cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sülearvuti
Videokaart
Samal ajal on aga võimalik osta ka sülearvuteid, millel on eraldi videokaart ja mis seetõttu saavad paremini hakkama näiteks kõrglahutusega video kuvamisega ning uuemate mängudega. Seejuures tuleb aga arvestada sellega, et eraldi videokaart võtab rohkem voolu kui integreeritu ning seetõttu pole alati otstarbekas osta väga suure graafikavõimsusega sülearvutit.
Kõvaketas
Kui lauaarvutid kasutavad 3,5" kõvakettaid, siis sülearvutite puhul on tavaliselt standardiks 2,5".
Kõvaketastele salvestatakse aastast 2006 andmeid üldiselt vertikaalselt ja seetõttu on suurenenud märkimisväärselt kõvaketaste mahutavus ruuttolli kohta. 2,5" kõvakettad suudavad talletada piisavalt andmeid, et täita tavakasutaja vajadusi: sülearvutitele mõeldud kõvaketaste mahutavus on jõudnud juba 1 terabaidini ning arvatavasti kasvab see tulevikus veelgi.
Kuvar
Sülearvutite puhul jääb ekraani diagonaali suurus üldiselt 10,6" ja 20" vahele ning võimalik on valida LCD-, LED- või OLED-ekraani vahel. Viimane on nendest kõige energiasäästlikum, aga samas ka väga vähelevinud ja kallis.
Lisaks on võimalik valida ka mati või läikiva ekraani vahel. Esimesel on värvid hägused ja pilt pole kontrastne, samas on sellega väga mugav töötada ereda valguse käes. Viimasel on olukord aga vastupidine. Seetõttu eelistatakse kontoriarvuti ostmisel näiteks matte ekraane, sest seal on tihti palju ja eredaid valgusallikaid.
Optiline seade
Väga suurel osal sülearvutitest on CD- või DVD-luger ja -kirjuti. Kõige uuematel ja mõnevõrra kallimatel rüperaalidel on ka Blu-Ray toega optiline seade. Samas Netbookidel pole suurusest tingituna standardvarustuses üldiselt ühtegi optilist seadet. Neid on võimalik hiljem lisaks soetada ja ühendada arvutiga läbi USB-pesa.
PCMCIA ja ExpressCard
pisi|PC-kaart ja ExpressCard Et lisada sülearvutile lisaseadmeid, on välja töötatud väliseid laienduskaarte, millest levinumad on PC-kaart (endine PCMCIA) ja ExpressCard. PC-kaart on vanem laienduskaart ja sellega ühendati näiteks sülearvuteid ja videokaameraid või tekitati sülearvutile traadita interneti kasutamise võimalus, kui seda pole juba sisse ehitatud.
ExpressCard asendab tänapäeval PC-kaardi standardit. Seda tutvustas 2003. aastal PCMICA. Sama organisatsioon tõi turule ka PC-kaardi. ExpressCard on saadaval kahes suuruses: 54 mm ja 34 mm laiusena. Pikkus ja kõrgus on mõlemal juhul vastavalt 75 mm ja 5 mm. Andmevahetuskiirus süsteemiga on kuni 2,5 Gbit/s ja seega saab porti ühendada ka näiteks gigabitist võrgukaarti. ExpressCardi pesa kaudu saab kasutada muidki lisaseadmeid alates ID-kaardi lugerist ning lõpetades USB 3.0 ja FireWire-pesadega.
Mini PCI ja PCI Express Mini
Mini PCI ja PCI Express Mini näol on tegemist sülearvuti sisse paigaldatavate laienduskaartide standardiga, millest esimene on vanem versioon: see tuli kasutusele koos PCI 2.2 ja sellega sai lisada arvutile Wi-Fi või Bluetoothi toe, helikaardi või näiteks eraldi videokaardi. PCI Express Mini on Mini PCI edasiarendus, mis tuli kasutusele koos PCI Expressiga. See on poole väiksem kui Mini PCI, aga suudab arendada kuni 2,5 Gbit/s andmevahetuskiirust. Ka selle lisakaardiga saab sülearvutile lisada funktsioone, mida algupäraselt ei ole sisse ehitatud.
Lisaseadmed
Lisaks klaviatuurile, osutusseadmele (Touchpad, TrackPoint vms) ja kõlaritele on tänapäeval väga suurele osale sülearvutitest sisse ehitatud ka veebikaamera ja mikrofon.
Pesad
pisi|TRS pistik Sõltuvalt arvuti suurusest on igal arvutil vähem või rohkem väliseid siine, mille abil saab arvutiga ühendada lisaseadmeid. Kõige tuntum neist on USB-pesa. Samuti on sülearvutitel üldjuhul olemas kas VGA-pesa, DVI-pesa või mõlemad ning TRS-pistikupesa, et kasutada sülearvutit koos väliste kõlarite või kõrvaklappide ning välise mikrofoniga. Uusimatel sülearvutitel on ka HDMI-liides, et edastada kõrglahutusega pilti ja heli telerisse, millel on samuti HDMI-pesa. Samuti kasutatakse tänapäeval üha laiemalt eSATAt, mis suudab andmeid edastada 3 korda kiiremini kui USB 2.0 ja FireWire 400. eSATA-pessa on võimalik ühendada näiteks väliseid kõvakettaid või optilisi seadmeid.
Sülearvuti toide
Sülearvuti ja lauaarvutite üks peamisi erinevusi on see, et sülearvutid saavad mõnda aega tänu akudele töötada ilma võrgutoiteta. Aku vastupidavus sõltub aga suures osas riistvarakomponentidest. Näiteks eraldiseisva videokaardiga sülearvuti aku peab tunduvalt vähem aega vastu kui integreeritud videokaardiga sülearvuti aku. Samuti tuleneb erinevus ka sellest, mida arvutiga tehakse: mänge mängides tühjeneb aku mitu korda kiiremini kui tekstitöötlust tehes. Sülearvuti aku säästmiseks on väga palju võimalusi. Aku tühjenemisel tuleb sülearvuti ühendada vooluvõrku.
Eelised
pisi|Sülearvutid on kaasaskantavad ja neid saab kasutada kõikjal. Pildil kasutab [[Vicente Fox Apple PowerBooki]]
Kaasaskantavus on tavaliselt esimene omadus, mida mainitakse sülearvutite ja lauaarvutite erinevusena. Füüsiline kaasaskantavus võimaldab sülearvutite kasutamist mitmes asukohas – mitte ainult kodus ja töökohas, vaid ka liikvel olles või lennukis, kohvikutes, auditooriumides või raamatukogudes, kliendi asukohas või koosolekuruumides jne. Kaasaskantavuse omadus pakub märgatavaid eeliseid:
Sülearvutite muud eelised:
Tallinna Pooljuhttakistite Tehas
Tallinna Pooljuhttakistite Tehas oli Eestis üks esimesi elektroonikakomponente tootvaid tehaseid.
