cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bakula Rinpotše
Kushok Bakula Rinpotše oli sobiv rahvamassidele, usulistele pühakuks ja kultusisikuks. Burjaatias Ivolga kloostris tema visiidi puhul usuliste pilv, kes teda vastu võtma oli tulnud, oli lausa valmis vaibana end sügisesse porri näoli heitma, et Bakula Rinpotše ei määriks oma kõhnu ja kondiseid jalgu ära teel templisse. Selle laama puhul oli tegemist tõelise siddhiga ja siddhaga, kes mõjutas kõiki, kes temaga isiklikult kokku puutusid. Tema tasane jututoon ja ülimalt valitsetud mõte, mis väljendus täpses sõnaseadmises ja keeles, mida kasutas, rabas alati oma värvikuse ja piltlikkusega. Huvitav oli kuulata, kuidas Bakula Rinpoche kirjeldas või selgitas mingeid mõisteid. Ta oskas materjali edasi anda väga täpselt, sest kohe oli tajuda, kui lihtsalt ja tabavalt Rinpotše maalis sõnadega visuaalse pildi kuulajaskonnale, mis selgitas mõiste või idee olemust.
Bakula Rinpotše tegi Tiibeti pagulaste jaoks palju ära ja oli esimene, kes tõstis selle küsimuse rahvusvahelisele tasemele. Ta oli tegev India valitsuses aastakümneid, samuti XIV dalai-laama suunajaks ja juhtijaks välispoliitikas.
Oli India parlamendi liige ja samaaegselt India saadikuks, asudes aastaid kohapeal Mongoolias, mis andis talle isiklikult võimaluse aidata kaasa Mongoolia ja Venemaa, eeskätt Burjaatia budistidele paremate tingimuste välja kauplemiseks tolleaegse kommunistliku režiimi käest. Tema väline mahedus ja vagadus, siiras lapselik pilk lummas paljusid poliitikuid ja diplomaate, rääkimata usuliste massidest.
Bakula Rinpotše oli isiksus ja tagasihoidlikkuse etalon, millele oli lisatud budismi psühholoogia ja kuningapere kombed, kus ta üles kasvas. See tegi temast tõelise arhati ka selles elus. 2001 andis Mongoolia peaminister isiklikult Bakula Rinpotšele üle riigi kõrgeima autasu tema tegevuse ja panuse eest Mongoolia budismi arendamisel.
Kóstas Simítis
thumb|right|Kóstas Simítis Kóstas Simítis (Konstantínos Geórgiou Simítis; Κωνσταντίνος Σημίτης; sündinud 23. juunil 1936) on Kreeka poliitik, peaminister 22. jaanuarist 1996 kuni 10. märtsini 2004.
Ulukalleel
Ulukalleel ehk metsalleel (inglise wild allele) on looduslikes populatsioonides mingi geeni peamine alleel (n-ö standardalleel), vastandatuna harvadele mutantsetele alleelidele.
Terminit on kasutatud peamiselt loomageneetikas.
Vestfaali madalik
thumb|250px|Vestfaali madalik (D34) Põhja-Saksa madaliku lääneosas
Vestfaali madalik on lauge maastik peamiselt Saksamaa Vestfaali piirkonnas, kuigi väikesed alad kuuluvad ka Nordrheini (äärmises edelaosas) ja Alam-Saksimaasse (põhjaservas). Koos Alam-Reini madalikuga läänes on see Põhja-Saksa madaliku teiseks lõunapoolseim piirkond, Kölni madaliku järel. See on saksa keeles tuntud kui Westfälische Bucht (Vestfaali laht), Münsterländer või Westfälische Tieflands- või Flachlandsbucht (Münsterlandi või Vestfaali madalik või tasandik).
Vestfaali madalik koosneb Münsterlandi üksikutest piirkondadest, Emscherlandist (lääne)lõunas ja veelgi kaugematest lõunapoolsetest piirkondadest, mis külgnevad Sauerlandiga Hellwegi ümbruses.
Vestfaali madalik klassifitseeritakse Saksamaa looduslike piirkondade suureks üksusrühmaks ja on Saksamaa looduslike piirkondlike jaotuste käsiraamatus (Handbuch der naturräumlichen Gliederung Deutschlands) number 54 ning BfN süsteemis piirkond D34; mõlemal on samad piirid.
Looduslike piirkondade jaotused
Looduspiirkonna seisukohast jagunevad Vestfaali madaliku suuremad üksusrühmad järgmisteks kolmenumbrilisteks suuremateks üksusteks:
Paiknemine
Vestfaali madalik on oma iseloomult valgla, kuna seda ümbritsevad kirdes ja idas Alam-Saksi kõrgustik ning lõunas Süderi mägismaa põhjaosa. Need künkad tõusevad mitusada meetrit madaliku pinnast kõrgemale.
Selle loodusliku piirkonna piir kulgeb põhja poolt päripäeva järgmiselt:
Linnad
Suurimad elanikekeskused Vestfaali madalikul on linnad Kesk- ja Ida-Ruhrimaal Ruhri jõest põhjas piirkonna edelaosas, ning Münster keskosas, Gütersloh põhjaosas ja Paderborn idaservas. Bielefeld ise asub piirkonnast väljas Teutoburgi metsa teises servas, kuid mõned selle osad asuvad madaliku põhjaosas (Brackwede, Senne, Sennestadt).
Jõed
Kõige olulisemad jõesüsteemid on:
Tähendus
Seda piirkonda kutsutakse aeg-ajalt saksa keeles Münsterländische Bucht (Münsterlandi laht), sest suur osa sellest madalal paiknevast tasandikust asub Münsterlandi kesk- ja idaosas. Seetõttu kasutatakse seda pars pro toto kogu piirkonnale.
Mõiste Bucht ("laht") kasutamine tuleneb piirkonna geoloogilisest päritolust, mida ümbritsevad pooled Mittelgebirge servad. Kunagi moodustas see kriidiajastu mere rannajoonel lahe, mille kuju võib topograafias märgata.
Paleontoloogia
Vestfaali madaliku erinevates kohtades on pinnaalustes kriidiajastu kivimikihtides leitud hiiglaslikke ammoniite, näiteks kui Dortmundi ehitati maa-alune raudteevõrk. Need peajalgsed, koja läbimõõduga rohkem kui 2 m, on suurimad teadaolevad selgrootud.
Institutsioon
Institutsioon on sotsioloogia termin ühiskondlikult mõju omavate struktuuride ja mehhanismide tähistamiseks. Institutsioon võib olla ka mingi asutus või organisatsioon. Uus institutsionalist Douglass North väitis, et institutsioonid on ühiskondlikud stimuleerimissüsteemid.
Institutsioonid struktureerivad meie igapäevast maailma ja vähendavad määramatust. Ühiskonnas on indiviididel üheaegselt nii ühised kui ka vastandlikud huvid, kuid ühiste huvide olemasolu ei vii iseenesest koostööle ja erihuvid on seotud nii koostöökasude loomise kui ka jaotamisega. Institutsioonide mõte on koostöö võimaldamises ning mõnel juhul ka takistamises. Karl Popper: "Pole olemas lollikindlaid institutsioone. Institutsioonid on kindlused. Nad peavad olema hästi kavandatud ja sobivalt mehitatud."
