cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atsele ordulinnus
Nimekujud
Esimest korda mainitakse Atsele (vene Otšela) nime 1111 aastal Novgorodi kroonikas, kui sealne vürst Mstislav korraldas tšuudide (soomeugrilaste) vastu Atselesse sõjaretke. Novgorodlased käisid seal veel mitu korda hiljemgi – talvel 1179/1180. Praeguseks teadaolevail andmeil ja tollast kultuuripilti arvestades oli tegemist praeguse Kirde-Läti ja Lõuna-Võrumaa ning ka Venemaa piiriäärseid valdu ühendava suure maakonnaga, mille keskus asus Alulinnas. Atsele teadaolevaid piire arvestades jaotasid sakslased maakonna 1224. aastal harjumuspärasel viisil – 1/3, maakonna keskosa läks ordule, 2/3 jäi Riia piiskopile, millest põhjapoolsema osa andis ta Tartu Piiskopile.
Linnuse algusaegadest orduriigi hävinguni
pisi|Atsele linnuse alal olev mõisaaegne ehitis, mis jäi I ja II eeslinnuse vahelisse vallikraavi või selle servale
1223. aasta sügisel ründasid ristirüütlid Atseles olevat kohalike hõimude vana puitlinnust. Linnust vallutada ei suudetud ja oodati ründamiseks täiendust.
1224 – pärast abijõudude saabumist varakevadel, pärast piiramist ja tormijookse linnus vallutati, purustati ja süüdati. Jälgi vanast muinaslinnusest avastati ka 1911 aasta arheoloogilistel väljakaevamistel.
1224 – pärast Eesti alade vallutamist ja Vene abisõjajõudude purustamist allutasid sakslased omale ka varem Pihkva maksualused olnud Atsele maakonna hõimud. Tollel ajal koosnes valdav osa maakonna elanikest ilmselt veel läänemeresoome hõimudest (arvatavasti eestlastest), kuigi oli alanud lätlaste kolonisatsioon lõuna poolt. Mõõgavendade ordu sai omale Atsele keskosa – 1/3 (terra, quae Agzele dicitur), kuhu ehitati hiljem 2 linnust: Atsele ja Alulinna.
pisi|Vaade loodest loodetorni lõunaseinale ja I eeslinnuse läänemüürile pisi|Rootsi plaan Atsele linnusest, 1634. Näha on II eeslinnuse kindlustatud vallikraaviserv, kus on ka bastionaalseid elemente. Rootsi Sõjaarhiiv
Sosnivka
Sosnivka (ukraina Соснівка) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Tšervonohradi rajoonis. 2019. aastani kuulus Tšervonohradi haldusalasse. Sosnivka asub Bugi vasakul kaldal, Tšervonohradist umbes 10 km lõunas ja Lvivist ligikaudu 55 km kirdes.
Atsele ordulinnus
Linnuse algusaegadest orduriigi hävinguni
1236 on mõnede läti allikate kasutatav linnuse ehituse alustamise daatum.
Sosnivka
Sosnivka loodi kaevandusasulate liitmise teel 1955. aastal. 1957. aastal sai aleviks ja 1968. aastal linnaõigused.
Männi tänav (Räpina)
Tänav on 135 meetrit pikk ja kuni 12 meetrit lai. Männi tänav saab alguse Metsa tänavalt ning on umbtänav, mis lõpeb Männi tänav 3 kinnistu juures. Ristuvaid tänavaid ei ole.
Tänava ääres asuvad kinnistud on heakorrastatud, seal paikneb kaks eramut abihoonetega. Tänavavalgustus on rajatud, kõnniteed ei ole.
Atsele ordulinnus
Linnuse algusaegadest orduriigi hävinguni
1238 – baltisaksa ajaloolaste arvates linnuse rajamise aasta (Arndt). Dokumentaalset kinnitust sellele pole. Usutavam on kivilinnuse tekkeaeg paigutada XIII lõppu, kuigi samas on kaheldav, et nii suur piirkond jäeti nii pikaks ajaks ilma tugipunkti ja kaitseta. Algselt oli Atsele ka komtuuri residents, mida tõestab XIV sajandi algusse dateeritav pitsat kirjega S(igillum) Comendatoris in Adzele. Atsele komtuurkond eksisteeris kokku 104 aastat, kuni Aluliina linnuse I järgu valmimiseni 1342. Selle aja jooksul valitses Atseles 8–10 komtuuri; viimane oli Arnold von Vietinghoff, kellest sai Aluliina esimene komtuur. 1238 aastat linnuse rajamisena maameister Hermann Balki valitsusajal korratakse ka 1862. aastal välja antud baltisaksa kirikuajaloo uurimuses. Osutatakse, et linnusekabeliks rajatud kirik (Marienkirche) pidi rajatama kohe koos linnusega ja et sellele kuulus keskajal 5 pastoraati-talundit. Kirik ise asus Atsele asulas.
1285 Atsele nime on mainitud vene kroonikas seoses seal lähistel aset leidnud lahinguga.
1340 tekkis kunagise Atsele muinasmaakonna piiride täpsustamisel ja mõjupiirkondade jaotamisel sakslaste ja Pihkva venelaste vahel suur tüli, ordurüütli Heinrich von Pleskow ("Pihkva Henrik") süü tõttu väljus olukord rahumeelsetest piiridest ja alustati üksteise vastu sõjategevusega. Venelased ründasid järgnevalt Atsele ordulinnust, mis ajendaski ordut alustama Alulinna piirikindluse rajamisega ja samuti ehitama välja Vastseliina piiskopilinnust.
Sooviku tänav
Sooviku tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Vana-Mustamäe asumis.
Sooviku tänav sai nime 17. oktoobril 2012.
Atsele ordulinnus
Linnuse algusaegadest orduriigi hävinguni
1341–1342 peatus Aluliina linnuse ehitamise ajal Atseles mitmeid kordi Liivimaa ordu meister Burchard von Dreileben (1341–1347).
28. novembril 1384 läänistas ordumeister Wilhelm von Friemersheim (1364–1385) oma vasallile V. Pallamile maad, kõrtsikoha ja kalapüügiõiguse Koiva (Gauja) jõe ääres Atsele linnuse külje all. Kuna koht oli vabastatud kõigist maksudest, tähendas see seda, et vasall oli isanda ees oma sõjaväekohustuse täielikult täitnud. Atsele trahter – võõrastemaja oli üks vanimaid teadaolevaid maakõrtse Lätis. Piiridokumendis on mainitud ka sealseid jõgesid või ojasid - Palsa, Aima, Kerde.
1465 ja 1517 aastal ordumeistri poolt välja antud läänikirjas on mainitud linnuses üht korstnaga ruumi (hoonet), väravat ja eeslinnust.
Juulist 1556 – 1557 hoiti linnuses kinni ordu ja peapiiskopi vahelises sõjas Kokneses vangistatud peapiiskoppi Wilhelm von Brandenburgi.
1558. aasta septembri keskpaiku tungisid venelased Alulinna piirkonda. Kui sõjasulased Atseles said teada, et venelased ka neid rünnata kavatsevat, jätsid nad linnuse maha, sest pidasid seda kaitsmiseks liiga nõrgaks. Venelased leidsid tühja linnuse eest, põletasid väravad maha ja süütasid seejärel kogu linnuse põlema.
