cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti raudteetransport
Eesti raudteetransport on Eesti raudteedel toimiv raudteetransport.
Eesti raudteede kogupikkus on 2164 kilomeetrit, millest elektriraudteid on 132 km. Raudtee peamine omanik on riik ning seda reguleerib Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet.
Avaliku raudtee sirge teeosa rööpmelaius rööpapeade sisemiste servade vahel on Eestis 1520 või 1524 mm. Peateedel on alates 1990. aastate teisest poolest järk-järgult üle mindud rööpmelaiusele 1524 mm. Vabariigi Valitsuse otsusega võib kasutusele võtta ka muu rööpmelaiusega avalikuks kasutamiseks määratud raudteid.
Ajalugu
pisi|Balti jaam – reisirongide peamine lõpp- ja sihtjaam pisi|[[Stadler FLIRT tüüpi reisirong Keila jaamas]] pisi|Raudteetaristu [[Venemaa keisririik|Venemaa keisririigi Euroopa osas, 1880. aastal]] pisi|Kitsa- ja laiarööpmeliste Eesti raudteede ajalooline kaart pisi|Kasutatavate Eesti avalike raudteede kaart 1870. aastal oli Eesti Euroopa viimaseid piirkondi, kuhu jõudis raudtee. Hiljem jõudis raudtee Moldovasse (1871), Bosnia ja Hertsegoviinasse (1872), Põhja-Makedooniasse (1873), Montenegrosse (1901), Islandile (1913) ja Albaaniasse (1917).
Laiarööpmelise raudtee areng
Balti raudtee veermiku teenindamiseks ehitati Tallinna Balti Raudtee Peatehased ja vagunite valmistamiseks Dvigateli vagunitehas. Tapa–Tartu raudtee valmis 1876. aastal, Tartu–Valga raudteeliin 1887 ja Valga–Võru–Pihkva raudtee 1889. Raudteelaste väljaõpetamiseks asutati 1880. aastal Tallinna (Revali) Raudtee Tehnikakool. 1898. aastal valmis ka Pihkva–Bologoje raudteeliin, mis ühendas Eesti Venemaa sisekubermangudega (läbi Valga). Tänu Eesti raudteevõrgule saavutas Tallinna sadam Venemaa Keisririigi sadamate seas väliskaubanduses käibelt 4. koha.
1931. aastal avati otseühenduseks Petseriga Tartu–Petseri raudtee. Enne II maailmasõda toimus raudteeliiklus Eesti Vabariigist Venemaale läbi Irboska raudteepiiripunkti.
Peale transiitteena toimiva Valga–Petseri raudtee on Eesti raudtee laiemas Euroopa raudteestikus tupiktee.
2011. aastal valmis Koidula raudteepiirijaam.
Kitsarööpmelise raudtee areng
Eestis ehitati esimene kitsarööpmeline raudtee Kunda tsemenditehasesse 1886. aastal. Piirkondlikke kitsarööpmelisi raudteid arendasid majanduslikult enamarenenud Liivimaa kubermangus Esimene Juurdeeveoraudteede Selts (Esimene Vene Juurdeveo-Raudtee Selts) ja 1898. aastal asutatud Liivimaa Juurdeveoraudtee Selts.
Raudtee elektrifitseerimine
Märtsis 1923 eraldas Riigikogu Eesti riigiraudteele Tallinna–Pääsküla raudteeliini elektrifitseerimiseks 34 miljonit Eesti marka, hiljem summat täiendati. 1922–1923 ehitati Sooniste, hilisema Turba raudteejaama lähedale Ellamaa elektrijaam, mis hakkas elektriga varustama Tallinna–Haapsalu liini raudteeobjekte, Tallinna–Pääsküla raudteeliini elektriraudteed ja hiljem ka Nõmmet Tallinna lähedal 35 kV vahelduvpingega.
Kontaktvõrgu piiratud ulatuse tõttu kasutatakse seniajani elektervedu üksnes Tallinna ümbruse reisirongiliikluses. Kontaktvõrk töötab Eestis (ka Lätis ja Peterburi ümbruses) alalispingega 3,3 kV. ASil Eesti Raudtee Elektrivõrgud on neli veoalajaama – Tallinnas Järvel, Keilas, Raasikul ja Riisiperes.
Raudtee Eesti Vabariigis
pisi|vasakul|Reisirong väljumas Balti jaamast, aasta 1920 15. novembril 1918 teatas teedeminister Ferdinand Peterson ringkirjalise telegrammiga, et Eesti riigiraudteede ülemaks on määratud insener Karl Ipsberg. Seda loeti Raudteevalitsuse tegevuse alguseks. 1923. aastal omandas riik ostu teel 262 kilomeetrit Esimese Juurdeveo Seltsi kitsarööpmelist raudteed. 21. aprillil 1938 nimetati Raudteevalitsus Raudteede Talituseks.
Iseseisvusajal oli eraisikutel võimalik tellida erarong (kolm reisijatevagunit ja pagasivagun) sõidurahaga 4 krooni kilomeetrilt, minimaalse sõidumaaga 30 kilomeetrit. See oli kallim kui sama vahemaa läbimine lennuki või taksoga.
1. aprillil 1939 oli Eestis 1231,9 km laiarööpmelisi raudteid 103 veduri ja 351 reisi- ja 3558 kaubavaguniga ning 909,3 km kitsarööpmelisi raudteid 172 reisi- ja 2075 kaubavaguniga.
Raudtee okupeeritud Eestis
pisi|Auruvedur Su-251-98 [[Valgas]] pisi|Pääsküla–Keila [[Elektriraudtee|elektrifitseeritud raudteeliini avamine Keila raudteejaamas, juuli 1958]] pisi|1962. aastal avatud [[Pääsküla depoo, mida tänapäeval haldab AS Elron]] 1940. aastal, kui Eesti raudtee liideti NSV Liidu raudteevõrku, oli Eesti üldkasutatavate raudteede pikkus 1447 km, sellest Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu otsusega 30.08.1940 anti endise Teedeministeeriumi Raudteede talituse varad, asjaajamine ja arhiiv üle Eesti NSV Raudteevalitsusele.
Saksa okupatsiooni ajal 1941–1944 alustas Eesti Raudteede Valitsus Saksa okupatsioonivõimude alluvuses tööd 29. augustil 1941. 26.septembril 1941 allutati kogu idaalade raudteevõrk Põhja Raudtee Peadirektsioonile Vilniuses (Haupteisenbahndirektion in Wilna) ja novembrist Põhja Raudtee Peadirektsioonile Riias. Paralleelselt tegutses ka Saksa Riigiraudteele alluv ametkond I Raudteekäitisdirektsioon (Eisenbahn-Betriebsdirektion 1 in Reval), mis asus Eesti Raudteede Valitsusega samas hoones ja mille peaülesanne oli raudteede ekspluatatsiooni järelevalve, liikluslubade andmine, sõiduplaanide kooskõlastamine ja ilmselt ka koostöö koordineerimine Saksa sõjaväevõimudega. Eesti Raudteevalitsusele allusid Eesti territooriumil olevad raudteelinid ja Irboska–Pihkva raudteeliin, ida pool Narvat allus raudtee Saksa armeele. 1. maist 1943 liideti Eesti Raudteevalitsus I Raudteekäitisdirektsiooniga ja asutuse nimetuseks sai Eesti Raudteepiirkonna Direktsioon (Eisenbahnbezirksdirektion Estland). Direktsioon lõpetas tegevuse 1944. aasta sügisel.
