cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isetühjenemine
Isetühjenemine on keemiliste vooluallikate puhul nendes sisalduva elektrihulga iseeneslik vähenemine aja jooksul, seda ka siis, kui neist voolu ei tarbita. Isetühjenemine võib sõltuvalt keemilise vooluallika liigist ja süsteemist toimuda erineva kiirusega. Selle omaduse arvestamine aitab valida seadmele sobiva toiteallika vastavalt kasutamise iseärasustele.
Üldist
Isetühjenemist põhjustavad kõrvalreaktsioonid ja sisemised lühised. Kõrvalreaktsioonid, mille peapõhjuseks on keemiliste ainete ebapuhtus, kulutavad vooluallika elektroodide elektrokeemiliselt aktiivset materjali. Siselühised leiavad aset, kui elemendi negatiivse ja positiivse elektroodi aktiivained satuvad vahetusse kokkupuutesse, põhjuseks harilikult ebatäiuslik või vigastusega separaator (elektroodide eraldaja).
Isetühjenemist mõjutab tugevasti ümbrustemperatuur: üldreeglina suurendab temperatuuri 10-kraadine tõus isetühjenemise kiirust kahekordselt.
Isetühjenemisest sõltub olulisel määral patarei säilimiskestus. Säilimiskestus ehk säilivus on ajavahemik, mille lõppedes toatemperatuuril säilitatud elemendil on alles veel näiteks 90% esialgsest mahutavusest. Säilimisaja lõpu kuu ja aasta on märgitud elemendile.
Patareide ja akude isetühjenemise võrdlus
Akud isetühjenevad patareidest oluliselt kiiremini, seepärast on andmed patareidel aasta kohta ja akudel kuu kohta. Kõige suurem on isetühjenemise kiirus NiCd- ja eriti NMH-akudel, mille odavamad eksemplarid võivad kuu jooksul kaotada kogu oma laengu (kuigi esialgne mahutavus ei pruugi olla kuigivõrd vähenenud). Neid on kõrvale tõrjumas täiustatud modifikatsioon LSD-NiMH-aku, mida võib isetühjenemise poolest võrrelda tavalise leeliselemendiga.
Margareth Olde
Margareth Olde (sündinud 1. aprillil 2000 Tallinnas) on Eesti sportlane, maletaja.
Ta on olnud Eesti meistrivõistlustel mitmel korral esikolmikus. 2015. ja 2018. aastal tuli ta Eesti meistriks   (2018. aastal jäi teisele kohale 2002. aastal sündinud Grete Olde ).
Tema ema Margit Brokko ja isa Hendrik Olde on samuti maletajad.
Hydrops
Hydrops on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Hydrops liigitatakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Nad elavad valdavalt Lõuna-Ameerika mandril ja Trinidadi saarel.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Hydrops (genre) seisuga 11.12.2013.
Uus-Arhangelsk
pisi|Uus-Arhangelsk aastal 1837 Uus-Arhangelsk oli asula Alaskal, Vene-Ameerika halduskeskus, mis asutati 1799. aastal. Asula nimetati Arhangelski linna järgi Põhja-Venemaal. Pärast Venemaa Keisririigi koloniaalvalduste müümist Ameerika Ühendriikidele aastal 1867 nimetati asula tlingiti keele kohaselt ümber Sitkaks.
Tiivikulised
Tiivikulised (Fissidentaceae) on lehtsammalde klassi kuuluv sugukond.
RWD-8
thumb RWD-8 oli Poola lennukitüüp, mida toodeti aastail 1934–1939 RWD lennukikonstrueerimisbüroo poolt.
1933-1934 ehitasid Rein Neudorf (pärast eestistamist Rein Tooma), Otto Org ja Voldemar Post Poola litsentsi alusel Eesti Õhu- ja Gaasikaitse lennukitöökojas ühe õppe-treeninglennuki. Lennuk registreerimismärgiga ES-RWD valmis lennupäevaks, mida tähistati enne Teist maailmasõda 15. septembril.
Dmitri Ivanov
Dmitri Ivanov (vene keeles Дмитрий Андреевич Иванов, sündinud 22. veebruaril 1981) on Eesti kirjandusteadlane.
Ta on uurinud Aleksandr Šahhovskoi loomingut.
Boaedon
Klassifikatsioon
Perekonda kirjeldas esimesena Duméril. 1843. aastal klassifitseeris Fitzinger liigid perekonda Lamprophis. Kelly, C.M.R jt avaldasid novembris 2010 fülogeneetilise uuringu mille alusel klassifitseeriti liigid taas perekonda Boaedon.
Erinevad autorid klassifitseerivad neid erinevalt, nii loetakse neid nastiklaste (Colubridae) aga ka Lamprophiidae sugukonda kuuluvaiks.
Roomajate andmebaasi klassifikatsioon
Perekonda Boaedon klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Nad elavad kõikjal Sahara-taguses Aafrikas, sh Sambias, metsades, kõrbetes ja mujal.
Stadl-Predlitz
Stadl-Predlitz on 2015. aastast vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Murau ringkonnas. See loodi Steiermargi vallareformi osana 2014. aasta lõpus, kui ühendati endised Stadl an der Muri ja Predlitz-Turrachi vald.
pisi|tühi|püsti|Kihelkonnakirik Predlitzis thumb|Kihelkonnakirik Predlitzis
Vene-Ameerika
pisi|Vene-Ameerika kaart 1860. aastast pisi|Taastatud õigeusu kirik [[Fort Rossis Californias]] pisi|Fort Elisabethi illustreeriv rekonstruktsioon Vene-Ameerikaks (vene keeles Русская Америка Russkaja Amerika) nimetati Venemaa Keisririigi koloniaalvaldusi Põhja-Ameerikas ja Vaikse ookeani Hawaii saarestikus aastatel 1733–1867. Valduste pealinn oli Uus-Arhangelsk (Ново-Архангельск; praegune Sitka Ameerika Ühendriikide Alaska osariigis).
Ajalugu
Valduste ametlik inkorporeerimine Venemaa poolt toimus alles Paul I allkirjastatud 1799. aasta ukaasiga, mis kehtestas monopoli Vene-Ameerika Kompaniile ja andis ka Venemaa õigeusu kirikule teatavad õigused uutes valdustes.
Paljud Vene-Ameerika valdused hüljati 19. sajandil. 1867. aastal müüs Venemaa oma viimased allesjäänud valdused Ameerika Ühendriikidele 7,2 miljoni dollari eest (tänapäeva väärtuses 129 miljonit dollarit).
Micah Richards
Aastatel 2005–2015 oli ta Manchester City mängija, vaid hooajal 2014–2015 mängis laenul Fiorentinas. Viimati mängis ta Aston Villas.
2006–2012 mängis ta Inglismaa jalgpallikoondises.
pisi|
Viieristi mäed
Need pinnavormid on osa Pandivere ja Palivere servamoodustiste vööndist. Geoloogiliselt on tegemist astanguga, mis koosneb moreenist ja liustikusulamisvee setetest. Astangu perve kõrgus on 20–25 m üle merepinna.
Dorothea Lange
pisi|Dorothea Lange 1936. aastal Dorothea Lange (26. mai 1895 Hoboken, New Jersey osariik – 11. oktoober 1965 San Francisco) oli mõjukas USA fotograaf ja fotoajakirjanik, kelle pildid ülemaailmse majanduskriisi ajast mõjutasid oluliselt fotodokumentalistika arengut.
