Utilitarianism:_For_and_Against
6. Tegude õigsus ja väärus
Levinud vastuväide utilitarismile on see, et see sisaldab väidetavalt absurdset ideed, et õnne või headust summeeritakse või arvutatakse. Selleks me kasutasime tervikolukordade võrdlust: tuleb lihtsalt öelda, millist tervikolukorda kahe või mitme seast me eelistame. Tuleb lihtsalt järjekorda panna, mitte mõõta. Aga see on lihtsustus. Me ei saa kindlalt öelda, millised tervikolukorrad meie tegudest tulenevad. Me saame neile ainult ligikaudseid tõenäosusi omistada. Näiteks üks teguviis viib peaaegu kindlalt päris hea tagajärjeni järgmisel aastal ja suure tõenäosusega heapoolse tagajärjeni ülejärgmisel aastal, teine aga väga väikese tõenäosusega mõõdukalt hea tagajärjeni järgmisel aastal ning väga väikese, kuid mitte tühise tõenäosusega üsna halva tagajärjeni ülejärgmisel aastal. (Eeldame, et mõlemal juhul on veel kaugemad tagajärjed tühised või korvavad üksteist.) Kui meil tuleks tervikolukordi tõenäosustega kaaluda, tekitaks see parajat mõistelist raskust, aga nüüd paistab, et tõenäosustega kaaluda tuleb olukordade koostisosi. Nii et tuleb ikkagi arvutada. Kui saaks tegude erinevatele tagajärgedele tõenäosusi omistada, siis saaks leiutada viisi tervikolukordade meetodi rakendamiseks. Aga tavaliselt ei saa konkreetsele sündmusele arvulist tõenäosust omistada. Ent kui vaadata, kuidas tegelikult mõnesid praktilisi otsuseid tehakse, siis näeme, et teatud mõttes me enamiku inimeste arvates saame tõenäosusi ja eeliseid kaaluda. Näiteks võib keegi kaalutleda, et kui mõnda soojale maale elama minna, siis oleks perel seal meeldivam elu, kui just seal ei toimu riigipööre, mis pole väga tõenäoline, või kui just mõni laps ei haigestu kohalikku haigusesse, mis on võib-olla tunduvalt tõenäolisem, ja siis lõpuks otsustada, kas tervikuna on eelistatav minna või mitte minna. Kui me oma tavalistes prudentsiaalsetes otsustes saame tõenäosusi arvesse võtma, siis pole mõtet öelda, et eetikas ei saa sama teha, vaid tuleb juhinduda mingist reeglistikust või jäikadest kriteeriumidest. Võib-olla me mõnikord lihtsalt ei oska öelda, kas me eelistame inimkonna jaoks vähetõenäolist suurt kasu või tõenäolist suurt kasu, ja neil juhtudel tuleb võib-olla kulli ja kirja visata. Võib-olla küll, et täpseid meetodeid otsustamiseks ei ole, aga siis tuleb kasutada ebatäpseid meetodeid. Sellepärast pole veel tarvis põgeneda autoritarismi, dogmatismi ega romantismi. Vähemalt esmapilgul tundub nii. Aga kui rohkem pole midagi öelda, siis on siin esitatud utilitaristlikul positsioonil üks tõsine nõrkus. Ettepandud meetod normatiivse eetika arendamiseks on apelleerida tunnetele, nimelt heatahtlikkusele, ja mõistusele mõistelise selgitamise ja ka empiirilise uurimise näol, kuid mitte sellele, mida tavainimene ütleb või mõtleb. Tavainimese moraalimõtlemine on sageli irratsionaalne. Kui tavainimene on moraali suhtes irratsionaalne, miks ta ei või siis ka tõenäosuste suhtes irratsionaalne olla? See, et tavainimene arvab, et ta suudab prudentsiaalseid otsuseid tehes tõenäosusi kaaluda, ei tähenda, et ta tegelikult seejuures midagi mõttekat teeb. Et oma teoreetilisi aluseid kindlustada, on utilitarismil hädasti tarvis meetodit, mille abil saab vähemalt teoreetiliselt igale kujutletavale tulevikusündmusele omistada kas või ligikaudse arvulise tõenäosuse. Donald Davidson ja Patrick Suppes (Decision Making: An Experimental Approach) pakkusid välja meetodi, mille abil saab vähemalt lihtsustatud olukordades anda subjektiivsetele tõenäosustele arvuväärtus. Nende teooriat ennetas mingil määral Frank Ramsey essee "Truth and probability", milles ta püüab näidata, kuidas tõenäosustele uskumise astmete mõttes saab omistada arvväärtusi. See võimaldab anda ratsionaalse, st kooskõlalise utilitaristliku valiku teooria, kuid selleks et utilitarismi täiesti rahuldavaks muuta, on tarvis meetodit objektiivsete tõeväärtuste omistamiseks. Üks viis võiks ehk olla aktsepteerida Davidsoni ja Suppesi meetodit subjektiivsete tõenäosuste omistamiseks ning defineerida objektiivsed tõenäosused kallutamata ja ettenägeliku inimese subjektiivsete tõenäosustena. Siis aga oleks tarvis kallutamatuse ja ettenägelikkuse sõltumatuid kriteeriume. Smart ei tea lahendust, kuid arvab, et olukord ei pruugi olla lootusetu. Nii et utilitarismil pole veel kindlat teoreetilist alust (Robert McNaughtoni artikkel "A metrical concept of happiness" ei vaatle tõenäosusi). Seda pole ka tavalisel prudentsiaalsel mõtlemisel ega deontoloogilistel eetikasüsteemidel, mis omistavad mingit kaalu heategemisele. Ja mis tahes deontoloogiline eetika vajab mingit meetodit, kuidas kaaluda omavahel vastuolus olevaid esialgseid kohuseid, sest on võimatu, et deontoloogilised käitumisreeglid poleks mitte kunagi vastuolus, ja siin on ebakindlust võib-olla isegi rohkem.