cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab: edasi (184a16) näitab Aristoteles, et esimesena tuleb käsitleda üldisemaid. Ta näitab seda kõigepealt arutlusega ja teiseks (184a24) võrdluses märkidega. Arutlus on niisugune. Meile on tunnetuses loomulik minna meile teadaolevama juurest loomu poolest teadaolevama juurde; meile teadaolevam on hägune ja üldised asjad on niisugused. Sellepärast tuleb minna üldistelt asjadelt üksikutele. Esimese väite näitamiseks ta ütleb, et meie jaoks teadaolevam ja loomu poolest teadaolevam ei ole sama asi, vaid loomu poolest teadaolevam on meie jaoks vähem teadaolev. Loomulik õppimise järjekord on minna sellelt, mida me teame, sellele, mida me ei tea, sellepärast tuleb minna sellelt, mis on meie jaoks teadaolevam, sellele, mis on loomu poolest teadaolevam. Loomu poolest teadaolevam on sama mis absoluutselt teadaolevam ja iseeneses teadaolevam. Iseenesest teadaolevam on see, millel on rohkem olemist, sest miski on teadaolev niivõrd, kui ta on olev. Rohkem olev on see, mis on rohkem tegelikkuses, sellepärast on ta loomu poolest teadaolevam. Meie jaoks on aga asi ümberpöördult, sest meie aru läheb võimalikkuselt tegelikkusele ja meie tunnetus lähtub meeltega tajutavatest asjadest, mis on materiaalsed ning ikkagi võimalikkuses arusaadavad. Sellepärast me tunnetamegi neid asju enne lahutatud substantse, mis on loomu poolest rohkem teada (Metafüüsika II). "Loomu poolest teadaolevam" ei tähenda, nagu loomus teaks, vaid seda, et see on iseenesest ja tema enda loomuse tõttu tunnetatavam. Aristoteles ütleb ka "selgem", st kindlam, sest teaduses otsitakse kindlat teadmist. Teise väite mõistmiseks peab teadma, et häguse all mõistetakse seda, mis sisaldab endas võimalikkuses ja ähmaselt teist asja. Asja ähmane teadmine on puhta võimalikkuse ja täieliku tegelikkuse vahepealne. Kui meie aru läheb võimalikkusest tegelikkusse, siis ta jõuab ähmaseni enne kui aredani. Teadus on täielikult tegelikkuses siis, kui analüüsi abil jõutakse algete ja elementide täieliku tundmiseni. Sellepärast ongi mõistusele hägune teada enne aredat.
Tõlge
200a
on tekkimises, nagu keegi arvaks, et maja sein on tekkinud paratamatult, sest raske kandub loomu poolest allapoole, kerge aga pealepoole, mistõttu kivid ja vundamendikivid on allpool, muld aga kerguse tõttu pealpool, kõige peal aga puit, sest see on kõige kergem.
Aga kuigi [sein] ei ole tekkinud ilma selleta, ei ole ta tekkinud selle jõul, välja arvatud mateeria poolest, vaid selleks et midagi varjata ja hoida. Samamoodi aga ka kõige muu puhul, kus on millegi pärast, aga mitte ilma paratamatute asjade loomuseta, kuid ka mitte selle jõul, välja arvatud mateeria poolest, vaid millegi pärast, nagu näiteks, miks on saag niisugune asi? Selle jaoks ja selle pärast. Aga see "mille pärast" ei saaks sündida, kui saag ei oleks rauast; järelikult on ta paratamatult rauast, et oleks saag ja selle toimimine. Paratamatu on järelikult eelduse põhjal, kuid mitte eesmärgina: paratamatu on mateerias, "mille pärast" aga logoses.
Aga paratamatu on matemaatilises ja loomuse järgi toimuval mingil moel sarnane: sest kui sirge on see, siis peab kolmnurk võrduma kahe täisnurgaga; aga mitte: kui viimane, siis esimene; vaid: kui viimast ei ole, siis sirget ei ole. Aga selle puhul, mis on millegi pärast, on ümberpöördult: selleks et eesmärk oleks või kui ta on, saab olema või on ka eelnev; ja kui mitte, siis nii nagu seal: kui lõppjäreldust ei ole, siis ka algust ei ole; nii ka siin eesmärk ja "mille pärast". Sest ka see on algus, mitte teo, vaid arutluse algus (seal aga arvutuse algus, sest tegusid ei ole).
200b
Kommentaar
Aquino Thomas kommenteerib selle tõestust, et kõik liikuv on jagatav, nii. Igasugune muutus on millestki millekski. Kui miski on seal, kuhu ta muutub, siis ta enam ei muutu, vaid on juba muutunud, sest miski ei ole korraga liikuv ja muutunud, nagu ülal öeldud. Kui miski on seal, kust ta muutub, nii oma terviku kui oma osade poolest, siis ta ei muutu, sest on öeldud, et see, mis ise ja mille kõik osad on sarnaselt, ei muutu, vaid seisab paigal. Aristoteles mainib siin kõiki osi sellepärast, et kui miski hakkab muutuma, siis ta ei lahku kohast, kus ta alguses oli, korraga tervikuna, vaid osa osa järel. Ei saa öelda, et ta on liikumise ajal terviku ja osade poolest mõlemas otsas, sest siis oleks miski korraga mõlemas kohas. Ei saa öelda, et ta ei ole kummaski otsas, sest praegu ei ole jutt viimasest otsast, vaid lähimast otsast, kuhu see muutub; näiteks kui miski muutub valgest mustaks, siis must on viimane ots ja hall on lähim ots. Ja samamoodi, kui joon on jagatud kolmeks võrdseks osaks, nimelt joon abcd, siis on ilmne, et liikuv asi, mis liikumise alguses on osas ab kui endaga võrdses osas, satub oma liikumise mingis osas olema ei ab-s ega cd-s, nimelt kui tervik on bc-s. Järelikult, kui öeldakse, et see, mis muutub, ei saa muutumise ajal mitte olla kummaski otsas, siis ei peeta silmas viimast otsa, vaid lähimat otsa. Jääb üle, et iga asi, mis muutub, on mingi oma [osa] poolest ühes [otsas], teise poolest teises [otsas]; nagu näiteks kui miski liigub ab-st bc-sse, siis kohast ab lahkuv osa jõuab kohta bc; ja sellel, mis liigub valgest mustaks, saab osa, mis lakkab olemast valge, halliks või kahvatuks. Niisiis on selge, et iga asi, mis liigub, on jagatav, sest ta on osalt ühes ja osalt teises.