Önge keel
Önge keel on Andamani keelkonna önge harusse kuuluv keel, mida emakeelena räägivad önged Andamani saarte Väike-Andamani saarel.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli Indias önge keele kõnelejaid 101, enamik öngedest. Önge keel on üks vähestest säilinud Andamani keeltest.
Önge keeles on 6 vokaalfoneemi ja 15 konsonantfoneemi.
Timmialised
Timmialised (Timmiaceae) on lehtsammalde klassi kuuluv sugukond.
Eesti Taastuvenergia Koda
Eesti Taastuvenergia Koda on 13. mail 2011 Tallinnas asutatud mittetulundusühing, mille eesmärgiks on aidata kaasa taastuvenergia laiemale kasutuselevõtmisele Eestis. Pikaajaliseks sihiks seab ühing täieliku ülemineku taastuvate energiaallikate kasutamisele energiamajanduses.
Koja asutajateks on Eesti Biogaasi Assotsiatsioon, Eesti Jõujaamade ja Kaugkütte Ühing, Eesti Tuuleenergia Assotsiatsioon ning Eesti Veskivaramu. Koja juhataja on Rene Tammist.
Amanda Hermiine Künnapas
Haridus
Amanda Hermiine Künnapas on õppinud Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassis. Ta on lõpetanud Tallinna Ülikooli koreograafia erialal.
Aleksandr Šahhovskoi
pisi Aleksandr Aleksandrovitš Šahhovskoi (Александр Александрович Шаховской, 5. mai (vkj 24. aprill) 1777 – 3. veebruar (vkj 22. jaanuar) 1846 Moskva) oli vene dramaturg ja teatritegelane.
Tarni departemangu haldusüksuste loend
Siin on toodud ära kõik Tarni departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka valdade INSEE koodid. Albi, Carmaux', Castresi ja Mazamet' vald on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse, mille vahel on vald jagatud, kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast.
Departemangus on kaks ringkonda:
Departemangus on 23 kantonit (alates 2015):
Jää ja tule laul
2011. aastal hakkas HBO kanal tootma "Jää ja tule laulul" põhinevat telesarja "Troonide mäng" (inglise keeles Game of Thrones), mis sai pealkirja romaanisarja esimese raamatu järgi.
Raamatud
pisi|George R.R. Martin 2011 Ljubljanas '' Andmed eestikeelsete raamatute kohta pärinevad kirjastuse kodulehelt. *Originaali kuup. - ingliskeelse versiooni ilmumise kuupäev.''
Sisu
Sarja tegevus toimub väljamõeldud maailmas, mis on juba aastatuhandeid kannatanud sõdades ja katastroofides. Kui Westerose mandril asuva seitsme kuningriigi kuningas Robert Baratheon jahil saadud haava sureb, leiab aset rida sündmusi, mis ähvardavad riigi lõhestada. Kuninga Käsi Eddard Stark (Ned) üritab kõigest väest ennetada rahutusi ning soovib trooni anda kuningas Roberti nooremale vennale Stannis Baratheonile, kellele see pärimisseaduse järgi peaks minema, kuna tema abikaasa, kuninganna Cersei Lannisteri lapsed on tegelikult sigitatud viimase kaksikvenna Jaime Lannisteriga. Cersei soovib troonil näha oma kolmeteistkümneaastast poega Joffrey Baratheoni. Enamik kuningriigist peabki Joffreyt seaduslikuks troonipärijaks, kuna see, et Cersei lapsed pole Roberti omad, on teada väga vähestele. Ka enamik kuninga nõukogust näeb parema meelega kuningana Joffreyt kui Stannist ja seetõttu õnnestub kuninganna Cerseil haarata võim ja lasta Ned reetmise ettekäändel vahistada.
Kui Eddard Starki üle asutakse kohut pidama, laseb lapskuningas Joffrey ta hukata. See tegu külvab kuningriigis palju pingeid ning Eddardi vanem poeg Robb Stark paneb kokku sõjaväe, et maksta kätte oma isa surma eest. Relvile tõusevad ka Roberti vanem vend Stannis, kes on ebaseaduslikult ilma jäetud talle õigusega kuulunud troonist, kui ka noorim vend Renly Baratheon, kes loodab tänu oma pärusvalduste ja võimsa Kõrgaia isanda Mace Tyrelli toetusele troonile saada. Puhkeb sõda, mida hakatakse nimetama Viie Kuninga sõjaks, kuna pärast Nedi hukkamist kuulutavad Põhja mehed Robbi Põhja kuningaks ning Raudsaarte isand Balon Greyjoy võtab endale tagasi Raudsaarte kuninga tiitli. Samal ajal tõstab Põhjas asuva Müüri taga pead iidne kuri võim, Ebalased, mis ähvardab maa igaveseks katta pimeda ja külma talvega.
Müür asub kaugel Seitsme Kungingriigi põhjaosas ning eraldab tsiviliseeritud ühiskonda ja kauget põhja tundmatuid maid ja tsiviliseerimata rahvaid. Müür on oma paigas peaaegu täies ulatuses idast läände ulatuv ning mitmesaja jala kõrgune kivist ja jääst rajatud ehitis. Müüri peamiseks ülesandeks on aga hoida seitsme kuningriigi rahvaid Müüri taga varitsevate ebalaste ja muude maagiliste, kuid unustusse vajunud ohtude eest. Müüril peab vahti Öine Vahtkond, keda sageli kutsutakse ka Mustaks Vennaskonnaks. Öise Vahtkonna ülesandeks on pidada vahti, et metslased ei pääseks üle Müüri ning vajadusel Müüri parandada ja kõrgemaks ehitada. Müüri juures asub 19 Öise Vahtkonna linnust, millest romaani toimumise ajaks on kasutusse jäänud vaid 3: Varjutorn, Must Kants ja Idalinnus.
Öine Vahtkond
Öine Vahtkond on vennaskond George R. R. Martini ulmeromaanis "Jää ja tule laul". Öine Vahtkond asub Müüril ning selle põhiülesandeks on kaitsta Müüri ja tsiviliseeritud rahvast Müürist lõunas, Müürist põhjas asuvate hädaohtude eest. Nad parandavad Müüri ja vajadusel ehitavad seda kõrgemaks. Nad saadavad välja maakuulajaid põhja poole müüri, kus ükski tsiviliseeritud inimene peale nende ei käi. Nad koguvad uudiseid põhjast ähvardavate ohtude kohta. Praegu on nende põhilisteks vaenlasteks metslased, kes üritavad üle müüri lõunasse pääseda. Kuid põhjas on palju hullemaid hädaohte – ebalased. Ebalased on külmad kalbed olendid, kelle ainsaks eesmärgiks on inimkond hävitada ja katta maa igavese talvega. Selleks, et end nende eest kaitsta ongi ehitatud Müür ja loodud Öine Vahtkond, et inimkonda kaitsta. Ajapikku on aga see kurjus uinunud ja sellest pole nii ammu midagi kuuldud, et neid olendeid on hakatud pidama legendideks.
Öine Vahtkond ei sega end kunagi poliitikasse, ega sõltu sellest, kes on troonil. Seda sellepärast, et Vahtkonnas on mehi üle kogu Seitsme Kuningriigi erinevatest paikadest ja suguvõsadest. Paljud suguvõsad on aga teineteisega vaenujalal ja see pingestaks ka vahtkonna sisekliimat. Peale vande andmist on aga kõik vahtkonna mehed vandevennad, sest nad on öelnud lahti oma suguvõsast ja pühenduvad nüüd Vahtkonna teenimisele.