6. juuli 1560 kirjas märkis ordumeister Gotthard Kettler, et Atsele on paljaks röövitud ja maha põletatud.
Linnus Poola ja Rootsi ajal
pisi|I eeslinnuse loodetorni idakülg pisi|Piltsuurendus Brotze plaanist
1582, pärast venelaste väljatõrjumist Liivimaalt hõivasid linnuse poolakad.
1582–1600 valdavad linnust Osobļinskite perekond, kes taastavad linnuse.
1600. aastal oli Atsele staarost Adam Schrapfer, kes läks rootslaste poole üle ja aitas tabada oma endist ülemust, vahi alt põgenenud Tartu ökonoomi Georg Schenkingit. Siit nähtub, et Atsele kuulus tollal Tartu piirkonna halduse alla. Teistel andmetel olla Georg Schenking ise nõudnud oma kirjas Atselesse kogunenud aadlile, et need linnuse hertsog Karli vägedele üle annaks.
1601. aasta jaanuari algul kapituleerusid Vastseliina, Kirumpää ja Atsele linnus Rootsi vägedele.
1602 võtsid linnuse jälle ära poolakad.
1625. aastal hõivas linnuse Rootsi Liivimaa kindralkuberneri Jacob Pontusson De la Gardie käsul Räisaku ja Lutsi linnuste vastaste aktsioonidega seoses Rootsi rügement kapten Hans von Wrangeli ja ülemleitnant Alexander von Esseni juhtimisel.
1627. aastal toimunud inventariseerimise järgi oli linnus veel tugev ja kasutuskõlbulik, ainult konvendihoone ülakorrus oli sisse langenud. Alumine võlvitud korrus oli elamiskõlbulikus seisukorras, linnuses oli kaks tõstesilda ja seitse kahurit, eeslinnus oli varustatud püssirohu ja lahingumoonaga. Märgitakse veel, et asulas olnud kirik oli täiesti purustatud ja seetõttu peeti jumalateenistusi linnuse taga asuvas kabelis.
1629 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Atsele linnuselääni, mille hulka kuulusid peale linnusemõisa Schloß Adseli koos Hummelzeemi mõisaga veel Neuhof (Frauenthal), Taivola, Koickel, Didriküll ja Adsel – Schwarzhof – riigimarssal Axel Bannerile, kes pärandas selle oma tütrele. Reduktsiooniga läksid need valdused jälle riigile tagasi.
1634. aastast Rootsi Sõjaarhiivist pärineval plaanil on pealinnuses konvendihoone kohal ebamääraselt kujutatud paar võlvitud ruumi. Samas on ka II eeslinnus teataval määral kindlustatud.
1656–1661 okupeerisid Atsele Vene väed.
1697 mõõdistas ja koostas pealinnusest plaani Rootsi sõjaväeinsener Paul von Essen. Plaani järgi on linnus heas seisukorras.
1702 jõudsid sinna Vene väed kindral Šeremetjevi juhtimisel. Nüüd purustati linnus juba nii tugevalt, et seda ei olnud enam võimalik taastada. Venelaste leer olnud teisel pool Koivat Cara (Cavara) mäel. Rootslased olevat saatnud käskjala venelaste juurde teatega, et linnus alistub, kuid see olevat kohale jõudnud alles siis, kui linnus oli juba suurtükkidest puruks lastud. pisi|Linnusevaremed XVIII sajandil
Linnus tsaariajal ja hiljem
pisi|Linnuse ja ümbruskonna plaan J. C. Brotze kogust, 1790
29. septembril 1745 rentis vene keisrinna Jelizaveta linnuselääni koos Luttershofi mõisaga holsteinlasele, õuemarssal parun Bernhard Reinhold von Delwigile.
XVIII sajandi keskpaigaks oli linnus muutunud kasutuskõlbmatuks ja hüljati.
1776 teatas pastor Bergmann oma ajalooraamatus, et kunagine 1238 rüütlite rajatud loss on purustatud seisus.
Juulis 1784 müüsid B. R. von Delwigi vennad Atsele lossi koos Hummelzeemi mõisaga Heinrich Berens von Rautenfeldile. Viimase poeg major Reinhold von Rautenfeld müüs Adsele ja Hummelzeemi 18. veebruaril 1818 rittmeister Adolf von Wulffile.
1786 A. F. Büschingu Troppaus välja antud teatmeteoses "Große Erdbeschreibung: Das europäische Rußland" kirjutatakse, et Atsele linnus on rüüstatud seisus.
1788 ehitati mõisakompleksi vanima hoonena ait. Mõisakompleksi keskosa asub 18. sajandi lõpus lammutatud keskaegse kindluse II eeslinnuse territooriumil.
1830. aastal välja antud albumis on markiis Paulucci joonistatud piltidel linnusevaremed veel üsna suurel määral säilinud.
1848–1850 ehitas tollane kinnistuomanik, mõisnik Johann von Wulf endisele II eeslinnuse alale uhke mõisahäärberi – aadlilossi. Arvatavasti lammutati ehitusmaterjaliks ka vanu linnusevaremeid. Atsele jäi Wulfide suguvõsa kätte 100 aastaks. Selle ajaga ehitati üle 15 hoone ja kujundati park. Läti maareformi käigus võõrandati mõis selle viimaselt omanikult Waldemar von Wulfilt.
pisi|Atsele/Koivaliina mõisahäärber, mis asub II eeslinnuse lõunaküljel või selle vallikraavis. Klassitsistlikus stiilis mõisakopleksi peahoone on üks suursugusemaid Lätis. Pilt Läti vikist. Autor J. Sedols
Ehitis
pisi|Karl Löwis of Menari rekonstruktsioonjoonis linnusest, 1911 pisi|Vaade I eeslinnuse läänemüürile ja poolümarale loodetornile
Linnus asetses kolmnurksel järsul ja kõrgel kaldaneemikul, mis läänest oli piiratud Koiva jõe dolomiidist kaldaserva ja põhja ning loode poolt väikese Dzirnavupīte oja kaldanõlvaga. Lõunast ja kagust oli pealinnus ümbritsetud kraaviga. Asukoht oli linnusel strateegiliselt tähtis juba Mõõgavendade ordu ajal: seal ristusid Koiva jõe lai veetee, Riia–Pihkva sõjatee ja Trikata–Tartu maantee. Seetõttu võis seal juba tollal olla muldvallide ja rõhtpalktaradega ümbritsetud tüüpiline varajane linnus. Nagu veel säilinud varemed, Löwis of Menari väljakaevamisandmed ja XVII sajandi plaanid näitavad, on konvendihoone koos oma eeslinnuste süsteemiga tekkinud kõige varem vastu XIII sajandi lõppu. pisi|I eeslinnuse ringmüüri lõik
Pealinnus
Ehitustüübilt on tegemist varajase konvendihoonega, mis ümbritseti I eeslinnusega ja moodustas koos sellega pealinnuse ning hiljem rajati kagu poole veel II eeslinnus. See oli väikseim ordulinnus Liivimaal, peahoone küljepikkustega 29 * 27 meetrit, mis sarnanes põhiplaanilt Vindavi (Ventspilsi) ordulinnusega. Seal valitseb samasugune kokkusurutus; ümber kitsa lossihoovi rühmituvad võrdlemisi laiad hoonete tiivad. Konvendihoonel oli 2 põhilist hoonetiiba – kirde- ja edelatiib, mille vahele olid ehitatud ühendavad hooneplokid ja mille keskel asetses väike õu pindalaga 11 * 9 meetrit. Konvendihoone I korruse müüripaksus ulatus 1,8 meetrini. Värav konvendihoonesse asetses kirdetiivas ja oli 2,8 m lai. Konvendihoonel nurgatorn puudub, kui see ehk vahest ei asetsenud just hoone edelanurgas, kus on olemas nelinurkne, tornile sobilik müürivundament. Peakorruse ruumidest võib leida väga väheseid jälgi; üks väike ruum oli asetsenud peavärava kohal ja oli kaetud servjoonvõlviga. Sellest ida poole on asunud kabel, millele osutavad ühe depositooriumi jäljed. Ühe vana joonistuse järgi on kabeli idapoolne aken olnud Riia Toomkiriku ristikäigus oleva arkaadia laadis kolmeosaline. Ka see viitab ehitusajale XIII sajandil, kui kogu maa tähtsaim ehitis – Riia Toomkirik, üldiselt kui eeskuju vormiandjana sakraal ja profaanarhitektuuris kasutusel oli.
