cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deradikaliseerumine
Passiivsed ideoloogiaga või ideoloogiata programmid
Valitsuspõhised passiivsed ideoloogiaga või ideoloogiata programmid on näiteks üleriigilised valvetelefonid või nõustamisprogrammid, mis on mõeldud tuge vajavatele inimestele. German Federal Office Hotline on suunatud ühelt poolt inimestele, kes soovivad organisatsioonist eemalduda, aga vajavad selleks tuge. Teiselt poolt toetatakse ka organisatsiooniga juba liitunute lähedasi. Prantsusmaal pakub viimati mainitud teenust Green line. Suurbritannia infoliin Channel on koht, kuhu saab teatada isikust, kelle puhul on oht, et ta võib peatselt liituda mõne äärmusorganisatsiooniga või et teda võidakse värvata. Riik uurib inimese profiili ja tegutseb vastavalt.
Avaliku ja erasektori koostööl põhinevad passiivsed ideoloogiaga programmid
Avaliku ja erasektori koostööl põhinevate passiivsete ideoloogiaga programmide puhul on tegemist valitsuse loodud programmidega, mille osas tehakse koostööd avaliku sektori väliste organisatsioonidega, kes korraldavad ise mõnd osa, nt religioonialast või psühholoogilist nõustamist. Erinevatest sektoritest pärit organisatsioonid töötavad efektiivsemalt ja tekitavad osalejas vähem viha ja vastasseisu.
Tukumsi ordulinnus
Linnus kuni Kuramaa hertsogkonna tekkeni XVI sajandi II poolel
1422. aasta 25. oktoobril kirjutas ordumeister Siegfried Lander von Spanheim Tukumsis kirja, milles iseloomustas linnust kui meie varustuslossi (ladu-mõisat) 12 miili (u 85 km) kaugusel Riiast – unszem Legher hof XII meyle von Righe.
Deradikaliseerumine
Meetmed ja projektid
Deradikaliseerimist toetavad ka mitmed ettevõtted. Londonis paiknev Moonshot CVE püüab tõkestada äärmuslaste tegevust sotsiaalmeedias. Näiteks võtavad spetsiaalse väljaõppe saanud sotsiaaltöötajad äärmuslikkusele viitavate märkide puhul profiiliomanikuga ühendust ja soovivad kohtuda, et arutada tema maailmavaate üle. Samuti nõustab ettevõte vabaühendusi, valitsusi ja rahvusvahelisi organisatsioone selles, kuidas toetada inimeste deradikaliseerimist virtuaalkeskkondades ja kuidas korraldada vägivalda tõkestavaid kampaaniaid.
Google'i mõttekoda Jigsaw on välja töötanud uue programmi, mida nimetatakse ümberkorraldamismeetodiks. See programm kasutab Google'i otsingu reklaamialgoritme ja YouTube'i videoplatvormi ISISe värbajate märkamiseks ja leidmiseks, et takistada neid grupiga ühinemast.
Masinõpet ja andmeanalüüsi saab kasutada deradikaliseerimise jaoks kõige tõhusama sisu (nt videod) leidmiseks, et teada saada, miks inimesed terroristlikest liikumistest lahkuvad ja mis on vägivaldsete radikaalide püüded.
Tukumsi ordulinnus
Linnus kuni Kuramaa hertsogkonna tekkeni XVI sajandi II poolel
1438. aasta 22. juulil on Kuldiga komtuuri kirjas Saksa ordu meistrile Tukumsi linnust kirjeldatud kui tugevat kindlust, mis Liivi ordumeistri otsuse kohaselt on kasutuses eelkõige majanduslinnusena.
Deradikaliseerumine
Meetmed ja projektid
Islami deradikaliseerimise rühma Muflehu tegevdirektor Humera Khan väidab, et deradikaliseerimine vajab ka inimeste omavahelist suhtlust ja kogukonda, mis toetab inimese otsust ekstremismist loobuda.
Renee Garfinkel märgib samuti, et isiklikud suhted mängivad olulist rolli vägivalla üleminekul vägivallatuks tegevuseks, öeldes, et "muutus sõltub sageli suhtest mentori või sõbraga, kes toetab ja kinnitab rahumeelset käitumist". Lisaks võiks koolides asendada usuõpetuse ilmaliku eetikakoolitusega, kus arutletaks asjakohaste küsimuste üle, et vähendada usulist äärmuslust ja hoida noori radikalismi pöördumast.
Probleemid
Ettevõtted, organisatsioonid ja riigid võivad kasutada deradikalisatsiooni ettekäändena, et levitada oma propagandat või manipuleerida rahulike vaadetega inimestega. Asjakohane järelevalve, nõuetekohased koolitusandmed masinõppe lähenemisviiside kohta ja teised sarnased meetmed võivad selliseid riske leevendada.