Thomas jätkab. Averroes tõstatab ühe probleemi. Kui Aristoteles tahab tõestada ainult seda, et iga asi, mis on liikuv kvantitatiiselt, kvalitatiivselt või koha poolest, siis see tõestus ei ole üldine, sest jääb tõestamata, et substantsiaalse muutuse subjekt on jagatav, sest Aristoteles räägib siin muutumisest üldse. Sel juhul tema tõestus ei kehti, sest mõned muutused on jagamatud, näiteks substantsiaalne tekkimine ja hävimine ise, mis ei võta aega. Niisuguste muutuste puhul ei pea paika, et see, mis muutub, on osalt ühes ja osalt teise, sest kui tuli tekib, siis ta ei ole osalt tuli ja osalt mittetuli. Averroes toob ära mitu lahendust. Alexandrose lahenduse järgi ei ole ükski muutus jagamatu ehk mitteajaline. Aga see ei sobi, sest see on vastuolus Aristotelese ja kõigi peripateetikute kuulsa arvamusega, et mõned muutused, näiteks valgustumine, on mitteajalised. Themistiose lahenduse järgi on küll mitteajalisi muutusi, aga need on peidus, ning Aristoteles toetub sellele, mis on ilmne, nimelt et muutus on ajaline. Averroes lükkab selle tagasi, sest muutus ja see, mis muutub, on ühtemoodi jagatavad ning liikuva asja jagatavus näib olevat rohkem peidus kui muutuse jagatavus. Aristotelese tõestus selle lahenduse järgi ikkagi ei kehtiks, sest saaks vastu väita, et kuigi need asjad, mis liiguvad ilmselt jagatava muutusega, on jagatavad, on peidus olevaid muutuvaid asju, mis on jagatavad. Avempace lahendus ütleb, et jutt ei ole mitte muutuva asja kvantitatiivsest jagamisest, vaid subjekti jagamisega vastandlikeks aktsidentsideks, millest üks muutub teiseks.
Thomas jätkab. Averroes lisab ka oma lahenduse, mille järgi need muutused, mida nimetatakse mitteajalisteks, on mingite jagatavate muutuste otsad. Miski muutub sattumuslikult mitteajaliselt sellepärast, et iga muutus lõpeb hetkega. Ja kuna seda, mis on sattumuslik, tõestustes ei arvestata, siis lähtub Aristoteles sellest, et kõik muutused on jagatavad ja toimuvad ajas. Thomas ütleb, et Averroese vastuväide ei taba märki. Aristoteles ei kasuta oma tõestuses printsiibina seda, et iga muutus on jagatav. Vastupidi, Aristoteles näitab alles liikuva asja jagatavuse põhjal, et iga muutus on jagatav, nagu allpool selgub. Pärast ta ütlebki, et liikuva asja jagatavus eelneb liikumise ehk muutumise jagatavusele. Ta toetub hoopis kolmele iseenesest teada olevale printsiibile, mis kehtivad kõigi muutuste puhul. Esiteks, kui see, mis puutub, on tervikuna ja osade poolest muutumise algusotsas, siis ta selle muutuse poolest veel ei muutu. Teiseks, kui ta on lõppotsas, siis ta ei muutu, vaid on juba muutunud. Kolmandaks, ta ei saa olla tervikuna mõlemas ega mitte kummaski. Sellest järeldub, et iga muutuse puhul peab see, mis muutub, olema muutumise ajal osalt ühes otsas, osalt teises. Aga see on eri muutuste puhul isemoodi. Nende muutuste puhul, mille otste vahel on midagi vahepealset, tuleb ette, et see, mis muutub, on muutumise ajal otste eneste poolest osalt ühes otsas, osalt teises. Nende muutuste puhul aga, mille otste vahel midagi vahepealset ei ole, ei ole see, mis muutub, oma eri osade poolest eri otstes mitte otste eneste poolest, vaid millegi poolest, mis on nendega ühenduses. Näiteks kui mateeria muutub ilmaolekust tule vormi, on ta muutumise enda ajal küll iseenda poolest ilmaoleku all, kuid osalt on ta tule vormi all mitte iseenda poolest, vaid millegi poolest, mis on temaga ühenduses, nimelt tulele omase dispositsiooni poolest, mille ta osalt saab enne, kui tal on tule vorm. Aristoteles tõestabki allpool, et ka tekkimine ja hävimine on jagatavad, sest seda, mis tekib, seda enne tekitati, ja seda, mis hävib, enne hävitati. Ja võib-olla Alexandros nii saigi sellest aru, et igasugune muutus on jagatav, nimelt kas iseenda poolest või temaga ühenduses oleva liikumise poolest. Nii sai ka Themistios sellest aru, et Aristoteles eeldas seda, mis on ilmne, ja jättis kõrvale selle, mis on peidus, sest polnud veel aeg käsitleda muutuste jagatavust või jagamatust, vaid see jääb pärastiseks. Aga kõikide nii jagatavate kui ka jagamatute muutuste puhul jääb see kehtima, mida Aristoteles siin ütleb, sest ka need muutused, mida nimetatakse jagamatuks, on kuidagi jagatavad, mitte neile omaste otste poolest, vaid selle poolest, mis nendega ühenduses on. Ja seda tahtiski Averroes sellega öelda, et see on sattumuslik, et mõned muutused ei ole ajas.
Lipki
Lipki on linn Venemaal Tula oblastis Kirejevski rajoonis. Asub Tulast 40 km lõuna pool.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. On veel üks kahtlus: näib, et teisenemise (kvalitatiivse muutumise) puhul ei ole nii, et see, mis teiseneb, on teisenemise ajal osalt ühes otsas, osalt teises. Teisenemine ju ei käi nii, et enne teiseneb üks osa ja pärast teine, vaid tervik on enne vähem soe ja pärast soojem. Aristoteles ütlebki raamatus "Meelest ja aistitavast", et teisenemisega ei ole sama lugu nagu kohavahetusega. Sest kohavahetused jõuavad enne vahepeale, mõned asjad jälle ei teisene samamoodi. Sest tuleb ette, et asi teiseneb korraga, mitte pool enne, nii nagu vesi jäätub kõik korraga. Aga selle kohta peab ütlema, et Aristoteles räägib siin VI raamatus liikumisest kui pidevast. Aga pidevus leidub esmaselt ja iseenesest ja omaselt ainult kohavahetuses, mis ainsana saab olla pidev ja korrapärane, nagu näidatakse kaheksandas raamatus. Ja sellepärast käivad selles raamatus toodud tõestused kohavahetuse kohta küll täielikult, teiste liikumiste kohta aga ebatäielikult, ainult niivõrd, kui need on pidevad ja korrapärased. Nõnda peab ütlema, et see, mis liigub koha poolest, jõuab kohta, kuhu ta suundub, alati enne osa poolest kui terviku poolest, aga teisenemise puhul on kord nii, kord naa. Aga on ilmne, et iga teisenemine toimub teisendava toimija väel, ja mida suurem on see vägi, seda suuremat keha ta saab teisendada. Järelikult, kuna teisendaja on lõpliku väega, siis allub teisendatav keha tema väele kuni kindla kvantiteedini ja võtab toimija sissevajutuse vastu korraga, sellepärast teiseneb tervik korraga, mitte osa osa järel. Aga see teisendatu teisendab omakorda midagi muud, mis on temaga seotud, ent tema toimimise vägi on väiksem. Ja nii edasi, kuni teisendamisvägi ammendub, nagu näiteks tuli soojendab õhu ühe osa kohe, ja kui see on soojenenud, siis ta soojendab teise osa, ja nõnda soojeneb osa osa järel. Aristoteles lisabki raamatus "Meelest ja aistitavast" eeltoodud sõnadele: ent kui seda, mida ta soojendab või jäätuma paneb, on palju, talub see tükk-tükilt, aga esimene tükk peab muutuma tegijalt endalt ning korraga ja järsku. Ometi on ka selles endas, mis teiseneb korraga, täheldatav mingi järgnevus, sest kuna teisenemine toimub kokkupuute tõttu teisendajaga, siis mida lähemal on teisendatava osad teisendavale kehale, seda täielikumalt võtavad nad teisendaja sissevajutuse algusest peale vastu, ja nõnda jõutakse täieliku teisenemiseni järk-järgult vastavalt osade järjestusele, ja kõige rohkem siis, kui teisendatavas kehas on midagi, mis paneb teisendajale vastu. Nõnda järelikult on see, mida ta järeldab, nimelt et see, mis muutub, on muutumise ajal osalt algusotsas ja osalt lõppotsas, selles mõttes, et üks osa jõuab lõppotsa enne teist, kohavahetuse puhul tõsi lihtsalt ja absoluutselt, teisenemise puhul aga kuidagimoodi, nagu öeldud.
