cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna raad
Tallinna rae moodustumine
Esimest korda mainitakse Tallinna raadi (consilium consulum civitatis) Taani kuninga Erik IV Adraraha 15. mail 1248 antud ürikus, millega Tallinna all-linnale kinnitati Lübecki õiguse kasutamise luba. 1333. aastal valiti rae liikmeteks Winandus Longus, Hermannus Stumpel, Theodoricus Unna, Theodoricus de Wyse, Heyno Brunswich, Apollonius de Ek, Ricbodo, Hinricus Crowel, Detmarus de Unna, Regnerus Crowel, Arnoldus Plate, Gerhardus Stalbiter, Hermannus de Silva, Gerlacus Caporie, pärast neid veel Hermann Kersebom, Johannes Osenbrygghe, Rotcherus de Lapide ja Johannes Bremen. See on esimene teadaolev Tallinna rae liikmete loend. Arvatakse, et neli viimasena toodud nime kuuluvad bürgermeistritele.
Raad pidas linna arve-, rendise-, kinnistu- ja kodanikeraamatuid, pidas kirjavahetust teiste sise- ja välismaiste võimukandjatega, vaatas läbi linnakodanike palveid ja kaebusi.
Tallinna rae koosseis
Vanima Taani kuninga, Christoffer I poolt 1257. aastal Tallinnale antud Lübecki õiguse koodeks ei määratlenud täpsemalt rae koosseisu moodustamise põhimõtteid. Koodeksi paragrahvid puudutasid peamiselt raeliikmete õigusi ja kohtufunktsioone.
Raehärra amet oli eluaegne, raehärra pidi olema sündinud seaduslikust abielust ning omama kinnisvara Tallinna piires, kuid ei tohtinud ta teenida elatist käsitööga, s.t. pidi kuuluma kaupmeeste hulka. Eluks ajaks valitud rae liikmete arv sõltus linna suurusest, Tallinnas oli liikmeid kuni 24. Raeliikme väljalangemise korral valis Tallinna raad ise uue liikme (inkorporeerimise teel). Tallinna rae bürgermeistrid olid rae juhatuse (bürgermeistrite kolleegiumi) liikmed.
Oma tegevuses järgis Tallinna raad põhimõtteid, mis on raiutud kiviplaadile Tallinna raekoja raesaali ukse kohal:
Anno 1651, qvisqvis senator cvriam, officii cavsa ingrederis, ante hoc ostivm, privatos affectvs omnes abiicito iram, vim, odivm, amicitiam advlationem, reipvblicae personam, et cvram svbiicito, namvtaliis aeqvvs avt iniqvvs fveris; ita qvoqve dei ivdicivm fveris; ita qvoqve dei ivdicivm extectabisatqve svstinebis
Tallinna bürgermeistri ametikoht andis Venemaa keisririigi teenistusastmete tabeli VII astme ja raehärra ametikoht XII astme.
Tallinna raeametnikud
Tallinna rae kantselei koosseisu kuulusid: sekretär, kantseleidirektor, protonotar, arhivaar, registraator, vene keele tõlk (töökeeleks oli saksa keel), aktuaar ja kolm kantseleiametnikku.
Tallinna raad pidas koosolekuid Tallinna raekojas.
Tallinna rae tegevus
Raad koosnes 12–24 isikust, kuid sellises koosseisus tuldi kokku ainult 1–2 korda aastas, et elanikele seadusi ette lugeda. Tegelikult juhtisid linna 2–3 raehärrat. Tallinna raad tegutses oma algetapil aastakaupa kahe vahetusena: korraga tegutsesid linnavalitsemisel vaid pooled raeliikmed, kes moodustasid nn. istuva ehk istungeid pidava rae (sitzender Rat). Teist osa aktiivsest tegevusest tagasi tõmbunud raeliikmetest nimetati vanaks raeks (alter Rat). Vahetus toimus 1. augustil (Petri ad vincula – Peetruse ahelate päeval).
Tallinna rae likvideerimine
Uue linnaseaduse kohaselt said linna omavalitsusorganiteks neljaks aastaks valitav linnavolikogu (Linnaduuma), kes omakorda valis neljast linnanõunikust koosneva Tallinna Linnavalitsuse – uprava. Esimese Tallinna linnapea Oskar Artur von Riesemanni aselinnapeaks valiti sündik Thomas Wilhelm Greiffenhagen ja linnanõunikeks, senised raehärrad Alexander Elfenbein (1823–1898) ja Ludwig Joseph Berting (1828–1911) ning Toompea lossifoogt Johannes Huhn (1844–1880). Linnasekretäriks sai rae jurist Otto Benecke. 1869. aastal raehärradeks valitud ja vahepeal linnavalitsusse kuulunud jurist A. von Husen (sh 1886–1889 bürgermeister), kaupmees L. J. Berting ja tööstur A. Elfenbein toimisid magistraadi liikmetena kuni selle tegevuse lõpuni. Mitmed raehärrad valiti ka linnavolinikuks.
Tallinna raad püsis ainult kohtuorganina kohtureformi teostamiseni kuni 1889. aastani.
Tallinna rae kirjutaja
Tallinna Rae kirjutajateks olid ülikooliharidust saanud vaimulikud, kes teostasid keskaegse Tallinna rae asjaajamise. Nad koostasid ametlikke kirju, esindasid linna kohtuprotsessides ning olid kaasas diplomaatilistel missioonidel.
Avoni jõgi (Bristol)
Avon on jõgi Suurbritannias. Algab Cotswoldi kõrgustikult. Ülemjooksul voolab kirdesse ja itta. Tasandikule laskunud, voolab valdavalt lõunasse ja edelasse. Alamjooksul murrab läbi Cotswoldi kõrgustiku, voolates loodesse ja läbides kuristikke. Suubub vasakult Severnisse.
Praia
Praia on Roheneemesaarte pealinn ja suurim linn.
Praia asub Santiago saare lõunarannikul.
Linnas on sadam ja rahvusvaheline lennujaam.
Aastal 2008 elas Praias 124 661 inimest.
pisi|tühi|Vaade Praiale õhust
Karpaadid
pisi|Karpaadid pisi|Rohelisega on märgitud [[Lääne-Karpaadid, oranžiga Ida-Karpaadid, lillaga Transilvaania platoo, punasega Lääne-Transilvaania mäed ja sinisega Transilvaania Alpid]] Karpaadid on mäed Euroopas. Kulgevad kaares Bratislavast Raudväravani Doonaul.
Karpaatide loodeosa kulgeb edela-kirde suunas. Seejärel pöörduvad mäed ida-lääne suunda, nende põhjapoolse osa nimeks on Beskiidid. Karpaatide kirdeosa kulgeb loode-kagu ja põhja-lõuna suunas; seejärel pöörduvad mäed järsult ida-läänesuunaliseks ja Raudvärava juures taas kirde-edelasihiliseks.
Karpaatide kõrgus on kuni 2655 meetrit (Gerlachovský štít).
Mäestik on tekkinud kerkemurrangule, mille lasuv tiib kannab nime Sise-Karpaadid ja on lamava tiiva ehk Välis-Karpaatide suhtes kerkinud.
