cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adua lahing
1890. aastail üritasid juba Eritrea ja Somaalia hõivanud itaallased liita oma Põhja-Aafrika valduste hulka ka Etioopiat. Kuigi Etioopia keisril Menelik II-l oli suur arvuline ülekaal, olid mõned tema üksused relvastatud ainult odadega. Itaallased tungisid kindral Oreste Baratieri juhtimisel Tigray provintsi, kuid kohtunud detsembris 1895 Meneliki vägedega Amba Alagi lahingus, taandusid Aduasse. Mõlemal poolel olid varud otsakorral, kui Baratieri võttis 29. veebruaril 1896 lõpuks ette öise rünnaku. Etioopia luurajad olid aga vastase plaanid teada saanud. Lisaks sellele liikusid itaallased väikestes rühmades, kuid pimeduses ja ebaühtlasel maastikul oli sidepidamine sisuliselt võimatu. Öösel lisavägesid saanud Menelik lõi Itaalia üksusi ükshaaval ja saavutas ajaloo suurima Aafrika armee võidu Euroopa armee üle.
Etioopia vägesid juhtis kuningas Menelik II ja Itaalia vägesid kindral Oreste Baratieri. Itaallasi oli 17 700 meest ja etiooplasi hinnanguliselt 80 000 kuni 150 000, enamik teatmeteoseid pakub ümmargust 100 000-t. Suure osa itaalia vägedest moodustasid kogenematud ajateenijad ja Eritreast palgatud askarid.
Lahing lõppes etiooplaste võiduga ja sellega kindlustati Etioopia iseseisvus. Surma sai umbes 7000 itaallast, haavata 1500 ja 3000 langes etiooplaste kätte vangi. Sõjavangidelt eemaldati parem käsi ja vasak jalg või nad kastreeriti. Etioopia sõjaväest sai surma 4000–5000 meest, haavata 8000. Itaallased jätsid Eritreasse põgenedes maha kogu oma varustuse.
Mu‘āwīyah I
Mu‘āwīyah I ehk Mu‘āwīyah ibn Abī-Sufyān (ka Mu‘āwiyyah I ehk Mu‘āwiyyah ibn Abī-Sufyān; araabia keeles معاوية بن أبي سفيان ;i 602–680) oli Umaijaadide dünastia teine kaliif Araabia Kalifaadis aastatel 661–680.
Aastatel 640–661 oli Muawiya Süüria asevalitseja ning sõdis pidevalt Bütsantsiga. Ta alistas moslemitele ka suure osa Kaukasusest. Omaijaadist kaliifi Uthmani ajal läks tal kõik hästi, kuid 656. aastal kaliifiks saanud Ali ibn Abu Talibiga tekkisid tal tõsised lahkarvamused. Kui Ali tahtis teda vallandada, algatas Muawiya kodusõja. Ali väed olid küll edukamad, kuid Muawiya liitlane Amr ibn al-As suutis korraldada läbirääkimised, mille tulemusel sai Muawiya endale õiguse kaliifikohale. Nii oli 660. aastal kalifaadis kaks kaliifi. Segase olukorra lõpetas aga haridžiitide tegevus, kes Ali tapsid ning Muawiyat haavasid. Et pärast Ali surma Muawiyale võrdset figuuri vastasrinnas ei leidunud, saigi ta üldtunnustatud kaliifiks. Ta viis riigi pealinna Damaskusesse, kus see oli 762. aastani.
Muawiyat on mõnikord peetud Araabia Kalifaadi kui riigi tegelikuks rajajaks, kuna tema ajal kujunesid konkreetne haldusaparaat, maksusüsteem ning kalifaadi keskusest Damaskusest sai tõeline valitsusasutustega pealinn. Muawiya oli osav poliitik, kes suutis sisepoliitilisi pingeid maandada ning välisvallutusi jätkata. Tema ajal ühendati kalifaadiga suur osa Kesk-Aasiast ja Põhja-Aafrikast.
Katharina von Bora
pisi|Borade vapp. Katharina von Bora (Katharina Luther; 29. jaanuar 1499 Lippendorf (Neukieritzsch) – 20. detsember 1552 Torgau) oli Martin Lutheri abikaasa alates 13. juunist 1525.
Vaese aadliku tütrena jõudis ta kümneaastaselt Nimbscheni kloostrisse.
Reformatsiooni mõjul, tüdinenud kloostrielust, konspireerides teiste nunnadega võttis ta ühendust reformaator Martin Lutheriga, paludes abi. 4. aprillil 1523 saatis Luther kloostrisse Torgau linna volikoguliikme, kaupmehe Leonhard Köppe, kes aeg-ajalt kloostrisse heeringat vedas. Katharina ja teised nunnad peitsid end Köppe kaetud vankris kalatünnide vahel ja põgenesid nii Wittenbergi. Seal tutvus ta oma tulevase abikaasaga ja sünnitas talle kuus last. Luther oli kahe aastaga leidnud põgenenud nunnadele uued kodud - peale Katharina enda. Teda kosisid näiteks Nürnbergi linnavolikogu liige Hieronymus Baumgartner kui ka Orlamünde pastor Kaspar Glatz, kuid Katharina keeldus. Ta ütles Lutheri sõber Nikolaus von Amsdorfile, et on nõus abielluma vaid tema või Lutheriga. Kuigi Luther polnud algselt kindel, kas ta peaks abielluma, lõpuks ta siiski nõustus ja 13. juunil 1525 nad abiellusidki.
Abikaasa kõrval sai Katharinast üks 16. sajandi silmapaistvamaid naisi, kellel oli kaasarääkimisõigus ka mehe elutöös ja keda on maalinud Lucas Cranach ja Tizian. Katharina sai hüüdnime – Wittenbergi hommikutäht.
Drag
pisi|Kohalik sadam pisi|Árran, lule saami kultuurikeskus Drag (Lule saami keeles Ájluokta) on küla Norras Nordlandi maakonnas Hamarøy vallas Tysfjordeni läänerannikul.
Läheduses leidub palju kvartsi ja põldpagu. Varem on neid ka kaevandatud.
Dragis on Tysfjordi valla tehnilise ameti harukontor.
Asulas on isoleerklaasivabrik (aknavabrik).
Maantee riksvei 827 viib 4 km läände teeni E6. Parvlaev käib üle Tysfjordeni Kjøpsviki vahet.
Aastal 1994 avati rahvuslik saami (Lule saami) kultuurikeskus Árran, kus on muuseum, raamatukogu, lasteaed ja saami käsitöö osakond.
Seal on ka Saami Kultuurinõukogu ja Saami Haridusnõukogu.
Brainfuck
Urban Mülleril õnnestus kirjutada Amiga OS 2.0-le kompilaator, mis oli vaid 200 baidi suurune. Brian Raiter kirjutas Linuxile kompilaatori, mis saavutas suuruse 171 baiti. Brainfucki kompilaatoreid ja interpretaatoreid on eri autorid kirjutanud paljudes keeltes. Eriti tasub ära märkida Brainfucki interpretaatoreid, mis on kirjutatud Brainfuckis. Eeskätt Daniel B. Cristofani kirjutatud imetilluke variant.