Tehas asutati aastal 1958 Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu ja Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu Masinaehituse Valitsuse algatusel Tallinna Tuletikuvabriku ruumides aadressil Pärnu maantee 142. Tehase loomise eelduseks olid Tallinna Polütehnilises Instituudis Jüri Varvase juhtimisel teostatud fototakistite ja varistoride alased uurimistööd.
Pöögelmanni nimeline Tallinna Raadiotehnika Tehas
Sel ajal oli elektroonikamaailmas alanud raadiolampide ja gaaslahendusseadiste väljatõrjumine uue põlvkonna radiodetailide, pooljuhtmaterjalist võimendus- ja lülitusseadiste – transistori ja türistori poolt. Nende tootmist asus katsetama ka vastloodud tehas. Seetõttu sai ettevõte 23. märtsil 1959 nimeks Hans Pöögelmanni nimeline Tallinna Raadiotehnika Tehas. Nimi oli seotud Hruštšovi sulaga ja 1938. aastal Venemaal hukatud eesti kirjaniku ja kommunisti Hans Pöögelmanni äsjase rehabiliteerimisega.
Pöögelmanni nimeline Elektrotehnika Tehas
Kui 1966. aastal uuesti algas NSV Liidu majanduse tsentraliseerimine, siis kaotati Rahvamajanduse Nõukogud ja tehas allutati Moskvale; NSVL Elektroonikatööstuse Ministeeriumile allunud tehas sai numbrilise tähise A-1381. Et numbritehase avalik nimi ei tohtinud sisaldada asukohta, sai tehas alates 1. septembrist 1966 nime Hans Pöögelmanni nimeline Elektrotehnika Tehas (lühemalt ka Elektrotehnika Tehas (lühend ETT)). 1966. aastaks ehitati Pärnu maantee 142 // Tondi tänav 17B uus elektroonikatehase hoone. Elektroonikatehas oli Nõukogude sõjatööstuskompleksi oluline komponent, sest suur osa kõrgtehnoloogia valdkonnas tegutsevate Elavhõbealaldite Tehase, H. Pöögelmanni nim. Elektrotehnika Tehase, Tartu Aparaaditehase, Võru Gaasianalüsaatorite Tehase ja Tallinna Kontrollmõõduriistade Tehase toodangust valmistati NSV Liidu sõjatööstuse jaoks. 1981. aastal anti tehasele Lenini orden.
Tondi Elektroonika
Elektrotehnika Tehas nime all tegutses ettevõte kogu oma hiilgeaja kuni RAS (riikliku aktsiaseltsi) Tondi Elektroonika moodustamiseni 1991. aastal. Selle aja jooksul toodeti p-n-p-tüüpi bipolaartransistore ja türistore, p-kanaliga väljatransistore ja transistorpaari ning välitransistorsisendiga operatsioonvõimendeid. Lisaks olid tootmises ka mõned laiatarbetooted ja meditsiinielektroonika osas kuuldeapraadid.
Areng
Tehase asukohaks saanud endise tuletikutehase hoonestu Tallinnas Tondil kohandati ümber vastavalt pooljuhtseadiste tootmise vajadustele.
Floristika (botaanika)
Floristika tüüpiliseks ülesandeks on mingi ala liigilise koosseisu väljaselgitamine ja selle süstemaatiliste rühmade paiknemise seaduspärasuste uurimine.
Floristika hulka ei arvata tavaliselt taimkatte ehk vegetatsiooni uurimist; sellega tegelevad geobotaanika ja fütogeograafia.
Floristikaga tegelevat kutselist inimest nimetatakse floristiks või üldisemalt botaanikuks.
Vaata ka
Floristikaks nimetatakse ka lilleseadega tegelemist.
Tallinna Pooljuhttakistite Tehas
Areng
Esialgseks toodanguks olid fototakistid ja varistorid ning seejärel infrapunase kiirguse takistusandurid.
Hoonestut laiendati kahe suure tootmishoonega. Aastal 1967 oli ettevõttes 2000 töötajat, 1980. aastal juba 3500 töötajat.
1990-ndatel lõpetati pooljuhtseadiste ja mikroskeemide tootmine. 2008. aastal oli töötajaid alles alla 100.
Fototakistid ja varistorid
Esimesed fototakistid valmisid juba detsembris 1958 ja varistorid jaanuaris 1959.
04-AH
NSV Liidu Kaitseministeeriumilt tuli juba aastal 1959 tellimus hakata valmistama soojuskiirgusetundlikke fototakisteid. Soojustundlik element koos vastava optikaga on põhisõlm rakettide suunamisel soojusallikale (lendava lennuki mootorile). Soojustundlikud fototakistid 04-AH olid tehase ajaloo kõige salajasem toode, mida toodeti kõigi aastate jooksul ainult sõjalisel otstarbel. Kõik teised tooted olid nii tsiviil- kui ka militaarotstarbeks. Aastal 1963 külastas suure saladuskatte all "null nelja" valmistamist NSVL Teaduste Akadeemia president M. Keldõš. 1978. aastal viidi "null nelja" kui sõjaliselt ääretult tähtsa detaili tootmine Eestist NSV Liidu sisemaale.
Transistorid ja türistorid
Tehas alustas uue põlvkonna radiodetailide – pooljuhtmaterjalist võimendus- ja lülitusseadiste – transistori ja türistori tootmist 1960. aastal 1959. aastal saadud nime – Hans Pöögelmanni nimeline Tallinna Raadiotehnika Tehas – all. Transistoride tootmine lõppes 1994. aastal.
Kõrgsageduslik difusioontransistor П-401
Nõukogude Liidu esimese kõrgsagedusliku difusioontransistori П401 tootmine algas Ülo Valteri juhtimisel 1960. aastal Moskva instituudist A-3562 saadud tehnoloogia järgi. See oli p-n-p-tüüpi Ge-transistor.
Kõrgsagedustransistorid
Järgnesid p-n-p-tüüpi väikesevõimsuselised Ge-kõrgsagedustransistorid П402, П403, П414, П415 ja П416, seejärel ГT308, ГT320 ja ГT335.
Toodeti ka n-p-n-tüüpi väikesevõimsuselisi Si-transistore П504 ja П505.
Türistorid
Toodeti väikesevõimsuselisi türistore KУ101 ja KУ103, mis olid Si-seadiseid.
Välitransistorid
Bipolaartransistoride järel hakati tootma p-n-siirdega p-kanaliga väikesevõimsuselisi välitransistore KП101, mis olid Si-seadiseid.
Transistorpaarid
p-kanaliga välitransistoride baasil hakati tootma sobitatud väljatransistorpaare 504HT1...504HT3, mis sobisid kasutamiseks diferentsiaalvõimendusastmetes.
Valitransistorvõimendid
Välitransistoride neliku baasil toodeti madala müratasemega suure sisendtakistusega signaalivõimendit 504УC1.
Operatsioonvõimendid
Välitransistorpaari baasil arendati välja JFET sisendiga operatsioonvõimendid. Neid toodeti mitut tüüpi: 140УД8, 574УД1 jt.
Mikroskeemide tootmine lõppes 1997. aastal.
Laiatarbetooted
«Tahhovar» oli elektroonne seade, mille sai paigaldada autosse mootori pöörete näidikuks.
