cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu linna aukodanik
Tartu linna aukodanikud
Tartu aukodaniku nimetusest on loobunud Hillar Palamets (2002) ja Mart Kadastik (2016).
Laredo (Texas)
Laredo asutasid hispaania kolonistid 1755. aastal. Laredo on saanud nime Hispaanias asuva samanimelise linna järgi.
Laredo on suurima ladinaameeriklaste osatähtsusega suurlinn Texase osariigis – 2022. aastal moodustasid ladinaameeriklased linna elanikkonnast 95,5%.
Laredos asub kiirtee Interstate 35 kõige lõunapoolsem punkt.
Imikärss
Imikärss on kahetiivaliste seltsi kuuluvate putukate kehaosa (suised), mida nad kasutavad vedela toidu (näiteks vere) söömiseks.
Adiabaat
Adiabaat on pöörduva adiabaatilise protsessi kõver olekudiagrammil. Iga punkt adiabaadi kõveral vastab sama entroopiaga olekutele.
Charles V (täpsustus)
Charles V nime all on tuntud mitu monarhi:
Agnes Lill
Agnes Lill (sündinud 21. jaanuaril 1984) on eesti purjetaja ja purjetamiskohtunik.
Ta tuli juunioride maailmameistriks klassis 470 2005. aastal koos Merili Randmaaga.
Aastast 2012 on ISAF-i tunnustatud mõõtja klassides 470 ja 29er. Aastast 2013 on rahvusvahelise paadiklassi 29er peamõõtja.
Nicaragua lipp
thumb|300px|Nicaragua lipp Nicaragua lipp on Nicaragua Vabariigi lipp.
Lipp võeti esimest korda kasutusele 4. septembril 1908, aga kinnitati ametlikult 27. augustil 1971.
Lipu külgede suhe on 3:5. Lipul on kolm horisontaalset võrdse laiusega laidu, keskmine on valge ja äärmised sinised. Valge laiu keskel on Nicaragua vapp.
Norra lipp
pisi|Norra lipp Norra lipp on punasel taustal sinine valge kontuuriga Skandinaavia rist. Lippu heisatakse sarnaselt Dannebrogi, Taani lipuga. Pikkuse-laiuse suhe on 22:16, värvielementide laiuse suhe on 6:1:2:1:12 ja kõrguse 6:1:2:1:6. Riigilipu mõõtmed on 27:16, ehk 6:1:2:1:6:11 horisontaalselt ja 6:1:2:1:6 vertikaalselt.
Ajalugu
pisi|Lipp Põhja-Norras koduakent kaunistamas Varaseim rahvuslipp sarnaneb tänapäevase Kuningliku Standardiga. Eirik Magnusson kasutas punast lippu kuldse lõviga, kellel oli kirves ja kroon aastast 1280. Seda lippu kasutati ka laevadel ning linnustel kuni 17. ja 18. sajandini.
16. sajandist kuni 1814. aastani kasutas Norra sama lippu, mis Taani, kuna need riigid olid liidus. 1814. aastal võttis Norra kasutusele Taani lipu Norra lõviga. Seda lippu kasutati 1821. aastani. 1814 liitus Norra Rootsiga ja 1815 võeti kasutusele ühine lipp, Rootsi lipp valge ristiga punasel taustal, lipu ülemisel vasakul küljel. 1821 loodi praegune Norra lipp parlamendiliikme Fredrik Meltzeri poolt. Seda lippu kasutati ka Rootsi lipul, tähistamaks ühendust. Kui ühendus muutus ebapopulaarseks, eemaldas Norra parlament 1898. aastal liidumärgi oma lipult. Uus lipp heisati esimest korda 1899. aastal. Kui ühendus Rootsiga katkes 1905. aastal, eemaldati märk ka sõjalaevastikult.
Sümbolism
Fredrik Meltzer valis kristliku risti järgides teiste Põhjamaade (Taani ja Rootsi) traditsioone. Punane, valge ja sinine valiti demokraatia tähistamiseks, kuna neid värve kasutati demokraatlike riikide (Hollandi, Suurbritannia, USA ja Prantsusmaa poolt). Meltzeri disain meenutab ka punast ja valget Taani lippu, mis oli Norra lipuks kuni 1814. aastani. Sinine oli ilmselt sarnasuseks Rootsi lipuga.
Tim Allen
thumb|200px|Tim Allen koos televisiooni uudistesaatejuhi [[Jay Lenoga]] Timothy Allen Dick (sündinud 13. juunil 1953 Denveris) on USA näitleja ja koomik.
Elulugu
Tim Alleni isa, kinnisvaramaakler Gerald Dick hukkus autoavariis purjus juhiga, kui sõidutas oma peret koju Colorado Ülikooli jalgpallimängult, kui Tim oli 11-aastane.
Ta ema Martha Dick abiellus kaks aastat pärast Geraldi surma oma kooliaegse kallima, episkopaalkiriku diakoniga. Timil on üheksa õde-venda. Pere kolis Birminghami Michigani osariiki.
1975 lõpetas Tim Western Michigan University teleproduktsiooni erialal. 1978 sai ta uimastisüüdistuse eest 28-kuuse vanglakaristuse.
Dankov
Dankov on linn Venemaal Lipetski oblastis, Dankovi rajooni keskus. Asub Doni jõe ääres, 86 km Lipetskist loodes.
Ducie atoll
thumb|Ducie atoll. Ducie atoll on üksik asustamata atoll Vaikses ookeanis. Kuulub Suurbritannia meretaguste alade hulka kuuluva Pitcairni koosseisu. Atolli geograafilised koordinaadid on. Saarekeste pindala 0,7 km², laguuni pindala 3,9 km². Saarekesed on enamikus kaetud metsaga.
Dankov
Dankov tekkis 1568. aastal kindlusena Venemaa lõunapiiril. 1957. aastal sai linnaõigused.
Ducie atoll
Ajalugu
Atolli avastas 26. jaanuaril 1606 Portugali meresõitja Pedro Fernandes de Queirós, kes pani sellele nimeks La Encarnación. Uuesti leidis saare 1791. aastal Briti laevakapteni Edward Edwards, kes nimetas selle Ducieks.
Dankov
Linna elanike arv 2001. aastal oli 23 700 ja 2018. aastal 19 000.
Preambul
Preambul on sissejuhatav selgitus, mis esineb sageli õigusaktidel. Enamasti viitab preambul asjakohastele ajaloosündmustele, õiguslikele põhimõtetele ning varasematele õigusaktidele.
Juhan Kaljaspoolik
Juhan Kaljaspoolik (4. jaanuar 1909 – 14. november 1979) oli eesti klarnetist ja muusikapedagoog.
Juhan oli Järvamaal Väätsa vallas Sillaotsa renditalupidaja paljulapselise pere kolmas laps Raudemetsa talus. Kokku kasvas perekonnas viis venda ja kolm õde.
Ta alustas kooliteed 1916. aastal Kirna valla kolmeklassilises koolis Virika külas ning jätkas seda Kirna mõisa härrastemajas tegutsenud algkoolis.
Kaljaspoolikute pere isa oli tuntud laulumees ja kandlemeister, ema aga tuntud kandlemängija. Ema õpetusel oli kannel esimene pill, mida Juhan mängima hakkas. 1921. aastal osteti Alliku mõisa parunilt Engelhardilt perele klaver ja mõisapreili õpetusel toimusid suvevaheajal klaveritunnid.