Politoloogias eristatakse poliitilisi institutsioone (erakond), võimuinstitutsioone (parlament, volikogud, riigipea administratsioon), valitsemisinstitutsioone (valitsus, riigiametid), järelevalveinstitutsioone (kohus, inspektsioonid).
Sotsiaalne institutsioon on rollide ja staatuste kogum, mis arvestab teatud sotsiaalsete vajaduste rahuldamist (Neil J. Smelser 1994). Sotsiaalne institutsioon on reeglite, normide, põhimõtete, tegutsemismallide jms püsiv kogum, mis reguleerib inimtegevuse teatud valdkonda, organiseerides inimesi kindlatesse rollidesse, staatustesse, suhetesse mingi olulise sotsiaalse vajaduse rahuldamiseks. Näiteks on perekond ja abielu on sotsiaalne institutsioon.
Majanduses on peamised institutsioonid turg ja ettevõte. Ronald Coase on tegelenud firmateooriaga, mis selgitab majanduslike institutsioonide toimimist.
Narodnaja Volja
Narodnaja Volja oli 19. sajandil Venemaa Keisririigis tegutsenud poliitiline partei, mis kasutas poliitilises võitluses agitatsiooni kõrval ka terrorismi. Parteil oli Venemaa Keisririigis laialdane filiaalide võrgustik (90), allorganisatsioonid, mis olid suunatud talupoegade, üliõpilaste, sõjaväelaste keskkonnale ja Punase Risti organisatsioon oma liikmete abistamiseks.
Narodnaja Voljal olid allorganisatsioonid ka välismaal – Pariisis ja Londonis, kus partei andis välja tolle aja kohta suure tiraažiga (3000–5000) 3–5 ajalehte ja ajakirja.
Partei tekkis 1879. aastal senise poliitilise liikumise Zemlja i Volja («Земля и воля») lagunemisel. Partei nõudis Venemaa Keisririigis (monarhi ainuvõimuga riigis) demokraatlike muudatuste tegemist: Asutava Kogu kokkukutsumist, üleüldise valimisõiguse võimaldamist, alalise rahvaesindusorgani moodustamist, sõna-, trüki-, südametunnistusevabadust, armeeteenistuse asendamist vabatahtlikkuse alusel moodustatava sõjaväega ja maa andmist talupoegadele.
Liikumise juhid
Narodnaja Volja Täitevkomitee liikmed (liikmete arv tõusis ajutiselt kuni 31 liikmeni):
Terrorism
Oma aktiivse terroriperioodi jooksul aastail (1879–1884) tapeti Narodnaja Volja Sõjalise organisatsiooni poolt:
Manivald Kesamaa
Manivald Kesamaa (aastani 1936 Gottlieb-Manivalde Geitsmann; 7. oktoober 1921 Narva – 8. november 1985 Tallinn) oli eesti luuletaja ja publitsist.
Manivald Kesamaa sündis Narvas raudteelase perekonnas.
Ta õppis Tallinn-Nõmmel Hiiu Algkoolis, Tallinna Poeglaste Kaubanduskoolis 1936–1939 ja Tallinna Poeglaste Kommertskoolis 1939–1941.
Võttis Eesti Laskurkorpuse koosseisus luuraja ja tankihävitajana osa teisest maailmasõjast.
Oli aastatel 1946–1949 ajalehe Säde kirjanduslik kaastööline, seejärel lühikest aega ajakirja Stalinlik Noorus vastutav sekretär. 1949–1953 oli ta ajakirja Pioneer toimetaja.
Alates 1954. aastast oli Manivald Kesamaa kutseline kirjanik. Kirjanike Liidu liige oli ta alates 1950. aastast.
Gian Lorenzo Bernini
Gian Lorenzo Bernini (Giovanni Lorenzo Bernini) (7. detsember 1598 Napoli – 28. november 1680 Rooma) oli 17. sajandil, barokiajastul üks silmapaistvamaid itaalia skulptoreid ja arhitekte. Bernini lõi barokkstiilis skulptuure, millele pühendas kogu oma elu. Bernini skulptuurid olid eelkäijatega omadega võrreldes ilmekamad, kontrastsemad ja voolavamad, väljendades paremini emotsioone. Bernini lõi skulptuure, purskkaeve, hauamonumente, kirikuid, kabeleid ja palju muud. Oma ilmeka ja elulähedase stiili tõttu oli ta võrreldav Michelangeloga.
Perekond ja noorusaeg
Bernini sündis Napolis. Tema vanemad olid napollane Angelica Galante ja Firenze skulptor Pietro Lorenzo. Pietro oli kolinud Firenzest Napolisse asekuninga soovil, et dekoreerida kuninglikku San Martino kirikut. Lapsepõlves jälgis noor Bernini oma isa tööd ning kaheksa-aastaselt voolis ta oma esimese skulptuuri, milleks oli väike marmorist puto pea. Isa oli poja saavutuse üle õnnelik ja ennustas talle suurt tulevikku. Jälgides poja pädevust igal alal, otsustas Pietro leida sellise töö, mis poja andega sobituks. Ta palus abi peretuttavalt ja San Martino mungakloostri abtilt, kes noort Berninit vaatlema hakkas. Abt vestles poisiga paljudel teemadel ning lasi tal jutujärge vabalt suunata selleks, et jälgida, millised huvid ja kalduvused vestlusest ilmnevad. Abt pidi Pietrole tunnistama, et noor Bernini oli andekas ning ükskõik mis eriala ta valima peaks, oli tal kindlasti ees helge tulevik. Seetõttu lubas isa pojal valida ameti enda eelistuste järgi. Bernini soovis isa eeskujul teha karjääri skulptorina, seega palus ta isal ennast õpetada, mida isa tegi suurima rõõmuga.
Õpingud ja loometee algus
Paavst Paulus V kutsus isa Pietro Rooma, et ta valmistaks suure narratiivstseeni Püha Peetruse basiilika Pauline kabeli fassaadile. Rooma tuli kaasa kogu pere, seal hulgas ka Bernini. Roomas kutsus kunstiarmastaja kardinal Scippone Caffareli, paavsti õepoeg, isa Pietro vastuvõtule ja käskis kaasa võtta noore Bernini, kelle intelligentsuse ja andekuse kohta ringlesid kuulujutud. Vaid kümneaastane Bernini avaldas kardinalile nii suurt muljet, et viimane soovis teda kohe paavstile tutvustada. Paavst palus tal joonistada inimese pea ning oli Bernini teose üle hämmingus. Ta lausus kõrval seisvatele kardinalidele, et sellest poisist saab tema aja Michelangelo. Paavst kinkis noorele Berninile kohtumise tähistamiseks 12 kuldmedaljoni.
Paavstiga kohtumise kaudu sai Bernini tuntuks kogu linnas, mille tõttu sai ta alustada tööd iseseisva skulptorina. Tema esimene töö oli marmorist büst Santa Potenziana kirikus. Tema väiksemate skulptuuride kohta lausus Annibale Carracci, et poiss oli saavutanud taseme, milleni teised kunstnikud jõuavad alles oma eluea lõpus.
Paavst usaldas Bernini kardinal Maffeo Barberinile, kes samuti tema võimeid imetles. Bernini joonistas õpingute ajal rohkelt Vatikani palees asuvaid antiikskulptuure, millest kõige suuremat inspiratsiooni pakkusid Antinouse ja Apollo kujud. Bernini uuris ka ümbritsevaid maale, pöörates tähelepanu värvikasutuse asemel teoste ekspressiivsusele.