1963. aastal loodi uuesti Balti Raudtee ja sellesse kuuluv Balti Raudtee Eesti Raudteekond.
Vastavalt Eesti Vabariigi Valitsuse määrusele nr 182, 12.09.1991 reorganiseeriti Eesti Raudteekond alates 01.01.1992 Riigiettevõtteks Eesti Raudtee.
Raudtee pärast iseseisvuse taastamist
pisi|vasakul|Diiselrong [[DR1A Tartu jaamas, aasta 1996]] pisi|AS [[Eesti Raudtee kaksikvedur 2M62 Narvas, aasta 1996]] pisi|2002. aastal Eestisse jõudnud Ameerika päritolu vedur [[GE C36-7|GE C36-7i-1500]] pisi|vasakul|[[Riia Vagunitehases toodetud elektrirong ER2T-2112 Nõmme jaamas (2007)]] pisi|Aastatel 1997-2013 Eestis reisijate veoga tegelenud ettevõtte AS [[Edelaraudtee reisirong Viljandi jaamas (2008)]] pisi|AS [[GoRaili Moskva-Tallinn reisirong Tapal]] pisi|2011. aastal avatud [[Koidula raudteepiirijaam]] pisi|ASi [[Elron Stadler FLIRT reisirongid Tartu jaamas, 2021]] pisi|AS [[Operaili diiselvedur C30-M Tapal. Tegemist on esimese taasiseseisvunud Eestis valmistatud veduriga, mis valmis Tapa depoos 2018]] pisi|Tallinna [[Balti jaam, 2020]] 1991. aastal iseseisvus Eesti Raudtee, reisijateveoks oli kasutusel 17 elektrirongi koosseisu ja üle 20 diiselrongi.
15. septembril 1995 lõpetas Eesti Raudtee reisirongiliikluse Keila–Haapsalu raudtee Riisipere–Haapsalu raudteeliinil.
30. jaanuaril 1996 lõpetas Eesti Raudtee reisirongiliikluse Pärnu–Mõisaküla raudteeliinil, Tallinna–Pärnu–Riia raudteel.
1997. aastal oli Eestis avalikke raudteid 1021 kilomeetrit, mis andis raudteedevõrgu tiheduseks 23 km 1000 km² kohta. Kahe rööpapaariga raudteid oli Eestis 103 kilomeetrit. Elektrirongide jaoks oli kontaktliiniga varustatud 132 kilomeetrit raudteid. Lisaks riigiraudteele kuulus mitmesugustele ettevõtetele kokku ligi 650 kilomeetrit raudteeliine.
30. jaanuaril 1997 asutati riigiettevõte Edelaraudtee AS, mis võttis üle diiselreisirongiliikluse korraldamise Tallinnast Pärnu, Tallinna–Viljandi, Tallinna–Narva, Tallinna–Tartu, Tartu–Valga ja Orava suunal.
3. oktoobril 1997 asutati AS Eesti Raudtee, mis jätkas Eesti Raudtee äritegevustega.
12. novembril 1997 erastati Riisipere–Haapsalu–Rohuküla raudtee Aarne Taalile. 1. mail 1998 alustas Riisipere–Haapsalu–Rohuküla linil tegevust OÜ Haapsalu Raudtee.
22. detsembril 1998 asutati riigiettevõte Elektriraudtee AS, mis võttis üle elektrirongiliikluse korraldamise.
2000. aastal suleti Pärnu ja Mõisaküla vaheline raudteelõik ka kaubarongidele. Peatselt võeti Läti poolel rööpad üles ning varasem raudteeühendus Mõisaküla ja Riia vahel katkes.
29. novembril 2000 erastati Edelaraudtee AS koos Tallinnast Lelleni ja sealt Pärnusse (ja Mõisakülla) ja Viljandisse suunduvate raudteeharudega.
2001. aasta 1. septembril taastas Edelaraudtee AS reisijateveo liinidel Tartu–Orava ja Tapa–Jõhvi.
2008. aastal võeti üles ka Mõisaküla ja Pärnu vaheline raudteelõik.
27. veebruaril 2012 pikendas Edelaraudtee Tartu–Koidula rongiliini, mis polnud toiminud üle 10 aasta, taas Piusani.
1. juulil 2013 alustas Elektriraudtee AS reisijatevedu uute Stadleri elektrirongidega, kokku soetati neid 18.
Alates 1. jaanuarist 2014 võttis AS-iks Eesti Liinirongid ümber nimetatud Elektriraudtee AS Elroni kaubamärgi all reisijateveo Edelaraudteelt üle ka diiselrongidega teenindatud liinidel ja hakkas reisijaid vedama uute Stadleri diiselrongidega, kokku soetati neid 20.
8. detsembril 2018 lõpetati Lelle–Pärnu raudteeliinil rongiliiklus, seoses halvenenud taristu tõttu. Reisirongiliiklus asendati bussidega. Pärnusse ei saa rongiga enne aastat 2026, kuni valmib Rail Baltic.
8. detsembril 2019 avati Riisipere–Turba elektrifitseeritud raudteelõik. Turbani reisirongiliikluse pikendamine oli I etapp kahe etapilisest plaanist taastada rongiliiklus Riisiperest kuni Haapsaluni ja sealt edasi Rohukülani välja. Samuti oli selle lõigu avamine märgilise tähtsusega, sest see oli esimene suurem raudtee ehitamise ja mitte raudtee renoveerimise projekt taasiseseisvunud Eestis.
Ohutus
pisi|AS [[Eesti Raudtee päästerong Ülemiste jaamas]] pisi|Kriisireguleerimisõppus EU Cremex 2011 Tartus 2014. aastal toimus Eesti raudteedel 20 õnnetusjuhtumit: 5 rongi kokkupõrget maanteesõidukiga raudteeülesõidukohal, mille tõttu hukkus 5 inimest ning 15 otsasõitu raudteel viibinud jalakäijatele, mille tõttu hukkus 7 ja sai vigastada samuti 7 inimest. Kõigist raudteeõnnetustest toimus 75% raudteeületuskohtadel – 5 raudteeülesõidu- ja 10 raudteeülekäigukohtadel. Ülejäänud viiel juhul toimusid jalakäijatele otsasõidujuhtumid piirkondades, kus raudtee ületamine on rangelt keelatud. Liiklusseaduse kohaselt peavad raudteeületuskohti kasutavad liiklejad olema eriti tähelepanelikud ning sõidukijuhid peavad arvestama liiklusmärke, heli- ja valgussignaale, tõkkepuu asendit ja reguleerija korraldusi. Eeskirju järgides on võimalik oluliselt vähendada või ära hoida ohuolukordi raudteel. Raudteeõnnetuste peamiseks põhjuseks on jätkuvalt autojuhtide ja jalakäijate hooletus ja ohutusnõuete eiramine. Õnnetustes jalakäijatega esines juhtumeid, kus raudteed ületanud inimene ei märganud lähenevat rongi segavate tegurite tõttu, nagu muusika kuulamine kõrvaklappidega, mobiiltelefoni kasutamine, jalgrattaga sõites ülekäigukoha ületamine.