Pärast Esimese maailmasõja lõppu (1920–1921) muretses Kirna Rahvaraamatukogu Selts endale komplekti keel- ja puhkpille. Segakoori juhi Anton Raudmetsa dirigeerimisel alustas tegevust orkester-segaansambel.
Pärast Kirna 6-klassilise algkooli lõpetamist 1922. aastal jätkas Juhan õpinguid Paide Poeglaste Reaalgümnaasiumis, mis asus Tallinna tänaval. Paide Poeglaste Gümnaasium nimetati hiljem ümber Järva Maakonna Paide Ühisgümnaasiumiks. Paide Poeglaste Gümnaasiumi juhataja, ajaloo magister Erikson pidas muusikat noorte kasvatamisel väga tähtsaks. Tema teeneks oli, et koolile osteti täiskomplekt firma Schuster puhkpille Saksamaalt. Muusikaõpetaja Joosep Seer organiseeris muusikahuvilistest õpilastest puhkpilliorkestri. 1923/1924. õppeaasta talvel toimus puhkpilliorkestri esimene kontsert ja seda hea eduga.
Pärast Paide Ühisgümnaasiumi lõpetamist järgnes 1927. aasta sügisel ajateenistus Eesti Vabariigi sõjaväes: algul Sidepataljonis ja edasi Pioneerpataljonis orkestri koosseisus klarnetimängijana ja ühtlasi orkestri vanemana.
Saanud piisavalt muusikalist praktikat, astus ta Tallinna Konservatooriumi. Ta avaldas küll soovi õppida klaveri eriala, kuid madalam õppemaks võimaldas asuda puhkpilliklassi ja 1930. aasta jaanuarist algaski õppetöö. Algul mängis ta Tallinna Konservatooriumi sümfooniaorkestris ja 1934. aastal kutsuti noor pillimees Riigi Ringhäälingu sümfooniaorkestrisse.
Konservatooriumi õpingute ajal moodustati Kirnas Viie Venna Orkester. Orkester alustas tegevust 1931. aastal ja kestis 1934. aastani. Orkestris mängisid Juhani vennad Voldemar, Elmar, Leonhard ja Raul ning veel kolm naabripoissi. Esimene Viie Venna orkestri esinemine toimus Kirna Rahvaraamatukogu Seltsi korraldatud peoõhtul Kirna 6-klassilise algkooli saalis, endises Kirna mõisas. Kõik läks hästi, rahvas – vanad ja noored – jäid tantsumuusikaga rahule. Oli see ju hea võimalus džässorkestri saatel tantsu vihtuda.
1937. aasta kevadel lõpetas ta Tallinna Konservatooriumi klarnetiala helikunstniku diplomiga. 1939. aasta sügisel kutsuti ta tööle Tallinna Konservatooriumi ja töötas seal vanemõpetaja Bernhard Luki assistendina.
1940. aasta septembrist kuni 1941. aasta septembrini töötas Juhan puhkpillide osakonna juhatajana ja haigestunud Bernhard Lukki asendades klarnetieriala õppejõuna. Põhitöökohaks oli Riigi Ringhäälingu Orkester – Eesti Raadio Sümfooniaorkester. Okupatsiooni ajal oli Kaljaspoolikult võimalus töötada Ringhäälingu (Landessender Reval) sümfooniaorkestris.
Pärast juunipööret 1940. aasta sügisel loodi Eesti NSV Filharmoonia Sümfooniaorkester ja Juhan Kaljaspoolik kutsuti sellesse orkestrisse esimest klarnetit mängima.
Juhan Kaljaspoolik suri raske haiguse tagajärjel 14. novembril 1979 ja maeti Metsakalmistule.
Helilooming
Paide keskkooli päevil toimus noore muusiku arenemine ja tehti esimesi katsetusi komponeerimisega. Tema esimene looming, rahvalaulu ainetel loodud laul "Neiu kurbus" avaldati Paide Koolinoorsoo Liidu ajakirjas Ajatar X numbris 1925. aastal ja selle kandis 15. novembril 1925 õpilaste omaloomingu õhtul ette kooli kammerkoor klassivend Johannes Hiobi juhatusel. Paide kooli suurpeo kavva võeti antiikdraama "Peleas ja Melisande", millele Juhan kirjutas saatemuusika. Orkester mängis lava taga.
Tallinna Konservatooriumi üliõpilasena kirjutas ta muusika koolivend Roopi Hallimäe lastenäidendile "Hommikune leid". Need partituurid on aga hävinud.
Tema loomingu säravaim teos on sümfooniline süit "Paju lahing", milles on muusikaliselt edasi antud eesti sõjameeste patriotismi ja kõrgetasemelist lahinguoskust meid rünnanud Punavägede vastu. Juhani loomingust ei ole säilinud marss "Kodumaa".
Teadaolevalt komponeeris ta 16 heliteost, millest enamik on rahvamuusikaainelised orkestripalad.
Tulinelk
Tulinelk (Lychnis L.) on taimeperekond nelgiliste sugukonnas.
Perekonda tulinelk kuulub umbes 15–25 liiki rohttaimi ja puhmaid. Levilaks on põhjapoolkera paras- ja arktiline vööde. Mitut liiki tulinelke kasvatatakse aiailutaimena.
Öine vahtkond
Öine vahtkond või Öövahtkond võib viidata mitmele asjale:
Araabiakeelne kirjandus
pisi|[[Koraan 12. sajandist. Koraan on araabia kirjanduse kõige tähtsam ja mõjuvõimsam teos]] Araabiakeelne kirjandus on araabia keeles kirjutatud kirjandus. Araabiakeelne sõna kirjanduse kohta on أدب‎ (adab), mille juur seostub etiketi, viisakuse ja kultuuriga.
Eesti keelde on araabia kirjandust vahendanud teiste seas Kalle Kasemaa ja Haljand Udam.
Illuka
Illuka on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli küla Illuka valla halduskeskus.
Külas asub Illuka mõisakompleks, kus tegutseb tänapäeval Illuka Kool.
Mõisa peahoone ja Illuka mõisa park on arvatud kultuurimälestisteks.
Küla idaosa läbib Jõhvi–Vasknarva maantee ja küla lääneosa Estonia kaevandust teenindav raudteeharu.
Küla kuulus Jõhvi kihelkonda.
3,7 cm WD Schlepper 25PS
3,7 cm WD Schlepper 25PS oli 1927. aastal Saksamaal konstrueeritud liikursuurtükk. See põhines 25 hj Hanomag WD linttraktoril, mis oli Saksa armee (Reichswehr) kasutuses. Liikursuurtükki mootorikate oli kergelt soomustatud ja selle põhirelvaks oli traktori peale alusele paigutatud 37 mm PaK L/45 tankitõrjekahur. Vertikaalselt oli võimalik kahurit liigutada −5° kuni +15° ning horisontaalselt 30°. Lisaks oli liikursuurtükil üks kuulipilduja enesekaitseks. Neid liikursuurtükke toodeti piiratud koguses ja kasutati Saksa armee poolt peamiselt testimiseks.