Süntaks
Brainfuck on minimalistlik keel. Programmis on kesksel kohal üks globaalne viitmuutuja, mis programmi alguses viitab esimesele positsioonile suures baitide massiivis (võib olla näiteks 30 kilobaidi suurune), mis kõik on vaikimisi seatud väärtusele null. Keeles on kaheksa käsku, mis kõik koosnevad vaid ühest sümbolist:
Hello world
Hello world programm Brainfuckis:
++++++++[->++++>+>>++>++>>+++>+<<<<<< <<]>[->++>+++>+++>+>+>++<<<<<<]>.>+++ ++.>..+++.>.>.>-.<<<.+++. --.<-.>>>+.>>++.
Brainfucki interpretaator
Tegu on väga lihtsa C++ programmiga, mis näitab Brainfucki koodi väljundit seda kompileerimata.
Kaasiku
Kaasiku on mitme küla nimi Eestis.
Arnold Schwarzenegger
Arnold Alois Schwarzenegger (sündinud 30. juulil 1947 Thalis Austrias) on Austria päritolu Ameerika Ühendriikide filminäitleja, kulturist ja endine poliitik.
Schwarzenegger sündis Austrias Steiermargi liidumaal, Grazi äärelinnas Thalis politseinik Gustav Schwarzeneggeri (1907-1972) ja Aurelia Jardny (1922-1998) noorema pojana, tal oli aasta vanem vend Meinhard. Isa eelistas Arnoldile Meinhardi, ta kahtlustas, et Arnold ei ole tema bioloogiline poeg. Emaga samas sai Schwarzenegger hästi läbi, nad olid kontaktis kuni ema surmani. Schwarzeneggeri vend Meinhard hukkus 20. mail 1971 24-aastaselt purjuspäi autoga sõites.
1960. aastal hakkas Schwarzenegger tegelema kulturismiga, käies Grazis võimlas. 1965. aastal täitis ta oma aastase sõjaväekohustuse, teenides Grazis tankijuhina. Sõjaväeteenistuse ajal osales ta ka Mister Euroopa juunioride võistlusel, mille ta võitis, kuigi ta oli baastreeningult ilma loata lahkunud ja pidi seetõttu veetma nädala sõjaväevanglas. 1967 ja 1968 võitis ta Mister Universumi võistluse. Oktoobris 1968 kolis ta USAsse, 17. septembril 1983 sai ta kodakondsuse ja sai ka loa Austria kodakondsuse säilitamiseks (Austria seadus tavaliselt ei luba topeltkodakondsust).
17. novembrist 2003 kuni 3. jaanuarini 2011 oli ta 38. California osariigi kuberner.
Schwarzenegger sai esmalt tuntuks kulturistina ning seitsmekordse Mr. Olympiana (1970–1975 ja 1980). Hiljem on Schwarzenegger tunnistanud anaboolsete steroidide kasutamist. Sel ajal oli steroidide kasutamine legaalne ja neid tarvitasid peaaegu kõik kulturistid.
Veelgi suurema tuntuse pälvis ta Hollywoodi märulifilimide näitlejana. Tema tuntuim roll oli robotsõdalane Terminaator, mille järgi hakati teda hiljem, kui ta California kuberneriks sai, Kubernaatoriks kutsuma. Komöödiad, milles ta mängis, ei saavutanud nii suurt menu.
Schwarzenegger pole kordagi kandideerinud Oscarile. Seevastu kandideeris ta seitse korda parima ulmefilmi auhinnale Saturn ja alati peaosas: filmidega "Terminaator" (1985), "Kiskja" (1988), "Täielik mäluvahetus" (1991), "Terminaator 2: kohtupäev" (1992), "Viimane kangelane" (1994), "Ausad valed" (1995) ja "Kuues päev" (2001). Ta ei võitnud neist ühtegi.
Schwarzenegger kandideeris kaheksa korda halvima näitleja auhinnale Kuldne Vaarikas: 1983 filmiga "Barbar Conan" (peaosas), 1994 "Viimane kangelane" (peaosas), 1998 "Batman ja Robin" (kõrvalosas), 2000 "Maailma lõpp" (peaosas), 2001 "Kuues päev" (peaosas, kõrvalosas ja paarina) ning 2005 "80 päevaga ümber maailma" (kõrvalosas). Ta ei võitnud neist ühtki. Küll sai ta samal, 2005. aastal Kuldse Vaarika elutöö eest.
2003. aastal valiti Schwarzenegger Vabariikliku Partei kandidaadina California kuberneriks. Ta astus ametisse sama aasta 17. novembril. Ta ei saa kandideerida USA presidendiks, sest ta pole sündinud USA-s. Novembris 2009 teatas ta, et ei kavatse uueks ametiajaks kuberneriks tagasi kandideerida.
thumb|Arnold oma vanema pojaga [[2002.]] Schwarzenegger abiellus 26. aprillil 1986 John Kennedy õe Eunice Kennedy tütre Maria Shriveriga. Neil on neli last: tütar Katherine Eunice (sündis 1989), tütar Christina Maria Aurelia (sündis 1991), poeg Patrick Arnold (sündis 1993) ja poeg Christopher Sargent (sündis 1997). Kõik lapsed on sündinud Los Angeleses. 2011 andis Shriver sisse lahutuse.
Peale vend Meinhardi surma aitas Schwarzenegger ka vennapoeg Patrick Knappil (sündinud 1968) USAsse tulla ülikooli õppima, seda aastal 1987.
Isa minevik
1990. aasta juulis tõusis esile tema isa Gustav Schwarzeneggeri minevik NSDAP liikmena. Pärast seda palus ta Simon Wiesenthali keskusel uurida oma isa minevikku. Schwarzenegger oli enne seda keskust rahaliselt toetanud. Keskus leidis pärast kahekuist uurimist, et Gustav Schwarzenegger oli NSDAP liige, kes asutus sinna 1938. aastal vabatahtlikult, kuid ei leitud tõendeid, et ta oleks olnud sõjakurjategija või Sturmabteilungi (SA) või Schutzstaffeli (SS) liige.
Los Angeles Times leidis Austria riigiarhiivist dokumente, mille järgi Schwarzeneggeri isa oli SA liige. Keskuse juht Marvin Hier selgitas, et need dokumendid ei olnud neile uurimise ajal kättesaadavad.
Filmograafia
thumb|Arnold Schwarzenegger (2007) thumb|Arnold Schwarzenegger (2010)
Kus on tõde?
"Kus on tõde?" on 2005. aasta film, mis on valminud Rupert Holmesi romaani "Where the Truth Lies" põhjal.
Film esilinastus 13. mail 2005 58. Cannes'i filmifestivalil.
Heelium
Stabiilseid isotoope on kaks, massiarvud 3 ja 4. Radioaktiivsetest isotoopidest stabiilseima massiarv on 6 ja poolestusaeg 0,8 sekundit.
Heelium-4 on oma tuuma stabiilsuse tõttu valdav heeliumi isotoop looduses. Universumis, peajada tähtedes ja hiidplaneetides on see prootiumi (vesinik-1) järel levikult teine kõigi keemiliste elementide isotoopidest.
Keemiliselt on He väärisgaas. Mingeid ühendeid pole seni avastatud.
Et heeliumiaatomite vahelised tõmbejõud on ülinõrgad, on heeliumi keemistemperatuur kõigi elementide seas madalaim.
Isotoopidevahelised erinevused füüsikalistes omadustes tugevamad kui ühelgi teisel elemendil.
