cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liivlased
Taasiseseisvunud Läti
Viimane liivi emakeelega inimene, Grizelda Kristiņ, suri 2013. aastal Kanadas. Etniline enesemääramine pole enam seotud liivi keele oskuse ega kohati isegi mitte liivi päritoluga. Ametlikult end liivlastena määratlenud inimeste arv Lätis oli 1994. aastal 204, 1998. aastal 187, 1999. aastal 185, 2000. aastal 177, 2006.–2007. aastal 172, 2011. aastal 174 (sama aasta rahvaloenduse järgi aga 250), 2012. aastal 164 ja sealt edasi püsinud enam-vähem stabiilsena (2020. aasta seisuga 159). Enim elab neid Riias, Ventspilsis ning Põhja-Kuramaa rannikuala hõlmavates Kolka ja Tārgale piirkondades.
Üksikuid liivlasi elab ka teistes riikides. Eesti 2011. aasta rahvaloendusel nimetas end liivlaseks 23 inimest ja 2021. aasta rahvaloendusel 15 inimest. Venemaal on registreeritud 7 liivlast.
Matmiskombed
Liivlaste muinasaegsest kultuurist on võimalik aimu saada eelkõige nende kalmete arheoloogilise uurimisega. Vähem on seda tehtud Metsepole ja Põhja-Kuramaa aladel, kus maeti kivikalmetesse, üsna põhjalikult on kaevatud aga Väina ja Koiva liivlaste maa-aluseid kalmistuid ja kääpaid. Väina liivlaste alal avastatud kalmistud koosnevad peamiselt maa-alustest haudadest, aga leiduvad ka mõned kääbastikud. 10.–11. sajandil on neis domineerinud põletusmatused, hiljem kasvas laibamatuste osakaal. Haudadest on mõnikord leitud kive või kivikonstruktsioone. Maa-alustesse haudadesse on surnud asetatud kirstudes ja peaga loodesse, hiljem põhja. Tüüpilised hauapanused, mida enne kalmesse asetamist reeglina ka põletati või muul moel rikuti, on olnud savinõu peatsis ja koer jalutsis, naistel mitmerealised rinnakeed koos nende külge kinnitatud ripatsite ja noaga, rinnanõelad, sõled ja käevõrud, meestel kirves, 1–2 oda, tuleraud tulekiviga, nuga ja tähtsamatel isikutel ka kaheteraline mõõk, pronksnaastudega vöö, kaalud koos vihtidega ja joogisarv. Omapäraseks kombeks oli hauda kaasa panna muna. Koiva liivlaste alal on leitud peamiselt kääpaid, kus matmiskombestik ja hauapanused sarnanevad Väina liivlaste omadega. Matuste orientatsioon on seal naiste puhul olnud kirde-edela, meestel loode-kagu suunas.
Ehted ja riietus
pisi|Rahvariides liivlased Läti postmargil Liivlased erinesid ümbritsevatest rahvastest selgelt oma riietuse ja ehetega. Algul Skandinaaviast sisse toodud ja hiljem kohapeal valmistatud paarikaupa kantavad kilpkonnsõled koos rinnakeedega olid liivi naiste ehtekomplekti iseloomulikuks osaks. Kee juurde kuulusid erinevad ripatsid, tihti ka nuga ja võtmed, mis võisid olla abielunaise tunnuseks. Ripatsitel ja amulettidel olid levinud zoomorfsed motiivid. Naiste riietusse kuulusid särk, õlgadelt kilpkonnsõlgede või rinnanõeltega kinnitatav seelik, kuub ja sõba, põll, sääremähised, peakate (juuksepael või linik) ja vöö. Seelik oli pruun või sinine ja mõnikord kahevärviline, sõbad olid tumesinised. Riided, eriti sõbad kaunistati rikkalikult iluesemetega.
Meeste riietusse kuulusid linane särk, kuub, püksid, mis allpool põlve sääremähisega mähiti, ja keep. Võrreldes naistega olid rõivad ja ehted tagasihoidlikud ning tema sotsiaalsele staatusele viitasid selle asemel relvad ja kaupmeheatribuutika.
Religioon
Seisukohad liivlaste muinasaegsete religioossete vaadete sisu osas on andmete vähesuse tõttu suuresti oletused. Arvestades liivlaste üsna erinevaid matmistraditsioone võib oletada, et ühtne uskumuste süsteem puudus ja oli palju lokaalseid iseärasusi. Liivlaste usulised kujutelmad meenutasid ilmselt enim traditsioonilist soomeugrilaste maailmamudelit, kuid neis oli ka tugev baltlaste, skandinaavlaste ja slaavlaste maailmavaate mõju. Personifitseeritud nimeliste jumalate olemasolu kohta puuduvad usutavad andmed. Usuti vaime, keda võidi kutsuda jumalateks (liivi jumāl), mis hiljem kristlikule Jumalale üle kanti. Nad olid nähtamatud, kuid nende kohalolek oli tuntav. Jumalustest tehti kujusid, mida tajuti ja koheldi jumala endana – sellest on teateid ka Henriku Liivimaa kroonikas ja vihjeid arheoloogilistes leidudes. Sarnaselt paljude läänemeresoomlaste ja indoeurooplastega oli arvatavasti levinud ka emakultus. Jumalatele ja emakujudele toodi nende soosingu saavutamiseks vastutusrikastel hetkedel ohvreid: peamiselt loomi, kõige sagedamini koeri, aga mõnikord ka inimesi. Ohverdati nt ehitamise käigus majavaimule, sõjaõnne hüvanguks ja pandi ohvriloomi haudadesse kaasa.
Hauapanusena kasutatud munad, millel on olnud oluline roll slaavlaste, baltlaste ja skandinaavlaste kevadrituaalides, võisid sümboliseerida taassündi. Pärast surma usuti arvatavasti elu jätkumist teises ilmas, mis kujutas endast sünget paika maa all või maailma põhjaserval, mis seletaks ka järjekindlalt peaga loode-põhja-kirde suunas tehtud matuseid. Põletusmatustega arvatakse kaasas käivat arusaama ihu ja hinge erinevusest: ihu põlemisel jääb hing alles. Hauapanustena kasutatavate esemete põletamine ja rikkumine viitab usule ka esemete hingestatusesse. Teise ilma liikumist võidi näha teekonnana – sellest toidu lisamine hauda, mis oli liivi matuste eripäraks. Matmistraditsioonidesse kuulusid tõenäoliselt mitmed tulega seotud riitused. Sarnaselt balti rahvastega kasutasid liivlased geomeetrilist mustrit, mida seostatakse solaarsümboolikaga, ja pidasid oluliseks pööripäevi, millest annab märku asjaolu, et nende päevade vanad ristiusust mõjutamata nimetused on säilinud. Kuigi kuradi (liivi kuŗē) kuju levis liivi mütoloogias eelkõige kristlusega, oli midagi sarnast oletatavalt ka nende muinasusundis.
11.–12. sajandil hakkas levima liivlaste hulgas – Väina aladel Vene aladelt pärinev õigeusklik ja Kuramaal Taanist pärinev katoliiklik – ristiususümboolika, kuid esialgu oli see ilmselt tihedalt põimunud paganlike arusaamadega. On arvatud, et sel ajal Põhja-Kuramaal toimunud üleminek põletusmatuselt laibamatusele on just misjonitööga seotud. Domineerivaks sai ristiusk ja selle arusaamad 13. sajandil vägivaldse ristiusustamise käigus, kuigi mitmed vanad paganluse elemendid jäid veidi kohandatuna liivlaste maailmapilti alles.