Välislingid
3,7 cm WD Schlepper 25PS pilt
Kauksi (Alutaguse)
pisi|Droonivideo Kauksi rannast 2022. aasta juulis Kauksi on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 42 inimest, neist 40 (95,2%) olid eestlased. 2000. a. rahvaloenduse andmeil oli külas 61 elanikku.
Kauksi kohal algab liivane supelrand, mis peaaegu katkematu ribana ulatub Vasknarvani.
Kauksis asub looduskeskus ja RMK teabepunkt.
Aadrilaskmine
Aadrilaskmine ehk verelaskmine on raviviis, mis seisneb vere väljalaskmises veresoonest.
Aadrilaskmiseks kasutati aadrirauda.
Kuni 19. sajandini oli see meditsiinis laialdaselt kasutusel. Nüüd on leitud, et sellest ei ole enamasti kasu, mistõttu seda kasutatakse harva, näiteks tõelise polütsüteemia korral.
"Aader" tuleneb saksakeelsest sõnast Ader, mis tähendab soont või soonetaolist struktuuri.
Adhesioon
Adhesioon on molekulaarjõududest (adhesioonijõududest) tulenev eri materjalidest kehade pindade või eri tüüpi osakeste (molekulide või aatomite) üksteise külge kinnijäämine.
Nikolai Langebrauni portselanitööstus
Nikolai Langebrauni portselanitööstus (ka Nikolai Langebrauni portselanidekoreerimise tööstus või Nikolai Langebrauni Portselanimaalimise Töökoda) oli Nikolai Langebrauni juhitud portselanimaalimisega tegelenud ettevõte Tallinnas aastatel 1928–1940.
Ettevõtte ajalugu
thumb|270px|Grupipilt Nikolai Langebrauni portselanitööstuse töölistest 1930ndate teisest poolest. Ees keskel istuvad (vasakult) Karl Hofmeister, Nikolai Langebraun ja Helmar Gerretz Nikolai Langebraun ostis 1924. aastal Tallinna Ahju tänavale kinnistu, et rajada portselanimaalimisega tegelev ettevõte. Kinnistul paiknes elumaja ja oli piisavalt ruumi ka tööstushoone rajamiseks, mis valmis 1928–1929 (arhitekt Herbert Johanson).
Langebraun ei olnud Eestis esimene, kes hakkas portselanimaaliga tegelema, aga ta oli esimene, kes tegi seda tööstuslikult.
Portselanimaali töökoda alustas kolme töölisega (Nikolai Langebrauni abikaasa Ellen, Astrid Tiits ja Ingeborg Rehren) tegevust 1928. aasta oktoobris veel enne tööstushoone täielikku valmimist. 25. oktoobril registreeriti esimene tööline. 29. oktoober 1928 on aga kuupäev, mida kannavad Kaubandus-Tööstuskoja fondis asuvad firma registreerimisdokumendid.
Ettevõte oli tihedalt seotud Theodor Kaarmanni firmaga, mis ostis sisse kaunistamata portselanitoodangut ja mille kaudu dekoreeritud portselan ka müüki jõudis.
Kaunistamata portselani toodi sisse peamiselt Saksamaalt ja Tšehhoslovakkiast (näiteks Bavaria, Bohemia ja Rosenthali tehastest).
Kuna Eestis vastava eriala spetsialiste polnud, siis tõi Langebraun 1929. aastal Saksamaalt ettevõtet juhtima Karl Hofmeistri, kellel oli varasem töökogemus Rosenthali vabrikust. Hofmeister pärines vanast Baieri portselanivalmistajate perest. Tema ülesandeks oli välja töötada nõude mustreid, neid maalida ja seejärel nõudele müügihind määrata. Hofmeister jäi Langebrauni juurde tööle kuni 1939. aastani (seejärel siirdus ta ümberasumise käigus Saksamaale).
Tootmine Vene tänav 12 algas 1933. aastal ja sellega seoses palgati juurde ka uusi dekoreerijaid (Peet Aarela, Gertrud Järvekülg, Valvi Kälissaar, Ingrid Linnat, Eeva Puustak, Jutta Puustak, Antonie Tamverk jt). Valdavalt oli tegu Riigi Kunsttööstuskooli lõpetanutega.
Peatselt hakati kaunistatud portselanitooteid müüma välismaale (peamiselt Soome ja Rootsi), mis läks tänu odavamatele hindadele küllaltki edukalt. 1930. aastate lõpus võeti sellega seoses kasutusele ka ekspordiks mõeldud toodangu märgistamiseks ette nähtud rohelise ja mustaga erimärk.
1930. aastate lõpuks töötas Langebrauni portselanimaali tehases juba 36 töölist.
Portselanitööstus natsionaliseeriti punavõimude poolt 1940. aastal ja ühendati Lastekodu tänav 48 tegutsenud Rene Veberi väikese portselanimaalimise töökojaga "Ultra". Moodustatud ettevõttest ("Keraama") sai pärast Kunstifondi üleviimist Tallinna Kunsttoodete Kombinaadi portselanimaali ateljee, millega liideti 1948. aastal Tallinna Kunsttoodete Kombinaadi keraamikaateljee. 1960. aastal ühendati keraamikaateljeega ka skulptuuriateljee.
Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland
"Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland" on August Wilhelm Hupeli valgustuslikus vaimus koostatud topograafia (kohtade kirjeldus) Eesti- ja Liivimaast. Teos koosneb neljast köitest, mis on välja antud vastavalt 1774, 1777, 1782 ja 1789.
Sisu
Esimeses köites (1774) püüab Hupel tuua selgust Liivimaa mõistesse. Tavaelus nimetatakse Liivimaaks nii Liivimaad kitsamas mõttes (Liivimaa hertsogiriiki) kui ka Liivimaad ja Eestimaad koos. Lisaks on pool Liivimaa hertsogiriiki asustatud eestlaste poolt, ilma Eestimaa osaks olemata, nii on see nimetus mittetäielik. Ka tava nimetada mõlemat maad nende ülemmaakohtu asukoha järgi vastavalt Riia ja Tallinna kindralkubermanguks teeb eksituse veel suuremaks, kuna pole aru saada, kas on mõeldud kogu kubermangu, ühte maakonda või ainult vastava linna lähiümbrust. Vahetegemiseks kasutab Hupel sõna hertsogiriik (Herzogthum): Liivimaa hertsogiriik (Herzogthum Liefland) vastab Riia kindralkubermangule (rigische Generalgouvernement) ilma Saaremaa provintsita (Provinz Oesel); Eestimaa (Ehstland) kas täiendiga või ilma Tallinna kindralkubermangule (revalsche Generalgouvernement). . Andmete vähesuse tõttu ei käsitle Hupel niinimetatud Poola Liivimaad (polnische Liefland), mis oli varem Liivimaa osa. Hupel eelistab nimena Liefland ' i Livland ' ile, mille oli hiljuti kasutusele toonud August Ludwig von Schlözer – viimase nimekuju sai siiski valdavaks. Seejärel kirjeldab mõlemat maad linnade, kreiside ja kihelkondade kaupa, käsitleb mitmeid ühisemaid teemasid nagu loodus ja ilmastik, olulisemad elanikkonnagrupid, seisuslikud ja riiklikud institutsioonid. Iga kihelkonna kohta toob Hupel ära sealsete mõisate eesti- või lätikeelsed nimed ning annab andmeid mõisate suuruse, omanike ja ajaloo kohta, toob ära vaatamisväärsused, koolid ja heategevad institutsioonid.Eraldi peatükk on pühendatud kohalikele seadustele, kus kuritööde ja karistuste osas ülistab ta valgustajatele iseloomulikult piinamise ärakaotamist.