Tukumsi ordulinnus
Linnus kuni Kuramaa hertsogkonna tekkeni XVI sajandi II poolel
1445 on esimest korda kirjutatud asulast (Hakelwerk) linnuse külje all, 1450. aasta paiku ehitati turuplatsi äärde puidust Tukumsi Püha Markuse kabel ja 1459 on olemas olnud ka kirikukogudus. Teine kabel asus linnuses.
1459 on ühes lääniürikus mainitud Tukumsi kihelkonda: "...im Gebiet Kandau im Kirchspiel Tuckum...". Tukuma kuulus ühena kuuest kihelkonnast Kandava foogtkonda.
1463. aasta aprillis ja 1481. aasta juunis peeti linnuses Liivimaa maapäeva.
1484, kui algas taas vaenutegevus Riia peapiiskopi ja Liivi ordu vahel, ründasid riialased Tukumsit, vallutasid linnuse, põletasid maha alevi ja viisid vangi ordufoogti.
Linnus ehitati uuesti üles. Samuti püstitati XV sajandi II poolel Tukumsist 4–5 km ida poole Riiga kulgeva maantee äärde ilmselt orduvasall Werner von Butlari eestvedamisel abilinnuseks Šlokenbeka vasallilinnus.
Tukumsis viibis pidevalt ka ordumeister Wolter von Plettenberg (1494–1522), kellele meeldis sealsetes metsades sügiseti jahil käia. Ka andis ta linnuses välja üle 20 dokumendi. Linnuse lõunapoolse seina äärde olevat Plettenberg istutanud pärna, mis on näha ka 300 aastat hiljem J. C. Brotze akvarellil. 1506. aastal võttis Plettenberg linnuses vastu Saksa ordu kõrgmeistri saadikud.
1536 algas Eestis Saare-Lääne vaenus, millest võttis luterliku piiskopi Wilhelmi poolel osa ka Werneri poeg Dietrich von Butlar. Dietrich võitles tulihingeliselt reformatsiooni poolel ja läänide pärusvalduseks saamise eest. Hiljem, kui mäss maha suruti, üritas Dietrich sõjaga tagasi vallutada Tukumsi abilinnust Šlokenbekat, kuid sai kaotuse osaliseks. Seepeale võttis ordumeister Hermann von Brüggeney Dietrichilt isa läänid ära ja määras talle karmi karistuse, mida ainult tänu Preisi hertsogi ja Taani kroonprintsi vahelesegamisele täide ei viidud.
1561, orduriigi lõpus ja Liivi sõja algul panditi Tukumsi linnus koos paljude teiste linnustega Poola kuningale Zygmunt II Augustile, kes moodustas Vana-Liivimaale Poola-Leedule alluva Kuramaa hertsogkonna, mille läänistas viimasele ordumeistrile Gotthard Kettlerile.
Tukumsi linnuse komandandid orduajal
pisi|120px|Kuramaa ja Semgallia hertsogkonna vapp 1769–1795
Linnus Kuramaa hertsogiriigi (1561–1795) algusest hertsog Jacobi valitsusajani 1642
1564 on linnust kirjeldatud kui rüüstatu ja halvas seisukorras olevana. Kuramaa Maapäev (Landtag) vaidles pikalt selle üle, kas seda linnust on üldse mõtet taastada. Kuid kuna see oli ainuke suurem Kuramaa linnus Liivi (Riia) lahe ääres, siis hertsogi käsul linnust siiski remonditi ja tugevdati. Ehitustöid viis läbi nii Tukumsis kui ka Šlokenbekas Dietrich Schenking.
1567 andis hertsog Kettler käsu ehitada Kuramaale 70 uut kirikut. Ka poolvaremetes Tukumsi puukiriku asemele hakati ehitama kivikirikut.
1605. aastal, alanud Poola-Rootsi sõja käigus ja veidi enne suurt Salaspilsi lahingut maandasid rootslased mererannal Plienciemsi juures 4000-mehelise dessandi. Sealt kulges 18 km pikkune maantee põhja poolt otse Tukumsisse. Rootslased ründasid Tukumsit, kaitseta linnus hõivati ja pandi põlema, linnuseülem, Dietrichi poeg Mathias Schenking võeti vangi. Rootsi väed rüüstasid linnakese paljaks, röövisid kirikukassa ja kirikukellad ning suundusid edasi Kandava peale. See oli aeg, kui rootslased peaaegu igal aastal käisid Tukumsit röövimas.
1613 tahtis Kuramaa hertsog Friedrich linnuses läbi viia maapäeva, kuid saadikuid ei saanud sinna majutada, sest linnust polnud veel hävitustööst täielikult taastada jõutud.