Kesk- ja uusaeg
pisi|Liivlaste elamu [[Jaunciemsis (1902)]] Üksikuid liivikeelseid sõnu ja väljendeid leidub juba Henriku Liivimaa kroonikas. Andmeid liivikeelsest raamatust (nagu ka eesti- ja lätikeelsest keelatud luterlikust kirjandusest) on juba 1525. aastast. Seni nii vana raamatut leitud ei ole. Esimene liivikeelne tekst avaldati 1789, mis oli "Meieisapalve". Liivlaste ja liivi keele teaduslik uurimine algas aastal 1846, mil Andreas Johan Sjögreni (1794–1855) juhatusel leidis aset esimene uurimisreis liivlaste juurde. 1861. aastal valmis esimene liivi keele sõnaraamat (saksa-liivi) ja grammatika (tööd alustas Sjögren ja viis lõpule Ferdinand Johann Wiedemann), 1863. aastal anti esimeste liivi kultuuri- ja haridustegelaste eestvõttel Briti ja Väljamaa Piibliseltsi poolt Londonis välja eraldi köidetena ida- ja lääneliivi murdes Matteuse evangeelium, millest 1880 ilmus uus trükk.
Sõdadevaheline aeg
Liivlaste kultuurilise elavnemise perioodiks võib pidada ajavahemikku 1920–1940, mis algas Lauri Kettuneni ja Oskar Looritsa ekspeditsiooniga Kuramaa rannaküladesse. Sellest sai Eestis ja Soomes alguse liivlaste toetusliikumine, mis võttis eesmärgiks liivlastele emakeelse lugemisvara väljaandmise ja haridusevõimaluste loomise ning liivlaste ühiskondliku organisatsiooni loomise. Eestis oli aktiivseimaks organisatsiooniks Akadeemiline Emakeele Selts, kes andis omal kulul välja liivikeelset kirjandust, toetas rahaliselt liivi keele õpetamist Liivi ranna koolides ja hüvitas Tartu Ülikoolis õppivate mitmete liivi päritolu üliõpilaste õppe- ja elamiskulud. Soome hõimuliikumise seltsid tegelesid liivikeelse kirjanduse väljaandmise, liivlaste hariduseomandamise toetamisega, liivi rahvamaja ehitamise finantseerimise ja liivi lastele jõulukinkide saatmisega. 1931.–1938. tegutses Liivi ranna kirikutes Soomest saadetud liivikeelne pastor. 1931. aastal hakkas Soome hõimuliikumise toel ilmuma ajakiri Līvli.
Eestis ja Soomes ilmus sõdadevahelisel ajal kokku umbes 20 liivikeelset raamatut (laulikud, luulekogud, lugemikud, vaimulik kirjandus), mis moodustab põhilise osa olemasolevast liivikeelsest kirjandusest. See on peamiselt tarbekirjandus: viis liivi lugemikku, "Piški katkismus" (1936), "Ūž Testament. Evangeliumõd ja apostõld tüöd" (1937), "Līvlist vaimli loulrāntõz" (vaimulik lauluraamat, 1939). Vaimulik kirjandus anti välja Soomes ja Ūž Testament on oma 296 leheküljega suurim liivikeelne raamat. Soomes ilmunud liivikeelse ilmaliku kirjanduse näide on kooliõpetaja Pētõr Dambergi „Jemakiel lugdõbrāntõz skūol ja kuod pierast" I (1935), mis sisaldab oma 99 leheküljel palju rahvaehtsat lugemismaterjali ja luuletusi liivi autoritelt (Karl Stalte, August Skadin jt.).
pisi|[[Mardipäev|Mardisant "sõel" Mazirbes (1928)]] Toetusliikumise tulemusel liivlaste kultuuri- ja seltsielu elavnes. 1922. aastal asutati liivi koor ja näitering. Aastal 1923 asutati Līvõd Īt (Liivi Liit), mis võttis eesmärgiks liivi keele elushoidmise, liivlastele teadmiste levitamise ning nende majandusliku ja sotsiaalse olukorra parandamise. Ehkki liivi kirjakeele loomine oli raskendatud ida- ja lääneliivi murrete rääkijate üksmeele puudumise pärast, saavutas Liit juba samal aastal liivi keele jõudmise valikainena mitmesse kooli. 1920. ja 1930. aastatel õppis liivi keelt igal aastal üle saja lapse. Peamiselt välismaiste annetuste toel valminud Liivi rahvamaja Mazirbes avati 1939. aastal.
Oma kaugemate eesmärkide – liivi keele säilitamine ning liivi rahvusliku eneseteadvuse loomine ja tugevdamine – saavutamisel liivlaste toetusliikumine ebaõnnestus. 1930. aastatel Lätis võimule tulnud marurahvuslik valitsus, kel tekkis ka poliitiline vastasseis Eesti ja Soome valitsustega, ei soosinud nende riikide esindajate tegevust liivlaste juures. Soomes väljaantud liivi lugemikku ei lubatud Lätis liivi keele õpetamiseks kasutada, tsensuurinõuete tõttu jäi ka Līvli väljaandmine ajutiselt toppama. Liivi randa saadetud Soome pastoril tekkisid probleemid tegutsemiseks tööloa saamisega.
Teisalt ei osanud Eesti ja Soome hõimuliikumise aktivistid arvestada liivlaste endi leige ja kohati vastumeelse suhtumisega liivi keele elushoidmisse. Eesti ja Soome seltside ärgitusel ja kulul kõrgemat haridust omandama asunud liivlased, kelles nähti tulevasi liivi rahvusliku liikumise juhte, ei täitnud tihti ootusi. Mitmed Soomes, Eestis või mujal Lätis õppinud noored ei olnud enam huvitatud kodukohta tagasipöördumisest või ei leidnud seal tööd. Koolides liivi keelt õpetanud pedagoogi töömeetodid olid vähetulemuslikud ja ka vanemad ei soovinud oma laste osalemist liivi keele tundides – nad olid juba suuresti läti identiteediga ega huvitunud liivi keele säilitamise püüetest. 1930. aastatel kodudes liivi keelt enam praktiliselt ei õpetatud.
Nõukogude aeg
Nõukogude võimu tuleku, millega kaasnes Liivi Liidu ja Mazirbe rahvamaja sulgemine, ning Teise maailmasõja sündmuste tõttu katkes Läti Vabariigi ajal alanud kultuuriline tegevus. See taastus 1970. aastatel, mil loodi liivi etnograafilised ansamblid Līvlist Riias ja Kāndla Ventspilsis ning folkloorirühm Skandinieki. Kultuuriüritusteks võib pidada ka samal kümnendil toimunud liivi luuletaja Kōrli Stalte sajanda sünniaastapäeva tähistamist Lielupes ja liivi luuletajatele mälestuskivi paigaldamist Miķeļtornise kalmistule. Oluline kultuurisündmus oli ka liivi etnograafiliste esemete kollektsiooni avamine Mazirbes. 1988. aastal taasalustas tööd Liivi Liit.