Albert III
Albert III nime all võib olla tuntud mitu valitsejat:
Bernhard Wilhelm Schmelzer
Bernhard Wilhelm Schmelzer (10. mai 1868, Riia – surma aeg teadmata) oli baltisaksa arstiteadlane.
Õppis Tartu ülikoolis 1885–1895, töötas sealsamas võrdleva anatoomia prosektorina 1905–1912.
Keevitusalaldi
Keevitusalaldi on keevitusseade, mis annab keevitamiseks vajalikku alalisvoolu. Traditsiooniline keevitusalaldi koosneb võrgutrafost, mis madaldab elektrivõrgu pinget, ja alaldist, mis muudab vahelduvvoolu alalisvooluks. Tavaliselt on kasutatud kolmefaasilist võrguvoolu ja vastavalt kolmefaasilist alaldit, sest siis on väljundpinge pulsatsioon vaid 4% (võrreldes ligi 50 protsendiga ühefaasilise alaldi korral).
Tänapäeval kasutatakse kompaktseid võrgutrafota alalisvoolu-keevitusseadmeid, nn keevitusinvertereid, mis muundavad ühe- või kolmefaasilise võrguvoolu vajalikuks keevitusvooluks elektroonilise impulsstoitelülituse abil.
Progressiivne džäss
Progressiivne džäss oli 1940. aastail ilmunud uuendus džässi valdkonnas, mille peamisteks esitajateks olid valged muusikud.
Progressiivse džässiga seoses tuleb mainida Woody Hermanit, kes tellis helilooja Igor Stravinskilt oma orkestrile kuulsa "Ebony Concerto", milles ta esitas ise soolopartiid klarnetil. Ka pianist Dave Brubeck otsis teid džässi avardamiseks, kasutades kolmeosalist ja segameetrumit, klassikalise muusika ja traditsioonilise rahvaste muusika elemente.
Lootuse puiestee
Lootuse puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Hiiu, Nõmme, Männiku ja Rahumäe asumis.
Tänav algab Vabaduse puiesteelt (Haava tänava lõpu lähedalt) ja lõppeb samuti Vabaduse puiesteel (Hiiu tänava lähedal).
Tänav sai nime 8. novembril 1927.
Gladiator
"Gladiator" on mitmete filmide originaalpeakiri. Näiteks:
Tšagatai keel
Tšagatai keelel oli ka kirjakeel, mida kasutati kuni 20. sajandi alguseni.
Tšagatai keelel oli mõju hindustani keele arengule.
Ieper
Ieper (prantsuspäraselt Ypres) on linn Belgias Flandrias Lääne-Flandria provintsis. See on Ieperi valla keskus.
Rahvastik
2006. aasta jaanuari seisuga elas Ieperis 34 897 inimest. 2005. aastal oli 1,89% rahvastikust välismaalased.
Majandus
2003. aastal oli Ieperi SKP ühe inimese kohta 11 833 €, mis moodustas 54% Euroopa Liidu keskmisest (21 740 €).
Töötuse määr oli 2006. aasta 1. jaanuari seisuga 8,01%.
pisi|tühi|püsti|[[Ieperi kangahall (Lakenhalle)]]
27. september
27. september on Gregoriuse kalendri 270. (liigaastal 271.) päev. Juliuse kalendri järgi 14. september (1901–2099).
70 eKr
70. aasta eKr
.co
.co on Colombia Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1991. aastast.
Kaukasus
thumb|300px|Kaukasuse satelliidipilt Kaukasus on mäestik Euraasias. Osa geograafe peab Suur-Kaukasuse peaahelikku piiriks Euroopa ja Aasia maailmajao vahel.
Mäestiku põhjaosa, Suur-Kaukasus, kulgeb loode-kagu sihis Aasovi ja Kaspia mere vahel. Suur-Kaukasuse pikkus on üle 1100 kilomeetri.
Lõunaosa, Väike-Kaukasus kulgeb kaarekujuliselt, lääneosas edela-kirde sihis, keskosas lääne-ida suunas (seal on ta Lihhi aheliku kaudu Suur-Kaukasusega ühenduses), idaosas loode-kagu sihis, piirneb lõunas Armeenia mägismaaga.
Läänest tuleva niiskuse tõttu on lumepiir Suur-Kaukasuse lääneosas tunduvalt madalamal kui idas. Väike-Kaukasus on Mustalt merelt lähtuva niiskuse eest isoleeritum ja sealne lumikate on seetõttu oluliselt tagasihoidlikum.
Kõrgeim mägi on Elbrus Suur-Kaukasuses (5642 meetrit).
Kaukasuse ala jaguneb Armeenia, Aserbaidžaani, Gruusia, Iraani, Venemaa ja Türgi vahel.
Johann Friedrich Leberecht Schmalz
pisi|Friedrich Schmalz (1839) Johann Friedrich Leberecht Schmalz (25. juuni 1781 Wildenborn Zeitzi lähedal, Saksamaa – 23. mai 1847 Dresden) oli saksa põllumajandusteadlane.
Schmalz sündis suurmaaomaniku pojana. Ta tundis juba lapsena huvi põllumajanduse vastu ja sai isalt palju sellealaseid teadmisi. 1804 ja 1808 hakkas ta oma kaht mõisat ise valitsema. Mingit haridust tal polnud, kuid omandas oma praktiliste teadmistega suure autoriteedi ja 1812 usaldas Preisimaa valitsus talle laialdaste põllumajanduspiirkondade valitsemise Ida-Preisimaal. Esialgsetest raskustest hoolimata muutis ta need valdused kasumlikeks. Ühtlasi hakkas ta tegemaa kaastööd põllumajandusteemalistele ajakirjadele ja avaldas põllumajandusteemalisi kogumikke.
1821 valiti ta Leedus asuva põllumajandusühingu sekretäriks. 1829 kutsus Tartu ülikool ta põllumajanduse professoriks. Mõni kuu hiljem sai ta Jena ülikoolist filosoofiadoktori kraadi põllumajanduse alal.
Ta püüdis oma töödele anda võimalikult suure praktilise tähtsuse. Selleks loodi 1834 tema algatusel Vana-Kuustesse vastav õppeasutus. Kuigi see suleti kuba 1839, said seal väljaõppe paljud mõisavalitsejad ja hilisemad kõrgkooliõppejõud.
Scmalz võttis ette mitu teaduslikku retke Venemaa sisekubermangudesse, külastas ka Lõuna-Venemaad ja Krimmi.
Alates 28. veebruarist 1841 oli Schmalz riiginõunik. Teda autasustati Püha Anna ordeni 3. järguga.
1845 läks Schmalz erru ja tõmbus tagasi oma Kusseni mõisa Ida-Preisimaal (tänapäeval Vesnovo). 1847. aasta aprillis sõitis ta koos oma noorema tütre Claraga Glaubitzi valda oma venna Wilhelmi juurde. Tagasiteel külastas ta oma teist venda Karl Gustavit, kes töötas Dresdenis arstina. Seal ta haigestus ja suri 23. mail 1847. Ta maeti Glaubitzi valda.
Tema naine Amalia Auguste (sündinud Kuntze) suri 22. septembril 1843 Tartus. Neil oli 2 poega ja 4 tütart, sealhulgas Tartu ülikooli põllumajandusõppejõud ja filosoofiadoktor Hermann Schmalz.