Vahtkonna meeste rõivastus on lihtsat musta värvi ja sellel ei ole mingeid vapimärke. Seetõttu kutsutakse Öist Vahtkonda ka tihti Mustaks Vennaskonnaks. Müüri taga elavad metslased kutsuvad tihti Öise Vahtkonna mehi ka Varesteks.
Öise Vahtkonna mehed on n-ö vandevennaskond, kui nad on andnud oma vande siis see on siduv. Vandemurdjaid karistatakse karmilt.
Iiri vabadussõda
Iiri vabadussõda (iiri keeles Cogadh na Saoirse), tuntud ka kui Iirimaa iseseisvussõda ja Iiri iseseisvussõda, oli aastatel 1919–1921 väldanud sissisõda, milles võitlesid Iiri Vabariiki esindanud Iiri Vabariiklik Armee (IRA) ning Briti Kroonile alluvad Briti armee ja Kuninglikud Iiri Politseijõud, lisaks viimase alla kuuluvad paramilitaarsed üksused Ulsteri Eripolitseijõud ja Abivägede Diviis.
1921. aasta 11. juulil jõustus vaherahu, misjärel alanud läbirääkimised viisid 6. detsembril Suurbritannia-Iirimaa lepingu allkirjastamiseni. Lepinguga korraldati ümber senine Iirimaa võimujaotus, milles domineeris Briti valitsus: ametisse astus Iirimaa ajutine valitsus ning üleminekuperioodi järel moodustati impeeriumi koosseisus oleva dominioonina Iiri Vaba Riik, millest jäi välja Põhja-Iirimaa, mis oli otsustanud jääda Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi koosseisu.
Suurbritanniaga sõlmitud leping tekitas osutus oma tingimuste tõttu iirlaste seas poleemiliseks ning iseseisvust taotlenud jõudude sisetülide kulminatsioonina puhkes 1922. aasta juunis vastloodud riigis 11 kuud kestnud Iiri kodusõda, mille võitsid Vaba Riigi valitsusele lojaalsed ja lepingut pooldavad jõud.
Esimene Balkani sõda
Sõja tulemusena vallutasid liitlased ja jagasid omavahel peaaegu kõik Osmanite riigi järelejäänud Euroopa territooriumid. Hilisemad sündmused viisid ka Sõltumatu Albaania loomiseni. Vaatamata oma edule oli Bulgaaria rahulolematu Makedoonia jagunemise üle, mis kutsus esile teise Balkani sõja.
Taust
Pinged Balkani riikide vahel oma rivaalitsevates püüdlustes Osmanite-kontrollitavates Rumeelia provintsides, nimelt Ida-Rumeelias, Traakias ja Makedoonias vaibusid pisut pärast suurriikide sekkumist 19. sajandi keskpaigas, mille eesmärgiks oli tagada nii täiuslikum kaitse provintside kristlikule enamusele kui ka status quo hoidmine. Aastal 1867 saavutasid Serbia ja Montenegro sõltumatuse, mida kinnitas Berliini leping (1878). Küsimus Osmanite võimu elujõulisusest taaselustus pärast Noortürklaste revolutsiooni juulis 1908, mis sundis sultanit peatatud Osmanite põhiseadust taastama.
Serbia püüdlused Bosnia ja Hertsegoviina üle võtta nurjas Bosnia kriis ja provintsi annekteerimine Austria poolt oktoobris 1908. Serblased suunasid oma ekspansionistliku tähelepanu lõunasse. Pärast annekteerimist püüdsid Noortürklased esile kutsuda Bosnia moslemirahvastiku emigreerumist Osmanite riiki. Need, kes pakkumise vastu võtsid, asustati Osmanite võimude poolt ümber nendesse Põhja-Makedoonia piirkondadesse, kus oli vähe moslemeid. Eksperiment osutus riigile katastroofiliseks, kuna sisserännanud ühinesid kergesti olemasoleva albaanlastest moslemirahvastikuga. Nad osalesid mitmes Albaania ülestõusus enne ja 1912. aasta kevadel. Mõned Albaania valitsusväed vahetasid poolt.
Mais 1912 ajasid Albaania hamiidi revolutsionäärid, kes tahtsid sultan Abdülhamit II võimule tagasi upitada, Noortürklaste väe Skopjest välja ja surusid lõunasse Manastiri (praegu Bitola) suunas, sundides Noortürklasi juunis 1912 suurele piirkonnale tegeliku autonoomia andma. Serbia, kes aitas Albaania katoliku ja hamiidi mässulisi relvastada ning saatis salaagente mõne tähtsama juhi juurde, võttis mässu kui ettekäänet sõjaks. Serbia, Montenegro, Kreeka ja Bulgaaria olid kõik olnud kõnelustel võimalikust pealetungist Osmanite riigi vastu enne Albaania 1912. aasta mässu puhkemist; ametlik kokkulepe Serbia ja Montenegro vahel sõlmiti 7. märtsil. 18. oktoobril 1912 andis Petar I välja deklaratsiooni "Serbia rahvale", mis näis toetavat nii albaanlasi kui ka serblasi:
Liitlaste otsimisel oli Serbia valmis läbi rääkima Bulgaariaga. Kokkuleppega sätestati, et võidu korral Osmanite üle pidi Bulgaaria saama kogu Makedoonia Kriva Palanka – Ohridi joonest lõunas. Bulgaaria nõustus Serbia laienemisega, kui see jääb põhja poole Šari mägedest (s.o. Kosovo). Vahepealsed alad pidid jääma "vaidlusalusteks"; vahekohtunikuks pidi eduka Osmanite riigi vastase sõja korral olema Venemaa tsaar. Sõja käigus sai ilmseks, et albaanlased ei pea Serbiat vabastajaks, nagu soovitas kuningas Petar I, ega Serbia väed jälgi tema deklaratsiooni sõprusest albaanlaste vastu.
Pärast edukat riigipööret ühinemiseks Ida-Rumeeliaga hakkas Bulgaaria unistama, et tema rahvuslik ühendamine võib teoks saada. Selleks arendas ta suure armee ja tuvastus kui "Balkani Preisimaa". Kuid Bulgaaria ei saanud sõda Osmanite vastu üksi võita.
Kreekas mässasid armeeohvitserid augustis 1909 Goudi riigipöördes ja saavutasid Elefthérios Venizélose edumeelse valitsuse ametisse nimetamise, mis loodetavasti pidi Kreeta küsimuse Kreeka kasuks lahendama. Nad tahtsid ka oma kaotuse Osmanitele 1897. aasta Kreeka-Türgi sõjas ümber pöörata. Sel eesmärgil pidi algama Prantsuse sõjalise missiooni poolt juhitud erakorraline sõjaline ümberkorraldamine, kuid selle töö katkestas sõja puhkemine Balkanil. Aruteludes, mis viisid Kreeka Balkani Liiduga ühinemiseni, keeldus Bulgaaria kohustumast mistahes kokkuleppele territoriaalsest jaotusest, erinevalt oma kokkuleppest Serbiaga Makedoonia üle. Bulgaaria diplomaatiline poliitika oli sundida Serbia kokkuleppele, mis piiraks tema ligipääsu Makedooniale, kuid samal ajal keeldudes mistahes sellisest kokkuleppest Kreekaga. Bulgaaria uskus, et tema armee on võimeline okupeerima suurema osa Egeuse Makedooniast ja tähtsa sadamalinna Saloníki (Thessaloníki) enne kreeklasi.
