cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Commodore International
Häving
Arvutidisainer Adam Osborne ütles 1981. aasta aprillis, et "mikroarvutite tööstus on täis õuduslugusid selle kohta, kuidas Commodore kohtleb oma edasimüüjaid ja kliente". Üks Bostoni arvutipoe haldaja ütles, et kuigi Commodore on parim toode oma hinnaklassis, siis on liiga rahutu olla nende edasimüüja ja mitte teada, kuidas nad sinusse suhtuvad. "[Commodore] pole kunagi suutnud väga häid suhteid arvutite edasimüüjatega ... arvutimüüjad on süüdistanud Commodore'i selles, et ta suhtub nendesse kui tarnija või konkurent..." kirjutas üks ajakirjanik p'rast Tramieli lahkumist. Tarkvaraettevõtetel olid samuti probleemid Commodore'iga ning üks tarkvaraarendaja on öelnud, et "tegeleda Commodore'iga on nagu tegeleda Attilaga". 1987 aasta äriandmetöötluse konverentsil "Comdex" ajakirja InfoWorld korraldatud küsitlus leidis, et ükski arendaja ei planeeri kirjutada tarkvara Commodore'i platvormi jaoks. Konkureerides Amigaga tuli Commodore'ile ette probleem, et seda nähti kui odavate arvutite tootjat. Samuti ei pidanud Commodore sammu koos teiste arvutite tootjatega. Samal ajal, kui Commodore müüs Amiga 2000 ja Amiga 3000 arvuteid koos vastavalt Motorola 68000 ja Motorola 68030 protsessoritega oli Apple juba kasutamas oma arvutis Motorola 68040. Kuigi Amiga oli esialgu välja töötatud mängimiseks mõeldud arvutina, üritas Commodore rõhutada ka selle potentsiaalset kasutust professionaalsetes valdkondades. Samas selle võimas heli ja graafika polnud vajalik tollal populaarsust koguvate sõna- ja andmetöötlus tarkvarade jaoks. 1992. aastal tõi Commodore turule A600 arvuti. Antud arvuti eemaldas palju funktsionaalsus kaasaarvatud klaviatuuril eraldi numbriklahvid, kuid lisas näiteks IDE ühenduse. David Pleasance, Commodore UK haldusjuht kirjeldas A600 kui "täielik ja äärmine käkerdus". Samal aastal tõi Commodore turule Amiga 1200 ja Amiga 4000 arvutid. Nendega tuli kaasa uuendatud graafiline kiibistik AGA (Amiga Advanced Graphics Architecture), mis aga ei olnud valmis 3D-graafika nõudlikute mängude jaoks nagu Doom ja Wolfenstein 3D.
1993. aastal üritas Amiga naasta mängukonsooli turule Amiga CD32-ga, kuid ka see polnud ettevõtte päästmiseks piisavalt tulus. 1994. aastaks olid kasumlikud ainult Commodore'i harud Ühendkuningriigis ja Saksamaal. Commodore'i pankrot kuulutati välja 29. aprillil 1994.
Hetzer
Hetzer, täisnimega Jagdpanzer 38 (t) Hetzer (Sd.Kfz. 138/2) oli Teise maailmasõja ajal Saksa poolt Tšehhi tanki LT-38 veermikule ehitatud tankihävitaja. Masin sai esialgu nimeks Leichtes Sturmgeschütz 38(t), siis Panzerjäger 38 für 7.5cm Pak 39 L/48 ja lõpuks Jagdpanzer 38 (t) Hetzer.
Hetzeri prototüüp valmis 1944. aasta märtsis. See oli ehitatud Tšehhi päritolu tanki LT-38, mis Wehrmachtis oli nimeks saanud PzKpfw 38(t) originaalšassiile. Sellele ehitati tugevalt kaldus soomusplaatidest pealisehitis, mille esiplaati kinnitus esialgu 75 mm tankitõrjekahuri PaK39 L/48, hiljem aga 75 mm PaK42 L/70 – sama, millega olid relvastatud Panthrid. Suurtükk oli paigutatud esiplaadi tsentrist 380 mm paremale ja kaitstud suurtükimaskiga. Pealisehitise lael oli kuulipilduja MG 34, mida sai kasutada komandör ka masina seest kaugjuhtimisel ja periskoobiga sihtides.
Hetzer sai ka laiemad, 350 mm roomikud, mis koosnesid kumbki 96 lülist.
Hetzerit toodeti firmades Bömish-Mährische Maschinenfabrik ja Škoda aprillist 1944 kuni maini 1945 kokku 2584 masinat.
Peale Teist maailmasõda olid Hetzerid kasutusel kuni 1960. aastate keskpaigani Tšehhoslovakkia (ST-1) ja Šveitsi (G-13) relvastuses.
Punase Risti embleem
pisi|IFRC ametlik embleem Punase Risti embleem märgib järgmisi rahvusvahelise humanitaarõigusega kaitstud objekte:
Punase risti embleem on punane rist valgel taustal. Erinevalt Püha Jüri ristist ei ulatu Punase Risti embleemil risti haarad lipu servadeni. Embleem on algselt loodud Šveitsi lipu negatiivina. Islamiriigid kasutavad Punase Risti embleemina Punast Poolkuud.
Eestis reguleerib sümboolika kasutamist Punase risti nimetuse ja embleemi seadus.
Punane Rist
Punane rist valgel taustal oli 1864. aasta Genfi konventsioonis välja kuulutatud algne kaitse sümbol, selle kujundus pärineb algselt Šveitsi kirurgi dr. Louis Appialt ja Šveitsi kindral Henri Dufourilt, Punase Risti rahvusvahelise komitee asutajaliikmetelt.
Rahvusvahelise Punase Risti Komitee (ICRC) andmetel on embleem algselt loodud Šveitsi lipu värvide ümberpööramisega, mis on ametlikult kirjas 1906. aasta konventsiooni redaktsioonis.
190 riiklikust seltsist, mida Rahvusvaheline Punase Risti Komitee on praegu tunnustanud, kasutavad 154 oma ametliku organisatsiooni embleemina punast risti.
Punane Poolkuu
Punase Poolkuud kasutab 33 tunnustatud ühingut 190-st.
Punane Lõvi ja Päike
Aastatel 1924-1980 kasutas Iraan Punase Lõvi ja Päikese Seltsi sümbolit, mis põhines Iraani lipul ja embleemil. Punane lõvi koos päikesega tunnistati ametlikult sümboliks 1929. aastal koos Punase poolkuu sümboliga. Sümbol võeti Genfis kasutusele 1964. aastal. Vaatamata sellele, et 1980. aastal läks Iraan üle punasele poolkuule, säilitab riik õiguse selle sümboli kasutamiseks.
Prienai
pisi|left|Prienai Prienai (poola keeles Preny, saksa keeles vanasti Prenn või Prenen) on linn Leedus, Prienai rajooni keskus. Asub merepinnast 75 meetri kõrgusel Nemunase jõe mõlemal kaldal, Kaunasest 39 km lõunas. Suurem osa linnast asub jõe vasakul kaldal, paremal kaldal asub Paprienė mikrorajoon, kus asub ka rajooni keskhaigla. Linna ühendab lähedalasuva Birštonasega asfalteeritud jalgrattatee.