Heelium-4 keeb normaalrõhul temperatuuril 4,2 kelvinit, heelium-3 aga temperatuuril 3,2 kelvinit, olles kõigist ainetest madalaima keemistemperatuuriga. Normaalrõhul ei tahku ei heelium-3 ega heelium-4. Nad on ainsad ained, mis absoluutsel nulltemperatuuril ei ole normaalrõhul tahked. Tahke heelium tekib suurema rõhu all. pisi|Heelium laser Nii heelium-3 kui ka heelium-4 muutuvad keemistemperatuurist madalamal temperatuuril ülivoolavaks. Absoluutse nulltemperatuuri lähedastel temperatuuridel nad ei segune: heelium-3 lahustub heeliumis-4 piiratud ulatuses, heelium-4 heeliumis-3 aga üldse mitte.
Korp! Sakala Meeskoor
'''Korp! Sakala Meeskoor''' on korporatsiooni Sakala koor.
Sakala meeskoor asutati ametlikult 2001, kuigi koos käidi juba 1990-ndatel. Siis esineti Sakala siseüritustel. Meeskoori ametliku loomise üks eestvedajaid oli Ando Kiviberg. 2001. aastal astuti esimest korda üles Kalev Lindali juhtimisel. Kõik koori liikmed kuuluvad Sakalasse, väljastpoolt on kasutatud juhendajate abi. Kooris on umbes 60 liiget.
2001. aastal külastas Gruusia meeskoor Thbilisi Tartus korp! Sakala konventi ning juba järgmisel aastal osaleti noorte laulupeol ja 2004. aastal üldlaulupeol. Alates asutamisest on koor osalenud kõikidel laulupidudel.
Välisreisid
2005. aastal käidi Gruusia-ringreisil, kus kohtuti kultuuriministriga, osaleti Paata Burdzuladze patronaaži all korraldatud heategevuskontserdil, mis toimus Thbilisi Filharmoonia suures, 1800-kohalises saalis ja millest tegi otseülekande Gruusia Televisioon. Sellel üritusel kõlas ka Gustav Ernesaksa "Kutse" koos Thbilisi Meeskooriga üle terve Gruusia.
Édouard Ngirente
Édouard Ngirente (sündinud 22. veebruaril 1973) on Rwanda majandusteadlane ja poliitik, alates 30. augustist 2017 Rwanda peaminister. Ngirente nimetas ametisse president Paul Kagame.
Elukäik
Édouard Ngirente on sündinud 1973. aastal Rwandas. Ta on Belgia Université catholique de Louvainist saanud doktorikraadi majanduses, magistrikraadi põllumajanduslikus majanduses, diplomi statistikas ning Brüsseli Saint-Louis' ülikoolist magistrikraadi finantsriskide juhtimises ja Rwanda riiklikust ülikoolist bakalaureusekraadi rahvusvahelises majanduses.
Peaministriks saamine
Ngirente määrati 30. augustil 2017 Anastase Murekezi mantlipärijaks. Temast sai riigi ajaloo 11. peaminister ning 1994. aasta tutsidevasase genotsiidi-järgse Rwanda 6. peaminister. Ta oli üks mitmest poliitikavälisest inimesest, kelle president Kagame pärast 2017. aasta valimisi valitsusse kutsus.
Poliitika
Ngirente on püüdnud Rwanda majandust elavdada parandades muuhulgas uurimistoetusi, transporditaristut ja haridussüsteemi. Jätkusuutliku tuleviku tagamiseks on alustatud teavitustööd maksude maksmise ja loodussõbralike eluviiside propageerimiseks. Ngirente on riiki püüdnud meelitada ka välisinvestoreid.
Isiklikku
Édouard Ngirente on abielus, tal on kaks last.
Bagan
Bagan (birma 40px) on linn Myanmaris Mandalay piirkonnas. Varem tuntud ka kui Pagan. Ametlikult ka Arimaddanapura või Arimaddana (Vaenlasepurustaja Linn) ja ka Tambadipa (Vasemaa) ja Tassadessa (kõrbenud-lõhenenud maa).
Haskala
Haskala (heebrea keeles: השכלה) on 18. sajandi lõpul tekkinud juudi religioosne valgustusliikumine, ilmaliku hariduse pooldajad, pooldasid juutide kultuurilist lähenemist teistele rahvastele.
Esseenid
Esseenid, olid väike (mõni tuhat liiget) ja kinnine judaistlik usulahk Palestiinas 2. sajandil eKr – 1. sajandil pKr.
Esseenid olid vastuolus Jeruusalemma preesterkonnaga, nad ei tunnustanud ohverdamist ega templiteenis­tusi. Neil oli dualistlik, valguse ja pimeduse vastandamisest lähtuv maailmakäsitus, maa­ilma lõppu ja messiat oodates elasid nad kõrbes range korra ja kombestikuga kinniste kloosterkogukondadena (Qumrān).
Esseenide elukorraldus on tugevasti mõjutanud algkristlust.
Hempeli paradoks
Hempeli paradoks on 1940. aastatel Carl Gustav Hempeli esitatud paradoks. See põhineb Nicod' kriteeriumil ning seisneb selles, et kõik, mis kinnitab üht hüpoteesi, kinnitab ka sellega loogiliselt võrdväärset hüpoteesi.
Näiteks kui tõstatame hüpoteesi, et "Kõik hundid on hallid", siis selle hüpoteesi üheks võimalikuks tõestuseks oleks, et täna metsas nägin hunti, kes oli just nimelt hall, ja mingit muud värvi hunti pole ma kunagi näinud. Sellega loogiliselt võrdväärne hüpotees oleks "Kõik mittehallid asjad on mittehundid". Selle hüpoteesi tõestuseks sobiks näiteks punane auto. Seega peaks punase auto nägemine kinnitama, et kõik mittehallid asjad on mittehundid ja sellest tulenevalt ka seda, et kõik hundid on hallid. Kuid järele mõeldes tundub punase auto nägemine "Kõik hundid on hallid" hüpoteesi kohta täiesti mõttetu ja ebavajalik.
Võimalikud lahendused
Paradoksi lahendusi on pakutud mitmeid.
Teist pakutud lahendust pooldas ka Hempel ise. Hempeli paradoks sunnib samuti sügavamalt uurima Nicod' kriteeriumi tõesust.
Harry Kellar
pisi|200px| Harry Kellar
Harry Kellar (sünninimi Heinrich Kellar; 11. juuli 1849 Erie, Pennsylvania – 10. märts 1922 Los Angeles) oli ameerika mustkunstnik.
Kellar sündis saksa emigrantide perekonnas. 16-aastaselt sai fakiir Isaiah Hughes'i abiliseks. Hiljem töötas koos vendade Davenportidega. Aastatel 1873–1875 tegi koos William Fayga eduka turnee Kesk- ja Lõuna-Ameerikasse. Kellar esines publiku ees kuni 1908. aastani; külastas lisaks Ameerikale ka Euroopat, Aasiat ja Austraaliat. Üks tema meeldejäävamaid illusiooninumbreid oli "Printsess Karnaci levitatsioon" (kopeeritud John Nevil Maskelyne'ilt).
Nowy Dwór Królewski
Nowy Dwór Królewski (saksa Königlich Neudorf) on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Chełmno maakonnas Papowo Biskupie vallas.
2011. aastal elas seal 172 inimest.
Beringi saar
Saar on nime saanud Vitus Beringi järgi, kes suri saarel 1741. aastal.
Saarel asuvas Nikolskoje külas elab umbes 800 inimest, kellest umbes 300 on aleuudid.
Kuulub Venemaale.
