välja. Ago Neo sai hõbemedali.
Eesti võitis Tallinnas Läti 5:2.
1935
Väli tuli Eesti meistriks.
Kopenhaageni EM-ile Välja ei saadetud. Ago Neo sai pronksmedali.
III Turaani turniiril 15.–17. novembril Tallinnas alistas Eesti täieliku üllatusena Soome 5:2 ja Ungari 6:1. Väli võitis kergekaalu. Võitsid ka Edgar Puusepp, Ago Neo, Olaf Luiga ja Kristjan Palusalu. Evald Sikk tuli teiseks ja Harald Miss kolmandaks. Eesti 18, Soome 14 ja Ungari 10 p. Väli tunnistati turniiri parimaks maadlejaks.
Eesti võitis Riias Läti 5:2.
1936
Eesti võitis Tallinnas Läti 6:1.
Berliini olümpiamängud
Väli tuli Berliini olümpiamängudel pronksile. Vastavalt tollastele reeglitele polnud kellelgi lubatud pidada üle 6 matši, olgu võistlejaid palju tahes, ent võistlejaid paaridesse loosinud tšehhi tahtel maadles Väli kõigis 7 voorus, seevastu tema peakonkurendid Koskela ja Herda jäid kaks korda vabaks.
18 võistlejat. I voor. Väli–Arild Dahl (Norra) seljavõit. Heinrich Nettesheim (Saksamaa)–Lauri Koskela (Soome) 1:2.
II ring. Väli–Nettesheim 3:0. III ring. Väli–Saim Arikan (Türgi) 3:0. IV ring. Väli–Zbigniew Szajewski (Poola) seljavõit. V ring. Väli–Herbert Olofsson (Rootsi) seljavõit. VI ring. Väli–Koskela 1:2, kuigi Väli oli arvatavasti parem. VII ring. Väli–Josef Herda (Tšehhoslovakkia) 1:2, millele tribüünid erilise halvakspanuga reageerisid: nii suur oli Välja ülekaal. I Koskela, II Herda, III Väli.
Kristjan Palusalu sai olümpialt kaks kulda, Ago Neo hõbeda ja pronksi. Riikide arvestuses oli 1. Rootsi 20, 2. Soome 11, 3. Ungari 10 (3 kulda), 4. Eesti 10 (2 kulda), 5. Saksamaa 10 (0 kulda), 6. USA 9, 7. Türgi 4, 8. Tšehhoslovakkia 4, 9. Prantsusmaa 3, 10. Läti 2.
1937
Väli tuli 6. ja 7. märtsil Viljandis Eesti meistriks Egon Härma ees.
17. ja 18. märtsil Tallinnas võitis Eesti A-koondis Soome A 5:2 ja Eesti B Soome B 4:3. Väli võitis A. Reini 2:1. Eesti B-s kaotas Adalbert Toots Lauri Koskelale seljaga ajaga 15.54. Eesti A-s võitsid veel Edgar Puusepp, Voldemar Mägi, Ago Neo ja Kristjan Palusalu.
Eesti võitis Riias Läti 4:3.
Enne Euroopa meistrivõistlusi Pariisis vigastas Väli Tallinnas jalga, kuid otsustas ikkagi sõita. Arstid tohterdasid teda korralikult. Ta seljatas O. Holingeri (Šveits) ja sai siis 3:0 võidu J. Jaroši üle (Tšehhoslovakkia). Kolmandas ringis hakkas vigastus segama ja Väli kaotas Lauri Koskelale 0:3. Arstide soovitusel katkestas Väli turniiri. Koskela tuligi Euroopa meistriks.
Eestlastest Kristjan Palusalu võitis, Ago Neo oli teine ja Voldemar Mägi kolmas. Meeskondlikult oli I Rootsi 13, II Soome 9. III Saksamaa 9, IV Eesti 6, V Tšehhoslovakkia 4, VI Holland 1 p.
3. oktoobril võitis Eesti Riias Läti 4:3. Võitsid Väli, Puusepp, Neo ja Palusalu.
1938
Väli tuli märtsi algul Tallinnas Eesti meistriks tartlase Adalbert Tootsi ja tallinlase J. Talpaku ees.
Maavõistlusel 14. märtsil Soomes kaotas nii Väli kui ka Eesti (2:5). Ka Eesti B kaotas Soome B-le 2:5. Võitsid mõlemad kesk- ja raskekaallased.
Euroopa meistrivõistlustel 24.–27. aprillil Tallinnas seljatas Väli avavoorus türklase Arslan Yeneri 13. minuti lõpul. Teises ringis kaotas ta 0:3 Lauri Koskelale, kes ka meistriks tuli. Rohkem Väli ei võistelnud, kuid sai siiski 4. koha. Arvestades, et hõbedameest H. Nettesheimi oli ta varem kindlalt võitnud (3. G. Andersson Rootsist), on sellest tõesti kahju.
Johannes Kotkas tuli meistriks, Nikolai Karklin teiseks ja Voldemar Roolaan kolmandaks. Riikide arvestuses oli 1. Rootsi 15, 2. Soome 10, 3. Saksamaa 7, 4. Eesti 6, 5. Läti 2.
1939
Väli tuli 5. ja 6. märtsil Tallinnas Adalbert Tootsi ees Eesti meistriks.