Õpipoisina pidi Bernini valmistama marmorportreed monsignore Giacomo Motoyast ja kardinal Roberto Bellarminost. Mõlemad marmorportreed olid imetlusväärsed ja elutruud, mis andsid hoogu Bernini karjäärile. Paavst, kes tundis Bernini oskusi, tellis temalt enda marmorportree ning neli skulptuuri Villa Pincianasse. Tulemused oli nii silmapaistvad, et villa külalised vaatasidki Bernini kujusid, ilma et oleksid ülejäänud villale tähelepanu pööranud. Bernini teosed tekitasid huvi ning tõid tema ateljeesse kliente, kes soovisid temaga tutvuda ja lasta endast portree maalida. Üks portreesoovijatest oli monsignore Alessandro Ludovisi, kes tõusis pärast Paulus V surma uueks paavstiks. Ludovisist sai Bernini hea kirjasõber. Paavstina kinkis Ludovisi (Gregorius XV) Berninile tiitli cavalerie ning kutsus teda pühapäeviti õhtusöögile. Kahjuks oli ta võimuperiood lühike ning 30 kuu pärast sai paavstiks Urbanus VIII. Siiski suhtus ka uus paavst Berninisse sõbralikult ja austusega. Urbanus VIII soovis, et kunstnik arendaks oma oskusi nii maalikunstis kui ka arhitektuuris. Ka tema tahtis kasutada Bernini oskusi oma projektides.
Bernini arhitektina
Arhitektina olid Bernini suurimateks inspiratsiooniallikateks antiikehitised, mille puhul pööras ta erilist tähelepanu detailidele ja üksikutele osadele. pisi|Püha Peetri haua baldahhiin (1624–1633) Bernini esimene arhitektitöö oli Rooma Santa Bibiana kiriku ümberehitus. Ta muutis fassaadi plastilisemaks ning rõhutas keskmist osa orderi ja uhke viiluga. Samal ajal sai Bernini ülesandeks ehitada püha Peetri haua kohale sümboolne struktuur Püha Peetruse basiilikas Roomas. Aastatel 1624–1633 valmiski voluutidega raamistik, mida kaunistavad neli kullatud pronksist inglit ning mis toetab orbi ja risti. Bernini suurendas protsessioonidel kasutatavat baldahhiini, mis on väga hästi struktureeritud ja toestatud. Seda baldahhiini on peetud esimeseks tõeliseks barokkmonumendiks. Pärast baldahhiini oli Bernini ülesanne kaunistada neli tugiposti, mis toetasid püha Peetruse katedraali ja suursuguseid kujusid.
Pärast Carlo Maderna surma 1629. aastal sai Berninist Palazzo Barberini ja Peetri kiriku arhitekt. Uue ametikoha tõttu oli Bernini töömaht nii suur, et ta pidi kasutama hulganisti abilisi. Tema töörežiimi mõjutas märkimisväärselt ka Rooma katoliku kirik ise: ta käis iga päev missal ja kaks korda nädalas armulauas. Bernini uskus, et kunsti ülesanne on olla katoliku kiriku propageerija ning sisendada inimestesse usku ja inspiratsiooni. Bernini arvamuse kohaselt peab kunst olema realistlik ja rahvale arusaadav.
Kõik Berninilt tellitud tööd ei olnud alati edukad. 1637. aastal asus Bernini projekteerima Püha Peetruse basiilikale kellatorne, mis võeti 1646. aastal maha, kuna nende raskus hakkas kirikut lõhkuma. Probleem kellatornidega häbistas Berninit ajutiselt.
Üheks Bernini kõige muljetavaldavamaks teoseks võib pidada Rooma Sant'Andrea al Quirinale kirikut (1658–1670), mis koosneb ülikõrgest altarist, kuplist ja ebatraditsioonilisest ovaalsest plaanist. Enne kiriku valmimist oli Bernini meistriteoseks Püha Peetruse basiilika piazza 't ümbritsev kolonnaad. Ehitise põhiülesanne oli mahutada piazza 'sse kõik inimesed, kes kogunesid erinevate ürituste raames paavsti kuulama. Bernini kavandas kiriku külge hiiglasliku ovaali, kasutades trapetsikujulist esiplaani. Sambarivi kujutas ta kätena emakiriku ümber. Väljak tasakaalustab vaadet Püha Peetruse basiilika laiale fassaadile ja juhib külastaja pilgu kiriku poole. Kompositsiooni loomiseks liigutas Bernini Maderno kavandatud purskkaevu ning ehitas teisele poole vastu kaksikpurskkaevu.
Bernini suurejoonelisim religioosne dekoratsioon on Püha Peetri troon ehk Cathedra Petri (1657–1666). See on pronksist kattega keskaegne puust paavstitroon, mida toetavad pronkskujudest neli teoloogiadoktorit (püha Ambrosius, püha Athanasius, püha Johannes Krisostomus ja püha Augustinus). Trooni kohal on kuldsetel pilvedel lendlevad inglid ning Püha Vaimu kujutavast tuvist tulevad valguskiired. Troon on tehtud paavst Aleksander VII (1655–1667) jaoks, kes oli üks Bernini suurimaid patroone. pisi|Nelja jõe purskkaev (1648–1651)
Purskkaevud ja hauaehitised
Tritoni purskkaev Piazza Barberinil (1642–1643) kujutab nelja delfiini, kes tõstavad tohutut merekarpi, millel on sarve puhuv merejumal. Purskkaev on märkimisväärne ümberkujundus varasemate Rooma purskkaevudega võrreldes, sest skulptuurid näivad justkui elusatena.
Skulptuurid
pisi|Apollo ja Daphne (1622–1624) 1622–1624 valmis Bernini märkimisväärne skulptuur "Apollo ja Daphne". Skulptuur põhineb Ovidiuse "Metamorfoosidel". Bernini on kujutanud detailselt Daphne muutumist loorberipuuks – nahka, lehti, puukoort ja riiet. Teos on uuenduslik ja realistlik. Esialgu asus skulptuur seina ääres kahe ukse juures, mistõttu nägi siseneja tervet skulptuuri alles ruumi edasi minnes.
Barokkskulptuuri kuulsaim näide Berninilt on Santa Maria della Vittoria kirikus Cornarode perekonna kabelis asuv "Püha Teresa ekstaas" (valminud 1647–1652). Skulptuur kujutab püha Teresa kohtumist ingliga, kes hoiab noolt, mille ta naise südamest läbi laseb. See põhjustab Teresale nii valu kui ka hurma. Bernini valmistas kuju täpselt Teresa nägemuse üleskirjutuse kohaselt. Kuju külgedel asuvates ooperiloožisarnastes boksides näivad Cornarode pereliikmete skulptuurid olevat justkui elavas vestluses. Valgus langeb ülevalt aknast ja jõuab alla pronksist kiirtena. Kogu tervik on vaadeldav ühest kindlast punktist altari ees. Tegemist on religioosse stseeniga, mis koosneb valgusest, maalist ja skulptuurist, ning see võeti pärast valmimist kiiduavaldustega vastu.
Peale suurte teoste valmistas Bernini ka mõned tellitud büstid.