Linnas on raamatukogu, kultuurikeskus ja postkontor. Haridust annavad gümnaasium, progümnaasium ja põhikool, seal asub ka vaimse arengu häiretega lastele mõeldud erikool. Tööstusettevõtetest tähtsaim on aastal 1969 rajatud AB „Sportinė aviacija“, mis oli suurim purilennukeid valmistav ettevõte Nõukogude Liidus. Teine tähtsam ettevõte on AB „Nerka“, mis tegeleb õhusõidukite remondiga.
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, Mačiūnai linnamägi, Prienai mõisa hoonetekompleks, aastal 1750 valminud katoliku kirik ja vana paberivabriku hooned.
Ajalugu
Linna piiridesse jääb esimesel aastatuhandel ja teise aastatuhande alguses kasutusel olnud Mačiūnai linnamägi.
Asulat on esmamainitud 1502. aastal. Toona andis suurvürst Aleksander sealse mõisa Mihhail Glinskile. Aastal 1604 rajati Prienaisse esimene kirik. Prienai sai linnaõigused 1609. aastal, toona ehitati asula ka ümber – senise ühe tänava asemel omandas see nüüd nelinurkse põhiplaani. Aastal 1782 elas seal 27 juudi peret, toona oli linnas ka sünagoog.
Aastal 1785 rajas sakslane G. Thierbach linna juurde paberivabriku, mis oli XIX sajandini Leedu suurimaks paberivabrikuks. Aastal 1861 rajati sinna pruulikoda, mis suleti aastal 1941. Vene riigis kandis linn nime Прены. 27. augustil 1941 hukkasid linna vallutanud Saksa väed Prienais ja selle ümbruskonnas 1078 juuti. Aastal 1954 laastas linna tulekahju.
Elanikkond
1923. aasta rahvaloenduse andmetel oli Prienai elanikest leedulasi 61,5%, juute 29,26%, sakslasi 5,21% poolakaid 3,13%, valgevenelasi 0,09% ja venelasi 0,09%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Prienai elanikest leedulasi 97,62%, venelasi 0,92%, mustlasi 0,3%, ukrainlasi 0,27% ja poolakaid 0,16%.
Sõpruslinnad
Prienai kuulub Douzelage sõpruslinnastusse.
Tuntud elanikke
pisi|püsti|Bljuma Zeigarnik pisi|püsti|Mantė Kvederavičiūtė
Epitsenter
Epitsenter on punkt maapinnal maavärina tekkekoha ehk kolde ehk hüpotsentri kohal.
Porgandriisikas
Porgandriisikas (Lactarius deliciosus) on pilvikuliste sugukonda riisika perekonda kuuluv seeneliik.
Oranži seenelihaga porgandiriisikas on väga hea söögiseen, mida võib süüa värskelt, ilma kupatamata.
Välimus
Porgandriisikal on telliskivipunane või oranž seenekübar, enamasti ebasümmeetriliste ringidega. Kübara läbimõõt on 5–15 cm. Riisikas eritab oranži piimmahla, mis värvust ei muuda. Kuid Eestis levib lisaks tavalisele tüüpteisendile ka punetav teisend (Lactarius deliciosus var rubescens), mille piimmahl muutub 15–30 minuti jooksul veinpunaseks. Porgandriisika eoslehekesed on hele- või tumeoranžid. Oranži värvi seenejalal esinevad tihti punakad täpid.
Levik ja kasvukoht
Levinud Euroopas ja Põhja-Ameerikas mändide all. Eestis suhteliselt sage. Porgandriisikas eelistab valgusrikkaid männikuid või männi-segametsi, kasvab ainult koos männiga. Kõige rohkem kasvab porgandriisikas luitemännikutes ja männinoorendikes.
Sarnased liigid
Porgandriisikat aetakse väga tihti segamini kuuseriisikaga ning varem liigitasid eesti autorid porgandriisikad kuuseriisikate hulka. Neid kahte seent saab eristada seenekübara värvuse järgi. Kuuseriisikal on tihti kübara peal rohekad laigud, aga porgandriisikal mitte. Hoolikalt tuleb vaadata ka seenejalga, kui sel täppe ei ole, on tõenäolisem, et tegu on kuuseriisikaga. Samuti kasvab porgandriisikas rohkem maa ligidal kui kuuseriisikas.
Sarnane liik on ka veririisikas, millel on peaaegu helebeež kübar. Veririisikas eritab kohe alguses veripunast mahla. Veririisikas kasvab samades kohtades, kus porgandriisikas, kuid ei esine eriti tihti. Veririisikas on Kuulo Kalamehe raamatus "100 Eesti söögiseent" hinnatav söögiseen nagu porgandriisikaski.
Sci-Hub
Sci-Hub on veebiandmebaas, mis sisaldab üle 51 miljoni teadusliku publikatsiooni. Uusi artikleid lisatakse iga päev .edu proksiserverite kaudu. Veebisaidi lõi Kasahstani päritolu Aleksandra Elbakjan 2011. aastal vastureaktsioonina maksumüüriga piiratud teaduslike publikatsioonide kõrgetele hindadele (üksiku artikli hind 30 USD).
2015. aastal esitas akadeemiline kirjastaja Elsevier New Yorgis juriidilise kaebuse Sci-Hubi vastu viidates autoriõiguste rikkumisele.
Ajalugu
Sci-Hubi projekti alustati 5. septembril 2011. Projekti algatas Kasahstani päritolu tarkvaraarenduse ja neurotehnoloogia uurija Aleksandra Elbakjan, kelle eesmärgiks oli kasvatada teadmiste levikut, võimaldades rohkematele inimestele juurdepääsu maksumüüriga kaitstud sisule. Projekti algse domeeninime Sci-Hub.org kasutamine tõkestati kohtumäärusega 2015. aasta novembris. Sci-Hub jätkas samal kuul tegutsemist kasutades .io domeeni.
Veebisait on muutunud väga populaarseks Indias, Indoneesias, Pakistanis, Iraanis, Hiinas, Venemaal ja Brasiilias. 2016. aastal avaldas Elbakjan andmed, mille järgi on Sci-Hub populaarseks muutunud ka Ameerika Ühendriikides ja Euroopa Liidu liikmesriikide hulgas, kust tuleb suur osa allalaadimistest. Elbakjani eesmärk veebilehe loomisel on pakkuda juurdepääsu uurimustele vähem privilegeeritud asutustele ja riikidele ning ta on öelnud, et jagas samuti ilma loata teadusartikleid Kasahstani ülikoolis õppides, kuna oli vaja tutvuda sadade publikatsioonidega.
Paimvere
Paimvere on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Sci-Hub
Ajalugu
Sci-Hub on teadaolevalt esimene veebisait, mis pakub laialdasel määral automaatset ja tasuta juurdepääsu maksumüüriga kaitstud teaduslikele publikatsioonidele. Enne Sci-Hubi asutamist jagati publikatsioone teiste autorite ja akadeemikutega otse e-posti kaudu, esitades päringuid veebipõhistes teadusfoorumites või kasutades suhtlusvõrgustikke, näiteks #ICanHazPDF Twitteri tag.
Paimvere
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Sci-Hub
Veebisait
Sci-Hub võimaldab artikleid lugeda ilma tellimuseta ja tasuta. 2016. aasta veebruaris tuli Sci-Hubile väidetavalt üle 200 000 päringu päevas. Elbakjani väitel oli veebilehel enne originaaldomeeni Sci-Hub.org blokeerimist keskmiselt 80 000 külastajat päevas.