1617 või teistel andmetel 1618 määras hertsog Tukumsi ülemhauptmanni residentsiks ja määras sellele ametikohale kunagise kuulsa ordumeister Plettenbergi lapselapse Heinrich von Plettenbergi, kes aga kartis linnuses elada, kuna see oli nõrk, väikese garnisoniga ja ei suutnud rootslaste tulejõule vastu seista. Alles 10 aastat hiljem, Poola-Rootsi sõja lõpupoole ta siiski saabus Tukumsisse ja kohtunikuna hakkas lahendama Tukumsi, Kandava, Zabile ja Autze kihelkonna tsiviil- ja kriminaalasju.
1625 ründasid Riiast tulnud rootslased jälle linnust ja hõivasid selle.
1629 lõppes Altmarki vaherahuga Poola-Rootsi sõda ja elavnes majandustegevus. Kuramaa oli jaotatud 4 Oberhauptmannschaftiks ehk ülempeameeskonnaks (midagi maakondade taolist). 1633. aasta paiku elas linnuses mingil ajajärgul ka ülemhauptmann, kelle alluvuses oli ilmselt linnuses paiknevas kasarmus 100 meest ja relvastuses ka 2 suurtükki. Linnuses sai samuti alati öömaja hertsogi postiametniku juures.
pisi|Tukumsi Püha Kolmainu luteri kirik linnuse lähedal, 2008
Linnus hertsog Jacobi valitsusaja algusest kuni liitmiseni Vene tsaaririigiga
1642–1682, hertsog Jacobi valitsemisajal puhkes majandustegevus Tukumsis uue hooga õitsele. Rajati uus tamm Slocene jõele ja tõsteti Tukumsi paisjärve veetaset, ehitati manufaktuure ja metallivalukodasid, paatidega veeti rauamaaki Kanierise järvelt Tukumsisse, taheti ehitada kanal Slocene ja Abava jõe vahele, vesiveski jõul töödeldi vaske. Tukumsist käis läbi uus kaubamaantee pealinna Jelgava (Miitavi) ja Riia lahe ääres paikneva Engure sadama vahel.
1653 organiseeris hertsog linnuse remontimise ja varustamise ülemhauptmanni alalise residentsi tarbeks.
1656 loodi Tukumsi linnuse juurde hertsogkonna kaitseks talupoegadest ja linnakodanikest roodu suurune maakaitsevägi ja vasallidest ratsarood.
1658–1660 okupeerisid Kuramaad rootslased. Tukumsi juures toimus suur lahing, milles rootslased polkovnik Aderkasi juhtimisel piirasid sisse hertsog Jacobi väed, vallutasid linnuse ja viisid linnusest mõlemad kahurid minema. Tukumsit rööviti ja rüüstati põhjalikult. Lühiajaliselt elasid tollal linnuses poola ja rootsi komandandid. 1658. aastal oli linnuses pealik üsna jõhker ja kindla käega rootslane, kes nõudis elanikelt truudusevannet Rootsi kroonile ja nekruteid sõjaväele ning pühameestelt salakuulamist Rootsi kuninga kasuks.
1667. aasta 26. detsembril tapeti duellil Višlist pärit Wilhelm Tidewitziga mingil ajal 1660ndatel linnuse komandant olnud "musketär" Otto Berthold Schenking, kes oli Matias Schenkingi poeg. Tukumsi pealikuks (hauptmann) sai ka Otto poeg Eberhard Philipp Schenking. Linnus oli sellal tugevalt purustatud seisundis.
1670 sai Tukums Kuramaa hertsogi domeeniks. Linnuse juures tehti hädapäraseid parandustöid, kuid põhjalikumaks remondiks nappis riigikassas vahendeid.
1706, Põhjasõja ajal lahkusid vene väed Kuramaalt ja asemele tulid jälle rootslased. Sõja tulemusel muutus ka kaubatee suund Riiast Preisimaale, mis läks nüüd lõuna poolt Tukumsist mööda – läbi Jelgava, Dobele ja Skrunda.
XVIII sajandi algusest on olemas ka linnuse inventariseerimisprotokoll ehk ehitise kirjeldus ja esemete loetelu.
1740. aastal teatas hertsogkonna peaarhitekt Barnickel hertsog Bironile, et vana linnus on täielikult purustatud seisundis ja et säilinud on ainult lossi läänetiiva müürid, millised oleks mõttekas taastada vanglaks.
1748 ehitati linnuse loodenurka kahekorruseline kelpkatusega hoone, milleks kasutati ära kolme säilinud müüriseina ja laoti lõuna poole neljas sein. Sealjuures säilitati enamik vanu akna- ja ukseavasid. Hoonest sai piirkonnavangla.
1788–1794 oli üks viimaseid Tukumsi ülemhauptmanne hertsogi õukondlane Dietrich Ernst von Scheppingk, Bornismünde ja Lambertshofi mõisate omanik.
