cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inglise kodusõda
Periodiseering ja mõisted
Viimasel ajal jagatakse Inglise kodusõja tihti kolmeks eraldi sõjaks või vähemalt etapiks: esimene (1642–1646) ja teine (1647/1648–1649) toimusid kuningas Charles I ja parlamendi vahel ning kolmas (1649–1651/1652) Charles II toetajate ja parlamendi vahel. Paralleelselt toimusid sisesõjad ning rahutused ka Iirimaal (1641–1652, nn Kaheteistaastane sõda) ja Šotimaal (Esimene piiskoppide sõda 1639, Teine piiskoppide sõda 1640, šotlaste osalemine kodusõjas parlamendi poolel 1642–1646 ning rojalistide poolel 1647/1648 ja 1650–1652).
Kuigi sõdu oli tegelikult mitu, kasutatakse mõistet "Inglise kodusõda" siiski enamasti ainsuses. Mõned ajaloolased, eriti marksistid, on kasutanud ka mõistet "Inglise (kodanlik) revolutsioon", mis hõlmab tavaliselt laiemaid ajalisi piire: Pika parlamendi kokkukutsumisest (1640) kuni restauratsioonini (1660). Et konfliktid haarasid kõiki Briti saari, siis on välja pakutud ka mõiste "Briti kodusõjad".
James I
Pinged kuninga ja parlamendi vahel olid tekkinud juba 17. sajandi alguses, kui Elizabeth I surma järel sai võimule Stuartide dünastiasse kuuluv James I, kes oli 1567. aastast olnud Šotimaa kuningas James VI nime all. James, kes püüdis Inglismaad ja Šotimaad üheks kuningriigiks liita, leidis, et kuninga võim pärineb otse Jumalalt ning parlamendil pole õigust tema otsustesse sekkuda (absolutism). Samas oli juba sajandite eest välja kujunenud tava, et kuningad ei saa määrata uusi makse ilma parlamendiliikmete heakskiiduta ning see esinduskogu taotles endale ka laiemaid õigusi, et oma poliitilist tahet valitsejale peale suruda. Ametlikult sai ta kuningat mõjutada aga ainult uute maksude kinnitamatajätmise kaudu.
James I sattus maksude tõstmiseks kokku kutsutud parlamentidega mitmel korral vastuollu ning valitses 1614–1621 ilma parlamenti kordagi kokku kutsumata (viimane efektiivne esinduskogu oli kokku kutsutud 1611. aastal, sest 1614. aasta oma keeldus makse tõstmast ning kuningas saatis selle kiiresti laiali).
Charles I valitsusaja esimene pool
Veelgi suuremad probleemid tekkisid parlamendiga Jamesi pojal Charles I-l, kes kohe pärast troonile saamist 1625. aastal oli abiellunud katoliiklasest Prantsuse printsessi Henriette-Mariega. Kuna enamik parlamendiliikmetest olid veendunud protestandid, kelle seas andsid omakorda tooni radikaalsed puritaanid ning käimas oli ka usulisi pingeid õhutav Kolmekümneaastane sõda, siis tekitas see abielu liikmete seas suurt muret, kuna katoliikliku kuninganna lapsed kasvatati vähemalt esialgu üles katoliiklastena, mis tegi võimalikuks katoliiklase tõusmise Inglismaa troonile. Peale selle oli parlamendile vastukarva James I soosiku ja Charles I sõbra Buckinghami hertsogi George Villiersi suur mõjuvõim; Villers tapeti 1628. aastal.
Charles I ise oli sarnaselt isaga veendunud oma võimu jumalikus päritolus ja püüdis Jamesist veelgi järjekindlamalt absolutismi ka praktikas ellu rakendada. Parlamendist mööda minnes kehtestas ta mitmeid kaudseid makse (sundlaenud, uriini ja sõnniku kuulutamine riigi omandiks). Seetõttu tekkisid tal 1625–1629 kokku kutsutud kolme parlamendiga tõsised lahkhelid, kes keeldusid makse tõstmast ning 1628. aastal avaldasid parlamendiliikmed õiguste petitsiooni ("Petition of Rights"), kus nõuti parlamendi kinnitamata maksude kogumise, kohtuotsuseta vahistamiste, tsiviilisikute sõjaseaduste alusel arreteerimise ning sõjaväelaste tsiviilelanike majadesse majutamise lõpetamist. Et petitsiooni toetas ka ülemkoda, siis pidi kuningas sellele alla kirjutama, kuid tegelikult keeldus ta seda täitmast ning otsustas 1629. aastal parlamendi laiali saata.
Seejärel otsustas kuningas valitseda ilma parlamenti kokku kutsumata. See õnnestus tal 11 aasta vältel, hiljem nimetasid parlamendi toetajad seda aega "üheteistkümneks türannia-aastaks". Esialgu suutis Charles I ilma parlamendita küllaltki edukalt hakkama saada: ta jätkas kaudsete maksude kogumist ning laiendas vanu, väites, et selleks ei ole parlamendi heakskiitu vaja. Kõige suuremat vastuseisu tekitas Inglismaa ranniku kaitseks kogutava laevaraha laiendamine Inglismaa rannikupiirkondadest ka sisemaale, mis 1630. aastate teisel poolel tekitas kuninga ja eelmiste parlamentide liikmete vahel tõsist vastasseisu. Sealjuures sai tuntuks John Hampden, kes keeldus laevaraha maksmast ning istus seetõttu mitmel korral vangis. Kuningavastast meeleolu õhustasid ka tema ebapopulaarne soosik Thomas Wentworth ja Canterbury peapiiskop William Laud, kes asus võitlusse puritaanluse vastu ning lähendas anglikaani kirikut katoliiklikele tavadele.
Konflikt šotlastega ja Lühike parlament
Olukord muutus veelgi problemaatilisemaks, kui Charles I-l tekkisid vastuolud šotlastega. 1637. aastal püüdis ta nimelt unifitseerida oma valitsusala kirikukorraldust ja laiendada anglikaani kirikukorda ka Šotimaale. Seal oli levinuimaks usundiks aga kalvinistlik presbüterlus ning šotlased soovisid kirikukorraldust hoopis teises suunas muuta ja senist piiskoplikku kirikusüsteemi üldse ära kaotada. Seetõttu sõlmisid šotlased 1638. aastal nn rahvusliku lepingu (national covenant) ja keeldusid kuninga korraldust täitmast. Seepeale otsustas kuningas oma tahte Šotimaale relva jõul peale suruda, mistõttu puhkes Esimene piiskoppide sõda. See 1639. aastal lõppenud konflikt ei toonud olukorda lahendust ning muutis Charlesi positsiooni üha ebakindlamaks, kuna puritaanid muutusid häälekamaks ka Inglismaal, samuti kasvas eeskätt usuline rahulolematus Iirimaal. Charles otsustas seejärel Šotimaa probleemi kiiresti relva jõul lahendada, kuid selleks läks tal vaja suurt hulka raha ning seetõttu otsustas ta 1640. aastal parlamendi taas kokku kutsuda.
