cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haliichthys taeniophorus
Kuna Haliichthyse keha pind on kaetud vetikate lehti meenutavate nahajätketega, siis arvati, et ta on narmaskaladele lähedane liik. Kuid viimased molekulaar-fülogeneetilised uuringud on näidanud, et Haliichthys tegelikult ei kuulu perekondadega Phycodurus ja Phyllopteryx samasse monofüleetilisse rühma, millest lähtuvalt järeldati, et nende mimikri on evolutsiooni käigus iseseisvalt välja arenenud konvergentsi teel.
Muusikažanrite loend
Siin on loetletud muusikažanre.
A
- aaria - allemande - ariett - ariooso - Ayr - avamäng
B
- Bagatell - ballaad - ballade - ballata - Ballad opera - ballett - balletto - barkarool - bourante - Burlesque
C
- caccia - cantiga - cantata - canto carnascialesco - cantus-firmus-missa - chaconne - canzon - canzonetta - carol, carole - concerto - Concerto grosso - conductus - courante
D
- divertimento - duett
E
- eksprompt - elektrooniline muusika - estampii - etüüd
F
- fantaasia - filmimuusika - frottola - fugaato - fugett - fuuga
G
- galjard - gavott - gigue - gregoriuse koraal
H
- humoresk - hällilaul - hümn
I
- Impromptu - instrumentaalkontsert - intermedio - intermezzo - inventsioon - ik
J
- jácara - jõulumuusika
K
- kaanon - kantaat - kantsoon - kapritšo - kavantiin - koorilaul - koraal - kvartett - kvintett
L
- lauda spirituale
M
- 14. sajandi madrigal - madrigal - madrigalikomöödia - marss - masurka - menuett - missa - motett - motett-šansoon - muusikal - muusikaline hetk
N
- Nachtanz - nokturn - nonett - novellett
O
- oktett - ooper - Opera buffa - Opéra comique - Opera seria - operett - oratoorium - organum - Overture
P
- parafraasmissa - paroodiamissa - partiita - passacaglia - passepied - pavaan - passioon - polonees - prelüüd - pulmalaul
Q
- quodlibet
R
- rapsoodia - reekviem - retsitatiiv - Ricercar - romanss - rondeau - rondellus
S
- saltarello - saraband - sekstett - semiooper - septett - serenaad - sinfonia - Singspiel - skertso - sonaat - soololaul - süit - sümfoonia - sümfooniline pilt - sümfooniline poeem - sümfooniline süit
Š
- šansoon
Z
- zarzuela
T
- tango - Tanz - tantsumuusika - tantsusüit - tertsett - Tiento - Toccata - tokaata - triosonaat
V
=Muusikažanrite süstemaatiline loend=
Hans Christian Aavik
Hans Christian Aavik (sündinud 11. juunil 1998) on eesti viiuldaja.
Instrument
Hans Christian Aavik mängib alates 2017. aastast Eesti Pillifondi ja perekond Sapožnini lahkel loal Giovanni Paolo Maggini viiulil (u 1610).
CD
Hans Christian Aavik ning pianist Karolina Žukova andsid 22. oktoobril 2021 välja oma debüütplaadi "Aeternus". Plaadi produtseeris Pilw Records koostöös Kultuuripartnerluse SA-ga ja selle suurtoetaja on Hansa Grupi Noore Muusiku Fond.
Hani violett
Hani violett on lilla värvusega tehispigment, koostiselt baariumvasksilikaat BaCuSi2O6 nagu ka Hani sinine. Erinevalt Hani sinisest selle värvi ja koostisega mineraali looduses ei leidu.
Ühend on nimetatud Hani dünastia järgi, kes valitses Hiinas ajavahemikus 206. aastast eKr kuni 220. aastani ja oli teine keisrite dünastia Hiinas. Pigmenti on kasutatud Hiina kunstis alates Sõdivate riikide ajastust (475.–221. aastad eKr) kuni Hani dünastia valitsusaja lõpuni (umbes 220. aasta).
Omadused
Ühend on keskmise kuni heleda erksa sinakas- kuni punakasvioletse värvusega, keemiliselt ebastabiilsem kui Hani sinine, pleekides kergemini ja lagunedes hapete ning kuumutamise toimel.
Saamine
Hani violett on Hani sinise valmistamisprotsessil vaheetapina tekkiv ühend, mis moodustub baariumisoola (BaCO3 või BaSO4), malahhiidi (Cu2(CO3)(OH)2) ja kvartsi segu (SiO2) kuumutamisel umbes 1000 °C juures katalüsaatorina toimiva pliiühendi juuresolekul. Violetse värvusega ühend tekib 10–24-tunnise kuumutamise järel, edasisel kuumutamisel moodustub sinine pigment.
Kasutamine
Pigmenti kasutati freskodes ja keraamikas, kuulsaim näide selle kasutamisest on Hiina esimese keisri Qin Shi Huangdi terrakotaarmee, mille sõdurite skulptuurid on värvitud põhiliselt Hani violetiga.
Pigmenti valmistatakse ja müüakse ka tänapäeval, see sobib kasutamiseks akrüülvärvis, õlivärvis, temperas ja akvarellis, samuti lubivärvides ja freskomaalis ning keraamikaglasuurides.
Sirje Tobreluts
Sirje Tobreluts (sündinud 8. detsembril 1954) on eesti omavalitsustegelane.
1977. aastal lõpetas ta Olustvere sovhoostehnikumi agronoomina. 1982. aastal lõpetas Eesti Põllumajandusakadeemia agronoomina.
Aastatel 1982–1984 oli ta Põlva rajooni majanditevaheline kartulikasvatusagronoom. Aastatel 1985–1990 oli ta Mustajõe külanõukogu Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees ja 1990–2017 Laheda vallavanem. 2017. oktoobris valiti ta Põlva vallavolikogu liikmeks.
Aastatel 1994–1998 oli ta Põlvamaa Omavalitsusliidu juhatuse esimees, 2003–2005 Eesti Maaomavalitsuste Liidu juhatuse ja volikogu liige, 2004–2007 Euroopa Regioonide Komitee liige. 2011. aastast on ta Euroopa Nõukogu Kohalike ja Piirkondlike Omavalitsuste Kongressi (CLRAE) piirkondlike omavalitsuste koja liige.
Ta on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Carpinone
Carpinone on vald Itaalias Molise maakonnas Isernia provintsis.
Carpinone piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Castelpetroso, Frosolone, Isernia, Macchiagodena, Pesche, Pettoranello del Molise, Santa Maria del Molise, Sessano del Molise.
Karbiidid
Karbiidid on süsiniku ühendid metallide ja mõnede mittemetallidega, mille elektronegatiivsus on väiksem kui süsinikul (C). Karbiidid liigitatakse vastavalt keemilise sideme tüübile järgmiselt:
Näidetena võib välja tuua soolataolise kaltsiumkarbiidi (CaC2), kovalentse ränikarbiidi (SiC), metallilise volframkarbiidi (WC), mida tihti kutsutakse tööstuses lihtsalt karbiidiks, ja siirdemetallilise tsementiidi (Fe3C).