Konvendihoones elasid komtuur oma abilistega ja ordurüütlid rangelt kloostrielu reeglite järgi. Esimesel korrusel asusid köök, magamisruum ja puhketoad. Teisel korrusel asusid kabeli kõrval söögisaal ja konvendisaal. Konvendihoone all olid keldrid hoiupaikade, veski, leivaküpsetus- ja hilisemal perioodil õllepruulimisruumidega.
Pealinnusest kagusse, viimase ja I eeslinnuse keeruka ja liigendatud peavärava vahele on oletatud zwingerilaadse ehitise olemasolu. Peavärava lähedastes hoonetes paiknes arvatavasti linnuse kaitsemeeskond.
I eeslinnus
I eeslinnuse kujus on tugevaid märke loodusega seotusest – järsud kaldanõlvakud määrasid müüri kulgemise. Arvukad flankeerivad hooned tõendavad, et eelkindlustuste süsteem on suuremas osas alles XIV sajandil välja ehitatud. Aga ka XV sajandil on linnuse juures täiendustöid ette võetud, nagu tõestab üks suur tulirelvadele arvestatud poolümar 12,4-meetrise läbimõõduga torn I eeslinnuse loodenurgas. Tornil oli tähtvõlv, mille võlvroide profiilid on väljakaevamisleidude põhjal olnud topeltpaksud; see ehitusvorm oli vanade traditsioonide kohaselt levinud Vana-Liivimaal eriti hiliskeskajal. Samal ajal, kui rajati nurgatorn, kõrgendati ka müüre, sealjuures leidis kasutust hilisemal ajal eriti armastatud telliskivi. Niisiis on I eeslinnuses eristatavad 2 ehitusetappi: algne madalam paekivist 1,5 m paksune kaitsemüür väikeste laskepilude ja kaitserinnatisega ja hilisem XV sajandist pärit tellistest kõrgendus koos uute laiade müüri sisse murtud laskeavadega loodenurgas asuva poolümara suurtükitorniga. 1911. aastal oli torni sisesein veel 16 meetrit kõrge. Kui torni kõrgematel korrustel pidid olema vahimeeste ruumid, siis esimesel korrusel arvatakse olevat asunud vangla.
II eeslinnus
Läbi I eeslinnuse väravate läks tee üle tõstesilla II eeslinnusesse. II eeslinnuse ringmüüri oli laotud dolomiidist, hiljem oli seda tellistega kõrgendatud, küündides 12 m kõrguseni. Ringmüüri oli tugevdatud 2 vahitorniga ja seda ümbritses samuti vallikraav, ehkki pealinnust eraldavast kraavist kitsam. Ka sealt viis eeslinnuse kirdenurgast tõstesild üle kraavi ida suunas asulasse. Teise arvamuse järgi oli pikk ja avar linnuseõu kindlustatud ainult muldvalliga. Kiviehitised sai teine linnuse eesõu (II eeslinnus), mis ümbritses linnust kagu poolt ning oli ette nähtud hobusetallide ja loomalautade jaoks, alles keskaja viimase sajandi rahututel aegadel.
Praegune seisukord
Tänapäeval on säilinud konvendihoonest mõningad müürilõigud. I ja II korruse kõrguselt on alles ka I eeslinnuse loodetorn ja tornist lõunasse kulgev 20 m pikkune ja u 12 m kõrgune müürilõik. Ülejäänud linnusemüürid on vundamendi kõrguselt maapinnas säilinud. Ka I ja II eeslinnuse vaheline kunagine vallikraav on aimatav.
Gediminas Taranda
pisi|280px|Gediminas Taranda (2012)
Gediminas Leonovitš Taranda (vene keeles Гедиминас Леонович Таранда; sündinud 26. veebruaril 1961 Kaliningradis) on leedu päritolu Venemaa teatrijuht, näitleja ja endine balletitantsija.
Gediminas Taranda sündis sõjaväelase, Nõukogude armee polkovniku Leonas Taranda perekonnas. Ema oli Ukraina kasakas.
Pärast Moskva koreograafiakooli lõpetamist töötas Taranda Moskva Suures Teatris balletiartistina. Ta alustas rühmatantsijana. Selles ampluaas äratas ta Maia Plissetskaja tähelepanu, kes võttis ta enda partneriks balletilavastuses "Carmen-süit". Hiljem sai ta trupi juhtivaks solistiks. 1980. aastate lõpul ja 1990. aastate alguses tegutses Taranda ka antreprenöörina. Sellel pinnal sattus ta vastuollu peaballettmeister Juri Grigorovitšiga ja ta vallandati 1993. aastal teatrist.
1994. aastal asutas Taranda balletitrupi Keiserlik Vene Ballett, millega gastroleeris kogu maailmas. Ta on tänini selle trupi peadirektor, kunstiline juht, koreograaf ja lavastaja.
Taranda on 2000. aastatel mänginud draamarolle Moskva Mossoveti teatris.
Veiko Kastanje
Veiko Kastanje (sündinud 8. veebruaril 1970) on eesti mükoloog.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogia erialal 1993. aastal.
Ta töötab Eesti Taimekasvatuse Instituudis teadurina.
Ta on väheseid limaseente (Myxomycota) spetsialiste Eestis.
Lihlhamne
Lihlhamne, ka Lilla hamne, Kapulkerre on järv Läänemaal Lääne-Nigula vallas Osmussaare külas. Järve kaldajoone pikkus on 1065 m. Järv jääb Osmussaare maastikukaitsealale Osmussaare sihtkaitsevööndisse. Järv on Osmussaare lõunaosas. Sellest umbes 100 m loodesse jääb Kappelkärre, umbes 250 m lõunasse jääb Inahamne. Läänemeri jääb järvest nii umbes 400 m edelasse kui ka 300 m kirdesse.
Lihlhamne on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Lihlhamne keskkonnaregistri kood on VEE2018100.
Luis Suárez
Varem on ta mänginud sellistes klubides nagu Groningen, Amsterdami Ajax, Liverpool, Barcelona ja Madridi Atlético.
Koigi mõis (Ambla)
Koigi mõis (saksa keeles Koik) oli rüütlimõis Ambla kihelkonnas Järvamaal.
Mõisa omanikud olid Mohrenschildtid.