Maanteetranspordiga võrreldes on raudteetransport õnnetuste ja ohvrite üldarvu poolest oluliselt ohutum. Meie maanteedel toimus 2014. aastal 1435 liiklusõnnetust (alla 1,6 liiklusõnnetuse tuhande liiklusregistris oleva maismaasõiduki kohta), mille tõttu sai vigastada 1746 (alla 2 vigastatu tuhande liiklusregistris oleva maismaasõiduki kohta) ja hukkus 78 inimest (alla 10 hukkunu saja tuhande liiklusregistris oleva maismaasõiduki kohta). Transpordivahendite arvu arvestades on aga rong mitu suurusjärku ohtlikum kui maantee liiklusvahendid tervikuna või ükski maantee liiklusvahendite kategooria eraldi võttes. Arvestades seda, et Eestis on kasutusel kõigest 38 Stadleri rongi (võrrelduna üle 900 000 maanteel liikuva mootorsõidukiga ) ja viimasel 11 aastal on aastas keskmiselt toimunud 25 kokkupõrget rongiga (valdav enamus reisirongiga), milles on hukkunud keskmiselt 9 inimest ja viga saanud 11 inimest aastas, on keskmiselt rongi kohta tomunud õnnetuste hulk väga suur.
Wisława Szymborska
pisi|Wisława Szymborska (2005) Wisława Szymborska (Maria Wisława Anna Szymborska; 2. juulil 1923 Bnin Poznańi lähedal – 1. veebruar 2012 Kraków) oli poola luuletaja, esseist ja tõlkija.
Szymborska on 1996. aasta Nobeli auhinna laureaat. Ta sai 1991 Goethe auhinna ja 1995 Herderi auhinna.
Elulugu
Wisława Szymborska sündis Bninis, mis kuni 1934 oli iseseisev linn ja on alates 1961 osa Kórnikist. Ta sündis Wincenty ja Anna (sündinud Rottemund) Szymborski tütrena. Isa oli krahvi Władysław Zamoyski asevalitseja. Zamoyski oli Poola patrioot ja metseen, aga suri juba järgmisel aastal. Isa töö asevalitsejana lõppes ning pere kolis algul Toruńisse ja 1931 Krakówisse, kus Wisława Szymborska elas surmani.
Kui puhkes teine maailmasõda ja Poola okupeeriti, jätkas Szymborska haridusteed põrandaaluses koolis. 1943. aastast töötas ta raudteel ja suutis vältida saatmist Saksamaale sunnitööle. Selle aja paiku tegi ta esimesed katsetused raamatute illustraatorina ning hakkas kirjutama lühijutte ja juhuluulet.
Pärast maailmasõja lõppu asus ta õppima Jagiello ülikooli kirjandust, kuid vahetas eriala ja läks üle sotsioloogiasse. Ta hakkas osalema noorte kirjandusliikumises. Seal kohtus ta Czesław Miłosziga, kes teda tugevalt mõjutas. 1945. aasta märtsis avaldas Szymborska oma esimese luuletuse "Szukam slowa" ("Vaadates sõnu") päevalehes Dziennik Polski ning sellest ajast peale hakkas tema loomingut ilmuma paljudes Poola väljaannetes.
1948 lahkus Szymborska ülikoolist raske majandusliku olukorra tõttu seda lõpetamata ja asus tööle sekretäri ja illustraatorina üle nädala ilmuva nädalalehe kirjastuses. Samal aastal abiellus ta luuletaja Adam Włodekiga. Abielu jäi lastetuks ja lahutati 1954, kuid nad jäid teineteisele lähedaseks kuni Włodeki surmani 1986.
Nagu paljud Poola intellektuaalid pärast maailmasõda, oli Szymborskagi kommunist ja kuulus Poola Ühinenud Töölisparteisse. Ta kirjutas teoseid Lenini kiituseks ja Poola ülesehitustööst. 1953 kirjutas ta alla Poola Kirjanike Liidu pöördumisele, millel 53 kirjanikku pooldasid näidiskohtuprotsessi Poola vaimulike üle. Kuid pikkamööda tekkisid Szymborskal sidemed dissidentidega ja 1966 astus ta parteist välja. Juba 1957 tutvus ta Jerzy Giedroyciga, kes andis Pariisis välja poola emigrantide kultuuriajakirja Kultura, ja tegi sellelegi kaastööd.
1953 hakkas Szymborska tööle kirjandusülevaateajakirjas Życie Literackie (Kirjanduselu) ja töötas seal kuni 1981. aastani. Alates 1968 toimetas ta seal oma rubriiki ja paljud selles ilmunud artiklid on hiljem eraldi kogumikes välja antud. 1981–1983 toimetas ta Krakówis ilmunud kirjandusteemalist kuukirja NaGlos. Selle aja paiku muutus Szymborska järjest opositsioonilisemaks, tehes järjest rohkem kaastööd Pariisi ajakirjale Kultura ja varjunime Stańczykówna all samizdatis ilmunud põrandaalusele ajakirjale Arka. Ta tõlkis poola keelde ka prantsuse kirjandust, eriti barokkpoeeti Agrippa d'Aubignéd.
Füüsikaline keemia
Füüsikaline keemia on keemia haru, mis uurib keemiliste nähtuste ja ainete struktuuride füüsikalisi omadusi.
Füüsikalise keemia olulisemaid harusid on keemiline termodünaamika, kolloidkeemia, elektrokeemia jt.
Termini "füüsikaline keemia" võttis kasutusele arvatavasti Mihhail Lomonossov 1752. aastal.
Omaette keemia allteadusharuna eristus see 19. sajandi teisel poolel.
Vändra jõgi
Vändra jõgi on jõgi Pärnumaal, Pärnu jõe parempoolne lisajõgi.
Jõgi on 50,1 km pikk ja 254,9 km² valglaga. Suubub Pärnu jõkke 46,4 km suudmest.
Varasematel kaartidel (nt Eestimaa kaart, ajalehe Olevik lisa aastast 1883; Karta Lifljandskoi Gubernii) on jõge nimetatud Pulga jõeks (endise Pulga küla järgi; praegu on olemas Kobra küla alla kuuluv Pulga talu).
Danel Pandre
pisi|Danel Pandre andmas autogramme SunFestil 2010 Pirita kloostri varemeis 22. juulil 2010 Danel Pandre (sündinud 16. juunil 1973, sünninimi Vassilenko ) on eesti muusik, bändi The Sun basskitarrist. Lisaks sellele ka Ott Leplandi mänedžer.
Ta on mänginud ansamblites BDÖ, Nice Try, Kulo, Kate, Sergei Abolõmov, Jäägermeistrid, Directors, The Sun ja Revals.
Imperia
Imperia on linn Itaalias Liguuria maakonnas, Imperia provintsi halduskeskus.
Imperia koosneb kahest ajaloolisest piirkonnast, mida eraldab Impero jõgi. Selle jõe järgi on nime saanud ka linn. Porto Murizio linnaosa asub jõe läänekalda poolsaarel, laiudes piki rannikut; see on linna rikkam ja kirevam osa, kuhu on koondunud kaubandus ja turism. Uuem ja tööstuslikum Oneglia asub jõe idakaldal.
