cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eestimaa Ühendatud Vasakpartei
Ajalugu
2023. aasta Riigikogu valimistele mindi koos liikumisega Koos/Вместе, mille juhid on Oleg Ivanov ja Aivo Peterson ning mis on silma paistnud sellega, et kordab Kremli seisukohti Ukraina sõja kohta.
Ameerika Ühendriikide Siseministeerium
Ameerika Ühendriikide Siseministeerium (inglise keeles Department of the Interior) on USA ministeerium, mis tegeleb riigisiseste küsimustega.
Erinevalt Euroopas levinud tavast ei tegele see ministeerium riigisisese julgeolekuga (sellega tegeleb Sisejulgeolekuministeerium), vaid riigimaa majandamisega. Lisaks kuulub siseministeeriumi haldusalasse indiaani reservaatidega tegelemine.
Ameerika Ühendriikide Kongress arutas siseministeeriumi loomist juba 1789, kuid ei loonud seda. Vastavate küsimustega tegeles põhiliselt Riigidepartemang. Järgmise poole sajandi jooksul kerkis see teema aeg-ajalt ikka üles, näiteks pooldasid siseministeeriumi loomist presidendid James Madison ja James Polk. 1849. aasta alguses esitas tollane rahandusminister Robert Walker aruande, milles väitis, et paljud ametid kuuluvad ministeeriumide alla, millega neil on vähe pistmist. Nii kuulus maa-amet rahandusministeeriumi alla, indiaanlaste amet sõjaministeeriumi alla ja patendiamet riigidepartemangu alla. Walker soovitas paljud niisugused bürood koondada loodava siseministeeriumi haldusalasse. Vastav seaduseelnõu valmis kiiresti, läbis Esindajatekoja juba 15. veebruaril 1849 ja Senati 3. märtsil 1849, uue presidendi Zachary Taylori ametissevannutamise eelõhtul.
2004. aasta seisuga vastutas siseministeerium 2,05 miljoni km² maa (viiendik USA maismaast), 476 tammi, 348 veehoidla, 388 rahvuspargi, mälestusmärkide, merekallaste ja 544 reservaadi eest. Siseministeeriumi kaudu kulutati 28% kogu riigis tarbitud elektrist.
Tähe tänav
pisi|Tähe 20 pisi|Tähe 95
Tähe tänav on 4,1 km pikkune tänav Tartus. See algab Riia ja Võru tänava ristist, kulgeb läbi Karlova ja Ropka linnaosa ning ulatub Ropka tööstusrajoonis linnapiirini.
Tähe tänavaga ristuvad Väike-Tähe tänav (paremalt), Päeva tänav (vasakult), Koidu tänav (paremalt, Päeva tänava vastas oleva majadevahelise sissesõidu kaudu), Pargi tänav (vasakult), Lootuse tänav (paremalt), Eha tänav, L. Tolstoi tänav (vasakult), Õnne tänav, Kuu tänav, Vaba tänav, Sõbra tänav, Saekoja tänav, Nigula tänav (paremalt), Purde tänav (vasakult), Alevi tänav (paremalt), Tehase tänav (vasakult), Kuru tänav (paremalt), veelkord Tehase tänav, Teguri tänav, sadama raudtee, Ropka tänav (paremalt), Ropka tee (vasakult), Aardla tänav (Tähe tänav jõuab Aardla tänava algusse, Ropka tee ristil, ja jätkub Aardla tänava algusest sadakond meetrit edasi), Sirbi tänav (paremalt), Ropkamõisa tänav (vasakult), Sepa tänav, Ringtee.
Ajalugu
Tänava nimi oli saksa keeles Sternstrasse. pisi|Endine baltisaksa [[korp! Estonia konvent (nüüd korp! Rotalia konvendihoone) Tähe tänav 3]] Korporatsioon Estonia hoonele Tähe tänaval pandi nurgakivi 13. aprillil 1885 ning 20. augustil 1886 pühitseti juba maja avamist. Maja ehitusplaani koostas Tartu ülikooli arhitekt Reinhold Guleke, kelle projekteeritud on ka korporatsiooni Livonia konvent, Magasini tänava võimla, Uus Anatoomikum ja Tartu Õlletehase hoone. Maja asus tollal linnaservas, selle ümber istutati park ja rajati iluaed koos muruväljakuga ja majaesise ringsõiduteega.
Varem oli Tähe tänava Riia tänava poolne ots veidi Emajõe pool, Tähe tänav ristus siis Lille tänava ja Riia tänavaga ning ulatus (hiljem Wilhelm Struve tänavaks nimetatud osa kaudu) Tiigi tänava alguseni. Tähe tänava pikendusel asus siis Tartu tähetorn.
Tähe tänava piirkonna hoonestus sai suuri sõjakahjustusi 1941. aasta suvel
Finnbjorn Vang
Finnbjorn Vang (sündinud 1978) on Fääri saarte maletegelane.
Vang on maletaja ELO-reitinguga üle 2000. 2006. aastal osales ta Fääri saarte võistkonna koosseisus Torinos peetud maleolümpial (varumängijana). Võistkond sai 82. koha 147 meeskonna hulgast.
Bön
Bön (tiibeti keeles bon, བོན་) on usund Tiibetis.
Böni kirjeldatakse sageli kui Tiibeti algupärast, budismieelset usku, mis pole päris täpne. Kuna böni kohta enne 7. sajandit kirjalikud allikad puuduvad, siis on nii varajase böni kui ka võimalike Tiibeti algupäraste usundite kohta väga vähe teada.
Böni järgijaid nimetatakse bönpodeks (tiibeti bon po), nõnda nimetati ka böni preestreid, kes tegutsesid muistses Tiibetis matusetalituste, ohvririituste ja kuninglike tseremooniate korraldajatena.
Legendide järgi oli böni rajaja Šenrab Miwo (tiibeti gshen rab mi bo), kelle sünnikohaks peetakse müütilist maad Ölmo Lungringi (mis asus Kailāsa mäe piirkonnas) ning sünniajaks umbes 1600 e.m.a. Šenrabi eluloos on sarnaseid elemente Buddha elulooga ning teda kirjeldatakse kui olendite heaks tegutsevat virgunut. Böni tekstide järgi sai bön alguse Šang-šungist, Kailāsa jalamil asuvast kuningriigist.
Hiline bön kujunes süstematiseeritud usundina välja pärast 11. sajandit koos budistlike koolkondadega üksteiselt vastastikku elemente laenates. Hiline bön sarnaneb paljus budismiga: ka böni traditsioonis on ülimaks eesmärgiks virgumine (tiibeti byang chub), samuti on sarnased paljud muud põhimõisted. Samas säilitab bön oma eripärad: böni kosmoloogia, legendid ja panteon erinevad budismi omadest.
Esimene böni klooster Menri (tiibeti sman ri) valmis 1405. aastal.
Esimesed böni termad leiti 11. sajandil. Need tekstid olid hiljem aluseks böni kaanonile, mis sai oma lõpliku kuju 15. sajandil.
Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum
pisi|Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum Tartus Rüütli tänaval, juuni 2015 Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum tegutses kuni 2016. aastani Tartus Rüütli tänav 15, Tartu vana postimaja 1. korrusel ning samas hoones Eesti Spordimuuseumiga. Eesti Rahva Muuseumi kolimisega uude hoonesse (Muuseumi tee 2, Tartu) lõpetas Postimuuseum 30.09.2016 tegevuse eraldiseisvana Rüütli tänaval.