Pikk parlament, kuninga ja parlamendi konflikti algus
Kuid parlament otsustas oma mõjuvõimu veelgi laiendada ning likvideeris 1641. aastal Tähekoja, Kuninga Kõrge Komisjoni ja saatis laiali kuninga sõjaväe. Samuti võeti parlamendi kontrolli alla riigi finantsid ning 1641. aasta suvel moodustati parlamendikomisjon, mille juhiks sai tuntud opositsionäär John Pym ning mis sisuliselt taotles endale kõrgeimat võimu Inglismaal. Sama aasta detsembris esitati kuningale nn "Suur remonstrants" ("Grand Remonstrance"), milles väljendati seisukohta, et kuninga nõunikud ehk ministrid peaksid olema vastutavad parlamendi ees. Charles I, kes ei saanud oma veendumuste pärast leppida jõuetu konstitutsioonilise monarhi positsiooniga, keeldus relvajõude parlamendi voli alla andmast ning otsis toetust nii Šotimaalt kui ka Prantsusmaalt. Parlament koondas samuti oma jõude, arvates oma ridadest välja kuningale lojaalseid liikmeid. Et London oli üldiselt parlamendimeelne, siis lahkus kuninga perekond sealt 1642. aasta alguses. Nii kuningas kui ka parlament hakkasid koondama vägesid ning kumbki pool polnud valmis teisega enam kompromissile minema.
Vaenuleeride väljakujunemine
Esimese Inglise kodusõja alguseks peetakse tihti 1642. aasta jaanuari alguse sündmusi. 3. jaanuaril nõudis Charles I 5 alamkoja liikme, sealhulgas Hampdeni ja Pymi, ning ülemkoja eesistuja lord Kimboltoni arreteerimiseks, süüdistades neid riigireetmises ja mässu ettevalmistamises. 4. jaanuaril saabus ta 400 sõduriga nende vahistamiseks parlamenti, kuid nood olid asjast varem teada saanud ning ei olnud sel päeval parlamendi istungil kohal. Ka teised parlamendi liikmed keeldusid kuningaga koostööd tegemast, misjärel monarh parlamendist ja 10. jaanuaril ka Londonist lahkus. Linnakodanikud olid suures enamuses parlamendi poolel ning kuningas koos õukonnaga siirdus esialgu Yorki. Seejärel puhkes kuninga ja parlamendi toetajate vahel propagandasõda, kus mõlemad pooled õigustasid enda tegevust ja kritiseerisid teist.
1642. aasta esimesel poolel püüdsid kuninga pooldajad (rojalistid ehk "kavalerid") ja parlamendi toetajad ("ümarpead") üksteise võidu saavutada Inglismaa linnade ja piirkondade toetust. Üldiselt jagunes toetus nõnda, et kuningat jäid toetama Põhja- ja Lääne-Inglismaa ning Wales, parlamenti aga Ida- ja Lõuna-Inglismaa. Linnad kaldusid pigem parlamendi poolele, kuna selle juhtivad kodanikud oldi kannatanud kuninga range maksupoliitika tõttu. Parlamenti toetas ka enamik Inglise laevastikust, mis raskendas rojalistidel Mandri-Euroopast abivägede toomist. Šotimaa jagunes: enamik šotlastest kaldus toetama parlamenti, kuid mägismaa jäi toetama kuningat, nagu ka enamik Iirimaast. Samas oli ka mitmeid piirkondi, mis püüdsid jääda erapooletuks.
Esialgu olid ka vaenupoolte vaated küllaltki ebaselged, kuna kuningas väitis, et ta ei soovi kehtestada absolutismi, vaid ainult kaitsta Inglismaa vanu seadusi, protestantismi ja vaba parlamendi kokkukutsumist; samas kui parlamendis oli mitmesuguseid fraktsioone: mõned toetasid kuningat ja liitusid temaga, teised nõudsid tema võimupiiride otsustavat piiramist ja usulise vabaduse kehtestamist (ehk puritaanluse täielikku lubamist). Esialgu leidsid aga kõik parlamendiliikmed, et kuningas tuleks troonile jätta.
Sõjategevus kuni 1644. aastani
1642. aasta 22. augustil heisati Nottighami kindlusel kuninga sõjalipp ja kuulutati sõda parlamendi vägede ülemjuhataja krahv Essexi vastu. Sellega algas formaalselt sõjaline tegevus, kuigi esimene tõeline relvakokkupõrge leidis aset alles 28. septembril. 23. oktoobril toimus esimene suurem kokkupõrge, Edgehilli lahing, mis lõppes küll selge võitjata, kuid parlamendi väed pidid seejärel taanduma. 1643. aastal õnnestus rojalistidel vallutada Oxford, millest sai kuninga uus residents, sinna kogunesid ka teda toetavad parlamendiliikmed (nn Oxfordi parlament). Kuid Londonit ei õnnestunud kuninga vägedel siiski vallutada. Sõja esimestel aastatel tõusis väejuhina esile Charles I sakslasest õepoeg Rupprecht von der Pfalz (Prince Rupert of Rhine).
Kuid 1643. aastal said rojalistid kaks olulist kaotust Newbury ja Winceby lahingus ning parlamendil õnnestus sõlmida liit šotlastega, kellele lubati presbüterliku kiriku vabaduste austamist. Seetõttu tekkis kuningale oht, et tema vägesid rünnatakse selja tagant, põhjast.
Sõja käik 1644–1646
1644. aasta 22. juulil said rojalistid parlamendi ja šotlaste ühisväelt Marston Moori lahingus lüüa, see tõi kodusõja käiku pöörde. Lahingus tõusis esile Oliver Cromwelli juhitud "Raudkülgede" ratsaväeüksus (Ironsides). Parlament suutis edukamalt rakendada oma finantse ja luua 1645. aastal uue mudeli järgi koostatud armee (New Model Army), mil oli professionaalne väljaõpe ja mis allus otse parlamendile. Juba varem, 1644. aasta lõpus, oli parlament muutnud "oma õigustest loobumise eelnõuga" ("Self Denying Bill") oma sõjaväe puhtalt professionaalide ettevõtmiseks: väejuhtidel tuli valida, kas jääda parlamendi liikmeks või väejuhiks, mõlemat ei saanud nad enam olla. See tähendas ühtlasi ka seda, et armeejuhtideks jäid enamasti radikaalselt meelestatud mehed, samas kui mõõdukamad eelistasid parlamendiliikme kohta.
1645. aasta l4. juunil said rojalistid Cromwelli ja Thomas Fairfaxi juhitud parlamendi väelt otsustavalt lüüa Naseby lahingus, misjärel jäi nende kontrolli alla veel vaid Cornwall, Põhja-Wales ning osa Kesk-Inglismaast, kus paiknes Charlesi peakorter, Oxford. Viimane langes 24. juunil 1646, Walesis alistusid viimased rojalistide tugipunktid 1647. aasta märtsis, kuid üldiselt on Esimese kodusõja lõpuks loetud 1646. aastat, mil olulisem sõjategevus lõppes.
Teine kodusõda (1647–1648/1649) ja kuninga hukkamine
Ehkki parlament oli 1646. aastal saanud enda kontrolli alla sisuliselt kogu Inglismaa ja enamik rojalistide väejuhte oli lubanud enam mitte parlamendi vastu sõdida, jäi rahulolematus Inglismaal ja ka mujal püsima. Eriti kannatamatud olid šotlased, kes ei olnud parlamendilt selget luba presbüterliku kirikukorralduse loomiseks saanud. Seetõttu õnnestus 1647. aasta lõpus vangist põgenenud Charles I-l sõlmida šotlastega liit, kuigi peagi ta taas vangistati ning kogu Teise kodusõja aja oli ta Wighti saarel vangistuses. 1648. aasta suvel tungisid šotlased Põhja-Inglismaale ning samal ajal leidsid üle kogu riigi aset rojalistide ülestõusud.