Aastal 1911 käivitas Itaalia sissetungi Tripolitaaniasse tänapäeva Liibüas, millele järgnes kiiresti Dodekaneeside okupeerimine Egeuse meres. Itaallaste otsustavad sõjalised võidud Osmanite riigi üle julgustasid Balkani riike ette kujutama, et nad võivad võita sõja Osmanite vastu. 1912. aasta kevadel ja suvel asutasid erinevad kristlikud Balkani rahvad sõjaliste liitude võrgustiku, mis sai tuntuks kui Balkani Liit.
Lahingukord ja plaanid
pisi|Balkan enne esimest Balkani sõda
Osmanite lahingukord sõja puhkedes moodustas kokku 12 024 ohvitseri; 324 718 meest; 47 960 looma; 2318 suurtükki ja 388 kuulipildujat. Nendest kokku 920 ohvitseri ja 42 607 meest olid määratud üksiküksustesse ja teenistustesse, ülejäänud 293 206 ohvitseri ja meest olid määratud nelja armeesse. Nende vastas ja salajaste sõjaeelsete laienemiskokkulepete järjena omasid kolm slaavi liitlast (bulgaarlased, serblased ja montenegrolased) ulatuslikke plaane oma sõjaliste jõupingutuste koordineerimiseks: serblased ja montenegrolased Sandžaki teatris, bulgaarlased ja serblased Makedoonia ja Traakia teatrites.
Lõviosa Bulgaaria vägedest (346 182 meest) pidi ründama Traakiat, selle vastas oli Osmanite Traakia armee 96 273 meest ja umbes 26 000 garnisoniväelast või umbes 115 000 kokku. Ülejäänud Osmanite armee umbes 200 000 meest paiknes Makedoonias, selle vastas olid Serbia (234 000 serblast ja 48 000 bulgaarlast Serbia käsutuses) ja Kreeka (115 000 meest) armeed. See oli jagatud Osmanite Vardari ja Makedoonia armeeks, lisaks sõltumatud liikumatud kaitsjad kindluslinnade Ioánnina (kreeklaste vastas Epeiroses) ja Shkodëri (montenegrolaste vastas Põhja-Albaanias) ümber.
Bulgaaria
pisi|Lahingukord ja plaanid
Bulgaaria oli neljast Balkani riigist sõjaliselt kõige võimsam, suure, hästi väljaõpetatud ja -varustatud armeega. Bulgaaria mobiliseeris kokku 599 878 meest 4,3 miljonilise rahvastiku juures. Bulgaaria väliarmees oli 9 jalaväediviisi, 1 ratsaväediviis ja 1116 suurtükiväeühikut. Ülemjuhatajaks oli tsaar Ferdinand, samas operatiivjuhtimine oli tema asetäitja, kindral Mihail Savovi kätes. Bulgaarlastel oli ka väike 6 torpeedopaadist sõjalaevastik, mille operatsioonid piirdusid riigi Musta mere rannikuga.
Bulgaaria keskendus tegevusele Traakias ja Makedoonias. Ta dislotseeris oma peaväe Traakiasse, moodustades 3 armeed. Esimene armee 3 jalaväediviisiga (79 370 meest) kindral Vasil Kutintševi juhtimisel, dislotseerus Yambolist lõunasse, operatsioonide suunaga piki Tundža jõge. Teine armee 2 jalaväediviisi ja 1 jalaväebrigaadiga (122 748 meest) kindral Nikola Ivanovi juhtimisel, dislotseerus esimesest läänes ja oli määratud vallutama tugevat Adrianoopoli (Edirne) kindlust. Plaanide kohaselt dislotseerus Kolmas armee (94 884 meest) kindral Radko Dimitrievi juhtimisel esimesest itta ja tagalasse ja oli kaetud ratsaväediviisiga, mis varjas seda Türgi vaateväljast. Kolmandas armees oli 3 jalaväediviisi ja see oli määratud ületama Stranja mäge ja ära võtma Kirk Kilisse (Kırklareli) kindluse. 2. (49 180) ja 7. (48 523 meest) diviis said sõltumatu rolli, opereerides vastavalt Lääne-Traakias ja Ida-Makedoonias.
Serbia
Serbia mobiliseeris umbes 255 000 meest (2,9 miljonilise rahvastiku juures) umbes 228 suurtükiga, rühmitatuna 10 jalaväediviisi, 2 sõltumatusse brigaadi ja ratsaväediviisi, endise sõjaministri Radomir Putniki tegeliku juhtimise alla. Serbia Ülemjuhatus jõudis oma sõjaeelsetes sõjamängudes järeldusele, et kõige tõenäolisem koht otsustavaks lahinguks Osmanite Vardari armee vastu on Ovče Pole lavamaa enne Skopjet. Seetõttu moodustati peavägi 3 armeena edenemiseks Skopje suunas, samas diviis ja sõltumatu brigaad pidid tegema koostööd montenegrolastega Novi Pazari sandžakis.
Esimest armee (132 000 meest) juhatas kindral Petar Bojović ning see oli arvuliselt ja jõult tugevaim, moodustades Skopje suunas liikuva tsentri. Teist armeed (74 000 meest) juhatas kindral Stepa Stepanović ning see koosnes ühest Serbia ja ühest Bulgaaria (7. Rila) diviisist. See moodustas armee vasaku tiiva ja edenes Stracini suunas. Bulgaaria diviisi kaasamine toimus vastavalt sõjaeelsele kokkulepele Serbia ja Bulgaaria armeede vahel, kuid see diviis loobus allumast kindral Stepanovići käskudele kohe, kui sõda algas, järgides ainult Bulgaaria Ülemjuhatuse käske. Kolmandat armeed (76 000 meest) juhatas kindral Božidar Janković ja, olles parema tiiva armee, sai ülesande võtta Kosovo. See oleks siis ühinenud teiste armeedega eeldatavas Ovče Pole lahingus. Loode-Serbias piki Serbia-Austria-Ungari piiri oli veel kaks koondist, Ibari armee (25 000 meest) kindral Mihailo Živkovići juhtimisel ja Javori brigaad (12 000 meest) kolonelleitnant Milovoje Anđelkovići juhtimisel.
Kreeka
Kreekat, kus sel ajal elas 2,7 miljonit inimest, peeti kolmest peamisest liitlasest nõrgimaks, kuna sel oli väikseim armee ja sai 16 aastat varem Kreeka-Türgi sõjas kaotuse osaliseks. Briti konsulaarlähetis aastast 1910 väljendab üldist arusaama Kreeka armee võimekusest sel ajal: "kui on sõda, saame ilmselt näha, et ainus asi, mida Kreeka ohvitserid võivad kõnelemise kõrvalt teha, on minemajooksmine". Kuid Kreeka oli ainus Balkani riik, kellel oli märkimisväärne sõjalaevastik. See oli Liidule eluline, kuna võis ära hoida Osmanite abijõudude laevaga kiiresti Aasiast Euroopasse kohaletoomise. See asjaolu oli serblastele ja bulgaarlastele kergesti mõistetav ning oli peamine tegur Kreeka Liitu kaasamise protsessi algatamiseks. Nagu Kreeka suursaadik Sofias seda esitas läbirääkimiste ajal, mis viisid Kreeka Liitu astumiseni: "Kreeka võib sõjaks välja panna 600 000 meest. 200 000 meest lahinguväljale ja laevastik on suuteline peatama 400 000 mehe maandamise Türgi poolt Saloníki ja Gelibolu vahele."