Elektrikarjus oli mõeldud karja liikumise piiramiseks, aga ka põldude ja aedade kaitseks metsloomade eest. Seda ostsid põllumehed.
1980. aasta olümpiamängude Tallinna purjetamisvõistluste puhul valmistati mitu tuhat suveniirraadiovastuvõtjat «Hülgepoeg».
Kuulus kuuldeaparaat
Tähtsaim tarbetoode, millest ettevõtte tegevuse praegusel etapil on saanud põhitoode, oli meditsiinielektroonika valdkonda kuuluv kõrvatagune kuuldeaparaat. Esimene partii kuuldeaparaate valmis septembris 1979. Nende masstootmiseks ehitati tsehh Sillamäele, kus tootmine algas 1983. aastal. Kuuldeaparaatide tootmise tipp oli aastal 1989, kui toodeti 176 500 aparaati.
Frangi kuningate loend
Frangi kuningate loend loetleb teadaolevaid Frangi riigi ja frankide kuningaid kuni Verduni leppeni.
Tallinna Pooljuhttakistite Tehas
Kuulus kuuldeaparaat
Enam Sillamäel tootmist ei ole. Alanud aastatuhandel toodab Tondi Elektroonika 30 000-40 000 kuuldeaparaati aastas.
Tõlli (Saaremaa)
Tõlli on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
2014. aastani kuulus küla Kaarma valda.
Külas asus tankla.
Kilomeeter tunnis
Kilomeeter tunnis (km/h) on kiiruse mõõtühik, mis näitab, mitu pikkusühikut (kilomeetrit) läbitakse ajaühikus (tunnis).
676
676. aasta
Kilomeeter tunnis
Tähis on km/h.
Peeter Sauter
thumb|Peeter Sauter esinemas [[rahvusvaheline luulepäev|rahvusvahelise luulepäeva luulemaratonil Tallinna Keskraamatukogus Foto: Ave Maria Mõistlik, 21. märts 2013 ]] Peeter Sauter (sündinud 11. märtsil 1962 Tallinnas) on eesti kirjanik, tõlkija ja näitleja.
Ta on lõpetanud 1980. aastal Tallinna 7. keskkooli (praeguse Tallinna Inglise Kolledži) ja 1984. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (11.lend).
Aastatel 1984–1985 oli Peeter Sauter Viljandis teatri Ugala näitleja.
Aastateks 2022–2024 määrati talle kirjanikupalk.
Teosed
pisi|Peeter Sauter esinemas kirjandusfestivalil [[HeadRead Foto: Ave Maria Mõistlik, 3. juuni 2012 ]]
Ei ole maad vanadele meestele
"Ei ole maad vanadele meestele" (inglise keeles "No Country for Old Men") on vendade Joel ja Ethan Coeni 2007. aastal lavastatud Ameerika Ühendriikide mängufilm.
Film põhineb USA kirjaniku Cormac McCarthy samanimelisel romaanil aastast 2005.
Pähkla
Pähkla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuressaare–Võhma–Panga maanteel asub küla 4.–6. kilomeetril.
Ajalugu
Pähkla küla on läbi aegade eri võimude valdustes kandnud eri nimesid. Küla on esimest korda mainitud 1453 ning siis nimetati seda Hynke Pagenkurgell is tho Pechgelliks. Hiljem on eri nimedest mainimisi aastatest 1504 (Pechel), 1645 (Pechkell), 1782 (Pechell), ja 1798 (Pehkla, Pehkla mois).
Pähklas asub Saaremaa suurim ning kuulsaim ohvriallikas Pühatu (Põhjatu) allikas. Nime on allikas saanud rahvasuus levinud loo põhjal, mille kohaselt olevat kord seitse süllapikkust ritva üksteise otsa seotud ja allikasse pandud, kuid põhi olevat kätte saamata jäänud. Ka terve küla köied ei olevat kokkuseotuna põhja ulatunud. Allikasse käidi ohverdamas üle kogu Saaremaa ning ohvriand oli enamasti raha. Allikas asub Pähkla küla taga väikses metsatukas. Nõukogude ajal veeti Pähkla mõisa lammutamise praht allikasse, kuid sellest hoolimata on allikas siiani sügavrohelise värvusega. Vett kasutas Pähklas asunud kalakasvandus oma basseinides. Maaparandajad on allika säilitamiseks juhtinud kraavid kaugemalt läbi, et need ei mõjutaks allika veetaset.
Haldusajalugu
Pähkla küla kuulus Pähkla mõisale. Pähkla mõisavald ühendati 1891. aastal Kaarma-Suure vallaga. 1939. aasta vallareformi järel kuulus küla Kuressaare valda. 1945. aastal moodustati endiste valdade koosseisus külanõukogud ning Pähkla kuulus Kuressaare külanõukogu alla.
Aastatel 1991–1999 kuulus küla Kuressaare valda ja seejärel 2014. aastani Kaarma valda. Aastatel 2014–2017 asus küla Lääne-Saare vallas. 2017. aasta haldusreformist alates kuulub küla Saaremaa valla koosseisu.
Elanikud
Esimesed kättesaadavad kirjalikud teated Pähkla elanikest pärinevad 28. veebruaril 1782 koostatud hingeloendusest, millest on praeguseks säilinud revisjonilehed. Selle kohaselt elas Pähkla aladel 152 meest ja 131 naist ehk kokku 283 inimest. Kirjeid sellest hingeloendusest on kaks – üks saksa, teine vene keeles.
Järgmised revisjonilehed pärinevad 23. augustist 1811, millest selgub, et 1795. aastal on ka loendus toimunud. Selle kohaselt elas Pähklas 181 hinge, mis näitab, et võrreldes 1782. aastal toimunud loendusega on elanike arv kolmeteistkümne aastaga vähenenud ligi 100 inimese võrra. 1811. aasta andmete järgi inimeste arv jälle tõusis: 192 inimest, 56 perekonda.
Järgmised revisjonilehed pärinevad 1816. aastast. Sealt selgub, et 1816. aastal elas Pähklas endiselt 56 perekonda, kuid inimeste arv oli suurenenud 7 võrra ehk 192-lt 199-le. 1826. aastal koostatud revisjoniraamatus oli Pähklas 51 perekonda 221 inimesega. 1834. aasta revisjoniraamatu järgi elas Pähkla aladel 47 perekonda 216 inimesega.
Järgmine revisjoniraamat pärineb aastast 1850 ning selle järgi elas Pähkla aladel 49 majapidamist 245 inimesega. Viimane revisjoniraamat pärineb aastast 1858, selle andmetel elas Pähkla aladel 255 inimest 48 talus.
1959. aasta seisuga elas Pähkla aladel 106 inimest, 1970. aastal 149, 1979. aastal 160 ning 1989. aastal 154 inimest.
2006. aastal koostatud Pähkla küla üldnimekirjas on 168 inimest 44 taluga. Nendest 168 elanikust 44 elas korteris, 12 hooldekodus ja 112 talus.
1. jaanuari 2015. aasta seisuga elas Pähklas 164 inimest.