Parlament oli sel ajal lõhenenud ning tekkinud oli vastuolu parlamendi ja sõjaväe vahel, kuna armees ülekaalus olevad independendid nõudsid kuninga kohtulikule vastutusele võtmist ning seal liikusid vabariiklikud ideed, samas kui enamik parlamendi liikmetest toetas veel kuninga võimule ennistamist ja konstitutsioonilise monarhia rajamist.
Kuid parlament suutis end peagi koguda, selle professionaalsed väed purustasid šotlaste väe Prestoni lahingus (17.–19. augustil). Kuningas langes taas parlamendi kätte, nagu ka enamik juhtivatest rojalistidest. Parlament püüdis ka seekord alustada kuningaga läbirääkimisi, kuid sõjaväe käsul viidi seal läbi nn Pride'i puhastus, mille tagajärjel jäid parlamenti ainult sõjaväe radikaalseid seisukohti toetavad liikmed, mistõttu seda hakati nimetama Päraparlamendiks (Rump Parliament). Independendid, kelle juhiks tõusis Cromwell, nõudsid rojalistidele karmi kättemaksu. Suur osa neist hukati järgmise aasta jooksul. Ka kuninga üle mõisteti kohut ning 30. jaanuaril 1649 löödi tal pea maha. 6. veebruaril kaotas Päraparlament ülemkoja ning 19. mail kuulutati välja vabariik ehk Commonwealth.
Kolmas kodusõda (1649–1651/1652)
Charles I hukkamine põhjustas Inglismaal, Šotimaal ja Iirimaal olulisi poliitilisi muutusi. Iirimaal, kus rahutused olid alanud juba 1641. aastal, liitusid katoliiklikud mässulised rojalistidega, et seista vastu puritaanliku parlamendi vägedele. 1649–1652 õnnestus Cromwellil siiski Iirimaa brutaalsete meetodite abil vallutada. Iirimaal hukkus või läks eksiili kuni 30% elanikkonnast, kogu sõdade perioodil (1641–1652) kaotas saar üle 40% elanikkonnast.
Šotimaal liitusid rojalistid ja rahvusliku lepingu sõlmijad omavahel, sest viimased, kes seni olid olnud Inglise parlamendi liitlased, ei kiitnud heaks kuninga hukkamist. Šotimaale saabus 1650. aastal ka Charles I vanim poeg, kes Charles II-na kuningaks kuulutati. Charles marssis armeega Inglismaale, kuid sai 1651. aasta 3. septembril toimunud Worcesteri lahingus lüüa. Seejärel pages ta Prantsusmaale eksiili, ööbides vahepeal ustavate rojalistide majades ja tammetüves. Samal ajal purustati rojalistid ka Šotimaal, kus kindral George Monck seadis sisse sõjalise diktatuuri. Viimased Šoti rojalistid alistati 1652. aastaks.
Kodusõja tagajärjed
Inglise kodusõja tulemusena langesid Briti saared Inglise parlamendi võimu alla, kuid seal puhkesid peagi vastuolud, mida parlamendi sees ei suudetudki ületada. Seetõttu anti võim Oliver Cromwellile, kes 1653. aastast valitses Briti saari diktaatorina, ta nimetati protektoraadi lordprotektoriks. Cromwelli võimu ajal soositi puritaanlust, kuid alles jäi ka anglikaani kirik, mis kaotas küll riigikiriku positsiooni. Sõjaliste vahenditega suudeti rahulolematust Cromwelli eluajal vaos hoida, kuid kui ta 1658. aastal suri, ei suutnud tema poeg Richard enam erinevaid fraktsioone vaos hoida. Ka sõjavägi lagunes ning Šotimaad valitsenud George Monck marssis 1660. aastal Londonisse ja kutsus kokku parlamendi (Convention Parliament), mis kutsus Charles II Inglismaa, Šotimaa ja Iirimaa troonile tagasi (restauratsioon).
Kuigi monarhia oli pärast 1660. aastat taastatud, oli kodusõja tagajärjeks siiski see, et kuningas pidi senisest tunduvalt enam arvestama parlamendi huvidega ning ka kuningad suhtusid sellesse tunduvalt ettevaatlikumalt, kartes uue kodusõja puhkemist. Järgnenud sisekriisid (Kuulus revolutsioon 1688. aastal, jakobiitide ülestõusud 1715–1716 ja 1745–1746) ei eskaleerunud enam ulatuslikeks sõdadeks. Seetõttu oli Inglise kodusõda viimane ulatuslikum sõjaline konflikt, mis Briti saartel enne 20. sajandit aset leidis.
Thomas Abbt
pisi|Thomas Abbt Thomas Abbt (25. november 1738 Ulm – 3. november 1766 Bückeburg) oli saksa kirjamees ja filosoof.
Teose "Surmast isamaa eest" keskmes on poliitiliselt vooruslik kodaniku ja riigi suhe valgustatud monarhias. Voorus seisneb mõistuspärase riigivormi emotsionaalses ja intellektuaalses tunnustamises: "Isamaa hääl ei saa enam kõlada, kui vooruse õhk on kord ära võetud. Aga kus seda õhku veel hingatakse, olgugi et ta pole äge, sealt ei mürise kunagi tormi, peab viga olema kuulmises, kui isamaa häält ei kuulda." Poliitiline voorus jätab varju seisusliku korra: "Kõik ühineb ja esineb varemalt nii uhke kodaniku-nime all." Abbti on mõjutanud Johann Georg Zimmermanni teos "Von dem Nationalstolze" ning ka Christian Wolffi riigifilosoofia. Romaanis "Sebaldus Nothanker" osutas Friedrich Nicolai hiljem ohule, et piirkondlikult piiratud rahvuslik uhkus paneb sakslased sakslaste vastu võitlema. Abbt oli Friedrich II-st vaimustatud ja püüdis talle vabatahtlikke sõdureid võita. See teos tegi ta kuulsaks ja tõi talle kontaktid Berliini kirjandusringkondadega.
Teoses "Teenest", mida peetakse tema peateoseks, asetas ta inimlikud omadused ajaloofilosoofilisse konteksti. Raamat ilmus Friedrich Nicolai kirjastuses. Avaldamisele eelneb ulatuslik kirjavahetus, milles Nicolai ja Mendelssohn püüavad Abbti "kummalist ja veidrat" stiili parandada. Teose taustal on Friedrich II asutatud orden "Pour le mérite". Abbt austab kõigi kodanike teenet riigi ees. Ta uuris ajalooliste näidete najal "vaimusuurust", "hingetugevust", "südameheadust" ja "head tahet". Kõne all on nii vallutajad, sõdurid ja pühakud kui ka kirjamehed, kunstnikud, jutlustajad ja eraisikud, sest teene riigi ja kogukonna ees ei sõltu seisusevahedest. See teos tegi Abbti tuntuks kogu Saksamaal.
Johann Joachim Spaldingi raamat "Über die Bestimmung des Menschen" ajendas Mendelssohni ja Abbti vahelise pika kirjavahetuse, mis pakub vaimuloolist huvi. Abbt kirjutas teosele ka ilusa retsensiooni, mis ilmus väljaandes "Briefe, die neueste Litteratur betreffend".
Ta kirjutas palju ajaloolisi, poliitilisi, esteetilisi ja filosoofilisi esseesid. Need kirjutas ta ühe hingetõmbega. Georg Gervinus on tema teemade paljususe tõttu leidnud, et Abbtil oli kalduvus tegelda mitte millegi kindlaga.
Gotthold Ephraim Lessingi tulise imetlejana järgis Abbt tema õpetlikku, kerget ja vestluslikku proosastiili. Luulest ta lugu ei pidanud, näiteks Friedrich Wilhelm Klopstocki luulet pidas ta ülespuhutuks.