Lipki
Asula rajati 17. sajandil.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Aga mõned on öelnud ümberpöördult, et see, mida siin öeldakse, on rohkem tõsi teisenemise kui kohavahetuse puhul. Nad ütlevad, et sellest, mida öeldakse, nimelt et see, mis muutub, on osalt algusotsas, osalt lõppotsas, ei tule aru saada mitte nii, et sellel, mis liigub, on üks osa ühes otsas ja teine teises, vaid jutt on otsa osadest, nimelt sellel, mis liigub, on osa algusotsast ja osa lõppotsast, nagu näiteks sellel, mis liigub valgesusest mustsusse, ei ole alguses täielikult valgesust ega täielikult mustsust, vaid see saab ebatäielikult osa mõlemast. Aga tundub, et kohavahetuse puhul on nii ainult selle poolest, et see, mis liigub, saab sel ajal, kui ta on kahe otsa vahepeal, mingil moel osa mõlemast otsast. Nagu näiteks, kui maa liigub tule kohta, siis sel ajal, kui ta on oma liikumises õhu kohas, saab ta osa mõlemast otsast, nimelt selles mõttes, et õhu koht on maa kohast kõrgemal ja tule kohast madalamal. Aga see tõlgendus on kunstlik ja Aristotelese arvamuse vastane. See tuleb välja juba Aristotelese sõnadest, sest ta järeldab lõpuks nii: niisiis peab muutuva asja mingi osa olema ühes ja teine osa teises. Järelikult ta räägib liikuva asja osadest, mitte otste osadest. Teiseks nähtub see Aristotelese kavatsusest. Ta asub tõestama, et see, mis muutub, on jagatav. Aga seda ei saa eeltoodud tõlgenduse eeldustel järeldada. Avempace ütlebki, et Aristoteles ei kavatse siin tõestada mitte seda, et liikuv asi on jagatav kvantitatiivseteks osadeks, vaid vormide poolest, nimelt selles mõttes, et see, mis muutub vastandist vastandisse, saab muutumise enda ajal osa mõlemast vastandist. Aga Aristotelese sõnaselge kavatsus on näidata, et liikuv asi on jagatav kvantitatiivseteks osadeks, nagu teisedki pidevad asjad. Ja sellele ta toetub järgnevates tõestustes. Ja tundub, et ei ole sobiv see, mida mõned ütlevad, et sellega tõestatakse ka liikuva asja jagatavus pidevuse mõttes. Sest selle põhjal, et liikuv asi saab liikumise ajal osa mõlemast otsast ja tal ei ole kohe täielikult lõppotsa, paistab ilmne, et muutus on pidevuse poolest jagatav; ja nõnda, kuna jagatav ei saa olla jagamatu sees, järeldub, et ka liikuv asi on pideva asjana jagatav. Järgnevas näitab Aristoteles selgelt liikumise jagamist liikuva asja jagamise põhjal. Nii et kui ta kavatseks järeldada liikuva asja jagamist liikumise jagamise põhjal, oleks tegu ringtõestusega. Kolmandaks paistab, et see tõlgendus on ebasobiv Aristotelese enda tõlgenduse tõttu. Ta ütleb: aga ma pean selle all, milleks see muutub, silmas seda, milleks see muutub muutumise poolest alguses. Sellest ilmneb, et ta ei taha öelda, et see on osalt algusotsas ja osalt lõppotsas, sest ta on vahepeal ning saab otsekui osa mõlemast otsast, vaid tahab öelda, et ühe oma osa poolest on ta ühes otsas ja teise poolest vahepeal.
Thomas jätkab. Aga selle Aristotelese tõlgenduse puhul tundub kahtlane, et ta ütleb "kuhu see alguses muutub". Sest tundub võimatu aru saada, kuhu see alguses muutub, sest suurus on lõpmatuseni jagatav. Ja sellepärast peab ütlema, selleks, kuhu see alguses muutub, nimetatakse kohavahetuse puhul kohta, mis külgneb kohaga, kust see muutub, nii et ta ei ole selle mingi osa. Sest kui see tähendaks teist kohta, mis sisaldab mingit osa esimesest kohast, siis ei saaks rääkida esimesest kohast, kuhu see muutub. See saab ilmseks nii. Olgu koht, kust mingi liikuv asi muutub, ab, ja sellega kokkupuutuv võrdne koht olgu bc. Et ab on jagatav, jagame selle punktis d ja võtame kohast bc punkti lõigu, mis lõpeb punktis c ja on võrdne on võrdne bd-ga; ja olgu see gc. On ilmne, et liikuv asi jõuab dg-sse enne kui bc-sse. Ja kuna ad on jagatav, peab olema dg-le eelnev koht, ja nii lõpmatuseni. Ja samamoodi tuleb teisenemise puhul nii aru saada, et esimene, kuhu asi muutub, on teise liigi vahepealne, nagu näiteks, kui see on muutumine valgest mustaks, peab see olema hall, mitte vähem valge.
Lipki
1949 sai aleviks nime all Lipkovski. 1955 sai linnaks ning taas nime Lipki.
Füüsika (Aristoteles)
Tõlge
Kõike, mis liigub, peab miski liikuma panema: sest kui tal ei ole liikumise allikat temas eneses, siis on ilmne, et teda paneb liikuma miski muu (sest liikumapanev on teine); aga kui temas eneses, siis olgu ΑΒ see, mis paneb end liikuma iseenesest, mitte sellega, et mingi tema osa liigub. Aga esiteks, eeldamine, et AB paneb iseennast liikuma, sest ta liigub tervikuna ja teda ei pane liikuma miski väline, on sarnane sellega, kui eeldusel, et KL paneb liikuma LM-i ning liigub ka ise, keegi ütleb, et KM-i ei pane miski liikuma, sellepärast et ei ole näha, kumb on liikumapanev ja kumb liikumapandav.
Jüri Takjas
Jüri Takjas (14. veebruar 1964 Rakvere – 21. august 2014) oli eesti saksofonist, orkestridirigent ja muusikapedagoog.