Reis Prantsusmaale
Pärast kuningas Louis XIV mitut kutset läks Bernini 1665. aastal Prantsusmaale. See oli kunstniku kõige pikaajalisem Roomast eemalviibimine. Reisi eesmärk oli kavandada Prantsusmaal uus kuninglik elukoht. Bernini oli selleks ajaks väga tuntud ka väljaspool Roomat ning jutud tema tulekust tõid tema marsruudile jäävatele tänavatele hulgaliselt rahvast. Kohtumisel oma vastuvõtjatega suutis Bernini neid solvata, kui kiitis itaalia kunsti Prantsusmaa arvelt. Need kommentaarid võisid olla ka üheks põhjuseks, miks Bernini Louvre’i lossi kavandeid vastu ei võetud. Siiski leevendas külastusel pingeid kuninga büst, milles kujutatud päikesekuningas oma jumaliku autoriteediga vaatajale pilgu suunab. Sellest büstist sai kuninglike portreede eeskuju terveks järgnevaks sajandiks.
Hilisemad aastad
Bernini ehitisted on ka ümberehitatud Sant'Angelo sild, mis viib üle Tevere jõe Vatikani, Scala Regia ning Püha Peetri kiriku baldahhiin ja paavstitroon. Järk-järgult muutusid Bernini teosed järjest võimsamateks paavsti võimu sümboliteks, mis toetasid paavsti ning innustasid Rooma katoliku palverändureid läbi tulema. Oma karjääri lõpus konstrueeris Bernini Püha Peetri kirikusse veel viimase dekoratsiooni: Santissimo Sacramento kabeli altari (1673–1674). Inglite inimlik kujutamine ja pronksist tabernaakli ajatu arhitektuur iseloomustavad hästi Bernini hilist stiili. pisi|Õnnistatud Ludovica Albertoni (u 1674) Tema viimaseks suurtööks jäi Rooma San Francesco a Ripa (umbes 1674) Altieri kabel. Altari kohal asub kuju, mis kujutab õnnistatud Ludovica Albertoni surma. Kuju asub suure ruumi tagaosas. Teda valgustab taevavalgus, mis helgib kuju peale kuhjatud draperiil. Kuju käed rinnal sümboliseerivad valulikku surma.
Surm
Bernini suri 1680. aastal 81-aastaselt. Oma eluajal teenis ta kaheksat paavsti. Surmaajal oli ta saavutanud kuulsuse ja armastuse kogu Euroopas ning teda peeti üheks suurimaks kunstnikuks. Bernini pärand on barokkstiili loomine ning selle standardiks muutmine rahvusvahelisel tasandil.
Me olime kaheksateistkümneaastased
"Me olime kaheksateistkümneaastased" on Tallinnfilmi film aastast 1965. Filmi tegevustik põhineb 1940. aasta sündmustel.
Sisu
Filmi tegevustik leiab aset 1940.–1941. aasta Nõukogude okupatsiooni ajal Saaremaal. Rühm noori elluastujaid peab valima, kas jääda truuks iseseisvale Eesti Vabariigile või toetada uut kommunistlikku režiimi.
Filmis mängis keskset rolli Viktor Oxfordi kirjutatud sõdurilaul "Jää vabaks, Eesti meri", mis Nõukogude ajal ei olnud otseselt keelatud.
Arvustused
Film esilinastus Eesti NSVs 19. juulil 1965 ja mujal NSV Liidus 11. jaanuaril 1966 pealkirjaga “Nad olid kaheksateistkümneaastased” ("Им было восемнадцать").
Film sattus kohe pärast selle valmimist ägeda kriitikatule alla. Isegi üleliidulises ajakirjanduses paigutati see halbade filmide kategooriasse. Muuhulgas kritiseeriti pealiskaudset suhtumist filmitavasse ja illustratiivsust ning seda, et "tekstid, dialoogid ja kõned mõjuvad mitte lihtsalt räigelt, vaid ka lamedalt, ilma alltekstita." "Kuigi näitlejad andsid endast parima, on tegelaskujude karakterid edasi antud liiga mustvalgetena." "Neid, kes iga hinna eest püüdsid Eesti iseseisvust päästa, näidatakse üdini negatiivsetena ja Eesti Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi loojaid-tekitajaid ülipositiivsetena. Nii ühe kui teise leeri karakterite puhul ei toimu kogu filmi jooksul vähimatki arengut."
Vaatamata kõigele tõsteti siiski esile karismaatilised noored näitlejad Evald Hermaküla ja Peeter Kard, samuti oma näitlejateed alles alustanud Mare Hellaste ja Tiina Ideon. Üksmeelse tunnustuse pälvis Hugo Laur vana muusikaõpetaja Teenusena.
Alo TV
Alo Televisioon on Eesti telekanal, mis näitab ööpäev läbi Eesti muusikavideoid.
Algul oli kanali äriidee keskenduda teksti-TV uudistele. Peatoimetajat polnud, I tegevdirektor oli Ülo Veldre. Tehti paar katsesaadet, kuni lõpuks jõudis järg Jaan Kalmuse kätte. ALO-TV omanik inseneriühistu ALO (Tõnis Mets) oli osaline ka Tartu Raadios (kui ERR 1993 Tartu Raadiost loobus). ALO TV looja Tõnis Mets sai oma teleprogrammile taasiseseisvunud Eestis väljastatud eetriloa number üks. ALO TV juhatusse kuulus Tõnis Mets kuni 20. veebruarini 2007.
Alo TV alustas tegevust 27. detsembril 1992, kui eetrisse anti esimene, kolme tunnine otsesaade. Esimest otsesaadet juhtisid Tiina Joosu ja Hando Sinisalu. Selles üle kolmetunnises saates tegi oma eetridebüüdi ka EHHEE-TV seltskond koosseisus Erkki Kõlu, Valdo Jahilo ja Janek Luts. Lisaks osalesid Tarmo Jürisson, Tõnis Mets, Enn Räpp, Lembitu Kuuse jpt.
Pärast kanali Seitse sulgemist 31. detsembril 2016 on Alo TV ainuke muusikakanal Eestis. Erinevalt kanal Seitsmest näeb Alo TVs ainult Eesti loomingut. Suur osa vanematest muusikapaladest on salvestatud ALO TV vanas stuudios EPA torni all. Kui varem piirdus telekanali leviala Tartu linna lähiümbrusega, siis nüüd on see nähtav ka Elioni ja Starmani Digi-TVs. Kanali kodulehe andmetel kulutavad eestimaalased ALO-TV vaatamisele 10 000 tundi ööpäevas ja igas kuus lülitub ALO-TVd vaatama üle 200 000 inimese.
Alo TV juht oli Jaan Kalmus seenior, hiljem Jaan Kalmus jr.
Vaidlus autorite ühinguga
Autorite ühing soovis ALO TV tegevusloa äravõtmist 2019. aastal, kuna kanalil puudub ühingu luba muusikateoste salvestamiseks ja edastamiseks. Kultuuriministeerium siiski pikendas luba 2024. aasta veebruarini.
Läti mõisate loend
''Siin on loetletud Läti mõisaid.
Otto Wilhelm von Budberg
Vabahärra Otto Wilhelm von Budberg (23. aprill (vkj 12. aprill) 1730 – 6. mai (vkj 25. aprill) 1793 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Venemaa poliitik.
Otto Wilhelm von Budberg sündis Harku, Rannamõis ja Huuksi mõisniku Otto Friedrich von Budbergi ja Margaretha Wilhelmine von Uexkülli pojana.
Budberg teenis vene sõjaväes, kus sai kapteni aukraadi.
Talle kuulusid Harku, Rannamõisa ja Huuksi mõis.