Ta laidab Christian Fürchtegott Gellerti mõõdukust ning taotleb reipamat proosastiili. Samuti laidab ta vagatsemist.
Enda stiili laseb Abbt oma Berliini sõpradel meeleldi parandada: "Teie märkustele minu kirjutuslaadi kohta vaatan ma igatsusega vastu. Ma tunnen, et see on tahumatu; aga sulg kukub mul käest, kui ma siin mitte kellegi poolt julgustatuna tahan töötada, et seda lihvida. Sageli tundub mulle, et ideed ei ole minu peas korrastatud ja et ma pean end siis aitama nagu koolipoiss, kes ei taha takerduda."
Nicolail õnnestus saada Abbt ka ajakirja Allgemeine Deutsche Bibliothek retsensendiks. Sinna tegi Abbt 37 kaastööd.
Elulugu
Thomas Abbt sündis parukategija ning hiljem rantjee pojana. Pärast Ulmi gümnaasiumi õppis ta Halle ülikoolis algul luterlikku teoloogiat (pietistlik teoloogia oli tema kainele meelelaadile vastumeelne), seejärel ajalugu, filosoofiat (filosoofilist moraali) ning inglise ja prantsuse kirjandust ja matemaatikat. Talle imponeeris tervemõistuslik filosoofia, Sallustius ja Tacitus, Shaftesbury ja David Hume, lõpuks Voltaire ajaloolasena. Aastal 1758 sai ta magistrikraadi. Ta sai 1758 Halles eradotsendiks. Aastal 1760 oli ta Oderi-äärses Frankfurdis Viadrina Euroopa Ülikooli filosoofiaprofessor ning kirjutas seal teose "Surmast isamaa eest". Teose avaldas Friedrich Nicolai kirjastus.
Berliinis maist oktoobrini 1761 matemaatika- ja filosoofiaprofessorina (kutse sai ta teose "Surmast isamaa eest" mõjul) veedetud aeg oli kõige õnnelikum tema elus. Ometi kiindus ta Berliinisse. Berliinis tutvus ja sõbrunes ta Friedrich Nicolaiga, kelle Berliini Kesknädalaseltsi ta varsti kuulus. Ka Moses Mendelssohn sai Abbtiga sõbraks. Samuti tutvus Abbt Karl Wilhelm Ramleri, Ludwig Gleimi ja teiste kultuuriinimestega. Abbti kirjanduslik eeskuju Lessing oli sel ajal krahv Tauentzieni sekretärina Breslaus, nii et temaga Abbt isiklikult tuttavaks ei saanud. Nicolai viis Abbti ka Esmaspäevaklubisse. Pseudonüümi *B* all andis Abbt kõrvale jäänud Lessingi asendajana panuse kirjanduskriitilisse nädalaväljaandesse "Briefe, die neueste Litteratur betreffend". Seal on ta kirjutanud üle viiendiku retsensioone.
Sügisel 1761 kutsuti ta Rintelni ülikooli matemaatikaprofessoriks, kuhu ta finantsilistel põhjustel ka läks. Rintelni aeg oli Abbti elus kõige õnnetum. Abbt igatses kutset Friedrich II-lt, mida aga kunagi ei tulnud. Rinteln oli Abbti järgi koht, kus ei tuntud Ramleri, Mosese ega Lessingi nime. Rintelnis olid tal üksilduse ja haiguse pärast "ülespoomisemõtted". Ta kirjutas Berliini: "Paluge meie ühist Isandat, mis nime all ta ka kõige meelsamini tahab, et teda palutaks, et ta lunastaks mind Rintelnist ja ülikoolidest ning tooks Teie juurde Berliini, mõõduka elatisega." Ta needis "professorielu üldse, mille juures rääkimata tüütusest kanda ette ikka samu asju, on kõige kohutavam olla ühes kolleegiumis pedantidega, kellel on veel pealegi enamasti halvad iseloomujooned," ning igatses pääseda teooriast ellu. Rintelnis puutus ta kokku Justus Möseriga.
1765. aastal nimetas tema Rintelni maaisand krahv Wilhelm zu Schaumburg-Lippe Thomas Abbti krahvlikuks Schaumburg-Lippe õue-, valitsus- ja konsistoriaalnõunikuks ning koolide patrooniks viis ta Bückeburgi. Abbt nõustus, kuigi oli samal ajal saanud oma teose "Teenest" mõjul kutsed Marburgi ülikooli matemaatikaprofessoriks ja Halle ülikooli filosoofiaprofessoriks. Talle tuli järele kuuehobusetõld. Krahv kiitis heaks tema plaanid kirjutada Maximilian I ajalugu ning tõlkida Sallustiust. Sellest keeleuuenduslikust tõlkest pärinevad näiteks sõnad Wandelbarkeit, Ächten, Landeseingeborener, Wohlhabenheit. Ka Bückeburgist kirjutas Abbt: "Ma ei kahtle niisiis, et hea taevas saadab mulle kord võimaluse Berliini näha." Abbt oli nõrga kehaga. 3. novembril 1766 suri Thomas Abbt Bückenburgis ootamatult hemorroididesse, mis olid vaevanud teda kogu elu.
Tema ametijärglane Herder, kirjutas, et Abbt suri "Saksamaa ja oma keele jaoks liiga vara". Herder oli üks Abbti kirjutiste väljapaistvamaid propageerijaid, kuigi ta polnud Abbtiga isiklikult kohtunud. Herder kirjutas 1768 teose "Über Thomas Abbts Schriften. Der Torso von einem Denkmal, an seinem Grabe errichtet". Herderit mõjutas eriti Abbti "pragmaatiline ajalootarvitus". Herder kirjutab: "Ma näen enda ees tema varju, mis viipas mind tema varajase haua juurde: ma järgnesin talle, mõtlesin järele, mille on Saksamaa tema näol kaotanud, ja tulin nagu Hamlet oma nägemuse juurest tagasi mälestussõnaga tema põrmu austada."
Järelehüüetena ilmusid veel Nicolai "Ehrengedächtnis" ja Christian Schubarti ood.
Möser kirjutas Nicolaile: "Abbt suri nooruses ja tema elu ei olnud piisavalt rikas suurema teose ainest. Mul on alati olnud täiesti erakordne arusaam sellest, mida ta oleks saavutanud, kui taevas oleks talle elu võimaldanud; tema aastates inimesel ei ole ma kunagi leidnud sellist küpset ja teravat otsustusvõimet."
Isiklikku
Abbt pidi abielluma Justus Möseri tütre Jenny von Voigtiga.
Tsitaadid
"Selles täiuslik olemine, millesse on asetatud, annab tõelise väärtuse ja tõelise õndsuse." Raamatust "Teenest"
"Kõige möödapääsmatum igaühe jaoks on küllalt varakult teada saada mitte ainult, milleks kõlblik ollakse, vaid ka, milleks kõlblik olemiseks luba ja kutsumus on." Raamatust "Teenest"
"Ainult et kui üldine hüve peab aset leidma (ja see leiab aset kõikides ühiskondades), siis peab olema ka ainult üks poliitiline voorus. Sellest vaatekohast nähtuna kaob vahe talupoja, kodaniku, sõduri ja aadliku vahel. Kõik ühineb, ja esineb varemalt nii aulise kodaniku-nime all." Raamatust "Surmast isamaa eest"
"Kogugem kokku need teene hajutatud kiired, ja korrastagem selgeks pildiks: tegusid, või üldse tegevust, mis toimub teiste kasuks, vabast otsustest ja puhastest kavatsustest, või, mis teeb sama välja, heast tahtest suureks eesmärgiks hingejõudude läbi, seda me võime nimetada teeneks. Sest kes on küll nii täielikult jõuetu, et ta oma otsuse ja oma taibu läbi ei saaks kellelegi teisele head teha?" Raamatust "Teenest"
Fluorofoor
pisi|Erinevate fluorofooride vesilahused UV-valguse all Fluorofoor on keemiline ühend, mis ergastamisel kiirgab valgust emissiooni teel tagasi. Fluorofoorid sisaldavad enamasti mitut aromaatset rühma või pi-sidemetega tasapinnalisi või tsüklilisi molekule.