Teine köide (1777) katab kultuuri- ja sotsiaalsfääri, kus autor iseloomustab aadlikke, vaimulikke, kodanikke ja teisi vabu inimesi ning pärustalupoegi (Erbleute) Talupoegade kirjeldus sai alles hilisemal ajal hinnatuks (ning tsiteerituks). Suur osa teisest köitest on pühendatud majandusele – agraarajaloo tollasele kesksele adramaa mõistele, talupoegade rõhutud ja reglementeerimata juriidilisele seisundile ning Balti provintside kaubandusele. Viimast pidas Hupel ise oma teoses ka kõige tähtsamaks.
Kolmandas köites  (1782) on esimesest veel detailsemalt juttu linnadest ja administratiivsest jaotusest.
Neljas köide (1789), pealkirjastatud kui "Die gegenwärtige Verfassung der Rigischen und der Revalschen Statthalterschaft, zur Ergänzung der topographischen Nachrichten von Lief- und Ehstland" ("Riia ja Tallinna asehalduskonna praegune seisukord. Liivi- ja Eestimaa topograafiliste teadete lisanduseks"), valmis 1787. aastal (trükiti 1789). Selleks hetkeks oli Venemaa keisririigi keskvalitsus hakanud tundma rohkem huvi topograafia vastu ning kohustanud erinevaid kohalike omavalitsuste ametkondi ning pastoreid saatma asehaldusvalitsusele vastavat informatsiooni. 1786. aastal sai Hupel "austusväärse ülesande" selle põhjal koostada Riia topograafiline kirjeldus. Valminud teos ületas selle, mida telliti. Eestimaa kohta oli Hupelil vähe uut materjali, mistõttu Liivimaa osa oli uudsem ja põhjalikum.
Hupel suhtub asehalduskorda positiivselt: Katariina II osav poliitika korra loomisel, selgem seadusandlus, mõisnike õiguste piiramine (aadlimatrikli ja maanõuniku ametikoha kaotamine) ning akulturatsiooni (eri rahvusrühmade kultuurilise lähenemise) algus.
Topograafia nõrgaks küljeks osutusid kohati ebatäpsed kaardid: Hupel toetus neis Jakob Friedrich Schmidtile Peterburi Teaduste Akadeemiast. Oma uurimistöö neljandas, lisaköites võis Hupel aga juba arvestada Mellini atlasega, mis oli uus tase tollases kartograafias. Illustratsioonid olid tal see-eest igas köites oma aja kohta väga heal tasemel, need tegi Johann Christoph Brotze. pisi|August Wilhelm Hupel
Väljaandmine
Topograafia andis välja Hupeli sõber kirjastaja ja raamatukaupmees Johann Friedrich Hartknoch, kes elas Riias. Oma trükikoda tal polnud, raamatud trükiti Saksamaal. Trükki toimetamisele eelnevalt rändas käsikiri korrektuuride tegemiseks korra edasi-tagasi, aga ka muudel põhjustel venis trükkimine vähem või rohkem kõikide köidete puhul, mis mõjus autorile rusuvalt.
Hupel loobus honorarist – see oli esimeste köidete ilmumise ajal veel ehk valgustajale sobiv, kuid hiljem enam mitte, mistõttu Hupel palus Hartknochil valetada, et talle makstakse.
19. sajandi alguses plaanis Hupel välja anda veel ka viienda köite, asudes selle jaoks ka aktiivselt materjali korjama, kuid et Hartknoch oli surnud, ei leidnud ta oma teosele enam sobivat kirjastajat.
Josef Hoop
Liechtensteini Maapäev valis Hoopi 4. augustil 1928 riigi uueks valitsusjuhiks. Temast sai Josef Ospelti järel teine Progressiivse Kodanikepartei esindaja sellel ametikohal.
Märtsis 1938 pidas ta läbirääkimisi nii Viinis kui ka Berliinis, et välja selgitada Liechtensteini tulevik pärast Austria okupeerimist natsionaalsotsialistliku Saksamaa poolt. Hitlerilt sai ta kinnituse, et kääbusriik ei paku Saksamaale mingit huvi ja selle liitmist Saksamaaga ei kavandata.
Alates 30. märtsist 1938 juhtis ta koalitsioonivalitsust, kuhu kuulusid nii Progressiivne Kodanikepartei kui ka Isamaaline Liit. Hoopi ajal alguse saanud süsteem, kus valitsuses oli alati esindatud nii valimised võitnud kui ka kaotanud partei, toimis aastani 1997.
Tema valitsus ei teinud kaua aega takistusi juudi päritolu emigrantidele, kes põgenesid Austriast Liechtensteini. Alles Šveitsi valitsuse poliitiline surve sundis ka Hoopi valitsust 1. detsembril 1938 juutide sissesõidu Liechtensteini keelustama.
9. novembril 1944 pikendas Maapäev tema volitusi peaministrina veel kuueks aastaks. Järgmise aasta 3. septembril astus Hoopi valitsus siiski ametist tagasi ja uueks valitsusjuhiks nimetati tema erakonnakaaslane Alexander Frick.
Hiljem oli Josef Hoop Liechtensteini saadik Austrias ja aastatel 1958–1959 Liechtensteini Maapäeva president. Ta kandis vürstliku õigusnõuniku (Fürstlicher Justizrat) tiitlit.
Tema nime kannab üks tema sünnilinna Escheni tänavatest (Dr. Josef Hoop Strasse).
They Made Frogs Smoke 'Til They Exploded
"They Made Frogs Smoke 'til They Exploded" on singel ansambli múm 2007. aasta detsembris ilmunud plaadilt "Go Go Smear the Poison Ivy".
Lugu "The Amateur Show" on saadaval ka lisaloona mainitud albumi Jaapani väljaandel.
Lugude nimekiri
Plaadifirma: Fat Cat (7fat31, cd7fat31). Formaat: 7" vinüül/3" CD
They Made Frogs Smoke 'til They Exploded
Karl Jaspers
Karl Jaspers (23. veebruar 1883 Oldenburg – 26. veebruar 1969 Basel) oli saksa filosoof, arst ja psühhiaater.
Jaspers on filosoofina tuntud oma piirisituatsioonide (Grenzsituation) analüüsiga.
Kim Yuna
thumbnail thumbnail Kim Yu-Na (sündinud 5. september 1990) on Lõuna-Korea iluuisutaja, 2009. aasta maailmameister ja olümpiavõitja naiste üksiksõidus 2010. aasta taliolümpiamängudel.
Rakvere Ametikool
Rakvere Ametikool, endine Rakvere Kutsekeskkool, on Lääne-Viru maakonnas Rakveres asuv kutsekool.
See on suurim kutseõppeasutus Lääne-Virumaal. Koolis õpib ligikaudu 1200 õpilast.
1981. aastal loodud Rakvere Kutsekeskkool nimetati 2008. aastal ümber Rakvere Ametikooliks.