Vaatamisväärsused
pisi|tühi|300px|Imperia
Napoleoni löök
Napoleoni löök on kombinatsiooniline löök rahvusvahelises kabes. Oma nimetuse on ta saanud Napoléon Bonaparte'i järgi, sest arvatakse, et esimesena sooritas sellise kombinatsiooni just tema.
Selle kombinatsiooni lõpplöögi trajektoor kulgeb enamasti (valgete poolelt loetuna) kas 31x22x33x24x15x4 või 31x22x33x24x13x2 (vt. diagrammi).
Näide kombinatsioonist endast:
Selles seisus võidavad valged järgmisel moel: 1.27-22 18x27 2.31x22 17x28 3.37-31 28x46 4.38-32 46x28 5.26-21 16x27 6.31x4+
Henri Hérouin
Henri Hérouin [anr'ii eru'ään] (sündinud 1876, surmaaeg teadmata) oli Prantsuse vibulaskja.
Hérouin võitis 1900. aasta suveolümpiamängudel Pariisis kaks esikohta: harjutustes Championnat du Monde (au Berceau) (31 silma) ja Au Cordon Doré (50 m). Mõlemad harjutused toimusid 28. mail.
Võistlus oli avatud kõigile. Harjutuses Championnat du Monde osales ainult 2 võistlejat.
Guerrero osariik
Guerrero on osariik Mehhiko lõunaosas, Vaikse ookeani kaldal. Osariik on nime saanud Mehhiko iseseisvussõja kangelase, riigi teise presidendi Vicente Ramón Guerrero Saldaña järgi. Guerrero üks tähtsamaid majandusharusid on turism.
Ajalugu
Guerrero osariik on loodud 1849. aastal.
Haldusjaotus
Guerrero osariik on jagatud 81 kohalikuks omavalitsuseks. Osariigi suurim linn on Acapulco.
Välislingid
🇲🇽
Venestamine
Venestamine ehk russifitseerimine on vene keele ja kultuuri pealesurumine teistele rahvastele. Venestamise tulemus võib olla venestumine ehk russifitseerumine.
Venestamine oli Venemaa Keisririigi ametlik ja Nõukogude Liidu mitteametlik poliitika, Nõukogude Liidu valitsuse ja Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei sellekohased otsused olid salajased. Venestamise kaugemaleulatuv eesmärk oli vähemusrahvaste assimileerimine: nende muutmine vene kultuuriruumi omaks pidavaks ja ennast venelasena teadvustavaks rahvaks – venelasteks. Venestamise tulemusel on paljud Venemaa aladel elanud väikerahvad kaotanud oma identiteedi ning omandanud vene keele ja kultuuri.
Venestamiseks on kasutatud mitmesuguseid meetodeid: vene keelele eelisseisundi andmine, venekeelse hariduse, segaabielude jmt soodustamine, soodustuste pakkumine õigeusku astujaile, venelaste immigratsioon teiste rahvaste asualadele (koloniseerimine), teiste rahvaste küüditamine ja genotsiid jmt.
Eesti ajaloos olid olulisemad venestamisperioodid 19. sajandi 80. ja 90. aastatel keiser Aleksander III valitsemisajal ning 20. sajandi 70. ja 80. aastad.
Venestamine 19. sajandil
Pärast 1819. aasta Liivimaa talurahvaseaduste vastuvõtmist tegi Venemaa keiser Aleksander III korralduse viia Balti provintside koolides sisse kohustuslik vene keele õpetamine. 3. jaanuaril 1850 kehtestati keiser Nikolai I korraldusel Balti kubermangudes venekeelne ametlik kirjavahetus, mis jõustus 1855. aastal. Väljakujunenud Balti erikorra ning senini toiminud saksastamise asendas venestamine, mille juhtimiseks määrati 1885. aasta kevadel ametisse kubernerid – Eestimaal Sergei Šahhovskoi (kuberner 1885–1894) ja Liivimaal kindralleitnant Mihhail Zinovjev (kuberner 1885–1895).
Venestamise ja kõigi Venemaa keisririigis elavate rahvuste ühiseks Venemaa impeeriumi elanikkonnaks assimileerimise ideoloogideks olid vene russofiilid Mihhail Katkov, Konstantin Pobedonostsev ja teised.
Šahhovskoi juhtimisel ehitati Tallinna Toompeale Toompea lossi vastu Vene võimu sümbolina Aleksander Nevski katedraal.
Venestuse mõiste kriitika ajalooteaduses
Ajaloolane Karsten Brüggemann on siiski nimetanud venestust "vaieldavaks uurimisparadigmaks" ning normatiivse teadusterminina liiga hinnanguliseks: "Enam ei saa venestust pidada keisririigi rahvuspoliitikat suunanud peamiseks teguriks." Nii on eri ajaloolased tõstnud esile venestuseks nimetatud poliitikate tegelikku mitmekesisust, riigi moderniseerimisest ja administratiivsest unifitseerimispoliitikast ühtse halduse nimel kuni vene haritlastele töökohtade loomiseni baltisaksa ametnikkonna arvel. 1840. aastatest tõlgendasid baltisakslased keskuse reformialgatusi üha enam sekkumisena provintsi autonoomiasse, samas oli administratiivse autonoomia kaotamise juures oluline faktor ka kohalike reformiprojektide ebaõnnestumine 19. sajandi keskpaigas. Brüggemanni hinnangul võttiski eesti ja läti ajalookirjutus venestuse mõiste üle saksa historiograafiast, kus seda "kasutati väidetavate ohvrite propagandaterminina", mistõttu Brüggemann peab seda teaduslikus käsituses kasutuskõlbmatuks. Nii viitab see mitte konkreetsele Peterburist lähtunud poliitikale ja planeeritud assimileerimisstrateegiatele, vaid pigem bürokraatlikule mõtteviisile ja vene eliidi "mentaalsele soodumusele", mis aga ei erinenud oluliselt teiste Euroopa riikide riigirahvuslustest ning takerdus lääneprovintsides rahvusliku ja kultuurilise mitmekesisuse tõttu.
Migratsioon
1945. aastal oli Eesti NSV-s eestlaste osatähtsus 97,3%. Pärast Teise maailmasõja lõppu hakkas Nõukogude võim soodustama teistest liiduvabariikidest pärit võõrtööliste massilist rännet Eesti NSV-sse, mille tõttu muutus järsult demograafiline olukord.
Eestlaste osa Eesti rahvastikust :
Uulu kirik
Uulu kirik kuulus Pärnu Eliisabeti kogudusele, aga on alates 2021. aastast on eraomandis.
Venestamine
Migratsioon
Immigratsiooni põhjuste seletamise osas akadeemiline konsensus puudub. Levinud on kaks vaadet: ühelt poolt nn etnopoliitiline koolkond (nt Collin Mettam, Stephen Williams, ka Rein Taagepera varasemad tööd), kelle arvates kasutati vene kolonisatsiooni läbiviimise ettekäändeks teatud liiduvabariikide forsseeritud industrialiseerimist; teiselt poolt nn sotsiaalmajanduslik koolkond (nt Elmar Järvesoo, Kristina Kallas, Gerhard Simon), kelle meelest püüdis NSV Liit külma sõja tingimustes geopoliitilises konkurentsis püsimiseks võimalikult kiiresti moderniseeruda ja industrialiseeruda, mis saigi sisserände peamiseks põhjuseks. Lisaks on välja pakutud seletus, mille kohaselt soodustas rännet Eesti demograafilise arengustaadiumi erinemine paljudest teistest Nõukogude Liidu aladest.