Perekond
Otto Wilhelm von Budberg abiellus 1759. aastal vabaproua Barbara Wilhelmine von Tiesenhauseniga, kes oli Eestimaa rüütelkonna peamehe Jakob Johann von Tiesenhauseni tütar. Abielust sündisid:
Roheline liikumine
Roheline liikumine ehk ökoliikumine on keskkonnaprobleeme esile toov teaduslik, poliitiline ja sotsiaalne liikumine. Keskkonnakaitsjad propageerivad ressursside jätkusuutlikku kasutamist, mõjutavad avalikku korda ja inimeste individuaalset käitumist. Pidades inimest ökosüsteemi üheks osaks, on roheline liikumine keskendunud ökoloogiale, tervisele ja inimõigustele.
Roheline liikumine on rahvusvaheline ja seda esindavad suured ning väikesed organisatsioonid paljudes riikides. Oma rohkete liikmete ja erinevate arusaamade pärast pole rohelisel liikumisel sageli ühiseid eesmärke. Liikumisse võivad olla kaasatud näiteks eraisikud, usutegelased, poliitikud, teadlased ja mittetulundusühingud.
Varajane teadlikkus
Tööstusrevolutsiooni ajal 19. sajandi keskel suurenes õhusaaste märkimisväärselt ja sellega tekkisid esimesed keskkonnaalased õigusaktid. Huvi keskkonna vastu on täheldatud juba romantismi ajal 19. sajandi alguses. Näiteks luuletaja William Wordsworth oli tol ajal reisinud palju Lake Districti ja kirjutas sealsest olukorras oma arusaama järgi.
Roheline liikumine sai alguse tööstusrevolutsiooni ajal, kui atmosfääris suurenes õhusaaste märkimisväärselt. Suurte tehaste tekkimine ja samaaegne kivisöe tarbimise kasv põhjustas õhusaaste tööstuspiirkondades. Pärast 1900. aastat lisandus suurele hulgale tööstuskemikaalide jääkidele ka inimese elutegevusest tulenev saaste. Suurbritannias tekkisid esimesed keskkonnaseadused keskklassi tekitatud poliitilise surve tõttu reguleerimaks leelismetallide koguseid, mis kaasnesid naatriumkarbonaadi tootmisel.
Keskkonda säilitav liikumine
Esmakordselt püüti keskkonda säilitada India metsades, võttes arvesse praktilisi ja teaduslikke säilitamise põhimõtteid. Hakkas arenema kaitsmise eetika, mis sisaldas kolme põhimõtet: inimtegevus kahjustab keskkonda, kodaniku kohuseks on säilitada keskkonda tulevastele põlvedele ja teaduse empiiriliste meetoditega tuleb tagada nende toimumist. Selle ideoloogia silmapaistvaks edendajaks oli James Ranald Martin, avaldades mitmeid meditsiinilis-topograafilisi aruandeid, mis näitasid kahjustuste ulatust metsaraie ja maade kuivendamise tulemusena. Kohalikku säilitamist alustas 1842 Indias Madrasi linnas botaanik Alexander Gibson, kes võttis vastu metsakaitseprogrammi, mis oli teaduslike põhimõtetega. See oli esimene kord, kui riik sekkus metsade majandamisse. Lõpuks avaldas lord Dalhousie valitsus 1855. aastal mahuka metsade kaitsmise ja säilitamise programmi – mudeli, mis kiirelt levis teistesse kolooniatesse ja Ameerika Ühendriikidesse. 1860. aastal keelustati ka alepõllundus.
Keskkonnakaitse areng ühiskonnas
19. sajandi lõpus hakkasid kujunema esimesed eluslooduse kaitsmise ühingud. Zooloog Alfred Newton tutvustas mitme uurimistöö tulemusi sooviga kaitsta põliseid metsloomi aastatel 1872–1903. Tema soov kaitsta loomi küttimise eest paaritumise ajal pani aluse organisatsioonile Royal Society for the Protection of Birds (RSPB) 1889. aastal.
Kõigest hoolimata oli esmaseks keskkonnaprobleemiks aastatel 1850–1950 õhusaaste. Suurbritannia keskkonnakaitseorganisatsioon moodustati 1898. aastal, mis teeb temast vanima valitsusvälise keskkonnaorganisatsiooni. Selle lõi kunstnik William Blake Richmond, olles häiritud kivisöesuitsust. Industrialiseerimise vastaseks reaktsiooniks hakati Suurbritannias 1870. aastal väärtustama puhkealasid, mis vastandusid linnade kiirele arengule ning õhu- ja veesaastele.
Sarnane liikumine Ameerika Ühendriikides algas 19. sajandi lõpus. Tekkis vajadus kaitsta läänes paiknevaid maavarasid ja selleks andsid oma panuse John Muir ja Henry David Thoreau. Thoreau oli huvitatud inimese suhtest loodusega ja õppis seda, elades lihtsat ja looduslähedast elu. Oma kogemustest avaldas ta raamatu "Walden", kus väidab, et inimesed peaksid elama looduslähedalt. Muir hakkas pärast mägedes matkamist ning ökoloogia ja geoloogia õppimist uskuma, et on toimunud loodusest võõrandumine. Tal õnnestus algatada Yosemite rahvuspark 1892. aastal. Kaasaegse keskkonnateadlikkuse aluspõhjaks kujunesid looduse kaitse ja säilitamise põhimõtted. Algsel looduskaitsel Ameerika Ühendriikides oli ka palju ebaõnnestumisi.
20. sajand
20. sajandil kogusid populaarsust ja tunnustust keskkonda väärtustavad ideed. Tulemuslikkust hakati saavutama siis, kui suudeti päästa ohustatud liike, sealhulgas ameerika piisonit. Viimase linnu surm liigist Ectopistes migratorius ja ameerika piisoni ohustatus aitas mõtteid suunata loodusliku mitmekesisuse säilitamisele ja populariseerida roheliikujate ideid. Ameerika Ühendriikide president Woodrow Wilson algatas 1916. aastal rahvusparkide ühenduse. Liikumise eestvedajad kutsusid inimesi üles kasutama säästlikumalt loodusvarasid. Nad pooldasid reformi, kuna uskusid, et metsade, viljaka mulla, mineraalide, metsloomade ja veevarude saastamine ning hävitamine toob kaasa ühiskonna languse.
Roheline liikumine USA-s ei saanud tegelikku hoogu sisse enne, kui pärast Teist maailmasõda. Siis hakkasid inimesed mõistma, et keskkonnaga on hooletult ümber käidud, saastunud vee ja õhu kaudu on levinud mitmed haigused. 1940. aastast pärineb kirjanik Aldo Leopoldi lause: "Võimalikult suurt hüve võimalikult suurele hulgale inimestele". Sellega tahtis näidata, et usub keskkonnateadlikkusse ja ökosüsteemide säilitamisse.
Rohelise liikumise alusepanijaks peetakse ka Rachel Carsoni raamatut "Hääletu kevad". See räägib DDT surmavast mõjust linnupopulatsioonidele ja kirjeldab, mis on inimese ahnuse tagajärgedeks.