Metallilisi ja kovalentseid karbiide nimetatakse ingliskeelses kirjanduses tihti kui refractory carbides ehk rasksulavad karbiidid. Rasksulavad on materjalid, mille sulamistemperatuur on kõrgem kui 1800 °C ja mis on keemiliselt stabiilsed.
Karbiide kasutatakse põhilistes tööstuslikes rakendustes, kuna nad on kulumiskindlad, kuumuskindlad (kõrge sulamistemperatuuriga) ja kõrgetel temperatuuridel keemiliselt stabiilsed.
Metallilised karbiidid
pisi|Volframkarbiidist puuriotsakud pisi|Kroomkarbiid (Cr3C2) Nendes karbiidides on kahe elemendi elektronegatiivsuste erinevus suur, seega on süsiniku aatom raadiuselt palju väiksem kui teise elemendi aatom ning süsinik saab "pugeda" metalli kristallvõre tühimikesse. Keemilise sideme tüüp on nii kovalentne kui iooniline, kuid enamjaolt metalliline. Sellest tulenevad ka metallide omadustega sarnased omadused.
Kui metalli aatomi raadius on suurem kui 135 pm, siis mahub süsinik metalli tihepakendatud kristallvõres oktaeedrilistesse tühimikesse:
Järgnev tabel näitab metallide ja nende karbiidide struktuure. (NB! Ruumtsentreeritud kuubiline struktuur, mis esineb vanaadiumil, nioobiumil, tantaalil, kroomil, molübdeenil ja volframil, ei ole tihepakendatud kristallvõre.) "h/2" tähistab M2C tüüpi struktuuri, mis on umbkaudne kirjeldus tegelikest struktuuridest. Lihtsustus, et puhta metalli kristallvõre "absorbeerib" süsiniku aatomid, on tegelikult vale, kuna metalli aatomi kristallvõre pakendatus karbiidides on teistsugune kui puhtas metallis endas, kuigi on tehniliselt õige, et süsiniku aatom mahub tihepakendatud metallvõre oktaeedrilistesse tühimikesse. pisi|Titaankarbiidi kuubiline tihepakend Metallilistel karbiididel on kõrged sulamistemperatuurid, suur kõvadus ja nad on keemiliselt inertsed. Vastavalt sellele, et neil esineb nii kovalentne, iooniline kui metalliline keemilise sideme tüüp, on neil järgmised omadused: Titaankarbiid ja volframkarbiid on tööstuslikult tähtsad materjalid ja neid kasutatakse lõiketööriistade metallkatetes. Metallilisi karbiide kasutatakse enamasti kõrget temperatuuri ja kulumiskindlust vajavates pinnakatetes ja tööriistades.
Kovalentsed karbiidid
pisi|Ränikarbiid pisi|Boorkarbiid Kovalentsetes karbiidides on kahe elemendi elektronegatiivsuste erinevus väike. Süsiniku aatom on ainult natukene väiksem kui teise elemendi aatom, seega on keemilise sideme tüüp peamiselt kovalentne. Sellepärast kuuluvadki siia kategooriasse ainult ränikarbiid ja boorkarbiid. Kuigi berülliumkarbiid (Be2C) on samuti osaliselt kovalentse keemilise sidemega ja kõrge sulamistemperatuuriga, siis ei ole ta keemiliselt stabiilne ja siia kategooriasse ei sobi.
Ränikarbiidil (tuntud ka kui karborund) esineb kaks kristallstruktuuri, kuubiline ja heksagonaalne, mis on mõlemad teemandi struktuuriga sarnased. Boorkarbiidil (B4C) on ebatavaline struktuur, kus ikosaeedriline boor on seotud süsiniku aatomitega. Sellisena on boorkarbiid sarnane booririkaste boriididega. Peale B4C moodustab boor ka teisi kovalentseid karbiide, näiteks B25C.
Kovalentsed karbiidid on mittemetallilised ühendid, neil on väike tihedus, elemendiline koostis on väikese aatomimassiga, esinevad pooljuhtivaid omadused, nad on väga kõvad ja tugevad. Ränikarbiid ja boorkarbiid on mõlemad tööstuslikult olulised. Ränikarbiidi kasutatakse abrasiivina, tsemenditäitena, kiirgussensorites, kõrgsagedus- ja -temperatuursetes pooljuhtseadmetes, kuulikindlates vestides, sulatusahjude pinnakattes jne. Boorkarbiid on kasutuses lihvimisketaste ja -otsakute pinnakatetes, termopaarides, uhmrites ja uhmrinuiades, jne.
Siirdemetallide karbiidid
Mõned VII ja VIII rühma siirdemetallid, nagu mangaan (Mn), raud (Fe), koobalt (Co) ja nikkel (Ni), moodustavad karbiide, kuid nende elementide aatomiraadius on liiga väike, et saaks süsinikku mahutada tühimikesse nii, et kristallvõre jääks deformeerumata. Süsiniku aatomid on piisavalt lähedal üksteisele, et moodustada C-C side ja süsinikuahelaid. Need karbiidid ei ole keemiliselt stabiilsed. Kroomi, mangaani, raua, koobalti ja nikli karbiidid hüdrolüüsuvad, reageerides lahjendatud hapete või veega, andes süsivesinikke ja vesiniku. Üldlevinud on mitmekordsed stöhhiomeetriad, näiteks raud moodustab mitmeid karbiide, nagu Fe3C, Fe7C3 ja Fe2C. Kõige tuntum neist on tsementiit, Fe3C, mida esineb terastes. Siirdemetallide karbiidid on rohkem reaktiivsed kui metallilised karbiidid.
Soolataolised (ioonilised) karbiidid
Soolataolised karbiidid moodustuvad, kui keemiline side tekib süsiniku ja kõrge elektropositiivsusega elemendi vahel, milleks võivad olla leelismetallid, leelismuldmetallid ja III rühma metallid. Süsiniku ja teise elemendi elektronegatiivsuse erinevus on umbes kahekordne, mis annab vähemalt 50% ioonilise sidemetüübi.
13. rühma element alumiinium (Al) moodustab karbiide, kuid sama rühma elemendid gallium (Ga), indium (In) ja tallium (Tl) karbiide ei moodusta. Nendel materjalidel esinevad isoleeritud süsiniku tsentrid. Metaniidid ja metiidid sisaldavad iooni C4-. Metaniidid lagunevad vee toimel ning hüdrolüüsi käigus eraldub metaan. Metaniidid on näiteks alumiiniumkarbiid (Al4C3) ja berülliumkarbiid (Be2C). Atsetüliidid sisaldavad iooni C22-. Mitmeid karbiide peetakse atsetüliidaniooni C22- sooladeks, mis sisaldavad kolmiksidet kahe süsiniku aatomi vahel. Atsetüüliidi hüdrolüüsi käigus eraldub atsetüleen. Leelismetallid, leelismuldmetallid ja lantanoidid moodustavad atsetüliide, nt naatriumkarbiid (Na2C2), kaltsiumkarbiid (CaC2).
Teoorias kirjeldatakse ühendeid, mis sisaldavad süsiniku ja mitte-vesiniku suhteliselt suure polaarse sidemega metüülrühmasid, kui vastava aniooni soolasid, kuid praktikas on enamik, kui mitte kõik sellised ühendid kovalentsed.