Jumalaema Uinumise kirik
Jumalaema Uinumise kirik (vahel on kasutatud ka venekeelset vormi Uspenski kirik) on mitme Jumalaema uinumisele pühitsetud kiriku nimi või nimeosa:
.ar
.ar on Argentina Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1987. aastast.
.at
.at on Austria Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1988. aastast.
.aq
.aq on Antarktika Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1992. aastast.
Vladimir
Vladimir on linn Venemaal, Vladimiri oblasti keskus. Asub Kljazma jõe ääres, Moskvast 200 km idas. Vladimir oli keskaegse Moskoovia pealinn (enne Moskvat).
Ajalugu
Linna asutamisaastaks loetakse aastat 1108, kui Vladimirit on esmamainitud kroonikas. Vladimiri nime seostatakse Kiievi suurvürsti Vladimir Monomahhiga. 1137. aastal asus soome-ugri rahvaste asualale Rostovi-Suzdali vürstiriiki Vladimir Monomahhi noorem poeg, Juri Dolgoruki. J. Dolgoruki poja Andrei Bogoljubski valitsemisajal sai linnast Vladimiri-Suzdali vürstiriigi pealinn. Andrei Bogoljubski keskendus eelkõige oma uue pealinna Vladimiri arengule, mille ta laskis esinduslikult välja ehitada (Jumalaema Uinumise katedraali ning teisi kirikuid ja kloostreid). Linna laiendati tunduvalt ning ümber linna rajati kindlustused. Kiievi-Vene keskus Kiiev muutus aja jooksul tähtsusetuks, eriti pärast Andrei venna Mstislav Jurjevitši rüüsteretke sinna aastal 1169 Andrei käsul. Mstislavi juhitud väed vallutasid Kiievi ning linn põletati maha, kuid Andrei pöördus tagasi kirdesse. See tegi lõpu Kiievi vürstide valitsemisele. Andrei andis Kiievi osastiseks oma vennale Gleb Jurjevitšile, ise aga võttis Vladimiris endale suurvürsti tiitli. Ta viis Kiievi lähedalt Võšgorodist ära Võšgorodi Jumalaema ikooni, mis seejärel sai tuntuks kui Vladimiri Jumalaema ikoon. Vladimiri lähedale ehitati kindlustatud Bogoljubovo loss, mis oli Andrei lemmikresidents. Oma lisanime "Bogoljubski" ongi ta selle koha järgi saanud. Andrei Bogoljubski valitsemise ajal omandas Vladimiri-Suzdali vürstkond märkimisväärse võimu ning oli Vana-Vene vürstiriikide seas tugevaim. Vladimiri tähtsuse tõstmiseks taotles Andrei 1160. aastal sinna uue metropoliidi residentsi loomist, mis oleks tähendanud Vene õigeusu kiriku jaotamist kaheks metropooliaks. Konstantinoopoli patriarh aga keeldus sellest. Vastuseks keeldus Andrei Bogoljubski Kiievis vabaks jäänud ametikohale uue Kiievi ja kogu Vene metropoliidi ametisse nimetamisest. 1238. aastal vallutasid linna mongolite hordid Batu khaani juhtimisel. Pärast mongoli ikkest vabanemist ei saavutanud Vladimir oma endist tähtsust ning jäi Moskva ja Novgorodi varju. Aastal 1299 sai linnast Vene õigeusu kiriku metropoliitide residents.
Majandus
Linna peamised tööstusharud on masinaehitus ja keemiatööstus.
Haldusjaotus
Linn jaguneb 3 linnarajooniks: Lenini, Oktoobri- ja Frunze rajoon. 2006. aasta algusest liideti linnaga linnalähedased alevid Kommunar, Orgtrud, Energetik, Jurjevets ja Mostostroi. Lisaks neile kuulub linna haldusalasse üle 10 küla ja aleviku. Koos nendega oli 1. jaanuaril 2007 elanike arv 339 900.
Saaremaa Ralli
Ajalugu
Saaremaa Ralli toimus esimest korda 23.–24. novembril 1974 nime "Tehumardi-74" all. Idee autorid olid tollase Autotranspordibaasi nr 11 tehnikaspordi entusiastid Aleksander Tiidus ja Slavik Bõstrov.
Esimene sportlik ralli toimus 12.–14.detsembril 1975.
Alates 1993. aastast on ralli rahvusvaheline ja kannab nime "Saaremaa ralli".
Riisipere–Kernu tee
Riisipere–Kernu tee (registrinumbriga 11360) on kõrvalmaantee Saue vallas. Tee pikkus on 12,0 km. Riisipere aleviku tänavana kannab nime Haiba tee, Haiba küla tänavana kannab nime Riisipere tee.
Tee saab alguse Riisipere–Nurme tee teisel kilomeetril Riisipere alevikus. Tee kulgeb läbi Riisipere aleviku, Ürjaste, Odulemma, Mõnuste, Haiba ja Kernu külade. Tee lõpeb Tallinna–Pärnu–Ikla maantee neljakümnendal kilomeetril Kernu külas.
Tee ei ületa ühtegi silda ega ühtegi truupi. Teele jääb neli bussipeatust: Saida, Mõnuste, Haiba ja Kernu.
Teega ristub esimesel kilomeetril Nissi tee, üheteistkümnendal kilomeetril Kernu tee.
Tee on täies ulatuses mustkattega. Kuni Haiba külani on tee klass V, edasi on tee klassita. Liiklussagedus on Haiba külani kuni 200 autot ööpäevas, edasi 500–1000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Riisipere alevikus ja Haiba külas (50 km/h). Haiba külas on lühike teelõik valgustatud.
Estcoy-E
Estcoy-E oli Eesti jalaväekompanii, mis osales NATO juhitud sõjalisel operatsioonil Afganistanis.
Jalaväekompanii Estcoy-E oli 134-liikmeline.
Estcoy-E tegutses Lõuna-Afganistanis Helmandi provintsis Ameerika Ühendriikide 2. merejalaväebrigaadi koosseisus. Kompanii oli moodustatud Scouts-pataljoni baasil. Tegemist oli sama üksusega, mis 2010. aasta esimesel poolaastal kuulus Balti riikide ühise jalaväepataljoni NRF-14 koosseisus.
Haldjaking
Haldjaking (Calypso bulbosa) on käpaliste sugukonda haldjakinga perekonda kuuluv mitmeaastane taim.
Oma ladinakeelse nime on ta saanud antiikmütoloogia tegelase nümf Kalypso järgi. Saksa keele on taime nimi Norne skandinaavia mütoloogia tegelaste, saatusejumalannade nornide järgi.
Tema õied on roosad, punased, punakaslinnad või lillad. Õie huul on valge tumepunaste täppidega.
Haldjakingal on 28 kromosoomi.
Levila ja kasvukoht
Haldjaking on tsirkumpolaarse levikuga, esinedes nii Põhja-Ameerika kui Euraasia põhjaaladel, eriti mägimetsades. Teda leidub Rootsis, Soomes ja Venemaa Euroopa-osa põhjaosas (sealhulgas Leningradi oblastis), kuid Eestis seni leitud ei ole. Teda leidub ka Ida-Siberis, Kanadas ja USA põhjaosas. Ta kasvab okasmetsades varjulistes kohtades.