Haridus
Esimesed teated Pähkla külakoolist on aastast 1817, kuid veel 1842. aastal puudus koolil oma koolimaja. Seal avati apostliku õigeusu kihelkonnakool, mis töötas veel Vene aja lõpulgi.
On teada, et pärast 1900. aastat avati Pähklas algkool ja raamatukogu ning töötas näitering. 6‑klassiline kool tegutses Pähkla mõisa hoones. 1924. aastal said õpilased seal õppida muu hulgas esperanto keelt, mida õpetas Vladimer Lepik. 1932/1933. õppeaastal õppis koolis 57 õpilast ja töötas kaks õpetajat.
Kultuur
Pähkla mõisahoones esimesel korrusel asusid raamatukogu ning suur saal, kus toimusid pulmapeod, matused, näite- ja lauluring ning muud tähtsamad üritused. Hoones oli ka kino, mis oli kohalike noorte seas väga populaarne.
1980. aastatel, kui endine kartulikelder oli renoveeritud, korraldati seal üritusi: kevadel külvipidu, naistepäeva, sügisel lõikuspidu, talvel nääre ja aastavahetuspidusid, külakokkutulekuid.
Jaanituledele toodi põletusmaterjali tervest külast. Kindlat jaanitule kohta ei olnud, igal aastal lepiti lihtsalt kokku, kus jaanituld peetakse. Muusika järgi mängiti ja tantsiti, muusika tuli lindilt. Toidukaup osteti enne kokku ja seejärel müüdi seda kohapeal. Õunapuuaiaäärne ala oli põhiline koht, kus jaanitulesid peeti.
Kokkutulekuid on Pähkla külal olnud kaks, neist viimane oli 2006. aastal vana kartulikeldri hoovis.
1. mai kolhoos
Kollektiviseerimise laine tõttu tekkis Pähklas Saaremaa teine kolhoos nimega 1. mai kolhoos ning see rajati 1948. aasta suvel. Esimeseks esimeheks sai sama küla Rehe talu peremees Mihail Lepik. Kolhoosil oli mitu lauta: rehelaut noorloomadega, pulli- ja lehmalaut ning kaks väiksemat sigalat. Kui valmis uus sigalakompleks, said varasematest sigalatest eraldi noorlooma- ja vasikalaut.
Kolhoosil oli oma saekaater, viljaait, töökoda, ladu, õunapuuaed, sigala ja viljaait. Kolhoos oli võimas ja sellel oli oma suur töökoda, kus hoiti kolhoosi tehnikat. See oli üks tugevamaid kolhoose Saaremaal. Kolhoosi keskus oli mõisahoone, kus peeti ka suuremaid koosolekuid ja üritusi.
1970. aastal ühinesid 1. mai kolhoos Pähklas, Kaardiväelase kolhoos Saial ning Vanemuise kolhoos Lahekülas üheks suureks V. I. Lenini nimeliseks kolhoosiks. Kolhoos ehitas oma töötajate tarbeks kaks kahekorruselist kortermaja ja ühe kahekorruselise elamumaja, mis hiljem võeti kasutusele hooldekoduna. Küla keskuses asus ka Lenini-nimelise kolhoosi lasteaed.
Pähkla sigala
Pähkla sigalakompleks rajati 1970. aasta teisel poolel ja seal kasvatatakse korraga rohkem kui 4000 siga. Sigala kuulub osaühingule Saare Peekon ning peaaegu kogu toodang läheb OÜ Saaremaa Lihatööstusele. Sigalas töötab 14 inimest.
Pähkla hooldekodu
Pähkla hooldekodu hoone valmis 1960. aastaks, esialgu oli see kolhoosis töötavate inimeste elukoht. 1995. aastal avati Pähklas hooldekodu neile, kes saavad üldiselt endaga ise hakkama. Hooldekodul on eraldi majas olemas kaminasaal, kus korraldatakse külaüritusi, näiteks külanõupidamisi. Talvel süüakse seal lumepäeva raames üheskoos suppi. Majas elab 12 inimest.
Pähkla kalakasvatus ja kalapüük
2000. aastate alguses alustati Pähklas aktiivset kala- ja vähikasvatust. Et ettevõte sai edukamaks, otsustas endise kartulikeldri uuesti korrastanud omanik asutada samasse kohta väikeste juurdeehituste ja tiigiga söögikoha. Inimesed saavad seal endale ise kala püüda ja soovi korral ära lasta küpsetada või ka koju toorest kala kaasa osta. Kiiretel suvekuudel on omanikule abiks kohalikud noored. Kokku on söögikohas einestamiseks 60 kohta.
Muud Pähkla küla ettevõtted
Pähklas asub Kuusetuka turismitalu, mis tegeleb turistide majutamisega. Ettevõte tegutseb suviti, turistidel on võimalik ööbida neljas palkmajas või soovi korral rentida endale telkimisplats.
Meritint
Meritint (Osmerus eperlanus) on tintlaste sugukonda kuuluv kalaliik.
Meritinti leidub ka Eesti rannikuvetes, arvukas eriti Pärnu lahes.
Iseloomustus
Meritindi keha on suhteliselt sale ja pikk. Meritindil nagu enamikul lõhelistel on olemas väike rasvauim. Seljauimel on esimesed kaks kiirt hargnemata, ülejäänud (8–10) hargnenud (uimevalem: D II/8–10), küljejoon ulatub umbes keskkehani.
Kala värvus varieerub mustjaskollakatest toonidest roheliseni, mõlemal pool külge sirendab hõbejas vööt. Võib kasvada kuni 46 cm pikkuseks, eluiga 12–15 aastat.
Värske meritint lõhnab kurgi järele.
Meritint on anadroomne kala, see tähendab, et ta tuleb merest jõgedesse kudema.
Uduvere
Uduvere on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus küla Kaarma valda.
Sellenimelisest külast rääkis oma naljandites alati Kärna Ärni.
Küla järgi on nime saanud siluri Paadla lademesse kuuluvad Uduvere kihid.
Tõru küla
Tõru on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Kaarma valda.
Fürth
Ajalugu
Fürthi on esimest korda mainitud 1007. aastal. Keskajal said linnas varjupaiga Nürnbergist välja aetud juudid, seetõttu kutsuti linna ka Frangi Jeruusalemmaks. 1617. aastal rajati linna sünagoog ja 1653. aastal esimene juudi haigla Saksamaal. 1941. aastal deporteeriti suurem osa juudi elanikkonnast.
Fürthis on sündinud Henry Kissinger ja Ludwig Erhard.
Tejo
Tejo jõgi Portugalis|thumb Tejo [t'ežu] (hispaania Tajo [t'ahho]) on jõgi Euroopas Pürenee poolsaarel. Saab alguse Albarracíni mägedest ja voolab peamiselt läände. Suubub Atlandi ookeani. Suudmes asub Lissaboni linn. Jõe ääres asuvad veel Aranjuez, Toledo, Talavera de la Reina ja Alcántara Hispaanias ning Constância ja Santarém Portugalis.
Jõe pikkus on 1038 km, valgala on 80 100 km².