Karbiidide süntees
Traditsiooniline meetod siirdemetallide karbiidide valmistamiseks on metalli või metallihüdriidi ja süsiniku vaheline reaktsioon. Saavutamaks puhtaid homogeense struktuuriga materjale on tarvilik inertgaasi või hea vaakumi olemasolu ning kõrge temperatuur (u 2000 °C).
M + C → MC
MH + C → MC + H2
Otsene reaktsioon algse materjali sulatamisel või paagutamisel süsinikuga, vaakumis või inertses atmosfääris.
MxOy + C → MC + CO
Metalloksiidi ja ülehulgas süsiniku vaheline reaktsioon, inertses atmosfääris.
M + CxH2x+y → MC + H2
M + CO → MC + O2
Reaktsioon metalli ja süsinikku sisaldava gaasi vahel.
MCln + CxH2x+y → MC + HCl + (CqHr)
M(CO)n + H2 → MC + (CO, CO2, H2, H2O)
Saavutamaks homogeenset struktuuri peab karbiidide sünteesimisel mitme tunni vältel hoidma temperatuuri üle 2000 °C. Kõrge temperatuur tagab metallikarbiidist hapnikusaaste eemaldamise, et tekiks puhtamad karbiidid.
Karbiidide kasutusalad
Karbiide kasutatakse raua, terase ja mitmesuguste sulamite tootmisel; keraamikas; abrasiiv- ja poleerimismaterjalidena; redutseerijatena; katalüsaatoritena jne. WC ja TiC on rasked sulamid, millest valmistatakse lõikeriistu; kaltsiumkarbiidist (CaC2) saadakse atsetüleeni, mis leiab kasutust kaevanduslampides; ränikarbiidist (SiC) valmistatakse lihvkettaid ja abrasiive; rauakarbiid (Fe3C, tsementiit) on osa malmist ja terasest. Mitmesugustest karbiididest (ränikarbiid (SiC), titaankarbiid (TiC), molübdeenkarbiid (Mo2C), vanaadiumkarbiid (VC), jne) sünteesitakse karbiidset päritolu süsinikku.
Särna
pisi|Särna. Silt ütleb: Särna – mägede värav (detsember, 2009) pisi|Särna kirik (juuli, 2011) Särna on koht (rootsi keeles tätort) Rootsis Dalarna läänis Älvdaleni vallas Österdalälveni kaldal, ajaloolise haldusjaotuse järgi Dalarna maakonnas.
Särnas elab 675 elanikku (2015).
Särnas on Särna kirik, Särna vana kirik, talispordirajatisi, supeldav järv.
Dogmadeta teadus
Teos ilmus 2012. aastal pealkirjaga "The Science Delusion: Freeing the spirit of enquiry" Coroneti väljaandel (ISBN 978-1-4447-2795-1). USA-s anti see välja pealkirjaga "Science Set Free: 10 Paths to New Discovery". Eestikeelne tõlge ilmus 2014. aastal raamatusarjas "Transpersonaalse psühholoogia varamu" Andres Tamme tõlkes.
Sissejuhatus: moodsa teaduse kümme dogmat
"Teaduslik maailmavaade" on tohutult mõjukas, sest teadused on olnud nii edukad. Ent praegu ilmnevad teadustes ootamatud raskused. Enamik teadlasi peab enesestmõistetavaks, et need lõpuks lahendatakse tavapärase uurimistöö käigus. Mõned teadlased, sealhulgas Sheldrake, arvavad, et tegu on sügavama tõve tunnusega. Sheldrake väidab, et teadust hoiavad tagasi ammused eeldused, mis on muutunud dogmadeks. Ilma nendeta oleks teadused vabamad, huvitavamad ja mõnusamad. Kõige suurem teaduslik luul on see, et teadus teab juba vastuseid. Ainult üksikasjad on tarvis veel täpsustada. Tänapäeva teadus rajaneb väitel, et reaalsus on materiaalne ehk füüsikaline. Teadvus on aju füüsikalise aktiivsuse kõrvalsaadus. Mateeria on teadvuseta. Evolutsioon on eesmärgita. Jumal on ainult ideena inimese vaimus, seega siis inimeste peades. Need uskumused ei ole mõjukad mitte sellepärast, et enamik teadlasi oleks sellest kriitiliselt mõelnud, vaid sellepärast, et ei ole. Teaduse faktid, teadlaste tehnikad ja neil põhinevad tehnoloogiad on piisavalt reaalsed. Konventsionaalse teadusliku mõtlemise uskumuste süsteem on ühel 19. sajandi ideoloogial põhinev usuakt. See raamat pooldab teadust. Sheldrake tahab, et teadused oleks vähem dogmaatilised ja oleks teaduslikumad.
Teaduslik usutunnistus
Enamik teadlasi peab enesestmõistetavaks järgmist kümmet tuumuskumust:
Kokku moodustavad need materialismi filosoofia või ideoloogia, mis eeldab, et kõik on olemuslikult materiaalne. See uskumuste süsteem sai teaduses valdavaks 19. sajandi lõpus. Paljud teadlased ei teadvusta, et materialism on eeldus. Seda nad peavadki teaduslikuks maailmavaateks.
"Teadusliku maailmapildi" usutavuse probleem
Üle kahesaja aasta on materialistid lootnud, et füüsika ja keemia seletavad lõpuks kõik ära. Nad usuvad, et tulevased avastused õigustavad nende uskumusi. Karl Popper nimetas seda tõotavaks materialismiks. Praegu on materialismil usutavusprobleem, mis 20. sajandil oli kujutlematu.
Materialistid Francis Crick ja Sydney Brenner ütlesid 1963. aastal, et bioloogias on kaks suurt lahendamata probleemi: areng ja teadvus. Asi olevat selles, et nendega pole tegelnud molekulaarbioloogid ega andekad inimesed. Crick ja Brenner kavatsesid need kümne või kahekümne aastaga ära lahendada. Brenner võttis ette arengu, Crick teadvuse. Brenner sai Nobeli auhinna varbussi arengu uurimise eest. Crick viimistles oma viimast käsikirja teadvuse kohta päev enne surma. Tema poja sõnul oli isa motiiv lüüa viimane nael vitalismi kirstu. Arengu ja teadvuse probleem on siiski lahendamata. Pole tõestust, et neid saab ainult füüsika ja keemia abil seletada.
Materialismi järgi on teadvus aju aktiivsus. See on kas epifenomen või teine viis rääkida aju aktiivsusest. Neuroteadlastel ja teadvuseuurijatel ei ole vaimu loomuse asjus üksmeelt. Juhtivates teadusajakirjades ilmub artikleid, mis näitavad materialismi sügavaid probleeme. David Chalmers nimetas subjektiivse kogemuse olemasolu teadvuse raskeks probleemiks.