Sci-Hub pääseb publikatsioonidele ligi läbides vastava maksumüüri ja saab dokumendi kätte algse kirjastaja kodulehelt. Ligipääs saavutatakse tänu anonüümsete akadeemikute annetatud kasutaja andmete kollektsioonile. Sci-Hubil on kasutajate andmed, millega pääseb ligi muuhulgas JSTORi, Springeri, Sage ja Elsevieri publikatsioonidele. 2013. aastal alustas Sci-Hub koostööd Library Genesisega, mis on Venemaal hostitud hariduslike raamatute ja dokumentide hoidla. Kui soovitud publikatsioon oli seal kättesaadav, edastati see kasutajale. Kui publikatsioon polnud varem LibGenis kättesaadav, laadis Sci-Hub selle alla ning jagas dokumendi koopiat LibGeniga. Praegu kasutab Sci-Hub publikatsioonide hoiustamiseks andmebaaside hajutatud võrku. Veebisaidi rahastus tuleb kasutajate annetustest bitcoin ' ides.
Paimvere
Kohalik hääldus on Paimre, Paimbvere, Paimvere või Paimbre. Varem kandis küla Paimpere nime.
Sci-Hub
Veebisait
2016. aastal pärast Elsevieri kaebust võeti Sci-Hubi domeen .io maha ja suunati ümber veebilehe Hiina domeeninime registraatorisse Now.cn. Hoolimata registraatori mahavõtmisest, on Sci-Hub kättesaadav alternatiivsete domeenide, IP-aadressi ning .onion Tor teenuste kaudu, millest viimane on TorrentFreaki väitel "üsna immuunne" mahavõtmise nõudmistele.
Paimvere
Külas asub muinsuskaitsealune Hiiekoht.
Sci-Hub
Kohtuasi
Sci-Hub on seotud kohtuasjaga: Elsevier et al. v. Sci-Hub et al. Kohtuasjaga seotud dokumendid on kättesaadavad avalikus domeenis. Elsevieri väitel pääseb Sci-Hub illegaalselt ligi tudengite ja akadeemiliste institutsioonide kontodele, et võimaldada tasuta ligipääsu publikatsioonidele nende platvormi ScienceDirect kaudu. Kohtuasja muudab keeruliseks asjaolu, et veebisaiti hostitakse Venemaal Peterburis, mis raskendab selle menetlemist Ameerika Ühendriikide õigussüsteemis. Elsevieri motiivid seab kahtluse alla samaaegne katse luua partnerlussuhteid Vikipeediaga, et levitada oma maksumüüriga kaitstud publikatsioone. Sarnane kohtuasi on suunatud ka veebilehe Library Genesis (LibGen) vastu, mis võib paikneda Hollandis või ka Venemaal. Hoolimata 2015. aasta 28. oktoobri New Yorgi ringkonnakohtu otsusest panna kinni domeeninimi "sci-hub.org", on veebisait alates 2015. aasta detsembrist siiski kättesaadav alternatiivsete domeenide ja Tori võrgu kaudu.
Aleksandra Elbakjan on tsiteerinud inimõiguste ülddeklaratsiooni 27. artiklit, milles seisab, et igaühel on õigus "saada osa teaduse edusammudega kaasnevatest hüvedest". Electronic Frontier Foundation on avaldanud toetust Sci-Hubile ja selle sõsarsaidile LibGenile. Kohtuasi on ajendanud laialdase kriitika Elsevierile. Pärast Elsevieri 2015. aasta kohtuvõitu kirjutas uurijatest, kirjanikest ja kunstnikest koosnenud grupp avaliku kirja Sci-Hubi ja Library Genesise toetuseks, nimetades kohtuasja "suureks löögiks" uurijatele üle maailma ning leides, et kohtuasi "vähendab ühtviisi meie – autorite, toimetajate ja lugejate väärtust. See parasiteerib meie tööd, takistab meie avalikku teenistust, keelab meile ligipääsu". The Washington Posti järgi usuvad mitmed akadeemikud, ülikooli raamatukoguhoidjad ja pikaaegsed avatud teadusliku uurimistöö pooldajad, et Elbakjan "annab akadeemilistele kirjastajatele nende Napsteri momendi", viidates illegaalsele muusika jagamise teenusele, mis "häiris ja muutis jäädavalt (muusika)tööstust".
Ritsiko
Ritsiko on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Misso valda.
Uluru
Uluru ehk endise nimega Ayers Rock on maailma suurim monoliit.
348 m kõrgune, ligi 5 km pikkune ja 1,5 km laiune punane mägi "kasvab" maapinnast välja keset kõrbe Austraalia Põhjaterritooriumil.
Uluru on Austraalia pärismaalaste pühapaik.
Ulurust 24 km läänes asub Kata Tjuta, mis on samuti aborigeenide pühapaik ja moodustunud samuti tilliidist.
Uluru mägi on pärismaalastele maailma naba. Selle 9,4 km ümbermõõduga kalju lõhedes on tuhandeid kaljujooniseid. Need on ainsad materiaalsed märgid Austraalia aborigeenide vanemast maailmapildist. Jooniseid ei suuda ka aborigeenid ise dešifreerida. Joonis inimvälkudest kordub visalt, viidates kosmilistele nägemustele. On ka imelikke "röntgenipilte", kus on kujutatud inimese, looma või linnu sisemust koos skeleti ja siseelunditega.
Esimene eurooplane, kes Ulurut nägi, oli Ernest Giles aastal 1872. Esimesed turistid saabusid mäe juurde 1936. aastal.
Turismi hakati Ulurul arendama 1950. aastatel. Selle jaoks moodustati 1958. aastal kaitseala, kuid 1959. aastal rajati sinna esimene motell ja peatselt ka lennukite maandumisrada. Varsti oli näha turismi kahjulikku mõju keskkonnale.
5. märtsil 1968 toimus lennuõnnetus: kolmeistmeline helikopter Bell 47 G2 purunes vastu Ulurut. 28. märtsil tõsteti teise kopteriga selle vrakk üles ja viidi ära.
1975. aastal eraldati kaitseala põhjapiiri taga 15 km kaugusel Ulurust 104 km² suurune ala turistide majutamiseks ja lennujaama rajamiseks. Selle ala nimi on Yulara. Yulara valmimisega seoses likvideeriti kaitsealal 1983. aastal turismilaager ja 1984. aastal ka motell. 1987. aastal moodustati kaitseala asemele rahvuspark. Samal aastal arvati Uluru UNESCO maailmapärandi nimekirja. 1992. aastal müüs Põhjaterritoorium oma osaluse Yulara kuurordis ja see nimetati ümber Ayers Rocki kuurordiks.
Aastane külastajate arv tõusis 2000. aastaks üle 400 000. Suurenenud turism toob kogu piirkonna majandusele kasu, kuid tekitab raskusi tasakaalu leidmisel turistide soovide rahuldamise ja maailmapärandi säilitamise vahel.
Sissepääs rahvusparki maksab 25 Austraalia dollarit inimese kohta. Pilet kehtib kolm päeva ja on nimeline, see tähendab, et seda ei saa edasi anda teisele isikule.
Ulurule ronimine on vaatamata pärismaalaste halvakspanule turistide jaoks tavaline. Tõus tippu kestab tunnijagu, kuigi on üksnes 800 m pikk. 1964. aastal paigaldati mäele köiskäsipuu ja 1976. aastal seda pikendati, aga ikkagi on mäele ronimine ohtlik ja tuulistel päevadel on see keelatud. Inimestel, kes on halvas kehalises vormis, kannatavad peapöörituse all või kellel arstid on soovitanud mitte pingutada, on parem mäele mitte ronida. Soovitatakse palju juua. Põhimõtteliselt ei ole tõus ülemäära keeruline, aga ometi on mägironijate seas täheldatud 35 surmajuhtumit sellest ajast, mil neid juhtumeid on registreerima hakatud.