Bön
Uuemal ajal, alates 19. sajandi teisest poolest, on bön ja Tiibeti budism omavahel tunduvalt lähenenud ja tänapäeval peetakse böni mõnikord isegi Tiibeti budismi viiendaks koolkonnaks ningma, kagjü, sakja ja geluki kõrval.
Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum
Asutamine
Eesti Postimuuseum loodi Eesti postiametkonna osana 20. mail 1935. Muuseumi korraldajaks määrati Julius Bleyer. Ruumid sai Postimuuseum 29. märtsil 1938 Postivalitsuse hoones Tallinnas Kreutzwaldi 10/12 kolmandal korrusel. Muuseumi kasutada oli neli tuba kogupinnaga 42 ruutmeetrit. 1940. aastaks oli muuseum soetanud märkimisväärse margikogu – Eesti markide kollektsioon ulatus 120 000 ühikuni, Ülemaailmse Postiliidu liikmesriikide margid 258 riigist moodustasid umbes 190 000 ühiku suuruse kogu. Peale markide kuulus muuseumi varade hulka veel margikavandeid, mida enne Postimuuseumi loomist oli säilitatud Kunstimuuseumis, samuti postitempleid, postiasutuste silte, postkaste, dokumente, mitmesuguseid muid postitegevusega seotud esemeid tsaarivõimu ajast. Fotokogusse kuulus üle 3000 foto ja negatiivi. Postimuuseumi kogudes oli ka elekterside valdkonda kuuluvaid eksponaate, üks nendest näiteks Jaan Poska kasutada olnud telefoniaparaat Tartu rahu sõlmimise perioodist.
Bön
Varajase böni isoleeritud haruks peetakse 9.–10. sajandil Tiibetist välja rännanud tänapäeva Hiina Yunnani provintsi loodeosas Lijiangis elava nahi (hiina keeles naxi) rahvakillu traditsioonilist dongpa religiooni.
Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum
Keerulised ajad
1940. aastal nimetati Postimuuseum nõukogulikult ümber Sidemuuseumiks. Varad jäid esialgu puutumata. Järgnenud Saksa okupatsioon ei muutnud muuseumi töös esialgu midagi, kuid 1942. aasta oktoobris tuli ruumidest välja kolida, need läksid Saksa sideteenistuse käsutusse. Muuseum leidis varjupaiga Ajaloomuuseumis Kohtu tänaval, kus Postimuuseum sai kasutada kolme ruumi. 1944. aasta märtsirünnak sundis Postimuuseumi sõjapakku Järlepa mõisasse, kuhu evakueeriti teistegi kultuuriasutuste varasid. 22. oktoobril 1944 toodi muuseumi varad tagasi Ajaloomuuseumi hoonesse. 1945. aasta suvel tuli Tallinna Leningradi A. S. Popovi nim. Side Keskmuuseumi direktor, algas diskussioon muuseumi otstarbekuse üle. Esialgu jäi Sidemuuseum püsima hilisema ENSV TA Ajaloomuuseumi haldusalas, kuid juba 15. jaanuarist 1947 muuseum suleti TA presiidiumi otsusega ja muuseumi juhataja ametikoht kaotati. 17. jaanuaril 1947 anti varad, arvult üle 310 000 üksuse, üle Ajaloomuuseumile.
Képler Laveran Lima Ferreira
Képler Laveran Lima Ferreira ehk Pepe (sündinud 26. veebruaril 1983 Maceiós, Alagoase osariigis, Brasiilias) on Portugali jalgpallur, poolkaitsja. Alates 2019. aastast mängib ta Portugali kõrgliiga klubis Porto.
Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum
Keerulised ajad
Pärast Sidemuuseumi likvideerimist hakkas Leningradi A. S. Popovi nimeline Side Keskmuuseum nõudma varade üleandmist. Varade üleandmise otsuse tegi ENSV Teaduste Akadeemia 1951. aastal. Kogud anti üle täpse inventuurita kastide ja pakkide kaupa. Varad, mida keskmuuseum ei soovinud, jagati Ajaloomuuseumi, Teaduste Akadeemia Raamatukogu ja ENSV Oktoobrirevolutsiooni Riikliku Keskarhiivi vahel.
J. Bleyer püüdis varade tagastamise asjus korduvalt asuda läbirääkimistesse küll Leningradi muuseumi, küll NSV Liidu Sideministeeriumiga, enamasti tulutult. 1978. aastal anti Leningradi Keskmuuseumist ENSV Sideministeeriumile üle mittetäielik komplekt Eesti Vabariigi postmarke. Pärast Eesti NSV Sideministeeriumi likvideerimist anti need hoiule Eesti Postmarki, kuni Postimuuseumi taastamiseni.
Taasloomine
1994. aastal otsustas RE Eesti Post jätkata sõjaeelseid traditsioone ka muuseumi osas ning 30. septembril allkirjastas Eesti Posti peadirektor Tarmo-Jaan Tõeleid käskkirja, mille alusel moodustati Tartu Postkontori struktuuris uus allüksus – Postimuuseum, ühe koosseisulise ametikohaga.
Muuseum alustas tühjalt kohalt. Esimeseks asukohaks oli üks väike ruum Tartus vana Postkontori kolmandal korrusel (Rüütli 15).
14. augustil 1995 kolis muuseum koos Tartu Postkontoriga uude postkontori hoonesse, kus muuseumi kasutada anti maja neljas korrus. Seal on hoidlad ja tööruumid, huvilistele on avatud raamatukogu, mis sisaldab heas valikus postiajaloo- ja filateeliaalast kirjandust.
1997. aastal loodi Postimuuseumi Sõprade Selts.
2006. aastal omandas muuseum anonüümseks jäänud eraisikult Eesti postmarkide ja postiajaloo kogu, mis sisaldas praktiliselt kõiki Eesti filateelia väljaandeid ja postiajaloo etappe. "Tegu on ühega kõige terviklikumatest ja süstematiseeritumatest Eesti postiajaloo kogudest maailmas, sisaldades hulgaliselt väga haruldasi objekte. Kogu algab vanima esemega aastast 1598 ning lõppeb 1944. aastaga," ütles Eesti Postmargi juhataja Laidar Laos.
Alates 1. jaanuarist 2009 allub Eesti Postimuuseum Eesti Rahva Muuseumile ja selle nimi on Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum.
Képler Laveran Lima Ferreira
Pepe tugevamateks külgedeks on hea tehnika ja asetumine väljakul ning oskuslik peaga mängimine. Pepe on sündinud küll Brasiilias, kuid elab 2001. aastast Portugalis ja sai 2007. aastast selle riigi kodakondsuse. Samast aastast on ta Portugali jalgpallikoondise mängija (ta ei ole kuulunud Brasiilia noorte- ega ka täiskasvanute koondisse).
Karjäär
Pepe mängis juuniorina sünnilinna klubis Corinthians Alagoanosas. 2001. aastal siirdus ta Portugali Madeira klubisse Marítimo, kus ta mängis kolm aastat. Selles klubis oli tema areng edukas ja hooajal 2004–2005 läks ta Portugali suurklubisse FC Porto. Algselt pidi ta siirduma Sportingisse, kuid klubid ei jõudnud kokkuleppele üleminekutingimustes. Portos tõusis ta üheks põhitegijaks kaitses ning oli osaline Portugali Superliiga meistriks tulekul 2006. ja 2007. aastal ning Portugali karika võidus 2006. aastal.