7,7 cm WD Schlepper 50PS
7,7 cm WD Schlepper 50PS oli 1927. aastal Saksamaal konstrueeritud liikursuurtükk. See põhines 50 hj Hanomag WD linttraktoril, mis oli Saksa armee (Reichswehr) kasutuses. Liikursuurtükki mootorikate oli kergelt soomustatud ja see oli relvastatud traktori peale alusele paigutatud 77 mm K kerge suurtükiga. Vertikaalselt oli võimalik suurtükki liigutada −7° kuni +15° ning horisontaalselt 360°. Neid liikursuurtükke toodeti piiratud koguses ja kasutati Saksa armee poolt peamiselt testimiseks.
Esiliiga 2006
Esiliiga 2006 võitis Tallinna FC Levadia II.
Liigatabel
(M) = Liiga võitja; (LV) = Langes liigast välja; (E) = Edutatud; (ÜV) = Üleminekumängude võitja.
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 36 mängu.
Hooaja esimene pool
2 Tulemus tühistatud – Dünamo kasutas keelatud mängijat.
Käokõrv
thumb|Islandi käokõrva joonis Koehleri ravimtaimeraamatust 1887 Käokõrv ehk käosamblik (Cetraria Ach.) on samblike perekond.
Eesti liigid
Eestis esineb 5 käosambliku liiki:
Kuremäe
Kuremäe küla asub Ida-Virumaal Alutaguse vallas Jõhvi–Vasknarva maantee ääres Jõhvist 21 km kaugusel.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kuremäe külas 273 elanikku, neist eestlasi 109 (39,3%).
Kuremäel asub Kuremäe klooster, Kuremäe ohvritamm ja ohvriallikas.
Jüri Krjukov
pisi|Jüri Krjukov ja [[Lepo Sumera Miss Estonia 88 žüriis]] Jüri Krjukov (5. september 1954 Tallinn – 18. oktoober 1997) oli eesti näitleja.
Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1976. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 7. lennu, mida juhendas Voldemar Panso. Seejärel töötas Eesti Draamateatris näitlejana.
Üks tema tuntumaid rolle on Salomon Vesipruuli osa telelavastuses "Kuulsuse narrid". Esimene filmiroll oli filmis "Reisija "Ekvaatorilt"" (mis esilinastus 1. aprillil 1969) Gorki-nimelises Filmistuudios.
Iseloomustus
Jüri Krjukov oli särav, sarmikas, natuke pealiskaudne, äärmiselt temperamentne, vaimukas. Ta tegi kõike kirglikult, mängis kui ka pidas pidu, väga avatud natuur. Koolis oli lavastajate poolt väga nõutud ning ka Panso töötas temaga hea meelega, ta oli üks Panso lemmikuid. Musta huumori pooldaja, hiljem see mahenes. Pidas enda autoriteetideks ja õpetajateks esiteks Voldemar Pansot ning tema järel Helmi Tohvelmani ja Karl Aderit. Armastas rääkida anekdoote ning alati särada tähelepanu keskmes.
Krjukov endast
Jüri Krjukov: „Olin lapsepõlvest peale väga püsimatu ning ka koolis pidid õpetajad mu püsimatut loomust kannatama. Kui ma näiteks nägin koolis mõnd maali või kui me käisime klassiga Ermitaažis, siis ma tahtsin kohe kunstnikuks saada. Ja ma käisin üheksa aastat kunstiringis. Kaheksa aastat laulsin poistekooris. Aga seda ma küll öelda ei või, et ma unistasin näitlejaks saamisest.“
Jüri Krjukov vastab küsimusele „Miks lavakas?“: „Olen tihti mõelnud, miks ma sinna läksin. Mitmed põhjused langesid kokku. Esiteks, sel ajal oli hirmus tähtis see keskkooli keskmine hinne – ma ei oleks kuhugi mujale sisse saanud; teiseks, meie ajal oli see popp, minu jaoks olid Kunstiinstituut ja lavakateeder nagu vabaduse kehastus. /.../ Vaimsus kätkeb endas vabadust ja... vastupidi. Ja seda oli tunda. Ma ei hakka siin seletama, et see oli vaimne opositsioon või midagi taolist. Kuigi, kui laias laastus võtta, siis kogu kultuur oli sel ajal vastupanukultuur, rahva vastupanu kultuur. Ja selle vastupanukultuuri keskused koolipoisi silmis olid lavakunstikateeder ja Eesti Riiklik Kunstiinstituut. Vähemalt Tallinnas.“
Jüri Krjukov: „Esimese kursuse lõpul ütles Grigori Kromanov ausalt välja, et tema võttis mu, Pansol olnud kahtlusi. Nii et venelased omavahel... /.../ Sinna kooli sattumine – see on nagu astumine ühest maailmast teise. Muidugi, ma ootasin teistsugust maailma, aga enne ei teadnud ma isegi, mida ma just ootasin. Keskkool, mis seljataha jäi, tundus nagu halb unenägu, Panso kool avas sootuks teistmoodi maailma, nii toreda ja huvitava maailma. Ja see, kes ma olin keskkooli ajal... praegu ma võtan seda juba filosoofilise rahuga, aga siis, teatrikoolis, tundus see mulle õudne, mis mees ma varem olin olnud. Üks näide. Mu ema mõtles, et olen lolliks läinud, kui ma paar-kolm aastat sain konsis kõrgendatud stippi. Ema kartis, et laps on peast segaseks läinud, sest kuidas saab olla, et alati kahemees, ja nüüd õpib. Aga esimese kursuse lõpul, kui sain erialas kolme miinuse, ütles ema: „Ma ütlesin sulle eile, et korda üle!“ Mina olin superrõõmus, et üldse koolist välja ei visatud.“
Kolleegid Krjukovist
Anne Paluver: Panso Jurat päris alguses eriti vastu ei võtnud. Hiljem küll. Aga Panso oli tark, väga tark. Jura oli ju andekas. Panso kõige parem omadus oligi see, nüüd ma võin tagantjärele seda öelda: kui Pansole keegi meeldis, siis Panso sõimas ta näo lõplikult täis! Ja kui keegi jättis ükskõikseks, siis Panso lihtsalt ei tegelenud temaga...