Jüri Takjas sündis Rakveres. Rakvere 1. Keskkoolis õppimise kõrval õppis ta Rakvere Lastemuusikakoolis akordionit (õpetajad Väino Steinberg ja Heiki Patune) ning lisapillidena klarnetit ja saksofoni (õpetaja Tiit Tammar). Ta lõpetas 1988. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli saksofoni erialal (õpetaja Hendrik Nagla) ja 1994. aastal Eesti Muusikaakadeemia (Olavi Kasemaa klassis). 1992. aastal võttis Jüri Takjas enda juhendada tänapäevaks kõrge taseme saavutanud Rakvere Linnaorkestri. Tema oskused ja orkestrijuhiks olemise võime leidis lisaks rakendust 15 aasta jooksul Uhtna Pasunakooris ja mitmes projektiettevõtmises. Tema head orkestrite võimaluste tundmist jäävad kinnitama arvukad seaded, mida ta tegi nii oma orkestritele kui ka tellimusel näiteks Virumaa Kammerorkestrile. Jüri Takjas tegutses 23 aastat Vabariiklikus Orkestrijuhtide Puhkpilliorkestris (VOP). Saksofonirühma kontsertmeistrina oli ta eeskujuks paljudele orkestrijuhtidele. Tema tulemusliku õpetajatöö viljana on Rakvere Muusikakoolist ja Kuusalu Kunstide Koolist võrsunud kümneid konkurssidel tunnustust pälvinud saksofoni- ja flöödimängijaid. Saksofonimängu populariseerimisel mängis suurt rolli Jüri Takjase asutatud Rakvere saksofonikvartett. Tunnustatud professionaalse interpreedina, õpetajana ja hea organisaatorina oli Jüri Takjas ise mitme saksofonipäeva ja -suvekooli eestvedaja.
Füüsika (Aristoteles)
Tõlge
Edasi, see, mis liigub, ilma et seda miski liikuma paneks,
242a
ei tohi lakata liikumast, sellepärast et miski muu seisab paigal, aga kui miski seisab paigal, sellepärast et miski muu on lakanud liikumast, siis peab teda miski liikuma panema. Aga kui seda eeldada, siis kõike, mis liigub, paneb miski liikuma. Sest kui AB on liikuv asi, siis ta peab olema jagatav, sest kõik, mis liigub, on jagatav. Olgu ta siis jagatav punktiga G. Kui nüüd GB ei liigu, siis AG ei liigu, sest on selge, et AG liiguks, sellal kui GB seisab paigal, nii et [AB] ei liigu iseenesest ja esmaselt. Nii et kui GB ei liigu, siis AB peab paigal seisma. Aga me nõustusime, et seda, mis seisab paigal, kui miski ei liigu, paneb miski liikuma, nii et kõike, mis liigub, paneb miski liikuma: sest see, mis liigub, on alati jagatav, ja kui osa ei liigu, peab ka tervik paigal seisma.
Kommentaar
Aquino Thomas ütleb oma kommentaaris nii. Pärast seda, kui Aristoteles eelmistes raamatutes tegi asjad kindlaks liikumise kohta iseenesest ning selle kohta, mida see kaasa toob, ja selle osade kohta, hakkab ta siin võrdluse abil kindlaks tegema liikumise kohta liikumapanijate ja liikuvate kohta.
Ta paneb kõigepealt ette, et kõike, mida liikuma pannakse, peab panema liikuma miski muu. Mingite asjade puhul on see ilmne. Sest on mingid asjad, milles eneses nende liikumise alget ei ole, sest nende liikumise alge on väljastpoolt, nagu näiteks nende asjade puhul, mida pannakse liikuma vägivalla abil. Järelikult, kui on miski, milles endas ei ole tema liikumise alget, vaid tema liikumise alge on väljastpoolt, siis on ilmne, et teda paneb liikuma miski muu. Kui aga on miski liikuv, mille liikumise alge on temas eneses, siis selle puhul saab olla kahtlus, kas teda paneb liikuma miski muu. Ja sellepärast on selle puhul ülesandeks näidata, et teda paneb liikuma miski muu. Järelikult kui oletada, et midagi niisugust ei pane liikuma miski muu, siis võtame liikuva ab, mis saab liikuda iseenese poolest ja esmaselt, mitte selle tõttu, et mingi tema osa liigub. Sest nõnda ta ei liiguks mitte iseenese poolest, vaid osa poolest; aga kui miski paneb iseennast liikuma, ilma et miski muu teda liikuma paneks, siis peab teda liikuma pandama esmaselt ja iseenesest; nii nagu kui miski on soe mitte millegi muu tõttu, siis ta peab olema esmaselt ja iseenesest soe. Niisiis, kui see on antud, hakkab ta ettepandut näitama kahtemoodi: esiteks välistades selle, mille tõttu kõige rohkem võib tunduda, et miski liigub mitte millegi muu tõttu, teiseks näidates otseselt, et mitte miski ei saa iseennast liikuma panna. Aga see, mille tõttu kõige rohkem tundub, et miski liigub mitte millegi muu tõttu, on see, et teda ei pane liikuma mitte mingi väline alge, vaid seesmine. Ta ütleb niisiis kõigepealt, et arvamine, et AB-d paneb liikuma tema ise, selle tõttu, et ta liigub tervikuna ja teda ei pane liikuma mingi väline asi, sarnaneb sellega, kui keegi ütleb, et liikuv asi, mille üks osa liigub ja teine osa paneb liikuma, paneb iseennast liikuma, selle tõttu, et pole näha, kumb osa on liikumapanev, kumb liikumapandav; nagu näiteks kui niimoodi liikuv, mis on DEZ, mille osa on DE, paneb liikuma osa, mis on EZ, ja pole näha, kumb osa on liikumapanev, kumb liikumapandav. Aga ta mõistab esimese liikuva asja all, mis liigub tervikuna ja mida paneb liikuma seesmine alge, mingit hingestatud keha, mida hing paneb tervikuna liikuma: liikuva asja DEZ all mõistab ta aga mingit keha, mis ei liigu tervikuna, vaid üks selle kehaline osa on liikumapanev, teine liikumapandav; aga selle liikuva puhul on ilmne, et seda, mis liigub, paneb liikuma miski muu. Ja selle põhjal tahab ta sarnaselt näidata hingestatud keha kohta, mis tundub panevat iseennast liikuma. Sest nii on temaga niivõrd, kui üks osa paneb liikuma teist, nimelt hing keha, nagu VIII raamatus näidatakse.