Fluorofoori kasutatakse nii üksi, vedelikes märkijana, kindlate struktuuride värvijana, ensüümides substraadina, sondina või indikaatorina (kui fluorestsentsi mõjutavad keskkonnaaspektid nagu polaarsus või ioonid). Üldiselt on fluorofoor seotud kovalentsete sidemetega makromolekuli külge, töötades afiinsetes või bioaktiivsetes reagentides (antikehad, valgud, nukleiinhapped) markerina. Eelkõige kasutatakse fluorofoore kudede, rakkude või materjalide värvimiseks mitmesuguste analüüsimeetodite tarbeks, nagu fluorestsentne pildistamine ja spektroskoopia.
Fluorestsents
Fluorofoor neelab valgust kindlal lainepikkusel ja kiirgab valgust sellest pikemal lainepikkusel. Neeldumiseks vajalik lainepikkus, energia ülekande efektiivsus ja emissiooniks kuluv aeg sõltuvad nii fluorofoori struktuurist kui ka selle keemilisest keskkonnast. Põhjus seisneb ergastatud molekuli interaktsioonist ümbritsevate molekulidega. Fluorofoori kirjeldamisel kasutatakse enamasti tema maksimaalse neeldumise ja emissiooni suhet. Maksimaalne neeldumine on ligikaudselt võrdne fluorofoori ergastumisega. Sellele vaatamata võib fluorofoori kogu spekter selle omaduste kujunemisel olulist rolli mängida ning seda on oluline jälgida teadustöös. Ergastamise lainepikkuse spekter võib olla nii väga kitsas kui ka laiem vahemik, samuti võib see jääda väljapoole lõikesageduse tasandit. Emissiooni spekter on tavaliselt teravam kui ergastamise spekter ning see leiab aset kõrgemal lainepikkusel ja vastavalt madalama energia juures. Ergastumisenergia ulatub ultravioletkiirgusest kuni nähtava valguseni ning emissiooni energia võib ulatuda nähtavast valgusest kuni infrapunapiirkonnani.
Fluorofoori peamised omadused:
Nendest näitajatest sõltuvad ka fluorofoori teised omadused, sealhulgas fotoresistentsus (pideva valgusega ergastamise tõttu kaotatud fluorestsentsi hulk). Arvesse tuleb võtta ka teisi parameetreid nagu fluorofoori molekuli polaarsus, selle suurus ja kuju (st fluorofoori polariseerimise muster). Samuti võivad fluorofoori käitumist mõjutada paljud muud tegurid.
Fluorofoore saab kasutada ka fluorestsentsi summutamiseks muudest fluorestsentsvärvidest või vahendada fluorestsentsi isegi suurematel lainepikkustel.
Suurus (molekulmass)
Enamik fluorofoore on väiksed orgaanilised molekulid, mis koosnevad 20–100 aatomist (200–1000 daltonit, molekulmass võib olla ka suurem sõltuvalt poogitud modifikatsioonidest ja konjugeeritud molekulidest), kuid on ka palju suuremaid looduslikke fluorofoore, mis kuuluvad valkude klassi.
Fluorestsentsi osakesi ei loeta fluorofooride alla (quantum dot: 2–10 nm läbimõõduga, 100...100 000 aatomit).
Sugupuu
Fluorofoori molekule võib kasutada nii iseseisvalt kui ka fluorestseeruva osana juba funktsioneerivas süsteemis. Tuginedes molekulide keerukusele ja sünteetilistele meetoditele võib fluorofoori molekulid üldiselt jaotada nelja kategooriasse: valgud ja peptiidid, väiksed orgaanilised ühendid, sünteetilised oligomeerid ja polümeerid ning mitmekomponendilised süsteemid.
Kindlatele valkudele saab kinnitada teisi fluorestseeruvaid valke nagu GFP (roheline), YFP (kollane) ja RFP (punane), et moodustada liitvalk. Süntees viiakse läbi rakus pärast sobiva plasmiidi kandja transfektsiooni.
Neid osakesi saab liita proteiinide konkreetsetele funktsionaalgruppidele, näiteks aminorühmadele (nagu aktiivsetele estritele, karboksülaatidele, isotiotsüanaat hüdrasiinidele), karboksüülrühmadele (karboamiididele), tioolidele (maleimiidele, atsetüül bormiidele), asiididele.
Lisaks võivad paljud erinevad funktsionaalgrupid esineda selleks, et muuta aine omadusi (näiteks lahustuvust) või anda ainele eriomadusi (näiteks boorhape, mis seondab suhkruid või mitut karboksüülrühma, et siduda teatud katioone). Kui värvaine sisaldab elektron-donoorseid ja elektron-aktseptoorseid gruppe aromaatsete süsteemide vastasotstes, siis värvi tundlikkus keskkonna polaarsuse suhtes kasvab. Seetõttu loetakse neid keskkonna suhtes tundlikeks. Värve kasutatakse sageli laetud molekulidele läbimatute rakkude sees, mille tulemusena käesolev karboksüülrühm muundatakse estriks. See omakorda eemaldatakse rakusisese esterdamise käigus. Järgnevad värvide perekonnad on moodustatud kaubamärkide järgi ega ole struktuuriliselt sarnased.
Rakendused
Fluorofoorid mängivad tähtsat rolli biokeemia valdkonnas ja valgu-uuringutes, näiteks immunofluorestsentsis, aga ka rakkude analüüsis. Fluorofoore kasutatakse ka väljaspool loodusteadust. Fluorestseeruvad värvid leiavad lisaks laia kasutust tööstuses neoonvärvidena, näiteks
Aastate loend
Koondtabel
{| cellspacing="2" cellpadding="5" style="text-align:center; font-size:90%; border:1px solid #aaaaaa;" width="90%"
5. aastatuhat eKr
! colspan="2" |
31. sajand eKr
! colspan="2" |
21. sajand eKr
! colspan="2" |
11. sajand eKr
! colspan="2" |
1. sajand eKr
! colspan="2" |
10. sajand
! colspan="2" |
20. sajand
! colspan="2" |
Sayaka Murata
pisi|Sayaka Murata 2022. aastal Sayaka Murata (jaapani keeles 村田沙耶香 Murata Sayaka, sündinud 14. augustil 1979 Inzais) on jaapani (nais)kirjanik.
Murata on lõpetanud Tamagawa ülikooli kirjanduse alal.
Ta on pälvinud 2009. aastal Noma kirjandusauhinna uustulnuka kategoorias ja 2013. aastal Yukio Mishima auhinna. 2016. aastal pälvis ta Akutagawa auhinna romaani "Inimene helendavast klaaskastist" eest.
Rwanda valitsusjuhtide loend
Rwanda valitsusjuhtide loend loetleb Rwanda peaministrid alates riigi iseseisvumisest 1. juulil 1962.