Jüri Krjukov kui universaalne näitleja
Roman Baskin: „Mis tegi ta väga heaks näitlejaks, suureks näitlejaks – ta kandis tükki, tema peale võis lavastuse rajada, mida ülivähestega riskid teha. See juba on midagi – näitleja, kes veab. Ta tajus väga hästi konteksti. See näitlejatundlikkus oli tal... Ikka üsna absoluutne kuulmine näitlemise peale. Ampluaa ei olnud talle probleem, ta võis küsida, mis tuuris lugu läheb ja...Proff, ütleme nii – kui see tänapäeval üldse midagi tähendab. Ta oli mees, kes valdas tehnikat. Ma ei tea, kus ta selle tehnika oli ära õppinud, aga igal juhul tehnikat ta oskas. Ei mänginud pimesi, et huugab niisama, nii nagu torust tuleb, või et on ainult emotsioonid. Ta teadis küll, mis ta tegi, kuskil seljaajus see tal istus, keegi ütles talle kogu aeg, kuidas see värk käib, ei olnud midagi hirmjuhuslikku... Talle meeldis inglise teater, nii sageli kui ta seal käis. Inglise kool on ju eriti tehnika peal, tehnika võib olla isegi läbi näha – ta pidas sellest lugu, seda oli märgata. See on ikka kihvt, kui juhtumisi keegi midagi oskab. Tema teadis, et näitleja on oma rolli režissöör – täisprofi tunnus!“
Helgi Sallo: „Ma olin ju Jüri Krjukovit draamalavastustes näinud ja mind alati tabas tema musikaalsus! Ma ei oska seda sõnadesse panna, aga tema tekstirollid olid ka kohutavalt musikaalsed, ta tajus hästi ära temporütmid ja pausid, kus laiendada, kus hääl vabaks lasta, rubato 's... Alateadlikult ta tabas neid asju ikka lõpmata täpselt. Kui ta oleks instrumentalist olnud, ma arvan, et ta oleks ka väga suur kunstnik olnud. Ja kui nad Kibuspuuga siia „Estoniasse“ tulid, siis hirmsasti üllatas üks asi: lauljatel on alati probleem, et kui eelmängu ei ole, kuidas siis noot kätte saada; temal ei olnud üldse probleemi – lihtsalt võttis õhust, laulis, ja oligi õige. Kõik lauljad kes pärast samu osi mängisid, imestasid, et kuidas ta saab kohe pihta. Nii kui laulma hakkab, kohe õigest noodist! /.../ Ta rääkis teksti niimoodi, et tõesti just nüüd oli vaja muusikat juurde. Ja kui ta siis veel tantsima hakkas – mitte üheski kohas ei tekkinud kääre sinna vahele, et nüüd lõpetas näitemängu, nüüd hakkas laulma, nüüd tantsunumbrit esitama. Ideaalne žanri valdaja.
Mait Malmsten: „... Aga Jüris oli väärikust. Eks tema oli muidugi oma legendaarseid tempe juba üksjagu teinud ka. Aga minu ajal seda väärikust, selgroogu tal vaieldamatult oli. Tema vaikimine oli teatri ruumides tihtipeale väga kõnekas, kui olid segased meeleolud või pöördelised ajad, nagu siis, pärast vabariigi taasiseseisvumist juhtus. Väga paljud räägivad, annavad endast igatpidi märku, aga sellest on palju vähem tolku kui õigel ajal vaikimine.
Isiklikku
Isa Igor Krjukov (8. juuni 1907 – 25. veebruar 1955) suri, kui Jüri oli kõigest kuuekuune. Igori isa oli Aleksei Krjukov. Igor oli Eesti Vabariigi ajal käinud Tartu Ülikoolis, pärast sõda oli ta kommunist ja Ministrite Nõukogus teenistuskirjas, ta oli ministri asetäitja.
Vanem vend Oleg Krjukov (3. detsember 1947 – 14. detsember 1983) lõpetas Moskva Polügraafia Instituudi, töötas trükikojas, lõpuks oli koondise Eesti Trükitööstus peadirektor.
Jüri Krjukov elas pea terve elu Tallinnas emakodus Vambola tänaval. Elu lõpupoole oli ta sunnitud kodu vahetama.
Maetud Tallinna Metsakalmistule, teatrirahva kvartalisse, kursusevend Urmas Kibuspuu lähedusse.
1989. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
XXXV NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti 7.–26. märtsini 1989 Taškendis.
Algselt pidi turniir toimuma üleüldse Vilniuses, kuid pärast leedulaste loobumist viidi see üle Usbekistani. Taškendi kliima osutus osavõtjatele raskeks, nii jättis haigestumise tõttu turniiri täiesti pooleli Vladimir Traitelovitš, aja maha olid aga sunnitud võtma veel ka Aleksei Verhovõhh, Mihhail Korenevski ja Nikolai Mištšanski.
Kolmandat korda tuli NSV Liidu meistriks Aleksandr Baljakin.
Nightly Cares
"Nightly Cares" on singel ansambli múm 2004. aastal ilmunud plaadilt "Summer Make Good".
Lugude nimekiri
Plaadifirma: Fat Cat (cd7fat14 / 7fat14). Formaat: 3" CD
Koldamäe
Koldamäe on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Gustav Špet
Gustav Špet [gust'aav špett] (Густав Густавович Шпет; 7. aprill (26. märts) 1879 Kiiev – 16. november 1937 Tomsk) oli poola päritolu Venemaa filosoof.
Koldamäe
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Nightly Cares
Viited
Nightly Cares Nightly Cares
Rosemary Verey
Rosemary Verey (21. detsember 1918 – 31. mai 2001) oli Inglise aiakujundaja, lektor ja kirjanik.
Elulugu
Rosemary Isabel Baird Sandilands sündis 21. detsembril 1918 Inglismaal Kenti krahvkonnas Chathamis. Kuningliku mereväeohvitseri tütrena omandas ta hariduse Eversley koolis Folkestone'is ja õppis majandusteadust Londoni ülikoolis. Ent nagu ajale kohane, loobus ta oma karjäärist ning pühendus perele ja abielule.
Rosemary Sandilands abiellus 1939. aastal David Vereyga, kes oli arhitektuuriajaloolane ja kirjanik. Neil oli kaks tütart ja kaks poega. Rosemary Verey tegeles vabal ajal jahindusega, mängis tennist ning õpetas varasematel aastatel kodus ise oma lapsi.
Rosemary Verey suri 31. mail 2001 Cheltenhamis. Sellest ajast tegeleb Barnsley valdusega tema poeg Charles.
Esimene aed
pisi|Barnsley maja Rosemary Verey esimene ja ühtlasi ka tema kuulsamaid kujundatud aedu on ta enda koduaed, nelja aakri suurune Barnsley kinnistu aed Gloucestershire'is. Kasutades oma erakordset värvitunnetust, kujundas ta aia, mis peegeldas ja andis rohkem iseloomu 17. sajandi lõpus ehitatud Barnsley majale. Aia kujundamisel kasutas ta oma teravat mõtlemist, teadmisi aedade ajaloost ja taimedest, mida ta omandas ise, lugedes antiikseid aiakujundusteoseid. Tema enda kirjutatud raamatud, stiililt maalähedased ja praktilised, toetusid jõudsalt tema enda arusaamadele sajandipikkustest aiakujunduspõhimõtetest.
1970. aastal avas ta oma aia avalikkusele üheks päevaks, ent külastajate rohkuse tõttu oli see lõpuks avatud kuus päeva nädalas.
1984. aastal, kui ta abikaasa David suri, hakkas Rosemary Verey aedu kujundama Ameerika ja Inglismaa klientidele.
Rosemary Verey oli hästi tuntud selle poolest, et kandis silmapaistvad elemendid suurtest avalikest aedadest üle koduaedadesse, kohandades nende suuruse koduaiale sobilikumaks. Barnsley maja aia kuldvihmakäik on üks neist, mis on inspireeritud Põhja-Walesi Bodnanti suurest kuldvihmakäigust. Vereyt peetakse aiakujundajaks, kes muutis köögiviljaaedade rajamise populaarseks. Barnsley maja köögiviljaaia rajamisel on saadud inspiratsiooni Château de Villandry köögiviljaaiast Prantsusmaal.
Aedade kujundamine algab
Algul nõustas Rosemary Verey aiandusteemadel sõpru ja naabreid, aga ajapikku muutus see sissetoovaks tööks. Esimesed aiakujundused tegi Verey Inglismaal, aga 1980. aastal saatis ta ühe töö Kanadasse Montreal International Floralies aiandusnäitusele. Verey esimene „kuninglik” klient oli Kenti printsess Michael aastal 1981. Nad elasid lähestikku ja said sõpradeks. Lõpuks printsess Michael tellis Rosemary Vereylt ümmarguse aia ja hiljem ürdiaia kujunduse.