1952. aasta olümpiamängud
1952. aastal peeti kahed olümpiamängud:
VR
VR on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Lipari
thumb thumb|Kindlus Lipari saarel Lipari on Türreeni meres olevate Lipari saarte suurim saar.
Saar on mägine ja vulkaaniline. Selle pindala on 37 km² ja kõrgus 602 meetrit.
Lipari kuulub Itaaliale Messina provintsi. Saarel asub ka samanimeline asula. Seal elab 11 000 inimest, kuid turismihooajal ulatub inimeste arv saarel 20 000-ni.
Üldiselt usutakse, et saar tekkis nelja vulkaanilise aktiivsuse tsükli tulemusena, millest tähtsaim oli kolmas 22–15 tuhat aastat tagasi. Viimane tsükkel algas 11 tuhande aasta eest ja viimased pursked toimusid 5. sajandil, mil vulkaanid katsid saarel asuvad rooma külad pimsi tükkidega. Tänapäeval ei peeta vulkaane aktiivseteks.
Saar oli asustatud juba neoliitikumis. See oli tähtis obsidiaaniga kaubitsemise koht. Obsidiaan on must paks vulkaaniline klaas, mida kiviaja inimesed hindasid tema terava lõikeserva pärast. Oletatavasti on saart juba kiviajal korduvalt vallutatud, nagu näitavad arheoloogide poolt välja kaevatud surnuaiad.
580 eKr rajasid kolonistid Cnidiast Pentathlose juhtimisel saarele kreeka koloonia.
Tänapäeval on saare tähtsaim majandusharu turismi kõrval pimsi ja obsidiaani tootmine.
Vasknarva ordulinnus
pisi|Vasknarva ordulinnuse varemed Vasknarva ordulinnus oli linnus Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Vasknarva külas. Ordulinnus asus Peipsi järve kohal Narva jõe läänekaldal, Vtroja (Trooja) oja Narva jõkke suubumise vastas.
Vasknarva linnus (saksa keeles Neuschloss; alamsaksa Nyslot, Nieslot; rootsi Nyslott; vene Сыренец ehk Sirenets) oli Liivi ordu Vasknarva foogtkonna keskus ja foogti residents.
Ajalugu
thumb|Linnuse asendiplaan [[19. sajandist Autor: Carl Faehlmann ]] thumb|Vaade idast 19 sajandil Autor: [[Carl Faehlmann ]] Linnuse rajas 1349. aastal Liivi ordu meister Goswin von Herike, et kontrollida Peipsi järve ja Narva jõe veeteid, kuid pihkvalased hävitasid selle samal aastal toimunud sõjakäigu ajal.
Vasknarva foogtkonna keskusena oli linnus tähtis Vana-Liivimaa kaitsja. Laagerkastelli müüride ja ümartornide praeguseks säilinud jäänused pärinevad tõenäoliselt 15. sajandi II veerandist. Need on juba selgelt kohandatud tulirelvadele. Tornid läbimõõduga 12–12,5 m asusid pikliku põhiplaaniga ringmüüri loode- ja kagunurgas, põhjamüüris asuvat väravat kaitses spetsiaalne väravahoone. Algne majalinnus jäi kagutorni lähedusse idamüüri äärde.
1558. aasta 5. juulil, pärast Vene-Liivi sõja käigus toimunud Narva linna piiramist, vallutasid linnuse Vene väed. Linnus sai sõjas tugevasti kannatada, kuid see taastati 17. sajandi alguseks. 1581. aasta talvel saabus sõjakäigul Pontus De la Gardie oma väega üle külmunud Soome lahe, vallutas Vene tsaaririigi vägedelt Rakvere, Toolse, Narva ja Ivangorodi ning hõivas ka Vasknarva linnuse.
Linnust mainiti 18. mail 1595 sõlmitud Täyssinä rahulepingus, kui venelased loobusid kõigist õigustest mitme Eestimaa linnuse ja nende läänide peale. Juba sama sajandi lõpul pidi linnus aga olema kas hüljatud või purustatud, sest Põhjasõja ajal seda enam ei kasutatud.
Selle ümbrust uuriti põgusalt ka 2019. 2021. aastal teostati linnuses väljakaevamisi. Väljakaevamiste käigus tuli välja keldri- või soklikorrus ning kaldakindlustused. Seni olid avatud linnusevaremete kolme seina. Säilinud seinad on tegelikult vaid sisemise hoone seinad, mida ümbritses omakorda välismüür. Välitööde käigus sai kinnitust välismüüri olemasolu. Tulid välja ka müüri kolm torni, neljas on veel leidmata.
Georg Friedrich von Grotenhielm
Georg Friedrich von Grotenhielm (Venemaal tuntud kui Georgi Jevstafjevitš, vene keeles Георгий Евстафьевич фон Гротенгельм) (19. oktoober 1721 – 8. september 1798) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Elulugu
Grotenhielm põlvnes 1653. aastal aadeldatud suguvõsast. Tema isa oli Roodi ja Kolu mõisnik rittmeister Magnus Gustav von Grotenhielm (1687–1753) ja ema Stettinist pärit Charlotta Sophia Elisabeth Marcks (1704–1743). 1738. astus ta Venemaa sõjaväeteenistusse. Tema esimeseks teenistuskohaks oli Butõrski jalaväepolk. 1757. aastaks oli ta tõusnud premier-majori auastmesse. Osales Seitsmeaastases sõjas, kus oli 1759. aastal Laadoga polgu alampolkovnik. 1762. aastal ülendati polkovnikuks ja Vene-Türgi sõjani alguseni teenis ta Butõrski jalaväepolgu komandörina. Sõjas türklastega näitas üles vaprust ja teda autasustati nii Püha Georgi III klassi kui Püha Anna ordeniga. 1774. aastal anti talle kindralporutšiku aukraad. Pärast sõda teenis ta Valgevene diviisis. 1779. aastal sai temast Eestimaa viitsekuberner, kellena oli ametis 1783. aastani. 1783−1786 oli ta Tallinna asehaldurkonna tsiviilkuberner. Selles ametis hoolitses ta uue asehalduskorralduse rakendamise eest Balti kubermangudes. 1786. aastal ülendati kindral en chef iks ja nimetati senaatoriks. Läks aga juba järgmisel aastal haiguse tõttu erru ja elas oma viimased eluaastad Roodi mõisas. 8. augustil (vkj) 1780. aastal immatrikuleeriti ta Liivimaa rüütelkonna matriklisse. 1752. aasta 4. juulil (vkj) oli suguvõsa võetud Eestimaa rüütelkonna matriklisse.
Mõisavaldused
Tema isa Magnus Gustav von Grotenhielm oli talle restitueeritud Roodi suguvõsamõisa müünud 1743. aastal Pärnu raehärra Jakob von Dohrenile. Grotenhielm lunastas nüüd mõisa välja ja pantis mõisa seejärel Dohrenile, kuid ta tegi seda ilma riigipoolse kinnituseta. Tema noorem vend porutšik Niels Diedrich von Grotenhielm püüdis 1763. aastal kasutada oma eelisostuõigust (Näherrecht), kuid kaotas Liivimaa õuekohtus. Kaasus kaevati edasi riigijustiitskolleegiumi ja 1772. aastal võeti mõis hoopis riigile. Keisrinna Katariina II doneeris Roodi aga 1773. aastal kindral von Grotenhielmile, kellele see kuulus veel 1785. aastal. Samuti oli tema omanduses Järvamaal Kolu mõis.