1908. aastal omandas Koigi ja Aru mõisa parun Otto Gottlieb von Ungern-Sternberg (1845–1928), kes 1916. aastal kinkis Koigi ja Aru mõisa oma pojale Hermann Rudolf Otto von Ungern-Sternbergile (1877–1952).
Luis Suárez
Barcelonas mängis ta aastatel 2014–2020 ning tuli neli korda Hispaania meistriks ja võitis ka Meistrite Liiga. Samuti on ta individuaalselt võitnud kaks Euroopa kuldsaabast.
Uruguay jalgpallikoondises on Suárez mänginud 135 korda ja löönud 68 väravat. 2011. aastal tuli ta koondisega Copa América meistriks ning valiti turniiri parimaks mängijaks.
Nacional
Luis Suárez alustas klubikarjääri Uruguay kõrgliiga klubis Nacional. Debüüdi Nacionali esimeeskonnas tegi Suárez 16-aastaselt.
Ta aitas 2005–06 hooajal tulla klubil Uruguay meistriks, lüües 27 mängus 10 väravat.
Groningen
Oma esimesel hooajal Euroopas mängis Suárez Hollandi Eredivisie jalgpalliklubis Groningen. Groningenis lõi ta kokku 15 väravat 37 mängus.
Amsterdami Ajax
Ajaxis lõi Suárez kokku üle 100 värava, millega liitus ta selliste mängijatega nagu Johan Cruijff, Marco van Basten ja Dennis Bergkamp.
Samuti valiti ta Ajaxis olles 2010. aastal Hollandi aasta jalgpalluriks.
Liverpool
vasakul|pisi|Luis Suárez [[Liverpool FC|Liverpooli mängijana]] 2011. aasta talvise üleminekuakna ajal ostis Inglismaa kõrgliiga klubi Liverpool Luis Suáreze 26,5 miljoni euro eest.
2011–12 hooajal aitas ta Liverpoolil võita Football League Cupi (Inglismaa liigakarikas).
Suárez võitis hooajal 2013–14 Euroopa kuldsaapa, kui lõi Premier League'is kokku 31 väravat.
Samuti valiti ta 2014. aastal Premier League'i hooaja parimaks mängijaks.
Barcelona
pisi|Luis Suárez mängimas 2014. aastal [[FC Barcelona|Barcelona meeskonnas]] 2014–15 hooajal liitus Suárez 85 miljoni euro eest Hispaania kõrgliiga klubiga Barcelona.
Ta lõi debüüthooajal La Ligas 16 väravat, tulles klubiga Hispaania meistriks, Meistrite Liigas 7 väravat ja Copa del Reys 2 väravat.
Suárez skooris võiduvärava 2015. aasta kevadel mängus Madridi Realiga. Samuti lõi ta värava Meistrite Liiga finaalis Juventuse vastu.
Hooajal 2015–16 võitis ta jälle Euroopa kuldsaapa, kui lõi Hispaania liigas 40 väravat. Meistrite Liigas skooris ta 8 väravat ja Copa del Reys 5 väravat.
21. novembril lõi Suárez Madridi Reali vastu võõrsil kaks väravat. Ta lõpetas hooaja 59 väravaga.
2016. aasta kevadel lõi ta Hispaania karikas poolfinaalis Valenciaga neli väravat, kui Barcelona võitis 7:0.
Hooaja esimeses El Clásicos lõi ta peaga värava, mäng lõppes 1:1.
Suárez lõi Copa del Rey poolfinaalis Madridi Atléticoga kahe mängu peale kaks väravat. Ta pidi finaali punase kaardi tõttu vahele jätma, aga Barcelona tuli ikkagi karikavõitjaks.
Koondisekarjäär
pisi|Suárez 2014. aastal Uruguay jalgpallikoondises debüteeris Suárez 8. veebruaril 2007 Colombia vastu.
2010. aasta maailmameistrivõistlustel lõi Suárez viimases alagrupimängus Mehhiko vastu Uruguay võiduvärava. Kaheksandikfinaalis lõi ta kaks väravat Põhja-Korea vastu, mäng lõppes 2:1. Kolmanda koha mängus Saksamaaga andis Suárez Edinson Cavani väravale resultatiivse söödu. Mäng lõppes Uruguay 2:3 kaotusega.
2011. aasta Copa Américal nimetati Suárez turniiri parimaks mängijaks. Uruguay tuli Copa América võitjaks, Suárez lõi 4 väravat. Ta lõi ühe värava ka finaalis Paraguay vastu.
Suárez lõi 2013. aasta Konföderatsioonide karikavõistlustel terve turniiri peale kolm väravat. Kaks kolmest tulid mängus Tahiti vastu.
2014. aasta maailmameistrivõistlustel lõi Suárez kaks väravat, mis mõlemad tulid võidumängus Inglismaa vastu grupifaasis. Mängus Itaaliaga hammustas ta Giorgio Chiellini õlga.
Suárez ei saanud 2015. aasta Copa Américat keelu pärast mängida. Samuti sai ta enne 2016. aasta Copa América Centenariot Barcelonas meeskonnas vigastada ning ei saanud ka sel turniiril osaleda.
2018. aasta maailmameistrivõistluste alagrupiturniiril lõi Suárez kaks väravat: teises alagrupimängus Saudi Araabia ja viimases alagrupimängus Venemaa vastu. Kokku on ta maailmameistrivõistlustel sellega löönud seitse väravat ning Uruguay mängijatest on maailmameistrivõistlustel enam väravaid löönud ainult Óscar Míguez (8).
Rahvuskoondis
pisi|Suarez hoidmas [[2011. aasta Copa América parima mängija auhinda]]
Şanlıurfa provints
Şanlıurfa provints (araabia keeles ‏الرها, Raha; kurdi keeles Riha, vanasüüria keeles ܘܪܗܝ Urhoy) on 1. järgu haldusüksus (provints) Kagu-Türgis. Provintsist lõunasse jääb Süüria. Provintsi keskus on Şanlıurfa.
Välislingid
🇹🇷
Punakõht-kiitsaksikk
Punakõht-kiitsaksikk (Stenurella nigra) on siklaste sugukonda kuuluv mardikas.
Välimus
Punakõht-kiitsaksikk on 6,5–9 mm pikkune. Pika sihvaka keha ja pikkade jalgadega. Kõht osalt punane. Eesselg ettepoole tugevalt ahenev, peene ja hõreda punkteeringuga, läikiv. Jalad mustad.
Levik ja elupaik
Punakõht-kiitsaksikk on levinud Euroopas, Armeenias, Aserbaidžaanis, Gruusias (Georgias), Türgis. Eestis haruldane ja lokaalselt levinud liik. Läänesaartel ei ole leitud. Enamik leide Tallinna ümbruses ja Lääne-Eestis. Eelistatud elupaigad on kuivad tammikud ja tammesegametsad. Lend juuni II poolest augusti II pooleni.
Elutsükkel ja toitumine
Punakõht-kiitsaksiku elutsükkel vältab 2 aastat. Vastsed lehtpuude kuivanud okstes ja kändudes. Mardikad õitel.
Wagoneri maakond
pisi|Asend Oklahoma osariigis pisi|Wagoneri maakonna kohtumaja Wagoneris Wagoneri maakond (Wagoner County) on maakond USA-s Oklahoma osariigis. Geograafilised koordinaadid on
Maakonna halduskeskus on Wagoner.