Mõned materialistid nimetavad end füsikalistideks, rõhutades, et nad panevad lootuse moodsale füüsikale. Aga füsikalismi usutavus on vähenenud neljal põhjusel. Esiteks, mõned füüsikud on väitnud, et kvantmehaanikat ei saa formuleerida vaatleja vaimu arvestamata. Vaimu ei saa füüsikale taandada, sest füüsika eeldab füüsikute vaimu. Teiseks, kõige auahnemad füüsikateooriad stringiteooriad ja M-teooriad viivad füüsika täiesti uuele territooriumile. Stephen Hawkingi mudelist sõltuva realismi järgi tuleb võib-olla eri olukordades rakendada eri teooriaid, millel on erinev arusaam reaalsusest, kusjuures see on aktsepteeritav, kui igas olukorras, milles mitu teooriat on rakendatavad, langevad nende ennustused kokku. M-teoorial on võib-olla 10 500 lahendit, nii et sellega sobib 10 500 erinevate seadustega universumit. Hawking leiab, et võib-olla tuleb loobuda lootusest tuletada vähestest lihtsatest seadustest kõik nähtumuslikud seadused. Mõned füüsikud, näiteks Lee Smolin, on kogu selle lähenemise suhtes väga kriitilised. Stringiteooriad, M-teooriad ja mudelist sõltuv realism on liiga kõikuv alus materialismile või füsikalismile. Kolmandaks, on selgunud, et valdava osa universumist moodustavad tumeaine ja tumeenergia, mille loomus on teadmata. Neljandaks, antroopsusprintsiip ütleb, et kui loodusseadused ja füüsikakonstandid oleksid Suure paugu hetkel olnud pisut teistsugused, ei oleks bioloogiline elu saanud tekkida ja poleks meid sellest mõtlemas. Kas siis jumalik vaim tegi algusest peale peenhäälestuse? Et vältida Jumala kui Looja uuel kujul sissetoomist, eelistab enamik juhtivaid kosmolooge uskuda, et meie universum on üks tohutu paljudest paralleeluniversumitest, milles on erinevad seadused ja konstandid (ka M-teooria viib sellele mõttele). Me oleme juhtumisi selles universumis, kus on meie jaoks sobivad tingimused. See multiversumiteooria rikub Ockhami habemenuga. Ja seda ei saa testida. Ja see ei saa ka Jumalast lahti, sest lõpmatu Jumal võib olla lõpmata paljude universumite Jumal.
Materialism ei ole oma tõotusi täitnud ja selle veksleid on tabanud hüperinflatsioon.
Proloog: teadus, religioon ja võim
Teadus on mõjukam kui mis tahes muu mõttesüsteem ajaloos. Kuigi suurem osa mõjust tuleb praktilistest rakendustest, on sellel ka suur intellektuaalne ligitõmbavus.
Teaduspreesterlus
Francis Bacon nägi organiseeritud teaduse võimu kõige paremini ette. Ta pidi näitama, et võimus looduse üle ei ole midagi karta. Tollal kardeti nõidust ja musta maagiat. Bacon väitis, et teadmise looduse kohta annab Jumal. Teadus on naasmine Aadama süütusse. Bacon võrdsustas teadmise loodusest loomadele nimede andmisega (1Ms:19–20). Ta oli veendunud, et inimesed hakkavad teadmist looduse kohta targalt ja hästi rakendama. Selleks on tarvis organiseeritud uurimistööd. Raamatus "Uus Atlantis" kujutab Bacon riiki, milles otsuseid teevad autoriteetsed, väärikad teaduspreestrid. Teadusordu käsutuses on aparatuur ja ruumid uurimistöö tegemiseks. See visioon aimas ette paljusid institutsionaliseeritud uurimistöö jooni ning inspireeris Kuningliku Seltsi ja teiste teadusakadeemiate asutamist. Akadeemiad ei saavutanud siiski sellist hiilgust ja poliitilist võimu. Baconi nägemuses olid teaduspreestrid riigi patronaaži all samamoodi nagu riigikirik. Ja tõepoolest, teaduse ja riigi lahutamist ei ole toimunud. Riik toetab teadust ja teadlased mõjutavad poliitikat. Riiklik toetus teadusele sai Prantsusmaal ja Saksamaal alguse varem kui Suurbritannias ja USAs.
Louis Pasteur propageeris teadust kui tõde leidvat religiooni, mille templid on laborid, mis võimaldavad välja arendada inimeste kogu potentsiaali.
20. sajandi alguseks oli teadus peaaegu täielikult institutsionaliseerunud ja professionaliseerunud ning pärast teist maailmasõda kasvas riigi ja firmade toetusel tohutult. Kõige rohkem raha selleks kulutatakse USAs. Väike osa sellest läheb teadlastele, kes taotlevad süütut teadmist.
Kõigeteadmise fantaasia
Teadlased on püüelnud täieliku Jumala-sarnase teadmise poole. Pierre-Simon Laplace kujutles teadlasvaimu, kes kõike teab ja ennustab: kui intellekt teab kõiki jõude ja algtingimusi, saab ta kõike ennustada ja minevikku vaadata. Thomas Henry Huxley leidis, et kosmilise auru järgi saaks ennustada ka näiteks Suurbritannia fauna seisu 1869. aastal. Determinismi rakendamine ajule viis järeldusele, et vaba tahet ei ole. See veendumus ei põhinenud teaduslikel tõenditel, vaid eeldusel, et kõik on matemaatiliste seadustega täielikult determineeritud. Praegugi eeldavad paljud teadlased, näiteks Patrick Haggard, et vaba tahe on illusioon. Pole isegi mittemehaanilist mina, kes saaks valikuid teha. Eraelus aga Haggard ei tunne, et tema valikud oleks ette määratud.
Indeterminism ja juhus
Määramatuse printsiip kvantfüüsikas näitas, et indeterminism on füüsikalise maailma olemuslik joon ning füüsika saab teha ainult tõenäosuslikke ennustusi. Kas see puudutab vaba tahte küsimust? Kui see indeterminism on puhtjuhuslik, siis mitte, sest juhuslikud valikud ei ole vabamad kui determineeritud valikud. Neodarvinismis on juhuslikkus keskne juhuslike mutatsioonide (kvantsündmuste) tõttu. Kui mutatsioonid oleksid teistsugused, siis evolutsioon toimuks teisiti. Evolutsioon ei ole ennustatav. Stephen Jay Gould ütleb, et kui evolutsioon algaks otsast peale, oleks selle tulemused praeguseks teistsugused. On selgunud, et peaaegu kõik loodusnähtused on tõenäosuslikud, sealhulgas turbulents, lainete murdumine rannal ja ilm. Need ei ole täpselt ennustatavad. Kindlus on igapäevamaailmas sama saavutamatu nagu kvantfüüsikas. Isegi planeetide liikumine on pikas perspektiivis kaootiline. Usk determinismisse on osutunud luuluks.
Veel fantaasiaid kõigeteadmisest
Aastal 1888 kirjutas Simon Newcomb, et me tõenäoliselt oleme lähenemas võimalike astronoomiateadmiste piirini. Aastal 1894 kuulutas Albert Michelson, et füüsika tähtsamad seadused ja faktid on kõik avastatud ning on väga vähe tõenäoline, et tulevased avastused neid asendama sunnivad. Aastal 1900 kuulutas William Thomson, et füüsikas pole enam midagi uut avastada, jääb ainult aina täpsem mõõtmine. 20. sajand tõi kvantfüüsika, relatiivsusteooria, tuumalõhustumise ja tuumasünteesi, teised galaktikad ja Suure paugu teooria. Aastal 1997 avaldas John Horgan raamatu "The End of Science: Facing the Limits of Knowledge in the Twilight of the Scientific Age". Ta ütles, et suurte teadusavastuste aeg on võib-olla läbi. Aga see ei ole nii, sest iga vastuse saab asendada huvitavamate ja viljakamate küsimustega.