Lissabonis on üle jõe ehitatud Vasco da Gama sild, mis on Euroopa pikim.
Võru–Põlva maantee
pisi|Maantee [[Väimelas]]
Võru–Põlva maantee (registrinumbriga 64) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Võru linnas Võru–Räpina maantee ja Võru–Verijärve maantee alguses (Võru linnas Tartu tänava ja Jüri tänava ristmikul). Tee pikkus on 24,7 km. Tee lõpeb Põlva linnas Kanepi–Leevaku maantee 20. kilomeetril (Põlva linnas Võru tänava ja Kesk tänava ristmikul). Võru linna tänavana kannab nime Tartu tänav. Põlva linna tänavana kannab nime Võru tänav.
Sillad Võru–Põlva maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Võru–Põlva maanteel
Võru linn, Kirumpää küla, Loosu küla, Väimela alevik, Kärnamäe küla, Joosu küla, Vana-Koiola küla, Vardja küla, Himma küla, Meemaste küla, Rosma küla, Põlva linn.
Lõuna põllumeeste konvent
Lõuna põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Laura alevikus.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Roodva ja Lõuna vald.
Konvendi juhatus: esimees Jaan Hammas, juhatuse liikmed Pavel Obolenski, Matvei Koslovski.
Herta Müller
Herta Müller (sündinud 17. augustil 1953 Rumeenias Timiși maakonnas Niţchidorfis) on Rumeenia päritolu saksa kirjanik, 2009. aasta Nobeli kirjandusauhinna võitja.
Lõuna põllumeeste konvent
Konvendi poolt valitud Põllutöökoja liige: Johan Holberg.
Konvendi liikmed: Eduard Bremse, Jaan Čimbul, Vassili Karpunovski, Karl Bersin, August Veiden, Zahar Potehin, Maksim Cvetkov, Jaan Põder, Jakov Imeritinski, Emeljan Obdumov, Nikifor Adamov, Aleksander Barsa (seltskondlikkude organisatsioonide poolt), Aleksander Grusis (ühistegeliste asutiste poolt), Anna Pavul (maanaiste poolt).
Herta Müller
Elulugu
Müller sündis Lääne-Rumeenias Banaadis külas, mis kuni 1980-ndateni oli saksakeelne küla. Rumeenia keelt õppis ta alles algkoolis. Ta õppis Timişoara ülikoolis germanistikat ja rumeenia kirjandust.
Müller alustas tööd tehases tõlgina, aga vallandati 1979, kui ta keeldus Securitatega koostööd tegemast. Seejärel töötas ta lasteaias ja andis saksa keele eratunde.
1985 lükati tagasi tema palve asuda elama Lääne-Saksamaale. Siiski sai ta kaks aastat hiljem selle loa. Ta asus koos oma abikaasaga elama Lääne-Berliini, kus nad elavad tänapäevani. Pärast emigreerumist töötas ta nii Saksamaa kui välismaa ülikoolides lektorina.
1995 valiti ta Saksa Keele ja Luule Akadeemiasse ja sellele järgnesid teised auametid. 1997 loobus ta kohast PEN-klubis protestiks Ida- ja Lääne-Saksamaa PEN-klubide ühendamise vastu.
Looming
pisi|Herta Müller esinemas [[Eesti Rahvusraamatukogus 16. aprillil 2011 Foto: Ave Maria Mõistlik ]] Herta Mülleri esimene romaan "Niederungen" ilmus tsenseerituna 1982. aastal Rumeenias saksa keeles. See käsitles elu saksa kultuuri mõju all olevas Banaadis lapse pilgu läbi. Tema ülejäänud teosed on mõeldud täiskasvanutele. Peaaegu kõik tema teosed käsitlevad sakslaste elu Rumeenias, neile osaks saavaid alandusi ja nende katseid emigreeruda. Müller on olnud viljakas kirjanik, keskmiselt igal aastal ilmub temalt uus teos. Aastal 1986 ilmus "Der Mensch ist ein großer Fasan auf der Welt", 1993 "Der Wächter nimmt seinen Kamm", 1996 "Herztier" ja 2003. aastal "Der König verneigt sich und tötet".
Lībe
Lībe on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Lube valla idaosas.
Küla asub Lībvalksi oja ääres. Lībe jääb valla keskusest Anužist 6, piirkonna keskusest Talsist 27 ning Riiast 151 kilomeetri kaugusele. Asula on tekkinud endise Lībe karjamõisa juurde (Lieben, Lihben).
Külas kasvavad kaks looduskaitsealust põlispuud (tamm ümbermõõduga 4,49 meetrit ja pärn ümbermõõduga 3,79 meetrit).
Aleksander Ansberg
Aleksander Ansberg (27. veebruar 1909 Gattšina – 20. veebruar 1975 Tallinn) oli Eesti NSV riigitegelane.
Ta oli Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja aastatel 1950–1952, Tallinna Oblastinõukogu Täitevkomitee esimees 1952–1953, kultuuriminister (17. aprill 1953 – 19. aprill 1963), Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja, Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe kohusetäitja (7. oktoober 1970 – 22. detsember 1970).
657
657. aasta (DCLVII) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas pühapäeval.
Oskar Emil Carlblom
Oskar Emil Carlblom (16. veebruar/28. veebruar 1829 Brenti, Härgmäe kihelkond – 15. veebruar/28. veebruar 1902 Tartu) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1839–1847 Cēsise lähedal asuvas Berzaune asutuses (Anst. Birkenruh b. Wenden). Tartu ülikoolis õppis ta aastatel 1848–1850 filoloogiat ning aastatel 1850–1852 ja 1854–1855 usuteadust. Prooviaastal oli ta aastal 1855 Härgmäe koguduses Theodor Georg Sielmanni ja Valmiera koguduses Carl Ferdinand Maximilian Anton Walteri juures. Täiendas ennast seejärel Erlangeni, Tübingeni ja Heidelbergi ülikoolides. Ordineeriti 19. oktoobril/31. oktoobril 1858 Alūksnes õpetajaks.
Isiklikku
Tema vanaisa Gustav Carlblom ja vanavanaisa Jonas Laurentii Carlblom olid Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja, teine vanavanaisa Joachim Heinrich Dahl oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vanavanavanaisa Andreas Hollming oli Vormsi Püha Olavi koguduse õpetaja, vanaonu Johannes Carlblom vanem oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema isa Paul Carlblom oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, onu Peter Carlblom oli Risti koguduse õpetaja, onu Friedrich Carlblom oli Viljandi Pauluse koguduse õpetaja, onu Johannes Carlblom oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Onupoeg (Peteri) Wilhelm Gustav Johann Carlblom oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse õpetaja.
649
649. aasta
Charles Bukowski
Henry Charles Bukowski (16. august 1920 – 9. märts 1994) oli USA luuletaja ja proosakirjanik.