Hoolimata laiast levilast arvatakse haldjaking paljudes maades, sealhulgas Rootsis ja Soomes, ohustatud liikide hulka, sest ta ei talu inimtegevust, sealhulgas ümberistutamist. Nimelt sõltub haldjaking mükoriisast, pinnases elavatest seentest.
Põhja-Ameerika indiaanlased on kasutanud haldjakinga sibulaid toiduks. Tänapäeval on see üldjuhul keelatud.
Paljunemine
Haldjaking on putuktolmleja. Ta meelitab putukaid ligi oma õitega, kuid õites ei ole midagi putukatele meelepärast ja sellepärast õpivad putukad haldjakinga õitesse mitte tagasi tulema. Niisuguse õppe keerukustamiseks varieerub haldjakinga õie kuju ja värvus natuke rohkem kui enamikul taimedel.
Haldjaking õitseb oma levila lõunaosas alates märtsi lõpust, põhjaosas alates maist või isegi juunist. Õisikud on umbes 20 cm kõrgused. Õisik on täielikult välja arenenud alles umbes 20 aasta vanustel taimedel.
Karl von Habsburg
Karl von Habsburgi nime all võib olla tuntud mitu Habsburgide või Habsburgide-Lotringite dünastia liiget:
Haldjaking
Süstemaatika
Haldjaking on ainus liik oma perekonnas. Lähedaste liikide puudumise tõttu ei tunta haldjakinga ristandeid teiste taimedega. Eristatakse viit alamliiki: C.b. albiflora, C.b. americana, C.b. japonica, C.b. occidentalis ja C.b. speciosa.
Esimest korda kirjeldas haldjakinga Karl von Linné 1753 nime all Cypripedium bulbosum. Esimest korda kasutas tänapäevast ladinakeelset nime Londoni Kuningliku Botaanikaaia (Kew' botaanikaaed) aednik Richard Salisbury (1761–1629) aastal 1806 teoses "Paradisus Londonensis".
Markersbach
Markersbach on endine vald Saksamaal Saksimaa Maagimäestiku kreisis Große Mittweida jõe ääres.
2008. aastal moodustati Raschau-Markersbachi vald.
Must kassa
Must kassa on rahvapärane nimetus asutuse raha kohta, mis ei ole raamatupidamises arvel, vaid on mõne juhtiva töötaja valduses ja saadakse või kasutatakse ebaseaduslike tehingute puhul.
Nõukogude Liidus oli see laialt levinud.
Saul Hallap
Saul Hallap (10. detsember 1897 Hino, Erastvere vald, Võrumaa – 18. juuli 1941 Umbusi raba, Põltsamaa vald, Viljandimaa) oli Eesti raskejõustiklane (tõstja) ja maailmameister (1922)
Ta oli neljakordne Eesti meister ning püstitas oma sportlaskarjääri jooksul ühe olümpia-, viis maailma- ja seitse Euroopa rekordit. Võttis osa 1924. aasta Pariisi olümpiamängudest. Peale sportlaskarjääri lõppu tegutses tsirkuseartistina, soonetasujana (massöörina) ja 1940. aastast sai uusmaasaajaks.
Ta tapeti 18. juulil 1941 koos oma elukaaslase Alma Kaaluga. 1997. aastal maeti nende säilmed Kanepi uuele kalmistule. Alates 2002. aastast korraldatakse Kõrvekülas Tartumaal Saul Hallapi mälestusvõistlust.
Oswald Schmidt
Oswald Karl Alexander Schmidt (19. jaanuar 1823 Kuressaare – 29. juuli 1890 Tartu) oli baltisaksa õigusteadlane.
Oswald Schmidt oli vaimuliku poeg. Ta õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1842–1846, töötas sealsamas kohaliku õiguse eradotsendina 1860–1866 ja professorina 1866–1890. Tema kitsam eriala oli provintsiaalõigus ja õigusajalugu. Kui 1870. aastatel tehti tsiviilprotsessi muudatusi, siis lähtuti tema esitatud ettepanekutest.
.an
.an oli Hollandi Antillide Interneti tippdomeen. Domeen oli kasutusel aastatel 1993–2015. Domeeni kasutamine lõpetati järk-järgult pärast Hollandi Antillide kui haldusüksuse kaotamist 2010. aastal. 2010. aasta novembris oli domeeni alla registreeritud veel üle 800 veebisaidi. 2015. aastaks võeti domeen täielikult kasutusest maha.
Saaremaa Ralli 2005
Saaremaa Ralli 2005 oli 38. rahvusvaheline Uno X Saaremaa Ralli, mille käigus võisteldi Vaivere, Kõljala, Kuressaare, Kaugatuma, Taritu, Oriküla ja Undva kiiruskatsel.
Selle ralli võitsid soomlased Juho Hänninen ja Marko Sallinen Mitsubishi Lancer Evo VIII-l.
.am
.am on Armeenia Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1994. aastast.
Pöhla
Pöhla on vallaosa ja endine vald Saksamaal Saksimaa Maagimäestiku kreisis Pöhlwasseri jõe orus.
2008. aastal liideti ta Schwarzenbergi linnaga.
Tannenberg
Tannenberg on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Maagimäestiku kreisis Tannenbergi vallas.
Matthias Jacob Schleiden
pisi Matthias Jacob Schleiden (5. aprill 1804 Hamburg – 26. juuni 1881 Frankfurt) oli saksa botaanik. Botaaniline nimelühend on Schleid.
Arsti poeg.
Ta õppis algul Heidelbergi ülikoolis õigusteadust ning promoveeriti 1826 või 1827 õigusteaduste doktoriks. Seejärel pöördus ta kodulinna Hamburgi tagasi ning praktiseeris 1831. aastani seal advokaadina.
Et see tegevus teda ei rahuldanud, asus ta 1832 või 1833 Göttingeni ülikoolis arstiteadust õppima. Õpingute ajal hakkas ta üha enam huvituma loodusteadustest, eriti botaanikast. Sel alal oli ta põhiliselt professor Friedrich Georg Bartlingi õpilane. Ta läks 1835 Berliini ülikooli, õppis professor Johann Horkeli juures ning tegeles peamiselt taimeembrüoloogiaga.
Aastal 1839 promoveerus ta filosoofiadoktoriks ning sai Jena ülikoolis erakorraliseks professoriks. Aastal 1850 edutati ta korraliseks professoriks ning ta sai Jena ülikooli botaanikaaia juhiks. Jenas pidas Schleiden mitte üksnes loodusteaduste ja botaanikaloenguid, vaid õpetas ka antropoloogilisi, filosoofilisi ja kultuuriajaloolisi teemasid. Alexander von Humboldti kombel tahtis Schleiden äratada ja edendada haritud kodanlaste huvi loodusteaduste vastu.
Jenas kirjutas Schleiden artikleid fütogeneesist ja tegi kindlaks, taimede mitmesugused osad koosnevad rakkudest. Nii sai Schleidenist üks esimesi botaanikuid, kes sõnastas tookord kinnituseta rakuteooria (1838). Teda koos Theodor Schwanniga peetakse üheks rakuteooria rajajaks.