Teadus ja kristlus
Mehhanitsistliku teaduse rajajad Johannes Kepler, Galileo Galilei, René Descartes, Francis Bacon, Robert Boyle ja Isaac Newton olid kõik tõsised kristlased. 17. sajandi teadus lõi nägemuse universumist kui masinast, mille Jumal on arukalt kavandanud ja käivitanud. Kõike valitsevad igavesed matemaatilised seadused, mis on ideed Jumala vaimus. See filosoofia oli pöördeline, sest see hülgas animistliku vaate loodusele. Enne olid õpetlased ja teoloogid õpetanud, et universum on elus ja seda läbistab Jumala vaim. Taimedel, loomadel ja inimestel on hing. Taevakehad ja Maa on elusolendid, millel on ingellik intellekt. Nüüd aga sai materiaalsest maailmast hingetu masin. Mittemateriaalsed on üksnes inimeste vaimud ning osa vaimumaailmast, kuhu kuuluvad inglid ja Jumal. Keegi ei teadnud, kuidas vaim ja keha inimeses seotud on, aga Descartes paigutas nende vastastikuse toime käbinäärmesse.
Pärast esialgseid konflikte tõmbusid religioon ja teadus vastastikusel nõusolekul kumbki oma valda. Teineteise valda ei sekkutud kuni võitleva ateismi tekkeni 18. sajandi lõpus. Veel Stephen Jay Gould ütles, et teaduse valda kuulub see, millest universum koosneb ja miks ta niimoodi töötab, religiooni valda viimse tähenduse ja moraalse väärtuse küsimused. Ent võitlevad materialistid on selle jaotuse hüljanud, pidades seda intellektuaalselt ebaausaks või nõrgamõistuslike pelgupaigaks.
Ateistide uskumused
Materialism sai institutsioonilises teaduses valdavaks 19. sajandi teisel poolel. Ateistid peavad materialismi teaduslikuks faktiks. Koos ideega, et universum on termodünaamika teise seaduse järgi nagu aurumasin, millel hakkab aur otsa saama, viis see rõõmutu maailmapildini: inimese on juhuslikult põhjustanud eesmärgita põhjused, hauatagust elu ei ole, inimkond hukkub koos päikesesüsteemiga. Mõned teadlased aktsepteerivad seda, aga paljudel on filosoofia või usk, mis seda pilti piirab. Ka evolutsiooniline kosmoloogia, kvantfüüsika ja teadvuseuuringud näitavad neid vaateid vanamoodsana. Teadus on oma rakenduste edu tõttu väga prestiižne. Seda tervitatakse peaaegu igal pool, ja materialism käib teaduse juurde. Aga enamik India teadlasi palub jumalustelt abi, et teaduses edukas olla. Materialism on teaduse mängureegel, mida vähesed teadlased vaidlustavad, kui nad just pole pensionil või Nobeli auhinna saanud. Mõned teadlased ja intellektuaalid on aga veendunud ateistid, mõnest on saanud ateismi misjonärid, kes võitlevad ebausu, religiooni ja kergeusklikkusega. Tuntuks on saanud Sam Harrise "The End of Faith: Religion, Terror, and the Future of Reason", Daniel Dennetti "Breaking the Spell", Christopher Hitchensi "God Is Not Great: How Religion Poisons Everything" ja Richard Dawkinsi "The God Delusion". Ent vähesed ateistid usuvad ainult materialismi. Enamik on sekulaarsed humanistid, kes usuvad Jumala asemel inimkonda. Teaduse abil lähenevat inimesed Jumala-sarnasele kõigeteadmisele. Jumal ei mõjutavat ajaloo käiku, vaid inimesed olevat võtnud vastutuse enda õlgadele. Sekulaarne humanism on kristluselt pärinud usu inimelu ainulaadsesse tähtsusse ja tulevasse päästesse.
Ka need materialistid, kes ei usu inimkonna progressisse, eeldavad, et teadus lõpuks näitab, et nende uskumused on tõesed. Ka see on usk.
Dogmad, uskumused ja vaba uurimistöö
Juurdunud uskumuste küsimärgi alla seadmine ei ole teadusevastane, vaid on teaduses keskne. Teadus ei ole positsioon ega uskumuste süsteem, vaid protsess. Uued tulemused sünnivad siis, kui teadlased saavad vabalt esitada uusi küsimusi ja luua uusi teooriaid. Thomas Kuhn väitis raamatus "Teadusrevolutsioonide struktuur", et normaalteaduse perioodidel on enamikul teadlastel ühine reaalsuse mudel ja küsimise viis – paradigma. Normaalteaduses seletatakse olematuks kõik, mis raamistikku ei sobi. Anomaalsed faktid kuhjuvad, kuni saabub kriis. Teadusrevolutsooon toimub, kui teadlased võtavad omaks inklusiivsemad mõtlemis- ja praktikaraamistikud, mis võimaldavad haarata fakte, milles enne nähti anomaaliaid. Algab uus normaalteaduse faas. Kuhn aitas koondada tähelepanu teaduse ühiskondlikule aspektile. Teadlased alluvad kõigile tavalistele ühiskondliku elu piirangutele, sealhulgas kolleegide surve ja vajadus alluda rühma normidele. Teadussotsioloogid on uurinud, kuidas teadust tegelikult tehakse, kuidas teadlased kasutavad ressursse ja tulemusi oma võimu ja mõju suurendamiseks ning võitlevad rahastamise, prestiiži ja tunnustuse pärast. Üks mõjukamaid uurimusi selles suunas on Bruno Latouri "Science in Action: How to Follow Scientists and Engineers Through Society". Latour pani tähele, et teadlased eristavad teadmist ja uskumusi. Asjatundjad teavad oma valdkonna nähtusi, teistel on ainult moonutatud uskumused, irratsionaalsed ideed, nad on eelarvamuste küüsis. Kui ainult õnnestuks kõrvaldada tegurid, mis eelarvamusi alal hoiavad, saaksid teised kohe ja ilma vaevata nähtustest hästi arusaavateks. Tuleb lihtsalt kasutada haridust ja meediat. 19. sajandist saadik ongi usk materialismisse kasvanud, kuigi asjaosalised teavad teadusest enesest väga vähe. Nad on teaduse kiriku ehk stsientismi kogudus, teadlased on selle preestrid, nagu ütles Ricky Gervais. Ta ütles, et teadus otsib tõde, ta teab, mida ta teab ja mida ta ei tea, ta tugineb ainult tõenditele, mis kogu aeg täiustuvad, ta võtab arvesse uusi fakte, ta ei jää millegi juurde traditsiooni pärast. See pilt ei ole õige, aga ideaalina on see väga hea.
Sheldrake tahab nüüd rakendada neid ideaale teadusele endale. Ta tahab teada saada, mida teadus tegelikult teab ja mida mitte. Ta vaatleb materialismi kümmet tuumõpetust tõendite ja uute avastuste valguses. Ta ei hoia kinni materialismist sellepärast, et see on traditsioon.