Hans Makart
Hans Makart (28. mai 1840 Salzburg – 3. oktoober 1884 Viin) oli Austria akadeemiline kunstnik. pisi|vasakul|Hans Makarti mälestusmärk Viinis
Vladimir Putin
Vladimir Vladimirovitš Putin [vlad'iimir vlad'iimirovitš p'uutin] (Владимир Владимирович Путин; sündinud 7. oktoobril 1952 Leningradis (nüüd Peterburi) on Venemaa poliitik. Putin on Venemaa president neljandat ametiaega (president aastatel 2000–2008, 2012–).
640
640. aasta
Vladimir Putin
Elust
KGB sõjakoolis oli tema hüüdnimi "okurok" (eesti keeles 'koni').
Putin on endine NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimese peavalitsuse välisluure ohvitser (alampolkovnik).
Ta teenis 1980. aastatel Dresdenis Saksa DV-s, olles Saksa DV luure Stasi juures KGB sideohvitser (arhivaar) ja ei tegelenud mingi luuretegevusega.
Ta valdab saksa keelt.
1997. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik.
Vladimir Putin oli 8. maist 2008 kuni 7. maini 2012 Venemaa peaminister. 2012. aasta 4. märtsi presidendivalimised võitis Putin I voorus ning 7. märtsil 2012 kuulutas VF Keskvalimiskomisjon Putini valituks Venemaa Föderatsiooni presidendi ametikohale, seekord kuueks aastaks. Ta astus ametisse sama aasta 7. mail.
7. maist 2000 kuni 7. maini 2008 oli Vladimir Putin kaks ametiaega Venemaa president. Tema teine ametiaeg algas 2004. Ta oli ühtlasi Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude ülemjuhataja ja Venemaa Föderatsiooni Julgeolekunõukogu esimees.
2007. aasta Riigiduuma valimistel juhtis Putin Ühtse Venemaa nimekirja (olemata partei liige) ning oli partei föderaalnimekirjas ainukesena. Partei 8. kongressil nõustus ta olema partei valimisnimekirja eesotsas ning teatas, et on pärast presidendivolituste lõppemist nõus saama Venemaa valitsusjuhiks. 2008. aasta presidendivalimistel toetas ta Dmitri Medvedevi kandidatuuri.
Alates 8. augustist 1999 kuni 7. maini 2000 oli ta Venemaa peaminister ning pärast president Boriss Jeltsini tagasiastumist 31. detsembrist 1999 kuni 7. maini 2000 oli ta presidendi kohusetäitja.
Leningradi Riiklikus Ülikoolis õppides astus ta NLKP-sse ning jäi selle liikmeks kuni partei keelustamiseni augustis 1991. Formaalselt ta parteist välja ei astunud. Kuigi ta oli üks partei Ühtne Venemaa algatajatest ning 2007. aasta sügisel pakuti talle selle juhi kohta, ei soovinud ta sinna astuda, põhjendades seda sooviga jääda parteituks nagu enamik venemaalasi. Ühtse Venemaa 9. kongressil võttis ta 15. aprillil 2008 siiski vastu ettepaneku asuda pärast presidendivolituste lõppemist partei etteotsa. Seekord viitas ta presidendi ametikoha ja parteisse kuulumise kokkusobimatusele.
Ta on olnud KGB teenistuses Saksa DV-s, hiljem (Anatoli Sobtšaki ajal) Peterburi aselinnapea 1990ndate alguses FSB sideohvitserina. Föderaalse Julgeolekuteenistuse juht 1998–1999. 13. augustil 1999 määras president Jeltsin ta peaministriks. Oli Nõukogude Liidu pärandina saadud välismaal asuvate kinnisvarade tehingutega seotud Jeltsini tütre Tatjanaga, mistõttu ta edutati.
Teise Tšetšeenia sõja tõttu sai ta populaarseks ning võitis 2000. aasta presidendivalimised 52-protsendilise toetusega. 2008. aastal oli ta Venemaa kõige populaarsem poliitik.
Putini valitsemise ajal jätkus Venemaa majanduse areng pärast 1998. aasta rahanduskriisi. Sisemajanduse kogutoodang, tööstus- ja põllumajandustoodang, tarbimislaenude maht jt majandusnäitajad kasvasid. Viidi ellu hulk suuri reforme pensionide, panganduse, maksude ja muudes valdkondades.
Vladimir Putini valitsemise ajal on täheldatud probleeme demokraatia, ajakirjandusvabaduse, inimõiguste ja korruptsiooniga.
Mitmed Jeltsini-aegsed oligarhid, sealhulgas Boriss Berezovski ja Mihhail Hodorkovski, on antud korruptsioonisüüdistusega kohtu alla ning kas eksiili läinud või vangistatud, samuti osa nende omanduses olnud meediast on läinud riigi kontrolli alla, kuna nad ei olnud nõus teenima uue režiimi eesmärke. Kõik Venemaa oligarhid oma varandustega on riigi teenistuses nagu Hiinaski.
Mitme Kremli-meelse tsentristliku partei ühinemisel tekkinud Ühtne Venemaa on saavutanud parlamendis enamuse, mis võimaldab Putinil Riigiduumat kontrollida.
Putini välispoliitika on olnud jäigem kui Jeltsini oma. Ta toetas 2001. aasta Afganistani sõda, kuid oli väga kriitiline 2003. aasta Iraagi sõja suhtes ning USA plaani suhtes paigutada tuumarakette Ida-Euroopasse. Putin on püüdnud suurendada Venemaa mõju maailma maagaasi- ja naftaturule. Koos endise Saksamaa kantsleri Gerhard Schröderiga on ta häälekalt toetanud Põhja-Euroopa gaasijuhtme projekti.
2020 aasatal muutis riigiduuma Vemnemaa põhiseadust nii, et Putin saab Venemaa presidendiks kandideerida veel 2 korda
Isa
thumb|Vladimir Spiridonovitš Putin – Vladimir Putini isa Putini isa Vladimir Spiridonovitš Putin (1911 Peterburi – 2. august 1999) töötas metroovaguneid tootvas Jegorovi-nimelises Leningradi vaguniehitustehases sõjaväelises valves, hiljem meistrina, ning oli tsehhi parteibüroo sekretär. Esimese maailmasõja ajal kolis ta nälja eest põgenedes vanematega ema kodukohta Tveri oblasti Pominovo külla. Vladimir Spiridonovitš oli küla komsomoliaktivist. 1930ndate alguses teenis ta ajateenijana allveelaeval.
Suure Isamaasõja puhkedes läks ta vabatahtlikuna rindele ning oli NKVD hävituspataljonis, mille ülesandeks olid diversiooniaktid ( ka "põletatud maa" taktika) vaenlase tagalas. Isa osales ühes niisuguses operatsioonis 28-liikmelise grupi koosseisus. Grupp paisati Kingissepa ( Leningradi oblastis endine Jamburg) lähedale. Nad varjusid metsa ning lasksid õhku laskemoonarongi. Kui toidumoon otsa lõppes, said nad eestlastelt süüa ning seejärel andsid eestlased nad sakslastele välja. Osal grupist, nende hulgas Putini isal, õnnestus piiramisrõngast välja murda. Teel rindejoone poole kaotati mõned mehed, seejärel hargneti. Putini isa peitis end soolaukasse ja hingas pillirootoru kaudu. Koertega jälitajad jooksid temast mööda. Omade juurde välja jõudis neli meest, sealhulgas Putini isa.