Taasiseseisvunud Läti
Taasiseseisvunud Läti riik võttis omale seadusliku kohustuse liivi kultuuri kaitsta ja edendada, mida ta täielikult täita pole suutnud. Riigipoolsed olulisemad sammud liivi kultuuri heaks on olnud Kuramaa rannikule kultuurilis-ajaloolise ala "Liivi rand" (liivi keeles Līvõd Rānda) loomine, riikliku sihtprogrammi "Liivlased Lätis" (läti keeles Lībieši Latvijā) asutamine, tänu millele on ilmunud mitmeid hariva ja teadusliku sisuga väljaandeid, ning endise liivi rahvamaja tagastamine Liivi Liidule. Algul eraalgatuse korras, aga alates 1995. aastast ka Läti Ülikoolis, hakati korraldama liivi keele kursusi, mille hõlbustamiseks lepiti 2005. aastal kokku liivi kirjakeele normis. Taas hakkas ilmuma ajakiri Līvli, mis tänapäeval on küll enamjaolt lätikeelne. Liivi Liidu kaudu on välja antud liivikeelseid materjale, sh liivi keele õpik. 1994. aastal loodud organisatsioon Liivi Kultuuri Keskus (liivi Līvõ Kultūr sidām) on korraldanud liivi kunsti näituse, andnud lühiajaliselt välja liivikeelset kultuuriajakirja Õvā, üllitanud liivikeelse luulekogumiku ja liivi-läti sõnaraamatu ning toimetab liivi keele, kultuuri ja ajaloo portaali Livones.net. Asutatud on mitmeid lauluansambleid, korraldatud liivi laste ja noorte suvelaagreid. Alates 1989. aastast peetakse igal aastal augusti esimesel nädalavahetusel Mazirbes Liivi Liidu organiseeritud liivi pühi, teine oluline tähtpäev on 18. november, mil tähistatakse liivi lipu esmaesitlemist. 2010. aastal sai liivikeelne laul "Rišti räšti" (viis: Raimonds Tiguls, sõnad: Valts Ernštreits) Eurovisiooni lauluvõistluse Läti eelvooru finaali.
Antropoloogiline iseloomustus
1870. aastatel liivlaste füüsilisi omadusi mõõtnud Otto Gustav Friedrich Weber ja Ferdinand Waldhauer leidsid, et antropoloogiliselt on nad lähedased karjalastele: pikka kasvu, kuivetu kehaehitusega. Liivlastel leiti olevat kastanpruunid juuksed, hallid või pruunikirjud silmad, kitsas piklik nägu ja lühipealine kolju. Heledamad juuksed esinesid vaid lastel. Habemekasv ja kehakarvasus oli meestel tugev, habe oli tumepruun. Wilhelm Hillneri arvates meenutasid liivlased iseloomu poolest eestlasi, olles meremeestena ettevõtlikumad ja solidaarsemad kui põlluharijad lätlased.
Sümbolid
Liivi rahvuslipuks on kujunenud Liivi Liidu lipp, mille kasutuselevõtupidu toimus 1923. aasta 18. novembril Mazirbes. Selle mõõdud ja värvide suhe sarnanevad Läti riigilipu omadega. Selle värvid – roheline, valge ja sinine – sümboliseerivad randa, nagu seda oma paadist näeb kalamees: roheline mets, valge liiv ja sinine meri.
Lipu avamisüritusel kooriga esitamiseks kirjutas Karl Stalte Fredrik Paciuse viisile, mida kasutavad Soome ja Eesti hümnid, liivikeelsed sõnad. Laulu, mille pealkirjaks sai "Min izāmō, min sindimō", hakati hiljem pidama liivlaste hümniks.
Lionel Aingimea
Lionel Rouwen Aingimea (sündinud 1969) on Nauru advokaat ja poliitik, kes oli alates 27. augustist 2019 kuni 29. septembrini 2022 Nauru president.
Elulugu
Aingimea õppis Austraalias õigusteadust ning töötas MTÜ-s Regional Rights Resource Team, hiljem Marshalli Saartel riigiadvokaadina. Ta on olnud Lõuna-Vaikse ookeani ülikoolis õigusteaduse õppejõud.
Aingimea kandideeris 2013. aastal Menengi valimisringkonnas parlamenti, kuid ei osutnud valituks. Pärast ebaõnnestunud valimisi sai temast president Baron Waqa valitsuse justiitsminister.
2016. aasta valimistel läks Aingimeal paremini ning temast sai Menengi esindaja parlamendis ning justiits- ja piirivalve abiminister. Ta töötas justiitsminister David Adeangi alluvuses. Ta taasvaliti parlamenti 2019. aastal, president Waqa valituks ei osutunud. Uus parlamendikoosseis valis Lionel Aingimea riigi presidendiks, ta kogus 12 häält, konkurent David Adeang sai 6.
Wicca
Wicca on peamiselt inglise keelt kõnelevates maades levinud uuspaganlik usuline liikumine. Wicca-usund on polüteistlik, peamisteks pühimusteks on Jumalanna ja Sarviline Jumal: esimest seostatakse enam maapinna ja kuuga, teist metsiku looduse ja päikesega.
Kõikidele Wicca rühmitustele on ühine maagia kasutamine (tunnussümbol on pentagramm), piirdumine peamiselt kahe jumalusega (kuigi eri voolud nimetavad jumalusi eri nimedega ning pole ka üksmeelt selles, kas tegu on sümbolite, tegelike jumalate või jungilike inimese alateadvuses olevate arhetüüpidega). Ühised on küllalt sarnased rituaalid - igakuised kooskäimised esbatid täiskuul, aasta kaheksa suuremat rituaali ehk sabatid tähistavad pööripäevi ning samhain ' i ehk halloween ' i (31. oktoober), imbolc ' i ehk küünlapäeva (2. veebruar), beltane ' i ehk maipüha (30. aprill) ja lugnasadh ' i (1. august). Samuti on laiemalt aktsepteeritud mõned üldised tõekspidamised, mis on kokku võetud "Wiccan Rede'i" nimelises värsstekstis - lõpulause "Harm none and do what you will" ("tee, mida soovid, kui see halba ei tee") on saanud üleüldiseks wiccalaste tunnuslauseks. Paljud Wicca kirjutised rõhutavad sallivust teiste usundite ning ka uuspaganlike õpetuste suhtes, kuid väga selgelt eristatakse oma õpetust satanismist ning New Age usunditest.
Wicca tänapäevase leviku alusepanijaks peetakse Gerald Brosseau Gardnerit (1884—1964). Gardneri kinnitusel on wiccalaste loitsud, maagilised protseduurid, rituaalsed esemed ning rituaalid olnud fikseeritud juba 16. sajandil "Varjude raamatus". Oma tegevuses püüdis Gardner igati rõhutada Wicca traditsioonide iidsust ja autentsust, kuid hilisemad asjahuvilised ja kriitikud on leidnud, et suur osa Gardneri viidatud traditsioonidest oli müstifikatsioon, st ta oli rituaalid, loitsud ja protseduurid keskaegse rituaalse maagia tekstidele ja kaasaegsete okultistide töödele toetudes ise kokku põiminud.
Jaan Urvet
Jaan Urvet, sündinud 7. septembril 1948 Šunja külas, Molotovi oblastis, on Eesti teatri- ja ühiskonnategelane.
Jaan Urvet lõpetas 1967. aastal Tallinna 42. Keskkooli ja 1971. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise eriala. 2004. aastal omandas ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas Lavakunstikoolis teatrimagistri kraadi.