Uulu kirik
Uulu kirik asub Uulu külakeskuses Tallinna–Pärnu–Ikla maantee ääres ning jääb Via Baltical (E67) liikujate teekonnale. Kirik asub merest 400 meetri kaugusel, ümbritsevates looduskaitsealustes rannamännikutes. Uulu kiriku juurde juhatab muinsuskaitsealuse mälestise suunaviit ja kirikul on Pärnu linnaga valgustatud kergliiklustee ühendus.
Venestamine
Etnopoliitiline tõlgendus
Eriti etniliste eestlaste hulgas on levinud vaade, et majanduse edendamise sildi all toimunud võõrtööliste massiline immigratsioon oli üks peamine osa keskvõimude sihikindlast varjatud ümberrahvastamise ja venestamise kavast. Mõnikord seostatakse migratsiooni ka Nõukogude Liidu juhtkonna poolse vene keelel põhineva "nõukogude rahva" (советский народ) konstrueerimise katsetega, mille eesmärgiks nimetati rahvuste kui sotsiaalsete kategooriate "hajutamine, kaotamine". Sellest tulenevalt on kohati sisserännet tõlgendatud isegi osana etnilisest puhastusest või genotsiidist, mille meetodite hulka kuulusid veel stalinlikud repressioonid ja keeld eestlastel teatud kohtadesse (Sillamäe, Paldiski, Narva) asuda.
Uulu kirik
Ajalugu
Uulu mõisa kirik on 19. sajandi teise poole ja piirkonna erandlik sakraalhoone näide. Kiriku rajas Uulu parun Gotthard Reinhold Staël von Holstein (1819–1892) 1880. aastal oma esimese abikaasa Eleonore Staël von Holsteini (1824–1845) mälestuseks. Gotthard Reinhold Staël von Holstein oli baltisaksa aadlik, parun, Uulu ja Surju mõisnik, Peterburi õukonnategelane (keiserlik kammerhärra) ja Liivimaa maanõukogu liige.
Uulu kirik on tornita, kuna Nõukogude Liidu ametivõimude korraldusel 1950. aastate lõpul kiriku torn õhiti, ehitati juurdeehitused ning hoone võeti kasutusele võimlana.
Jigme Wangchuck
Jigme Wangchuck (ka: Jigme Wangchuk; 1902/1906 – 30. märts 1952) oli Bhutani kuningas 21. augustist 1926 kuni surmani.
Jigme Wangchukile järgnes troonil tema poeg Jigme Dorji Wangchuck.
Uulu kirik
Ajalugu
4. detsembril 1990 tagastati Uulu kirik Pärnu Eliisabeti kirikule. 2022. aastast alustati tegevust UKI Uulu Kirik Kultuuri -ja Puhkekülana.
Uulu mõisast on säilinud vaid üks abihoone ja vana kõrts, peahoone hävitati 1917. aastal. Samas on alles veidi üle kilomeetri pikkune tõllatee, mida ääristavad kollaseõielised akaatsiad ja tammed. Tee läheb risti üle Riia maantee. Uulu tõllateed hüüavad kohalikud Kaatsiteeks ehk Akaatsia alleeks.
Venestamine
Etnopoliitiline tõlgendus
Sisserände majanduslikus põhjendatuses on etnopoliitiline koolkond kahelnud, pidades seda immigrantide toomise ettekäändeks. On väidetud, et rasketööstuse eelistempos arendamine ei sobitunud Eesti majandussituatsiooni. Suur osa uusettevõtete toorainest ja tihti spetsialistidestki (sealjuures valmistati neid ette osalt kohalikes kõrgkoolides) toodi sisse (sageli väga kaugelt) ning toodang veeti seejärel enamjaolt taas Eestist välja. Nii tekitati tööjõupuudus suuresti kunstlikult ja seda lahendati sissetoodud inimeste, mitte põliselanikega, keda mõningatesse suurettevõtetesse tööle ei võetud.
Cinque Terre rahvuspark
pisi|Kaljud Monterosso al Mare juures Cinque Terre rahvuspark (itaalia keeles Parco Nazionale delle Cinque Terre) on rahvuspark Itaalias Liguurias La Spezia provintsis.
Cinque Terre rahvuspark loodi 6. oktoobril 1999. Pargi pindala on 3,86 km². 1997. aastast kuulub Cinque Terre koos Porto Venere ning Palmaria, Tino ja Tinetto saarega UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Venestamine
Etnopoliitiline tõlgendus
Toimunut on kirjeldatud (sund)koloniseerimisena ja kõiki Nõukogude-aegseid immigrante (nende hulgas 1940.–1950. aastatel Eestisse suunatud partei-, sõjaväe- ja administratiivpersonal) "koloniaalrahvastikuna", kelle rolliks – ise seda teadvustades või mitte – sai kaitsta keskvõimu huve, olla demograafiline kontrollimehhanism ja eesti rahva mahasurumise instrument. Nii on immigratsiooni nimetatud ka "tsiviilokupatsiooniks" ning toonaseid sisserännanuid "tsiviilgarnisoniks".
Sotsiaalmajanduslik tõlgendus
Sotsiaalmajanduslik koolkond on seisukohal, et arvukas venekeelne elanikkond Eestis pole mitte teadliku assimilatsioonipoliitika, vaid pigem pragmaatilist laadi majanduslike ja demograafiliste asjaolude tulem. Selle tõlgenduse kohaselt vajati tööjõudu kõigepealt sõjas laastatud majanduse võimalikult kiireks taastamiseks, hiljem aga seoses üldise moderniseerumise ja majandusarenguga.
Mitmed Nõukogude Liidu rändeprotsesse uurinud demograafid arvavad, et külalistööliste rakendamise määr oli tavaliselt vastavuses sihtliiduvabariigi moderniseerituse astme, selle põliselanikkonna sündimuse ja tööjõu kasvumäära ning haridustasemega. Kuna sõda oli Eesti rahvastikuressursse kahandanud, vajati tööstuse ekstensiivseks arendamiseks lisatööjõudu, eriti Kirde-Eestis, kus nappis noori mehi ehk põlevkivienergeetika potentsiaalset tööjõudu. Sealsed Eesti kontekstis kehvad elu- ja töötingimused polnud muu Eesti potentsiaalsele tööjõule ligimeelitavad. Olukorda ei leevendanud kuigivõrd ka tööjõu sunniviisiline värbamine Eesti teistest regioonidest. Samas olid tingimused Eestis tööstuse taastamiseks ja laiendamiseks Moskva vaatevinklist äärmiselt soodsad: olid olemas mitmed strateegilised maavarad (põlevkivi, fosforiit, uraan), suhteliselt arenenud infrastruktuur, oskustööliste reserv, ajaloolised industriaalsed tootmistraditsioonid, kõrge töökultuur, parem toiduainetega varustatus ja sõjas suhteliselt vähem kannatanud ala. Seega oli Eestisse investeerimine keskvõimudele odavam ning majanduslikud riskid võrreldes Nõukogude Liidu enamiku piirkondadega tunduvalt väiksemad.