Jõudmata abikaasaga kohtuda, läks ta jälle 86. laskurdiviisi 330. laskurpolgu koosseisus rindele, seekord "Neeva kannasele" Neeva vasakkaldal, mis oli ainus sakslaste poolt vallutamata jäänud maalapp piirkonnas. Vaatamata massiivsele pommitamisele hoidis Punaarmee seda enda käes blokaadi lõpuni. Isale ja ühele teisele sõdurile tehti ülesandeks võtta keel. Nad läksid Saksa blindaaži juurde, kus ootamatult ilmus nähtavale sakslane, kes viskas nende pihta granaadi. Isa sai raskelt haavata, tema jalg oli granaadikilde täis, nii et ta jäi lonkama. Mõne tunni pärast viisid omad ta ära. Endine majanaaber tassis ta tule all mööda Neeva jääd tagalasse haiglasse. Isa oli haiglas mõne kuu. Ema käis teda seal iga päev vaatamas. Et ema oli näljast nõrkemas, laskis isa medõel oma toidu salaja emale anda. Et isa hakkas näljast teadvust kaotama, tuli see välja ning ema mõnda aega haiglasse ei lastud.
Kuigi isa tugevasti lonkas, ei antud talle kaua aega invaliidsusgruppi.
Isa tegi sageli süüa, muu hulgas keetis sülti.
Putini klassijuhataja sõnul oli Putini isa karmi, tõsise ja vihase olekuga, kuigi hiljem selgus, et ta on hea südamega.
Ta oli veendunud kommunist. Ta suri vähki.
Vanaisa
Vanaisa Spiridon Ivanovitš Putin töötas kogu elu kokana. Ta töötas ka Gorkis, kus elas Lenini ja kogu Uljanovite perekond. Kui Lenin suri, viidi ta üle ühte Stalini suvilatest. Pensionil olles oli ta kokaks ÜK(b)P Moskva linnakomitee puhkekodus Iljinskojes. Ta suri 1979. Tema abikaasa, Putini vanaema Olga Ivanovna suri samuti 1979. Mõlemad on maetud Moskva oblasti Krasnogorski rajooni Iljinski kalmistule. Spiridonil oli palju poegi, kes läksid kõik rindele. Mõned neist hukkusid.
Ema
Putini ema Marija Ivanovna Šelomova (17. oktoober 1911 Zaretšje küla Tveri oblastis Pominovo küla naabruses – 6. juuli 1998) töötas enne sõda tehases, pärast sõda muu hulgas sanitarina, kojamehena, kauba vastuvõtjana leivapoes ja koristajana laboratooriumis. Ta oli vähese haridusega. Ta elas üle Leningradi blokaadi.
Ta suri samuti vähki.
Vanemate elu enne Putini sündi
Vladimiri vanemad tutvusid Pominovos ja abiellusid 1928. Aastal 1932 kolisid nad maalt Peterhofi. Neil oli seal pool maja, millega nad olid väga rahul. Peaaegu kohe võeti isa sõjaväkke, ema läks tehasesse tööle.
Sõja puhkedes ei tahtnud ema Peterhofist lahkuda. Blokaadi alguses viis ema vend, mereväeohvitser Ivan Ivanovitš Šelomov (suri 1973), kes teenis Smolnõis mereväe staabis, Putini ema ja venna tule ja pommide all Peterhofist Leningradi. Ivan aitas ema oma pajuki arvelt. Kord kaotas ema Ivani äraolekul teadvuse ning teda peeti surnuks ja paigutati surnute juurde.
Pärast sõda sai isa tehase kaudu kohe toa vannitoata kommunaalkorteris kesklinnas Baskovõi põiktänaval (Баско́в переу́лок) viiendal korrusel sooja vee ja liftita majas. Alguses oli köögi asemel kitsas koridoris gaasipliit ja kraanikauss. Trepikojas elasid rotid.
Lapsepõlv ja noorpõlv
thumb|Vladimir Putin emaga thumb|Vladimir Putin lapsena thumb|Putin koos vanematega 1985. aastal Putin sündis Leningradis.
Vladimir oli perekonnas kolmas laps. Kaks vanemat venda, kes sündisid 1930-ndatel aastase vahega, surid lapsena. Esimene poeg suri mõne kuu vanusena, teine poeg suri blokaadi ajal Leningradi lastekodus, kus püüti lapsi elus hoida, difteeriasse.
Putinite perekond elas Leningradis 20 m² suuruses toas kommunaalkorteris. (Hiljem sai Putini isa sõjainvaliidina 27-ruutmeetrise korteri uusehitises Avtovos.)
Ema ja naabrinaine ristisid poisi isa teadmata. Isa kasvatus oli range, ema oli leebe.
Ta õppis 1960–1968 Leningradi 193. 8-klassilises koolis Gribojedovi kanali ääres koduga samal tänaval. Kuni kuuenda klassini õppis ta halvasti, kuid käis saksa keele ringis, mida juhendas klassijuhataja. Isa soovil käis Putin algklassides vastu tahtmist bajaani õppimas.
Poiss veetis suure osa ajast õues ja kakles eakaaslastega, mistõttu teda kolmandas klassis veel pioneeriks ei võetud.
Ta oli enda sõnul esialgu mitteformaalne liider, kellel oli kohtuniku taoline staatus. Kui ta hakkas seda seisundit kaotama, selgus, et kaklemisoskustest ei piisa, ning ta hakkas 11- või 12-aastaselt spordiga tegelema. Ta tegeles algul poksiga, kuid jättis selle varsti maha, sest tal löödi nina lõhki. Seejärel hakkas ta treener Anatoli Semjonovitš Rahlini juures samboga tegelema. Putini sõnul mängis treener tema elus otsustavat rolli. Treeneri otsusel mindi sambolt üle judole. Putin tuli lõpuks linna meistriks judos. Kui selgus, et spordist ei piisa, hakkas ta hästi (neljadele-viitele) õppima. Alles siis võeti ta pioneeriks ja temast sai rühmanõukogu esimees.
Pärast 9. klassi õppis ta 281. keskkoolis Sovetski põiktänaval ning lõpetas selle 1970. See oli keemiakallakuga kool tehnoloogiainstituudi baasil.
Putin tahtis saada meremeheks, lenduriks või luurajaks. Lapsena innustus ta Nõukogude filmidest luurajatest (talle meeldisid Vjatšeslav Tihhonov ja Georgi Žžonov) ning unistas tööst riikliku julgeoleku organites. Enda väitel pakkus ta ennast juba üheksanda klassi alguses KGB Leningradi valitsuse peakorteris, ent sai sealt soovituse kõigepealt õigusteaduskond lõpetada.