Kreeka armees viidi üks aasta enne sõda, aastal 1911 kutsutud Prantsuse sõjalise missiooni poolt ikka veel läbi ümberkorraldusi. Prantsuse järelevalve all võtsid kreeklased omaks kolmnurkse jalaväediviisi kui peamise moodustise, kuid mis veelgi tähtsam, mobilisatsioonisüsteemi ümberkorraldamine võimaldas riigil välja panna ja varustada kaugelt suuremal arvul väge, kui aastal 1897. Kuigi välisvaatlejad hindasid, et Kreeka võib mobiliseerida armeesse ligikaudu 50 000 meest, pani Kreeka armee välja 125 000, lisaks 140 000 Rahvuskaardis ja reservis. Pärast mobilisatsiooni, nagu ka 1897. aastal, jagati see vägi 2 väliarmeeks, mis peegeldasid geograafilist jagunemist kahe kreeklastele avatud operatsioonide teatri vahel: Tessaalia ja Epeiros. Tessaalia armee (Στρατιά Θεσσαλίας) pandi kroonprints Konstantínose juhtimise alla, tema staabiülem oli kindralleitnant Panagiótis Danglís. Siia kuulus lõviosa Kreeka vägedest: 7 jalaväediviisi, ratsaväerügement ja 4 sõltumatut evzones kergemägijalaväepataljoni, jämedalt 100 000 meest. See pidi ületama Osmanite kindlustatud piiripositsioonid ning edenema Lõuna- ja Kesk-Makedoonia suunas, eesmärgiga võtta Thessaloníki ja Bitola. Ülejäänud 10 000 – 13 000 meest 8 pataljonis kuulusid Epeirose armeesse (Στρατιά Ηπείρου), mida juhtis kindralleitnant Konstantínos Sapountzákis. Kuna sellel ei olnud lootustki vallutada Ioánnina, Epeirose tugevasti kindlustatud pealinn, oli selle esialgne missioon siduda Osmanite väed siin, kuni Tessaalia armee saadab pärast oma operatsioonide edukat lõpuleviimist piisavalt abivägesid.
pisi|Soomusristleja [[Kreeka ristleja Georgios Averof|Georgios Averof, Kreeka laevastiku lipulaev. Sel ajal oli see kõige moodsam konflikti kaasatud sõjalaev ja mängis olulist rolli operatsioonides Egeuse merel]]
Kreeka sõjalaevastik oli suhteliselt moodne, tugevdatud arvukate uute üksuste hiljutise ostuga ja käimasolevate reformidega Briti missiooni järelevalve all. Kutsutuna aastal 1910 peaminister Venizélose poolt, alustas missioon oma tööd pärast saabumist mais 1911. Erakorraliste volituste alusel ja juhituna viitseadmiral Lionel Grand Tufnelli poolt korraldas see põhjalikult ümber mereministeeriumi ja parandas märgatavalt harjutuste arvu ja kvaliteeti suurtükkides ja laevastiku manöövrites. Aastal 1912 oli laevastiku tuumiküksus kiire soomusristleja Georgios Averof, valminud aastal 1910 ning sel ajal kiireim ja moodsaim sõjalaev võitlevates merevägedes. Seda täiendasid 3 üsna vana Hydra-klassi lahingulaeva. Oli ka 8 aastatel 1906–1907 ehitatud hävitajat ja 6 uut hävitajat, mis osteti kiiruga 1912. aasta suvel, kui sõja vältimatus sai ilmseks.
Sellele vaatamata oli Kreeka laevastik sõja puhkedes kaugel valmidusest. Osmanite lahingulaevastik säilitas selge eelise laevade arvus, peamiste pinnaüksuste kiiruses ja, mis kõige tähtsam, laevasuurtükkide arvus ja kaliibris. Lisaks, kuna sõda tabas laevastikku selle laienemise ja ümberkorraldamise keskel, jõudis üle kolmandiku laevastikust (6 uut hävitajat ja allveelaev Delfin) Kreekasse alles pärast vaenutegevuse algust, sundides sõjalaevastikku ümber kujundama meeskondi, kes seetõttu kannatasid väljaõppe puudumises. Söevarud ja muud sõjavarud olid samuti napid, samas Georgios Averof saabus peaaegu laskemoonata ja jäi nii kuni novembri lõpuni.
Montenegro
Montenegrot peeti samuti üheks väiksemaks riigiks Balkani poolsaarel, kuid ta parandas vahetult enne sõda Venemaa toel oma sõjalisi oskusi. Samuti oli ta ainus Balkani riik, mida Osmanite riik kunagi täielikult ei vallutanud. Kuna Montenegro oli Liidu väikseim liige, ei olnud tal palju mõjujõudu. Vaatamata sellele oli see Montenegrole eeliseks, sest kui Osmanite riik püüdis tõrjuda Serbia, Bulgaaria ja Kreeka tegevust, oli Montenegrol piisavalt aega ettevalmistusteks, mis aitasid teda edukas sõjalises kampaanias.
Osmanite riik
Aastal 1912 olid Osmanid raskes seisus. Neil oli suur rahvastik, 26 miljonit, kuid vaid umbes 6,1 miljonit neist elas riigi Euroopa osas. Nendest vaid 2,3 miljonit olid moslemid, ülejäänud olid kristlased, keda peeti väeteenistuseks kõlbmatuteks. Väga kehv transpordivõrgustik, eriti Aasia osas, dikteeris, et ainus kindel viis vägede massiliseks veoks Euroopa teatrisse oli meritsi, kuid see oli ohtlik Kreeka laevastiku tõttu Egeuse merel. Lisaks olid Osmanid ikka veel seotud pikaleveninud sõjaga itaallaste vastu Liibüas (ja nüüd ka Dodekaneesidel Egeuse merel), mis oli valitsenud Osmanite sõjalisi jõupingutusi üle aasta. Konflikt kestis kuni 15. oktoobrini, mõni päev pärast vaenutegevuse puhkemist Balkanil. Osmanid ei suutnud oluliselt tugevdada oma positsioone Balkanil, kuna nende suhted Balkani riikidega halvenesid aasta jooksul.
Osmanite väed Balkanil
pisi|Osmanite väed Balkani sõdade ajal
Osmanite sõjalist võimekust pärssisid mitmed tegurid, alustades sisetülidest, mida põhjustasid Noortürklaste revolutsioon ja kontrrevolutsiooniline riigipööre mitu kuud hiljem (vaata Osmanite vasturiigipööre (1909) ja 31. märtsi intsident). See tekitas erinevad rühmitused, kes võistlesid mõju pärast sõjaväes. Saksa missioon püüdis armeed ümber korraldada, kuid selle soovitusi ei rakendatud täielikult. Osmanite armeed tabati keset reformi ja ümberkorraldust. Lisaks oli mitu armee parimat pataljoni viidud Jeemenisse mässu maha suruma. 1912. aasta suvel tegi Osmanite Ülemjuhatus hukatusliku otsuse demobiliseerida 70 000 meest. Regulaararmee (Nizam) koosnes hästivarustatud ja väljaõpetatud aktiivsetest diviisidest, kuid tugevdavad reservüksused (Redif) olid halvasti varustatud, eriti suurtükivägi, ja halvasti välja õpetatud.
Osmanite strateegiline olukord oli raske, kuna nende piire oli Balkani riikide koordineeritud rünnaku vastu peaaegu võimatu kaitsta. Osmanite juhtkond otsustas oma territooriumi terviklikkust kaitsta. Tulemusena olid olemasolevad väed – mida ei saanud Aasiast kergesti tugevdada, kuna Kreeka kontrollis merd ja Osmanite raudteesüsteem oli puudulik – kogu piirkonnas liiga hõredalt laiali. Nad ei suutnud kiiresti mobiliseeritud Balkani armeedele vastu seista. Osmanitel oli Euroopas 3 armeed (Makedoonia, Vardari ja Traakia armee), 1203 mobiilset ja 1115 fikseeritud suurtükiväe ühikut kindlustatud piirkondades. Osmanite Ülemjuhatus kordas oma eelmiste sõdade viga, eirates loodud käsustruktuuri ja luues uusi väegruppe, idaarmee ja läänearmee, peegeldades operatsioonide teatri jaotust Traakia (bulgaarlaste vastu) ja Makedoonia (kreeklaste, serblaste ja montenegrolaste vastu) rinnete vahel.