Madridi Real teatas 16. juulil 2007, et on ostnud oma klubisse Pepe viieaastase lepingu alusel 30 miljoni euro eest. Ajakirjanduse andmetel oli ka Barcelona huvitatud tema hankimisest. Hispaania põhisarjas mängis ta oma esimese mängu 25. augustil Madridi Atlético vastu.
Leping Madridi Realiga lõppes 2017. aastal.
Pepe sai 22. novembril 2007 Portugali kodakondsuse, mis lubas tal nüüd esindada riiki rahvusvahelistel võistlustel. Peatreener Luiz Felipe Scolari valis ta rahvusmeeskonna rivistusse 2007. aasta oktoobris, kuid jalavigastus segas tal koondises osalemast. Debüüt koondise toimus 21. novembril 2007 Euroopa meistrivõistluste valikmängu otsustavas kohtumises Soome koondisega. Tulemusega 0:0 lõppenud kohtumine tähendas seda, et Portugal oli pääsenud edasi EM-i finaalturniirile.
2008. aasta Euroopa meistrivõistlustel alagrupi esimeses mängus 7. juunil Türgiga lõi Pepe 61. minutil värava. Mängu lõpptulemuseks jäi 2:0.
2012. aasta Euroopa meistrivõistluste teises alagrupimängus 13. juunil lõi ta värava Taani vastu.
2016. aastal tuli ta Portugali koondisega Euroopa meistriks.
Ta on valitud Euroopa meistrivõistluste sümboolsesse koosseisu 2008., 2012. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikavõistluste kolmanda koha mängus 2. juulil lõi ta värava Mehhiko vastu.
2018. aasta maailmameistrivõistluste kaheksandikfinaalis lõi ta värava Uruguay vastu, kuid Portugal kaotas lõpuks mängu 1:2 ja langes konkurentsist.
Isiklikku
Pepe on 188 cm pikk ja kaalub 81 kg.
Bön
Budism ja bön on Tiibetis teineteist tugevasti mõjutanud. Bönist võttis Tiibeti budism šamanismi elemente, budism omakorda kujundas böni filosoofia ümber, nii et erinevused on nüüdseks peamiselt terminoloogilised ja ikonograafilised. Ometi on bön – hoolimata budismi privilegeeritud seisundist riigiusundina viimastel sajanditel – säilinud ning 1977. aastal tunnustas Tiibeti eksiilvalitsus seda ametlikult vaimse koolkonnana.
Ajalugu
Kuni 7. sajandini oli bön levinud eelkõige Kangrinboqê mäge ümbritsevas Zhang Zhungis Tiibeti lääneosas.
Zhang Zhungi kuningate dünastia lõppes 8. sajandil, kui maa vallutas Kesk-Tiibeti kuningas Trisong Detsen ning Zhang Zhungi kuningas Ligmincha (Ligmirya) suri.
Kui 9. sajandil juurdus budism, tõrjuti bön tagasihoidlikule kohale (näiteks jäid böni preestrid kõrvale kuningate matusetseremooniatelt). Kuningas Langdarma (valitses 836–842) aga vaenas kuningas Trisong Detseni ajast saadik üha mõjukamaks muutunud budismi ning edendas böni. Hiljem taandus bön tiibeti kultuuriruumi ida- ja läänepiirkondadesse.
Vladimir Petrovitš Dolgorukov
Vürst Vladimir Petrovitš Dolgorukov, ka Dolgoruki (vene keeles Владимир Петрович Долгоруков) (1696 — 31. mail 1761 Riia) oli Venemaa sõjaväelane (aastast 1755 kindralporutšik) ja riigitegelane.
Elulugu
Vladimir sündis Aasovi sõjakäikudes osalenud ja Põhjasõja 1708. aasta Holowczyni lahingus hukkunud Peeter I stolnik (Комнатный стольник) Pjotr Dolgorukovi (1663–1708) ja Anna Ivanovna Buturlina pojana. Tema vend oli tõeline salanõunik ja diplomaat Sergei Dolgorukov (1696–1761).
9. mail 1739 määrati Peterburi tragunipolgus alampolkovnikuna teeninud Vladimir Riia tragunipolgu ülemaks Liivimaa kubermangus. 17. septembril 1742 ülendati ta kindralmajoriks ja määrati ka Riia viitsekuberneriks, aastail 1751–1753 oli ta Liivimaa kindralkuberneri krahv Peter von Lacy (1678–1751) asetäitja, 1753–1758 Eestimaa kuberner ja 1758–1761 taas Liivimaa kindralkuberneri asetäitja.
Mõisavaldused
1757. aastal kuulus talle Lubja mõis Viimsi juures.
Perekond
Ta oli abielus vürstinna Helena Hilkovaga (Елена Васильевна Хилкова; surn. 1763). Abielust sündis:
Johannes XV
Johannes XV (ladinapäraselt Ioannes XV) oli paavst 985–996. Ta oli 137. paavst.
Johannes (Giovanni) oli sündinud Roomas ja ta oli Gallina Alba preestri Leo (Leone) poeg. Pärast teda on vaimulike poegadest paavstiks saanud vaid Johannes XVIII.
Johannes sai Benedictus VII ajal San Vitale kardinalpreestriks. Ta oli õpetatud vaimulik ja mitme teose autor.
Paavstiks saamine
Mitme krooniku (Marianus Scotus, Godefridus Viterbiensis) väitel valiti enne teda 985 augustis paavstiks kardinaldiakon Johannes, kes suri enne ametisse pühitsemist, kuid kes olevat valitsenud neli kuud, mistõttu mõnes varasemas paavstide loendis on hilisemat Johannest peetud ka Johannes XVI-ks.
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Saksa-Rooma keisri Otto III ema Theophano külastas 989. aasta lõpus Roomat. Theophano suri 15. juunil 991 ja Roomas asus võimu teostama patriits Giovanni Crescenzi, kelle suhted paavstiga pingestusid sedavõrd, et Johannes XV põgenes suvel 995 Roomast Sutrisse.
Paavst saatis saadikud Otto III juurde, kellelt ta palus Rooma aadlike eest kaitset. Crescenzi pidas paremaks paavstiga ära leppida ja lubas tal Rooma tagasi pöörduda, kuid Otto III otsustas veebruaris 996 lahkuda Regensburgist ja minna Itaaliasse.
Suhted Inglismaaga
Johannes XV vahendas Inglise kuninga Æthelred II ja Normandia hertsogi Richard I tüli ning saavutas Trevi abti Leo abiga vaenupoolte vahel 1. märtsil 991 Roueni rahuleppe sõlmimise.
Suhted Kiievi-Venega
Kiievi suurvürst Vladimir Püha saatis 991 saadikud Rooma, paavst Johannes XV saatis omakorda Kiievisse kolm saadikut.
Suhted gallikaani piiskoppidega
Saint-Basle de Verzy sinod tagandas 17. juunil 991 Prantsusmaa kuninga Hugues Capet' nõudel Reimsi peapiiskopi Arnouli, kelle asemele määrati Gerbert.
Johannes XV ei soostunud Arnoul'i tagandamisega ja 2. juunil 995 Mouzon'is peetud sinodil tunnustas paavsti legaat Santi Bonifacio e Alessio kloostri abt Leo Reimsi legitiimse peapiiskopina Arnoul'i.
Paavst kinnitas Noyoni piiskopkonna privileegid.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Johannes XV rajas 987 Amalfi peapiiskopkonna. Ta andis 994 palliumi Salerno peapiiskopile Grimoaldole.