Aborigeenid taotlesid Austraalia valitsuselt Ulurule ronimise keelamist. 11. detsembril 1983 Austraalia tollane peaminister Bob Hawke seda ka lubas, aga ei täitnud lubadust, kuigi oli peaminister 1991. aastani. 2010. aastal korraldati Uluru tipus hulk pärismaalaste seas kõlvatuks peetud tegevusi, alates golfimängust ja lõpetades striptiisiga, mistõttu hakkasid nad taas nõudma Ulurule ronimise täielikku keelamist. Mäele ronimise keeld võeti vastu 2017. aastal ning see jõustus 26. oktoobril 2019.
Årøya
Årøya on mitme paikkonna nimeks:
Blåkulla nõiaprotsessid
Blåkulla nõiaprotsessid
Blåkulla oli keskaegse Rootsi rahvausu kohaselt nõidade kogunemise ja pidutsemise (sabati) paik. Vastavalt laste tunnistustele rööviti nad öösel üleloomulikel viisidel oma kodudest: läbi korstnate, lukuaukude, läbi väikeste pragude seinas ning asendati mingite asjade või loomadega, mis võtsid nende kuju. Blåkullas viidi lastega nende sõnul läbi saatanlikke rituaale. Blåkulla näol ei olnud tegemist ühe, spetsiifiliselt kindla nõidade kogunemise kohaga vaid selleks sobis lähedal asuv täiesti tavaline küngas.
Suure hulga lapstunnistajate kasutamine kohtuprotsessidel oli Rootsi kohtupraktikas uus nähtus ning see oli üks põhjustest, miks just Blåkulla nõiaprotsessid on Rootsi nõiajahi ajaloos kõige enam tähelepanu pälvinud.
Nõiajahi eellugu
Nõiajahi kõrgaeg oli aastatel 1580–1630, kokku 50 aastat. 17. sajandi keskel jäi nõiaprotsesse järjest vähemaks ja paljud süüdistatud lasti vabaks. Teadaolevalt viimane hukkamine Euroopas toimus Šveitsis 1782. aastal.
Nõiajaht Rootsis
Nõiajaht sai Rootsis hoo sisse Karl XI valitsemise ajal. Erinevalt teistest maadest põletati Rootsis nõidu vaid väga lühikese perioodi jooksul 1668–1676. Siiski äratasid need protsessid tähelepanu ja viisid ligi 300 inimese surmani.
Johan Johansson Gris
Rootsi väikelinnast Gävlest pärit Johan Johansson Gris (1663–1676), ajaloost tuntud ka kui "Gävle poiss", oli Stockholmis 1676. aastal toimunud nõiaprotsesside tähtsaim lapstunnistaja. Tegemist oli kingsepa pojaga, kes sai tuntuks kui lasi hukata oma ema Karin Nilsdotter Grisi, kuna väidetavalt oli viimane ta Blåkullasse viinud ja teda seal toimunud sabatil seksuaalselt ahistanud. Tema fantaasiarikastest lugudest said innustust teisedki lapsed, kes hakkasid samuti väitma, et ka neid rööviti öösel ja viidi Blåkullasse Saatana juurde. Alanud oli nõiahüsteeria.
Blåkulla
Tuntuim Rootsi nõiaprotsess toimus Mora linnas 1669. aastal. Mitmed lapsed kinnitasid, et nõiad olid nad viinud Blåkulla-nimelisse paika, kus nad pidasid Saatana juhatamise all sabatit. Paljud kohtualused said ihunuhtlust ja 22 põletati tuleriidal. Rootsi kohtute juurde moodustati spetsiaalne komisjon nõiasüüdistuse saanutele. Nõidade paljastamiseks kasutati peale kõige muu ka selgeltnägijate abi, keda leidus igas külas. Tasu eest olid nad nõus paljastama iga nõiakunstiga tegeleja.
Tunnistajatena ei tahtnud lapsed jätta endist valetajate muljet. Kui paljastatigi mõni valetaja, arvati ta automaatselt nende hulka, kes Saatana mõjutusel püüavad uurimisi nurjata. Kui mõni aga vastamisel vastu puikles, peeti teda kohe juba täieõiguslikuks nõiaks.
Malin Matsdotter
Tuntuim Blåkulla kohutprotsessidel hukatu oli Soome päritoluga Malin Matsdotter (1613–1676), tuntud ka Rumpare-Malini nime all. Ta on Rootsi kohtupraksises teadaolevalt ainus, kes hukati elusalt tuleriidale saatmise läbi, kuna naine vaatamata piinamisetele end süüdi ei tunnistanud. Mõnede pealtnägijate sõnade kohaselt käitus Malin kogu hukkamisprotsessi eel väga rahulikult ega tundnud eesootava tuleriidale saatmise ees mingitki hirmu. See olevat olnud veelkord tõestuseks, et tegemist oli tõepoolest nõiaga, kuna neid usuti mitte valu tundvat. Rumpare Malin oli viimane nõiasüüdistuses hukatu Stockholmis ja eelviimane terves Rootsis. Blåkulla tuntuimad ohvrid olid veel õed Britta Sippel ja Anna Sippel.
Nõiaprotsesside lõppemine
Pärast Malin Matsdotteri hukkamist kasvas inimeste seas kahtlus laste jutu tõelevastavuses ning ühiskonnas hakkas levima negatiivne meelestatus kohtute esitatud süüdistuste ja surmamõistetud ohvritele määratud kohtuotsuste osas. Kohtunikud muutsid seepeale oma ülekuulamisviisi: senimaani kirjutati laste poolt esimesel ülekuulamistel räägitu üles ning protsessil pidid lapsed öeldut vaid kinnitama, nüüd pidid lapsed kogu juhtunu kohtus ise üle kordama. Selgus, et laste ütlused olid iga kord erinevad ja vasturääkivad. Nõiasüüdistuse saanud Margareta Remmeri üle peetaval kohtuprotsessil tunnistas üks laps lõpuks üles, et tema ja teised lapsed rääkisid vaid seda, mida Gävlest pärit Johan Johansson Gris ja kaks teist noorukit olid neil käskinud kohtus öelda. Valetunnistuste ilmnemine viis Rootsi nõiaprotsesside lõppemiseni. 1677. aastal andis valitsus välja käsu lõpetada riigis nõiajaht. Seni nõiakunsti viljelemise eest kohtu all olnud lasti vabaks ning kohus otsustas valetunnistusi andnud lapsed hukata. Gävle poisi hukkamine leidis aset 1676. aasta novembris, kui poiss oli 13-aastane. Pealtnägijate tunnistuse kohaselt polnud poiss eelseisva hukkamise ees hirmul, vaid pigem nautis talle osaks saanud suurt tähelepanu. Praeguseks on teada, et tegemist oli lapsega, kes kannatas mütomaania ehk haiglasliku liialdamise ja valetamise käes.
Hüpotsenter
Hüpotsenter on maavärina kolle ehk tekkekoht Maa sees.
Maavärina hüpotsenter asub epitsentri all, see tähendab epitsentrist Maa raskuskeskme suunas.
Oidrema
Oidrema (ka Oidremaa) on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Külas asub ohvriallikas Seaallikas.