Lipki
2020. aasta alguses oli linnas 8122 elanikku.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Edasi näitab Aristoteles otseselt, et kõike, mis liigub, paneb liikuma miski muu, niisuguse põhjendiga. Kui miski paneb iseennast liikuma, siis ta ei lakka liikumast selle peale, et mingi muu liikuv asi seisab paigal. Ja seda ta võtab iseenesest teadaolevana. Sellest aga järeldab ta edasi, et kui miski liikuv seisab paigal selle peale, et miski muu seisab paigal, siis paneb teda liikuma miski muu. Sel eeldusel aga järeldab ta, et kõike, mis liigub, paneb liikuma miski muu. Ja seda, et see eeldustest järeldub, tõestab ta nii. See liikuv asi, millest me eeldasime, et ta paneb iseennast liikuma, nimelt AB, peab olema jagatav, sest kõik, mis liigub, on jagatav, nagu ülapool tõestatud. Et ta on jagatav, siis ei järeldu selle jagamisest mingit vastuolu. Jagame teda niisiis punktiga C, nii et üks tema osa on BC, teine AC. Nii et kui nüüd BC on selle osa, mis on AB, siis peab juhul kui osa BC seisab paigal, tervik AB paigal seisma. Nii et kui tervik ei seisa paigal, kui osa seisab paigal, siis oletame, et tervik liigub ja üks osa seisab paigal: aga kuna me postuleerime, et üks osa seisab paigal, siis saab postuleerida tervikut liikuvaks ainult teise osa arvel. Nii et kui BC, mis on üks osa, seisab paigal, siis AC, mis on teine osa, liigub. Aga mitte ükski tervik, millel ainult osa liigub, ei liigu esmaselt ja iseenesest. Järelikult ei pane AB end liikuma esmaselt ja iseenesest, nagu oli eeldatud. Järelikult kui BC seisab paigal, siis tervik AB seisab paigal. Seetõttu see, mida liikuma pannakse, lakkab liikumast, kui miski muu seisab paigal. Aga ülalpool me pidasime tõeks, et kui miski seisab paigal ja lakkab liikumast selle peale, et miski muu seisab paigal, siis paneb teda liikuma miski muu. Järelikult paneb AB-d liikuma miski muu. Ja seesama põhjend kehtib mis tahes muu liikuva asja kohta, sest kõik, mis liigub, on jagatav, ja samal põhjendil peab juhul kui osa liigub, tervik liikuma. Niisiis on ilmne, et kõike, mis liigub, paneb liikuma miski muu.
Lipki
Linnas on tellisetehas ja leivatehas.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Sellele Aristotelese tõestusele esitatakse mitu vastuväidet. Galenos väidab vastu Aristotelese väitele, et kui ainult üks liikuva asja osa liigub ja teine on paigal, siis tervik ei liigu iseenesest: ta ütleb, et see on väär, sest see, mis liigub osa poolest, liigub iseenesest. Aga Galenos eksis, sest "iseenesest" on ekvivookne. Sest mõnikord mõistetakse sõna "iseenesest" nii, et sellele vastandub ainult see, mis on sattumuslik; ja siis see, mis liigub osa poolest, liigub iseenesest, nagu Galenos aru sai. Aga mõnikord mõistetakse teda nii, et talle vastandub nii see, mis on sattumuslik, kui ka see, mis on osa poolest; ja selle kohta ei öelda ainult "iseenesest", vaid ka "esmaselt". Ja nõnda mõistabki Aristoteles seda nii: see on näha sellest, et kui ta on järeldanud "järelikult ei liigu AB iseenesest", siis ta lisab: "aga on mööndud, et ta liigub iseenesest esmaselt".
Aga kaalukam on Avicenna vastuväide: ta ütleb, et see põhjend lähtub võimatust eeldusest, millest järeldub võimatu, mitte eeldusest, et miski paneb iseennast liikuma. Sest kui me eeldame, et miski paneb iseennast liikuma iseenesest ja esmaselt, siis on loomulik, et ta paneb end liikuma nii terviku poolest kui ka osade poolest. Nii et kui eeldatakse, et mingi selle osa seisab paigal, siis see on võimatu eeldus. Ja sellest eeldusest järeldubki see võimatu, milleni Aristoteles jõuab, nimelt et tervik ei liigu esmaselt ja iseenesest, nagu on eeldati. Aga seda vastuväidet võib keegi vältida, öeldes, et kuigi osal on võimatu paigal seista määratletud loomuse poolest, niivõrd kui ta on seda liiki keha, näiteks taevas või tuli, ei ole see siiski võimatu, kui pidada silmas keha üldist loomust, sest kehal kui kehal ei ole keelatud paigal seista või liikuda. Aga selle vastuse välistab Avicenna kahel moel. Esiteks sellepärast, et sama põhjendiga võib öelda kogu keha kohta, et tal ei ole keelatud paigal seista selle põhjal, et ta on keha, nagu öeldakse osa kohta; ja nõnda oleks ettepandu tõestamiseks üleliigne eeldada jagamist liikuvaks ja paigalseisvaks osaks. Teiseks sellepärast, et mingi propositsioon muutub võimatuks lihtsalt, kui predikaat on subjektiga vastuolus liigierisuse tõttu, kuigi ta ei ole subjektiga vastuolus soo tõttu. Sest on võimatu, et inimene oleks mõistuseta, kuigi see, et ta on elukas, ei takista tal olla mõistuseta. Nõnda niisiis on lihtsalt võimatu, et iseennast liikumapaneva keha osa seisaks paigal, sest see on niisuguse keha loomuse vastane, kuigi see ei ole keha üldise loomuse vastane.
Olles niisiis selle vastuse kõrvaldanud, lahendab Averroes teistmoodi: ja ta ütleb, et mingi tingimuslik väide, mille antetsedent on võimatu ja konsekvent on võimatu, ei saa olla tõene, nagu näiteks see: kui inimene on eesel, siis ta on mõistuseta elukas. Niisiis tuleb möönda, et kui eeldada, et mingi liikuv keha paneb iseennast liikuma, siis on võimatu, et tervik või selle osa seisaks paigal, nii nagu on võimatu, et tuli ei oleks soe, sest ta on iseenda soojuse põhjus. Sellepärast on tõene see väide: kui liikuva iseennast liikuma paneva asja osa on paigal, siis tervik on paigal. Aga kui Aristotelese sõnu hoolega uurida, siis ta ei kasuta kordagi osa paigalseisu, välja arvatud ütluses, millel on tingimusliku propositsiooni jõud. Sest ta ei ütle "seisku BC paigal", vaid "kui BC seisab pa igal, peab AB paigal seisma", ja jälle "kui osa seisab paigal, peab tervik paigal seisma". Ja selle tõese tingimusliku propositsiooni põhjal tõestab Aristoteles ettepandu. Aga Averroes ütleb, et see tõestus ei ole lihtsalt tõestuste soost, vaid niisuguste tõestuste soost, mida nimetatakse märgitõestusteks ehk sellepärast-et-tõestusteks, milles kasutatakse niisuguseid tingimuslikke propositsioone. Aga see lahendus on sobiv selle poolest, mida see ütleb tingimusliku propositsiooni tõesuse kohta, aga tundub, et peab ütlema, et see ei ole sellepärast-et-tõestus, vaid seetõttu-et-tõestus, sest see sisaldab põhjust, miks on võimatu, et miski liikuv paneks iseennast liikuma. Et see saaks ilmseks, peab teadma, et iseenda liikumapanemine ei ole midagi muud kui iseenda liikumise põhjus olemine. Aga see, mis on omaenda millegi põhjus, peab olema selle esimene; sest see, mis on mingis soos esimene, on nende asjade põhjus, mis on pärast. Sellepärast on tuli, mis on iseenda ja teiste asjade soojuse põhjus, esimene soe asi. Aga Aristoteles näitab VI raamatus, et liikumise puhul ei leidu esimest, ei aja poolest ega suuruse poolest, ega mitte ka liikuva poolest, nende jagatavuse tõttu. Järelikult ei saa leiduda esimest, mille liikumine ei sõltuks millestki eelnevast: sest terviku liikumine sõltub osade liikumisest ning jaguneb nendeks, nagu VI raamatus on tõestatud. Niisiis näitab Aristoteles nõnda põhjust, miks mitte ükski liikuv asi ei pane iseennast liikuma; sellepärast et ei saa olla esimest liikuvat, mille liikumine ei sõltu osadest: nii nagu ma näitaksin, et mitte miski jagatav ei saa olla esimene olev, sest mis tahes jagatava asja olemine sõltub osadest: nii et on tõene see tingimuslik propositsioon: kui osa ei liigu, siis tervik ei liigu, nii nagu on tõene see tingimuslik propositsioon: kui osa ei ole, siis tervik ei ole.