1792 joonistas ajaloolane ja muinsusteuurija Johann Christoph Brotze üles linnusevaate, mis on vanim säilinud realistlik linnusekujutis. Siis olid alles veel suured varemed.
XVIII sajandil oli linnuse kasutuskõlbulikes ruumides (põhiliselt praeguses tornis) vaheldumisi vangla ja kroonu magasiait.
Linnusevaremed Vene tsaaririigiga ühendamisest kuni Läti Vabariigi alguseni
1795 maalis linnusevaremetest akvarelli Hermann Friedrich Wäber. Linnusemüürid seisavad, allesoleva läänepoolse hoonetiiva siseseina on suur ava varisenud. Loodenurga tornehitisse seati sisse kroonumagasin. Sama aasta 27. novembril välja antud Venemaa keisrinna Katariina II ukaasiga sai Tukums maakonnalinnaks. Samast aastast võis igaüks, kes tahtis omale linna maja ehitada, murda linnusemüüridest selletarbeks ehituskive või ära vedada varingurusu. Tuli ainult võtta linna komandandilt või politseivalitsusest lubakiri.
1827–1829 anti välja Liivimaa kindralkuberneri markiis Filippo Paulucci linnustevaadetega album. Seal on näha, et Tukumsi linnusevaremetest on jäänud järele vaid üks pikem läänemüüri lõik. See ei olnud lihtsalt joonistus, vaid kuna tegemist oli riikliku tellimusega, siis koostati ka linnuse plaan ja asendiplaan linnatänavate suhtes. Tollel ajal koostati ka dokument, milles piirkonnarevisjon annab lühikese linnusevaremete kirjelduse: "Mitte midagi seal enam säilinud pole, alles on vaid lühike fragment läänemüürist. Tukumsi linnuse varemeid pole võimalik ei kasutada ega taastada." Võimalik, et lihtsalt ei tahetud kulutada vahendeid säilinud müürilõigu remondiks. Lisaks said soovijad sealt omale tahtmisel uuesti ehituskive murda. Vastava loa andis Kuramaa kindralkuberner juba 1827. aastal. Järgnenud aastakümnetel ei joonistanud säilinud linnusemüüri ega fikseerinud selle olukorda mitte keegi.
1837, kui kujundati linna vappi, joonistati sinna Milzukalnsi kujutav küngas koos kolme kuusega. Linnuseehitist lihtsalt linnapildis näha enam ei olnud ja seda vapile ei kantud.
1839. aastaks oli endise linnusevaremete kirdenurga alale ehitatud juba kohalik politseihoone, täpne ehitusaeg ei ole teada. Selle hoone sisehoovis või keldrites olid vangikongid, kus teise maailmasõja eel ja ajal hoidsid kinnipeetavaid nii venelased kui ka sakslased. Linnuseala lõunaküljele püstitati Baeri villa.
1857 müüriti kinni sissepääsuavad torni all olevatesse keldrikäikudesse, pärast seda, kui mõned lapsed seal ära eksisid.
1919 oli linnusetornis jälle piirkonnavangla ja ladu. Ilmselt hoidsid Läti kommunistid seal ka 17 kohalikku parunit, kes 14. märtsil sõjatribunali otsusega Kalmistumäel maha lasti. Tukumsisse toodi vangid Talsist, nende hulgas oli ka Dundaga mõisa viimane omanik Christian von der Osten-Sacken.
Linnuseala Läti Vabariigi algusaegadest tänapäevani
1922 uuris ja mõõdistas Tukumsi vana muinasaegset linnamäge läti keeleteadlane ja ajaloouurija August Bilenštein.
1920–1939 asus linnusetornis arsenal ehk sõjamoonaladu. 1939–1940 ehitati torni esimesele korrusele hobusetall.
1937, kui ehitati ümber kunagise linnuse põhjaküljel olnud turuplatsi, leiti sealt muinasaegseid matuseid ja muud esemelist leiuainest.
1941. aasta novembris plaanisid linnavõimud sisustada linnusetorni muuseumi ja raamatukogu.
1950. aastani oli linnusetornis hobusetall ja ladu. Hiljem hoiti seal miilitsa poolt konfiskeeritud mootorrattaid ja jalgrattaid.
1958 võttis Tukumsi rajooni Täitevkomitee vastu otsuse rajada linnusetorni kohalik ajaloomuuseum.
pisi|Karl von Löwis of Menari joonistus 1904. aasta mõõdistamistest
1970ndatel hakati linnusetorni restaureerima. Linnuse kohta otsis ja uuris materjale Vabariikliku Restaureerimise-projekteerimise Töökoja ajaloolane Zigurds Bēts. 1978 valmis katuseremondi projekt, kuid remondiga jõuti lõpule alles 10 aastat hiljem. Linnusetorni restaureerimise projekti tegi arhitekt A. Delninš.