Słupsk
Słupsk (sks. Stolp) on maakonnaõigustega linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas, Słupski maakonna halduskeskus.
Robert Heller
pisi|210px|Robert Heller
Heller sündis klaverimängija perekonnas. Jättis õpingud Kuninglikus Muusikaakadeemias pooleli, et pühendada end mustkunstile. Suureks eeskujuks oli prantsuse mustkunstnik Jean-Eugène Robert-Houdin (1805–1871), keda püüdis oma karjääri algul matkida, kuid edutult. Asus elama Ameerika Ühendriikidesse. Lõi uue lavakuju – muusikust mustkunstniku. Aastatel 1869–1875 esines suure eduga Ameerikas, Euroopas ja Aasias. Pärast edukat turneed jättis mustkunsti sinnapaika ja esines klaverimängijana. Suri 1878. aastal kopsupõletikku.
Julia Roberts
Julia Fiona Roberts (sündinud 28. oktoobril 1967) on Oscariga pärjatud USA näitleja ja endine modell.
Aškenazi juudid
Aškenazi juutide traditsiooniline keel on olnud jidiš. Tänapäeval on nad valdavalt teistele keeltele üle läinud.
Julia Roberts
Ta sai kuulsaks 1990. aastate alguses, kui oli mänginud koos Richard Gere'iga armastuskomöödias "Kaunis naine" (1990). Ajakiri People on nimetanud Robertsi rekordiliselt viiel korral maailma kauneimaks naiseks.
Aškenazi juudid
Ajalugu
Kõik juudid pärinevad Lähis-Idast, juudi rahvus kujunes vanas Mesopotaamias. Umbes 2500 aastat tagasi jagunesid nad kahte rühma, millest ühed suundusid Euroopasse ja Põhja-Aafrikasse ning teine rühm jäi Lähis-Idasse. Ajaliselt langeb see kokku Juudamaa ja Jeruusalemma vallutamisega 586. aastal eKr Babüloonia valitseja Nebukadnetsar II poolt.
Eri allikate põhjal moodustavad ligikaudu 75% maailma juutidest just aškenazi juudid. Tänapäeval on levinud ka ekslik arvamus, et aškenazi juudid pärinevad tegelikult hoopis kasaaridest. Kasaaride riik asus Volga alamjooksul ja Põhja-Kaukaasia põhjaosas ning sai 6.-9. sajandil tänu kaubitsemisele võimsaks. Kuid muutus liiga tülikaks teistele suurvõimudele ning 10. sajandil hävitasid Kiievi suurvürstid Kasaaria. Kasaarid olid võtnud vastu juudi usu ehk judaismi.
Julia Roberts
Roberts teenis filmis "Mona Lisa naeratus" (2003) kunstiajaloo professori osa eest rekordilised 25 miljonit dollarit, mis on sel ajal suurim näitlejanna poolt teenitud summa.
Auhinnad ja nominatsioonid
Parima naispeaosatäitja Oscari nominent oli näitlejanna rolli eest filmis "Pretty Woman" (1990, "Kaunis naine"), kuid auhinna võitis filmi eest "Erin Brockovich" (2000), kus mängis nimosas.
Parima naiskõrvalosatäitja Oscari nominent on Roberts olnud osatäitmiste eest filmides "Steel Magnolias" (1989, "Terasmagnooliad") ja "August: Osage County" (2013, "Augustikuu").
Parima naisnäitleja Kuldgloobuse draamafilmide osas võitis Roberts peaosatäitmise eest filmis "Erin Brockovich" (2000). Selle rolli eest on ta võitnud ka BAFTA auhinna.
Parima naisnäitleja Kuldgloobuse komöödia või muusikali žanris võitis Roberts osa eest filmis "Pretty Woman" (1990, "Kaunis naine"). Nomineeritud on ta veel olnud filmides "My Best Friend's Wedding" (1997, "Mu parima sõbra pulm"), "Notting Hill" (1999, "Notting Hill") ja "Duplicity" (2009, "Kahepalgelised").
Kuldgloobuse auhinnale on Julia Roberts olnud nomineeritud naiskõrvalosatäitja kategoorias rollide eest filmides "Steel Magnolias" (1989, "Terasmagnooliad", võitis auhinna), "Charlie Wilson's War" (2007, "Charlie Wilsoni sõda") ja "August: Osage County" (2013, "Augustikuu").
Tema saavutuste hulka kuulub ka kahe Primetime Emmy auhinna võitmine: osalemise eest draamasarjas "Law & Order" (1999) ning telefilmis "The Normal Heart" (2014).
Isiklik elu
Robertsil olid romantilised suhted näitlejate Jason Patricu, Liam Neesoni, Kiefer Sutherlandi, Dylan McDermotti ja Matthew Perryga. Ta oli lühiajaliselt kihlatud Sutherlandiga (1991). 25. juunil 1993 abiellus ta kantrilaulja Lyle Lovettiga, kuid nad läksid lahku märtsis 1995. Aastatel 1998–2001 oli Julia Roberts suhtes näitleja Benjamin Brattiga.
Roberts kohtus oma teise abikaasa, operaator Daniel Moderiga filmi "Mehhiklane " võtetel 2000. aastal, kui tal oli veel suhe Brattiga. Nad abiellusid 4. juulil 2002. Neil on kolm last: kaksikud, tütar ja poeg, kes sündisid novembris 2004 ja teine poeg, kes sündis juunis 2007.
Karupoeg Puhh
thumb|Originaalne Karupoeg Puhh (keskel), Kängu, Tiiger, Iiah ja Notsu Karupoeg Puhh on tegelane Alan Alexander Milne'i lasteraamatutes.
Tegelane on saanud nime mängukarult, mille kirjanik Alan Alexander Milne kinkis 21. augustil 1921 oma pojale Christopher Milne'ile sünnipäevaks. Nime, mis originaalis on Winnie-the-Pooh, sai karupoeg alles kolm aastat hiljem, seni kutsuti mängukaru Edwardiks. Mängukaru omakorda on saanud nime Winnie Londoni loomaaias elanud baribali Winnipegi järgi, keda kirjanik oma pojaga korduvalt vaatamas käis.
1924. aastal hakkas Milne karupojast lugusid kirjutama. 1926 valmis raamat "Winnie-the-Pooh" ja 1928 "The House at Pooh Corner". Milne kirjutas Puhhist ka lasteluuletusi, millest esimene ilmus 1924 raamatus "When We Were Very Young" ja veel 11 raamatus "Now We Are Six" (1927).
Tõlgetes on Karupoeg Puhhil palju nimekujusid: Pu der Bär, Medvídek Pú, Winnie l'ourson, Kubuś Puchatek, Micimackó, Peter Plys, Ole Brumm, Nalle Puh, Kahropoig Puhh ja Mikė Pūkuotukas. 1958 avaldas Alexander Lenard Karupoeg Puhhi lugude ladinakeelse tõlke. Eesti keeles ilmus "Karupoeg Puhh" kirjastuse Eesti Raamat väljaandel 1968. aastal, tõlkis Valter Rummel, värsid tõlkis Harald Rajamets, kaane kujundas Ede Peebo; tuntuima Puhhi-illustraatori Ernest H. Shepardi illustratsioonid olid pärit raamatu algupärandeist: A.A. Milne, Winnie-the-Pooh, Bernhard Tauchnitz, Leipzig, 1933 ja A.A. Milne, The House at Pooh Corner, Methuen and Co. Ltd., 36 Essex Street, London, 1936. 1968. aasta eestikeelses väljaandes olid Milne'i mõlemad algselt eraldi ilmunud raamatud koos.