Maakonna pindala on 1531 km², millest 73 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 73 085. Aastal 2000 oli elanike arv 57 491.
Ajalugu
Wagoneri maakond moodustati 1907. aastal.
Redwoodi maakond
Redwoodi maakond (Redwood County) on maakond Ameerika Ühendriikides Minnesota osariigis.
Maakonna halduskeskus on Redwood Falls.
Ajalugu
Maakond moodustati 1862. aastal.
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Kogula mõis
Kogula mõis (saksa keeles Koggul) oli riigimõis Valjala kihelkonnas Saaremaal.
Kolonowskie
Kolonowskie (saksa Colonnowska, vahel ka Kolonnowska, 1936–1945 Grafenweiler) on linn Poolas Opole vojevoodkonnas Strzelce Opolskie maakonnas, Kolonowskie valla halduskeskus. Kolonowskie asub Strzelce Opolskiest umbes ligi 18 km põhjakirdes ja Opolest umbes 33 km idas.
Kuni 1945. aastani oli asula Saksamaa koosseisus. Alevi staatuse sai Kolonowskie 1956. aastal, linnaõigused 1973. aastal.
Nooruse tänav (Räpina)
Nooruse tänav on tänav Räpina linnas, paikneb linna lõunaosas ning suunaga kagust loodesse.
Tänav on 270 meetrit pikk ning kuni 10,5 meetrit lai. Männi tänav saab alguse Jõe tänava ristmikult ning lõpeb Aianduse tänava ristmikul põhja pool. Ristuvaid tänavaid ei ole.
Tänava ääres asuvad kaks korterelamut ja aadressil Nooruse 1 Räpina aianduskooli õpilaskodu. Tänavavalgustus on rajatud, kõnniteed ei ole.
Rasmus Luhakooder
Rasmus Luhakooder (sündinud 8. detsembril 1988 Viljandis) on eesti jalgpallur (ründaja). Ta mängib Eesti klubis Viljandi JK Tulevik.
Koondisekarjäär
Ta on Eesti U21-koondises pidanud kuus kohtumist.
Saavutused
II liiga lõuna/lääs 2011 hooaja parim väravakütt.
Lümfiteed
Lümfiteedeks nimetatakse paljude selgroogsete lümfisüsteemi ja selle elundeid ühendavat ning lümfi sisaldavat lümfisoonte võrgustikku. Lümfiteed koosnevad lümfikapillaaridest, lümfisoontest ja lõpevad lümfisõlmedega, millest saavad alguse lümfitüved.
Lümfiteed (-ka sooned) ei kata marrasknahka, kesknärvisüsteemi, epiteelkudesid, põrna, luuüdi, nabavääti, lootekestasid, kopsualveoole, silma sarvkesta ja silmaläätse, kuid lümf liigub neis rakuvaheliste kanalite ja spetsiaalsete molekulide kaudu.
Lümfikogumisteed
Suuremad lümfikogumisteed on:
Lümfiteid mööda toimub organismis rasvlahustuvate ainete transport, nii liiguvad lümfiteedest vereringesse rasvlahustuvad vitamiinid ja lipoproteiinikerakesed jpt ained.
Muu
'Lümfaatiline' (lad lymphaticus) võib tähendada lümfi, lümfikoesse või lümfiteedesse puutuvat.
Snæfellsnes
pisi|Snæfellsnesi poolsaar Snæfellsnes on Islandi lääneosas asuv poolsaar.
Pipralised
Pipralised (Piperaceae) on pipralaadsete seltsi kuuluv taimesugukond.
Sugukonda kuulub viis perekonda ligi 3600 liigiga. Perekondadeks on:
Pipralised on troopilised roht- või puittaimed, sageli märkamatute õitega. Viljadeks on neil väike luuvili või mari, mida levitavad nahkhiired. Pipralised on aromaatsed tänu rakkudes leiduvatele eeterlikele õlidele. Pipralised on kasutusel vürtsidena ning ilutaimedena.
Reaktor (keemia)
Reaktoreid liigitatakse
Reaktorite hulka kuuluvad näiteks reaktsioonikolonnid, reaktsioonikambrid, reaktsioonitornid, autoklaavid, polümerisaatorid jm. Tavalisim on vedelas faasis kulgevate reaktsioonide teostamiseks kasutatav segajaga reaktor.
Toomas Mendelson
Toomas Mendelson (sündinud 3. aprillil 1951 Türil) on Eesti ettevõtja ja endine poliitik.
Ta oli 30. juunist 1987 kuni 17. oktoobrini 1991 Tartu rahvasaadikute nõukogu täitevkomitee esimees.
Üliõpilasena oli Mendelson Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva (EÜE) peastaabi liige, aastatel 1977–1979 EÜE komandör.
1991. aastast on Toomas Mendelson kinnisvaraettevõtja. Ta on olnud ka Eesti Linnade Liidu juhatuse esimees.
Jack Campbell
Aastatel 2010–2012 mängis ta Ontario Hockey League'i klubides Windsor Spitfires ja Sault Ste. Marie Greyhounds.
2010. aastal valis Dallas Stars ta NHL-i draft'is 11. valikuna. Hooaja 2011/12 lõpus asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) Starsi tütarklubis Texas Stars. NHL-is debüteeris ta 20. oktoobril 2013 mängus Anaheim Ducksi vastu, kuid see jäi tema ainsaks mänguks Dallas Starsi meeskonnas. Enam sai ta mänguaega Texas Starsis ja ECHL-i klubis Idaho Steelheads. 2014. aastal võitis ta Texas Starsiga Calder Cup'i.
2016. aasta juunis kaubeldi Campbell Dallas Starsist Los Angeles Kingsi. Aastatel 2016–2018 mängis ta põhiliselt AHL-is Kingsi tütarklubis Ontario Reigni. 2017. aastal valiti ta AHL-i tähtede mängule. 27. veebruaril 2018 sai ta mängus Vegas Golden Knightsi vastu kirja oma esimese võidu NHL-is. Esimese nullimängu tegi ta NHL-is sama aasta 11. oktoobril Montreal Canadiensi vastu. Enam hakkas Campbell NHL-is mänguaega saama hooajal 2018/19.
2020. aasta veebruaris kaubeldi Campbell Kingsist Toronto Maple Leafsi. 2020/21. hooaja põhiturniiril sai Campbell NHL-is kirja 17 võitu ja normaalajal vaid kolm kaotust (keskmiselt 2,15 väravat mängus, tõrjeprotsent 92,1%). Samal hooajal püstitas ta Maple Leafsi väravavahtide rekordi, kui saavutas võidu 11 mängus järjest. 2022. aastal valiti ta NHL-i tähtede mängule.
2022. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Edmonton Oilersiga.
Aastatel 2009 ja 2010 tuli Campbell USA kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistriks. 2010. aastal tuli ta lisaks USA kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. Ta oli parima tõrjeprotsendiga väravavaht 2009. ja 2010. aasta kuni 18-aastaste maailmameistrivõistlustel ja 2011. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel. USA jäähokikoondise koosseisus võitis Campbell 2015. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali.
Raptor-klassi dessantkaater
pisi|
Raptor-klassi dessantkaater (vene «Раптор») (ka ründekaater), projekt 03160, on Venemaal valmistatud ja rannikuoperatsioonideks mõeldud mitmeotstarbeline kiirekäiguline kaater. Kasutatakse ja esitletakse ka patrullkaatrina.