1984 anti linnusetorn üle Tukumsi muuseumile, kuid kuna katuseremont lõppes alles 1991. aastal, siis ei saadud seal varem ekspositsiooni avada.
2000–2001, kui Läti arheoloogid korraldasid ekspeditsioonid Kuramaa linnustesse, vaadati üle ka Tukumsis säilinu ja konstateeriti, et 3 m pikkune säilinud läänemüürilõik on konserveerimata ja laguneb.
2003. aastal toimusid linnusetorni lähedal esimesed arheoloogilised väljakaevamised Martinš Ruši juhtimisel. Kaevati mõned surfid, avastati XVII–XIX sajandist pärit kultuurikiht ja saadi veidi leiuainest, millega tõestati, et linnus oli XVII sajandil kasutuses. Avaldati trükis ka lühike ülevaade kaevamistest.
Tänapäeval on linnuse tornis Tukumsi linnaajaloomuuseum.
Ehitus
Põhiplaanilt ja stiililt on tegemist 52*40-meetrise (pindalaga 2080 m²) ristkülikukujulise maantee-laagerkastelliga, milliseid Kuramaal oli ridamisi. Otstarbe järgi oli tegemist teetõkke-aitlinnusega, mis pakkus Liivimaalt Preisimaale reisivale teelisele ulualust ja kaitset. Linnus tegutses nii majandushoovi kui võõrastemajana. Tänapäevases mõistes oleks see nagu Autohof Saksa kiirtee ääres. Kuramaa maanteekastellid olid iseäralikud selle poolest, et elu- ja majandushooned ei toetunud mitte igast küljest vastu kaitsemüüri sisekülge, vaid kahest vastasküljest, moodustades eraldiseisvad hoonetiivad ja pikliku õue nende vahele.
Linnuse ringkaitsemüür oli 7,5 m kõrgune ja 1,6 m paksune ja selle ümber oli kolmest küljest vallikraav, lõuna poolt kaitses linnust Slocene jõeoru nõlv ja jõele 800 m linnusest allavoolu ehitatud veski paisjärv. Põhjasuunda, teisele poole vallikraavi kujunes pärast linnuse rajamist turuplats ja selle äärde tekkis asula (Hakelwerk) ning ehitati kirik. Idapoolses vallikraavis nirises ka allikas Slocene jõe poole. Linnuse värav asetses ilmselt põhjaküljel asula ja turu poole.
Nelinurkse linnuse küljed on peaaegu suunatud põhiilmakaarte poole, väikese nihkega vastupäeva. Kastelli ringmüür oli laotud suurtest töötlemata põllukividest, mis asetsesid müüri väliskülgedel, sisemine osa oli täidetud juhusliku materjali ja väiksemate kividega. Vuugivahed täideti lubimördi ja purustatud kiviklibuga. Linnuse lääneküljel asetses kogu ulatuses pikk hoonetiib laiusega 10 m. Ilmselt oli samalai hoonetiib ka idaküljel.
Läänetiiva põhjaotsast ümberehitatud torni küljepikkused on 11,5*11,5 m. Välismüüride paksused on põhja- ja lääneküljel 1,6 m, idapoolsel küljel 1,3 m ja lõunaküljel 1 m. Idapoolsel küljel asub ka sissepääs torni. Torni esimene korrus on 3,35 m kõrgune, puidust talalagedega ja jaotatud üheks suureks ja kolmeks väikeseks toaks. Teine korrus on 4,2 m kõrge ja jaotatud üheks suureks ja kaheks väikeseks toaks. Korruste vahel on puittrepp, mis asetseb välisukse kõrval ja viib ka teiselt korruselt pööningule. Torni üldkõrgus on ligi 15 m. Torni katus on kaetud oranžide katusekividega. Tornile on jäänud ida- ja lääneküljele ilmselt ka algupärased linnuseaegsed aknaavad.
Baltisaksa linnusteuurija Armin Tuulse arvates oli linnusel ainult üks suurem kivist väljaehitatud läänepoolne hoonetiib ja hilisem torniosa oli ka algselt madal torn. Wäberi joonistusel võib veel märgata, et läänepoolne kaitsemüür on kõrgemgi, kui säilinud torniosa müürid ja samamoodi, kui tornil, olid ka enamjaolt kogu läänepoolses hoonetiivas mõlemal korrusel talalaed, mida on talasüvenditena joonistusel samuti näha ning milline asjaolu viitab ühele pikale tornita hoonetiivale. Samuti on hiljem torniks ümberehitatud hooneosal olnud lõunapoolne sein (lõuna poole kulgeva hoonetiiva suunas) kõige õhem ja osaliselt maha varisenud, mis näitab et tõenäoliselt oli tegemist hoonetiiva sisese vaheseinaga. Tornidel on tavaliselt teistest müüridest paksemad vundamendid ja seinad. Kuigi Jürgen Helmsi joonistusel on nurgatornid, ei ole nende olemasolu kuidagi tõendatud. Muidugi võisid kastelli nurkades olla näiteks puidust ripptornid. Tuulse arvates oli hoonetiib keskajal kasutuses peaasjalikult aidana ja ülejäänud avaras linnusehoovis paiknes sõja- ja kaubavankrite laoplats.