Rosemary Verey aiakujunduslikud ideed olid väga praktilised, ta soovitas paigaldada kruusateede alla katte, et umbrohi sealt läbi ei kasvaks. Lisaks soovitas ta muruplatse ääristada metalliga, et ära hoida töömahukat pügamist ja ääristamist.
Rosemary Verey ja Elton John
Elton John hakkas neljakümnendates eluaastates arendama aeda oma Berkshire'i majas (Woodside). Projektis osales üle mitmete aastate palju oma ala eksperte. Rosemary Vereyle oli see suur au, et Elton John valis just tema oma aiaga töötama. Rosemary Verey vastutas talviste taimede istutusplaanide eest. Nende aastate jooksul kujundas Verey ka muid aiaosi: esimesena disainis ta „valge aia” peamaja juurde, tegu oli taas klassikalise Verey disainiga. Valge aed asendati hiljem Itaalia aiaga. Rosemary Verey disainis ka „The Ribbon Boarders”, mis on püsilillepeenrad, istutatud Gertrude Jekylli stiilis: üks värv sulandub järgmise värvi sisse ja kokku moodustavad vikerkaarevärvilise peenra. Rosemary Verey teenis Elton Johni aias töötades 12 000 naela (13 382 eurot).
Tunnustus
1996. aastal autasustati teda Briti impeeriumi kõige kõrgema ordeniga (OBE) ning 1999. aastal Victoria aumärgiga (VMH), mis on kuningliku aiandusseltsi kõrgeim tunnustus.
Põhja-Sosva
Põhja-Sosva (vene Северная Сосьва) on jõgi Aasias. Algab Uurali idanõlvult. Ülemjooksul voolab kirdesse ja põhja, keskjooksul itta, alamjooksul põhja. Suubub vasakult Obi. Pikkus 754 km.
Namiibia lipp
thumb Namiibia lipp on Namiibia ametlik lipp, mis on kasutusel alates 21. märtsist 1990.
Lipu proportsioonid on 2:3. Lipp on jagatud diagonaalselt kolmeks väljaks. Lipuvärvid põhinevad Namiibia suurima rahvusgrupi ovambode traditsioonidel. Ülemise kolmnurga sinine värv tähistab taevast, Atlandi ookeani ja vihma, alumine roheline aga loodusvarasid. Diagonaaltriibu punane tähistab rahvast ja tema tulevikku, seda ääristav valge aga rahu ja üksmeelt. Sinisel väljal paiknev päike sümboliseerib elu ja energiat. 12 päikesekiirt tähistavad erinevaid etnilisi gruppe.
Harilik kopsusamblik
Harilik kopsusamblik (Lobaria pulmonaria) on kopsusamblikuliste sugukonda kopsusambliku perekonda kuuluv samblikuliik.
Kirjeldus
Harilik kopsusamblik on suur, lehtja keha ehk tallusega epifüütne samblik. Ta koosneb kottseenest, mis on sümbiootilises suhtes nii rohevetika kui ka tsüanobakteriga. Tsüanobakteri kogumikud paiknevad sageli talluse alumisel pinnal ja on silmatorkavamalt tumedamad kui talluse ülejäänud pind.
Kopsusambliku talluse diameeter on enamasti 5–15 cm. Üksiku hõlma laius jääb vahemikku 1–3 cm ja pikkus on kuni 7 cm. Märjana on kopsusambliku tallus pealt säravroheline ja nahkjas, kuid kuivades muutub paberitaoliseks ja pruuniks. Ülapoolel on tallus roidelise ja lohkliku mustriga, millele vastab talluse valkja ja viltja pinnaga alapoole võrkjas muster. Talluse kinnitamiseks on samblikul ritsiinid.
Keemiline koostis
Kopsusamblik sisaldab suurel hulgal samblikuaineid, millest valdav on norstikthape. Norstikthape kuulub depsidoonide rühma. Depsidoonid on üks paljudest samblikuainete rühmadest. Depsidoonid on samblikele kaitseks taimtoiduliste loomade eest. Lisaks hapetele kuuluvad tema koostisse ka mitmed karotenoidid, näiteks alfakaroteen ja beetakaroteen. Sambliku koorkiht sisaldab melaniini, mis kaitseb fotobionti UV-kiirguse eest. Melaniini pigmentide süntees samblikes suurendab reaktsiooni intensiivistunud päikesekiirgusele. Seetõttu on varjuga kohanenud, kuiva õhuga piirkondades elavate samblike tallused rohekashallid. Otsese päikesevalgusega paikades elavate samblike tallused on aga tumepruunid. Selline kohastumus aitab kaitsta fotosümbiont D. reticualata ' t, kuna ta ei talu üldiselt suurtes kogustes valgust. Veel sisaldab liik steroide, näiteks ergosterooli ja episterooli.
Kasvukohad
Kopsusamblik eelistab kasvada lehtpuutüvedel, mõnikord harva ka okaspuudel. Sarnaselt veel mitme lehtsamblikuliigiga kinnitub tallus substraadile lõdvalt. Eestis on kopsusamblikku leitud sagedamini haava-, tamme-, jalaka- ja sarapuutüvedelt, okaspuudest aga kuuselt. Kasvukohtadest eelistab kopsusamblik laialehelisi metsi, kuuse-segametsi, lodumetsi, puisniitusid, vanu parke, kuid võib esineda ka rabastuvates metsades. Eelistab see kasvada jämedatel puudel, kuid kopsusamblikku võib leiduda ka noorematel puudel ja kividel. Eestis on seda registreeritud 17 puuliigilt. Eelkõige eelistab ta puid, mille pH on üle 5, näiteks harilikku saart ja harilikku tamme.
Levik
Kopsusamblik on laia levikuga liik, esinedes nii Euroopas, Aasias, Põhja-Ameerikas kui ka Aafrikas, eelistades niiskeid elupaiku, eriti mereäärseid alasid. Põhja-Ameerikas on harilik kopsusamblik teistest perekonna liikidest kõige tavalisem.
Harilik kopsusamblik on Eestis ebaühtlaselt levinud, kasvades eelkõige metsades, kuid ka poollooduslikes kooslustes, näiteks puisniitudel ja vanades parkides.