Läänearmees oli vähemalt 200 000 meest, samas Idaarmees oli 115 000 meest Bulgaaria armee vastu. Idaarmeed juhatas Nazim paša ja sinna kuulus 7 korpust 11 Nizam jalaväe, 13 Redif jalaväe ja 1+ ratsaväe diviisiga:
Läänearmee (Makedoonia ja Vardari armee) koosnes 10 korpusest 32 jalaväe- ja 2 ratsaväediviisiga.
Serbia vastu dislotseerisid Osmanid Vardari armee (peakorter Skopjes Zeki paša juhtimisel) 5 korpusega, milles 18 jalaväediviisi, 1 ratsaväediviis ja 2 sõltumatut ratsaväebrigaadi:
Makedoonia armee (peakorter Thessaloníkis Ali Rıza paša juhtimisel) koosnes 14 diviisist 5 korpuses Kreeka, Bulgaaria ja Montenegro vastu.
Bulgaaria vastu dislotseerus Kagu-Makedoonias 2 diviisi, mis moodustasid Struma korpuse (14. jalaväe ja Serez Redif diviisid, pluss Nevrekopi väesalk).
Montenegro vastu dislotseeris 4+ diviisi:
Organiseerimiskava kohaselt oli Läänegrupi mehi kokku 598 000, kuid aeglane mobilisatsioon ja raudteesüsteemi ebatõhusus vähendasid oluliselt saadaolevate meeste arvu. Läänearmee staabi järgi, kui sõda algas, oli saadaval vaid 200 000 meest. Kuigi järgnevalt jõudis üksustesse rohkem mehi, ei jõudnud Läänegrupp sõjakaotuste tõttu kunagi nominaalse tugevuseni. Sõja ajal kavandasid Osmanid tuua rohkem vägesid Süüriast, nii Nizam kui ka Redif. Kreeka ülekaal merel hoidis ära nende tugevduste saabumise. Selle asemel pidid need sõdurid liikuma maitsi ja enamus ei jõudnud kunagi Balkanile.
Osmanite kindralstaap, keda abistas Saksa sõjaline missioon, töötas välja 12 sõjaplaani, eesmärgiga võidelda vastaste erinevate kombinatsioonidega. Töö plaani nr. 5 kallal, mis oli Bulgaaria, Kreeka, Serbia ja Montenegro kombinatsiooni vastu, oli väga arenenud ja saadeti armeestaapidele kohalike plaanide arendamiseks.
Osmanite sõjalaevastik
pisi|[[SMS Kurfürst Friedrich Wilhelm|Barbaros Hayreddin, Osmanite lipulaev (pildil) ja tema sõsar Turgut Reis olid tugevamini kaitstud ja raskemini relvastatud kui Georgios Averof, kuid olid 5 sõlme aeglasemad]]
Osmanite laevastik tegutses Kreeka-Türgi sõjas (1897) hirmsalt, sundides Osmanite valitsust alustama olulist ümberehitust. Vanemad laevad saadeti erru ja uuemad võeti kasutusele, peamiselt Prantsusmaalt ja Saksamaalt. Lisaks kutsusid Osmanid aastal 1907 Briti mereväe missiooni uuendama oma väljaõpet ja doktriini. Tegelikult leidis admiral Douglas Gamble juhitav Briti missioon end peaaegu võimatu ülesande eest. Suurel määral oli see tingitud poliitilisest murrangust pärast Noortürklaste revolutsiooni; aastatel 1908–1911 vahetas mereministri amet 9 korda omanikku. Osakondadevaheline sisevõitlus ning ülespuhutud ja üleealise ohvitserikorpuse kinnistunud huvid, kellest paljud kasutasid oma positsioone peaaegu sinekuurina, takistas veelgi olulist reformi. Lisaks täitsid brittide katsed kontrollida sõjalaevastiku ehitamise programmi umbusuga Osmanite ministreid ja raha Gamble'i ambitsioonikatele plaanidele uutest laevadest ei eraldatud.
Et võistelda Kreeka poolt Georgios Averof omandamisega, püüdsid Osmanid esialgu osta uue Saksa soomusristleja SMS Blücher või lahinguristleja SMS Moltke. Võimetuna endale laevade kõrget hinda lubama, omandasid Osmanid kaks vana drednoodieelset Brandenburg-klassi lahingulaeva, milleks olid Barbaros Hayreddin ja Turgut Reis. Koos ristlejatega Hamidiye ja Mecidiye moodustasid need kaks laeva Osmanite lahingulaevastiku suhteliselt moodsa tuumiku. Kuid 1912. aasta suvel olid need kroonilise hooletuse tõttu juba kehvas seisus: kaugusmõõdikud ja laskemoona tõstukid olid eemaldatud, telefonid ei töötanud, pumbad olid roostes ja enamus veetihedaid uksi ei sulgunud enam.
Bulgaaria teater
pisi|"Bulgaarlased ületavad Osmanite positsioone à la bayonette", tšehhi maalikunstnik [[Jaroslav Věšín]]
Montenegro alustas Esimest Balkani sõda, kuulutades Osmanitele 8. oktoobril (25. septembril) sõja. Balkani läänepiirkond, sealhulgas Albaania, Kosovo ja Makedoonia, oli sõja tulemusele ja Osmanite riigi ellujäämisele vähem tähtis, kui Traakia teater, kus bulgaarlased võitlesid suurtes lahingutes Osmanite vägede vastu. Kuid kuigi geograafia dikteeris, et Traakia saab sõjas Osmanite riigiga suureks lahinguväljaks, ohustas Osmanite armee positsiooni ekslik luurehinnang vastaste lahingukorrale. Teadmata Bulgaaria ja Serbia vahelisest salajasest sõjaeelsest poliitilisest ja sõjalisest kokkuleppest Makedoonia kohta, määras Osmanite juhtkond lõviosa oma väest sinna. Saksa suursaadik Hans von Wangenheim, üks kõige mõjukamaid inimesi Osmanite pealinnas, teatas 21. oktoobril Berliini, et Osmanite väed usuvad, et lõviosa Bulgaaria armeest dislotseerub Makedoonias koos serblastega. Seetõttu eeldas Abdullah paša juhitud Osmanite peakorter kohata Adrianoopolist idas vaid 3 Bulgaaria jalaväediviisi, saatjaks ratsavägi. Edward J. Ericksoni järgi tulenes see eeldus võib-olla nende Balkani Liidu eesmärkide analüüsist – aga sel olid surmavad tagajärjed Osmanite armeele Traakias, kes pidi piirkonda kaitsma lõviosa Bulgaaria armee eest võimatute võimaluste vastaselt. See väärhinnang oli ka katastroofiliselt agressiivse Osmanite strateegia põhjuseks kampaania alguses Traakias.