Tõlge
Kas liikumine hakkas millalgi olema ja enne teda ei olnud ning lakkab jälle olemast, nii et mitte miski ei liigu, või ta ei ole kunagi olema hakanud ega lakka olemast, vaid on alati olnud ja saab alati olema ning on kõikidel olevatel, otsekui mingi elu kõikidel loomupäraselt kokkupandud asjadel?
Aga seda, et liikumine on, ütlevad kõik, kes looduse kohta midagi räägivad, sest kogu nende vaatlus puudutas maailma tegemist ja käis olemahakkamise ja olemast lakkamise kohta, mida ei saa olla, kui ei ole liikumist. Need, kes ütlevad, et on lõpmata palju maailmu, millest ühed hakkavad olema ja teised lakkavad olemast, ütlevad, et liikumine on alati (sest olemahakkamine ja olemast lakkamine peavad olema koos nende liikumisega). Ja need, kes ütlevad, et on üks maailm, olgu siis alati või mitte alati, teevad vastavaid oletusi ka liikumise kohta. Kui on võimalik, et millalgi mitte miski ei liigu, siis see peab juhtuma ühel kahest viisist: kas nii, nagu räägib Anaxagoras (ta ütleb, et kõik olevad olid lõpmatu aja sama ja olid liikumatud ning aru tekitas liikumise ja lahutas nad), või nii, nagu räägib Empedokles, et maailm kord liigub, kord on liikumatu – liigub siis, kui armastus (φιλία) teeb paljudest ühe või vaen ühest paljud, vahepealsetel aegadel on aga liikumatu. Ta räägib: "Üks on õppinud võrsuma paljudest, ühe koost lahti minnes jälle tekivad paljud,
251a
Alustagem siis sellest, mis me oleme "Füüsikas" juba kindlaks teinud. Me ütleme, et liikumine on liikumapandava kui liikumapandava tegelikkus. Siis peavad iga liikumise puhul olema asjad, mis saavad liikuda. Isegi ilma liikumise definitsioonita nõustuks igaüks, et iga liikumise puhul liigub see, mis saab liikuda, nagu näiteks teiseneb see, mida saab teisendada, kohta vahetab see, mida saab koha poolest muuta, nii et enne põlemist peab olema põleda saav ja enne põletamist põletada saav.
Järelikult ka peavad need asjad kas olema hakkama, nii et nad millalgi ei ole, või olema igikestvad. Kui nüüd iga liikuv asi on olema hakanud, siis pidi enne seda olemahakkamist toimuma teine muutumine või liikumine, millega hakkas olema see, mis saab liikuda või liikuma panna. Kui aga olevad eeleksisteerisid alati nii, et liikumist ei olnud, siis see tundub esmapilgul mõistusevastane ja nii tuleb välja ka edaspidi. Sest kui juhul kui on liikuda saavad asjad ja liikuma panna saavad asjad, on millalgi mingi esimene liikumapanev ja liikuv ja millalgi ei ole, vaid kõik seisab paigal, pidi enne kõik muutuma, sest oli mingi paigalseisu põhjus, sest paigalseis on liikumisest ilmaolek. Nii et enne esimest muutumist on eelmine muutumine. Sest ühed asjad panevad liikuma ühelainsal viisil, teised aga põhjustavad vastupidiseid liikumisi, nagu näiteks tuli soojendab, kuid ei jahuta, aga vastupidiste asjade teadmine tundub olevat üks. Aga tundub, et ka esimeste puhul on midagi sarnast: sest külm asi soojendab kuidagi, pöördudes ära ja eemaldudes, nii nagu ka teadja eksib meelega, kui ta kasutab teadmist vastupidi.
Ja kuidas saavad olla eelnev ja järgnev, kui ei ole aega? Ja kuidas saab olla aeg, kui ei ole liikumist? Kui aeg on liikumise arv või mingi liikumine, siis juhul kui aeg on alati, peab ka liikumine olema igikestev. Aga mis puutub ajasse, siis paistavad kõik peale ühe olevat ühel meelel, öeldes, et aeg ei ole olemahakkav. Ja sellesama põhjal Demokritos ütlebki, et on võimatu, et kõik hakkab olema, sest aeg ei ole olemahakkav. Platon aga ütleb ainsana, et aeg hakkas olema koos taevaga ja taevas hakkas olema. Kui nüüd on võimatu, et aeg oleks ja ajast saadaks aru ilma praeguta, praegu on aga mingi vahepealne, mis on nii algus kui ka lõpp korraga, tuleva aja algus ja möödunud aja lõpp, siis peab aeg alati olema. Sest viimase möödunud aja lõpp on mõnes praegutest (sest ajas ei saa haarata midagi peale praegu), sest kuna praegu on nii algus kui ka lõpp, peab sellest mõlemal pool olema alati aeg. Aga kui see on nii aja puhul, siis see on nii ka liikumise puhul, sest aeg on liikumise mingi omadus [πάθος].
Seesama arutlus kehtib ka selle kohta, et liikumine on hävimatu: sest nii nagu liikumise olemahakkamise korral toimuks mingi eelnev muutumine, nii ka liikumise lakkamise korral toimuks järgnev muutumine: sest liikuda saav ja liikuma panna saav ei lakka samal ajal olemast, nagu näiteks põleda saav ja põlev (sest põleda saav saab mitte põleda), samamoodi
liikuma panna saav ja liikuv. Ja hävitada saav asi peaks hävima, kui ta hävitab, ja seda hävitada saav asi jälle hiljem, ja häving on mingi muutus. Kui see on võimatu, siis on selge, et liikumine on igikestev, mitte niisugune, mis kord on, kord ei ole: see jutt tundub pigem väljamõeldisena.
Ja sarnane lugu on jutuga, et looduse poolest on nii ja seda tuleb pidada printsiibiks, nagu Empedokles tundub rääkivat, kui ta ütleb, et asjadele on paratamatult omane, et valitseb ja paneb liikuma kord armastus, kord vaen, vahepealsel ajal aga nad seisavad paigal. Võib-olla ka need, kes, nagu Anaxagoras, postuleerivad ühte alget, ütleksid nii.
Aga asjade seas, mis on looduse tõttu või looduse järgi, ei ole mitte miski korratu, sest loodus on kõikide asjade puhul korra põhjus. Aga lõpmatu ja lõpmatu suhtel ei ole mitte mingit proportsiooni, aga igasugune kord on proportsioon. Aga lõpmatu aja paigalseismine, seejärel liikuma hakkamine, ilma et oleks mingit vahet, kas pigem nüüd kui enne, ilma mingi korrata, ei ole looduse tagajärg. Sest see, mis on looduse tõttu, on kas siis ühtemoodi, mitte kord nii, kord naa, nagu näiteks tuli kandub looduse tõttu üles, mitte kord nii, kord mitte, või siis mitte ühtemoodi olemisel on proportsioon. Sellepärast on parem öelda nagu Empedokles ja kes iganes muu on seda arvanud, et kõiksus vaheldumisi seisab paigal ja voolab, sest niisuguses asjas on kohe mingi kord.