Ta sai aru 1831 šoti botaaniku Robert Browni poolt avastatud rakutuuma tähtsusest ning aimas rakkude jagunemise tähtsust. Schleiden oli ka üks esimesi saksa botaanikuid, kes aktsepteeris Charles Darwini evolutsiooniteooriat.
Aastal 1863 võttis Schleiden vastu kutse Tartu ülikooli, kus talle pakuti esimest taimekeemia (taimefüsioloogia) õppetooli. Ka Tartus tegi Schleiden ettekandeid haritud kodanlastele. Arusaamatuste ja tülide tõttu kirikuga pidi ta 1864 Dresdenisse tagasi pöörduma. Paksu verd tekitasid Schleideni loengud darvinismist.
Hiljem tegutses ta elu lõpuni eraõpetlasena Darmstadtis, Wiesbadenis ja Frankfurdis.
Oma teaduslikus loomingus oli Schleiden lähedane filosoof Jakob Friedrich Friesile, võideldes romantismiaegset meditsiini ja loodusteadusi mõjutanud spekulatsioonidega.
Välislingid
Matthias-Schleiden-Institute Jena Ülikoolis
Pank (geoloogia)
pisi|[[Panga pank Saaremaa kirdeosas]] Pank (rootsi keeles bank) on järsak, mis on kujunenud lainetuse purustava tegevuse toimel.
Induktiivtakistus
Induktiivtakistus X_L  avaldub kujul kus f on vahelduvvoolu sagedus ja L on ahelaelemendi induktiivsus.
Valemist järeldub, et induktiivtakistus sõltub vahelduvvoolu sagedusest ning mida suurem on sagedus, seda suurem on ka induktiivtakistus.
Pank (geoloogia)
Tavaliselt on pangal vastupidavate kivimite (näiteks lubjakivi) paljandid.
Pikim pank Eestis on põhjarannikul paiknev Põhja-Eesti pank, mis kulgeb Osmussaare ja Narva vahel ning on umbes 1600 km pikkuse Balti klindi osa.
28. september
28. september on Gregoriuse kalendri 271. (liigaastal 272.) päev. Juliuse kalendri järgi 15. september (1901–2099).
Otto Magnus von Essen
Otto Magnus von Essen (sündis 9. detsember (vkj 29. november) 1638; maeti 4. märts (vkj 21. veebruaril) 1707 Tallinnas) oli Eestimaa aadlik.
Ta sündis Rootsi sõjaväelase ja diplomaadi Alexander von Esseni (1595–1665) ning Magdalena von Ungerni pojana. Tema vend oli Rootsi major Gustav Johann von Essen (1637–1703).
Talle kuulusid Esna ja Prandi mõis.
Perekond
10. juulil (vkj 30. juunil) 1669 abiellus ta vabapreili Hedwig Elisabeth von Tiesenhauseniga (1652–1694), kes oli Porkuni mõisniku vabahärra Hans Heinrich von Tiesenhauseni (1628–1710) ja Anna von Uexkülli tütar. Abielust sündisid:
.cr
.cr on Costa Rica Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1999. aastast.
Märtsiküüditamine
Märtsiküüditamine oli 1949. aasta 25. märtsist kuni 28. märtsini aset leidnud Nõukogude Liidu võimude korraldatud Eesti elanike massiline vägivaldne ümberasustamine Eestist Venemaale, peamiselt Vene NFSV Siberi piirkonda ja vähesel määral Kasahhi NSV-sse. See oli osa suuremast, kõiki kolme Balti riiki hõlmanud salastatud sõjalisest operatsioonist Priboi (eesti keeles 'murdlaine').
Märtsiküüditamine oli samuti NSV Liidu võimude kõige massilisem deporteerimisoperatsioon sõjajärgsetel aastatel, mis haaras korraga nii Eesti, Läti kui ka Leedu. Ainuüksi operatsiooni ajal (25.-28. märts 1949) kinni võetud ja kodunt ära viidud inimeste hulk ulatus kolme Balti riigi peale kokku ligi 37 000 pere ja 95 000 inimeseni.
Enrique Bolaños
Bolaños, puuvillafirma juht, oli 1980. aastatel valitsenud sandinistide avalik vastane ja ta vangistati seetõttu. Tema suguvõsale kuuluv ettevõtte SAIMSA riigistati.
Märtsiküüditamine
Teadaolevatel andmetel viidi Eestist ära 20 702 inimest (nendest 49,4% naised, 29,8% lapsed ja 20,8% mehed), kellest Siberis hukkus ligikaudu 3000 inimest.
Enrique Bolaños
Enrique Bolaños oli Partido Liberal Constitucionalista (PLC) liige, kuid lahkus sealt ning asutas oma partei APRE. Ta juhtis korruptsioonivastast kampaaniat, mille tulemusena PLC juht ja endine president Arnoldo Alemán mõisteti korruptsioonis süüdi ja ta sai 20-aastase vanglakaristuse, mida ta tervislikel põhjustel kannab oma luksusvillas koduarestis. PLC-l oli parlamendis enamus, mis nõrgendas Bolañose võimalusi oma poliitikat täide viia. PLC ja sandinistide toel võeti vastu seadus, mis nõrgendab presidendivõimu, kuid selle jõustumine on edasi lükatud Bolañose ametiaja lõpuni Ameerika Ühendriikide poliitilise surve tõttu.
Märtsiküüditamine
Noorim küüditatu oli teadaolevalt 3-päevane Anne Ojaäär Hiiumaalt, vanim 85-aastane vanamemm Maria Räägel Abja vallast.
Esimest korda mainis märtsiküüditatute laialt käibel olevat arvu 20 702 Tartu Ülikooli parteiajaloolane Ervin Kivimaa oma 1970. aastal kaitstud kandidaadiväitekirjas, kuid käsikirjana polnud see uurimus laiale avalikkusele kättesaadav.
Maaühiskonna ümberkorraldamine
pisi|Märtsiküüditatute mälestamine 2015. aastal Tallinnas 1944. aasta septembris, kui Saksa okupatsioon asendus Nõukogude omaga, jätkas uus võim 1941. aastal pooleli jäänud maareformi. 1944. aasta maareformi eesmärk oli saavutada elanikkonna toetus: näidata, nagu oleks uus võim huvitatud eramajapidamiste säilimisest, koguni uute väiketalude loomisest. Ühe perekonna kasutuses oleva maa ülemmääraks oli seatud 30 hektarit. 16. oktoobri 1944 EK(b)P KK määrusega nr 189 lubati eeskujulikel majapidamistel kasutada isegi üle 30 ha suurusi maakohti – tõukarja pidamiseks, vilja- ja heinaseemnesortide aretamiseks. Maareformi lõpul anti talupidajatele maa põliskasutamise kohta akt. See oli vaid talupoegade ajutine maharahustamise abinõu.