Aastatel 1974–1977 töötas Eesti NSV Riiklikus Nukuteatris lavastaja ja näitlejana. Aastatel 1970–1980 oli Käpiku ja 1990–1998 Tallinna Toomteatri peanäitejuht. Aastatel 1970–1980 oli ta ka Tallinna Toomklubi projektijuht ja 1990–2013 selle direktor. Aastatel 2002–2013 oli projektiteatri KATeater kunstiline juht. On töötanud Jõhvi Nukuteatris Lepatriinu, Kärdla Nukuteatris, A. H. Tammsaare nimelises Teatris ja Tallinnfilmis. Osalenud lavastustega festivalidel Soomes, Rootsis, Taanis, Saksamaal, Leedus, Lätis, Valgevenes, Poolas, Tšehhis, Hispaanias, Bulgaarias, Venemaal, Kanadas, Jaapanis, Venezuelas, Peruus, Tšiilis, Zimbabwes ja Argentinas.
Poliitiline tegevus
Jaan Urvet on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige alates 1991. aastast. Aastatel 2006–2007 oli ta Rapla linnapea, aastatel 2014–2018 Ruhnu vallavanem.
Isiklikku
Ta on abielus. Tal on täiskasvanud tütar ja kaks poega ning kuus lapselast.
Kontinentaalblokaad
Kontinentaalblokaad (21. november 1806 kuni 11. aprill 1814) oli 21. novembril 1806 Berliinis Napoleon I algatusel välja kuulutatud majandusblokaad Suurbritanniale, vastuseks 16. mail 1806 kehtestatud mereblokaadile.
Lõpetati Euroopa mandri ja Briti saarte vahelised kaubandussuhted, et Suurbritannia majandust nõrgestada. See oli ettevalmistus Suurbritannia vallutamiseks.
Blokaad lõpetati novembris 1814.
pisi|left|380px| Napoleoni valdused [[1811 ]] pisi|380px| [[Euroopa aastal 1818 ]]
Vladimír Špidla valitsus
Vladimír Špidla valitsus tuli Tšehhi Vabariigis võimule 15. juulil 2002 ja lahkus 4. augustil 2004.
Valitsuse koosseis
1Eri allikates erineb --
Rahvusvaheline Tööorganisatsioon
pisi|Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni lipp Rahvusvaheline Tööorganisatsioon (inglise keeles International Labour Organization, lühend ILO; prantsuse keeles Organisation internationale du travail) on rahvusvaheline ÜRO alluvuses tegutsev organisatsioon, milles tegeletakse eelkõige rahvusvaheliste tööstandardite koostamise ja töötingimuste järelevalvega liikmesriikides.
Organisatsiooni asutasid 28. juunil 1919 Genfis 24 riiki. Alates 1946. aastast on see ÜRO-le alluv spetsialiseeritud asutus. Tööorganisatsioon sai esimeseks ÜRO spetsialiseeritud asutuseks.
Rahvusvahelisse Tööorganisatsiooni kuulub 2012. aasta seisuga 185 riiki. ÜRO liikmetest ei kuulu sinna Andorra, Bhutan, Cooki saared, Liechtenstein, Mikroneesia, Monaco, Nauru, Niue, Põhja-Korea, Tonga ja Vatikan.
Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni peakorter asub Genfis. Kõrgeim otsustav kogu on kord aastas kogunev Töökonverents, kus osaleb igast liikmesriigist kaks valitsuse esindajat ning üks tööandjate ja üks töövõtjate esindaja.
Anaeroobne lagunemine
Anaeroobne lagunemine on orgaanilise aine lagunemine vaba hapnikuta ehk anoksilises keskkonnas seal elavate mikroorganismide toimel. Seda toimet või selle ärakasutamist nimetatakse anaeroobseks lagundamiseks ehk anaeroobseks kääritamiseks.
Anaeroobseid lagundamisprotsesse kasutatakse ära näiteks teatud reoveepuhastusetappides.
Rahvusvaheline Tööorganisatsioon
Uusi liikmeid tohib vastu võtta igal töökonverentsil, kusjuures liikmekandidaadi poolt peab hääletama 2/3 kõigist saadikutest, sealhulgas 2/3 valitsuste esindajatest. Enne seda peab kandidaat tööorganisatsiooni peadirektorile lubama, et täidab kõiki tööorganisatsiooni liikme kohustusi.
Aastal 1969 sai Rahvusvaheline Tööorganisatsioon Nobeli rahuauhinna.
C-27J Spartan
C-27J (Alenia C-27J Spartan) on keskmise suurusega kahe mootoriga militaartranspordilennuk, mis on väljatöötatud lennukist G.222 (C-27A). Lennukil on samad süsteemid ja mootorid mida kasutatakse ka lennukitel C-130J Hercules.
Andreas D. Fröhlich
Üldise eripedagoogika professor. Oma töödes on keskendunud vaimupuudele ning pedagoogika ja hoolduse integratsioonile.
Õppis noorena pedagoogikat, filosoofiat ja eripedagoogikat ning töötas palju aastaid raske ja liitpuudega lastega rehabilitatsioonikeskuses Landstuhl. Tema intensiivne uurimistöö raskete puuete, teadvusekaotamise ja hoolduse vallas viisid ta basaalstimulatsiooni kontseptsiooni väljatöötamiseni, millega ta ka tuntuse saavutas.
Töötas 1986 aastast Kölni Ülikoolis eripsühholoogia alal. Hiljem oli professor Mainzi Ülikoolis. Aastast 1989 oli professor Heidelbergi Ülikoolis vaimupuudepedagoogika alal. Ajavahemikus 1994–2008 Koblenzi-Landau Ülikooli Eripedagoogika Instituudis.
Metasekvoia (perekond)
Metasekvoia (Metasequoia) on okaspuulaadsete seltsi küpressiliste sugukonda kuuluv heitlehine okaspuu.
Perekonna ainuke elusolev liik metasekvoia kasvab Hiinas. Teada on ka kolm fossiilset liiki.
Paleontoloogia
Mitmelt poolt põhjapoolkeralt on leitud metasekvoia fossiile ja nende põhjal on kirjeldatud üle 20 väljasurnud liigi, kuid tänapäeval ühendatakse need kõigest kolmeks liigiks ja ülejäänuid peetakse nende alamliikideks või paralleelnimedeks.
Paleotseeni ja eotseeni ajastul kasvasid Maal ulatuslikud metasekvoiametsad isegi nii kaugel põhjas kui 80° põhjalaiusel Ellesmere'i saarel ja Axel Heibergi saarel. Sel ajal oli seal keskmine õhutemperatuur 14–19 °C võrra soojem kui tänapäeval, kuid sellegipoolest esinesid seal polaarpäev ja polaaröö, mistõttu olid metasekvoiad juba sel ajal kõige tõenäolisemalt heitlehised. On oletatud, et heitlehisus oligi põhjuseks, miks metasekvoia suurtel laiustel nii edukas oli, kui igihaljaste okaspuudega võrrelda.
Metasekvoiad on hästi teada hiliskriidi kuni miotseeni ladestutest, aga hilisemast ajast puuduvad täiesti. Sellepärast peeti metasekvoiasid kaua aega miotseenis väljasurnuteks. Esimesena kirjeldas metasekvoia perekonda teaduslikult Shigeru Miki 1941 keskaegkonnast pärit fossiilide põhjal.