Saagri
Saagri on mitme koha nimi:
Saagri (Setomaa)
Saagri on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Muulukas
Muulukas (Fragaria viridis) on roosõieliste sugukonda maasika perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Animalism
Animalism on loomadele karakteerse käitumisviisi kasutamine, loomadele omase jäljendamine.
Muulukas
Levila ja kasvukoht
Muulukas kasvab Euroopas, Kaukaasia ja Kesk-Aasias. Levila põhjapiir kulgeb Lõuna-Norras, Rootsis ja Lõuna-Soomes. Põhja-Saksamaal on ta looduskaitse all. Eestis esineb Lääne ja Põhja-Eestis sageli, mujal harva.
Saagri (Setomaa)
Küla kuulub Luhamaa nulka.
Muulukas
Levila ja kasvukoht
Muulukas eelistab lubjarikast pinnast. Kasvab kuivadel rohtunud nõlvadel, loodudel ja liivastel aasadel.
Saagri (Setomaa)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võru maakonna Misso valda.
Muulukas
Kirjeldus
left|pisi|Muuluka vili Muulukas meenutab metsmaasikat ja kasvab 5–20 cm kõrguseks. Võsundid on lühikesed ja niitjad või puuduvad täielikult. Lehed on kolmetised ja läikivad, siidkarvased. Risoom võib olla kuni paar meetrit pikk. Õied on metsmaasika omadest suuremad, kreemikasvalged, asuvad väheõielistes kännastes. Kroonlehed on valged, 8–10 mm pikad. Tolmukaid on 10. Muulukas õitseb mai lõpus ja juunis.
Väikestest pähklikestest koosnev rüüsvili on äraspidimunajas, punane, ainult allosas valkjas, õiepõhjast raskesti eraldatav, magusam kui metsmaasikas. Erinevalt metsmaasikast on muuluka tupplehed ja nendega ühepikkune välistupp tihedalt viljale liibuvad. Mõnikord, eriti varjus, valmivad nad punaseks muutumata.
Iga maasika perekonna liigi genoomi aluseks on seitset kromosoomi sisaldav kromosoomikomplekt. Muulukas on diploidne ehk 14 kromosoomiga. Fragaria viridis ehk muulukas liigina on hinnangute kohaselt ilmnenud umbes 6,24 miljonit aastat tagasi.
West Ham United FC
West Ham United Football Club on Inglismaa jalgpalliklubi. Klubi kodustaadion on Londoni olümpiastaadion, kuhu koliti 2016 aastal. Klubi asutati aastal 1895 Thames Ironworks FC nime all. 1900. aastast on klubi nimetus West Ham United FC.
Hooajal 2010–11 mängis West Ham United Inglismaa Premier League'is, aga sai seal 20. koha ja langes Football League Championshipi. Alates hooajast 2012–13 mängib West Ham United taas Inglise kõrgliigas.
1965. aastal võitis West Ham United UEFA karikavõitjate karika. West Ham United on võitnud Inglismaa karika kolmel korral (aastatel 1964, 1975 ja 1980).
West Ham Unitedi parim koht Inglise kõrgliigas on kolmas (hooajal 1985–1986). West Ham United on üks kaheksast klubist, mis pole kunagi langenud Inglise teisest liigast madalamale.
Kolm West Ham Unitedi mängijat kuulusid 1966. aasta maailmameistrivõistluste võidukasse Inglismaa meeskonda. Nendeks olid Bobby Moore, Geoff Hurst ja Martin Peters.
Klubi kodustaadion on Londoni olümpiastaadion. Enne seda oli klubi kodustaadion aastatel 1904–2016 Boleyn Ground.
Praegune meeskond
''Seisuga 27. jaanuar 2022''
Endiseid mängijad
Bobby Moore - Paul Ince - Rio Ferdinand - Paolo Di Canio - Joe Cole - Matthew Etherington - Teddy Sheringham - Carlos Tévez - Scott Parker
West Ham United on igavikustanud Bobby Moore'i numbriga 6 särgi ja Dylan Tombidesi numbriga 38 särgi.
Statistika
''Seisuga 11. august 2019''
Nokia toodete loend
Nokia toodete loend loetleb Nokia tooteid. Üks olulisemaid arenguhüppeid Nokia tootearenduse vallas on sisenemine navigatsiooniseadmete turule. Alates 21. jaanuarist 2010 on OVI kaardid kõigile (ühilduvatele) Nokia telefonide kasutajatele tasuta allalaaditavad ja kasutatavad. Alates 2010. aasta märtsist toodetakse kõik Nokia telefonid sisseehitatud GPS-iga. OVI kaardid katavad ka Eesti territooriumi.
7xxx-seeria
thumb|180px|[[Nokia 7650]] thumb|180px|[[Nokia 7710]]
9xxx-seeria
180px|thumb|[[Nokia 9300]]
Võrungi
Võrungi on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Kehtna mõis
pisi|Kehtna mõisa peahoone pisi|Kehtna mõisa peahoone tagant Kehtna mõis (saksa keeles Kechtel) oli rüütlimõis Harjumaal Rapla kihelkonnas, tänapäeval jäävad kunagise mõisa maad Kehtna valla territooriumile Rapla maakonnas.
Ajalugu
pisi|Kehtna mõisa valitsejamaja Kehtna mõisa on esmamainitud 1470. aastal, mil see kuulus Vietinghoffide suguvõsale. Sajandite jooksul oli mõisal palju omanikke, kuni 1777. aastal omandasid mõisa jälle Vietinghoffid, kelle ajal rajati ka uhke mõisahoone.
1824. omandasid mõisa Benckendorffid ja 1874 Lilienfeldid, kes lasid varaklassitsistliku peahoone uusrenessanss-stiilis ümber ehitada.
1905. aasta ülestõusu ajal põletati Kehtna mõisa härrastemaja, mis peatselt taastati.
Viimaseks võõrandamiseelseks omanikuks oli Helmuth von Lilienfeld.
Pärast võõrandamist asus mõisas kodumajanduskool ja seejärel sovhoostehnikum.
1997. aastast on mõisa peahoone eravalduses, ning seda on tugevasti restaureeritud.
Mõisahoone
Varaklassitsistlikus stiilis peahoone ehitati 1790. aastatel.
19. sajandi lõpul ehitati mõisahoone ümber uusrenessanss-stiilis.
1905. aasta mahapõletamisele järgnenud taastamise käigus sai hoone praeguse uusbarokse ilme. Hoonele lisati mansardkorrus ja kõrge murdkelpkatus, peasissekäik viidi lääneküljele jne. Uusklassitsistlik ja uusrokokoolik sisekujundus on säilinud. Uksed on kaunistatud karniisidega, tammepuust paraadtrepp viib teisele korrusele, kus asuvad ampiirsaal, barokksaal ja jahisaal.
3200 Phaeton
3200 Phaeton on Apollo-tüüpi asteroidid.
3200 Phaetoni avastasid 11. oktoobril 1983. aastal astronoomid Simon Green ja John Davies.
Phaetonit, mis 2007. aasta detsembris möödus Maast 18 mln kilomeetri kauguselt, loetakse Maad ohustavate asteroidide hulka. Päikesest kaugeimas punktis asteroidivöö tihedamas osas võib see sattuda kokkupõrkesse, mis muudab taevakeha orbiiti nii, et see mõnel oma järgmisel tiirul põrkab Maaga kokku. 14. detsembril 2093 möödub Phaeton Maast 3 mln kilomeetri kauguselt.