Kooskõlas NSV Liidu Ministrite Nõukogu määrusega 17. augustist 1947 andis Eesti NSV Ministrite Nõukogu 30. augustil 1947 välja määruse nr 654 talumajapidamiste maksustamise kohta. Edukamatele majapidamistele, kulakutele, hakati rakendama kõrgendatud maksumäära. Kohustus selgitada välja kulaklikud majapidamised lasus iga valla täitevkomiteel. Eesmärk seisnes selles, et talupojad loobuksid oma maast ja tootmisvahenditest ning astuksid kollektiivmajapidamistesse – kolhoosidesse. Kolhoosid olid täielikult allutatud riigi ja partei võimule, seal polnud vähimatki omaalgatust ega ühistegevust. Nad kujunesid kõikjal halvasti majandavateks, äärmuseni vaesunud nälgivate inimeste kollektiivideks. Kolhoosikorra sügav majanduslik mõte oli põllumajandus kohustuslike riiklike müügikohustuste ja maksude abil täielikult tühjaks imeda, et saaks ressursse riigi industrialiseerimiseks ning võimsa raske- ja sõjatööstuse ülesehitamiseks. Kolhoosikord oli vahend, millega režiim allutas ühiskonna suure osa, talurahva piiramatult oma tahtele.
17. jaanuaril 1949 kirjutas Nikolai Karotamm Moskvasse, et kollektiviseerimise teostamiseks on vajalik "kulakluse kui klassi likvideerimine", selleks pidi nad Eesti NSV piiridest välja saatma.
Vastupanuliikumine
Eesti okupeerimine Punaarmee poolt 1944. aasta sügisel tõi kaasa relvastatud vastupanuliikumise.
1949. aastaks oli vastupanuliikumise selgroog murtud. Jõud muutusid järjest ebavõrdsemaks, lootus Läänest tulevale abile hakkas kustuma. See lõi olulise eelduse küüditamise läbiviimiseks. Kuna operatsioon Priboi oli logistiliselt küllaltki keeruline operatsioon, siis ajaliselt varem toimunud aktsioonid võinuksid olla liiga riskantsed.
Väljasaadetavate arvu kindlaksmääramine
Mastaapse operatsiooni korraldamisel oli esmane ülesanne kindlaks määrata väljasaadetavad perekonnad. NSV Liidu Ministrite Nõukogus 29. jaanuaril 1949 vastu võetud määrusega 390-138ss pandi paika väljasaadetavate arv Baltikumis: Eesti NSV-s 7500 perekonda, 22 500 inimest, Läti NSV-s 13 000 perekonda, 39 000 inimest ning Leedu NSV-s 8500 perekonda, 25 500 inimest. Kokku kuulus määruse järgi ümberasustamisele 29 000 perekonda ja 87 000 inimest.
Väljasaatmise põhjendatuse tõendamine
NSV Liidu 29. jaanuari määrusest tulenevalt pidi inimeste väljasaatmise alus olema n-ö natsionalisti, bandiidi olemasolu perekonnas või perekonna kuulumine n-ö kulaklike majapidamiste hulka. Kohustus seda dokumentaalselt tõendada lasus RJM-l. Selle ülesande täitmisel osalesid peale RJM linna- ja maakonnaosakondade veel RJM A(arvestus)-osakond ning sõjaväe- ja piirivalvesalkade vastuluureosakonnad. Keskne ja koordineeriv roll protseduuril oli aga eelkõige RJM A-osakonnal, mis hakkas dokumente välja otsima veebruari algul. Regionaalosakondades alustati selle tööga veebruari keskel. 15. märtsiks oli info arvestustoimikutesse kogutud.
Eesti NSV RJM Saaremaa osakond pidi koostama arvestustoimikud 370 majapidamise kohta, Valgamaa osakond 487 pere kohta, Võrumaa osakond 854 pere ja Tartumaa 1653 perekonna kohta.
Väljasaatmise põhjendatuse dokumenteeris RJM A-osakond TSN Täitevkomiteesid, parteiorganeid ja kohalikke miilitsaid kaasamata.
Natsionalistide ja bandiitide tõendusmaterjaliks olnud dokumendid.
Kulakute kategooriasse loetud perede puhul kasutatud tõendid.
Pärast natsionalistide, bandiitide ja kulakute majapidamiste väljaselgitamist tuli järgmisena kindlaks teha igasse majapidamisse kuuluvad pereliikmed ning nende elukoht. Peale selle tuli välja selgitada, kas on küüditamist välistavaid asjaolusid, milleks olid kas erilised teened Nõukogude riigi silmis (teenistus Nõukogude armees või riiklikud autasud) või töövõimetus. Kogu eelkirjeldatud tegevus kajastub RJM asjaajamises koondnime all "tuvastused" (установки). Tuvastustega tegelesid RJM-i regionaalosakonnad.
Küüditatavate perede koosseisu ja elukoha väljaselgitamine olid operatsiooni õnnestumise seisukohalt kriitilise tähtsusega. See oli vajalik, et operatiivgruppide tegevust kavandada: operatiivgruppide ja transpordi komplekteerimine, peale selle sõltus tuvastuste täpsusest operatiivgruppide tegutsemise kiirus ja efektiivsus. Mida kiiremini jõudis operatiivgrupp talle määratud taludesse, seda suurema tõenäosusega ei olnud väljasaadetavad toimuvast aimu saanud ega põgenenud. Ebatäpse tuvastuse korral tuli küüditajail tühjalt ringi sõita, millega kaotati aega ja hirmutati kohalikku rahvast. Kehvasti tööd teinud RJM töötajad mainiti nimeliselt operatsiooniga seotud aruannetes.
RJM regionaalosakond lõpetas väljasaatmismenetluse kokkuvõtva õiendiga, mille kinnitas maakonnaosakonna ülem või tema asetäitja.
Tuvastamine RJM Saaremaa osakonna näitel
RJM regionaalosakonda laekunud tõendusmaterjalid andis osakonna juhtkonna esindaja edasi operatiivtöötajale, kes pidi sisse seadma toimiku ja tuvastama vajalikud andmed n-ö natsionalisti, bandiidi või kulaku pereliikme kohta. Tuvastuse tulemused kajastati kirjalikes õiendites või raportites, mis koostati osakonna ülemalt või asetäitjalt saadud trükitud vormi põhjal.
Kui selgus, et mõni küüditamisele kuuluv perekonnaliige elab mujal, teavitati sellest isiku elukohajärgse RJM regionaalosakonna ülemat ja 5. osakonda.
Pärast ülesande täitmist andis tuvastaja tehtud tööd kajastavad õiendid või raportid üle osakonna juhtkonna esindajale, kes edastas need toimikute vormistamisele spetsialiseerunud operatiivtöötajale. Viimane koostas tuvastuste põhjal samasisulised osakonna juhtkonna õiendid ning ilmselt kohe ka kogutud teavet kokkuvõtva koondõiendi. Valmis õiendid anti ümbertrükkimiseks edasi masinakirjutajatele, ja kui need olid valmis, köideti toimik kokku ning viidi allakirjutamiseks kellelegi osakonna juhtkonnast.
Arvestustoimikute vormistamise protsessis on regionaalosakondades täheldatav selge tööjaotus: üks osa töötajaid tegeles andmete tuvastamise, teine dokumentide vormistamisega.
Tuvastuste tegemisse rakendati enamasti eesti keelt valdavad operatiivvolinikud. Tuvastajatel on olnud ilmselt ka oma tööpiirkonnad. Vormistamise grupi liikmete ülesanne oli koondõiendi koostamine, toimiku lõplik vormistamine (lehtede nummerdamine, köitmine). Samuti pidid nad tegema järelpäringuid teistesse osakondadesse ja ametiasutustesse. Seetõttu rakendati seal usaldusväärsemaid, haritumaid ja parema vene keele kirjaoskusega töötajaid.