Seto keeles on "Karupoeg Puhh" ilmunud pealkirja "Kahropoig Puhh" all 2021. aasta jaanuaris kirjastuse Seto Kiri väljaandel, tõlkija Lea Ojamets.
Karupoeg Puhh on saanud mitme filosoofilise, psühhoanalüütilise ja satiirilise käsitluse aineks. Tuntuim neist on Puhhi kujutamine taoistina. Milne ise ei soovinud Puhhiga kujutada mingit filosoofilist maailmavaadet.
Puhhi on kujutatud vähemalt 18 riigi postmarkidel. Poola pealinnas Varssavis on temanimeline tänav Ulica Kubusia Puchatka ja Ungari pealinnas Budapestis on temanimeline tänav Micimackó utca. Tartus tegutseb Puhhi lasteaed.
Türgi jalgpallikoondis
Türgi jalgpallikoondis on Türgi jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Türgit rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Ajalugu
1923. aastal asutatud Türgi jalgpalliliit astus veel samal aastal FIFA-sse.
Viimastel aastakümnetel on türklased liginenud Euroopa tippkoondiste tasemele. Esimest korda võeti MM-i finaalturniirist osa 1954. aastal ja järgmist osalemist tuli oodata 48 aastat. Alles 1990. aastate keskpaigas hakkasid televisioon ja ärimaailm sporti toetama ja arendama. Kolm suuremat İstanbuli klubi (Galatasaray, Beşiktaş ja Fenerbahçe) hakkasid sisse ostma välisriikide staare. Nemad aga innustasid kohalikke tähti, nagu ründaja Hakan Şükür, parandama oma mänguoskusi ja kohaliku jalgpalli rahvuslikku profiili.
Rahvuskoondis jõudis EM-i finaalturniirile 1996 ja 2000, ning Galatasaray võitis esimese Türgi klubina UEFA karika. 2000. aasta EM-il jõuti veerandfinaali, kus jäädi alla 0:2 Portugalile.
2002. aasta MM-il olid türklased väga edukad. Alagrupis jäädi Brasiilia järel teiseks. Kaheksandikfinaalis kohtuti Jaapaniga ja võideti 1:0. Veerandfinaalis saadi võit 1:0 Senegali üle. Poolfinaalis tuli jälle vastaseks Brasiilia, kellele kaotati 0:1. Pronksimängus tuli vastaseks Lõuna-Korea ja saadi võit 3:2.
2008. aasta Euroopa meistrivõistlustel jõuti poolfinaali, kus kaotati Saksamaale tulemusega 2:3.
Deathstars
Deathstars on industrial metal 'i ansambel, mis loodi Rootsis 2000. aasta jaanuaris.
Ansambli algses koosseisus olid laulja Andreas Berght (Whiplasher Bernadotte), kitarrist Erik Halvorsen (Beast X Electric), kitarrist ja süntesaatorimängija Emil Nödtveidt (Nightmare Industries) ning trummar Ole Öhman (Bone W Machine). Praeguse koosseisu liikmed on põhiliselt black metali ansamblist Swordmaster ja Ophthalamiast, kuid on ka endiseid Dissectioni liikmeid. Praegu on ansamblis Whiplasher Bernadotte, Nightmare Industries, Skinny Disco (basskitarrist, taustalaulja), Bone W Machine ja Cat Casino (kitarrist).
2006. aastal oli Deathstars Euroopa turneel koos Cradle of Filthiga ja 2007 KoRniga. 29. oktoobril hakkas Deathstars Metrosonic Recording Studios New Yorgis salvestama uut albumit, mis ilmus 2009. aastal.
Aivar Koitla
Aivar Koitla (sündinud 1. mail 1961 Türil) on Eesti reservohvitser ja poliitik, Eesti Rahvusliku Liikumise juht.
Koitla on lõpetanud Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina 1985. Ta töötab Tallinna Teeninduskoolis majandusjuhatajana, kuulub Reservohvitseride Kogusse ja Kaitseliitu.
Ta oli Isamaa ja Res Publica Liidu liige 2006–2011 (algselt Isamaaliidu liige).
Koitla kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina. Ta oli üks "Ühinenud üksikkandidaatidest" ja kogus Lääne-Virumaa ringkonnas 282 häält.
Aprillis 2011 valiti ta Eesti Rahvusliku Liikumise juhiks ning seejärel juhtis ta ERL liitumiskõnelusi Rahvaliiduga. 2012–2013 oli ta ühinemisel loodud Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna aseesimees.
Eesti jalgpallikoondis
Eesti jalgpallikoondis on Eesti esindusmeeskond jalgpallis. Koondise liikmed valib välja peatreener ning seda haldab Eesti Jalgpalli Liit (EJL). Peamine kodustaadion on A. Le Coq Arena Tallinnas.
Eesti koondis pidas oma esimese kohtumise 1920. aasta oktoobris. Meeskond osales 1924. aasta suveolümpiamängude eelringis, mis on jäänud ainsaks esituseks suurturniiril. Eesti pole kordagi pääsenud ei maailmameistrivõistluste ega Euroopa meistrivõistluste finaalturniirile, kuid jõudis 2012. aasta EM-i otsustavasse valikringi, kus tuli tunnistada Iirimaa paremust.
Aastail 1940–1991 oli Eesti Teise maailmasõja sündmuste ja Nõukogude Liitu kuulumise tõttu rahvusvahelisest jalgpallielust ära lõigatud. Eesti esimene FIFA ametliku tunnustuse pälvinud taasiseseisvumisjärgne kohtumine toimus 3. juunil 1992.
Kõige rohkem koondisemänge (157) on pidanud Martin Reim, kes oli selles arvestuses Euroopa rekordimees 2009. aasta novembrini. Enim väravaid (38) on löönud Andres Oper. Koondise peatreener on alates 2021 aasta jaanuarist Thomas Häberli.
Eesti Vabariik (1918–1940)
Eestisse tõid jalgpallioskused ja mänguvahendid inglise madrused 20. sajandi esimestel aastatel, kui maa oli veel Vene Keisririigi koosseisus. Kohalik jalgpallielu hakkas kihama pärast Vabadussõda (1918–1920) ja omariikluse kindlustamist. Koondis pidas oma esimese kohtumise 17. oktoobril 1920 Helsingis, kus jäi 0:6 alla Soomele. Mäng toimus murukattega maapinnal, mis oli eestlaste jaoks esmakordne. Eesti Jalgpalli Liit asutati 14. detsembril 1921 ja võeti 1923. aastal koos Brasiilia, Egiptuse, Jugoslaavia, Läti, Poola, Tšehhoslovakkia, Türgi ja Uruguayga maailmaorganisatsiooni FIFA liikmeks.
Eesti tänini ainus osavõtt suurturniirist pärineb 1924. aastast, kui kaotati Pariisi suveolümpia eelringis 0:1 USA-le. Reis Prantsusmaale oli ainulaadne, sest 1920. ja 1930. aastatel olid Eesti valdavateks mängupartneriteks lähinaabrid. Aastail 1920–1940 pidas koondis 107 ametlikku kohtumist, neist 32 Läti, 27 Leedu, 21 Soome ja 12 Rootsiga. Kokku oli eestlastel sel perioodil 13 eri vastast, kaugeimad mängupaigad olid peale Pariisi veel Oslo, Stettin ja Varssavi.