Eesti taimestik
pisi|200px|[[Küüvits.]] pisi|200px|[[Harilik laanik.]] Eesti taimestik ehk Eesti floora on Eestis kasvavate taimeliikide kogum.
3200 Phaeton
Meteoorivool geminiidid on asteroid 3200 Phaetoni järel liikuvast tolmupilvest pärit kübemed, mis kiirusega u 35 km/s atmosfääri sisenedes süttivad ja nn langevate tähtedena nähtavaks muutuvad.
Eesti taimestik
Eristatakse pärismaist taimestikku ja introdutseeritud taimestikku.
Eestis kasvab pärismaisena ligikaudu 1440 liiki soontaimi ja 583 liiki sammaltaimi.
Introdutseeritud floora liikide arv pole teada, kuid see ületab pärismaist floorat hulk kordi. Introdutseeritud on peamiselt soontaimi.
Kirjandus
Seni kõige põhjalikum ülevaade Eesti taimestikust (soontaimede osas) on aastail 1953–1984 ilmunud 11-köiteline "Eesti NSV floora". Uuem ülevaade on esitatud Toomas Kuke 1999. a. ilmunud raamatus.
Saagrimäe
Saagrimäe on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Misso valda.
St. Thomasi Ülikool (Houston)
thumb|right|Õppehoonete kompleksis asuv ülikooli raamatukogu St. Thomasi Ülikool (University of St. Thomas) on katoliiklik ülikool Houstoni linnas Texase osariigis Ameerika Ühendriikides. Ülikool on asutatud 1947. aastal suunitlusega vabadele kunstidele.
Ülikoolilinnak asub linna südamest umbes 3 km kaugusel. Selle keskuseks on pikk ristkülikukujuline õppehoonete kompleks, mille siseõue ühes otsas on ülikooli raamatukogu, teises otsas ülikooli kirik, külgedel aga osakonnad ja auditooriumid.
Ülikoolis oli 2006. aasta sügisel 3607 üliõpilast ja 276 õppejõudu. thumb|left|Ülikooli kirik
Õppejõud
Selles ülikoolis töötas John Deely.
Tähevärav: Universum
"Tähevärav: Universum" (lühend SGU) on Kanada-Ameerika televisiooni sõjaväeulmesari ja osa MGM-i tähevärava sarjadest. Sari, mille on loonud Brad Wright ja Robert C. Cooper.
"Tähevärav: Universumi" seiklus toimub tänapäeval, kus rahvusvaheline uurimismeeskond ei pääse tagasi Maale pärast iidse kosmoselaeva Saatusele (Destiny) evakueerimist, mis automaatselt reisib universumis üha kaugemale ja kaugemale.
Ida-Euroopa
pisi|Ida-Euroopa pisi|Ida-Euroopa liigitus ÜRO järgi Ida-Euroopa on Euroopa idaosa nimi. Seda piirkonda määratletakse erinevalt. Seda nime kasutatakse ka kõigi nende Euroopa riikide tähistamiseks, kus varem valitses kommunism, et eristada neid poliitiliselt ja majanduslikult Lääne-Euroopast.
Praegune määratlus
Ida-Euroopa määratlusi on mitmeid. On märkimisväärne, et paljud ajalooliselt ja kultuurilisemalt läänelikumad Ida-Euroopa riigid soovivad end ise pigem mitte Ida-Euroopa riigina määratleda ja rõhutavad oma sidemeid mõne kommunistlikku blokki mittekuulunud riigi või riikide rühmaga.
Endistes lääneriikides on aga levinud arusaam, mille kohaselt Ida-Euroopaks liigitatakse kõik postkommunistlikud riigid. Viimaste ühisjooneks on madalam elatustase ja suuremad sotsiaalsed probleemid võrrelduna lääneriikide heaoluühiskondadega.
Tänapäeval peetakse Ida-Euroopasse ajalooliselt ja kultuuriliselt kuuluvateks maadeks Euroopa idaosas asuvaud riike, mis on saanud kultuuriliselt eriti palju mõjutusi õigeusust:
Need riigid olid ka ajaloolise Kiievi-Vene osad ja kõigi nende riikide poliitikat on mõjutanud Venemaa valitsus rohkem, kui lõunas asuvaid õigeusulisi Balkanimaid (nt Serbia, Kreeka, Bulgaaria, Rumeenia).
pisi|Euroopa regioonid [[ÜRO liigituse järgi: {{legend|#4080FF|Põhja-Euroopa}} {{legend|#00FFFF|Lääne-Euroopa}} {{legend|#FF8080|Ida-Euroopa}} {{legend|#00FF00|Lõuna-Euroopa}}]]
ÜRO liigituse järgi kuuluvad selle regiooni koosseisu:
Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee
Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee (ENPA, inglise keeles Parliamentary Assembly of the Council of Europe) on üks Euroopa Nõukogu kahest peamisest organist, mis koosneb 47 riigi parlamendidelegatsioonidest.
Koosseis
Parlamentaarses Assamblees on 318 liiget ja nende 318 asendajat valivad või nimetavad liikmesriikide parlamendid oma liikmete seast. Sõltuvalt riigi rahvaarvust esindab iga riiki kaks kuni kaheksateist liiget. Parlamentaarse Assamblee delegatsioonis peavad olema esindatud kõik riigi tähtsamad parteid või parlamendifraktsioonid.
Ida-Euroopa
Varasem määratlus
Mõned neist maadest on saanud mõjutusi katoliiklusest või protestantismist ning neil on eriti lähedased ajaloolised ja kultuurilised sidemed Saksamaa, Itaalia, Prantsusmaa ja Skandinaaviaga (nt Hansa Liitu kuulunud Baltimaad). Nende maade elanikud ei pea end idaeurooplasteks.
Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee
Koosseis
Assamblees on moodustatud viis poliitilist rühma: sotsialistide rühm, Euroopa rahvaparteide rühm, liberaalide, demokraatide ja reformistide rühm, Euroopa demokraatide rühm ning Euroopa ühinenud vasakpoolsete rühm. Mõned assamblee liikmed ei ole poliitiliste rühmitustega ühinenud. Assamblee koguneb nädalapikkusele plenaaristungile neli korda aastas Strasbourgis Euroopa palee istungitekojas. Need istungid on üldsusele avatud. Samuti korraldab assamblee kevadise istungi ühes oma liikmesriigis.
Liikmesriigid ja nende esindatus: Albaania (4), Andorra (2), Armeenia (4), Aserbaidžaan (6), Austria (6), Belgia (7), Bosnia ja Hertsegoviina (5), Bulgaaria (6), Eesti (3), Põhja-Makedoonia (3), Gruusia (5), Hispaania (12), Holland (7), Horvaatia (5), Iirimaa (4), Island (3), Itaalia (18), Kreeka (7), Küpros (3), Leedu (4), Liechtenstein (2), Luksemburg (3), Läti (3), Malta (3), Moldova (5), Monaco (2), Montenegro (3), Norra (5), Poola (12), Portugal (7), Prantsusmaa (18), Rootsi (6), Rumeenia (10), Saksamaa (18), San Marino (2), Serbia (7), Slovakkia (5), Sloveenia (3), Soome (5), Šveits (6), Taani (5), Tšehhi Vabariik (7), Türgi (12), Ukraina (12), Ungari (7), Venemaa (18), Ühendkuningriik (18).
Vaatlejad
Iisraeli, Kanada ja Mehhiko parlamendiliikmetel on Parlamentaarse Assamblee juures vaatleja staatus.