Avastuslugu
1944 avastati Hiinas Hubei provintsis Lichuanis väike tundmatute puude salu. Käimasoleva maailmasõja tõttu ei uuritud neid puid lähemalt enne 1946. aastat. Alles 1948 kirjeldasid seda puud teaduslikult Wan Chun Cheng ja Hu Xiansu ning määrasid ta metasekvoia perekonda.
Samal aastal korraldas Harvardi ülikooli arboreetum ekspeditsiooni metasekvoia seemnete kogumiseks. Seejärel levitati puu seemneid, seemikuid ja istikuid paljudesse ülikoolidesse ja arboreetumitesse.
Tänapäeval on Lichuanis leitud mitu metasekvoiaasurkonda. Enamik neist on väikesed ja koosnevad kuni 30 puust, aga kõige suuremas on hinnanguliselt 5400 puud.
Kirjeldus
pisi|Metasekvoia okkad Metasekvoia on kiire kasvuga ilus puu. Väikestes aedades ei ole neid hea kasvatada, sest nad kasvavad selle jaoks liiga suureks, aga suurtesse aedadesse ja parkidesse nad sobivad. Kuigi nad kasvavad looduslikult märgades kohtades, taluvad nad ka kuiva pinnast. Londonis kasvatatakse neid isegi tänavate ääres. Erinevalt enamikust okaspuudest ei heida nad talvel õieti varju.
Metasekvoiade kõige lähedasemad sugulased on sekvoiad, nagu nimestki järeldada võib. Eriti sarnased on nende koor ja okastik. Sekvoiade hulka kuuluv sooküpress Taxodium distichum on samuti heitlehine ja seetõttu metasekvoiaga veelgi sarnasem. Mõlema tüve alaosa muutub väga jämedaks, et kõrgele puule paremat tuge pakkuda. Ta kasvab 40–45 m kõrgeks ja 2 m jämedaks, aga tõenäoliselt võib ta kasvada kõrgemakski, isegi 60 m kõrgeks.
Okkad kasvavad vastakuti. Nad on 1–3 cm pikad ja värskelt ererohelised, aga sügisel muutuvad enne varisemist punakaspruuniks. Isaskäbid on 6 mm pikad, valmivad kevadel ja moodustavad pika täha. Need moodustuvad üksnes niisugustel puudel, mis kasvavad palava suvega kohtades. Emaskäbid on kerajad või munajad ja läbimõõduga 1½–2½ cm ning neid katab 16–28 soomust. Nad kasvavad neljas reas vastakute paaridena, kusjuures iga paar on temaga vastakuti oleva käbipaariga täisnurga all. Käbid valmivad 8–9 kuud pärast tolmlemist.
Viimase 65 miljoni aasta jooksul ei ole metasekvoia õieti muutunud, mistõttu kriidiajastu metasekvoiad sarnanesid väga tänapäevastega.
194
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 140. aastad 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad - 190. aastad - 200. aastad 210. aastad 220. aastad 230. aastad 240. aastad
Aastad: 189 190 191 192 193 - 194 - 195 196 197 198 199
Haapsalu lipp
thumb|Haapsalu lipp Haapsalu lipp on Lääne maakonnas asuva Eesti linna Haapsalu lipp.
Haapsalu lipp pärineb 1930. aastatest.
Lipp on kinnitatud 27. septembril 1994.
Lipu kirjeldus
Haapsalu linna lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud vertikaalselt kaheks väljaks. Vardapoolne väli moodustab 1/3 ja lehvipoolne 2/3 lipu pikkusest. Mõlemad väljad on omakorda jagatud kolmeks võrdseks horisontaalseks laiuks, vardapoolsel väljal sini-valge-siniseks ja lehvipoolsel valge-sini-valgeks.
Lipu pikkuse ja laiuse suhe on 2:1 ning normaalmõõtmed 1650x825 mm.
George Harrison
thumb|200px|George Harrison 1974. aastal George Harrison (25. veebruar 1943 Liverpool – 29. november 2001 Los Angeles, Ameerika Ühendriigid) oli briti muusik, laulja ja filmiprodutsent, kes on tuntud eelkõige ansambli The Beatles kitarristina.
Elulugu
Harrison sündis 1943. aastal Liverpoolis pere neljanda lapsena.
1958. aastal otsisid John Lennon ja Paul McCartney ansambli The Quarrymen juurde kitarristi ning Harrison kandideeris kohale. Kuigi Lennon pidas teda esialgu liiga nooreks, võeti ta ansamblisse algul asendusliikmena ja hiljem juba täieõigusliku liikmena. Ansambel vahetas järgnenud aastatel mitu korda nime, kuni viimaks jõuti nimeni The Beatles. Vahetusid ka mitmed liikmed.
1960. aastal käis ansambel esinemas Saksamaal. 1962. aastal palgati ansambli mänedžeriks Brian Epstein, kes sai neile esimese plaadistuslepingu. 1962. aasta augustis vallandati Pete Best, kelle asemele võeti trummariks Ringo Starr. Peagi tulid lood, millest said ansambli esimesed hitid, ning kui 13. oktoobril 1963 kanti nende esinemine Londoni Palladiumis üle televisioonis, sai alguse biitlimaania.
Biitlite repertuaaris oli mitmeid Harrisoni kirjutatud laule, nagu "Something" (mida Frank Sinatra on nimetanud maailma parimaks armastuslauluks), "Here Comes the Sun", "Taxman", "While My Guitar Gently Weeps", "Old Brown Shoe" jpt. Siiski jäi ta ansambli peamiste laulukirjutajate John Lennoni ja Paul McCartney varju. Üheks The Beatlesi laialimineku põhjuseks peetaksegi seda, et Lennon ja McCartney ei andnud Harrisonile piisavalt loomingulist sõnaõigust.
Kuna The Beatles ei plaadistanud paljusid Harrisoni kirjutatud lugusid, oli tal The Beatlesi laialimineku ajaks varutud suur hulk laule, mis ilmusid 1970. aastal sooloalbumil "All Things Must Pass", millest sai rokkmuusika esimene kolmikalbum. Albumilt pärines ka ülemaailmne hitt "My Sweet Lord", mis oli eksbiitlite esimene esikohasingel. Laul oli uuesti esikohal uue väljaandena 2002. aastal pärast Harrisoni surma, seega 31 aastat pärast esimest väljaannet.
Harrisoni tuntumad hitid olid veel "Give Me Love (Give Me Peace on Earth)", "Ding Dong, Ding Dong", "You", "All Those Years Ago", "Got My Mind Set on You", "When We Was Fab", "Cloud 9" ja postuumne singel "Any Road".
1979. aastal lõi Harrison filmiproduktsioonifirma Handmade Films, mille kuulsamaid töid on "Monty Pythoni Briani elu".
1980. aastate lõpus liitus ta koos Bob Dylani, Roy Orbisoni, Jeff Lynne'i ja Tom Pettyga grupiks Traveling Wilburys. Projekt sai alguse "kogemata", kui Harrison, Orbison ja Lynne hakkasid Dylani stuudios salvestama B-poolt singlile "When We Was Fab". Tom Petty liitus projektiga juhuslikult, kuna Harrison oli oma kitarri Petty majja jätnud. Koostööna salvestati laul "Handle with Care". Harrisoni plaadifirma aga otsustas, et laul on B-poole jaoks liiga hea, ja positiivsest vastuvõtust innustatuna salvestati pseudonüümide all album "Traveling Wilburys Vol. 1". Roy Orbisoni surmaga kaotas aga projekt palju ja pärast veel üht albumit mindi laiali.