Bulgaaria pealetung ja edenemine Çatalcani
pisi|Bulgaaria sõjalised operatsioonid Esimeses Balkani sõjas
Traakia rindel pani Bulgaaria armee välja 346 182 meest Osmanite 1. armee 105 000 mehe vastu Ida-Traakias ja Kircaali 24 000-mehelise väesalga vastu Lääne-Traakias. Bulgaaria väed jagunesid 1. (kindralleitnant Vasil Kutintšev), 2. (kindralleitnant Nikola Ivanov) ja 3. (kindralleitnant Radko Dimitriev) Bulgaaria armeeks 297 002 mehega idaosas ja 49 180 meest (33 180 regulaarväelast ja 16 000 ebaregulaarset) 2. Bulgaaria diviisi (kindral Stilian Kovatšev) alluvuses lääneosas. Esimene suur lahing toimus Edirne-Kırklareli kaitseliinil, kus Bulgaaria 1. ja 3. armee (kokku 174 254 meest) võitsid Gechkenli, Seliolu ja Petra juures Osmanite Idaarmeed (96 273 võitlejat). Osmanite XV korpus lahkus kiirelt piirkonnast, et kaitsta Gelibolu poolsaart oodatava Kreeka meredessandi vastu, mida tegelikult kunagi ei toimunud. Selle korpuse puudumine tekitas Adrianoopoli ja Didymóteicho vahele kohe vaakumi ja 11. jalaväediviis Idaarmee IV korpusest liigutati asenduseks siia. Seega oli üks terve armeekorpus Idaarmee lahingukorrast eemal.
Puuduliku luure tagajärjena pealetungivate vägede kohta nurjus Osmanite pealetungiplaan täielikult Bulgaaria ülemvõimu ees, sundides Kölemen Abdullah pašat hülgama Kirk Kilisse, mis võeti Bulgaaria Kolmanda armee poolt vastupanuta. Adrianoopoli kindlus koos umbes 61 250 mehega isoleeriti ja piirati Bulgaaria teise armee poolt sisse, kuigi esialgu ei olnud rünnak võimalik, kuna Bulgaaria varustuses puudusid piiramisvahendid. Kreeka mereväe ülekaalu tagajärg Egeuse merel oli, et Osmanite väed ei saanud sõjaplaanides kavandatud tugevdusi, mis koosnes täiendavast korpusest, mis tuli tuua meritsi Süüriast ja Palestiinast. Seega mängis Kreeka sõjalaevastik Traakia kampaanias otsustavat, kuigi kaudset rolli, neutraliseerides 3 korpust, märkimisväärse osa Osmanite armeest, sõja kõik-tähtsas avaosas. Palju otsesem roll oli Bulgaaria 7. Rila diviisi erakorraline toomine Makedooniast Traakia rindele pärast operatsioonide peatamist seal.
Pärast Kirk Kilisse lahingut otsustas Bulgaaria Ülemjuhatus mõne päeva oodata, otsus võimaldas Osmanite vägedel hõivata uued kaitsepositsioonid Lüleburgaz-Karaağaç-Pınarhisar liinil. Vaatamata sellele võitis Bulgaaria Esimese ja Kolmanda armee rünnak (107 386 jalameest, 3115 ratsameest, 116 kuulipildujat ja 360 suurtükiväe ühikut) tugevdatud Osmanite armeed (126 000 jalameest, 3500 ratsameest, 96 kuulipildujat ja 342 suurtükiväe ühikut) ja jõudis Marmara mereni. Mis puudutab hõivatud vägesid, siis oli see suurim Euroopas võideldud lahing pärast Prantsuse-Preisi sõda ja enne Esimest maailmasõda. Selle tulemusena suruti Osmanite väed nende viimasele kaitsepositsioonile piki Çatalca liini, mis kaitses poolsaart, millel paiknes Konstantinoopol. Seal õnnestus Osmanitel värskete tugevduste abil Aasia provintsidest rinne stabiliseerida. Liin oli ehitatud Vene-Türgi sõja ajal Osmanite teenistuses Saksa inseneri, von Bluhm paša juhtimisel, kuid peeti aastal 1912 vananenuks.
vasakul|pisi|[[Andranik Ozanjan]] pisi|vasakul|[[Garegin Nzhdeh, mõlemad juhtisid Armeenia vabatahtlike kompaniid Makedoonia-Adrianoopoli vabatahtlikus korpuses]] Vahepeal jagati Bulgaaria 2. Traakia diviisi väed (49 180 meest) Haskovo ja Rodope väesalkadeks, kes edenesid Egeuse mere suunas. Osmanite Kircaali väesalk (Kircaali Redif ja Kircaali Mustahfiz diviisid ning 36. rügement, kokku 24 000 meest), kes kaitses 400 km rinnet piki Thessaloníki-Alexandroúpoli raudteed, ei suutnud tõsist vastupanu avaldada ja 26. novembril püüti nende komandör Yaver paša koos 10 131 ohvitseri ja sõduriga Makedoonia-Adrianoopoli vabatahtliku korpuse poolt kinni. Pärast Thessaloníki okupeerimist Kreeka armee poolt viis tema alistumine lõpule Osmanite vägede Makedoonias isoleerimise vägedest Traakias.
Osmanite vastupealetung
20. veebruaril alustasid Osmanite väed oma rünnakuga nii Çatalcas kui ka lõunas, Gelibolus. Siin randus 19 858-meheline ja 48 suurtükiga Osmanite X korpus Şarköys samaaegselt 36 suurtükiga toetatud umbes 15 000 mehe (osa 30 000-mehelisest Gelibolu poolsaarele isoleeritud Osmanite armeest) rünnakuga Bolayıris, kaugemal lõunas. Mõlemat rünnakut toetasid tulega Osmanite sõjalaevad ja pikemas perspektiivis kavatseti leevendada survet Edirnele. Nende vastas oli umbes 10 000 meest 78 suurtükiga. Osmanid ilmselt ei teadnud äsjaloodud 92 289-meheline Neljanda Bulgaaria armee kohalolust piirkonnas kindral Stilian Kovatševi juhtimisel. Osmanite rünnakut maakitsusel, kus rinne oli vaid 1800 m, takistas tihe udu ning tugev Bulgaaria suurtükiväe- ja kuulipildujatuli. Tulemusena rünnak seiskus ja tõrjuti Bulgaaria vasturünnakuga. Päeva lõpuks olid mõlemad armeed tagasi oma lähtepositsioonidel. Vahepeal liikus Osmanite Şarköys randunud X korpus edasi, kuni 23. veebruaril (10. veebruaril) suutsid kindral Kovatševi saadetud tugevdused nad peatada. Mõlema poole kaotused olid kerged. Pärast otserünnaku nurjumist Bolayıris asusid Osmanite väed 11. veebruaril Şarköys tagasi laevadele ja viidi Gelibolule.