Cinque Terre rahvuspark
Nimi Cinque Terre ehk "viis maad" vihjab viiele järgmisele kaljudel asuvale rannakülale: Corniglia, Manarola, Monterosso al Mare, Riomaggiore ja Vernazza.
Omal ajal pääses Cinque Terre küladesse vaid merelt ja tänapäevalgi pole maanteed, mis kõiki külasid omavahel ühendaks. Mööda kaldakaljusid kulgeb vana Sentiero Azzurro jalgrada. Eraldatus pole neil imekauni asukohaga küladel ka kasvada lasknud.
Venestamine
Sotsiaalmajanduslik tõlgendus
Sisserände majandusliku iseloomu tõenduseks on toodud Baltimaade erinevaid arenguteid. Kuigi poliitiliselt oleks pidanud esikohal olema probleemsema ja tähtsama Leedu venestamine, siis sealsed uusasunikud piirdusid üldiselt Nõukogude ametnike ja sõjaväelastega. Seda seletatakse ühest küljest riigi vähese industrialiseerituse ja majanduse agraarse orientatsiooniga, mis eeldas ulatuslikumaid kapitalimahutusi ja kahandas kiire kasumi lootust. Teisalt ületas sõjajärgse Leedu sündimus oluliselt Eesti ning Läti vastavaid näitajaid. Seega polnud seal lisatööjõudu tarvis või suudeti vähesema industriaalhõive vajadused peagi katta kohaliku maaelanikkonna ehk leedu rahvastiku inimressurssidest.
Cinque Terre rahvuspark
Piirkonnas valitseb tüüpiline lähistroopiline kliima kuivade suvede ja pehmete talvedega.
See on esimene Itaalia rahvuspark, mis on loodud sellise maastiku kaitseks, mis on peamiselt inimese loodud. Selle saavutamiseks toetab Itaalia riik vastutustundliku turismi arendamist rahvusparki, mis annaks võimaluse hiljem investeerida territooriumi ja sellel kasvatatavatesse saadustesse, sest muidu satuvad need terrasspõllud ohtu.
Rahvuspargist moodustab teise osa riiklikult kaitstud mereala. Rannikut iseloomustavad kõrged kaljud, koopad, lahekesed, väikesed rannad ja lõhenenud kivid. Mereelu on rikas. Seal elab palju veetaimi ja veeloomi, nii kalu kui ka delfiine.
Venestamine
Sotsiaalmajanduslik tõlgendus
Mõned uurijad väidavad, et arhiiviallikad ei kinnita venekeelsete enklaavide teket riiklikult planeeritud koloniseerimispoliitika tulemina, vähemasti mitte vahetult sõjale järgnenud kümnendeil. Vastupidi – eksisteerisid hoopis sisserännukvoodid ja muud piirangud. Olaf Mertelsmanni hinnangul oleks Nõukogude valitsus soovi korral pärast sõda üsna kergelt suutnud tekitada Eestisse märksa suurema sisserände. Lisaks polnud vene(keelsete) immigrantide asustusmuster Eestis kooskõlas eesmärgiga erinevaid rahvusi üheks nõukogude rahvaks kokku segada – nad elasid pigem omaette piirkondades, tihti lausa suletud aladel ja kontakt kohaliku elanikkonnaga oli vähene. Samuti eksisteeris kaks keeleliselt eraldiseisvat infrastruktuuri, eriti etniliselt segregeeritud haridusmaastikul.
Kui 1940.–1950. aastatel oli ränne Eestisse korraldatud ja tsentraliseeritud, siis alates 1960. aastatest kujunes valdavaks pigem detsentraliseeritud ränne – teistesse liiduvabariikidesse asuti elama suuresti erainitsiatiivil ja migratsioon kulges sageli stiihiliselt. Eesti puhul meelitas inimesi kõrgem elatustase, keskmisest paremini arenenud teenindussektor ning ihaldusväärseks peetav üldine elukeskkond. Tööränne asendus 1970. aastate algusest üha enam perede taasühinemise ja abielurändega, kaasa hakkas aitama ka laienev vene keele kasutusväli ja juba olemasolevad venekeelsed asurkonnad.
Demograafiline tõlgendus
Reigo Lokk peab oluliseks sisserände faktoriks demograafilist situatsiooni. Eesti inkorporeerimine NSV Liidu koosseisu ühendas demograafiliselt kaks erinevas arengustaadiumis olevat territoriaalset üksust. Kui Eestis oli demograafiline üleminek, millega kaasnes ajutine rahvastiku plahvatuslik kasv ja sellest tõukuv rändeintensiivsus, toimunud juba Tsaari-Venemaa ajal, siis 1940. aastateks oli kõrge rändeintensiivsuse ajajärk kätte jõudnud ida pool. Riigipiiri de facto kadumise tõttu sai Eestist selle väljarändepotentsiaali teostumise üks sihtregioon. Kohe pärast sõda kuni 1960. aastateni leidus vajaminevat tööjõudu Loode-Venemaa maapiirkondades. Edaspidi hakkasid inimesed Eestisse rändama veelgi hiljem demograafilise ülemineku läbi teinud kaugematest liiduvabariikidest nagu Valgevenest, Ukrainast ja Moldovast, 1970.–1980. aastatel aina rohkem ka Taga-Kaukaasiast ja Kesk-Aasia vabariikidest.
Vene keele staatus
1988. aastal anti Eestis eetrisse neli televisiooniprogrammi, millest kolm olid venekeelsed. Saadete ööpäevasest umbes viiekümnetunnisest kogumahust moodustasid eestikeelsed saated vaid 10,5 tundi.
NLKP Keskkomitee aruandekõnes NLKP 24. kongressil esitas NLKP KK peasekretär Leonid Brežnev loosungi uuest ajaloolisest inimühendusest, nõukogude rahvast. Sellest loosungist kujunes venestamise teoreetiline alus, millega kaasnes suure vene vennasrahva erilise rolli ning vene keele kui rahvustevahelise suhtlemise vahendi rõhutamine. Venestamisele andis uut hoogu NSV Liidu Ministrite Nõukogu salajane määrus "Meetmetest vene keele õppimise ja õpetamise edasiseks täiendamiseks liiduvabariikides" 13. oktoobril 1978.
19. detsembril 1978 võttis EKP Keskkomitee büroo (sh Karl Vaino, Arnold Rüütel ...) vastu salajase otsuse "Vene keele omandamise ja õpetamise edasisest täiustamisest", mis kuulutas kommunistliku partei põhitaotluseks eesti keele avaliku kasutamise piiramise ja eestlaste kakskeelsuse. Dokument "Ürituste plaan NLKP Keskkomitee määruse "Vene keele edasise omandamise ja õpetamise täiustamisest kõikides vabariikides" täitmise asjus" koosnes 29 meetmest konkreetsete täideviimise tähtaegadega.
Eesti NSV Haridusministeeriumil tuli 1979. aasta IV kvartaliks välja töötada ja läbi viia abinõud järkjärguliseks üleminekuks vene keele õpetamisele lasteaedades.
Tartu Riiklikus Ülikoolis tuli suurendada vastuvõttu vene keele ja kirjanduse erialale kuni 75 üliõpilaseni, saata igal aastal väljaspool konkurssi Moskvasse, Leningradi jt NSV Liidu linnadesse 35 inimest, et saada väljaõpet ja erialaseid kogemusi erialal "vene keel ja kirjandus".