Suhted Saksa piiskoppidega
Johanens XV kinnitas Hamburgi peapiiskopkonna privileegid.
Suhted Tšehhi piiskoppidega
Johanes XV lubas 989 Adalbertil (Vojtěch) ajutiselt taanduda Praha piiskopi ametist ja siirduda kloostrisse, kuid 993 saatis ta Tšehhisse tagasi.
Ulrichi kanoniseerimine
Johannes XV kanoniseeris 31. jaanuaril 993 Augsburgi piiskopi Ulrichi. See oli esimene kaasaegne kanoniseerimisprotsess, mille paavst läbi viis.
Kloostrireform
Johanes XV kinnitas Pavia, Fulda, Trieri Sankt Maximuse, Konstanzi Gregoriuse, Lorschi Sankt Nazariuse, Břevnovi ja Sant Pere de Rodesi kloostrite privileegid.
Surm
Johannes XV suri märtsis või aprillis 996 Roomas haiguse tagajärjel ja maeti Rooma Peetri kirikusse.
Tönnes Maydell
Tönnes Maydell "vanem" (suri 25. septembril 1600 Pärnus) oli Eestimaa aadlik.
Maydelli isa oli Tönnes Maydell (t.a. Johann Maydell), kes oli Saare-Lääne piiskopi vasall.
Ta astus ilmselt 1560. aastatel Rootsi riigi teenistusse ning tegi küllaltki muljetavaldavat karjääri: 1590. aasta esindas ta Rootsi poolt rahuläbirääkimistel Vene Tsaaririigiga, mis lõpetas 1590. alanud Vene-Rootsi sõja (mille tulemused kinnitas 1595. aastal Täyssinä rahu), 1593. aastal oli ta ka Rootsi delegatsiooni esindaja Poola kuninga Zygmunt III Waza juures.
1593. aastal tõusis ta Eestimaa rüütelkonna esimeseks peameheks (oli sel kohal kuni 1598. aastani) ning Rootsi Peipsi järve flotilli admiraliks. Lisaks sellele oli ta mitmete Rootsi kindluste ülem (1581–1582 Toolse, 1582–1584 Tallinna, 1584–1586 Haapsalu ja 1586–1599 Koluvere lossipealik). Alates 20. septembrist 1570 Tallinna kodanik.
Maydell suri tõenäoliselt 25. septembril aastal 1600, ent kindlat teavet selle kohta pole. On teada, et päev varem koostas ta testamendi ning sama aasta 31. detsembril oli ta surnud.
Maydell on peamiselt tuntud oma vastukirjaga Balthasar Russowi kroonikale, kus ta viimast rumalaks taluhärjaks ehk matsist mittesakslaseks (eestlaseks) sõimab. Asja muudab irooniliseks see, et Maydellide suguvõsa pärineb eesti aadlike seast.
Maydelli tegelaskuju on kasutanud Jaan Kross oma teoses "Kolme katku vahel".
Talle kuulusid Harjumaal Hageri Maidla (Pernorm; Wredenhagen) mõis ja Läänemaal 12. juulil 1594 Sigismund III-e poolt kingitud Koluvere linnuselääni Maidla (Tockumbeck) mõisa moodustanud külad.
Perekond
Ta oli abielus Catharina Schneideriga (Snider), kes oli Tallinna kodaniku Andresz Schneideri ja tõenäoliselt Catharina Honerjegeri tütar. Abielust sündisid:
Oleg Võsotski
Oleg Võsotski (sündinud 28. märtsil 1956 Ukraina NSV-s Krivoi Rogis) on kunstnik, pedagoog, UNESCO rahvusvahelise kunstnike organisatsiooni liige, Eesti Akvarellistide Ühenduse liige, Eesti Vene Kunstnike Seltsi liige.
1986. aastal lõpetas ta Kunsti Kaugõppe Rahvaülikooli (Заочный народный университет искусств) maali- ja graafikateaduskonna Moskvas.
Kunstilooming
Oleg Võsotski töid on eksponeeritud alates 1991. aastast. Selle aja jooksul on tal olnud üle 160 isikunäituse Eestis, Venemaal, Saksamaal, Leedus, Lätis, Valgevenes ja Ukrainas. Oleg Võsotski loominguliste huvide ring on väga lai. Ta loob realistlikke natüürmorte ja maastikke ning ka ekspressiivseid abstraktseid kompositsioone.
Kuna kunstniku viimaste aastate peamiseks motiiviks on kosmose temaatika, pole juhus, et teda peetakse kunstnik-kosmistiks. Ta on avaldanud kosmoseteemalise kunstiraamatu pealkirjaga “Kosmose hingamine”. Ta on ka teinud selleteemalisi kunstinäitusi, kus proovib pintsli abil näidata vaatajatele kosmose lõpmatut ilu. Tema jaoks on kosmiline kunst kui luuletus, kus nähtav kuuletub nähtamatule. Pildid sünnivad reaalsuse, unistuse ja fantaasia äärealal, kus poeetilisse vormi riietatud peene mateeria igaveses liikumises, avatakse Universumi nähtamatud maailmad oma hinge, helide ja värvidega.
Kunstnik ütleb kosmismi kohta: “Selle huvitava filosoofilise ja kunstilise suuna põhiolemus on peegeldada inimese ja kosmose, meie sisemise vaimsuse ja universumi ühtsust maailma ja inimkonna muutmisel ilu ja kunsti kaudu”.
Töö pedagoogina
Lisaks maalikunstile tegeleb Oleg Võsotski ka pedagoogilise tegevusega. Lastega hakkas ta tegelema 1988. aastal Sillamäe linna lastekeskuse kunstistuudios Väike maja. 1993. aastal lõi ta ühe Eesti esimestest maalikunsti ja kunstilise käsitöö erakoolidest. 1998. aastal asutas ta avalik-õigusliku organisatsiooni Oleg Vysotski ArtStudio, mis ühendab maalistuudio ja Perelugemise ringi
Perelugemise ringis annab ta kunstitunde enda loodud programmi "Nägemise kunst" kaudu. Erakool sai alguse sellest, et ta leidis oma abikaasa, pedagoog Svetlana Võsotskiga, et laste lugema meelitamiseks on vaja nendele ette lugeda. Nende erakool tegutseb Tallinnas. Nende loodud süsteem näeb ette, et lapsed tulevad tundi koos vanematega, kus neile õpetatakse peale maalikunsti ka vene kirjandust ja luulet ning  maailmakultuuri.
Oleg Võsotski on loonud  väga omapärase märkmike süsteemi. Sinna saavad lapsed kirja panna tundides õpitu ning joonistada eri teemadel visandeid. Kunstnik on läbi aastate kasutanud ise sama süsteemi, sest see võimaldab mitu aastat hiljem näha, millistele ideedele ja kunstilistele suundadele on ta toetunud.
Näitused
Venemaa linnades on toimunud kaks tema kuulsaimat rändnäitust "Kosmose hingamine" ja "Sfääride muusika" ning Ukrainas rändnäitus "Metamorfoosid". Tema maalid on aastate jooksul olnud üleval Moskva kunstisaalides (N. K. Roerichi Rahvusvahelises keskuses-muuseumis, Kunstnike majas, Kosmoseuuringute keskuses, Kardioloogiakeskuses, Venemaa Föderatsiooni Riigiduumas, A. N. Skrjabini muuseumis), Peterburis ja teistes Venemaa linnades, samuti Minskis ja Kiievis. Tema teoseid on erakogudes Eestis, Venemaal, Ukrainas, Saksamaal, Ameerika Ühendriikides, Soomes ja Rootsis. Tallinnas toimus tema maalide suurem näitus mõned aastad tagasi Valli tänaval.