Aga ka see, kes seda ütleb, ei tohi seda ainult rääkida, vaid ta peab ka ütlema, mis on selle põhjus, mitte postuleerima ega põhjendamata aksioomiks pidama, ja tooma ära kas induktsiooni või tõestuse: sest armastuse ja vaenu tõttu olemine, mida eeldatakse, ei ole selle põhjus, vaid esimesele on omane ühendamine, teisele lahutamine. Kui ta tahab seda vaheldumist selgitada, siis ta peab tooma selle kohta näiteid, nii nagu on miski, mis inimesi ühendab, armastus, ja vaenlased põgenevad üksteise eest: sest eeldatakse, et see on nii ka üldiselt: sest mõnede asjade puhul paistab, et see on nii. Ja ka seda, et mõlemad kestavad sama aja, tuleb kuidagi põhjendada.
Aga kui printsiibi üldiseks postuleerimiseks peetakse piisavaks seda, et miski alati niimoodi on või toimub, ei ole seda õige eeldada. Nii taandab Demokritos looduse põhjused sellele, et asjad toimuvad nii, nagu nad enne toimusid: aga "alatile" ta ei
252b
Kommentaar
Aquino Thomas ütleb oma kommentaaris, et eelmises raamatus näitas Aristoteles, et tuleb postuleerida esimest liikumapandavat, esimest liikumist ja esimest liikumapanijat, selles raamatus aga kavatseb ta uurida, missugune on esimene liikumapanija, esimene liikumine ja esimene liikumapandav. Ja see jaguneb kaheks osaks: Esimeses alustab ta sellega, mis on järgnevaks uurimiseks vajalik, nimelt et liikumine on alatine, teises läheb ta ettepandu uurimise juurde.
Thomas jätkab: Averroes ütleb, et Aristoteles ei kavatse selles peatükis uurida üldiselt, kas liikumine on alatine, vaid esimese liikumise kohta. Aga nii Aristotelese sõnadest kui ka mõttekäigust ilmneb, et see on täiesti väär. Ta ei räägi mingist kindlast liikumisest. Aristotelesel on kombeks argumenteerida omaste aluste põhjal, aga järgnevates põhjendites ei võta ta kordagi keskterminiks midagi, mis omaselt kuuluks esimese liikumise juurde, vaid selle, mis kuulub liikumise juurde üldiselt. Teiseks, kui oleks juba tõestatud, et mingi üks või mitu liikumist on alatised, siis ei oleks enam mõtet uurida, kas mingid asjad liiguvad alati. Naeruväärne on ka öelda, et Aristoteles alustab vaatlust otsast peale, sest ta on ülalspool midagi vahele jätnud, nagu Averroes arvab. Aristoteles oleks ju saanud oma raamatut parandada ja selle, mis on vahele jäänud, õigesse kohta sisse panna. Pealegi kasutab Aristoteles allpool seda, mida siin tõestatakse, printsiibina esimese liikumise alatisuse tõestamiseks. Averroese põhjend on täiesti kergekaaluline. Ta ütleb, et kui Aristoteles kavatseb siin uurida liikumise alatisuse kohta üldiselt, siis tema vaatlus on poolik, sest ei selgu, kuidas liikumised saavad alati üksteist jätkata. Aga Aristotelesel piisab selles peatükis näitamisest, et liikumine on alati olnud. Seda, kuidas liikumise alatisus jätkub, kas nii, et kõik asjad liiguvad alati, või nii, et kõik asjad millalgi liiguvad ja millalgi seisavad paigal, või nii, et mõned asjad liiguvad alati ja mõned asjad millalgi liiguvad ja millalgi seisavad paigal, uurib ta kohe järgmisena.
Ta küsib, kas liikumine on alati olnud ja jääb alati olema, ja toob näiteks elukad, sellepärast et mõned on öelnud, et maailm on mingi suur loom. Me näeme ju, et loomad elavad seni, kuni neis ilmneb mingi liikumine. Aga kui igasugune liikumine lakkab, siis öeldakse, et elukas sureb. Niisiis vaadeldakse ka kogu looduslike kehade kogumuses liikumist mingi eluna. Järelikult kui liikumine alati oli ja alati saab olema, siis on see otsekui looduslike kehade elu surematu ja lakkamatu.
Thomas jätkab. Aristoteles vastab vaikivale küsimusele. Eelmistes raamatutes rääkis ta liikumisest üldiselt, rakendamata seda asjadele. Kui ta nüüd uurib, kas liikumine on alati olnud, siis ta rakendab liikumise üldise vaatluse liikumise olemisele asjades. Järelikult võidakse öelda, et selles vaatluses oleks tulnud kõigepealt küsida, kas liikumisel on olemine asjades, ja alles siis uurida, kas ta on alatine, eriti sellepärast, et mõned on liikumise olemist eitanud. Sellele ta vastab, öeldes, et kõik, kes on asjade loomusest rääkinud, jaatavad, et liikumine on. Ja see ilmneb sellest, et kõik ütlevad, et maailm on tekkinud, ning kõik vaatlevad asjade tekkimist ja hävimist. Niisiis on loodusteaduses ühine eeldus, et liikumisel on olemine asjades. Sellepärast ei tule seda loodusteaduses küsida, nii nagu teisteski teadustes ei püstitata küsimust selle teaduse eelduste kohta.
Esimese tõenduseks peab ütlema, et Demokritos postuleeris asjade esmaalgeteks jagamatud iseenesest ja alati liikuvad kehad, mille kuhjumisest maailm tema sõnul juhuslikult tekkis, ja mitte ainult see, milles meie oleme, vaid lõpmatu paljud teised, sest lõpmatu tühjuse eri osades on juhtunud, et need koondunud kehad moodustasid maailmu. Nad ei postuleerinud siiski, et need maailmad kestavad jäädavalt, sest mõned neist tekivad aatomite kuhjumise teel, teised aga hävivad aatomite lahknemise teel. Sellepärast ütlevad kõik Demokritose mõttekaaslased, et liikumine on alati, sest nad ütlevad, et alati on mingite maailmade tekkimised ja hävimised, mis on paratamatult koos liikumisega.
Bohuslav Chňoupek
Bohuslav Chňoupek (10. august 1925 Petržalka (tänapäeval Bratislava osa) – 28. mai 2004 Praha) oli Tšehhoslovakkia riigitegelane ja ajakirjanik.