Haapsalu vapp
thumb|[[Haapsalu vapp]] Haapsalu vapp on Lääne maakonnas asuva Eesti linna Haapsalu vapp.
Vapp on kinnitatud 27. septembril 1994.
Vapi kirjeldus
Haapsalu vapiks on kuldse põhjaga heraldiline kilp, mille paremal äärel on punane loss kahe torniga. Keskel esiplaanil asub suurem torn lahtise sakilise äärega ning paremal äärel tagaplaanil asub väikene torn koonusekujulise katusega. Suurema torni esiküljel on mustavärviline lahtine ukseavaus. Lossi esitorni taga on poolenisti väljaulatuv must punaste manustega ning kuldse oreooliga must kotkas. Kotka tiival on kuldse varrega ristikuleht.
Põhjendus
Haapsalu vapil on kujutatud Evangelist Johannese (Läänemaa ja Haapsalu kaitsepühaku) kotkas. Sama kotkas oli algselt ka Saare-Lääne piiskopkonna vapil. Hiljem lisandus linna vapile vabalinna sümbolina kindluse kujutis. Arvatud on, et ilmselt on vapil kujutatud mitte niisama abstraktset torni nagu enamasti, vaid konkreetselt Haapsalu linnust.
Luhametsa
Luhametsa on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Toomas Nigola
Toomas Nigola (sündinud 10. jaanuaril 1981 Pärnus) on EELK vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1998 Pärnu Koidula Gümnaasiumi. Aastatel 1998–2003 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, aastatel 2003–2007 bakalaureuseõppes EELK Usuteaduse Instituudis teoloogiat ning aastatel 2015–2017 Tartu Ülikooli Ühiskonnateaduste Instituudis kommunikatsioonijuhtimise erialal. Ordineeriti 13. aprillil 2003 diakoniks, 9. märtsil 2007 õpetajaks.
Aastatel 2001–2005 teenis ta jutlustaja ja diakonina Kambja koguduses, 2002–2003 Tartu vangla kaplanina, 2004–2005 Rahvusvahelise Vanglakaplanite Assotsiatsiooni Euroopa osakonna juhatuse täitevsekretärina.
Ta on läbinud politseikaplani väljaõppe Ameerika Ühendriikides ning osalenud politseikaplanaadi loomisel Eestis. 2006. aastal kirjutas ta Usuteaduse Instituudi diplomitööna "Kristliku politseikaplani käsiraamatu", mida hiljem on täiendatud Tõnis Nõmmiku jt poolt. Abipolitseinikuna tegutseb Nigola 2007. aasta "pronksiööst" alates ning oli aastatel 2016–2018 ka Eesti Abipolitseinike Kogu juhatuse liige.
2005. aasta septembrist viidi üle Pärnusse, kus teenis esmalt diakoni, seejärel abiõpetajana EELK Pärnu Eliisabeti kogudust, samuti Sindi ja Vändra koguduste hooldajaõpetajana.
1. juulil 2007 valis Põlva Maarja koguduse nõukogu ta koguduse uueks õpetajaks seni kogudust teeninud, kuid pereprobleemide tõttu vaimulikutööst vabastatud Üllar Kase asemele.
2018. aastast kuulub ajalehe Eesti Kirik kolleegiumisse.
2021. aastal valiti Võru praostkonna esindajana EELK XXXI Kirikukogu liikmeks.
Alates 2015 töötab Nigola EELK konsis­too­riumi avalike suhete ta­litu­ses.
2021–2023 oli ta MTÜ Tartu Luterlik Peetri Kool juhatuse liige.
2021. aasta lõpust on Toomas Nigola Põlva vallavolikogu Isamaa fraktsiooni esimees ning kuulub volikogu sotsiaalkomisjoni ja turvalisuse komisjoni.
2023. aastal valiti ta Põlva Jakobi Kooli Sihtasutuse nõukogu esimeheks.
Soome (Antsla)
Soome on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Peruu asekuningriik
Peruu Asekuningriik (hispaania keeles Virreinato del Perú; ametlikult Peruu Kuningriik) oli aastal 1542 rajatud Hispaania haldusringkond, mis asus algselt tänapäeva Peruu ning enamiku Hispaania Lõuna-Ameerika aladel. Peruu Asekuningriigi pealinn oli Lima. Tegu oli ühega kokku kahest Hispaania asekuningriigist Lõuna-Ameerikas 16.–18. sajandini.
Hispaania ei hakanud vastu Portugali laienemisele üle Tordesillase lepinguga sätestatud piiri. Kuna Porgual oli aastatel 1580–1640 Hispaania kontrolli all, ei olnud lepingu järgimisel enam mõtet. 18. sajandil loodi Peruu Asekuningriigi alade kulul Uus-Granada ja Río de la Plata asekuningriigid ning tulud Andide kaubandusest läksid Limast Buenos Airese kätte. Kaevandus- ja kangasektorite allakäik andis Peruu Asekuningriigi laostumisele hoogu. 19. sajandi alguses tõstsid Lõuna-Ameerikas pead iseseisvusliikumised ning Peruu Asekuningriik likvideeriti ühes suure osaga Hispaania koloniaalimpeeriumist. Selle tulemusel iseseisvusid peale Peruule ka näiteks tänapäeva Tšiili, Colombia, Panama, Ecuador, Boliivia, Paraguay, Uruguay ja Argentina, mis kõik olid varem Peruu Asekuningriigi osad olnud.
Leo III (paavst)
Leo III oli paavst 795–816. Ta oli 96. paavst.
Leo oli pärit Roomast, kuid tema suguvõsa pärines Lõuna-Itaaliast. Ta oli Azuppiuse (Atyuppius, Azupio) ja Elisabethi poeg ning asus varases eas kuuria teenistusse. Isa nimi viitab sellele, et pere võis pärineda Idamaadest.
Leo ordineeriti diakoniks ja paavst Hadrianus I poolt preestriks. Ta oli Santa Susanna kiriku kardinalpreester ja 789 paavsti varahoidja (vestiario).
Paavstiks saamine
Leo III valiti paavstiks teisel jõulupühal 26. detsembril 795 ja pühitseti ametisse järgmisel päeval.
Suhted Frangi riigiga
pisi|vasakul| Leo III kroonib [[Karl Suure keisriks. Jean Fouquet, 1455–1460]] Leo III teavitas oma saamisest paavstiks Frangi kuningat Karl Suurt ning saatis talle Püha Peetruse võtmed ja Rooma lipu. Karl Suur teatas paavstile, et tema ülesanne on kaitsta kirikut ja kindlustada selle misjonitööd, kuid paavst võiks tema kuningriigi ning vägede eest palvetada.
25. detsembril 800 läks Karl Suur Rooma Peetri kirikusse apostel Peetruse altari ette palvetama. Pärast evangeeliumi lugemist asetas paavst talle pähe keisrikrooni ja põlvitas tema ette. Kroonik Einhardi sõnul oli kroonimine Karl Suure jaoks ebameeldiv üllatus.
Leo III siirdus jõuludeks 804 Aachenisse ja kohtus Karl Suurega Reimsis Saint Remy kloostris. Ta oli esimene paavst Stephanus II järel, kes käis Frangi riigis visiidil.