Vulkaaniline tuhk
pisi|Vulkaanilise tuha näidis Vulkaaniline tuhk on vulkaanist väljapaiskunud kuni 2 mm läbimõõduga püroklastid ning neist koosnev vulkaaniline sete.
Vulkaaniline tuhk tekib plahvatuslike vulkaanipursete käigus pihustunud magmast. Kivistunud vulkaaniline tuhk on tuff.
Vulkaanilisest tuhast suuremaid püroklaste nimetatakse lapillideks (2–64 mm) ning vulkaanilisteks pommideks (üle 64 mm).
Erinevalt tuhast ei ole vulkaanilise tuha puhul tegemist millegi põlemise jäägi, vaid lihtsalt peene kivipuruga. Termin on pärit ajast, mil usuti, et vulkaanid on põlevad mäed.
Frets on Fire
"Frets on Fire" on vabakasutuses avatud lähtekoodiga videomäng, mis jäljendab kommertsmängu "Guitar Hero". Mängu lõid Unreal Voodoo nime all tegutsevad soomlased 2006. aasta demo party Assembly mänguarendusvõistlusel.
Vulkaaniline tuhk
Vulkaanilise tuha ümberkristalliseerumisel võib sellest saada bentoniit. Bentoniidi kihte leidub ka Eesti maapõues.
Vulkaanilist tuhka kasutatakse stratigraafilisel korreleerimisel markerkihina, see tähendab kihina, mille vanus on teada, nii et selle abil saab määrata teiste kihtide vanust.
Väga võimsate vulkaanipursetega kaasneb suure koguse vulkaanilise tuha paiskumine atmosfääri, mis võib mõjutada kliimat ja põhjustada kauneid päikeseloojanguid (näiteks Krakatau vulkaanipurse 1883. aastal.)
pisi|Vulkaanipurske ajal atmosfääri paiskuv vulkaaniline tuhk pisi|454 miljonit vana vulkaanilise tuha kiht Eestis [[Laagris. Pildistas Ivo]] Kui vulkaanist paiskub pika, geoloogilise aja jooksul välja vulkaanilist tuhka, võib see lõpuks moodustada vulkaanikoonuse.
Vulkaaniline tuhk võib ärritada limaskesti ja põhjustada probleeme näiteks astmahaigetele. Kontaktläätsede asemel tuleks vulkaanilise tuhaga kokku puutudes kanda prille. Kui koos vulkaanilise tuhaga sajab vihma, siis muudab see olukorra palju hullemaks, sest niiske vulkaaniline tuhk võib moodustada midagi vedela tsemendi sarnast, mille sissehingamine võib lõppeda surmaga.
Lennukitele võib vulkaanilise tuha pilvest läbisõitmine mootorite seiskumise tõttu lõppeda allakukkumisega.
Suure koguse vulkaanilise tuha mahalangemine võib kohaliku ökosüsteemi otsekohe hävitada. Kui näiteks rohi mattub täielikult tuhakihi alla, siis lakkab temas fotosüntees ja taime maapealne osa võib surra. Kui karjamaa saastub vulkaanilise tuhaga, siis võivad seal toitu otsivad kariloomad saada mürgistuse, näiteks fluoriidimürgistuse, kui tuhk sisaldab suures koguses fluoriide. 3 dm paksuse vulkaanilise tuha mahalangemisel hävib enamus taimestikust ja kariloomadest, samuti elustikust järvedes ja jõgedes. Kuid maailmas on ette tulnud niisuguseid vulkaanipurskeid, mis katavad väga suuri maa-alasid mitme meetri paksuse tuhakihiga.
Suure hulga vulkaanilise tuha langemisel majadele võivad katused sisse variseda. Tuhk on raske: juba 1 dm paksuse kihi all hakkavad nõrgemad katused kokku kukkuma. Vulkaanilise tuha sadu põhjustab voolukatkestusi ja häirib kõiki sideliine, alates maanteedest ja lõpetades elektrooniliste sideliinidega.
Vulkaanist väljuv tuhk on sageli segunenud põletavkuumade gaasidega. Sellist tuha ja gaaside segu nimetatakse lõõmpilveks. Lõõmpilv ei tõuse tavaliselt väga kõrgele ega levi üldjuhul vulkaani jalamist palju kaugemale, kuid tänapäeval on paljude vulkaanide jalamid tihedalt asustatud. Kui lõõmpilv tabab mõnda asulat, siis võivad kõik selle elanikud ühekorraga kuumas pilves surra. Lõõmpilve temperatuur võib olla isegi 1000 °C ja ta võib liikuda kiirusega mitusada kilomeetrit tunnis, nii et selle eest on võimatu põgeneda.
Wismar
Wismarit on esmamainitud 1147. aastal. Linna asutamisaastaks loetakse siiski 1226. aastat. Keskajal oli Wismar Hansa Liidu liige.
Aastatel 1632–1903 kuulus linn Rootsile.
Wismarist on pärit Gottlob Frege ja Marita Koch.
Wismari vanalinn kuulub 2002. aastast alates UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Karl Vaino
Karl Vaino (venepäraselt Karl Genrihhovitš Vaino, Карл Генрихович Вайно; 28. mai 1923 Tomsk, NSV Liit – 12. veebruar 2022 ) oli Eesti NSV parteitegelane, Eestimaa Kommunistliku Partei eelviimane esimene sekretär. Teda peetakse 1980. aastate venestamispoliitika võrdkujuks Eestis.
Elukäik
Vaino isa Genrihh (Heinrich) (1889–1965) oli siirdunud Venemaale 1918. aastal, ema Lidia Savi pere oli Siberisse saabunud 20. sajandi algul, mõlemad olid kommunistid ja partei liikmed. Karl Vainost sai kommunistliku partei liige 1947. aastal.
Weezer
pisi|[[Scott Shriner, Brian Bell, Rivers Cuomo, Patrick Wilson]] Weezer on 14. veebruaril 1992 Los Angeleses loodud USA rokkansambel.
Karl Vaino
Elukäik
Vaino noorusaastad möödusid Siberis, peamiselt Novosibirskis ja Tomskis. Lõpetanud 1941. aastal Tomski 3. Keskkooli, asus ta õppima Novosibirski Raudteetranspordi Sõjaväeinseneride Instituuti, mil 1943. aastal siirdus Tomski Raudteetranspordi Elektrotehnika Instituuti, mille lõpetas inseneri-energeetikuna. Pärast NLKP-sse astumist saadeti Vaino, kui päritolult eestlane, tööle Eesti NSV-sse. Pärast Eestisse asumist töötas ta 1947. aasta septembrist kuni 1948. aasta veebruarini Tapa veduridepoos tehnikuna, aastail 1948–1949 Eesti Raudtee veojaoskonna elektritehnikuna ja Tapa–Narva liini elektriseadmete lõigu ülemana.