Kirjeldus
pisi| P-276 Kaater sarnaneb ehituselt tähelepanuväärselt Rootsis valmistatud CB-90 klassi kaatriga, kuid rootsi tehas pole enda väitel projektiga seotud. Seda on võimalik kasutada dessantoperatsioonideks koos tuletoetusega, tuvastus- ja püüdeoperatsioonideks, suurte sõjalaevade lähikaitseks väikeste aluste rünnete eest, päästeoperatsioonideks ja patrullteenistuseks.
Inbriiding
Inbriiding ehk sugulasaretus ehk sisearetus on selliste isendite ristamine, kelle geneetiline sugulus on suurem kui populatsioonis keskmiselt. Inbriidingu tulemusel tekkiv homosügootsus suurendab võimalust, et järglased on mõjutatud retsessiivsete või vigaste tunnuste avaldumisest, mis viib üldiselt populatsiooni kohastumuse vähenemisele. Arvatakse, et inbriidingu vältimine on põhiline selekteeriv evolutsiooniline suunaja seksuaalse paljunemise tekkel.
Raptor-klassi dessantkaater
Kirjeldus
Kaatri kere on soomuskaitsega, mis kaitseb käsitulirelvade tule eest. Kaater on hea merekindlusega, olles võimeline arendama veel 6-pallises lainetuses (või laine kõrgusega kuni 4,5 m) kiirust kuni 20 sõlme. Tõstetööde hõlbustamiseks on kere küljes tõstetroppide kinnituskonksud. Väidetavalt on Raptoreid võimalik paigutada transpordiks suuremale dessantlaevale. 14,5 mm stabiliseeritud ja distantsjuhtimisega raskekuulipildujaga on võimalik mõjutada sihtmärke kuni 2000 m kauguseni.
Kasutus
Kaatreid valmistab Venemaa laevatehas Pella alates 2015. aastast. 2018. aasta seisuga on valmistatud 17 Raptorit, millest vähemalt 6 Balti laevastikule ja vähemalt 10 Musta mere laevastikule. 1-2 kaatrit on kohandatud riiklikeks esindusfunktsioonideks.
BK-16
Lisaks Raptoritele on Venemaal Rõbinskis valmistatud alates 2014. aastast ka 5 väliselt sarnast, kuid pisut väiksemate mõõtmetega dessantkaatrit BK-16 (projekt 02510), mis on mõeldud erioperatsioonideks, sealhulgas siseveekogudel. Need kaatrid sarnanevad omadustelt ja võimekuselt praktiliselt täielikult Rootsi CB90-tega. Varustusse on lisatud UAV.
Kersleti järv
Kersleti järv, ka Stor vike, Kepsleti järv, Kärssläti järv, Kärrslätti järv, on järv Lääne maakonnas Vormsi vallas Borrby ja Kersleti külas. Järve kaldajoone pikkus on 5340 m. Vormsi saare järvede hulgas on ta suuruselt teine järv. Järv jääb Vormsi maastikukaitsealale.
Kersleti järv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Kersleti järve keskkonnaregistri kood on VEE2038100.
Elektroonikalülitus
Elektroonikalülitus on omavahel elektriliselt või muul viisil ühendatud elektroonikakomponentide kogum, mis on ette nähtud mingi kindla talitluse otstarbeks.
Valdav osa elektroonikalülitusi valmistatakse tänapäeval mikroelektroonikas kasutatavate võtetega integraallülitustena.
Trükkplaadil kokku monteeritud elektroonikalülitusi nimetatakse trükilülituseks.
Elektroonikalülituste liigid
Lähtuvalt sellest, kas lülituse ülesandeks on tekitada ja teisendada kas analoogsignaali või digitaalsignaali, jagunevad elektroonikalülitused analooglülitusteks (näiteks operatsioonvõimendi) ja digitaallülitusteks (näiteks mikroprotsessor).
Elektroonikalülituste skeemid
Elektroonikalülituse elemente ning nendevahelisi ühendusi esitatakse visuaalse ülevaatlikkuse saamiseks graafiliselt tingmärkide (skeemitähiste) abil skeemide kujul, näiteks põhimõtteskeemi või ühendusskeemina.
Ka seadme plokkskeem (struktuuriskeem) võib sisaldada elektri- ja elektroonikakomponentide tingmärke. Tavaliselt on sellisteks komponentideks lülitid, mikrofonid, valjuhääldid, antennid, elektromagnetid, mootorid jms. Kuid nendeks komponentideks, mida plokkskeemidel esitatakse nende elektrilise tingmärgiga, võivad olla ka üksikud aktiivsed komponendid, mis on seadme funktsioneerimise seisukohalt väga olulised, näiteks komparaator või diferentsvõimendi.
Reaktor
Reaktor võib tähendada mitut asja.
Iisaku kogudus
EELK Iisaku kogudus on luterlik kogudus Iisakus. pisi|[[Iisaku kirik]] Kogudus kuulub EELK Viru praostkonda. Kogudust teenib diakon Tõnis Tamm, organist Riina Trankmann. Juhatuse esimees on Piret Anvelt. Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 11.00 Iisaku kirikus.
Hiliskeskaeg
Hiliskeskaeg on ajaloolaste poolt kasutatav termin Euroopa ajaloo 14. ja 15. sajandi (umbes 1300–1500) eristamiseks.
Iisaku kogudus
Kogudus ja kirik
Iisaku kogudus kirikuhoone asub Iisaku aleviku keskel; on koguduse bilansis alates 1992. aastast. Kirik ei ole köetav, külma talvega ei ole võimalik kirikus jumalateenistusi pidada. 2016. aastal sai kiriku kellatorn uue katuse. Orel on heas seisukorras, 2002. aastal tehti hooldusremont. Kunstivarade säilimine on tagatud, Muinsuskaitseameti poolt üle vaadatud ja hinnatud.
Hiliskeskaeg
Hiliskeskajale eelnes kõrgkeskaeg ja sellele järgnes varauusaeg. Mõned, eriti Itaalia, ajaloolased ei soovi rääkida hiliskeskajast, vaid pigem 14. sajandi renessansist kui otsesest üleminekust uusajastusse. Sel juhul saab hiliskeskaega piiritleda pigem Euroopa renessansiga (1300–1600).
Iisaku kogudus
Kogudus ja kirik
Koguduse maja – endine köstrimaja – on võõrandatud 1940. aastal, tagastatud 1992. aastal. Hoones asuvad koguduse ametiruumid ja kabel. Surnuaed – 3,27 ha, heas korras, kiriku lähedal, haldab vald. Kogudus ei taotlenud surnuaia tagastamist. Koguduse arhiiv hõlmab dokumente alates 1926. aastast. Kogudusel on väike raamatukogu, mida püütakse tasapisi täiendada.
Hiliskeskaeg
Hiliskeskaja olemus
Hiliskeskaja aluseks oli tekkinud rahasuhetelt üleminek rahamajandusele, sellele omasele merkantiilsele feodalismile, mis viis lõpuks absolutismi väljakujunemisele. Sai teoks rahvuste teke. See ilmnes rahvuskultuuride väljakujunemises, üleminekus rahvuskirikutele ja rahvusriikidele. Klassikalisele feodalismiajastule omase maast kinnihoidmise (feoodid, pärisorjad) asendas uus riigimõtlemine ja riikide ülesehitamine. Algas kaubandusrevolutsioon, mille kaks suuremat hüpet olid 13. sajandil Bütsantsilt kaugkaubanduse ülevõtmine ja 15. sajandi lõpus alanud kaubanduskeskme üleminek Lääne- ja Vahemerelt maailmaookeanidele.