Vandenõud
pisi| Leo III annab [[antejuramentumi vannet. Raffael, 1516–1517]] 25. aprillil 799 korraldasid Hadrianus I sugulased primicerius Paschalis ja varahoidja (scellario) Campulus Leo III tagandamise katse, keda süüdistati vandemurdmises ja abielurikkumises. Relvastatud vandenõulased ründasid Roomas Porta Flaminia juures samal päeval toimunud protsessioonil paavsti, tõugates ta pikali ning üritades edutult tema silmi välja torgata ja keelt ära lõigata. Seejärel saatsid vandenõulased paavsti kreeklaste San Silvestro kloostrisse, korraldasid tagandamistseremoonia ja samal ööl viidi ta üle San Erasmo al Celio kloostrisse. pisi|vasakul| [[Karl Suure kroonimine keisriks Leo III poolt. Grandes Chroniques de France, 1375–1379]] Kahe Karl Suure saadiku abiga suutis paavst kloostrist põgeneda, siirdus esmalt Spoletosse ja siis kuninga juurde Ratisboni, kus palus temalt abi. Ka vandenõulaste esindajad saabusid, et esitada oma argumendid. Kui kuninga nõunik Ansgar märkis, et paavsti üle pole ilmikul võimalik kohut mõista, otsustas Karl Suur otsustamise edasi lükata.
Robert Gutman
Robert Gutman (24. märts 1942 – 5. november 2009) oli eesti teatri- ja filminäitleja.
Leo III (paavst)
Vandenõud
Leo III siirdus tagasi Rooma, kuhu ta saabus 29. novembril. Detsembris 799 arutas juhtunut Lateraani palees kogunenud kirikukogu, mille järel saadeti vandenõulased asumisele.
1. detsembril 800 peeti Rooma Peetri kirikus kirikukogu, kus paavst ja vandenõulased seati üksteisega vastamisi, kuid kirikukogu keeldus paavsti üle kohut mõistmast. Leo III otsustas 23. detsembril 800 anda antejuramentumi vande. 23. detsembris 800 Roomas peetud istungil otsustati vandenõulased surma mõista, kuid paavsti soovil nende karistust leevendati ja saadeti nad eksiili.
Aastal 815 avastati uus vandenõu, mille osalised soovisid paavsti tagandada ja hukata. Leo III lasi vandenõulased surma mõista, mis tõi Frangi õukonnas kaasa protesti.
Robert Gutman
Sündis Leningradi oblastis Volossovo rajoonis Lamme külas. Lõpetas Tallinna raudteekooli 1960. aastal ja Draamateatri õppestuudio 1966. aastal. Teatris oli tal osatäitmisi rohkem kui sajas lavastuses. Ta oli ka hinnatud estraadiartist, lava- ja raadiosketšide meister.
Leo III (paavst)
Suhted Briti valitsejatega
Leo III toetas Roomas palverännakul käinud Eardwulfi nõudeid Northumbria troonile 808. aastal.
Robert Gutman
Ta on laulja Rauno Gutmani vanaisa.
Leo III (paavst)
Suhted Briti valitsejatega
Paavst ekskommunitseeris Eadbert Praeni, kes ihaldas tõusta Kenti kuningaks.
Mercia kuningas Offa lubas paavstile saadetud kirjas hakata maksma Peetruse penni.
Suhted Bütsantsiga
Leo III kaalus Bütsantsi keisrinna Irene ja Karl Suure abielu sõlmimist. Ta kinnitas keiser Michael I ja Karl Suure vahelise kokkuleppe.
Suhted Briti piiskoppidega
Pärast seda, kui Canterbury peapiiskop Æthelhard käis Roomas 801. aastal palverännakul, nõudis Leo III 803. aastal Lichfieldi peapiiskopilt tagasi palliumit, mille tema eelkäija Hadrianus I oli peapiiskopile andnud ja taandas Lichfieldi peapiiskopkonna piiskopkonnaks.
Suhted Frangi riigi piiskoppidega
Leo III määras 798. aastal Salzburgi peapiiskopi metropoliidiks. Ta määras Tarentaise'i peapiiskopi metropoliidiks.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Leo III määras Fortunatuse Pola piiskopiks ja andis talle 21. märtsil 803 palliumi.
Ta rajas 804. aastal Mantua piiskopkonna ja ordineeris selle piiskopiks Gregoriuse.
Liturgilised otsused
Leo III sätestas 799. aastal Kristuse taevaminemispühale eelneval kolmel päeval vastavad palvused ja gallikaani litaania kasutamise.
29. juulil 799 pühitses Leo III sisse Prümi kloostri.
Leo III ordineeris 126 piiskoppi, 30 preestrit ja 11 diakonit.
Leo III ajast on teada 11 uut kardinali, sealhulgas hilisemad paavstid Stephanus IV, Paschalis I, Eugenius II ja Gregorius IV.
Teoloogilised vaidlused
Leo III mõistis 798. aastal või 799. aastal Roomas peetud kirikukogul hukka adoptsionismi ja Urgelli piiskopi Felixi.
Ta soovitas 809. aastal Aacheni sinodi järel usutunnistusest jätta välja Filioque-vormel, kuid tema ettepanekut ei tunnustatud.
Leo III kultuuriloos
pisi| [[Lateraani palee triclinium]] Leo III ajal taastati Roomas mitmeid kirikuid, sh San Vicente kirik 796. aastal ja Santi Felice e Audatto kirik. Tema ajal taastati Ravennas San Apollinare in Classe kirik.
Tema ajal ehitati Lateraani palee triclinium, kus asub ka teda kujutav mosaiik.
Leo III lasi tema ajal Kirikuriigis münditud münte dateerida Karl Suure valitsemisaja järgi.
Raffael on teda kujutanud oma 1516–1517 valminud maalil "Leo III vanne". Catania katedraali ees on paavsti kujutav monument.
Saint-Riquieri kloostri abti Angilberti peetakse 9. sajandi eepilise poeemi autoriks, mis räägib Leo III-st ja Karl Suurest.
Surm
Leo III kanoniseeriti Clemens X poolt 1673. aastal ja tema mälestuspäev on 12. juuni, varem ka 11. veebruaril ja 14. mail.
Teda peetakse pühakuks, kuna traditsiooni järgi taastus tema silmanägemine ja kõnevõime pärast vandenõud, mille käigus torgati tema silmad välja ja lõigati keel ära. Paavsti vabastas pärimuse järgi friisi rahvuskangelane Magnus Forteman.
Polükondensatsioon
thumb|Karbamiidvaik saadakse [[karbamiidi ja metanaali polükondensatsioonil]] Polükondensatsioon on polümeeride või polükondensaatide saamine ühest või mitmest monomeerist, mis sisaldavad erinevaid funktsionaalseid rühmi (näiteks –COOH, –OH, –NH2). Funktsionaalrühmade reageerimisel eraldub kõrvalproduktina mingi madalmolekulaarne ühend (näiteks vesi või alkohol).
Polükondensatsiooni katalüsaatoriteks sobivad samad, mis katalüüsivad analoogsete monofunktsionaalsete ühendite kondensatsiooni. Kui monomeeri molekulis on enam kui kaks funktsionaalrühma, siis on tõenäoline hargnenud struktuuride ja võrkstruktuuridega polümeeride teke.
Polükondensatsioon toimub astmelise polümerisatsiooni mehhanismi järgi. Lihtsaim polükondensatsiooni näide (monomeer a-A-b funktsionaalrühmadega a ja b):
Polümeer moodustub nii makromolekulide ja lähtemonomeeri reaktsioonis, kui ka juba moodustunud makromolekulide omavahelisel ühinemisel. Polükondensatsioonireaktsioonid on enamasti tasakaalureaktsioonid, mis kulgevad polümeeri tekke suunas ainuüksi sel juhul, kui tekkinud kõrvalproduktid eraldatakse pidevalt reaktsiooni keskkonnast.