Weezer
Ansambli ajalugu
Kõigepealt hakkasid nad lugusid kirjutama ja püüdsid muusikamaailmas läbi lüüa, esitades oma loomingut kohalikes klubides. Algus oli raske ja edu polnud märgata, ent poisid ei andnud alla. Pärast 16 koos oldud kuud, mil nende muusikukarjäär piirdus mõne esinemise ja demode salvestamisega New Yorgis, avastas nende andekuse plaadifirma Geffen Records, kellega neil õnnestus sõlmida ka leping. Bänd kolis üle New Yorki, kus nad hakkasid koostöös produtsent Ric Ocaseciga lugusid salvestama. Sel perioodil toimus ka esimene bändiliikmevahetus. Nimelt otsustas Jason pühenduda oma tulevase naise eest hoolitsemisele, kes kandis nende esimest last. Jasoni kohale asus bassist Brian Bell, kes varem oli tegutsenud bändis Carnival art.
Karl Vaino
Tegevus EK(b)P Keskkomitees
1949. aastal kutsus samas Tomskis lähedasel erialal õppinud Aleksei Müürisepp Vaino tööle EKP Keskkomiteesse. 1952. aastal sai Vaino EKP Tallinna Oblastikomitee sekretäriks, seejärel 1953. aasta mais asus ta juhtima EKP KK tööstuse ja transpordi osakonda.
Aastatel 1957–1960 oli Vaino Eesti NSV Rahvamajandusnõukogu esimehe asetäitja. 1960. aastal sai temast EKP Keskkomitee sekretär, kes tegeles tööstuse küsimustega, ja ta töötas sellel ametikohal kuni temast sai 26. juulil 1978 EKP Keskkomitee I sekretär.
Weezer
Ansambli ajalugu
Weezeri esimene omanimeline album ("Weezer" ehk "The Blue Album") ilmus 10. mail 1994 ja sai kohe hitiks. Sellelt albumilt ilmus kolm singlit: "Undone – The Sweater Song", "Buddy Holly" ja "Say it ain't so". "Buddy Holly" pälvis sel aastal mitmeid MTV auhindu, mis tõi bändile nende esimese topeltplaatinaplaadi.
Pärast mõnda ringreisi USA-s ja mujal maailmas otsustas bänd aja maha võtta. Bändi hing, solist, lugude autor ja kitarrist Rivers Cuomo otsustas jätkata oma haridusteed Harvardis. Matt ja Patrick töötasid uue bändi The Rentals kallal ning Brian pöördus tagasi oma endise bändi The Space Twins juurde.
Karl Vaino
Tegevus EK(b)P Keskkomitees
Vaino on Venemaa eestlane ja sellest tingitult kõneles ta aktsendiga ning mitte väga hästi eesti keelt. Oma venemeelsusega oli ta 1978. aastal Moskva jaoks sobiv kandidaat EKP juhikohale, et algavale venestuslainele hoogu juurde anda. Liialt vabameelseks peetud Johannes Käbin sunniti oma kohast loobuma ja talle anti tseremoniaalne Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe koht.
Weezer
Ansambli ajalugu
1995. aasta talvel ja 1996. aasta suvel sai bänd taas stuudios kokku. Seekord otsustasid nad produtsendi töö enda kanda võtta. 24. septembril 1994 ilmus nende teine album "Pinkerton", mis oli sootuks erinev nende esimesest albumist. Nende pillimänguoskus oli parem, sõnadel oli sügavam mõte ja tähendus ning bänd oli tunduvalt küpsem. "Pinkertonilt" ilmus kolm singlit: "El Scorcho", "The Good Life" ja "Pink Triangle", need tõstsid albumi müügiedetabelite tippu.
Pärast "Pinkertoni" ilmumist saabus bändi madalhooaeg. Bassist Matt Sharp lahkus, et pühenduda täielikult oma bändile The Rentalsile. Tema kohale asus Bostonist pärit Mikey Welsh, ent paari järgmise aasta jooksul oli bänd muusika loomisel üsna passiivne. Olukord kestis nii 2000. aasta kevadeni, mil Weezer otsustas taas jala muusikamaailma ukse vahele panna. Korraldades mõned kontserdid, said nad suure üllatuse osaliseks, kui kõik kontserdipiletid silmapilkselt läbi müüdi. Fännide vastukaja ja selleks ajaks taas kogunenud rikkalik muusikamaterjal tähendas vaid üht: Weezer oli tagasi! Järgnes tohutul hulgal esinemisi, mille vahel leidis bänd siiski aega tegeleda ka kolmanda albumi, "The Green Albumiga".
Karl Vaino
Tegevus EKP KK I sekretärina
EKP KK büroo juhina tegutses Vaino NLKP Keskkomitee truu käsutäitjana, suhtus üleolevalt eesti keelde ja kultuuri, mistõttu tema maine eestlaste silmis oli algusest peale kehv.
Weezer
Ansambli ajalugu
2001. aasta suvel leidis taas aset muutus bändi ridades, mil Mikey vahetas välja praegune Weezeri bassist Scott Shriner.
Karl Vaino
Tegevus EKP KK I sekretärina
Avalikke kõnesid pidas ta enamasti vene keeles. Üks Vaino väheseid eestikeelseid avalikke sõnavõtte toimus septembris 1982, kui ta Tartu ülikooli 350. aastapäeva puhul kõva vene aktsendiga esinedes andis üle riiklikke autasusid TRÜ töötajatele. Teiste seas autasustas ta siis rektor Arnold Koopi sotsialistliku töö kangelase kuldtähega.
1983. aastal tunnustati Karl Vainot Eesti Teaduste Akadeemia medaliga.
Weezer
Ansambli ajalugu
2002. aasta mais ilmus Weezeri neljas album "Maladroit". Pärast seda võttis bänd taas veidikeseks aja maha, kuid mitte kauaks. 5. oktoobril 2005 ilmus poodidesse ka nende viies album "Make Believe", millelt ilmus singel "Beverly Hills".
Pärast 2005. aasta turneed võttis bänd taas mõneks ajaks aja maha.
Karl Vaino
1988. aasta laulev revolutsioon
1988. aasta esimesel poolel lõhenes Eestimaa Kommunistlik Partei rahvuskommunistideks ja impeeriumimeelseteks. Viimaseid juhtis Vaino, teiste liidriks kujunes aga suvel Ladina-Ameerikast tagasi kutsutud Vaino Väljas. Vainot peeti ka Moskvas liialt vanameelseks ja ta kaotas oma koha Väljasele. 15. juunil 1988 saabus Tallinnasse NLKP Keskkomitee sekretär Nikolai Sljunkov ja Vaino Väljas, NLKP Keskkomitee Poliitbüroo otsusega sai Vaino Väljasest EKP Keskkomitee uus esimene sekretär. 16. juunil vormistas EKP Keskkomitee pleenum Karl Vaino tagandamise ja valis Väljase partei esimeseks sekretäriks 3. Karl Vaino läks tööle Moskvasse. Rahvuskommunistid võtsid enda kätte olulisemad ametikohad ja hakkasid harjuma mõttega Eesti taasiseseisvumise teele asumisest.
Pärast seda, kui Vaino oli 16. juunil 1988 EKP Keskkomitee esimese sekretäri ametikohalt vabastatud, siirdus ta Moskvasse, kus ta oli aastail 1988–1990 NLKP Keskkomitee juures asuva Parteikontrolli Komitee liige. Sellest ajast on ta riikliku tähtsusega personaalpensionär.
Isiklikku
Karl Vaino isa oli Genrihh Vaino, bolševik 1917. aastast, kes osales nõukogude võimu kehtestamises Virumaal 1917. aastal, olles valitud Virumaa nõukogude võimuorganitesse. Eestist siirdus Genrihh Vaino Siberisse Tomskisse, kus oli samuti aktiivne nõukogude võimu kehtestaja, kuuludes Tomski oblasti ja linna juhtorganistesse ning töötades Venemaa Kommunistliku (bolševike) Partei Tomski oblastikomitees.