Esimest korda tähistati Maa päeva 22. aprillil 1970. Selle algataja Gaylord Nelson oli innustatud päeva loomisest, et jagada keskkonnateadlikkust pärast õlireostuse juhtumit Santa Barbara rannikul 1969. aastal. Tehnoloogiasaavutused, sealhulgas tuumarelvade levik ja arusaam Maast kui kosmose väga väikesest osast, tekitasid arusaama, et Maa on väga ainulaadne ja pisike osa kogu universumist. 1972. aastal sai ÜRO kokku Stockholmis ja mitmete esindajate poolt tuli arutellu riigi ja globaalse keskkonna teema. See konverents viis ÜRO keskkonnaprogrammi loomiseni.
Seitsmekümnendate keskel liikus tuumaenergia kasutamise vastasus kohalike protestimiste tasemele. Suurim meeleavaldus toimus 1979 New Yorgis, kus osales 200 000 inimest. Alates 1970. aastatest on lisandunud keskkonnateadustele, ökoloogiale ja tehnoloogiale uurimiseks ka osoonikihi hõrenemine, globaalne kliimamuutus, happevihmad ja geneetiliselt muundatud organismid.
Roheline liikumine Euroopas
pisi|Õhusaaste 1952. aastal hakati kasutama väljendit "Londoni sudu". Sudu koosnes udust ja kivisöe suitsust ja põhjustas tuhandete inimeste surma. See pani aluse puhta õhu seadusele 1956. aastal. 1957. aastal toimus keskkonnaõnnetus Edela-Inglismaal Cornwalli rannikul, kus läks ümber õlitanker ja sellega kaasnes mereelustiku suremine. 1972. aastal algatas ÜRO keskkonnaprogrammi ja selle najal loodi ka Euroopa Liidu viie aasta keskkonnaprogramm. Põhiliseks ideeks oli, et tuleb ennetada võimalikke katastroofe ning saastaja peab vastutama ja maksma.
1980. aastatel hakkasid poliitilist edu saama roheliste parteid, mis tegelikult olid juba umbes 10 aastat varem oma tegevusega alustanud. 1986. aastal toimus Tšornobõli tuumakatastroof Ukrainas. Mõni aeg pärast seda lagunes Nõukogude Liit. Edasi võttis ÜRO vastu Agenda 21. 1997 loodi Kyōto protokoll, mille eesmärk on reguleerida kasvuhoonegaaside emissiooni. 2000. aastate alguse aktivistid uskusid, et keskkonnapoliitika otsused varjutavad energia-, turvalisus-, ülerahvastumis- ja terrorismiprobleeme.
Roheline liikumine Eestis
Rohelise liikumise kujunemine Eestis on seotud pärast II maailmasõda mitmete looduskaitseaktsioonide, -liikumiste ja -organisatsioonide arenguga. Nende näiteiks on Tartu üliõpilaste looduskaitseringi ja koolides Roheliste Maskide tegevus.
Roheline liikumine sai sellise nime all aga laialdase alguse spontaansest rahvuslikust vabastusliikumisest, mis poliitiliste väljundite piiratuse tõttu realiseeris end võitluses fosforiidikaevanduste vastu fosforiidisõjas.
Eesti roheline liikumine tegutses oma algaastatel paralleelselt Rahvarindega: mõlemad olid loodud vastukaaluks ametlikule võimule Eestis. Rohelised nõudsid sellise riigivõimu kehtestamist, mis seaks elu- ja loodushoiu igasuguse riikliku tegevuse esmaseks kriteeriumiks. Eesti Roheline Liikumine toetas Rahvarinnet, aga Rahvarinne suhtus rohelisse liikumisse kui äärmusliikumisse. Rohelise liikumise algust nähti ka kohalike roheliste gruppide ja malevate, samuti piirkondlike volikogude moodustamises. Eksisteerisid näiteks Tallinna, Tartu, Narva, Rakvere, Saarte, Valgamaa ja Viljandi Roheliste Liikumine.
1989. aastal moodustati Eesti Roheline Partei, millele järgnesid Eesti Roheline Erakond ja Eesti Rohelised, kuid nende tegevus lõppes seoses 1998. aastal kehtestatud 1000 liikme künnisega Eesti erakondadele.
Rohelise erakonna algatusgrupp asutati 7. mail 2005. 3. detsembril 2005 toimus Jänedal erakonna algatusgrupi esimene töökoosolek. Novembriks 2006 koguti rohelise erakonna registreerimiseks seadusandluses nõutavad 1000 inimest ning 25. novembril toimunud üldkogul asutati Erakond Eestimaa Rohelised. Oma esimestel valimistel saadi 7,1% häältest ja 6 kohta XI Riigikogus. Järgmistel valimistel 2011. aastal jäi erakond parlamendist välja.
7. armee
7. armee nimetust on kandnud mitmete riikide erinevad väeüksused, sealhulgas:
Haldeni vald
Haldeni vald on vald Norras Vikeni maakonnas. Halden piirneb põhjas Rakkestadi, idas Aremarki ja loodes Sarpsborgi vallaga, ning Rootsi Strömstadi, Tanumi ja Dals-Edi vallaga vastavalt edelas, lõunas ja kagus. Valla keskus on Haldeni linn.
Haldeni vald loodi 1. jaanuaril 1838 Haldeni linnast. 1. jaanuaril 1967 ühendati Haldeni linnaga Bergi vald ja Iddi vald. 2019. aastani kuulus vald Østfoldi maakonda.
Mata Hari
Mata Hari (sündinud Margaretha Geertruida Zelle; 7. august 1876 Leeuwarden – 15. oktoober 1917) oli Hollandi päritolu friisi rahvusest eksootiline tantsija, kes esimese maailmasõja ajal mõisteti Prantsusmaal Saksamaa spioonina süüdi ja hukati.
Margaretha sündis Adam Zelle ja tema abikaasa Antje van der Meuleni tütrena. Pärast vanemate surma abiellus ta 1895. aastal šotlase kapten Rudolph Campbell McLeodiga. 1896. aastal sündis paaril poeg ning samal aastal suunati kapten McLeod Indoneesiasse Jaavale, kuhu asus elama terve pere. Nende poeg suri Jaaval viibides, seejärel sündis tütar. Kuna McLeod oli vägivaldne alkohoolik, põgenes Margaretha 1904. aastal Amsterdami ja sai 1906. aastal ka lahutuse. Nende tütar aga jäi pärast lahutust isa hoole alla. Margaretha sai tütre küll kohtuotsusega tagasi, kuid endine abikaasa keeldus naisele elatist maksmast. pisi|vasakul|püsti|Mata Hari
Pärast ebaõnnestunud katset õpetajaks saada suundus naine Pariisi ja hakkas elatist teenima eksootilise tantsuga. Tema lavanimeks sai Mata Hari, mis tähendab malai keeles päikest, sõna-sõnalt tõlgituna 'päeva silm'. Mata Hari lasi liikvele kuulujutte, et tema ema oli jaavalane või et ta ise oli Jaaval üles kasvanud, esinedes vahel ka "Jaava printsessina". Ta esines paljudes Euroopa linnades ning oli ka tuntud kurtisaan, olles lähedastes suhetes paljude poliitikute ja sõjaväelastega.
Esimese maailmasõja ajal sattus Mata Hari Saksa luureorganisatsiooni Abwehri huviorbiiti. Talle anti koodnimetus H2, aga luureandmeid ta organisatsioonile ei edastanud. Ta ei osanud teavet koguda, vaid tantsida ja rikkaid mehi võrgutada. 1916. aastal püüti teda värvata Prantsuse luuresse, ähvardades teda keeldumise korral sõja lõpuni riigist väljasaatmisega.