Erikülalised
Valgevene erikülalise staatus Parlamentaarse Assamblee juures peatati 13. jaanuaril 1997.
Nikolai Nikolajevitš noorem
Nikolai Nikolajevitš Romanov (6. november 1856 – 5. jaanuar 1929) oli Venemaa suurvürst, keiser Nikolai I pojapoeg ja sõjaväelane.
Nikolai isa oli Nikolai Nikolajevitš Romanov vanem (1831–1891), keiser Aleksander II vend.
Nikolai oli suhteliselt edukas väejuht ning Esimese maailmasõja alguses Vene armee ülemjuhataja. Kuid vastuolude tõttu tsaaripere soosiku Grigori Rasputini ja keisrinnaga suunati ta 1915. aastal Kaukaasia rinde juhatajaks. Ta elas hiljem Itaalias, kuid suri Prantsuse Rivieras, kuhu oli sõitnud puhkama.
Everybody
"Everybody" oli Eesti eurolaul, mis saavutas 2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esikoha. Autorid olid Ivar Must (viis) ja Maian Kärmas (sõnad). Laul oli inglise keeles ning seda esitasid Tanel Padar, Dave Benton ja 2XL. Lugu esitati Eurovisiooni lauluvõistlusel kahekümnendana; enne Eestit oli laval Saksamaa laul "Wer Liebe Lebt", mida esitas Michelle, järgnes Malta laul "Another Summer Night" Fabrizio Faniello esituses.
"Everybody" sai 198 punkti, teise koha pälvis 177 punktiga Taani. Laulu sõnad räägivad peole kutsumisest ja rõõmsast tujust, olenemata nädalapäevast (duett laulab "every night's a Friday night", eesti keeles "iga õhtu on reede õhtu").
Lauluvõistluse fännid on kesise edetabelimenu tõttu pidanud "Everybodyt" üheks nõrgemaks võitjalauluks, samuti on "Everybody" üks ootamatumaid võite Eurovisioonil, kuna hääletusedetabelites ega kihlveokontorites sellele edu ei ennustatud. Teisalt on Eesti võidulaul mitmel põhjusel silmapaistev: üks lauljatest, Dave Benton, oli vanim esikoha saanud osaleja (oli esituse ajal 49-aastane). Samuti oli see esimene Eurovisiooni võidulaul, mida esitas tumedanahaline laulja, ning Eesti oli esimene endistest Nõukogude Liidu liiduvabariikidest, kes võitis Eurovisiooni.
Eestile andis maksimumi, 12 punkti, kokku 9 riiki (Holland, Prantsusmaa, Türgi, Suurbritannia, Malta, Kreeka, Läti, Leedu ja Sloveenia). Sellest hoolimata jäi laulu menu tagasihoidlikuks, lugu figureeris vaid ühe nädala Saksamaa singlimüügi edetabelis Top 100, mõnevõrra kauem aga Rootsi raadiote edetabelites.
Nii nagu varasemagi Eestit esindanud kontrastse dueti "Kaelakee hääle" puhul, selgusid ka selle laulu solistid juhuste läbi. Laulu tellis helilooja Ivar Mustalt esmalt hoopis estraadiansambel Laine, kes kogunes isegi stuudiosse lugu salvestama. Laul pidi kõlama eesti keeles Maian Kärmase tekstile. Töö jäi siiski katki ning Must asus uusi esitajaid otsima. Nimesid on ajakirjanduses vähe avaldatud, ent Õhtulehe andmetel tehti enne Padarit ja Bentonit pakkumine Lea Liitmaale ja Kaire Vilgatsile. Kärmas kirjutas pärast lõplike solistide selgumist uue, ingliskeelse teksti, millega salvestasid laulu Padar ja Benton. Eestikeelse teksti refräänis oli fraas "Sügavale, sügavale südames..." (fraasi "Come on, everybody, let`s sing along..." asemel).
Laulust on teinud kaveri Maarja-Liis Ilus.
Ohmi seadus
pisi|280px pisi|140px|Ohmi seaduse kolmnurk (rõhtkriips tähistab jagamist ja püstkriips korrutamist). Kui otsitav suurus kinni katta, moodustavad kaks ülejäänud tähist arvutusvalemi Ohmi seadus on üks elektriahelate põhilisi seadusi. Seadus on saanud nime saksa füüsiku Georg Simon Ohmi (1789–1854) järgi, kes selle 1826. aastal sõnastas.
Ohmi seadus määrab kindlaks pinge U, voolutugevuse I ja takistuse R vahelise seose:
Ohmi seadus elektromotoorjõu allikaga vooluringi kohta
Vooluringis, s.o suletud mittehargnevas vooluahelas, on vool I võrdeline elektromotoorjõuga E ja pöördvõrdeline ahela takistusega R: pisi|Vooluring vooluallikaga, mille sisetakistus on kujutatud takistina R0 Et elektromotoorjõu allikal on alati teatav sisetakistus R0, mis jääb järjestikku välise takistusega Rv, siis saab Ohmi seaduse valem kuju Vooluringis, mis koosneb ühest või mitmest järjestikku ühendatud toiteallikast ja ühest või mitmest samasse ahelasse järjestikku ühendatud takistist, saab arvutada voolutugevust järgmiselt: kus
Ohmi seadus vahelduvvoolu korral
Vahelduvvoolu korral kehtib seos kus Z on vahelduvvooluahela näivtakistus.
Ohmi seadus vektorkujul
Materjalide juhtivusomaduste kirjeldamiseks kasutatakse Ohmi seaduse vektorkuju: kus Valem kehtib isotroopsete materjalide korral.
Carl Nielsen
thumb|Carl Nielsen, 1931 thumb|Nielseni monument [[Kopenhaagenis]] thumb|Nielseni haud Vestre Kirkegårdis Carl August Nielsen (9. juuni 1865 Odense – 3. oktoober 1931) oli taani helilooja, dirigent ja viiuldaja.
Carl Nielsen sündis 12-lapselise perekonna seitsmenda lapsena. Tema perekond oli üsna vaene ning isa teenis elatist maalri ja harrastusmuusikuna. Carl avastas muusika, eksperimenteerides helidega, mis tekkisid puuhalgude hunnikusse viskamisest. Samuti kuulas ta oma ema laulmist pulmades ja muudel pidudel, kus tema isa mängis viiulit ja kornetit. Lapsepõlves õnnestus tal selgeks õppida viiuli- ja klaverimäng. Oma esimesed muusikapalad kirjutas ta kaheksa- või üheksa-aastaselt. Ta õppis mängima ka puhkpille ning 14-aastaselt hakkas mängima Odense sõjaväeorkestris. Aastal 1883 saadeti Nielsen Kopenhaagenisse Niels Gade juurde õppima. 1884–1886 õppis ta Taani Kuninglikus Muusikaakadeemias.
Pärast kooli lõpetamist sai ta tagasihoidlikku sissetulekut eraõpilastelt. 1889. aastal pääses ta mängima Kopenhaageni Kuningliku Teatri orkestrisse. Seal jätkas ta tööd viiuldajana kuni 1905. aastani. Kuni aastani 1914. töötas ta samas teatris dirigendina.
Aasta pärast teatri orkestrisse pääsemist määrati Nielsenile stipendium 1800 Taani krooni väärtuses, mis võimaldas tal mitu kuud Euroopas ringi reisida. Reisil tutvus ta Pariisis taani maalikunstniku ja skulptori Anna Marie Brodenseniga, kellega ta abiellus Firenzes 1891. aastal enne Taani naasmist. Neil sündis kaks tütart ja poeg.