1947. aastal pöördus Genrihh Vaino Eestisse tagasi ja osales kolhoosikorra kehtestamises Virumaal. Tema abikaasa oli eestlanna Liidia Savi ning Karl Vaino oli nende poeg.
Ta oli abielus Anna Iljinitšna Vainoga. Karl Vaino poeg on Eduard Vaino, endine Nõukogude Liidu kaubandusdiplomaat Jaapanis, kes oli 2009–2020 Venemaa autotööstuskontserni AvtoVAZ asepresident. Tema abikaasa oli Tatjana Galinskaja, kellega tal on poeg Anton Vaino. Tatjana Galinskaja isa oli Erik Roberti poeg Galinski (1926–2010), kes oli pärit Leningradist ning keda 1985. aastal autasustati Suure Isamaasõja II klassi ordeniga. Erik Galinski ema oli eestlanna Luise Valge. Erik Galinski oli Tallinna Polütehnilise Instituudi vilistlane, Eesti NSV teeneline insener. Tema abikaasa oli Helene Galinskaja (Delvin) (1931–2000), kes oli sündinud Prantsusmaal. Eesti NSV haridusjuhi Helene Galinskaja vanemad olid Nikolai Aleksandri poeg Delvin (1899–1969), kes oli sündinud Hiinas, ja Zinaida Tsvetkova (1908–1975).
Jumikas
Jumikas (Centaurea) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Perekonda kuulub umbes 350–600 liiki. Jumika perekonna levila on põhjapoolkeral, kõige liigirikkamad alad jäävad Lähis-Idasse.
Jumika perekonda kuulub ka eesti rahvuslill rukkilill (Centaurea cyanus).
Esimesena kirjeldas jumikaid teaduslikult Linnaeus.
Kirjeldus
Jumikad on vastupidavad umbrohud.
Jumika lehed on mõnel liigil soomuselised. Tavaliselt jagunevad lehed sügavateks pikergusteks hõlmadeks, vähemalt taime alumises osas.
Jumikatel on korvõisikud. Värvilt võivad need olla väga erinevad: sinised, punased ja kollased, nende heledamad varjundid kuni valgeni välja ja nende mitmesugused kombinatsioonid. Õisik koosneb kaht sorti õitest, mis on tihti eri värvi: seesmised on mitme sümmeetriateljega ja viljakad, välised ühe sümmeetriateljega ja viljatud. Õisik asub laienenud, tassi- või korvisarnasel õiepõhjal ja sellepärast nimetataksegi seda seltsi korvõielisteks.
Paljudel jumikatel on pikk ja tugev peajuur, eriti nendel, mis kasvavad kuivades piirkondades.
Jumikaõied toodavad ohtralt nektarit. Neilt saab heledat ja intensiivse lõhnaga mett. Sellepärast paigutatakse USA-s mõnel pool mesitarusid jumikapõldude lähedusse. Euroopas on kõige tähtsamad meetaimed jumikate hulgas must ja suureõieline jumikas, USA-s kiirjas jumikas ja Centaurea maculosa.
Eluviis
Põhja-Ameerikas peetakse invasiivseteks kiirjat ja laiuvat jumikat ning Centaurea maculosa 't. Kontrollimatu levikuga on nad tekitanud sealses põllumajanduses probleeme. Levivad nad põhiliselt inimeste kaasabil, kes nende seemneid tahtmatult levitavad, eriti põllumajandusmasinate rehvide kantuna. Mõnele jumikale on omane koguni allelopaatia ehk teisisõnu toodavad nende juured keemilisi aineid, mis takistavad nende taimede kasvu, kes pole nendega kohastunud. Kariloomad kiirjat jumikat ei söö ja hobuslastele tundub see koguni mürgine olevat.
Jumikate tõrjumisel on kõige tõhusamateks on osutunud kahjurputukad, kuid kasutatud on ka karjatamist, kui tegu on sellise liigiga, mida loomad söövad, ja isegi maapinna põletamist – viimasel juhul on ajastamine väga tähtis, seda tuleb nimelt teha enne seemnete valmimist.
Jumikate hulgas on ka endeemseid liike, mis kasvavad kõigest mõnel saarel või mõnes orus ja on sellepärast ohustatud. Eriti leidub niisugusi liike piirkonnast Itaaliast kuni Kaukaasiani.
Eraldi võetuna ei ole enamik jumikaliike invasiivsed. Tavaliselt näevad nad kenad välja. Paljud jumikad on putukatele tähtsad toidutaimed. Sellepärast soovitatakse väikepõllumajanduses lubada jumikatel, näiteks rukkilillel, kasvada põlluservas või isegi põllul, sest on ilmnenud, et kahjurputukad söövad pigem rukkililli kui nende läheduses kasvavaid teravilju. Kui põlluservas on riba maad eraldatud jumikatele, elab selles hulk selgrootuid ja väikesi selgroogseid kiskjaid, kes söövad kahjurputukaid.
Eestis kasvavad liigid
pisi|[[Arujumikas.]] pisi|[[Põldjumikas.]] pisi|[[Narmasjumikas.]] Pärismaised liigid
Tulnukatena või metsistununa on leitud ka
Teisi liike
pisi|Suureõieline jumikas pisi|Kiirjas jumikas pisi|Tumepunane jumikas
Must kohv
pisi|Tass musta kohvi Must kohv on kohv, millele ei ole serveerimisel lisatud piima ega koort. Must kohv võib olla suhkruga või ilma.
Tundmatu Jumal
Tundmatu Jumal oli kreeka praktikas asendusväljend, mida kasutati jumalate kohta, kelle nime ei olnud teada. Ateenas oli Tundmatu Jumala tempel ja altar. Apostel Paulus väitis, et Tundmatu Jumal on tegelikult kristlik Jumal (Apostlite teod, 17:23).
Nurme (Saue)
Nurme on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Külas asub kahest lahustükist koosnev Alema looduskaitseala.
Küla territooriumile jäävad Ellamaa ja Nurme raba, mis on mõlemad läbi kaevatud.
Külas asus Nurme mõis, mille peahoone on alates 1980. aasta tulekahjust varemetes.
Küla läbivad Vaimõisa–Nurme tee, Riisipere–Nurme tee ja Lehetu–Nurme tee. Neist viimase ääres asub ka Nurme mõisa park ja allee.
Vastupanuliikumine okupeeritud Eestis 1941–1944
Vastupanuliikumine okupeeritud Eestis 1941–1944 on ülevaade Saksa okupatsiooni ajal Eestis erinevate poliitilise suunitlusega rühmituste aktiivsest ja passiivsest vastupanutegevusest.
Põrandaalune ehk illegaalne töö
28. juuni ja 10. juuli 1941 vahel võttis EK(b)P KK määrused NSV Liidu RKN ja ÜK(b)P KK direktiivide täitmiseks:
23. juuli 1941. Eesti NSV Vabariikliku Kaitsekomitee laiendatud koosseisu istungil, kus osalesid Vladimir Botškarjov, Nikolai Karotamm, Karl Säre, Boris Kumm ja Johannes Lauristin, Oskar Cher, Pauk, Vladimir Tributs ja Herman Arbon võeti vastu määrus:
Nõukogude partisaniliikumine
Nõukogude võimuorganite ning Punaarmee lahkumisel jäeti Eestisse EKP juhtivtöötajad põrandaaluse agitatsioonitöö ning relvastatud vastupanu organiseerimiseks.