Prantsusmaa salapolitsei Sûreté kahtlustas Mata Harit Saksamaa luure heaks töötamises ning palus tal toimetada viis kirja Prantsusmaa agentidele okupeeritud Belgias. Kõik agendid peale ühe olid aga sakslaste poole üle läinud ning sakslased vahistasid viimase Prantsusmaale lojaalse agendi. Kuigi Mata Hari sõitis Belgia asemel hoopis Hispaaniasse, selgus läbiotsimise käigus, et kirjad olid tema pagasist kadunud. Arnold Kalle, saksa mereväeatašee Hispaanias, saatis Saksa salaluurele Amsterdamis šifreeritud telegrammi korraldusega edastada agendile H21 tšekk 15 000 peseetale, mille too pidi Pariisis isiklikult vastu võtma. Telegrammis oli aga kasutatud (ilmselt teadlikult) vananenud šifrit, mille prantslased olid lahti murdnud, andes neile ka teavet agendi saabumise kohta. Mata Hari vahistati Pariisis 13. veebruaril 1917. Kohtus eitas ta kõiki süüdistusi, kuid mõisteti süüdi spionaažis ja hukati 15. oktoobril Pariisi lähedal Vincennes'is.
Mata Hari eluloo ainetel on tehtud mitu filmi, milles on teda kehastanud Asta Nielsen (1921), Magda Sonja, Greta Garbo (1932), Zsa Zsa Gabor, Jeanne Moreau (1964) ja Sylvia Kristel.
10-eurone rahatäht
10-eurone rahatäht on teine väärtuselt väiksem rahatäht euroalas. Seda on kasutatud sularahana aastast 2002.
Rahatäht on populaarsuselt neljas, moodustades ligi 11% kõigist euro rahatähtedest. Euro kasutuselevõtmisel 1. jaanuaril 2002 oli 10-eurone kõige populaarseim, kuid juba märtsis 2002 sai 50-eurone kõige populaarsemaks. Hiljem on rahatäht alla jäänud ka 20- ja 100-eurosele.
Kujundus
10-eurone on väärtuselt teine euro rahatäht. Ta värvilahendus on punane. Kõikidel rahatähtedel kujutatakse sildu, aknaid/väravaid erinevates Euroopa arhitektuuriajastutes. 10-eurosel on romaani ajastu (11. kuni 12. sajand). Kuigi Robert Kalina originaalkavandites oli tahtnud ta kujutada reaalselt eksisteerivaid monumente, pidi ta poliitilistel põhjustel kujutama illustratsioone.
23. septembril 2014 võeti kasutusele teise seeria 10-eurosed rahatähed.
Viited
€
Blankenfelde (Läti)
Blankenfelde on küla (mazciems) Lätis Jelgava piirkonnas Vilce vallas.
Molekulaarbioloogia
Molekulaarbioloogia on bioloogia molekulaarsel tasandil.
Molekulaarbioloogia termin võeti kasutusele 20. sajandi teisel poolel pärast esimeste makromolekulide ruumilise struktuuri kindlakstegemist. Esialgu tähistaski see termin just struktuurset bioloogiat molekulaarsel tasemel. Seega on molekulaarbioloogia oma algses tähenduses keemia ja füüsika meetodeid kasutav bioloogia osa, mis tegeleb bioloogiliste makromolekulide ruumilise struktuuri ning struktuuri ja funktsiooni vaheliste seoste kindlakstegemisega. Hiljem, kui sama teaduse piirid on teadmiste laienemise ja uute probleemide kerkimisega ähmastunud, on kasutusele võetud termin – molekulaargeneetika. Sisulist vahet nende kahe termini vahel ei ole.
Molekulaarbioloogia kesksed uurimisobjektid on järgmised:
Molekulaarbioloogia harusid:
Rosenbach
Rosenbach võib tähendada järgmist:
Ängelhein
Ängelhein (Thalictrum) on taimeperekond tulikaliste sugukonnas.
Ängelheina perekonda kuulub 120–200 liiki.
Eesti liigid
thumb|Kollane-ängelhein
Slayer
Slayer oli USA thrash metal 'i bänd, mis tegutses aastail 1981–2019. Neid peetakse koos Metallica, Megadethi ja Anthraxiga thrash metal 'i "Suurde Nelikusse" kuuluvaks. Ansambel tegutseb siiamaani algkoosseisus ja on suurt tähelepanu pälvinud oma provokatiivsete laulusõnade tõttu. 1986. aastal ilmunud Slayeri üllitise "Reign In Blood" valis metal-ajakiri Kerrang! kõigi aegade kõige hevimaks albumiks.
2008. aasta 1. juulil andis Slayer kontserdi Tallinnas Eesti Näituste Messikeskuses.
Ajalugu
Slayeri tõeline läbimurre metal-maailmas saabus aga 1986. aastal kui valmis bändi kolmas stuudioalbum "Reign In Blood". Kui varasemad plaadid olid olnud põhiliselt satanistliku alatooniga, siis sellelt, eriti Josef Mengelest jutustavast loost "Angel of Death", loeti välja natsilembust ja mitmed raadiojaamad keeldusid lugu mängimast. Sellest hoolimata sai loost Slayeri esimene hitt. Samal aastal lahkus poole kontserditurnee pealt bändist trummar Lombardo, tuues põhjuseks liialt vähese rahalise kasu. Järgmisel aastal naasis ta siiski bändi.
1990. aastal ilmus album "Seasons in the Abyss", mis on jäänud Slayeri kõige rahumeelsemaks plaadiks nii sõnade kui ka muusika poolest. Erinevalt 1988. aastal ilmunud plaadist "South of Heaven" pälvis see ka kiiresti laialdase populaarsuse. 1992. aastal lahkus Lombardo aga uuesti bändist ja asendati Paul Bostaphiga. 1994. aastal ilmus uus album, "Divine Intervention", mille lood rääkisid peamiselt natsidest ja massimõrvaritest. "Divine Intervention" osutus Slayeri populaarseimaks albumiks, mille müügiedu ületas alles "Christ Illusion" 2006. aastal.
1996. aastal ilmus Slayeri kaveriplaat "Undisputed Attitude", kus esitati peamiselt punkbändide lugusid. 1998. aastal ilmunud "Diabolus In Musica" märkis bändi temaatika tagasipöördumist satanismitemaatika juurde. Ka järgnevad plaadid "God Hates Us All" ja "Christ Illusion" tegelesid usutemaatikaga, olles väljakutsuvalt antikristlikud. "Diabolus In Musica" lähenes aga stiililt nu metal ' ile, järgmistel albumitel pöörduti tagasi aga varasema thrash-stiili juurde. Alates 2002. aastast, kui Lombardo bändi naasis, kuni 2013. aastani, mil Jeff Hanneman suri, oli Slayer taas algkoosseisus.
2008. aastal asus Slayer salvestama oma kümnendat stuudioalbumit, mille nimeks sai "World Painted Blood". See ilmus 2009. aasta novembris. 2011. aastal jäi bändi üks asutajaliikmeid Jeff Hanneman lihasööjabakteri infektsiooni tõttu Slayeri tegevusest kõrvale, teda asendas Gary Holt. 2013. aastal Hanneman suri ning Holtist sai Slayeri püsiliige. Samal aastal sai bändi trummariks Lombardo asemel taas Paul Bostaph. 2015. aastal ilmus bändi viimane stuudioalbum "Repentless".