1 Kas loodus on mehaaniline?
Võib tunduda imelik, miks teadlased ütlevad, et loomad ja taimed on masinad ning inimesed on robotid, mida juhib arvutitaoline aju geneetiliselt programmeeritud tarkvaraga. Miks mitte organismid, mis on iseorganiseeruvad ja millel on omaenda eesmärgid? Masinaid kavandab väline vaim. Nende osad panevad kokku välised masinategijad ja neil pole omasid eesmärke.
Moodne teadus sai alguse sellest, et hüljati orgaaniline maailmakäsitus. Juhtivaks sai masinametafoor. See oli vabastav, sest uus mõtteviis julgustas masinate leiutamist ja tehnika arengut.
Enne 17. sajandit peeti universumit ja taevakehi organismideks. Astronoomilisi kelli oli ehitatud juba ammu, aga keegi polnud arvanud, et universum ongi nagu kellavärk. Nüüd hakati nii arvama: tähed ja planeedid alluvad ebaisikulistele mehaanikaprintsiipidele, mitte hingedele ega vaimudele. Selle käsituse algatajate seas oli Johannes Kepler. Galileo Galilei järgi juhivad kõike "halastamatud, muutumatud" matemaatilised seadused. Kellaanaloogia oli eriti veenev sellepärast, et kell töötab eneseküllaselt. See on hea metafoor ka sellepärast, et see on hea näide teadmisest tänu konstrueerimisele. See, kes oskab masina konstrueerida, oskab selle ka ümber konstrueerida. Teadmine on jõud.
Elusorganismidelt bioloogilistele masinatele
Matemaatiline füüsika sai 17. sajandil populaarseks osalt sellepärast, et see paistis ilmutavat igavesi tõdesid, mis ületavad usukonfliktid. Mehhanitsistliku teaduse rajajad leidsid, et on leidnud uue viisi aru saada, kuidas loodus on seotud Jumalaga. Inimesed omandavad Jumala-sarnase matemaatilise kõikteadmise, mis on kõrgemal inimlikust piiratusest. Galilei silmis on loodus kehastunud matemaatiline süsteem.
Ent meie kogemus ei ole matemaatiline, vaid meeleline. Galilei ja tema järglased pidid eristama matemaatiliselt kirjeldatavaid primaarseid kvaliteete ning subjektiivseid sekundaarseid kvaliteete. Nad pidasid reaalset maailma objektiivseks, kvantitatiivseks ja matemaatiliseks.
René Descartes oli mehhanitsistliku maailmavaate põhiline propageerija. Ta laiendas masinametafoori elule. Descartes lõikas lahti elusaid loomi, et uurida südame tööd. Descartes esitas argumendina loomade masinlikkuse kasuks, et kui ehitada tehislik automaat, mis on loomaga äravahetamiseni sarnane, siis ei ole võimalik teada saada, et sel ei ole täiesti sama loomus nagu loomal. Ta pani aluse mehhanitsistlikule bioloogiale ja meditsiinile, mis on seniajani ortodokssed. Elu masinateooriat ei võetud 17. ja 18. sajandil siiski nii kergesti omaks kui universumi masinateooriat. Descartesi õpetus paistis õigustavat loomade julma kohtlemist, sealhulgas vivisektsiooni, ning selle järgijate testiks öeldi olevat see, kas nad löövad oma koera jalaga. Ainult inimene on Descartesi järgi arukas ja teadvusega, sest tal on mittemehaaniline mittekehaline vaim. Me oleme elu masinateooriaga nii harjunud, et meil on raske aru saada, kui murranguline oli Descartesi vaade. Seni oli ülikoolides õpetatud põhiliselt Aristotelese ja Aquino Thomase vaadet, et taime ja looma keha vormib hing, mis tõmbab seda küpse vormi poole. See hing ei ole üleloomulik, vaid looduslik. Ka magnetile omistati hing. Kui magnetit kuumutada, siis ta kaotab hinge ja sureb. Nüüd räägitakse hinge asemel väljast.
Enne mehhanitsistlikku pööret oli kolm seletustasandit: keha, hing ja vaim. Kehad ja hinged olid looduse osad, vaimud olid mittemateriaalsed, kuid olid hingede kaudu vastastikuses toimes kehastunud olenditega
Paul Johann Körber
Paul Johann Körber (20. oktoober 1735 Tarvastu – 14. november 1795 Võnnu) oli Eesti vaimulik.
Dogmadeta teadus
Elusorganismidelt bioloogilistele masinatele
Inimese vaim (mõistuslik hing) oli kristliku teoloogia järgi potentsiaalselt avatud Jumala Vaimule. Pärast mehhanitsistlikku pööret jäid järele ainult kehad ja vaimud. Hingede kaotamine eraldas inimese kõikidest teistest loomadest. Mõistuslik hing oli nagu mittemateriaalne kummitus keha masinavärgis.
Paul Johann Körber
Körber lõpetas Tartus linnakooli ja Riias gümnaasiumi. Õppis usuteadust Halle (immatrikuleeriti 21. septembril 1754), Jena (immatrikuleeriti 7. novembril 1755) ja Erfurdi (immatrikuleeriti 25. juunil 1756; lõpetas 1759) ülikoolis. Körber töötas pärast ülikooli lõpetamist koduõpetajana. Ordineeriti 24. mail 1764 õpetajaks.
Dogmadeta teadus
Elusorganismidelt bioloogilistele masinatele
Kuidas saab mõistuslik hing ajuga vastastikuses toimes olla? Descartes spekuleeris, et see toimub käbinäärmes. Hing on nagu mehike käbinäärmes, kes juhib aju veevärki. Närvid on nagu torud, ajuõõned nagu reservuaarid, lihased nagu vedrud ja hingamine nagu kella liikumine. Elundid on nagu veeaia automaadid ja kehatu mehike nagu aia allikahoidja. Välised esemed, mis stimuleerivad meeleelundeid, on nagu allikagrottides käijad, kes teadmatult käivitavad liikumised, mis nende silme ees toimuvad. Nad ei saa grotti sisse minna, astumata kividele, mis on niiviisi seatud, et kui nad näiteks lähenevad suplevale Dianale, siis see peidab end pilliroogu. Kui selles masinas on mõistusega hing, siis ta istub põhiliselt ajus nagu allikahoidja, kes peab olema paakide juures, kuhu allika torud tagasi tulevad, kui ta tahab neid liikumisi esile kutsuda, ära hoida või muuta.
Paul Johann Körber
Ta oli aastatel 1764–1792 Tori koguduse õpetaja. 22. juulil 1791 tabas teda katsumus: välk lõi kirikumõisa põlema, pere 15 lapsest jäid elama 9. 1792–1795 teenis ta Võnnu Jakobi kogudust.