Seisund
Harilik kopsusamblik on iseloomulik liik Euroopa vanade laialehiste metsade samblikukooslustele. Seetõttu kasutatakse teda laialdaselt looduskaitselise väärtusega metsade indikaatorliigina. Paljudes Euroopa riikides (Ungari, Poola, Saksamaa, Šveits, Taani jt) on see samblikuliik õhusaaste või sobivate metsade puudumise tõttu kas hävinenud või on tema arvukus tugevasti langenud. Eestis kuulub harilik kopsusamblik kaitstavate liikide III kaitsekategooriasse ja punase nimestiku tähelepanu vajavate liikide kategooriasse. Liigi suurim teadaolev leiukohtade tihedus jääb Kirde- ja Edela-Eestisse. Ülejäänud 12 Eesti maakonnas varieerub leidude arv üldkogumist 0,5–6%. Liigi leidudest on 86% pärit looduskaitsealadelt, rahvusparkidest või vääriselupaikadest. Samas, 81% ajaloolistes leiukohtades (teada perioodil 1897–1992) on harilik kopsusamblik ilmselt hävinud, kuna neist kohtadest puuduvad uuemad leiud. Näiteks on liik hävinud Tallinnas ja Tartus ja nende linnade lähiümbruses ning Kesk- ja Lõuna-Eesti parkides, mis on ümbritsetud põllumajandusmaastikuga. Aastatel 1993–2010 hävis puistu lageraiete tõttu 6% hariliku kopsusambliku kasvukohtadest ning 19% liigi kasvukohtadest on ohustatud, kuna metsaosa, kus samblik kasvab, piirneb vähemalt kahest küljest lageraielankidega. Hävinud kasvukohtadest 40% ja enamik ohustatutest on Ida- ja Lääne-Virumaa metsade vääriselupaigad.
Kasutusalad
Kopsusambliku pind meenutab kopsu kude ja seetõttu arvati vanal ajal, et ta on heaks abinõuks kopsuhaiguste vastu. Tänapäeval kasutatakse liiki rahvameditsiinis astma, uriinipidamatuse ja söögiisu puuduse korral. India traditsioonilises meditsiinis kasutatakse liiki verejooksu ja ekseemi korral ning Kanadas verise köha raviks. Harilikku kopsusamblikku on kasutatud ka kui antiseptilist vahendit haavade puhastamiseks.
Kopsusamblikuga saab lõnga oranžiks värvida ning liiki on kasutatud ka naha parkimisel, parfüümitööstustes ja koostisosana õlle keetmisel.
Õhukese kihi kromatograafia
pisi|800px|Õhukese kihi kromatograafia; protsessi etapid ja tulemus, kus 1 – stardijoon; 2 – tugevamini adsorbeerunud ühend; 3 – nõrgalt adsorbeerunud ühend; 4 – eluendi lõppnivoo pisi|Õhukese kihi kromatograafia lehed UV-lambi all Õhukese kihi kromatograafia ehk õhekihikromatograafia ehk lihtsalt kihtkromatograafia on laboratoorne kromatografeerimise tehnika, planaarkromatograafia meetod, kus keemiliste ühendite segu lahutatakse tasapinnalisele inertsest materjalist plaadile kantud adsorbendi kihis (0,2–2 mm silikageel või alumiiniumoksiid või tselluloos vm).
Õhukese kihi kromatograafia on üks kõige kiiremaid jaotuskromatograafia võimalusi. See võimaldab segu komponente tuvastada proovi väga väikese mahu juures. Analüüsida on võimalik tugevasti lahjendatud proove, milles ainet on 0,1–10‰. Peale selle on see suhteliselt odav meetod.
Ained (proov ja standardühendite lahused) kantakse väikeste täpikestena plaadi alaserva lähedale stardijoonele. Seejärel asetatakse plaat püstiselt elueerimisnõusse, mille põhjas on eluent (lahusti või lahustite segu), ja nõu suletakse. Eluent tõuseb kapillaarjõudude mõjul piki plaati ülespoole ja sellega koos hakkavad ülespoole liikuma ka stardijoonele kantud ained, kusjuures komponendid, liikudes erineva kiirusega, eralduvad üksteisest laikudena. Plaat võetakse nõust välja, kui eluendi tase on jõudnud plaadi ülaserva lähedale. Plaat kuivatatakse ja vajadusel komponentide laigud ilmutatakse näiteks joodi aurudega või fosformolübdeenhappe lahusega.
Õhukese kihi kromatograafial on kaks modifikatsiooni. Normaalfaaskromatograafias on polaarne adsorbent ja apolaarsed voolutid ehk eluendid, aga pöördfaaskromatograafias on apolaarne adsorbent ja polaarsed voolutid.
Õhukese kihi kromatograafia kõige olulisem parameeter on aine liikuvustegur. See sõltub aine jaotumisest liikuva ja liikumatu faasi vahel ehk jaotuskoefitsiendist. Liikuvusteguri eksperimentaalseks määramiseks mõõdetakse kromatograafilisel plaadil liikuva faasi ja uuritavate ainete läbitud teepikkused. Kui lahustifrondi kaugus stardijoonest on tinglikult 100%, siis kõigile segu komponentidele vastab mingi väiksem liikuvustegur. Kindlates tingimustes (lahustite süsteem, temperatuur, ilmutamise viis, sorbent) on igal ühendil kindel liikuvustegur. Aga kuna seda mõjutavad nii paljud muutujad, siis ainult liikuvusteguri järgi ainet tuvastada ei saa. Reeglina tuleb õhukese kihi kromatograafiaga määratud ained tõestada veel mõne muu meetodiga.
Õhukese kihi kromatograafia metoodika ja seadmestiku töötas välja saksa teadlane Stahl 1956.
Ida-mustvaeras
Ida-mustvaeras (Melanitta americana) on partlane. Mõnes süsteemis käsitletakse teda mustvaera alamliigina – Melanitta nigra americana.
Täiskasvanud emase kaal on keskmiselt umbes 980 g, täiskasvanud isase isendi keskmine kaal on 1100 g. Pikkus 43–49 cm.
Alexandru Pînzari
Ta lõpetas aastal 1992 Odessas merekooli. Aastal 1997 lõpetas ta Politseiakadeemia (Academia de Poliție „Ștefan cel Mare”)
Ta alustas karjääri aastal 1998 Buiucani (Chișinău linnaosa) politseiinspektsiooni kohtusüsteemi politseiinspektorina. Aastatel 2016–2020 töötas ta Politsei peainspektsiooni juhatajana
2020. aasta 16. märtsist kuni 9. novembrini oli ta Moldova kaitseminister.
Ġ
Ġ (ġ) on ladina kirja täht, mis on moodustatud G kohale punkti lisamisega.
Tähte kasutatakse tšetšeeni ladina tähestikul põhinevas tähestikus (vastab kirillitsa tähele гI), malta tähestikus on see 7. täht F ja G vahel ning hääldub /dʒ/. Tähte kasutati vanas iiri kirjakeeles, tänapäeval kasutatakse selle asemel digraafi 'gh'.
Tähte on kasutatud ka araabia ja ukraina translitereerimisel ning vanainglise keele /j/-na hääldunud g märkimisel.
Gertrude Baines
thumb Gertrude Baines (6. aprill 1894 – 11. september 2009) oli USA ülipikaealine ja alates 2. jaanuarist 2009 kuni surmani maailma vanim inimene. Ta suri 115-aastaselt.
Ikati ahelik
Ikati ahelik on mäestik Aasias Taga-Baikalimaal. Kulgeb edela-kirde suunas. Kõrgus kuni 2573 meetrit.
Jean-Baptiste de Lamarck
pisi|Jean-Baptiste Lamarcki portree Jean-Baptiste de Lamarck (1. august 1744 – 18. detsember 1829 Pariis) oli prantsuse loodusteadlane, akadeemik ja sõjamees.
Lamarcki peateos oli "Philosophie Zoologique" (1809), kus ta avaldas oma teooria liikide muutumisest ja selle põhjustest. See oli esimene terviklik evolutsiooniteooria, mida hakati nimetama lamarkismiks. Tema nimelühend on Lam.