Bohuslav Chňoupek oli pärit riigiteenistuja perekonnast. 1945. aastal astus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse. 1946–1950 õppis ta Bratislavas Majandusteaduste Kõrgkoolis. Alates 1948. aastast oli ta ajakirja Borba toimetaja, 1950–1958 Bratislavas ilmunud ajalehe Smena toimetaja. 1958–1960 töötas ja ajalehe korrespondendina Prešovis. 1960–1965 oli ta korrespondent Nõukogude Liidus. 1965–1967 töötas Chňoupek Bratislavas ilmunud ajakirja Predvoj peatoimetajana. 1966–1969 oli ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee liikmekandidaat, 1969. aastal sai Keskkomitee liikmeks. 1969 oli ta Tšehhoslovakkia kultuuriministri asetäitja. 1968. aasta augustis tervitas ta Nõukogude invasiooni Tšehhoslovakkiasse ja Praha kevade mahasurumist. 1969–1970 oli ta Tšehhoslovakkia Raadio direktor. 1970–1971 oli ta Tšehhoslovakkia suursaadik Nõukogude Liidus.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Edasi esitab Aristoteles arvamused vastupidise kasuks. Ta ütleb, et kõik, kes postuleerivad ühtainust maailma ja seda, et see ei ole alatine, postuleerivad ka liikumise kohta seda, mis sellest järeldub, nimelt et ta ei ole alati. Järelikult kui postuleeritakse, et on mingi aeg, millal miski ei liikunud, siis see peab juhtuma ühel kahel viisil: kas nii, et see maailm sai alguse nii, et teda mitte kunagi enne ei olnud, nagu postuleeris Anaxagoras, või nii. et maailm sai alguse nii, et mingil ajal teda ei olnud, aga enne seda aega jälle oli, nagu postuleeris Empedokles.
Bohuslav Chňoupek
9. detsembrist 1971 kuni 12. oktoobrini 1988 oli Bohuslav Chňoupek Tšehhoslovakkia välisminister.
Stabegi vasallilinnus
Stabegi vasallilinnus (Stābeġi, läti keeles ka Stakenbergi, saksa Eichenangern) asetses Aloja piirkonnas 1 km Alojast kirde pool endise Stackelbergide valduses olnud mõisasüdame asukohas. Läti praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Aloja piirkonda.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Anaxagoras ütles liikumise kohta, et millalgi olid kõik asjad üksteisega segatuna koos ja mitte miski ei olnud teisest lahutatud, ja pidi postuleerima, et selles asjade segus kõik seisab paigal, sest liikumine ei ole ilma lahutamiseta, sest kõik, mis liigub, lahkub ühest, et püüelda teise poole. Järelikult ta postuleeris, et see asjade segu ja paigalseis eeleksisteeris lõpmatu aja jooksul, nii et mitte kunagi enne ei olnud mingit liikumist, ja et aru, mis ainsana ei olnud segatud, hakkas otsast peale liikumist tegema ning asju üksteisest lahutama.
Bohuslav Chňoupek
Pärast Sametrevolutsiooni 1989. aasta novembris oli ta võimu kuritarvitamises süüdistatuna kriminaaluurimise all ja viibis pool aastat eeluurimisvangistuses.
Stabegi vasallilinnus
Nimekujud
Nimi Eichenangern ise võib saksa keelest tõlgituna tähendada nii tammedega kaetud karjamaad kui ka platsi, kus midagi mõõdeti või kaaluti.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Empedokles aga ütles, et osa aega on mingi liikumine ja osa aega kõik seisab paigal. Sest Empedokles postuleeris, et sõprus ja tüli on asjade esimesed liikumapanijad, sõprusele on aga omane, et ta teeb paljudest asjadest ühe, ja tülile on omane, et ta teeb ühest paljud. Et aga selleks, et oleks segatud keha, peavad elemendid olema üheks kokku segatud, aga selleks, et oleks maailm, peavad elemendid olema korra järgi oma kohtadele jaotatud, siis ta postuleeris, et sõprus on segatud kehade tekkimise põhjus ja tüli on nende hävimise põhjus, aga kogu maailma puhul vastupidi on sõprus hävimise põhjus ja tüli tekkimise põhjus. Nii järelikult ta postuleeris, et kogu maailm liigub, kui kas sõprus teeb paljudest asjadest ühe või tüli teeb paljud asjad ühest, aga paigalseisu ta postuleeris olevat vahepealsetel aegadel, nimelt mitte nii, et mitte miski ei liigu, vaid maailma üldise muutumise poolest. Ja kuna Aristoteles oli esitanud Empedoklese arvamuse, esitas ta ka tema sõnad, mis on raskesti mõistetavad, sest ta kirjutas värsimõõdus. Nii järelikult väljendas Empedokles oma arvamuse nende sõnadega, mida tuleb mõista nii: "on õppinud sündima", s.o miski on harjunud tekkima nõnda, et ta saab paljudest üheks; "ja jälle", s.o teisel viisil, "tekivad paljud", st tekivad paljud lahutamise tõttu: sest on mõned, mis tekivad kokkupanemise tõttu, ja on mõned, mis tekivad lahutamise tõttu. Ja nagu näeme üksikute tekkimiste puhul, "nõnda tekivad asjad", st nõnda tuleb arusaada asjade tekkimisest üldiselt kogu maailma puhul. Ja mitte kuidagi ei ole nende ajastu üks, st asjade kestmise olek ei ole üks, vaid maailm millalgi tekib, millalgi hävib, millalgi on vahepealsel viisil: sest ajastuks ta nimetab mingi asja kestmise mõõtu. Aga nende ajastute erinevust ta väljendab, lisades: "nõnda aga muutuvad", otsekui öeldes: üks ajastu on see, milles asjad muutuvad koondumise või lahknemise tõttu. Ja selleks, et keegi ei arvaks, et maailma tekkimiseks ei ole tarvis ajastut, st mingit aega, vaid maailm tekib hetkega, lisab ta selle välistamisel: "ja nad ei teki ühekorraga", vaid pika ajavahemiku jooksul. Edasi ütleb ta, lisades teise ajastu kohta: "nõnda aga on nad alati liikumatud", sest ta nimelt postuleeris, et tekkimise ja hävimise vahelisel ajal asjad seisavad paigal. Ja selleks et keegi ei usuks, et enne oli alati muutumine ja pärast jääb alati paigalseis, ütleb ta selle välistamiseks "ringi mööda", otsekui öeldes: see toimub ringi mööda, et asjad muutuvad ja pärast seisavad paigal, ja jälle muutuvad, ja nii lõpmatuseni. Edasi lisatakse Aristotelese sõnad, millega ta tõlgendab eeltoodud Empedoklese sõnu, kõige rohkem selle poolest, et ta ütleb: "nõnda aga muutuvad". Ta ütleb järelikult, et sõnadega "nõnda muutuvad" pidas ta silmas "siit sinna", st mingist algusest praeguseni, mitte et liikumine oleks alati olnud või et see pärast algamist katkeks.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
Asukoha järgi on linnust peetud kuuluvaks Liivimaa ordule, kuid omanikke Orgesi on arvatud Riia peapiiskopi meeste hulka. Kunagine Aloja küla (Allendorf) oli Stabegi linnuse apartemendiks ehk omanike esinduselumaja asukohaks. Ka linnusteuurija Armin Tuulse arvates võisid need alad varemalt kuuluda ordule ja linnus, olles rajatud Riia peapiiskopkonna piiri lähedale, võis olla ehitatud juba 14. sajandil Riia peapiiskopkonna Ungurpilsi linnuse vastu. Arvatakse, et ordu andis need maad rendile Orgistele ja seeläbi läksid need hiljem Riia peapiiskopile. Igatahes baltisaksa ajaloolaste väiteil on tegemist perekond Orgise ammuste valdustega.