25. ja 26. märtsil kaotas Väli maavõistlusel Soomega Tallinnas Lauri Koskelale 0:3 (nagu ka Adalbert Toots Eesti B-s A. Soinile). Eesti A kaotas Soome A-le 3:4, Eesti B võitis Soome B 4:3. Eesti võitis 3 raskemas kaalus.
Euroopa meistrivõistlustele Oslosse 25.–28. aprillil Väli ei sõitnud. Teda asendanud Adalbert Toots langes välja 3. ringis. Johannes Kotkas võitis, Edgar Puusepp oli teine ja Ago Neo kolmas.
19. novembril Riias võitis Eesti Läti 5:2. Sulgkaallane Artur Roos kaotas 35 sekundiga. Punktidega kaotas ka Voldemar Mägi keskkaalus. Võitsid Martin Maiste, Voldemar Väli, Edgar Puusepp, Voldemar Roolaan ja Johannes Kotkas.
1940
Väli tuli 2. ja 3. märtsil Eesti meistriks Aat Männise ja Adalbert Tootsi ees. Sellega tuli Voldemar Väli keskkaalus 13. korda järjest Eesti meistriks. Sellist saavutust pole ükski eesti maadleja tema eluajal korrata suutnud. Vabamaadluse keskkaalus on Jaanek Lips tulnud hiljem 21 korda ja raskekaalus Kaido Liiva ja Karl Lõõbas 9 korda järjest Eesti meistriks.
Aprillis võitis Eesti Tallinnas Läti 5:2. Sellega oli Eesti võitnud Läti vastu kõik 14 maavõistlust.
1941
Eesti (Mati Maiste, Evald Sumil, Voldemar Väli, Edgar Puusepp, Voldemar Mägi, Voldemar Roolaan, Johannes Kotkas) võitis märtsis Taga-Kaukaasia turneel Gruusia kaks korda 7:0. Aserbaidžaanile kaotati 3:4. Väljale oli kaelale tekkinud vägev paise, mis maadluse ajal avanes. Moskva võideti 5:2. Väli kaotas, sest kael oli plaastri all ikka veel hell. Riias võideti Läti 6:1.
1942
Väli tuli viimast korda Eesti meistriks. Järgmisel aastal loobus ta spordist.
Pärast sõda
Sõja ajal põgenes Väli koos perega Rootsi. Viimast korda maadles ta 1945 Stockholmis eestlaste matšis Stockholmi koondise vastu. Voldemar Väli võitis mitmekordse Rootsi meistri ja olümpiamedalimehe Einar Karlssoni.
Algul töötas Väli metallitöölisena, hiljem asutas koos abikaasaga nukutehase.
Eestimaa Ühendatud Vasakpartei
Eestimaa Ühendatud Vasakpartei (EÜVP) on erakond, mis esindab Eestis Euroopa Vasakparteid.
Erakond oli viimati Riigikogus esindatud kahe inimesega 1999–2003. Eestimaa Ühendatud Vasakpartei ei ole Riigikogus esindatud. 2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai EÜVP 0,83% häältest, millega ta oli edukaim riigikogus esindamata erakond.
Erakonna auesimees oli Maardu linnapea Georgi Bõstrov.
Osa erakonna liikmetest on kuulunud Venemaa Kaasmaalaste Koordinatsiooninõukogusse.
Ajalugu
6. juunil 1991 registreeriti iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei (EKP) ENSV Ülemnõukogu Presiidiumis ning 28. novembril 1992 muudeti nimi Eesti Demokraatlikuks Tööparteiks (EDTP).
Juulis 1995 sai EDTP Euroopa vasakparteide organisatsiooni NELF (Uus Euroopa Vasakfoorum) liikmeks.
9. mail 2004 sai ESDTP-st Euroopa Vasakpartei asutajaliige.
28. juunil 2008 ühinesid Eesti Vasakpartei ühendava erakonnana ja Konstitutsioonierakond ühendatava erakonnana Eestimaa Ühendatud Vasakparteiks. Vasakpartei moodustas ühenderakonnas fraktsiooni "Ühtsus" ja Konstitutsioonierakond fraktsiooni “Võrdsus”. Erakonna kaasesimeesteks olid fraktsioonide esimehed Heino Rüütel ja Sergei Jürgens. Üleminekuperiood kestis kuni 2010. aasta kongressini. Juriidilises mõttes ei loodud uut erakonda, vaid Konstitutsioonierakonna liikmed võeti Eesti Vasakpartei liikmeteks ja ühtlasi muutis Vasakpartei oma nime.
2011. aasta Riigikogu valimistel kandideerisid EÜV liikmed Rahvaliidu nimekirjas.
2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel osales Eestimaa Ühendatud Vasakpartei nimekirjaga, kuhu kuulus vaid 1 nimi: Valev Kald. Nimekiri kogus 226 häält.
2015. aasta Riigikogu valimistel osales erakond 25 kandidaadist nimekirjaga. Nimekiri kogus 764 häält.
2019. aasta Riigikogu valimistel esitati erakonna liikmete poolt registreerimiseks kaks nimekirja. Vabariigi Valimiskomisjon registreeris viimasena esitatud, 11 kandidaadiga nimekirja. Nimekiri sai 0,1% valijate häältest (510 häält) ning valimiskünnist ei ületanud. Valimisringkonnas nr 4 kandideerinud erakonna esimees Julia Sommer sai 83 häält.