Liivimaa ja Kuramaa kaitseehitiste ketis see linnus sõjaajaloos siiski suuremat tähtsust ei omanud ning pärast orduriigi lõppu kaotas "kindlustatud laagriplats" kiiresti oma sõjalise tähtsuse.
Praegune seisukord
Linnusest on alles ühe läänepoolse hoonetiiva põhjaotsast "tekitatud" ja ümberehitatud kolmekorruseline kivitorn, milles asub kohalik ajaloomuuseum ja väike 1,6 m paksune, 3 meetri pikkune ning 3 m kõrgune jupp kastelli läänemüüri lõunaotsa. Piki Avoti tänavat on veel näha kunagise läänepoolse vallikraavi kulgemine. Ka politseimajast ida pool paiknevad hooned, mis jäävad Vartu põiktänava äärde, on ehitatud idapoolsesse vallikraavi. Linnuse kunagine põhjakülg jääb sõidukitele osaliselt liikluseks suletud Vabaduse väljaku äärde. Platoo, millel asus kastelli lõunakülg lõpeb järsu künkanõlvaga vastu Slocene jõe orgu, mida praegu läbib jõe ja linnuse vahel ka Riia–Ventspilsi raudtee.
Genc Pollo
Genc Pollo (sündinud 7. aprillil 1963 Tiranas) on Albaania poliitik ja ajaloolane. Alates aastast 1996 on ta Albaania Parlamendi liige. 10. septembrist 2005 kuni 28. juulini 2008 oli ta Albaania haridus- ja teadusminister ning septembrist 2009 septembrini 2013 oli ta innovatsiooni- ja IKT-minister.
Novembris 2011 oli ta visiidil Tallinnas.
Sergei Merkurov
pisi|Sergei Merkurovi 100. sünniaastapäevaks NSV Liidus välja antud postmark Sergei Dmitrijevitš Merkurov (7. november (vkj 26. oktoober) 1881 Alekhsandrapol, Jerevani kubermang, Venemaa Keisririik – 8. juuni 1952 Moskva) oli kreeka-armeenia päritolu Nõukogude Liidu skulptor. Ta oli NSV Liidu Kunstide Akadeemia akadeemik (1947) ja aastatel 1944–1949 A. Puškini nimelise Kujutava Kunsti Muuseumi direktor. Merkurovit peeti suurimaks surimaskide meistriks NSV Liidus. Ta oli kolme suurima Jossif Stalini monumendi skulptor NSV Liidus. Esimene neist paiknes Jerevanis (kõrgus koos alusega 49 meetrit), teine Rahvamajanduse saavutuste näitusel Moskvas, kolmas Dubnas Moskva-nimelise kanali alguse juures. Viimatimainitu kõrval, teisel pool kanalit on siiani säilinud 37 meetri kõrgune V. I. Lenini monument, mille autor on samuti Merkurov.
Elulugu
Sergei Merkurov sündis Alekhsandrapolis (tänapäeval Gyumri, Armeenia). Pärast poliitilist skandaali lahkus ta Kiievi Polütehnilisest Instituudist ja kolis Šveitsi, kus jätkas haridusteed Zürichi Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Samaaegselt hakkas ta skulptor Adolf Meyeri õpilaseks. Šveitsis kohtus Merkurov Vladimir Leniniga ja käis kuulamas tema kõnesid. Aastatel 1902–1905 õppis Saksamaal Müncheni kunstikolledžis professor Wilhelm von Rümanni juures. 1905–1907 elas ja töötas Pariisis, kus sai mõjutusi Auguste Rodini töödest.
Merkurov on muuhulgas võtnud ka Lev Tolstoi, Vladimir Lenini, Nadežda Krupskaja, Maksim Gorki, Vladimir Majakovski, Aleksei Tolstoi, Mihhail Bulgakovi, Feliks Dzeržinski, Mihhail Frunze, Clara Zetkini ja Sergei Eisensteini surimaskid.
A. Puškini nimeline Kujutava Kunsti Muuseumi direktorina päästis Merkurov Katariina Suure monumendi ja korraldas selle salajase saatmise Jerevani, kus see oli varjul kuni naasmiseni Venemaale 2006. aastal.
Merkurov on maetud Novodevitšje kalmistule Moskvas.
1984. aastal avati Gyumris skulptori perele kuulunud majas Merkurovi muuseum, kus on välja pandud 59 kuulsa inimese surimaskid, sealhulgas ka ainus algupärane V. I. Lenini surimask.