Enne Nõukogude vägede taganemist Eestist suvel 1941 organiseeriti Põhja-Eestis ja Saaremaal illegaalsed vastupanukeskused, Lõuna-Eestis seoses Saksa vägede kiire pealetungiga see ei õnnestunud. Ehkki 1. juulil viis hävituspataljonide operatiivgrupi staabi komissar Feodor Okk läbi Tartus maakondade parteikomiteede esimeste sekretäridega nõupidamise eesmärgiga organiseerida partisanitegevust nendes maakondades.
Virumaale Viivikonna piirkonda jäid ka 23. juulil 1941 moodustatud Vabariikliku Partisanistaabi ülem H. Roog (Hispaania kodusõjast osavõtnu, kes saadus Eestisse 1940. aastal) ja staabi liige Osvald Tuul, kes tabati ja hukati juba augustis 1941.
1. juulil 1942 – määrus – 1) Parteitöötajate kinnitamine sidemepidamiseks EK(b)P põrandaaluste organisatsioonidega Eestis määrata kohtadele volitatud isikud). : (A.Vaha, )
3. november 1942 loodi NSV Liidus Eesti Partisaniliikumise Staap (Эстонский штаб партизанского движения), mille juhiks oli EKP KK sekretär Nikolai Karotamm.
Eesti territooriumile saatmiseks valmistati ette 1942. aastal 6 partisanisalka ning juhid EKP KK volinikud J. Kalu (Lääne-Eesti), O. Salli (Põhja-Eesti), T. Talvi (Lõuna-Eestisse) ja J. Jürisson, kes pidid organiseerima vastupanu Harjumaal, Võrumaal, Valgamaal, Virumaal, Tartumaal ja Petserimaal. Peale grupijuhtide kuulus gruppidesse veel 7 parteiorganisaatorit, kes pidid asuma tegevusse suuremates linnades ja maakondades.
1944. aasta kevadtalvel komplekteeriti Eesti Partisaniliikumise Staabi reservis olnud partisanidest ja Leningradi oblastis võidelnud partisanibrigaadide võitlejatest: Eestis tegutsenud partisanisalga juhte: Eduard Aartee, J. Vjaltsev, Paul Raag, Aleksander Turro, A. Stepanov, P. Kuragin, Leonid Mäting, Ilmar Jürisson, A. Ivanov, V. Vennikov.
Ühitatud veos
Ühitatud veos ehk konsolideeritud saadetis on erinevate saadetiste kogum, mis on paigutatud ühte kauba- või lastiruumi ning mida käsitletakse veoprotsessi mingites osades ühe saadetisena. Sellisel puhul veetakse koos mitme saatja kaupa, kaupa veetak­se algpunktist sihtkohta mitme erineva transpordivahen­diga vms. Teekonna mingis punktis võib toimuda saadetise ühitamine ehk konsolideerimine ja mingis punktis dekonsolideerimine.
Vastupanuliikumine okupeeritud Eestis 1941–1944
Nõukogude partisanigruppide tegevus
24. veebruaril 1944 tegid nõukogude I ja II partisanibrigaad, ca 400 võitlejat (A. Filippovi ja F. Jangirovi juhtimisel) reidi üle jäätunud Peipsi ning tungisid 28. veebruaril Alajõe lähedal Katase külla, kus hävitasid saksa autokolonni ja kütte- ja määrdeainelao. Kataselt hargnesid brigaadid: I brigaad suundus loodesse, Roostoja küla ja Muraka raba peale, II brigaad põhja poole, Sahku, Potkriiva, Pootsiku küladesse ja sealt kirdesuunas. Pärast kolmenädalast reidi Alutaguse metsades ja rabades, suundusid nad 16. märtsil tagasi Uusküla lähedalt Venemaale.
12. märtsi ööl 1944 tuli üle Peipsi jää ja tungis Mustvee lähedal Omedu jõesuusse Saksa vägede tagalasse 400-meheline Esimese Eesti Partisanide Brigaadi Dmitri Makarovi III partisanibrigaad, mis purustati 94. julgestusrügemendi III pataljoni ülema major Bernhardi, 2. Eesti piirikaitserügemendi III pataljoni 12. kompanii ja omakaitseüksuste poolt mõne päeva jooksul, Tarakvere lahing ja Kangroveski ümbruses. Partisanibrigaadi ülesandeks oli Tapa raudteesõlme purustamine ja Tapa lennuvälja vallutamine. Lahingus Lilastvere-Ulvi maantee ületamisel Kangru küla juures kandis partisanibrigaad väga raskeid kaotusi ja partisanid jätkasid võitlust ilma keskse juhtimiseta. Brigaad jõudis Tudu, Virunurme ja Mäetaguse jooneni, seejärel peatati Oandu ja Virunurme vahelises ruumis ja suruti tagasi Murakasoo saartele. Väikesel osal õnnestus pääseda läbi metsade Peipsi äärde ja üle jää tagasi, mõni väiksem grupp jäi Sirtsu soo ümbruse metsadesse, kus neile terve järgneva kevade ja suve veel jahti peeti.
Sacré-Cœuri kirik
Sacré-Cœuri kirik on basiilika Pariisis.
Asukoht
Kirik asub linna kõrgeimas paigas Montmartre'il ja paistab juba kaugelt üle Pariisi.
Toomas Leito
Toomas Leito (11. juuli 1946 Rakvere – 6. märts 2020) oli eesti kirjastaja, ajakirjanik ja ajakirjandusjuht, kirjastuse Tänapäev ja ajalehe Nelli Teataja üks omanikke.
Ta lõpetas. aastal Turba Keskkooli, Tartu Riikliku Ülikooli 1969. aastal eesti filoloogia erialal ja 1979. aastal Moskvas NLKP Keskkomitee juures asuva Ühiskonnateaduste Akadeemia.
Sacré-Cœuri kirik
Asukoht
Kiriku juurde saab sõita metrooga. Kirikust pisut loodes asub peatus Montmartre'i muuseum (Muse de Montmartre) ja läänes peatus Salvador Dali väljak (Espace Salvador Dali). Kirikut ümbritseb põhjast Chevalier de la Barre'i tänav, idast Lamarcki tänav ja läänest Mont Cenis' tänav.
Toomas Leito
Aastatel 1971–1972 elas ja töötas ta Saksa DVs. Toomas Leito oli ametikohast lähtuvalt aastail 1985–1990 Eesti NSV Ülemnõukogu liige.
Looming
2007. aastal avaldas Toomas Leito luulekogu "Eks me kõik ole kunagi noored olnud" (kirjastus Kentaur).
Sacré-Cœuri kirik
Ajalugu
Ehitamiseks eraldatud 7 miljonit franki lõppesid veel enne maapealsete struktuuride valmimist. Ülejäänud ehituseks koguti raha annetuste abil. Selleks võimaldati kiriku detaile nii-öelda osta: alates sammastest ja lõpetades üksikute tellistega.
Kiriku nurgakivi pandi 16. juunil 1875. Kirik valmis 1914. aastal ja on pühitsetud Jeesuse südamele (Sacré-Cœur otsetõlkes prantsuse keelest 'püha süda'). Vastu tulles Prantsusmaa piiskoppide taotlustele, kuulutas paavst Pius IX juba 1856. aastal välja Jeesuse südame mälestuspidustused. Basiilika pühitseti sisse 16. oktoobril 1919.