Adrianoopoli langemine ja Serbia-Bulgaaria hõõrumine
pisi|Bulgaaria sõdurid Ayvaz Baba kindluses väljaspool Adrianoopolit pärast selle vallutamist Şarköy-Bolayıri operatsiooni nurjumine ja 2. Serbia armee kasutuselevõtt koos selle väga vajaliku raske piiramissuurtükiväega pitseeris Adrianoopoli saatuse. 11. märtsil, pärast kahenädalast pommitamist, mis purustas palju kindlustusi ümber linna, algas lõpprünnak, kus liitlaste väed näitasid purustavat ülekaalu Osmanite garnisoni üle. Bulgaaria 2. armee (106 425 meest) ja 2 Serbia diviisi (47 275 meest) kindral Nikola Ivanovi juhtimisel vallutasid linna, kusjuures bulgaarlased kaotasid 8093 ja serblased 1462 meest. Osmanite kaotused kogu Adrianoopoli kampaanias olid 23 000 tapetut. Vangilangenute arv on vähemselge. Osmanite riik alustas sõda 61 250 mehega Adrianoopol kindluses. Richard Hall märgib, et 60 000 meest vangistati. Lisades 33 000 tapetut, märgib moodsa Türgi kindralstaabi ajalugu, et 28 500 meest elas vangistuse üle, jättes vaid 10 000 meest õhku, kui võimalikud vangistatud (sealhulgas täpsustamata arv haavatuid). Bulgaaria kaotused kogu Adrianoopoli kampaanias olid 7682. See oli viimane ja otsustav lahing, mis oli vajalik sõja kiireks lõpetamiseks, isegi kui spekuleerida, et kindlus oleks lõpuks langenud nälja tõttu. Kõige tähtsam tulemus oli, et nüüd kaotas Osmanite väejuhatus kõik lootused initsiatiivi haaramiseks, mis tegi edasise võitluse mõttetuks.
pisi|Osmanite postkaart Adrianoopoli kaitsja [[Mehmed Şükrü paša tähistamiseks]] Lahing jättis suured ja võtmetulemused Serbia-Bulgaaria suhetesse, külvates kahe riigi vastasseisu seemneid mõni kuu hiljem. Bulgaaria tsensor lõikas väliskorrespondentide telegrammidest rangelt välja kõik viited Serbia osalusele operatsioonis. Avalik arvamus Sofias ei mõistnud seega olulisi teeneid, mida Serbia lahingus osutas. Seepärast väitsid serblased, et nende väed 20. rügemendist olid need, kes püüdsid kinni linna Osmanite komandöri, ja et kolonel Gavrilović oli liitlaste ohvitser, kes võttis vastu Şükrü garnisoni ametliku alistumise, kinnitus, mille bulgaarlased vaidlustasid. Seejärel protestisid serblased ametlikult, viidates, et kuigi nad saatsid oma väed Adrianoopolisse Bulgaariale territooriumi võitma, mille omandamine ei olnud nende omavahelise lepinguga kunagi ette nähtud, ei täitnud bulgaarlased kunagi lepingu klauslit, mis nõudis Bulgaarialt 100 000 mehe serblastele Vardari rindele appi saatmist. Bulgaarlased vastasid, et nende staap teavitas serblasi sellest 23. augustil. Hõõrumine ägenes mõni nädal hiljem, kui Bulgaaria delegaadid Londonis serblasi keerutamata hoiatasid, et nad ei tohi oodata Bulgaaria toetust oma Aadria nõuetele. Serblased vastasid vihaselt, et see oli selge taganemine sõjaeelsest omavahelise arusaamise kokkuleppest vastavalt Kriva Palanka-Aadria laienemisjooneni, kuid bulgaarlased rõhutasid, et nende arvates jäi Vardari Makedoonia osa kokkuleppest aktiivseks ja serblased olid siiki kohustatud loovutama kokkulepitud ala. Serblased vastasid bulgaarlaste süüdistamisega maksimalismis, viidates sellele, et kui nad kaotavad nii Põhja-Albaania kui ka Vardari Makedoonia, oleks nende osalemine ühises sõjas olnud paaegu mittemillegi eest. Pinge väljendus varsti reas vägivallaaktides kahe armee vahel nende ühisel okupatsioonijoonel kogu Vardari orus. Arengud lõpetasid sisuliselt Serbia-Bulgaaria liidu ja tegid tulevase kahe riigi vahelise sõja paratamatuks.
Makedoonia rinne
pisi|Kreeka operatsioonid Esimeses Balkani sõjas (piirid kujutatud pärast teist Balkani sõda) Osmanite luure oli ka Kreeka sõjaväe kavatsustest katastroofiliselt valesti aru saanud. Tagantjärele tundub, et Osmanite staabid uskusid, et Kreeka rünnak jaguneb võrdselt kahe peamise lähenemistee, Makedoonia ja Epeirose vahel. 2. armee staap jagas seega 7 Osmanite diviisi ründetugevuse võrdselt Yanya korpuse ja VIII korpuse vahel, vastavalt Epeiroses ja Lõuna-Makedoonias. Kreeka armeel oli samuti 7 diviisi, kuid omades initsiatiivi, koondas kõik 7 VIII korpuse vastu, jättes Epeirose rindele vaid mitu sõltumatut pataljoni, napilt diviisi tugevusega. Sellel olid saatuslikud tagajärjed armeede Läänegrupile, sest see viis kõigi 3 Makedoonia rinde strateegilise keskuse Thessaloníki varajasele kaotamisele, tõsiasi, mis pitseeris nende saatuse. Ootamatult hiilgavas ja kiires kampaanias hõivas Tessaalia armee linna. Turvaliste meresideliinide puudumisel oli Thessaloníki-Konstantinoopoli koridori säilitamine oluline Osmanite riigi üldisele strateegilisele asendile Balkanil. Kui see oli läinud, muutus Osmanite armee kaotus paratamatuks. Et olla kindel, mängisid bulgaarlased ja serblased Osmanite peaarmeede kaotuses tähtsat rolli. Nende suured võidud Kirk Kilisse, Lüleburgazi, Kumanovo ja Monastiri (Bitola) juures purustasid Ida- ja Vardari armeed. Kuid need võidud ei olnud otsustavad selles mõttes, et lõpetavad sõja. Osmanite väliarmeed säilisid ja Traakias nad tegelikult kasvasid päev-päevalt tugevamaks. Strateegilises mõttes olid need võidud võimalikud osaliselt Osmanite armeede nõrgenenud seisundist, mille tõi Kreeka armee ja laevastiku aktiivne kohalolu.
Sõjakuulutusega edenes Kreeka Tessaalia armee kroonprints Konstantínose juhtimisel põhjasuunas, ületades edukalt Osmanite vastupanu kindlustatud Sarantáporo maakitsusel. Pärast teist võitu Giannitsá lahingus 2. novembril (20. oktoobril) loovutas Osmanite komandör Hasan Tahsin paša Thessaloníki ja oma garnisoni 26 000 meest 9. novembril (27. oktoobril) kreeklastele. 2 korpuse peakorterit (Ustruma ja VIII), 2 Nizami diviisi (14. ja 22.) ning 4 Redif diviisi (Salonika, Drama, Naslic ja Serez) olid seega Osmanite lahingukorrast kadunud. Lisaks kaotasid Osmanite väed 70 suurtükiväe ühikut, 30 kuulipildujat ja 70 000 vintpüssi (Thessaloníki oli Läänearmeede keskne relvaarsenal). Osmanite väed eeldasid, et 15 000 ohvitseri ja sõdurit tapeti kampaania ajal Lõuna-Makedoonias, mis viis kogukaotused kuni 41 000 sõdurini. Teine otsene tagajärg oli see, et Makedoonia armee hävitamine pitseeris Osmanite Vardari armee saatuse, mis võitles serblastega põhjas. Thessaloníki langemine jättis selle strateegiliselt isoleerituks, ilma logistilise varustamiseta ja manööverdamissügavuseta, kindlustades selle hävitamise.
Standardkiri
Standardkiri on tähtede, numbrite ja muude sümbolite kirjutamise viis tehnilistel joonistel. Seda kasutatakse, et seletada joonist või anda objektile üksikasjalik kirjeldus. Standardkirja eesmärk on loetavus ja stiiliühtsus. Standardkirjal ja tavalisel käsitsikirjal on vähe ühist. Ehitusjoonistel kasutatakse kirja Gothic sans-serif, mis on seriifideta lihtne kiri. Väiketähed on haruldased enamikul masinajoonistel.