Aastatel 1914–1926 juhatas ta Kopenhaageni Muusikaühingu orkestrit.
Oma esseedes kirjutas Carl Nielsen muusika olemusest. Tema arvates ei ole muusika mingi eriline, spetsiifiline keel, vaid see on loomulik nagu loodus. Sellest lähtus ta oma loomingus.
Sümfoonia ongi tähtsaim žanr Nielseni loomingus. Kui meelde tuletada teisi suuri sümfoonikuid, tuleb välja, et Wagner, Mahler ja Richard Strauss olid juba kirjutanud oma meistriteosed. Nielsen oli see, kes jätkas traditsiooni, aga lisas sellele uusi jooni.
Looming
Carl Nielseni loomingu põhiosa moodustavad kuus sümfooniat. Ta oli väljapaistev sümfoonik. Tema kirjutatud esimene sümfoonia tõi talle tuntuse Taanis, kolmas aga juba Euroopas. Ta toetus oma loomingus klassikalisele vormile, kuid tõi sisse isikupäraseid tõlgendusi, muutes seeläbi sümfooniad huvitavaks. Tema sümfooniad valmisid vahemikus 1892–1925. Need peegeldavad ta käekirja muutust. Kui esimesed kolm sümfooniat on põhiliselt klassikalis-romantilised, siis alates 4. sümfooniast muutub looming intensiivsemaks ning muusikasse tuleb tugev negatiivne energia, sest see loominguperiood langeb kokku esimese maailmasõjaga. Tema loomingust on tuntud ka kaks ooperit ja ilmalik kantaat. Ta on kirjutanud ka palju instrumentaalkontserte ja kammermuusikat.
Taani kultuurikaanonisse kuuluvad Nielseni ooper "Maskarade" (1906), neljas sümfoonia (1919) ja laulud ("Vi sletternes sønner" ja "Jens Vejmand").
Iga dirigent, kes töötab Taani Raadio Sümfooniaorkestriga, on kohustatud mängima vähemalt ühe Nielseni kuuest sümfooniast. See on päris vana traditsioon.
1925. aastal avaldas Nielsen kriitiliste esseede kogumiku "Levende musik" ("Elav muusika"), 1927. aastal autobiograafilise raamatu "Min fynske barndom". Selles jutustab ta oma lapsepõlve meelelahutustest. Viieaastaselt avastas ta, et kui haamriga lüüa vastu puutükke, tekivad eri kõrgusega helid, nii et neist saab lihtsa meloodia moodustada. Hiljem avastas ta parima viisi pead "korda seada": helilooja kudus õhtuti varrastel.
Jaan Rink
Jaan Rink VR I/2 (30. aprill 1886 (18. aprill (vkj) Uue-Kariste vald, Pärnumaa – 30. juuli 1927 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Teenistus Venemaa Keisririigi sõjaväes
1903. aasta septembris alustas ta teenistust Venemaa Keisririigi Venemaa keiserlikus armees; 1906. aasta aprillis lõpetas ta Vilno sõjakooli ning ülendati alamleitnandiks; aastatel 1906–1908 teenis ta roodu ja õppekomando nooremohvitserina 165. Jalaväepolgus; aastatel 1908–1912 luure- ja ratsaside komando ülemana 165. Jalaväepolgus ja aastatel 1912–1914 õppis ta Peterburis, Keiserlikus Nikolai Sõjaväeakadeemias.
1914. aastal alanud Esimeses maailmasõjas oli ta augustist novembrini 1914 I Korpuse staabi käsundusohvitser, detsembrist 1914 kuni novembrini 1915 oli ta 96. Jalaväepolgu roodu- ja pataljoniülem. Sai lahingutes kahel korral põrutada. 1915. aasta detsembrist kuni 1918. aasta maini teenis ta XIV Korpuse staabis käsundusohvitseri, vanemadjutandi ja staabiülemana.
Eesti Vabadussõjas
Jaan Rink asus teenistusse Eesti Rahvaväes alampolkovniku auastmes 21. novembril 1918. 1918. aasta novembrist kuni 1919. aasta veebruarini oli ta 1. Diviisi staabiülem ja Viru rinde operatiivjuht.
1919. aasta veebruarist kuni 1920. aasta märtsini oli ta Kindralstaabi Valitsuse ülem ja ajakirja Sõdur vastutav toimetaja ning 1919. aasta aprillist ka Vabariigi Sõjakooli õppejõud.
1919. aasta juunis ja juulis oli Jaan Rink Sõjavägede Ülemjuhataja Staabi ülema ajutine kohusetäitja, juulis 1919 ülendati ta polkovnikuks ja oktoobris 1919 nimetati Sõjanõukogu liikmeks.
Rink osales 1919. aasta suvel Eesti delegatsiooni koosseisusvaherahu läbirääkimistel Landeswehriga pärast Landesveeri sõda, Pihkvas 1919. aasta septembris Pihkva rahukonverentsil ja Tartu rahu läbirääkimistel Nõukogude Venemaaga.
Rink kuulus 1919. aasta novembrist Vabadussõja mälestusmärkide kavandite läbivaatamise ja hindamise komisjoni.
1919. aasta detsembris nimetati Rink uuesti Sõjavägede Ülemjuhataja Staabi ülema ajutiseks kohusetäitjaks, kellena teenis kuni 1920. aasta veebruarini.
Tegevus pärast Vabadussõda
Jaan Rink oli 28. märtsist 1920 Sõjavägede Staabi ülem, kuid 1920. aasta oktoobrist lahkus tegevsõjaväest.
1921. aasta veebruarist detsembrini oli ta Eesti Moskva saatkonna sekretär-atašee (täites tegelikult mitteametliku sõjaväe esindaja kohuseid), 1922. aasta alguses nimetati ta sõjaväeatašeeks Nõukogude Venemaale, kuid Vene võimude vastuseisu tõttu ei kinnitatud teda sellele ametikohale.
1922. aasta novembris nimetati polkovniku auaste ümber koloneliks. 1923. aasta kevadel nimetati Rink sõjaväeatašeeks Prantsuse Vabariiki, kuid Prantsusmaa võimude vastuseisu tõttu ei kinnitatud teda sellele ametikohale.
1923. aasta septembris astus ta uuesti teenistusse ning määrati Sõjavägede Ühendatud Õppeasutuste ülemaks. Samal ajal oli ta ka Kindralstaabi Kursuste ülem ja õppejõud. 1923. aasta novembrist oli ta Sõjanõukogu liige.
Jaan Rink suri 30. juulil 1927 Tallinna Sõjaväe Keskhaiglas südamehaigusse ning on maetud Tallinna Vana-Kaarli kalmistule.
Isiklikku
Oli kaks korda abielus, lastetu. Korporatsioon Rotalia liige.
1924. aasta algul eraldati talle autasumaa Harjumaa Anija valla Anija mõisa südamest, kus asus ka valitsejamaja. Selle 48,83-hektarilise koha, mis nimetati Rinki taluks, sai rendile maist 1924. Pidama asus seda vend Peeter Rink. Talu pärisid koloneli surma järel tema ema ja abikaasa, kelle ühisomandiks koht 1929. aastal ka müüdi.
Rinki haual avati 1929. aasta oktoobris mälestussammas, mis purustati Nõukogude okupatsioonivõimude poolt. Uus, teistsuguse kujundusega hauatähis pühitseti sisse 2001. aasta septembris.