Dogmadeta teadus
Elusorganismidelt bioloogilistele masinatele
Mehhanitsistliku pöörde viimane samm on seletustasandite vähendamine ühele. Jääb ainult mateeria. See on materialism, mis sai teaduses valdavaks 19. sajandi teisel poolel. Enamik teadlasi jäi siiski dualistideks ja kasutas edasi dualistlikke metafoore. Keha ja vaimu suhet mõeldi tavaliselt homunkuluse kaudu, kuid see metafoor kohanes tehnika arenguga. 20. sajandi keskpaigas oli see aju telefonioperaator, kes nägi välismaailma projitseeritud pilte nagu kinos. Masinakummitused olid implitsiitsed, kuid need ei olnud seletuseks, sest ka neis pidid olema homunkulused, mis viib lõputu regressini.
Kui mõte homunkulusest ajus paistab liiga naiivne, siis personifitseeritakse aju ennast. Paljudes populaarteaduslikes kirjutistes vaimu loomuse kohta räägitakse aju tajumustest ja otsustest, väites samal ajal, et aju on lihtsalt masin. Näiteks arvab Anthony Grayling, et aju eritab religioosseid ja ebausklikke uskumusi. Aju on uskumuste mootor, mis püüab sellesse kallatavast infost alati tähendusi leida. Kui ta on uskumuse leidnud, siis ta ratsionaliseerib selle seletustega, peaaegu alati tagantjärele. Ta otsib oma uskumustele kinnitust, jäädes pimedaks sellele, mis neile vastu räägib. See kõlab pigem vaimu kui aju kirjeldusena. Grayling ei seleta aju ja vaimu seost ega seda, kuidas tema ajul õnnestus mitte olla pime selle suhtes, mis tema uskumustele vastu räägib. Praktikas on mehhanitsistlik teooria usutav ainult sellepärast, et ta toob mittemehhanitsistliku vaimu salaja sisse. Kas teadlane, kes propageerib materialismi, tegutseb mehhanitsistlikult? Enda arvates mitte. Paistab, et tema argumentides on alati varjatud klausel, et ta ise mehhanitsistliku determinismi alla ei kuulu. Ta usub, et ta esitab tõeseid vaateid, mitte ei tee lihtsalt seda, mida aju teda tegema paneb. Tundub võimatu olla järjekindel materialist. Bioloogias võtab see dualism molekulide personifitseerimise kuju.
Paul Johann Körber
Isiklikku
Tema isa Johann Friedrich Körber oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja. Tema teise naise isa August Heinrich Vick oli Muhu Katariina koguduse õpetaja. Poeg Eduard Philipp Körber oli Võnnu Jakobi koguduse õpetaja, pojapoeg Carl Eduard Anton Körber oli Vändra Martini koguduse õpetaja, pojapoeg Ludwig August Immanuel Körber oli Võnnu, Rannu ja Rõngu Mihkli koguduse õpetaja, pojapoeg Martin Georg Emil Körber oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja. Tema tütarde Helene ja Karoline abikaasaks oli Otepää Maarja koguduse õpetaja Bernhard Gottlieb Hehn.
Dogmadeta teadus
Mehaanilise looduse Jumal
Kuigi praegu kasutatakse looduse masinateooriaga materialismi, toetas see moodsa teaduse rajajate silmis kristlust. Masinal on mõte ainult siis, kui keegi on selle konstrueerinud. Näiteks Robert Boyle nägi looduse mehaanilist korda Jumala kavandi tõendina. Isaac Newton pidas Jumalat mehaanikas ja geomeetrias väga osavaks.
Mida paremini maailma masin töötab, seda vähem vajalik on Jumala jätkuv tegevus. 18. sajandi lõpuks arvati, et taeva masinavärk töötab perfektselt, ilma et Jumal peaks sekkuma. Paljud teadusmeelsed intellektuaalid asendasid kristluse deismiga. Ülim Olend kavandas maailmamasina, lõi selle, pani selle liikuma ja jättis selle automaatselt käima. Ta ei sekku maailma ja teda pole mõtet paluda. Religioossel praktikal pole mõtet. Voltaire ja teised valgustusfilosoofid lisasid deismile kristluse hülgamise. Mõned kristluse kaitsjad võtsid mehhanitsistliku teaduse eeldused omaks. Mehhanitsistliku teoloogia kuulsaim propageerija oli William Paley. Raamatus "Natural Theology" väitis ta, et kui keegi leiaks kella, siis ta peaks jõudma järeldusele, et pidi olema käsitööline, kes kujundas selle selleks otstarbeks, mida me näeme seda täitvat. Sama lugu on näiteks silmaga, mille kavandaja oli Jumal. 19. sajandi Suurbritannias kirjutasid vaimulikud palju raamatuid loodusloost. Näiteks Francis Morris kirjutas raamatu liblikatest, mis näitas looduse ilu. Morris uskus, et Jumal on igasse inimesse pannud vaistliku üldise loodusearmastuse, et nad naudiksid vaateid, milles Looja näitab kõigeväelise oskuse lõpmatut tarkust.
Sellise loomuliku teoloogia hülgaski Charles Darwin oma loodusliku valikuga evolutsiooniteoorias. Sellega ta õõnestas elu masinateooriat ennast. Vaidlus, mille ta esile kutsus, pole vaibunud, praegu vaieldakse intelligentse disaini üle. Selle propageerijad osutavad selle, et selliseid keerulisi struktuure nagu selgroogse silm või bakteri vibur on raske, kui mitte võimatu seletada juhuslike mutatsioonide jada ja loodusliku valikuga; seletuseks oleks komponentide arukas loov kokkupanemine. Raskus on siin see, et tuleb eeldada välist vaimu. Aga pole tarvis valida juhuse ja välise intellekti vahel. Võib-olla on organismidelgi sisemine loovus, nagu meil endilgi. Kui meil on uus idee või kui me leiame uue tee millegi tegemiseks, siis me ei tee nii, et kavandame kõigepealt idee ja siis paneme selle oma vaimu. Uued ideed lihtsalt toimuvad, ja keegi ei tea, kuidas või miks. Inimestel on seesmine loovus, ja võib-olla on see kõigil organismidel. Masinatel peavad olema välised konstrueerijad, organismidel ei pea. Uskumus, et taimed ja loomad on Jumala konstrueeritud, ei olegi kristluse traditsiooniline osa, vaid pärineb 17. sajandi teadusest. Jumal ei loonud taimi ja loomi vahetult, vaid Emakese Maa vahendusel.
Kui loodus tuli jälle elule
Valgustusmõtlejad uskusid mehhanitsistlikusse teadusesse, mõistusesse ja inimkonna progressisse. Valgustuse ideed ja väärtused mõjutavad ikka veel meie haridus-, ühiskonna- ja poliitikasüsteemi. Aga romantism oli levinud reaktsioon valgustususule. Romantikud rõhutasid mõistuse asemel emotsioone ja esteetikat. Nad nägid loodust elusana ja arenevana. Friedrich Wilhelm Joseph Schellingi raamat "Ideen zu einer Philosophie der Natur" kujutas loodust vastandlike jõudude võitlusena, mille kaudu mateeria tuuakse elule. Esimesed evolutsiooniteooriad tekkisid selles kontekstis. Mõned teadlased, luuletajad ja filosoofid sidusid seda elusloodusefilosoofiat Jumalaga, kes pani loodusesse elu ja laskis sel ise areneda. Teised, näiteks Percy Shelley, kuulutasid end ateistideks, kuid nad uskusid, et looduses on elav jõud, mida Shelley nimetas Universumi hingeks, Kõikpiisavaks jõuks ja Looduse Vaimuks. Ta oli ka üks esimesi vegetariaanluse eestvõitlejaid, sest ta väärtustas loomi kui tundlikke olendeid.