Brendan Leipsic
pisi|Brendan Leipsic 2018. aastal [[Vegas Golden Knightsis mängimas]] Brendan Leipsic (sündinud 19. mail 1994 Winnipegis, Manitobas) on Kanada jäähokimängija, kes mängib KHL-i klubis Magnitogorski Metallurg ründajana vasakäärel.
Aastatel 2010–2014 mängis ta Western Hockey League'i klubis Portland Winterhawks. 2012–13 põhihooajal oli ta meeskonnakaaslase Nic Petani kõrval liiga resultatiivseim mängija (49+71). 49 väravaga oli Leipsic liiga suurim väravakütt. Lisaks tuldi samal hooajal liiga meistriks.
2012. aastal valis Nashville Predators ta NHL-i draft'is 89. valikuna. 2014. aastal asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) Predatorsi noorteklubis Milwaukee Admirals. 2015. aasta veebruaris müüdi tema mängijaõigused Toronto Maple Leafsile. Ta hakkas pärast seda mängima AHL-is Toronto Marliesi ridades. NHL-is tegi Leipsic debüüdi 13. veebruaril 2016 mängus Vancouver Canucksi vastu. Ta sai alates 2008. aastast pärast Nikolai Kuljomini esimeseks Maple Leafsi mängijaks, kes on oma debüütmängus värava löönud. Suurema osa sellest ja kogu järgmise hooaja mängis Lepsic siiski jätkuvalt AHL-is. Aastatel 2015 ja 2017 osales ta AHL-i tähtede mängul.
2020. aasta augustis sõlmis ta üheaastase lepingu Moskva CSKA-ga. Hooajal 2020–21 lõi ta KHL-is 11 väravat ja andis 13 väravasöötu. CSKA-ga jõudis ta samal hooajal Gagarini karika finaali, kus kaotati Omski Avangardile mängudega 2:4. 2021. aasta mais siirdus ta Metallurgi, kellega sõlmis kaheaastase lepingu.
Magentapunane
Magentapunane, ka magenta, fuksiinpunane on ligikaudu fuksiaroosa värvitoon, üks neljavärvitrüki põhivärvidest, punane protsessvärv, vanemas kirjanduses triaadi punane. Toonilt on see külma purpurja-lillaka tooniga ere roosakaspunane värvus. Magentapunane ei ole spektrivärvus, vaid see asub CIE värvsusdiagrammil purpursirglõigul.
Etümoloogia
Värvinimetus magenta oli esialgu sünonüüm aniliinvärvaine fuksiini jaoks, mis esmakordselt sünteesiti 1858. aastal, järgmise aniliinvärvina pärast aniliinlillat (Perkin’s Mauve). Nime andis fuksiinile 1859. aastal Edward Chambers Nicholson lahingu auks, mis toimus samal aastal Lombardias Magenta (ladina keeles castrum Maxentiae) linna all, Itaalia teises iseseisvussõjas.
Eesti keelde on sõna tõenäoliselt jõudnud koos arvutiterminoloogiaga laenuna inglise keelest. Enne trükiprotsessi siirdumist arvutitesse ja arvutiterminoloogia kasutuselevõttu nimetati protsessvärve CMY triaadi värvideks ja protsess-magentat triaadi punaseks. Väljendit "triaadi värvid" kasutab ka Eesti lipu seadus.
Värviõpetuses
Subtraktiivses värvisünteesis, CMY-värvimudelis on magentapunane üks kolmest primaarvärvusest (cyan, magenta, yellow). Tsüaansinisega võrdselt segades annab magenta sinise, kollasega segades punase.
Aditiivses värvisünteesis, RGB-värvimudelis tekib sarnane värvus (nimetatud purpuriks, aga ka magentaks) sinise ja punase valguse liitumisel ja on seega üks kolmest sekundaarvärvusest. Veebivärvina on see toon (HEX-kood #FF00FF) üks 16 esimesena defineeritud veebivärvist ja kannab nime Fuchsia.
Protsessvärv magenta, RGB-mudeli Fuchsia ja CIE-värvsusdiagrammi purpurjoonel asuv nn "ideaalpurpur" ei kattu toonilt täpselt, vaid on silmaga nähtavalt erinevad värvused.
Kasutamine
Alates fuksiini avastamisest 19. sajandi keskpaigas sai selle ere värvitoon Victoria ajastu moetööstuses plahvatuslikult menukaks, elades üle aniliinlilla, mis juba 1861. aastal moest kadus. See seletab, miks eri tootjate värvinimesid koondavas ISCC-NBS-i värvisõnaraamatus "Color: Universal Language and Dictionary of Names" vastab värvinimele Magenta kümmekond erinevat värvitooni ja inglise keeles kasutatakse üldnimetust magenta terve roosakas-lillakaspunaste värvuste perekonna kohta.
Neljavärvitrüki magenta
CMYK-mudelit selle tänapäevasel kujul hakkas järjekindlalt esimest korda kasutama trükikompanii Eagle Printing Ink Company 1906. aastal ; ehkki mitmevärvitrükki kasutati nii kromolitograafias, tsinkograafias jm plaadilt trükkimise tehnikates juba 19. sajandi keskpaigast, ei olnud värvikomplekt standardne ja tonaalsuste vahel oli valitud värvidest sõltuvalt suuri erinevusi. 1956. aastal hakkas Pantone Inc. teadlaste abiga välja töötama trükivärvide standardit, et lihtsustada trükiprotsessi ja saada võimalikult väheste komponentvärvide abil võimalikult palju erinevaid värvitoone (töö tulemusena valmis Pantone Matching System). Sellest ajast alates on magentapunase omadused protsessvärvina kindlaks määratud.
Peaaegu puhast magentapunast kasutavad oma brändi värvina või ühena mitmest Flickr, Cartoon Network alates 2016. aastast, väga lähedast tooni puhtale magentale Indiegogo , Musixmatch , Deutsche Telekom ning eelnimetatu järgi T-Mobile ja teised tütarettevõtted.
Telemagenta
Deutsche Telekom tunnusvärvi järgi lisati RAL Classic värvikaarti uus toon, mis sai nimeks "Telemagenta", seda värvi on Saksamaal telefoniautomaatide kõnetorud.
Värvinimetus Eesti keeleruumis
Värvinimetust magenta kasutatakse eesti keeles vaid oskussõnana trükitööstuses ja värviprinterite varustuse kohta. Vähesel määral ning ainult ligikaudse värvimääratlusena leiab kasutust ka kunsti- ja harrastustarvete ning mõnede muude tarbekaupade värvuse iseloomustamisel ; viimatinimetatud kasutus võib olla ka ingliskeelse tootenimetuse otsetõlke tulemus. Paljud mainekad kunstitarvete tootjad kasutavad värvinimetuse "magenta" kõrval nimetust "primaarpunane" (Primär-Rot, Primary Red, Rouge primaire).
Milli-
Milli- (tähis m) on SI-süsteemi ühikunimetuste detsimaaleesliide. Selle eesliitega moodustatud ühik on alusühikust 1000 korda väiksem. Näiteks pikkus 1 millimeeter (mm) on 0,001 meetrit ehk tuhandik meetrit.
Andri Parubi
pisi|Andri Parubi Andri Parubi (Андрій Володимирович Парубій; sündinud 31. jaanuaril 1971 Tšervonogradis Lvivi oblastis) on Ukraina poliitik.
Magentapunane
Värvinimetus Eesti keeleruumis
RAL-värvitoon nr 4010, saksakeelse nimega Telemagenta, on Eestis müügil nimega Magenta, millele lisandub sulgudes selgitus (punane).