Iisaku kogudus
Ajalugu
Iisaku kihelkond moodustati Jõhvi kihelkonna maadest 1654. aastal. 1744. aastal liideti see taas Jõhviga ja lõplikult sai Iisaku kihelkond iseseisvaks 1864. aastal. Arvatakse, et esimene luteri kirik ehitati Iisakusse Rootsi aja lõpus. Sajandi vältel (1640–1770) teenisid Iisaku kogudust köstrid ja lühikest aega ka mõni õpetaja. Esimene õpetaja Iisakus oli Clemens Koldberg ehk Colderus (1650–1651). Teine õpetaja oli Matthias Henrici Koriander (1673–1688), kes Iisakus suri ja on ka sinna maetud. Kolmas õpetaja oli Abram Hivenius (1689–1704), siis Johannes Georg Borge ehk Borg (1738–1740). Järgmisena oli Otto Reinhold von Holtz (1741–1744), kuni ta kutsuti Rakvere kirikuõpetajaks. Sel ajal on Iisakus ka omad köstrid olnud. 1738. aastal köster Hans, 1743. köster Kristel ja 1744. köster Höck.
Hiliskeskaeg
Kliimamuutus ja hiliskeskaja kriis
1300 paiku algas kliimas Väike Jääaeg. Kuumal Keskajal, mis ajaliselt kattus kõrgkeskajaga, toimunud Euroopa heaolu ja majanduse kasv seiskus. Algasid näljahädad ja katkulained. Suur näljahäda 1315–1317 ja must surm vähendasid Lääne-Euroopa elanike arvu oletatavate hinnangute kohaselt kuni poole võrra. Senine rahvaarv taastus alles 18. sajandi alguseks.
Iisaku kogudus
Ajalugu
1744. aastal sai Iisaku kirikust Jõhvi abikirik ja Jõhvi kirikuõpetaja käis seal “kolme näddala taggant“ jutlust pidamas. See kestis 1867. aastani. Vahepeal püüti küll mitmel korral Iisakut Jõhvist eraldada ja Tudulinnaga kokku panna, kuid kuna “keriku mõisa hoonete ehitamine ja õpetaja ülalpidamine uuele kihelkonnale liig raske näitas olevat”, siis olid need katsed tulutuks jäänud. Kirikuelu muutus stabiilsemaks, kui köstri kohale asus Andreas Masing. Iisaku köstriks olid ka Andreas Masingu poeg Jakob ja viimase poeg Paul-Eduard.
1847. aastal palus tolleaegne Iisaku mõisa omanik Georg von Brevern Eestimaa rüütelkonnalt abi kirikumõisa ehitamiseks. Kuna puukirik, kus senini jumalateenistusi peeti, oli vanaks jäänud, otsustati hakata ehitama uut kivikirikut. Töid alustati 1845. aastal ja kirik õnnistati sisse 18. augustil 1846. 1855. aastal osteti Iisaku mõisalt 64 tiinu maad ja 1866. aastal asuti kirikumõisa rajama. 1867. aastal õnnistati ametisse VELK Eestimaa konsistooriumiringkonna Narva-Alutaguse praostkonna Iisaku Evangeeliumi-Luteriusu Kiriku (1864–1919) Iisaku koguduse (saksa keeles Evangelisch-Lutherische Kirche zu Isaak ) kirikuõpetaja Rudolph von Hippius. Sama ajal õpetaja Hippiusega tuli köstriks Robert Theodor Hansen, kes 43 aasta jooksul oli köstritöö kõrval ka kihelkonnakooli asutaja ja arendaja ning Iisaku muusikaelule alusepanija. Tema juhtimisel võeti osa laulupidudest ja esineti nii oma kui ka ümberkaudsetes kirikutes koorikontsertidega. Hippiuse surma järel 1886. aastal sai uueks õpetajaks Albert Intelmann, kes teenis Iisaku kogudust oma surmani 1921. aastal.
Pärast R. Th. Hanseni surma tuli Iisakusse köstriks Gustav Sandberg, kes aga 1921. aasta paiku lahkus. Aastatel 1922–1923 teenisid kogudust erinevad hooldajad-õpetajad. 10. veebruaril 1924 õnnistati ametisse Tartu Ülikooli usuteaduskonna lõpetanud ja Tallinna Püha Vaimu kirikus ordineeritud õpetaja Voldemar Kuljus, kes jäi Iisaku kogudusega seotuks oma elu lõpuni. Enam uusi köstreid ei palgatud, vaid otsustati võtta ametisse abiõpetaja. Esimeseks abiõpetajaks sai Theodor Vaas Tudulinnast, kes aga peagi lahkus. 1918–1921 teenis Iisaku kogudust abiõpetajana Reinhold Intelmann.
1937. aastal võeti Iisaku kirikus ette põhjalik remont. Kirik õnnistati pärast remonti sisse koguduse iseseisvumise 70. aastapäeval, 8. augustil 1937. 1945. aastal asus õpetaja Kuljus koos perega elama Tallinna, kus ta arreteeriti. 1. aprillist 1954 kuni 1. augustini1957 oli Iisaku õpetaja Kuno Pajula, seejärel jätkas oma elutööd Siberist naasnud Kuljus kuni pensionile jäämiseni. Voldemar Kuljus suri 1979. aastal.
Hiliskeskaeg
Hiliskeskaja algus
Hiliskeskajal toimus üleminek rahvuslikele kultuuridele, usule ja lõpuks ka riiklustele. Koos sellega tekkis aadli metseenlus, kuningate merkantiilsus ja selle najal järkjärguline üleminek absolutismi. See tagas omakorda rahva vagadusliikumise ärakasutamise poliitilistel eesmärkidel ja seeläbi ülemineku ülemkihtide poolt toetatud reformatsiooniks.
Hiliskeskaja lõpp
Sisuliselt lõpetas hiliskeskaja sellal tekkinud rahvusriikide reaalpoliitika ja absolutismi algus, üleminek regulaararmeedele ja rahva müstitsistlikule usule tuginenud nõiajahi kõrgaja lõpp. Kuid ka renessansile omase empiirilise ja esoteerikasse kalduvale teadusele kindla reaalteadusliku metodoloogilise aluse panek (R. Descartesi "Arutlus meetodist" 1637). See tähendas ka senise veel säilinud Itaalia kultuuri mõjuperioodi (Medicidest Prantsuse kuningannad, Galileo Galilei) järellaine lõppu. Kesketeks aastaarvudeks saab pidada 1630ndaid, kui 30-aastane ususõda muutus Prantsuse Rootsile toetuse osutamise läbi rahvussõjaks. Prantsusmaa samm sai ka paavsti tunnustuse. Sisuliselt tähendas see nii katoliku kiriku kui ka rahvusriikide reaalpoliitika algust. Senise Hispaania ülemvõimu vastu võitleva Prantsusmaa toetus tähendas ka Hollandi revolutsiooni võidu lõplikku kinnistamist.
Vaata ka
Edad Media Idade Média
Iisaku kogudus
Ajalugu
1991. aastal tagastati kogudusele endine köstrimaja. Viimane remonditi ning nüüd asub seal koguduse kantselei, pühapäevakooli tuba, nõupidamiste saal ja talvekabel.