Aastatel 1970–1975 õppis Putin Leningradi ülikooli õigusteaduskonna rahvusvahelise õiguse osakonnas. Ta astus sinna hoolimata treeneri ja isa vastuseisust. Treener kartis, et poiss hakkab miilitsana inimesi püüdma, isa aga kartis, et poeg ei saa sisse ja läheb sõjaväkke, ning soovitas selle asemel astuda Tsiviillennunduse Akadeemiasse. Ülikoolis oli keskkoolilõpetajatele konkurss umbes 40 kandidaati kohale. Putin sai kirjandi eest nelja ning teistel eksamitel viied ning sai sisse. Sissesaamise nimel oli Putin viimases keskkooliklassis jätnud unarusse kõik õppeained, milles sisseastumiseksamit ei olnud.
Putin õppis ülikoolis hästi, ühiskondliku tööga ei tegelnud, komsomoliaktivist ei olnud. Sport jäi õppimise kõrval teisejärguliseks, ometi ta treenis ja võistles palju ning tuli 1976 judos Leningradi meistriks. Ta täitis meistersportlase normi sambos ja sai meistersportlaseks judos.
Putini ema võitis loteriil sõiduauto Zaporožets ja kinkis selle pojale.
Õpingute ajal astus ta NLKP-sse. Üks tema õppejõududest oli Anatoli Sobtšak, kes õpetas majandusõigust. Putini väitel ei olnud nende vahel mingeid erilisi suhteid. Putini diplomitöö teema oli "Принцип наиболее благоприятствуемой нации" (juhendaja L. N. Galenskaja).
NB!
Teenistus KGB-s
pisi|left|Vladimir Putin KGB vormis Kuna nõukogude aegne Riikliku Julgeoleku Komitee ja töötajate tegevus oli salastatud, siis on Putini ning teiste sellel ajal RJK töötanud isikute tegevuse kohta erinevaid andmeid – ametlik versioon ning mitteametlikud andmed.
Aastal 1984 sai ta majori auastme. Juulist 1984 juulini 1985 õppis ta varjunime "Platov" all Punalipulise Instituudi (Краснознаменный имени Ю.В. Андропова институт КГБ СССР) (KGB kõrgema kooli number 1 ehk "101. kooli", praegu Välisluureakadeemia) üheaastases teaduskonnas. See asus Moskva oblasti Zvenigorodi rajoonis ("objekt "Jūrmala""). Seal spetsialiseerus ta saksakeelsetele maadele (Šveits, Austria, Lääne-Saksamaa, Ida-Saksamaa; RJK Esimese Peavalitsuse 4. osakond). Ta oli oma õppegrupi vanem.
Sellest koolist saadud iseloomustus määras, kas lõpetaja saadeti välismaale tööle. Tema õppejõud Mihhail Frolov sõnul märgiti tema joontena iseloomustuses muuhulgas kinnisust ja akadeemilisust (viimane oli negatiivne joon) Putini sõnul kirjutati tema iseloomustusse ühes luurekoolis negatiivse joonena "alanenud ohutunne"..
Putin:
Putin otsis idasakslasi, kellel professorite, ajakirjanike, teadlaste või tehnikutena oli usutav põhjus näiteks ärireisile või konverentsile Lääne-Saksamaale sõita, et nad võtaksid sideagentidena ühendust nõukogude luureagentidega Lääne-Saksamaal. Selliste ülesannetega – välisluure illegaalsete residentuuride agentide töö materiaal-tehnilise kindlustamisega tegelesid S valitsuse 3. osakonna töötajad.
Saksamaa luurespetsialistide väitel oli eesmärgiks varastada Lääne tehnoloogiat või NATO saladusi. Teda võis huvitada NATO sõjaväeelektroonika. On teada, et ta püüdis värvata agente, kes tunnevad "traadita side"-t. Arvatakse, et Putin värbas eriti Saksa DV elektroonikafirma Robotroni töötajaid ning Robotroni külastavaid Siemensi ja IBM-i töötajaid. Putin on vihjanud, et luure poolt hangitud saladusi polnud Nõukogude Liidus tehnilise mahajäämuse tõttu võimalik kasutada. Luurespetsialistid ja politoloogid on öelnud, et Putinil võis olla poliitiline ülesanne kontakteeruda Ida-Saksamaa režiimi langemise puhuks Mihhail Gorbatšovile sümpaatsete idasakslastega, näiteks Dresdeni parteijuhi Hans Modrowiga. Putini väitel ei osalenud ta töös Ida-Saksamaa juhtkonnaga (Operatsioon Lutš). Samuti eitab ta kohaliku parteijuhi Hans Modrowi jälgimist, mida talle on omistatud: "Ma kohtusin temaga paar korda ametlikel vastuvõttudel. Ta suhtles teise tasandi inimestega – armee komandöriga, meie vanema sideohvitseriga. Ja üldse me ei töötanud parteifunktsionääridega. Sealhulgas muide ka meie omadega. Oli keelatud." Samuti eitab ta hävitaja Eurofighter kohta dokumentide hankimist.
Saksamaale sõitis Putin vanemoperatiivvolinikuna. Seal edutati ta osakonnaülema abiks ning seejärel osakonnaülema vanemabiks. Samuti sai ta KGB Saksamaa esinduse parteikomitee liikmeks.
Perekond elas Stasi majas. Hea elu, sealhulgas istuva eluviisi, kehalise aktiivsuse puudumise ja massiivse õllejoomise tõttu võttis Putin 12 kg juurde ning tema kehakaal kasvas 85 kg-ni. Töökoht Dresdenis, asus villas künkal Angelikastrasse 4 Elbe jõe ääres linna Stasi peakorteri vastas, elukoha vahetus läheduses. Saksamaal teenitud raha eest ostsid Putinid kodumaal Volga.
Ta kutsuti tagasi, kui Saksa DV Saksamaa Liitvabariigiga ühines. Kõik kontaktid ja operatiivvõrgud hävitati. Jaanuaris 1990 naasis Putin kodumaale. Putin väidab, et talle pakuti tööd KGB keskaparaadis, kuid ta keeldus, sest nägi, et Nõukogude Liidul ei ole tulevikku. Ta oli pettunud asjatu töö pärast, sest nende informatsiooni ei kasutatud ja nõuandeid ei arvestatud. Teine seletus Moskvasse minekust keeldumise kohta on tahtmatus perekonda Moskvasse viia. Ametlikult lahkus Putin KGB tegevteenistusest 1992. aasta algul alampolkovniku auastmes. Kuni selle ajani sai ta KGB-st ka töötasu, mis ületas tema töötasu Leningradi nõukogus. KGB-st lahkus ta enda sõnul sellepärast, et üks Leningradi nõukogu saadik, kes teadis, et ta töötab KGB-s, hakkas teda šantažeerima saavutamaks temalt teenet.
Putin pidas otsust lahkuda KGB-st, kus tal oli stabiilne positsioon, Anatoli Sobtšaki ebakindla poliitilise tuleviku tõttu riskantseks. "Mul tuli teha küllap kõige keerulisem otsus oma elus.". - Selle kohta väidab Jeltsini lähikondlane ja Putini naaber Rubljovkal 1990-tel (oligarh S. Pugatšov), et Putin pole KGB-st kunagi lahkunud ning oli KGB sidemees Sobtšaki juures.