Milli-
Eesliide tuleneb ladinakeelsest sõnast mille (tuhat) ja võeti ametlikult kasutusele 1795. aastal koos meetermõõdustikiga.
Andri Parubi
Ta oli 14. aprillist 2016 kuni 29. augustini 2019 Ukraina Ülemraada esimees.
1994. aastal lõpetas ta Lvivi ülikooli ajalooteaduskonna.
Ukraina poliitikas
2013. aasta detsembrist 2014. aasta veebruarini oli ta Euromaidani omakaitse komandant. Ta oli 27. veebruarist 2014 Ukraina Rahvusliku Julgeoleku ja Kaitse Nõukogu sekretär. President Petro Porošenko rahuldas tema tagasiastumisavalduse 7. augustil 2014. Ülemraada 6. ja 7. koosseisu liige Batkivštšõna esindajana. 2016 valiti ta Ülemraada esimeheks ning oli selles ametis 29. augustini 2019.
AgustaWestland AW109
AgustaWestland AW109 on üldotstarbeline, kahe mootoriga kaheksakohaline kergkopter, mida toodab Itaalia ettevõte Leonardo S.p.A. (endine AgustaWestland). AW109 on esimene masstootmisse läinud Itaalia helikopter.
Ettevõte Agusta arendas seda alguses nimega A109. AW109 võeti kasutusele 1976. aastal, seda on kasutatud muuhulgas kergtransportöörina, kiirabikopterina, otsinguks ja päästeks ning sõjaväes. AW109-t on järjepidavalt toodetud üle 40 aasta, selle edasiarendus on ühe mootoriga AgustaWestland AW119.
Vāgāni
Vāgāni (ka Grantskalni) on küla (mazciems) Lätis Smiltene piirkonnas Drusti vallas.
Küla asub valla lõunaosas Plinka jõe kaldal. Aastail 1999–2021 kuulus küla Rauna piirkonda.
Aastal 2007 oli külas 14 elanikku.
Vecumi vald
pisi|Kira jõgi Vecumi vald (läti Vecumu pagasts) on vald Lätis Balvi piirkonnas. Vald asub Venemaa piiri ääres.
Vald piirneb sama piirkonna Viļaka linnaga ning Žīguri, Šķilbēni, Medņeva ja Susāji vallaga, samuti ka Pihkva oblasti Põtalovo rajooniga.
Valla pindala on 124,8 km². 2016. aasta seisuga elas seal 546 inimest. Valla keskus on Barisova küla. Aastal 2011 olid valla elanikest 88,38 % lätlased ja 10,53 % venelased.
Kuni maareformini kuulusid valla maad Viļaka mõisale, seejärel jagati need uusmaasaajatele. Vald moodustati aastal 1945, selle koosseisu kuulusid Vecumi, Kazukalnsi ja Kozīne külanõukogud. Aastal 1949 likvideeriti aga vald ametlikult. Aastal 1970 liideti need külanõukogud ühiseks Vecumi külanõukoguks, millega aastal 1977 liideti ka osa Susāji külanõukogu maadest. Külanõukogust sai aastal 1990 Vecumi vald. Enne 2009. aasta haldusreformi kuulus vald Balvi rajooni. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Viļaka piirkonda.
Muinsusmälestistest on kohaliku kaitse all Lavošnieki keskaegne kalmistu. Valla tähtsamad jõed on Veda jõgi ja Kira jõgi. Looduskaitse all on Ņemecki hiidmänd, Põimitud tamm, mitme tüve ja tuulepesaga kuusk, Jungi tamm, Lugi Mäetamm, Lugi Must tamm ja Veckresi Paks tamm. Valda jäävad ka mitmed nimetud põlispuud ning osaliselt ka 7842 ha suurune Vecumi metsade looduspark.
Vallas on kakskümmend kaheksa küla. Valla keskuses Barisovas (vidējciems) oli 2018. aastal 165 elanikku. Sama statausega on veel Vacumi 57 elanikuga aastal 2018. Teised valla külad on staatusega skrajciems – Azarmale 10 elanikuga aastal 2018, Badnova 3 elanikuga aastal 2018, Biekerova 5 elanikuga aastal 2007, Bliņica 7 elanikuga aastal 2018, Ciukīne 1 elanikuga aastal 2018, Gārša 5 elanikuga aastal 2018, Goršāni 25 elanikuga aastal 2018, Gubeņi, Indriči 4 elanikuga aastal 2018, Kozīne 17 elanikuga aastal 2018, Kozukolns 10 elanikuga aastal 2018, Lavašnīks 7 elanikuga aastal 2007, Louzi 1 elanikuga aastal 2014, Lugi 1 elanikuga aastal 2018, Nīdrupe, Ņemecki 17 elanikuga aastal 2018, Rejova 7 elanikuga aastal 2018, Repkova 20 elanikuga aastal 2018, Rūbežnīki 16 elanikuga aastal 2018, Slīpači 33 elanikuga aastal 2018, Sola 2 elanikuga aastal 2015, Šļopkine 5 elanikuga aastal 2018, Žogova 2 elanikuga aastal 2018, Tālavieši 10 elanikuga aastal 2018, Ūlasi 16 elanikuga aastal 2019 ja Upmola 8 elanikuga aastal 2018. Ametlikult mitteeksisteeriv küla on Spuska. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Seeneliha
Seeneliha on seene viljakeha lihakas osa, mis koosneb seeneniitide põimikust. Sõltuvalt asukohast ja funktsioonist eristatakse kübaraliha, jalaliha, eoslehekeste seeneliha.
Tüüp 62
pisi Tüüp 62 on 1960. aastatel Hiina Rahvavabariigis toodetud kergetank.
39th Street
228px|pisi|25 West 39th Street 39th Street on New Yorgi keskse linnaosa Manhattani tänavajoonestikus rõhtsirge tee.
Tee harutänavatena
Püstsirge edela-kirdesuunaline Fifth Avenue poolitab rõhtsirge tee kaheks harutänavaks: West 39th Street ja East 39th Street.
Mõlemal harutänaval loendatakse aadressinumbreid alates linnaosa peamisest avenüüst lähtuvalt, vastavalt loodesuunal Hudsoni jõeni (nn läänes) ja kagusuunal East Riveri suudmelaheni (nn idas).
Augustibluus
Augustibluus on Haapsalus aastast 1994 toimuv bluusifestival, ühtlasi Baltimaade suurim bluusifestival.
Festivali pealava asub Haapsalu piiskopilinnuse õuel. Programmi kuuluvad lisaks akustilised kontserdid Haapsalu vanas raudteejaamas, ülesastumised tänavakohvikute terrassidel, luule- ja öökontserdid Haapsalu Kuursaalis ning õpitoad Haapsalu kultuurikeskuses. Augustibluusi lavadel on esinenud näiteks sellised bluusimaailma suurkujud nagu Andy Fairweather Low, Nik West, Candye Kane, Earl Thomas, Omar Kent Dykes, Gene Taylor, Lucky Peterson, Lance Lopez, Coco Montoya, Kirk Fletcher, Jimmy Zavala, Eric Gales ja Duke Robillard.
Augustibluusi jaoks on aastate jooksul kokku pandud ka festivali eriprojekte, milles on kaasa löönud Tanel Padar, Tõnis Mägi, Ivo Linna, Lenna Kuurmaa, Ott Lepland, Emil Rutiku, Birgit Varjun, Dave Benton, Liis Lemsalu, Birgit Õigemeel, Lauri Pihlap, Riho Sibul, Margus Kappel, Raivo Tafenau, Jan Uuspõld, Ott Sepp, Lea Liitmaa, Juss Haasma, Kaire Vilgats ja paljud teised.