Aastal 2018 teatas Slayer, et pärast hüvastijätukontserttuuri (Final World Tour või Farewell Tour) läheb bänd laiali. See toimuski tuuri lõppedes 2019. aasta novembris.
Slayeri liikmete maailmavaadetest ja sellega seotud vastuoludest
Slayerit süüdistati tihtipeale satanismis ja natsilembuses, kuid bänd lükkas need süüdistused tagasi. 1996. aastal kaebasid Slayeri fännidest satanistide poolt mõrvatud Elyse Pahleri vanemad bändi kohtusse, süüdistades teda tahtlikus noorsoo rikkumises. Kohus leidis siiski, et see ei vasta tõele. Slayeri liikmed väitsid hiljem, et enamik nende satanismilembusest on pigem paroodia ja iroonia ning seda ei tuleks väga tõsiselt võtta. Slayeri puhul komplitseeris asja ka tõik, et Kerry King ja Jeff Hanneman olid ateistid, Tom Araya ja Dave Lombardo aga kristlased, kuid kes olid valmis aktsepteerima ka Kingi ja Hannemani kirjutatud kristlusvastaseid sõnu.
Koosseis
pisi|Slayer esinemas [[2014. aasta Wacken Open Airil (esiplaanil Tom Araya).]]
Hornindalsvatnet
thumb|Hornindalsvatneti asukoha kaart. Hornindalsvatnet on Norra ja Euroopa sügavaim järv (514 meetrit).
Järve pind on 53 meetrit üle merepinna, ja põhi seetõttu 461 meetrit allpool merepinna taset. Järve maht on umbes 12 km3 ja pindala 50 km2.
Wifi.ee
wifi.ee on veebileht, mis kajastab avalike Wi-Fi-võrkude asukohti Eestis. See on registreeritud ühinguna MTÜ Wifi.ee ja propageerib Wi-Fi kasutust Eestis. Wifi.ee on vabatahtlik mitteärilistel eesmärkidel toimiv ühing, mis ei paku ei tooteid ega teenuseid. Veebilehel leiduv levialade info on põhimõttel "on nagu on", informatsiooni lisavad sinna entusiastid.
Wifi.ee alustas tööd 2002. aasta märtsis.
Rando Tuvikene
Rando Tuvikene (sündinud 2. juunil 1981) on eesti keemik, filosoofiadoktor, Tallinna Ülikooli biopolümeeride keemia professor.
Aastatel 1987–1996 õppis ta Tallinna 60. Keskkoolis ning pärast seda Tallinna Tondiraba Keskkoolis, mille lõpetas 1999. aastal. 2003. aastal lõpetas ta cum laude Tallinna Pedagoogikaülikooli põhikooli loodusteaduslike ainete õpetaja erialal. 2005. aastal kaitses ta Tallinna Ülikoolis teadusmagistri kraadi füüsikalise keemia alal ning 2009. aastal doktorikraadi ökoloogias. Ta on Tokio Mereteaduse ja -tehnoloogia Ülikooli järeldoktor.
Tuvikene on aastast 2004 Eesti Rohelise Liikumise liige, aastast 2005 Eesti Keemia Seltsi liige ja aastast 2006 Eesti Noorte Teadlaste Akadeemia liige.
Linda J. Rogers
Linda J. Rogers on ameerika psühholoog ja semiootik.
ReLoad (Metallica)
"ReLoad" on USA heavy-bändi Metallica seitsmes stuudioalbum. See ilmus 1997. aastal.
Linda J. Rogers
Ta töötab California State University's, õpetades arengupsühholoogiat.
ReLoad (Metallica)
Albumist
"ReLoad" lindistati stuudios samal ajal kui albumit "Load", ent üldiselt peetakse seda viimasest õnnestunumaks. Lugudes oli enam agressiivsust ning nende tase ühtlasem. Hittideks said "Fuel", "The Memory Remains" ja "Unforgiven II".
Alphonso Lingis
Alphonso Lingis (sündinud 23. novembril 1933 Illinoisis) on leedu juurtega USA filosoof ja kirjanik.
Hovery Covery
Hovery Covery on Eesti tantsumuusikaduett, koosseisuga Estin ja Hoveri Erik, kes alustas tegevust 1994. aastal Viljandis.
Duett on püsinud diskolaval väikeste pausidega, näiteks aastast 2006, kui Esta Loho emigreerus Eestist ajutiselt, mistõttu katkes ka bändi tegevus. Samas on Esta Loho teinud Estini nime all ka soolokarjääri, mis koos bändi sisetülidega põhjustasid 1996. aastal bändi tegevuse katkemise.
Diskograafia
Duett liitus taas 1998. aastal ja andis välja albumi "Originaal Vol.2", hiljem on ilmunud nii "Greatest Hitsi" kogumikke kui ka uut materjali.
Lisaks teistelt laenatud paladele on bändi jaoks muusikat loonud Hoveri Erik ("Hoia mul käest", "Kaks säravat silma" jm) kui ka mänedžer ja naissolisti Esta Loho endine abikaasa Gunnar Loho ("Veel üks hetk", "Vaid üks viiv" jm). Hovery Covery suuremad edetabelihitid olid "Ära jahtu" (püsis mitu kuud Eesti Televisiooni edetabelisaates "7 vaprat"), "Kaks, me kaks" (pälvis Raadio 2 edetabelisaate "Kuraditosin" preemia), "Kaks säravat silma", "Võõra linna tuled" ja "Hoia mul käest".
Hovery Covery esimene album "Hoia mul käest" ilmus 1995. Albumit ja sellele järgnenud suvetuuri "Kolm säravat silma" (koos ansamblitega Code One ja Jam) saatis menu.
Kriitika
Hovery Covery oli ülipopulaarne, kuid kriitikud leidsid, et tegemist on banaalse meelelahutusega. Heideti ette musta vokaali, kehva muusikalist teostust, klišeelikke tekste, liiga ekstravagantseid lavakostüüme. Ometi oli Hovery Covery 1990. aastatel esimene tantsubänd, kelle esinemisi saatis alati särtsakas lava-show just lauljate endi, mitte taustatantsijate esituses.
Menu
Aastatel 1995–1997 tegutses Tallinnas Hovery Covery fänniklubi, kes külastas ansambli kontserte, andis välja ajalehte Peegel ja toetas nii duetti kui ka Estinit hilisemates edetabelisaadetes.
Jebtsun Damba Khutukhtu
Jebtsun Damba Khutukhtu (ka Jebtsundamba Khutukhtu) (vene keeles: Джебцзун-Дамба-Хутухта, Джезун Дамба Хутухта, Богд Жавзандамба); (mongoli keeles: Javzandamba Hutagt) oli tiitel, mida kandsid kõik Mongoolia gelukpa koolkonna budistide vaimsed juhid ehk pealaamad. Analoogiline tiitel Tiibetis on dalai-laama.
Bogdogeegenite ka Bogdo Khaan ümbersündinute liin saab alguse Jebtsun Dambast. Jebtsun Damba Khutukhtu peetakse õpetlase Taranatha reinkarnatsiooniks.
Esimest korda anti Jebtsun Damba tiitel 1650. aastal Tosiyetu Khaani (Тушетухан) pojale Dzanabadzarile (1635–1723). Temast sai Põhja Mongoolia Khalka mongolite juht ja vaimne õpetaja ning guru.