Romantikud jätsid lääne kultuuri püsiva lõhe. Haritud äri- ja poliitikainimeste seas on loodus mehhanitsistlik, loodusvarade elutu allikas, mida saab kasutada majanduse arenguks. Tänapäeva majandus on rajatud sellele arengule. Aga lapsi kasvatatakse sageli muinasjuttude animistlikus õhustikus. Elusat maailma ülistatakse kunstiteostes. Loodust samastatakse maaga, rikkumata metsiku loomusega. Paljud linnainimesed unistavad kolimisest maale või suvilast. Meie erasuhted maaga eeldavad, et loodus on elus. Mehhanitsistliku teadlase või tehnokraadi silmis on loodus neutraalne ja elutu. Selle arendamine kuulub inimkonna progressi juurde. Aga sageli on samadel inimestel eraelus teistsugune hoiak. Avalik ratsionalism ja privaatne romantism on lääne elulaadile ammu omane olnud, aga see on üha vähem jätkusuutlik. Meie privaatne ja avalik elu on aina rohkem läbi põimunud. Seda uut teadvust väljendab taasärganud avalik teadlikkus Gaiast. Aga isegi kõige materialistlikuma teadusliku mõtlemise pinna all ei olnud jumalannad kuigi sügaval.
Evolutsiooni jumalannad
Erasmus Darwin tahtis suurendada looduse tähtsust ja vähendada Jumala rolli. Taimede ja loomade spontaanne evolutsioon rääkis vastu loomulikule teoloogiale ning õpetusest, et Jumal on kavandaja. Erasmus Darwini (Zoönomia) arvates on Jumal andnud elule või loodusele loovuse, mis nüüd ilmneb ilma Jumala juhatuseta ega sekkumiseta. Elusolendid olevat isetäiustuvat ning vanemate pingutused päranduvat järglastele. Jean-Baptiste Lamarcki arvates omandavad loomad reaktsioonina loodusele uusi harjumusi ning need päranduvad järglastele. Elus kätkev jõud loob aina keerukaimad organisme, nii et tekib progressi redel. Elu jõud pärineb Ülimalt Autorilt, kes lõi asjade korra, mis tekitas järk-järgult kõik, mida me näeme. Mõlemad olid romantilised deistid, samuti Robert Chambers (Vestiges of the Natural History of Creation), kelle järgi looduses edeneb Jumalast antud "loomisseaduse" tõttu kõik kõrgema oleku poole. Kuigi see teos oli nii religiooni kui ka teaduse seisukohast vaieldav, oli see, nagu Lamarcki teooriagi, ligitõmbav ateistidele, sest see kaotas vajaduse jumaliku kavandaja järele. Chambers, Lamarck ja Erasmus Darwin õõnestasid peale mehhanitsistliku teoloogia ka mehhanitsistlikku eluteooriat. Elutu masinavärgi sees ei saa olla elu jõudu, enesetäiustumise võimet ega loovust. Need teooriad demüstifitseerisid Jumala loovuse, müstifitseerides evolutsiooni.
Charles Darwini ja Alfred Russel Wallace'i loodusliku valikuga evolutsiooni teooria püüdis demüstifitseerida evolutsiooni. Looduslik valik on pime ja ebaisikuline ega nõua Jumala toimimist. Ta suretab välja organismid, mis pole ellujäämiseks kohased, ja soosib paremini adapteerunud organisme. Loovuse allikas on loomades ja taimedes enestes: nad varieeruvad spontaanselt ja adapteeruvad uute asjaoludega. Darwin ei andnud sellele loovale jõule seletust. Ta hülgas kavandava Jumala ning omistas kogu loovuse Loodusele. Loodus saab teha kõike, mida Paley arvates teeb Jumal. Ent Loodus ei ole elutu mehaaniline süsteem. Darwini kõnepruugi järgi tuleb välja, et Loodus on Ema, kelle rüpest võrsub kogu elu ja kelle juurde kogu elu tagasi läheb. Ta on imeliselt viljakas, kuid ka julm ja kohutav, ta õgib oma järglasi. Ta on loov, kuid ka hävitav. Looduslik valik on jõud, mis on lakkamatult valmis tegutsema, ja ta tegutseb tappes.
Charles Darwin, nagu ka Erasmus Darwin ja Lamarck, uskus harjumuste pärandumisse. Neodarvinistlik evolutsiooniteooria hülgas omandatud tunnuste pärandumise. Organismid pärivad geenid vanematelt ning annavad need muutmata kujul järglastele edasi, kui ei esine mutatsioone. Jacques Monod võttis selle teooria kokku raamatus "Le Hasard et la Nécessité". Need näiliselt abstraktsed printsiibid on neodarvinismi varjatud jumalanna. Juhus on Fortuna, kelle rattad toovad õnne ja ebaõnne. Fortuna on pime ja teda on sageli kujutatud loori või silmadele seotud sidemega. Percy Shelley nimetas Paratamatust Kõikpiisavaks Jõuks ja Maailma Emaks. Ta on ka Saatus, kes ilmutab end kolm moirana. Neodarvinismis vastavad moirade elulõngale DNA molekulid. Materialism on nagu ebateadlik Suure Ema kultus. Ema arhetüüp võtab mitmeid kujusid, nagu Emake Loodus, Ökoloogia ja Majandus, mis toidab meid ja hoiab meid elus, nagu emarindki, nõudmise ja pakkumise alusel. Arhetüübid on võimsamad, kui need on ebateadlikud, sest siis ei saa neid proovile panna ega arutada.
Elu murrab mehaanilistest metafooridest välja
Teaduses esitas elu masinateooriale väljakutse vitalism. Vitalistide arvates ei ole organismid lihtsalt masinad, vaid on päriselt elus. Füüsika- ja keemiaülesed organiseerivad printsiibid annavad neile vormi ja otstarbekohase käitumise ning on aluseks nende instinktidele ja intellektile. Justus von Liebig väitis, et kuigi keemikud oskavad analüüsida ja sünteesida orgaanilisi aineid, ei suuda nad kunagi luua silma ega lehte. Olevat põhjus, mis kombineerib elemente uuteks vormideks, nii et tekivad vormid ja omadused, mis esinevad ainult organismiks. Vitalismis elas edasi maailmavaade, et organisme organiseerivad hinged. Vitalism oli kooskõlas ka romantilise nägemusega elusloodusest. Hans Driesch ja mõned teised vitalistid rääkisidki sellepärast hingedest. Driesch pani taimede ja loomade vormid ja eesmärgid mittemateriaalse organiseeriva printsiibi arvele. Ta nimetas selle entelehhiaks, kasutades Aristotelese sõna. Driesch viitas sellele, et kui embrüote arengut häirida, siis need võtavad ikkagi selle vormi, mille poole nad arenevad. Ta näitas katseliselt, et kui merisiiliku embrüo pooleks lõigata, tekib kaks väikest tervet merisiilikut, mitte kaks poolikut. Entelehhia tõmbab neid täiskasvanud merisiiliku vormi poole.