Aktiviseerida ja parandada tuli vabariigis läbiviidava vene keele funktsioneerimise kakskeelsuse arenguprotsesside ja vene keele õpetamise efektiivsuse probleemide uurimist, vastutajateks Eesti NSV Teaduste Akadeemia, Eesti NSV Haridusministeerium ja Eesti NSV Kõrghariduse Ministeerium.
Raamatukogude fondide jaoks tuli välja töötada venekeelse kirjanduse ja ajakirjanduse nimekirjad; neid tuli kasutada igakülgselt õpilaste ja kogu elanikkonna tutvustamiseks vene klassika ja kaasaegse nõukogude rahvaste kirjandusega. Korraldada tuli kohtumisi vennasvabariikide kunsti- ja kirjandustegelastega.
Alates 1979. aastast tuli välja töötada meetodeid ja teostada vene keele osatähtsuse edasist suurendamist vabariigi kultuurielus (kohalike vene keeles kirjutavate autorite igakülgne soodustamine, lavastada ja rikastada solistide repertuaari venekeelsete teostega).
Kasutusele tuli võtta täiendavaid abinõusid, et kunstilise isetegevuse ja klubitöö kaudu äratada huvi vene keele õppimise vastu.
Alates 1979. aasta II kvartalist tuli läbi viia televisioonikursus vene keele iseõppijaile 30 tunni ulatuses, tunnid planeerida niisugusel ajal, et võimalikult suur auditoorium saaks neid jälgida. Samuti tuli hakata Tallinnas, Kohtla-Järvel ja Narvas, alates 1985. aastast kogu Eestis, üle kandma Kesktelevisiooni III õppeprogrammi.
1979. aasta I kvartalist alates tuli televisiooni ja raadio informatsiooni- ja propagandasaadetes ning ajakirjanduses laiemalt tutvustada vene keele ja kirjanduse õpetamise eesrindlikke kogemusi, propageerida keeleõppe võimalusi raadio ja televisiooni kaudu.
1979. aasta II kvartalis tuli koostada nimekirjad filmidest, mida noortele vene keele õppijatele näidata, ja kindlustada nende filmide regulaarne demonstreerimine.
1979. aasta III kvartalis tuli teha ettepanekuid konkreetsete abinõude rakendamiseks, et varustada koolid, ülikoolid, polütehnikumid, tehnikumid ja kutsekoolid TV-aparaatidega ja need radiofitseerida.
Venekeelseteks muutusid dokumentide blanketid kaubanduses, transpordis, meditsiiniasutustes, sides, hoiukassades. Teenindusasutustesse võeti tööle umbkeelseid venelasi. Teadusasutustes tehti sunduslikuks väitekirjade esitamine venekeelsetena – isegi eesti keele ja kirjanduse alal. Vene keelt hakati õpetama juba lasteaias, koolide õppeprogrammides suurendati vene keele osakaalu teiste õppeainete arvel. Vene keele õpetajad said 15% kõrgemat palka kui eesti keele õpetajad. Kõige selle tulemusel said ja saavad seniajani venelased Eestis hakkama eesti keelt oskamata, samas on suuri piirkondi Eestis, kus eestlastel on vene keele oskus vältimatult vajalik.
Göösid
thumb|Gööside embleem Göösid (hollandi geuzen) olid Madalmaade vabadusvõitlejad Hispaania vastu 16. sajandi teisel poolel.
Gööside nimetusest tuleneb ka laeva vöörilipu güüsi nimetus.
Graf Zeppelin (lennukikandja)
thumb
Graf Zeppelin oli Saksa Kriegsmarine lennukikandja, mis oli nimetatud krahv Ferdinand von Zeppelini järgi.
Ugyen Wangchuck
thumb|Ugyen Wangchuck Ugyen Wangchuck (ka: Ugyen Wangchuk) (1861 või 1862 – 7. august 1926) oli Bhutani kuningas 17. detsembrist 1907 21. augustini 1926, esimene Bhutani kuningas.
Tema isa oli Trongsa ringkonna (dzongi) kuberner (ponlop) Jigme Namgyal. Ugyen Wangchuk päris selle ametikoha oma isalt. Toetudes oma võimubaasile Bhutani keskosas, võitis ta oma poliitilised vastased ning ühendas mitme kodusõja ja mässu (1882–1885) järel Bhutani.
Sel ajal kuulus Bhutan Briti impeeriumi koosseisu. 1903 andis Suurbritannia talle tiitli "Tema ekstsellents". 1905 pälvis Wangchuk India impeeriumi ordu (alates 1911 India tähe ordu) komandöri klassi ja sai ühtlasi õiguse kasutada oma nime ees partiklit Sir.
1907. aastal valisid Bhutani tollase pealinna Punakha mungad Wangchucki ühel häälel Bhutani pärilikuks kuningaks.
Samal aastal tunnustas Briti valitsus teda Bhutani maharadžana ja andis talle tiitli "Tema kõrgus", mis asendas eelmise, ekstsellentsi tiitli. Ühtlasi pälvis Wangchuk tiitli sri, nii et tema täielik tiitel oli "Tema kõrgus maharadža sri pantš Sir Ugyen Wangchuk, Bhutani maharadža ja draakonikuningas, India tähe ordu komandör". 1921 ülendati Wangchuk India tähe ordu suurkomandöriks, mis oli ordu kolmest klassist kõrgeim.
1911. aastal autasustas Suurbritannia Wangchuki Delhi Durbari hõbemedaliga. Seda tehti kuninga George V ja kuninganna Mary von Tecki India kuningaks ja kuningannaks kroonimise puhul. Delhi Durbari medaleid anti välja 26 800. Hiljem ei ole ühtki Suurbritannia monarhi India valitsejaks kroonitud ja seetõttu pole ühtki Delhi Durbari medalit hiljem välja antud.
Ugyen Wangchuk oli abielus Ashi Tsundue Lhamoga. Neil oli kolm last: Jigme, Lemo ja Lhadron. Neist vanim, Jigme Wangchuk, järgnes isale Bhutani troonil.
Viited
Eelnev: – Bhutani kuningas 1907–1926  Järgnev: Jigme Wangchuk
1958. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1958. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 1. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 25. märtsil Saalfeldenis Austrias.
Esimestel maailmameistrivõistlustel osales 25 sportlast 7 riigist. MM-i arvestuses võisteldi ainult 20 km distantsil. Esimeseks maailmameistriks tuli Rootsi sportlane Adolf Wiklund.
Mehed 20 km
Finaal: 25. märts Osavõtjaid: 25 Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
20 km võistkonnavõistlus
Kuupäev: 25. veebruar Osavõtjaid: 5 võistkonda <br style="clear:both;" />
Hugenotid
Hugenotid olid Prantsusmaa kalvinistid 16.–18. sajandil.
Johan Mey
thumb|Johan Mey
Johan Mey (ka Johann Mey, Juhan Mei; 19. november 1867 Suuremõisa vald, Pühalepa kihelkond, Läänemaa – 5. aprill 1927 Tallinn) oli eesti meresõitja, hüdrograaf, geodeet ja sõjaväelane (kolonelleitnant).
Johan Mey põlvnes Hiiumaa meresõitjate suguvõsast. Ta tundis varakult huvi laevanduse ja merenduse vastu ning astus 16-aastaselt kaubalaevale teenistusse. Õppis mõne aasta Tallinna kreiskoolis, hiljem Paldiski ja Liibavi merekoolides ja omandas kaugesõidu tüürimehe kutse.