Bajkongõri kosmodroom
pisi|Satelliidifoto Bajkongõri kosmodroomist pisi|Rakett Sojuz stardiplatvormil Bajkongõri kosmodroom (ka Baikonuri kosmodroom) on kosmodroom Kasahstanis Kõzõlorda oblastis Bajkongõri linnast põhja pool Türatami asula lähedal. See on maailma suurim raketistardipaik, üks kolmest mehitatud kosmoseaparaatide stardiks ette nähtud kohast maailmas Canaverali neeme ja Jiuquani kõrval. Kosmodroomi pindala on 6717 km². Koha geograafilised koordinaadid on.
Bajkongõri kosmodroomi hakati ehitama 12. jaanuaril 1955 mandritevaheliste ballistiliste rakettide R-7 stardipaigana. Sealt startisid 1957. aastal esimene Maa tehiskaaslane Sputnik 1, 1961 esimene mehitatud lend Juri Gagariniga pardal ning paljud kosmoseraketid ja -aparaadid.
Pärast Nõukogude Liidu lagunemist jäi kosmodroom Kasahstani territooriumile. Kasahstan rentis stepis asuva kosmodroomi koos Bajkongõri linnaga kuni 2050. aastani Venemaale 115 miljoni USA dollarise aastamaksu eest.
Kosmodroomil asub 9 raketistardikompleksi, 4 mandritevaheliste ballistiliste rakettide stardiseadet, 11 montaaži-katsekorpust, seal töötab 500 Venemaa sõjaväelast. Bajkongõrilt lastakse välja üle 50% Venemaa kosmoseaparaatidest, üle 80% kosmosesse viidavast kasulikust massist ja kõik geostatsionaarsele orbiidile lähetatud objektid.
2008. aastal toimus Bajkongõril 19 kanderakettide starti, mille poolest oli eespool kõigist teistest kosmodroomidest (USA-st startis aastas 14 kanderaketti).
Rajamine
Mehitatud kosmoselaevade prototüübiks sai raketikandja R-7, mis oli esialgu kavandatud vesinikupommi lennutamiseks. See vajas uut tüüpi polügooni. Koha valikul arvestati, et see peab olema suur hõredalt asustatud maa-ala, mida ei kasutataks põllumajanduslikult, mille lähedal oleks raudteeühendus ja magevesi. Selline koht leiti kõrbes Araali merest idas Sõrdarja jõe lähedal Moskva–Taškendi raudtee ääres.
Vaenlase desorienteerimiseks ehitati Karaganda oblastisse Bajkongõri linna lähedale petteehitised (võltskosmodroom). Pärast Juri Gagarini kosmoselaeva starti kinnistus ajakirjanduses Baikonuri nimi ka õigele kosmodroomile.
Kosmodroomi teenindamiseks rajati kosmodroomi lähedusse linn, mis kasvas kiiresti kümnete tuhandete elanikeni ja esialgu kandis nime Leninsk, aga 1995 nimetati ümber Bajkongõriks.
Vaata ka
pisi|280px| [[1957 U2 pildistatud НИИП № 5 МО СССР ]]
Antazavė
Antazavė (poola keeles vanasti Antuzów) on küla (endine alev) Leedus Zarasai rajoonis, Antazavė valla halduskeskus. Küla asub Zarasaist 22 kilomeetrit loodes Zalvė järve ääres.
Antazavės on keskkool, kultuurimaja, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1794 ehitatud katoliku kirik ja Antazavė mõisa hoonetekompleks.
Küla nimi tuleneb seeli keelest ja tähendab "Zalvė järve ääres". Nime varasem kuju oli Untazalve.
Ajalugu
Küla on esmamainitud 1560. aastal. XVIII sajandil rajati Antazavė mõis. 1796. aastal rajati külla kirik ja moodustati Antazavė kihelkond. 1861. aastal hakkas seal tegutsema kihelkonnakool. XIX sajandi lõpus oli asula eraomanduses olev alev.
Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Lepiku tee
Lepiku tee on tänav Rae vallas Peetri alevikus.
Tänav saab alguse Peetri teelt ja lõpeb Reti teel olles ca 1,3 kilomeetrit pikk. Sellest 300 meetrit on asfalteeritud ja paralleelse kergliiklusteega varustatud; peale ristumist Vägeva teega on tänava kagupoolne osa aga välja ehitamata ja kujutab endast põlluteed (tavasõidukiga mitte läbitav).
Tänav on saanud nime Lepiku talu järgi.
Martin Hanz
Martin Hanz (sündinud 30. aprillil 1955 Montabauris) on Saksamaa diplomaat.
2009–2011 oli ta Saksamaa suursaadik Eestis.