Rahvusvahelise tähtsusega olid see-eest 1930. aastal esimest korda peetud maailmameistrivõistlused. Esimene MM-turniir, kuhu Eesti meeskond püüdles, oli 1934. aasta MM. Valikgrupis sattusid vastasteks Leedu ja Rootsi. Oma esimese MM-valikmängu pidasid eestlased 11. juunil 1933 Stockholmis, kus kaotasid 2:6 väljakuperemeestele. Eesti esimese MM-valikmängude värava lõi Leonhard Kass (47. minutil vaheseisuks 1:4). Hiljem finaalturniiril veerandfinaali jõudnud skandinaavlased alistasid ka Leedu ja baltlaste omavahelist mängu selles valikgrupis enam ei peetud.
Eesti osales ka järjekorras kolmanda ehk 1938. aasta MM-i valikturniiril. Eestlased läksid kõigis kolmes 1937. aasta suvel toimunud matšis juhtima, kuid vandusid lõpuks alla mõlemale finaalvõistlusele jõudnud meeskonnale. Stockholmis kaotati taas Rootsile (2:7) ning Königsbergis alagrupi võitnud Saksamaale (1:4). Viimases kohtumises sai Eesti aga läbi aegade esimese valikmängu võidu, kui 19. augustil alistati Turus 1:0 Soome.
Sõjaeelsest ajast on püsinud tänini suurim võit (6:0 26. juulil 1928 Tallinnas Leedu vastu) ja kaotus (2:10 11. augustil 1922 Helsingis Soome vastu). Väärtusliku saavutuseni jõudsid eestlased veel 1937. aastal, mil sõprusmängus alistati nii 1930., 1934. kui ka 1938. aasta MM-finaalturniiril osalenud Rumeenia.
Eestil oli enne Teist maailmasõda seitse peatreenerit, kellest ungarlane Antal Mally oli ametis kahel korra. Välistreenereid oli neli (kolm ungarlast, üks austerlane). Koondise esimene eestlasest juhendaja oli 1932. aastal ametisse astunud Albert Vollrat. Mitmel hooajal mängiti ka treenerita, siis määras koosseisu jalgpalliliit.
Koondisse kuulusid enamasti Tallinna klubide TJK, Sport, Kalev ja Estonia mehed. Sõjaeelsel ajal said enim koondisemänge kirja väravavaht Evald Tipner (67) ja väljakumängijad Eugen Einman (65), Eduard Ellman-Eelma (58) ja Karl-Rudolf Silberg-Sillak (52). Edukamad väravakütid olid Ellman-Eelma (21 tabamust 65 kohtumises), Richard Kuremaa (18/42), Arnold Pihlak (17/44) ja Georg Siimenson (14/42) ja Friedrich Karm (9/13), kes kuuluvad tänaseni selles arvestuses Eesti kõigi aegade esikümnesse. Koondislased said oma panuse eest ka väikest tasu – mängupäeval viis krooni, 1938. aasta Balti turniiri võidu eest maksti 50 krooni.
18. juulil 1940 võideti Kadrioru staadionil 2:1 Lätit, mis jäi enam kui pooleks sajandiks koondise viimaseks ametlikuks mänguks.
Okupatsiooniaastad (1940–1991)
Pärast Nõukogude Liitu inkorporeerimist 1940. aasta augustis kadus koos iseseisva Eesti riigiga ka jalgpallikoondis. Saksamaa okupatsiooni (1941–1944) ajal tuli rahvusmeeskond uuesti kokku ja pidas kaks mitteametlikku sõprusmängu (Riias 0:4 ja Tallinnas 1:8), kuid sõjaeelsest koondisest olid alles jäänud vaid üksikud. Kui Nõukogude väed 1944. aastal uuesti Eestisse tungisid, sattus osa parimatest jalgpalluritest mobilisatsiooni (nt Richard Kuremaa, Elmar Tepp ja Valter Neeris), osa aga pages Läände. Geislingeni põgenikelaagris moodustatud eesti meeskondadesse kuulus mitu endist koondislast (nt Arnold Pihlak ja Arnold Laasner).
1940. aastate teisel poolel nimetati Eesti jalgpalliklubid ümber ja sõjaeelsed traditsioonid hakkasid järk-järgult hääbuma. Selle põhjusteks oli hilisema koondise peatreeneri Uno Piiri hinnangul suutmatus luua liidutasemel meeskonda, sellest tulenenud publikuhuvi raugemine ja spordijuhtide otsus soosida vähem populaarseid medali- ja punktialasid. Eesti NSV-l oli oma esinduskoondis, mis aga okupatsiooni tõttu rahvusvahelistel võistlustel ei osalenud. Aastail 1948–1976 korraldati 19 Balti turniiri, millest võttis osa ka Valgevene NSV ja mille Eesti võitis viis korda. Klubitasandil oli Eesti aastail 1969–1982 ainus liiduvabariik, mis NSV Liidu meistrivõistlustel ei osalenud. Eestlaste seas kaotas jalgpall populaarsust ja ala muutus 1970. aastateks valdavalt kohalike venelaste pärusmaaks.
Eestikeelse jalgpallielu uuesti käivitamist asus 1970. aastate keskel vedama Roman Ubakivi, kes moodustas Tallinnas eestikeelsed treeningurühmad. Neist silmapaistvaim oli aastail 1980–1989 Ubakivi ja Olev Reimi eestvedamisel tegutsenud noortevõistkond Lõvid, kust sirgus mitu hilisemat koondislast, teiste seas Mart Poom ja Martin Reim. NSV Liidu A-koondisse ei jõudnud ühtegi eestlast, kuid noortekoondisse pääsesid Ubakivi õpilastest Ott Mõtsnik ja Toomas Krõm.
Laulev revolutsioon, püüdlused taastada Eesti iseseisvus ja sellest johtunud pinged leidsid oma väljundi ka jalgpallis. 18. juulil 1990 toimus Kadrioru staadionil kohtumine Eesti ja Läti jalgpallurite vahel, et meenutada 50 aasta möödumist riikide esimese iseseisvusaja viimasest ametlikust sõprusmängust. Vaidlusi tekitasid koondise koostamise põhimõtted. Sama aasta aprillis tegid 63 jalgpallurit avaliku pöördumise (Päevaleht, 24. aprill 1990), kutsudes jalgpallijuhte üles arvama koondisse vaid Eesti kodanike järeltulijad, jättes sealt välja pärast Teist maailmasõda Eestisse rännanud.
Naasmine jalgpalliareenile, kodakondsustüli ja õpipoisiaeg (1991–1996)
pisi|[[Mart Poom seisis koondise väravasuul aastail 1992–2009]] Eesti taasiseseisvus 20. augustil 1991 ja seejärel uuesti kokku tulnud koondis debüteeris sama aasta novembris Leedus korraldatud Balti turniiril, kuid FIFA tunnustuse pälvis alles 3. juunil 1992 Tallinnas peetud sõprusmäng Sloveeniaga (1:1). Ajaloolisest kohtumisest võtsid peatreener Uno Piiri juhendamisel osa Mart Poom, Urmas Hepner, Igor Prins, Urmas Kaljend, Meelis Lindmaa, Toomas Kallaste, Tarmo Linnumäe, Indro Olumets, Martin Reim, Sergei Ratnikov, Risto Kallaste, Viktor Alonen, Urmas Kirs, Marko Kristal ja Aleksandr Puštov. Kodakondsuseta Puštov oli ka Eesti esimese taasiseseisvumisjärgse värava autor.