Juba noorpõlves võttis ta osa sõnalise vanavara kogumisest (kirjutas üles rahvalaule). Palju tema kirjutisi võib leida Jakob Hurda kogust.
1892. aastal sai Mey kaptenikoha Liibavi sõjasadama ehituslaevadele, seejärel hakkasid teda huvitama sadamaehitus ja süvendustööd. 1897. aastal sooritas ohvitseri eksami Peterburi mereväe kadetikorpuse juures. Lipnikuna arvati ta siis reservväkke.
Vene-Jaapani sõja puhkemisel kutsuti Mey tegevteenistusse, määrati vahiohvitseriks aurikule Tšaika ja ühtlasi Liibavi sõjasadama süvendustööde juhatajaks. 1906. aastal juhatas Mey Soela väina hüdrograafilisi ja süvendustöid. 1908. aastast 1917. aasta sügiseni juhatas ta samu töid Tallinna uues sõjasadamas (Miinisadamas). Samal perioodil töötas ka Soome skäärides; töö tulemuseks olid uued faarvaatrid Barösundis, Barösund-Ekenäsis ja mitu süvendatud laevateed Porkkala juures.
1914. aastal komandeeriti Mey Saksamaale, Hollandisse ja Inglismaale moodsa sadamaehitusega tutvuma. 1916. aastal võttis Mey osa Muhu väina suure strateegilise merekanali (Kumari kanali) süvendamisest. Ta oli paremaid eriteadlasi Venemaal. Teda autasustati Püha Stanislavi II ja III järgu ordeni, Püha Anna III järgu ordeni ja suure kuldmedaliga.
1917. aastal evakueeriti Mey Peterburi. Sealt naasis ta 1920. aastal optandina Eestisse. Eestis töötas Mey Merejõudude Juhataja Staabis vanema käsundusohvitserina, mõni kuu hiljem miinitraalerite divisjoni ülemana. Seal oli ta divisjoni likvideerimiseni. 15. märtsil 1921 määrati Johan Mey Kindralstaabi IV osakonda (topo-hüdrograafia osakonda) kartograafiks. Aastatel 1921–1926 teostas Mey peamiselt Eesti sadamate mõõtmisi, aga koostas ja toimetas ka topo-hüdrograafia osakonna publikatsioone.
Meylt ilmus ajakirjanduses palju artikleid merendusest ja laevandusest; neid artikleid tõlgiti ka välisriikide ajakirjadesse.
1925. aastal hakkas Mey koostama meresõidu käsiraamatut "Eesti loots", mis sai valmis 1927. aasta kevadeks. See oli esimene eestikeelne selle valdkonna raamat.
Mey suri südamehaiguse tagajärjel mõni päev pärast "Eesti lootsi" trükkiandmist Tallinna Sõjaväe haigemajas.
Johan Meyl ja Hiiumaalt pärit kapteni Mihkel Oengo tütrel Marie Oengol oli neli tütart, kellest kolmest said kunstnikud (Natalie, Kristine ja Lydia). (Neljas tütar Helene Mey suri noorelt.) Poeg Peeter Mey (Mei) oli sõjaväelane.
Massu jõgi
Massu jõgi on jõgi Eestis, Vändra jõe lisajõgi.
Jõgi on 35,7 km pikk ja 78 km² valglaga.
Ove Sander
thumb|Ove Sander, mai 2010 thumb|Ove Sander Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, 7. september 2009 ]] Ove Sander (sündinud 4. mail 1970 Tartus) on Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) vaimulik ja EELK Usuteaduse Instituudi rektor. Ta on olnud ka Sotsiaalministeeriumi nõunik-peakaplan.
Haridus
Keskharidus Nõo Keskkool 1988. Teoloogia diplom EELK Usuteaduse Instituut 1994. Teoloogia magister (M.Div) AFLC Seminary, Minneapolis, 1999. Filosoofia doktor (PhD) Tallinna Ülikool, 2005. Järeldoktor Concordia Seminary, St Louis, 2007. Ordineeriti 16. jaanuaril 1991 aseõpetajaks, õpetajaõigused sai 2. detsembril 1994.
Isiklikku
Ove Sanderi abikaasa Liina on teoloog, neil on pojad Samuel ja Siimon ja tütar Eimi Mirjam.
Teeliste kirikud
"Teeliste kirikud" on Eesti Kirikute Nõukogu projekt, mille raames paljud Eesti pühakojad on suviti ränduritele avatud.
Projekt sai alguse 2001. aastal.
Aastal 2007 osales projektis 276 kirikut ja palvemaja.
Estonia katastroof
Estonia katastroof oli parvlaev Estonia hukk Läänemerel 28. septembril 1994. Estonia uppus liinireisil Tallinnast Stockholmi kella 0.55 ja 2.03 vahel (UTC +2). Laeval oli 989 inimest, neist päästeti 137 ja hukkus 852, leiti 95 hukkunu surnukehad.
Estonia vrakk asub koordinaatidel umbes 22 miili kaugusel Utö saarest (157° edelas). Laevahuku uurimise rahvusvahelise komisjoni lõpparuande kohaselt tõmbas tormis lahti rebenenud vöörivisiir kaasa sellega ehituslikult seotud rambi, mistõttu pääses vesi autotekile ja ujutas selle üle. Laeva vöörivisiir leiti ametivõimude teatel vrakist umbes miili kaugusel läänes, koordinaatidel. Visiir tõsteti 1994. aasta novembris õnnetuse põhjuste uurimiseks pinnale ning viidi Soome Hankosse. 1999. aastal andis uurimiskomisjon visiiri üle Rootsi meremuuseumile ning see oli 2002. aastani Rootsis Södertälje sadamas. Sealt viidi vöörivisiir Rootsi mereväebaasi Muskö saarel.
Selle katastroofi põhjal muutis Rahvusvaheline Mereorganisatsioon mitmeid reegleid. Nende seas seda, millised peavad olema visiiri kinnitused ja millised päästeparved. Kuigi ka varem oli esinenud arvukalt juhtumeid, kus visiiri kinnitused purunesid, siis neil juhtudel laevad ei uppunud, sest ramp pidas vastu. Kuna see informatsioon varem aga piisavalt ei levinud, siis ei osatud Estonia puhul kahtlustada liiga nõrku visiirikinnitusi.
Estonia katastroof on suurima ohvrite arvuga rahuaegne laevahukk Läänemerel. Sügavus on laevahuku paigas 70–80 meetrit.
Laevahuku kulg
Estonia lahkus Tallinna sadama 10. kai äärest B-terminali juurest 27. septembril 1994 kell 19.15 (UTC +2), mil lõunatuule kiirus oli kuni 10 meetrit sekundis. Laeval oli lasti paigutuse ja tuule tõttu kerge kreen tüürpoordi. Laeval oli 803 reisijat ja 186 meeskonnaliiget. Reisiks oli antud tormihoiatus. Laev pidi saabuma Stockholmi järgmisel hommikul kell üheksa. Estonia oli väljumise eel merekõlblik ja tehniliselt korras.
Teeliste kirikud
“Teeliste kirikute” infomaterjale avaldatakse ka internetiväljaandena.