5. augustil 2017 tabas Ukraina ansambli Ivan Blues & Friends solisti Ivan Denõssenkot laval terviserike. Teda küll püüti elustada, kuid ta suri haiglas.
2018. aastal toimus festival Augustibluus 25. korda. Esimest korda toimus festivali raames gospel-bluusikontsert Haapsalu toomkirikus.
2020. aastal oli Augustibluusi toimumise kuupäevadeks planeeritud 31. juuli ning 1. ja 2. august, kuid COVID-19 pandeemiaga kehtestatud piirangutega seoses jäi festival ära.
Augustibluusi korraldab LAG Muusikaagentuur, festivali peakorraldaja on Indrek Ditmann ja programmijuht Raul Ukareda.
Mikro-
Mikro- (tähis µ) on SI-süsteemi ühikunimetuste detsimaaleesliide. Selle eesliitega moodustatud ühik on alusühikust 106 = 1 000 000 korda väiksem. Näiteks 1 mikrosekund (µs) on 10−6 = 0,000 001 sekundit ehk miljondik sekundit.
Eesliide tuleneb kreeka keele sõnast mikros (väike) ja võeti ametlikult kasutusele 1960. a koos SI-süsteemiga; oli kasutusel ka juba varem meetermõõdustiku ühikutes, näiteks CGS-süsteemis; pikkusühiku mikromeeter nimetus oli siis mikron.
Paul Kilgas
Paul Kilgas (21. mai 1920 Tallinn – 29. jaanuar 1991 Tallinn) oli eesti näitleja, lavastaja ja draamakirjanik.
Oleksandr Radijevskõi
Oleksandr Radijevskõi (ukraina keeles Радієвський Олександр Віталійович; 9. mai 1970 Krõvõi Rig – 23. juuli 2014 Lõssõtšansk) oli Ukraina sõjaväelane, Ukraina Rahvuskaardi polkovnik, postuumselt kindralmajor.
Paul Kilgas
Ta lõpetas aastal 1938 Tallinna poeglaste kommertsgümnaasiumi ja aastal 1940 Tondi sõjakooli. 9. juulil 1941 mobiliseeriti ta Punaarmeesse, ta oli tööpatajonis, Eesti laskurkorpuse 7. Eesti Laskurdiviisi 23. suurtükiväepolgus.
Oleksandr Radijevskõi
Sõjaväeteenistus
Oleksandr Radijevskõi osales Mõkolajivka, Semenivka ja Slovjanski vabastamisel interventidest. Ülesnäidatud vapruse eest autasustas Ukraina president teda 2014. aasta 15. juulil ordeniga "Vapruse eest" (III järk).
Paul Kilgas
Ta vahistati Nõukogude võimu poolt 9. mail 1945 ja oli kuni 1948. aastani Arhangelski oblastis vangis.
Oleksandr Radijevskõi
Sõjaväeteenistus
Polvkovnik Oleksandr Radijevskõi hukkus 23. juulil, kui tema juhitud rühm sattus võitluses Lõssõtšanski eest interventide varitsusele.
Paul Kilgas
Aastatel 1949–1951 õppis ta Moskvas Gorki-nimelises Kirjandusinstituudis.
2022. aasta Schleswig-Holsteini parlamendivalimised
2022. aasta Schleswig-Holsteini parlamendivalimised toimusid 8. mail 2022 Schleswig-Holsteini liidumaa 20. Maapäeva (Landtag) valimiseks. Valimiste eel oli võimul Daniel Güntheri (CDU) juhitud nn. Jamaica-koalitsioon (CDU, Rohelised, FDP)
Paul Kilgas
Ta on töötanud ajakirjanikuna. Aastatel 1951– töötas ta Lõuna-Eesti Teatris, aastatel 1952–1954 Ugalas, aastatel 1954–1958 Rakvere Teatris. Aastatel 1962–1963 töötas ta estraadilavastajana Eesti Filharmoonias; aastatel 1959–1960 töötas ta instruktorina ja aastatel 1964–1980 kunstilise juhina Rahvaloomingu Majas.
2022. aasta Schleswig-Holsteini parlamendivalimised
Maapäeva 69 liiget valiti segasüsteemiga - 35 otsevalimistega (esimesed hääled) kohalikes ringkondades ja 34 nimekirjadest (teised hääled) proportsionaalselt. Valimiskünniseks oli 5%, mis ei kehti taani ja friisi rahvusvähemusi esindavale Lõuna-Schleswigi Valimisliidule (SSW).
Paul Kilgas
Isiklikku
Tema vend oli näitleja Gunnar Kilgas, poeg on kirjastaja ja ajakirjanik Raul Kilgas.
2022. aasta Schleswig-Holsteini parlamendivalimised
Valimised olid ka testvalimiseks liidukantsler Olaf Scholzi (SPD) juhitud valitsuse (SPD, rohelised, FDP) tegevusele.
CDU saanuks jätkata valitsust, moodustades koalitsiooni ükskõik millise muu parteiga. Günther alustas koalitsioonikõnelusi ametisoleva Jamaica-koalitsiooni jätkamiseks. Koalitsioonikõnelused aga ebaõnnestusid, kuna ei Rohelised ega FDP ei soovinud jätkata kolmeparteikoalitsiooni, kui enamuse saavutamiseks piisas kahest. Seepeale alustas CDU koalitsioonikõnelusi rohelistega. 22. juunil teatati koalitsioonileppe õnnestumisest, millega anti viis ministrikohta CDUle ja kolm rohelistele. 27. juunil kiitsid mõlemad parteid koalitsioonileppe heaks, 29. juunil valis Maapäev Güntheri peaministriks, saades 47 häält 66st.
Krasnapołle rajoon
Rajoon moodustati 1924. aastal. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Hory, Janoŭka, Mchinici, Sidaraŭka ja Turja külanõukogu. Halduskeskus on Krasnapołle alev.
Suurimaks jõeks on Sož rajooni läänepiiril. Rajooni territoorium asub Orša-Mogiljovi orundis, keskmiselt 160–170 meetri kõrgusel. Kõrgeim koht asub Stajki küla lähistel (192 m), madalaim koht (127 m) asub aga Soži jõe kaldal. Maavaradest leidub seal turvast, kriiti, savi, liiva.
2009. aasta seisuga olid elanikest 96,02% valgevenelased, 2,96% venelased ja 1,02% oli teistest rahvustest. 85,2% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 13,82% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 66,46% elanikke, vene keelt aga 32,27%.
Tšornobõli katastroofi tagajärjel saastus osa rajooni territooriumist ning sealsed elanikud asustati ümber. Piirkonnas jäid elaniketa 83 asulat, oma kodu kaotas üle 9000 inimese.
Karin Kask
Karin Kask (aastani 1943 Karin Mullas; 22. september 1919 Tallinn – 12. mai 1998 Valkla) oli eesti teatriteadlane ja kriitik.
Malnava
Malnava (vanasti ka Malnova) on küla (vidējciems) Lätis Ludza piirkonnas, Malnava valla halduskeskus. Asulas asub Malnava mõisa (Malnow) süda. Lisaks on seal veel Malnava kolledž koos selle juures paikneva muuseumiga, keskkool, postkontor, kultuurimaja ja aastal 1798 ehitatud katoliku kirik.