Klassikalise_sõnalavastuse_valguskujundus
Žanri tutvustus, ajalugu
Juba üsna varsti saavutati aga meeletu läbimurre, kui 19. sajandi lõpul võeti kasutusele elektrivalgus. Sellest ajast on valgustehnoloogia arenenud pidurdamatu kiirusega. Tänapäeval oleme jõudnud LED- (Light Emitting Diode) ja liikuvprožektoriteni, mis avardavad valguskujundaja võimalusi veelgi enam. Teatrižanrite juured ulatuvad tagasi kaugesse minevikku, varajaste ühiskondade religioossetesse rituaalidesse. Eri kultuuride ajaloos on märke jumalate tegevusi puudutavatest lauludest ja tantsudest, mis kuulusid preestrite ja kultuseteenrite repertuaari. Selliseid riitusi võib näha veel ka tänaseni primitiivrahvaste juures. Teatri tegemiseks on meil vaja kolme osa: koorist eraldiseisvaid näitlejaid, mingisugustki konflikti, mida läbi dialoogi väljendada ning pealtvaatajad, kes füüsiliselt asjaga seotud ei ole, kuid on emotsionaalselt kaasatud. Esimeseks läänemaailma teatriajastuks oli 5. sajandil e.m.a. Kreekas. Kreekas mängiti ette esimesed tänaseni osaliselt säilinud tragöödiad ja komöödiad ning seda tegid mitte enam preestrid, vaid näitlejad. Neid teoseid esitati erilistes ehitistes, mis polnud küll templid, kuid sellest hoolimata peeti neid väga oluliseks. Neid ehitisi endid kui ka kirjalikke näidendeid ja ehitiste jooniseid on siiani säilinud ning mõjutusi neist võib Euroopa ja Ameerika teatris leida tänaseni. Sõna draama tuleneb kreekakeelsest sõnast drama, mis tähendab tegevust. Paljudesse Euroopa keeltesse on see sõna aga võetud kasutusse märkimaks teatris loodavat. Tänases kõnekeeles tähendab draama ka vapustavat sündmust elus. Dramaatiline on teksti ja tegevuse ülesehituse printsiip, mis peab eelkõige silmas stseenide ja episoodide pingeid liikudes katastroofi või koomilise lõpplahenduse suunas ning pealtvaatajad on sealjuures tegevusest kaasa haaratud. Dramaatiline teater või draama teater on teater, kus käsitletakse realistlikku ja naturalistlikku klassikalist dramaturgiat. Selline on lääne teater olnud juba alates Aristotelese tragöödia definitsioonist. Teatraalne vorm on lihtsustatult öeldes erinevate ideedega suhtlus kahe grupi – etendajate ja publiku – vahel. Nendeks ideedeks võivad olla nii eelajaloolised kui ka tänased teemad, tähendusrikkast kuni mõttetuni, samuti võib see ka olla tundeliselt selge või hoopis mõistuspäraselt hämar. Teater on alati suunatud loo jutustamisele. Loo jutustamist mõjutavateks teguriteks on näiteks näitlejad ja nende isikuomadused, füüsiline ruum ning ka publiku dünaamilisus. Teatri väljakutseks on loo jutustamine põnevust tekitaval, intrigeerival või provotseerival viisil. Eri teatrivormid nõuavad ka valguskunstnikult erinevaid lähenemisviise. Näiteks sõnalavastuse või draama puhul on sõna see, mis lugu enam jutustab. Ooperi, opereti ja muusikalide puhul on kandev osa muusikal. Balletis ja ka moderntantsus on aga kõige olulisem keha. Nendest on kirjanduslik vorm domineerinud teatrimaastiku niivõrd, et sõna draama on saanud peaaegu teatri sünonüümiks. Ka suurem osa teatri valguskunstnike väljaõppest kulub just näitekirjanduse tõlgendamisoskuste suurendamisele ja visualiseerimisideede otsimisele. Läbi nende oskuste saab valguskunstnik aidata edasi kanda loo sisu.