Kokkuvõtted. Otsuste sanktsioneerimine ja kinnitamine
Valmis toimikud saadeti regionaalosakondadest Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi keskaparaati kokkuvõtte koostamiseks. RJM keskaparaat asus Tallinnas Pagari tänav 1.
Kokkuvõtted koostati (arvestustoimikud vormistati lõplikult) RJM peamaja 5. korrusel asunud suures saalis. Selle tarbeks loodi operatiivvolinikest, uurijatest, jaoskondade ülematest, nende asetäitjatest ning mujalt NSV Liidu RJM valitsustest appi saadetud töötajatest töögrupp.
Korraga tegeles ülesandega mitukümmend RJM ohvitseri, kelle vahel jaotasid viis kuni seitse RJM töötajat laiali regionaalosakondadest saabunud toimikud ja kokkuvõtete blanketid. Maakondade toimikud jaotati laiali läbisegi, mis tähendab, et ühe ja sama kokkuvõtte koostaja nime võib leida õige mitme maakonna toimikute kokkuvõtetelt. Kokkuvõtete blanketid tuli pärast täitmist tagastada samadele inimestele, kellelt need olid saadud. Samuti tuli talitada juhul, kui keegi tahtis vahepeal ruumist lahkuda.
Kokkuvõtte puhul, üksikud erandid välja arvatud, on trükitud blankett, mille keskosast üleval pool asub suurelt trükitähtedes заключение (kokkuvõte), millele järgnevad regionaalosakonna kogutud andmed ning lehe teisel poolel RJM operatiivtöötaja ettepanek saata perekond Eesti NSV territooriumilt asumisele (seal on märgitud: "panen ette perekond aadressiga [elukoht] isikkoosseisus [nimed] saata eriasumisele (спецпоселение)"). Ettepaneku kinnitas keegi RJM keskosakondade ülematest või nende asetäitjatest (kõigile kokkuvõtetele on trükitud RJM 5. osakonna ülema Nikolski nimi, kuid tegelikult on nõusoleku andjad olnud peaaegu kõik sel ajal Tallinnas viibinud RJM keskosakondade ülemad ja nende asetäitjad, mis järeldub antud allkirjadest).
Dokument on saadetud edasi Boris Kummile ja Kaarel Paasile. Nad on lisanud lehe esimese poolele resolutsiooni: vasakus ülemises nurgas on Boris Kummi nõusolek perekonna väljasaatmiseks (seal seisab vene keeles "Kinnitan, Eesti NSV RJM minister kindral-major /KUMM/ kinnitamise kuupäev, allkiri ja RJM pitsat". Natsionalistide ja bandiitide puhul on paremas nurgas peale RJM-i ülema ka prokurör Kaarel Paasi märkus "sanktsioneerin" koos pitsati, käsikirjalise kuupäeva ja allkirjaga.
Kui kõik kinnitused-sanktsioonid olid tehtud, registreeriti toimikud RJM A-osakonnas, anti toimikule number ning saadeti tagasi maakonda.
Organisatsiooniline ettevalmistus
Paralleelselt tohutu paberitööga valmistati operatsiooni tehniliselt ette. Julgeolekuministeerium pidi tagama, et väljasaadetavad kinni peetaks ja jaamadesse toimetataks, siseministeerium pidi garanteerima konvoeerimise, transpordi ning küüditatute paigutamise ja järelevalve Siberi sihtkohtades.
Eesti NSV Ministrite Nõukogu kolme täiesti salajase määrusega määrati Eesti kulakute väljasaatmine, ümberasustamine ja nende majapidamiste likvideerimine. Esiteks määrati Eesti NSV Töörahva Saadikute Maakonna- ja Linnanõukogude Täitevkomiteede kinnitatud maakondlike nimekirjade järgi väljasaatmisele 3824 perekonda. Teise määrusega lisati veel 128 kulakuperekonda ning kolmandaga sätestati konfiskeeritud kulaklike majapidamiste realiseerimise kord. Kulakute vara ja kariloomad (v.a isiklikud väärisesemed, kodused asjad, riided, nõud, väikeinventar ja toidutagavara) konfiskeeriti riiklike kohustuste võla katteks või selle puudumisel anti tasuta kolhoosidele. Muu vara aga realiseeriti riigi tuludesse.
1949. aasta märtsis, umbes kümme päeva enne küüditamise algust, kutsuti EK(b)P Keskkomiteesse instrueerimisele, mille viis läbi EK(b)P Keskkomitee esimene sekretär Nikolai Karotamm igasse maakonda KK määratud volinikud, kellele teatati, et nad on määratud EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikeks kulakute ja nõukogudevastaste elementide vabariigist väljasaatmisel. Arnold Meri ütluste järgi toimus instrueerimine suulises vormis. Volinike ülesanne oli Meri ütluste järgi kontrollida, et küüditamine toimuks vastavalt ÜK(b)P KK ja NSV Liidu MN ühismäärusele 1949. aasta 29. jaanuarist. Volinikud pidid aitama julgeolekuorganitel maakondades küüditada, kontrollima koos maakondade parteikomiteede esimeste sekretäridega küüditatavate dokumente ja veenduma, et väljasaatmise vajadus oleks tõendatud, et nimekirjades ei oleks lohakusest, valedest arusaamadest või pahatahtlikkusest perekondi, kes tegelikult väljasaatmisele ei kuulu. Mingeid dokumente volinike määramise või instrueerimise kohta pole leitud, kuid Karotamme märkmetes leiduvad 1949. aasta 9. märtsi lehel märkused "KK liikmete instr", "50 kõnelejat (instr.)." ja "kõnelejate instrueerimine". EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikud 1949. aasta kulakute ja nõukogudevastaste elementide vabariigist väljasaatmisel.
Tehniline ettevalmistus
pisi|300px|Kaheteljelist inimestele kohandatud loomavagunit, mida kasutati [[juuniküüditamine|deporteerimisel 1941. aastal, kasutati ka 1949. aastal. 1938. aasta väljalaske GAZ veoauto asemel kasutati maailmasõja käigus ameeriklastelt saadud Studebaker-tüüpi autosid]] Eestis koordineerisid küüditamist Eesti NSV julgeolekuminister Boris Kumm ja NSV Liidu RJM volinik Eesti NSVs kindralmajor Ivan Jermolin, kellele allus korraldusi täitev 12-liikmeline operatiivstaap.
Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumile (Eesti NSV RJM) langes järgmiselt vastutus Priboi esimese osa eest, alustades nimekirjade koostamisest (veebruaris 1949). Eestisse saabus NSV Liidu julgeolekuministeeriumi volinik kindralmajor Ivan Jermolin ning Eesti NSV riikliku julgeoleku ministrile Boris Kummile tehti teatavaks tema ülesanded. Julgeoleku rajooniosakondade töötajad said salajase ülesande teha kindlaks kulakute ja natsionalistide perekonnad ning vormistada väljasaatmiseks vajalik dokumentatsioon. Igasse maakonda saadeti Eesti NSV RJM volinik. Igale maakonnale kehtestati väljasaadetavate perede arv pluss reserv. NSV Liidu MN 29. jaanuari otsusega nr 390-138ss oli juba ametlikult kindlaks määratud igast Balti liiduvabariigist väljasaatmisele kuuluvate inimeste arv ja kategooriad. Eestist tuli otsuse kohaselt välja saata 7500 perekonda 22 500 inimesega.
Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi allüksuste tegevust juhtis minister Boris Kumm, Eesti NSV Siseministeeriumi Aleksander Resev, RJM-i sisevägede tegevust koordineerimisoperatsiooni Priboi ajal Riias NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi sisevägede juht kindralleitnant Pjotr Burmak (1901–1973'').
5. märtsiks selgus Eesti NSV Siseministeeriumi järelepärimiste tulemusena, et Siberi tööstuspiirkondadesse on võimalik majutada täpselt 29 467 perekonda, mis tegelikult juba NSV Liidu MN otsusega nr 390-138ss paika pandud suurusjärku silmas pidades oli muidugi ennustatav tulemus. Kõik tähtsamad otsused langetatigi Moskvas ÜK(b)P) Keskkomitees. Priboi üldiseks juhtimiseks paigutati Riiga operatsiooni staap, eesotsas NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeerium ministri 1. asetäitja kindralleitnant Ogoltsoviga.
Priboi kavatseti Baltikumis läbi viia ühe päeva jooksul. Eestis olid Eesti NSV RJM-i koostatud küüditavate plaanid 17. märtsiks lõplikult valmis ning EK(b)P KK komandeeris kõigisse maakondadesse EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikud, kes pidid suunama kohalike allasutuste tööd. Eesti NSV SM-il tuli operatsiooni teostamise ajaks viia kõrgendatud valmidusse talle alluvad raudteevalve, piirivalve, miilitsa, vanglate ja tuletõrjeüksused.
Eesti NSV Siseministeeriumi ülesandeks jäi ešelonikomandode komplekteerimine, mis lõpetati 21. märtsiks. Vastavalt NSV Liidu RJM-i kavandatud 19 ešelonile ja 16 pealelaadimispunktile pandi paika 19 pealelaadimispunktide ja 19 ešelonide ülemat koos asetäitjatega operatiiv- ja varustusalal. Kokku kuulus ešelonide koosseisu 76 ohvitseri, 456 konvoivägede sõdurit ning 57 meditsiinitöötajat – igasse ešeloni üks arst ja kaks meditsiiniõde. 10 ešeloniülemat ja kogu meditsiinipersonal komandeeriti Eestisse Nõukogude Liidu teistest piirkondadest. Operatsiooni läbiviimise ajaks saabus Eestisse ka spetsialiste-operatiivtöötajaid ligi 1200. Väljasaadetavate tabamiseks ja transportimiseks moodustati 1987 operatiivgruppi, kuhu kuulus 23024 inimest (operatiivtöötajad ja sisevägede sõdurid, lisaks kohalik aktiiv). Operatsioonikäsu saamisel tuli viivitamatult välja saata 2772 autot ja 12 400 voori, teed ja liikumisskeemid määrati kindlaks.
Märtsiküüditamine
Saladuskatet püüti hoida lõpuni, raadiojaamad saadeti vallakeskustesse ja koondamispunktidesse alles mõni tund enne operatsiooni algust ning enamasti talitati nõnda ka väljasaatmisele kuuluvate inimeste nimekirjadega. 25. märtsi varahommikul siirdusid ešelonikomandod neile määratud tööpostidele. Nendega liitusid pealelaadimispunktide ja ešeloni ülemad ning operatiivgruppide töö võis alata. Eesti NSV siseministri Aleksander Resevi 12. aprilli ettekande kohaselt NSV Liidu siseministrile Sergei Kruglovile hakkasid Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi operatiivgrupid väljasaadetavaid perekondi kinni võtma Eestis 25. märtsil kell kuus varahommikul, Tallinnas juba kell neli. Vagunite laadimisel lähtuti normist 48–50 inimest neljateljelisse ja 24–25 inimest kaheteljelisse vagunisse. Kui selgus, et plaan ei tule täis, kujunes inimeste arvuks 40–44 neljateljelises ja 20–22 kaheteljelises vagunis. Kogu Eestis tervikuna jäi tühjaks 112 vagunit. Enne teele minemist määrati veel vene ja eesti keelt kõnelevate väljasaadetavate hulgast vagunivanemad, kes pidid koostama nn vaguninimekirjad. Mõned vagunitesse laaditud põgenesid, mõned viidi ravile. 27. märtsi lõunaks kõik ettevalmistused lõppesid ja ešelonid saadeti Siberi poole teele, Tartu elanikud näiteks Omski poole. Kokku oldi teel 11 ööpäeva 27. märtsist 7. aprillini. Mõned põgenesid teel.
Andmed ešelonidesse paigutatud isikutest on vastukäivad. Näiteks teatab kindralmajor Kumm Karotammele, et vagunitesse on paigutatud kokku 20 498 meest, naist ja last, samas kui polkovnik Mihhailov teatab Karotammele hoopis arvu 20 702, kindralmajor Resev Moskva eriasumisosakonnale 20 723 ning kindralpolkovnik Kruglov Stalinile, Molotovile, Beriale, Malenkovile 20 713.
Balti riikidest tervikuna küüditati neil päevil oma kodudest Siberisse üle 92 000 inimese. Operatsiooni korraldamisse kaasatute arv ületas 76 000 inimest.
Küüditajate autasustamine "lahinguliste" teenete eest
NSV Liidu parteijuhtkond autasustas toimepandud inimsusvastase kuriteo – küüditamisoperatsiooni eest operatsiooni Eesti-poolse läbiviimise juhti Aleksander Resevit 24. augustil 1949 Punalipu ordeniga. Punalipu ordeniga autasustati veel kindralmajor Boriss Kummi, polkovnik Pavel Pastelnjakki (Пастельняк Павел Пантелеймонович) ja polkovnik Dmitri Taeveri (Таевер Дмитрий Дмитриевич). 1. järgu Isamaasõja ordeniga autasustati kindralleitnant Sergei Ogoltsovi, 2. järgu Isamaasõja ordeniga alampolkovnik Oskar Avikut (Авик Оскар Иосифович), Punatähe ordeniga aga alampolkovnik Alfred Pressmani (Прессман Альфред Гетлибович) ning alampolkovnik Idel Jakobsoni.
Asumiselt vabanemine
Mõnedel üksikjuhtumitel on Siberist vabanetud üsna varsti pärast küüditamist. Muutus saabus pärast Stalini surma 1953. aastal. Vabastamine hakkas kulgema etapiviisiliselt, kategooriate kaupa. 1953. aasta märtsis võttis NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidium vastu seadluse amnestiast, mille alusel hakati vabastama poliitilistel põhjustel kuni viieks aastaks vangimõistetuid. 1941. juunis represseerituile see amnestia ei laienenud. 1953. aasta suvel kavatseti lõdvendada eriasumisele saadetute administratiivset järelevalvet, kuid selleni ei jõutud. Samas oli selge, et miljonite deporteeritute kinnihoidmiseks ei ole piisavalt poliitilisi ega majanduslikke põhjuseid.