Polükondensatsiooni kasutatakse paljude polümeeride valmistamisel. Sel teel saadakse kondensatsioonipolümeerid, näiteks polüestreid, polüamiide ning karbamiid-, epoksü- ja fenoolformaldehüüdvaike.
Akita prefektuur
Akita prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare põhjaosas. Asub Jaapani mere kaldal.
Haldusjaotus
Akita prefektuur on jaotatud 25 omavalitsusüksuseks, millest 13 on linnad (市 shi).
Linnad
1921. aastani koosnes prefektuur 6 maakonnast (郡 gun):
Sümbolid
Akita prefektuuri tunnuslind on vaskfaasan (Phasianus soemmerringii), tunnuslill on jaapani katkujuur (Petasites japonicus) ja tunnuspuu jaapani krüptomeeria (Cryptomeria japonica).
Majandus
Akita on valdavalt põllumajanduslik prefektuur. Olulise osa majandusest moodustab sake tootmine ja turism.
Paulus VI
Paulus VI (Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini; 26. september 1897 – 6. august 1978) oli paavst 1963–1978. Ta oli 262. paavst. Teda on nimetatud "palverändurist paavstiks". Ta kuulutati 19. oktoobril 2014 õndsaks ja 14. oktoobril 2018 pühakuks.
Giovanni Battista Montini sündis Concesios alamaadlikust advokaadi, hilisema parlamendiliikme ning kohaliku ajalehe toimetaja Giorgio Montini (1861–1943) ja Giuditta Alghisi (1874–1943) kolmelapselise pere teise lapsena. Tema vanemad tutvusid palverännakul Roomas. Montini ristiti 30. septembril 1897, ta sai esimese armulaua 6. juunil 1902 ja konfirmeeriti piiskop Giacomo Corna-Pellegrini poolt 21. juunil 1902. Ta oli viimane paavst, kes pärines aadlisoost.
Montini asus 1903 õppima Cesare Arici jesuiitide kolleegiumis. 1907 käis ta esimest korda Roomas. 1914 ei sooritanud ta eksamit meditsiini alal, mille järel tundis ta kutsumust saada preestriks ja asus 1916 õppima Brescia seminaris, kuid viletsa tervise tõttu ei lubatud tal ööbida seminaris, vaid kodus. Ta jätkas õpinguid Milano seminaris, kus tegi 1918 kaastööd üliõpilaslehele La Fionda ja astus 1919 Itaalia Katoliiklike Ülikoolide Üliõpilaste Föderatsiooni. 1920 siirdus ta Rooma, et jätkata filosoofiaõpinguid Gregoriuse ülikoolis. 1922 asus ta õppima Accademia dei Nobili Ecclesiastici akadeemias ning õppis kirjandust, ajalugu ja kanoonilist õigust Rooma La Sapienza ülikoolis.
Montinile tehti 21. novembril 1919 tonsuur ja ta ordineeriti 29. mail 1920 preestriks. Ta andis Pius X poolt kehtestatud modernismi tauniva vande. Montini oli 1924–1933 seotud Catholic Actioni liikumisega ja oli Itaalia Katoliiklike Ülikoolide Üliõpilaste Föderatsiooni kaplan.
Montini pidi oma esimesest ametikohast Poola nuntsiatuuris lahkuma tervislikel põhjustel. 1931–1937 õpetas ta paavstlikus diplomaatide koolis diplomaatia ajalugu. Mais 1938 osales ta Ungaris rahvusvahelisel armulauakongressil ja 1950 külastas USA-d.
Montini annetas teise maailmasõja ajal suuri summasid juutide päästmiseks ja teatas 18. septembril 1942 Israel Gutmani andmetel Pius XII-le, et juutide represseerimine on võtnud tohutud proportsioonid. Teda on süüdistatud koostöös fašistidega, kellelt ta olevat saanud poliitilisi lubadusi, eriti sidemetes Itaalia välisministri Galeazzo Cianoga ja seotuses juhtivate fašistlike poliitikute põgenemisele kaasaaitamises sõja lõpu eel. Ametlikult kinnitamata andmetel oli Montini kavatsenud aidata Itaalia kroonprintsessi Maria Joséd otsida kontakti USA diplomaatidega, mille eesmärgiks oli sõlmida eraldi rahu Itaaliaga, kuid printsessi kohtumist USA esindajaga ei toimunud.
Kinnitamata andmetel oli Pius XII kavatsenud pühitseda Montini 1953 kardinaliks, kuid Montini oli sellest ametist loobunud. Teise versiooni järgi toimis paavst oma sõbranna Pasqualina Lehnerti nõuande järgi ja ei pühitsenud Montinit kardinaliks. Kolmanda versiooni järgi teda paavst Pius XII ei kinnitatud kardinalide nimekirja, kuna paavstile sai teatavaks, et Montini on pidanud läbirääkimisi kommunistliku bloki riikidega ning seetõttu eemaldati ta Rooma kuuriast.
Johannes XXIII olevat teda kord võrrelnud Hamletiga, kuid ametlikud allikad seda väidet ei kinnita.
Tegevus Milano peapiiskopina 1954–1963
Peapiiskop Montinit kutsuti "tööliste peapiiskopiks." Ta turgutas sõjas kannatada saanud peapiiskopkonna tegevust ja külastas novembris 1957 peapiiskopkonna kõiki kogudusi. 1956 pidas ta ühe anglikaani grupiga oikumeenilisi diskussioone. Ta külastas 1960 USA-d, 1961 Iirimaad ja 1962 Aafrikat.
1963. aasta konklaav
pisi|vasakul| Paulus VI vapp
Paulus VI valiti paavstiks 21. juunil 1963 ja krooniti 30. juunil. Ta võttis nime apostel Pauluse järgi. See oli viimane kord, kui valitud paavst krooniti, hilisemad paavstid on kroonimisest loobunud ja pühitsetud ametisse. Paulus VI kroonimisel ei järgitud enam vanu traditsioone ja pärast kroonimist müüs ta oma tiaara ära ning annetas selle eest saadud raha ühele Washingtoni kirikule.
Vatikani II kirikukogu
Kardinal Montini osales aktiivselt Vatikani II kirikukogu ettevalmistamisel. Kirikukogu I sessioonil pidas ta kahel korral ettekande.
Paulus VI lubas 22. juunil 1963 oma esimeses läkituses jätkata oma eelkäija Johannes XXIII tegevust. Ta avas 29. septembril 1963 kirikukogu II sessiooni, mille sulges 4. detsembril 1963.
14. septembril 1964 avas ta kirikukogu III sessiooni, mille ta sulges 21. novembril 1964. 14. septembril 1965 avas ta kirikukogu viimase sessiooni, mille sulges 8. detsembril 1965 ja kinnitas oikumeenilise kirikukogu otsused.
Välispoliitilised suhted
pisi|250 px| Paulus VI ja USA president [[Richard Nixon 1970]]
Suhted Nõukogude Liiduga
Paulus VI kohtus 27. aprillil 1966 NSV Liidu välisministri Andrei Grõmokoga ja 30. jaanuaril 1967 NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe Nikolai Podgornõiga.