Koondise koosseisule jättis oma pitseri toonane kodakondsuspoliitika. Vaidlusi põhjustas jätkuvalt küsimus, kas rakendada nõndanimetatud nullvarianti ja kaasata Eestis elavaid ja jalgpallioskustelt võimekaid, kuid valdavalt vene juurtega kodakondsuseta mängijaid. Eestimeelse klubina asutatud FC Flora esitas 21. jaanuaril 1992 ehk rohkem kui neli kuud enne esimest ametlikku maavõistlust Sloveeniaga Eesti Jalgpalli Liidule (EJL) 25 jalgpalluri allkirjaga ultimaatumi, et "koondisse võetaks ainult neid, kes omavad Eesti kodakondsust õigusliku järjepidevuse alusel". Sama aasta juulis andis FIFA Eesti koondises mängimise loa 97 mittekodanikule, kes EJL-i väitel olid Eestis sündinud ja taotlesid Eesti kodakondsust. Oktoobris langetas EJL-i juhatus otsuse, et pärast 1. aprilli 1993 ei tohi koondises enam mittekodanikud debüteerida.
Kodakondsusprobleemide kõrval tuli koondisel teha läbi ka sportlikud sünnivalud. EJL otsustas 5. detsembril 1991 majandusraskustest, Kadrioru staadioni viletsast seisust ja meeskonna kogenematusest hoolimata osaleda 1994. aasta maailmameistrivõistluste valikturniiril. Pika vaheaja järel rahvusvahelisele jalgpalliareenile naasnud Eesti lõpetas alagrupi väravate vahega 1:27 viimasena, teenides üheksa kaotuse kõrval ühe viigi Malta vastu. 1996. aasta Euroopa meistrivõistluste valiktsükliks asus koondist juhendama Ubakivi, kelle taktikepi all jäädi punktita (väravate vahe 3:31), seejuures suurimad kaotused tuli vastu võtta võõrsil Horvaatialt (1:7) ja Leedult (0:5).
Eesti jäi sel perioodil pea kolm aastat (14. oktoober 1993 – 5. oktoober 1996) võiduta. 1996. aasta veebruariks oli koondis langenud FIFA edetabelis 135. kohale. Vilets seis kajastus ka publikuhuvis, 1994. aasta sügisel kogunes Kadrioru staadionile Eesti ja värske MM-hõbeda Itaalia valikmängu vaatama vaid 3000 pealtvaatajat.
Esimene välistreener ja tulemuste paranemine (1996–2000)
pisi|Eesti tõus FIFA edetabelis algas islandlase [[Teitur Þórðarsoni ametiajal]] Tulemused paranesid esimese taasiseseisvumisjärgse välistreeneri, islandlase Teitur Þórðarsoni tuleku järel. Esimene taasiseseisvumisjärgne võit valikturniiril saavutati 5. oktoobril 1996, kui Kadrioru staadionil alistati Sergei Hohlov-Simsoni väravast Valgevene. Eesti teenis selles 1998. aasta maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonigrupis peale võidu valgevenelaste üle veel rahvusvahelist tähelepanu pälvinud viigi. Nimelt tuli 9. oktoobril 1996 Tallinnas ebaselgetel põhjustel ära jäänud kohtumine Šotimaa vastu FIFA otsuse kohaselt neutraalsel väljakul uuesti korraldada ning Monacos 11. veebruaril 1997 peetud kordusmatš lõppes väravateta. Eesti kogus lõpuks neli punkti (väravate vahe 4:16) ja pääses esimest korda viimasest kohast, jäädes kuueliikmelises alagrupis Valgevene ees viiendaks.
Eesti lõpetas eelviimasena ka 2000. aasta Euroopa meistrivõistluste valikturniiri, kuid seekord saavutati kümnes mängus kolm võitu ja kaks viiki (väravate vahe 15:17). Alagrupikaaslaseks loositi taas Šotimaa, kellelt võõrsil saadud 2:3 kaotus oli ajakirja Sporditäht hinnangul 1998. aasta tähelepanuväärsemate spordisündmuste esikümnes ("Eesti-Šotimaa vastasseis palliplatsil hakkab omandama juba Eesti-Läti maavõistluse pinget"). 31. märtsil 1999 alistas koondis Vilniuses 2:1 Leedu, mis oli esimene võõrsil saavutatud valikmängu võit pärast taasiseseisvumist. Eestil säilis kuni eelviimase vooruni teoreetiline võimalus pääseda EM-finaalturniirile ja meeskond kogus lõpuks rekordilised 11 punkti. Eesti-Šotimaa kohtumine 8. septembril 1999 oli taasiseseisvumise järel esimene mäng, kus 5000-kohaline Kadrioru staadion oli välja müüdud.
Koondise koostamisel oli varasem kodakondsustüli vaibunud, kuid selle asemel valmistas pahameelt asjaolu, et valdav osa koondislastest olid FC Flora või välisklubide mängijad. Peatreener Þórðarson oli sarnaselt oma eelkäija Roman Ubakiviga ühtlasi FC Flora esindusmeeskonna juhendaja. Oponendid kahtlustasid, et selline skeem aitab FC Flora presidendil Aivar Pohlakul mängijaid välismaale müüa ja konkurendid eemale tõrjuda.
Hollandi periood ja uus kodustaadion (2000–2007)
pisi|Eesti koondis on [[Inglismaa jalgpallikoondis|Inglismaaga pidanud kaks kohtumist ning mõlemad lõppesid seisuga 0:3. Wembley staadion, 13. oktoober 2007]] Peatreener Teitur Þórðarson lahkus ametist 1999. aasta lõpus ja jalgpalliliitu asus koondisele uut välistreenerit otsima. Seni võttis meeskonna juhendamise üle Tarmo Rüütli (keda kahes mängus asendas Aivar Lillevere), kes jäi ametisse 2000. aasta sügiseni ja tüüris koondist 2002. aasta maailmameistrivõistluste esimeses neljas valikmängus. Lepingu kohaselt pani Rüütli ameti maha, kui EJL oli palganud uueks peatreeneriks hollandlase Arno Pijpersi.
Uuendused puudutasid ka koondise mängupaika. Jalgpalliliidu plaan ehitada Tallinna moodne koduväljak sai teoks 2000. aasta lõpus, kui Lillekülas algasid kahe raudteeharu vahelisel tühermaal riigi esimese jalgpallistaadioni ehitustööd. Toona veel Lilleküla staadioni nime kandnud areen avati 2. juunil 2001 eelseisvate 2002. aasta maailmameistrivõistluste valikmänguga Hollandi vastu (2:4). Eelmüüki antud 9300 piletit müüdi maha kuue tunniga.
MM-valikgrupis saadi kaks võitu Andorra üle ja viigistati kahel korral Küprosega. Kaheksa punkti andis lõpptabelis neljanda koha nende samade meeskondade ees. Sama palju punkte kogus Eesti ka 2004. aasta Euroopa meistrivõistluste kvalifikatsioonis: taas kaks võitu Andorra üle ning väravateta viigid kodustaadionil Bulgaaria ja Horvaatia vastu.
Eesti seni edukaimaks valikturniiriks kujunesid 2006. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused. Viis võitu, kaks viiki ja viis kaotust andsid kvalifikatsioonigrupis 17 punktiga neljanda koha Läti, Liechtensteini ja Luksemburgi ees.