Verner Oja
Verner Oja (7. november 1901 Pikakannu, Pindi vald, Võrumaa – 14. aprill 1991 Toronto, Kanada) oli eesti jurist.
Ta õppis Võru Rahvahariduse Seltsi poeglaste gümnaasiumis (lõpetas aastal 1923). Osales Vabadussõjas. Õppis 1923–1927 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ning kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi Põhjala ridadesse.
1927.–1941. aastal töötas ta Põlluministeeriumi ning Kohtu- ja Siseministeeriumi sekretärina, 1941.–1944. aastal Tallinna linnavalitsuse abisekretärina. Pages 1944. aastal suure põgenemise ajal koos abikaasa, poja Tõnis Oja ja tütrega Rootsi, kust siirdus 1949. aastal Kanadasse. Töötas ametnikuna ettevõttes Canadian National Railway, kust jäi 1966. aastal pensionile. Abiellus Laine Tobiasega.
Verner Oja põrm on sängitatud Pindi kalmistule.
Isiklikku
Verner Oja isa oli Pindi vallakirjutaja Alfred Oja ja ema Liisa Oja (neiupõlvenimega Urmann), vennad Boris Oja, Edmunt Oja, Henn Oja ja Mart Oja ning õed Tiina Oja, Susanne Teder, Senta Kõiv, Ottilie Oja ja Aive Matvere.
Juuru Mihkli kogudus
thumb|Juuru kirik EELK Juuru Mihkli kogudus on luterlik kogudus Juuru alevikus.
Kogudus kuulub EELK Ida-Harju praostkonda.
Koguduse õpetaja on Kalle Kõiv, juhatuse esimees Virge Kadarik, aseesimees Kalev Kask ning organistid Mari Põld ja Virge Kadarik.
Kirikuraamatud
Vanimad dokumendid aastast 1627 on hoiul Ajalooarhiivis (EAA. f. 1211). Vanim säilinud meetrikaraamat pärineb 1729. aastast ja personaalraamat 1693. aastast. Kirikuraamatutega aastani 1926 on võimalik tutvuda digiteeritud arhiiviallikate andmebaasis Saaga. Nende kasutamiseks on koostatud ka andmebaas Juuru kihelkonna materjalid. 1926. aastast alates pärit kirikuraamatutega on võimalik tutvuda koguduse kantseleis.
Nikolai Preiman
Nikolai Preiman (24. august 1933 Leningradi oblast, NSV Liit – 8. november 2012 ) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.
Ta oli Tartu Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees 26. detsembrist 1979 kuni 30. juunini 1987.
Ta kuulus aastatel 1959–1990 NLKP ridadesse ning oli ka lõpetanud Leningradi Kõrgema Parteikooli. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu X ja XI koosseisu saadik.
Eesti NSV suveräänsusdeklaratsiooni koostamisel 1988. aastal panid Tõnu Laak ja Nikolai Preiman ette sõnastuse, mille kohaselt piirati NSV Liidu seaduste kehtivust Eestis: "Eesti NSV-s kehtivad NSV Liidu seadused pärast nende registreerimist Eesti NSV Ülemnõukogus."
Hiljem kuulus ta Keskerakonda.
Rahvapärimuses jäädvustumine
Tema valitsusajal üle Emajõe ehitatud Sõpruse sild sai rahvasuus hüüdnimeks "Preimani purre".
Hüdrauliline masin
Hüdrauliline masin on seade, mis muundab mehaanilise energia vedeliku energiaks (nt pump) või vedeliku energia mehaaniliseks energiaks (nt hüdroturbiin).
Viited
Hydraulic machinery
Nurme tänav (Räpina)
Nurme tänav on tänav Räpina linnas, paikneb linna lõunaosas ning suunaga idast läände.
Tänav on 215 meetrit pikk ja kuni 11 meetrit lai. Nurme tänav saab alguse Apteegi tänava ristmikult ning lõpeb Põllu tänava ristmikul lääne pool. Keskosas ristub põhjapoolse Kaare tänavaga.
Tänava põhjaküljel asuvad ühepereelamud, lõunaküljel on osaliselt hoonestamata kinnistud. Tänavavalgustust ja kõnniteed ei ole rajatud.
¡All-Time Quarterback!
pisi|Ben Gibbard ¡All-Time Quarterback! oli Ben Gibbardi sooloprojekt 1997–2002.
Šakaliai
Šakaliai (žemaidi Šakalē) on küla Leedus Skuodase rajoonis Skuodase vallas Erla jõe kaldal. Jõel asub küla kohal Kernai paisjärv. Külas on Šakaliai kalmistu.
Küla moodustati XVI sajandil maareformi käigus. Seda on esmamainitud 1668. aastal. XVII–XIX sajandini kuulus see Salantai mõisale.
Aastast 1849 pärinevad teated külas kasvanud saarest, mida peeti pühaks.
Muinsuskaitse all on osaliselt Daukšiai külla jääv linnamägi Erla jõe kaldal. Selle vall on ajast moonutatud ja seda piirab 0,2 meetri sügavune ja 3-5 meetri laiune vallikraav. Aastal 1978 viidi seal läbi arheoloogilisi uuringuid. Tegemist on aastal 1253 mainitud Seculmzeme või Zekulmzeme linnusega.
Elanikkond
pisi|tühi|Šakaliai linnamägi
Koigi mõis (Pöide)
Koigi mõis (saksa keeles Koik) oli rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal.
Mõisa omanikud olid Aderkasid.
Reykjanesskagi
pisi|Reykjanesskagi poolsaar Reykjanesskagi on Islandi edelaosas asuv poolsaar, millel asub Keflavíki rahvusvaheline lennujaam.
Tartu pudretivabrik
Tartu pudretivabrik oli Tartus fekaalidest põlluväetist (pudretti) tegev vabrik. Vabriku asutas 1887 arvatavasti Jaama mõisa valitseja Johann Hansu poeg. Aastast 1919 kuulus vabrik Tartu linnale.
Vabrik sai toorme linna lahtistest käimlatest. Vabriku tegevus hakkas vähenema enne II maailmasõda, sest Tartus hakati rajama kanalisatsioonivõrku ja suurenes vesikäimlate arv. Vabrik tegutses ka 1950. aastatel. Vabrik on hävinud, ent säilinud on selle töölistemaja Jaama tänava ja Sõpruse puiestee ristmiku lähedal.
Mart Oja
Ta õppis Pikakannu algkoolis, Võru Progümnaasiumis ja Võru Ühisgümnaasiumis. Läks koos Valdeko Salumi ja Ülo Rätsnikuga suuskadel 5. märtsil 1940 Rohuneemelt üle lahe Soome. Tema elust soomepoisina ja hiljem kirjutab Suomen Kuvalehti.
Isiklikku
Mart Oja isa on Alfred Oja ja ema Liisa Oja (neiupõlvenimega Urmann) ning vennad Verner Oja ja Edmunt Oja.
Pikakase tänav
Pikakase tänav (varem Soone põik) on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Vana-Mustamäe asumis.
Tänav oli algselt mõeldud ühendama Soone ja Trummi tänavat ning kandis nime Soone põik. Kuna tänava ühendus Soone tänavaga on katkenud, siis nimetati see 2017. aastal ümber Pikakase tänavaks.