Kingmani maakond
pisi|Kingmani maakond Kansase osariigis thumb|Kingmani maakonna kohtumaja Kingmani maakond on maakond Ameerika Ühendriikides Kansase osariigis.
2010. aastal elas maakonnas 7858 inimest. Maakonna keskus ja suurim linn on Kingman (3275 elanikku). Suuremad asulad on veel Norwich (539) ja Cunningham (491).
Maakonna pindala on 2245 km². Veepindala on 9 km²
Ajalugu
Kingmani maakond moodustati 7. märtsil 1872. Maakond on saanud nime Kansase riigikohtu eesistuja Samuel A. Kingmani järgi.
Kafka sündroom
Kafka sündroomina mõeldakse pimesi käsutäitmist bürokraatiasüsteemis. Mõiste põhineb kirjaniku tuntud teosel "Protsess". Franz Kafka meelest käitub bürokraatia alati eeskirjade kohaselt.
Madalamate astmete ametnikud on valmis ülima kuulekusega täitma igat, ka kõige tobedamat kõrgemalt poolt antud korraldust. Nii võidakse ametniku ükskõiksuse tõttu süüdi mõista inimene, kes tegelikult polegi süüdi. See juhtub ka Franz Kafka teose kangelase Joseph K-ga.
Rest in Sleaze Tour 2005
Rest in Sleaze Tour 2005 on Rootsi hard rock bändi Crashdïet DVD. DVD ilmus esmakordselt 12. märts 2007. aastal ning taas tuli see müüki 4. detsembril 2012. Kontsert esimesel plaadil on filmitud Klubbenis Stockholmis 9. detsembril 2005. Teisel plaadil on boonusmaterjal. Kokku on kahe plaadi pikkus 1 tund ja 47 minutit.
Psühhogramm
Psühhogramm on psühholoogias inimest iseloomustav psüühiliste funktsioonide, näiteks taju, mälu või tähelepanu kirjeldus või nende mõõtmisel põhinev diagramm. Sellist diagrammi nimetatakse ka psühholoogiliseks profiiliks.
Jaan Schwede
pisi|Jaan Schwede Jaan Schwede (14. oktoober 1885 Vastemõisa – 30. juuli 1962 Viljandi) oli Eesti tööstur ja kaupmees.
Jaan Schwedel oli Viljandis aadressil Tartu tänav 44 villakraasimise, ketramise ja kangakudumise ettevõte. Ettevõtte toodangut – villast ülikonnariiet müüdi Tartu tänav 15a asunud kaupluses. Schwede oli 1930. aastatel Kaubandus-Tööstuskoja, Viljandi Kaupmeeste Ühingu ja Viljandi Linnavolikogu liige.
Jaan Schwede pojapoeg on spordiajakirjanik Indrek Schwede ja tütrepojapoeg diplomaat Sten Schwede.
Eha Ruven
Eha Ruven (4. mai 1910 Tartu – 21. detsember 2002) oli eesti õpetaja.
1929. aastal lõpetas ta Tartu Linna Tütarlaste Gümnaasiumi. 1937. aastal lõpetas Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna cum laude. Ta oli korporatsiooni Amicitia liige.
Aastatel 1955–1959 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu IV koosseisu saadik.
Töötas Pärnu 2. Keskkooli keemia ja loodusteaduse õpetajana.
Ta on maetud Uulu kalmistule.
‘Alī al-‘Arayyiḑ
pisi|‘Alī al-‘Arayyiḑ (2014) ‘Alī al-‘Arayyiḑ (araabia keeles علي العريّض; sündinud 15. augustil 1955) on Tuneesia poliitik.
Ta oli 14. märtsist 2013 kuni 9. jaanuarini 2014 Tuneesia peaminister.
Ta on liikumise Ḩarakat an-Nahḑah peasekretär.
Aastatel 2011–2013 oli ta siseminister.
Sisepunkt
Topoloogilise ruumi alamhulga sisepunktiks nimetatakse punkti, millel leidub sellesse hulka kuuluv ümbrus.
Hulga kõikide sisepunktide hulka nimetatakse selle hulga sisemuseks.
Üldhoolekandekolleegium
Üldhoolekandekolleegium (ka üldise järelevalve prikaas, üldise hüveolu kolleegium; vene Приказ общественного призрения, saksa Kollegium Allgemeiner Fürsorge) oli Vene keisririigi kubermangudes (sh Eesti alal) hoolekande-, tervishoiu- ja haridusküsimustega tegelev kubermanguvalitsuse asutus (kolleegium).
Keisririigis asutati esimesed kolleegiumid 1775 Katariina II ajal. Liivi- ja Eestimaal asutati esimesed kolleegiumid (vene k. Эстляндскій Приказъ Общественнаго Призренія) 1783 asehalduskorra oludes. Kui Eesti alal asehalduskord kadus, siis kolleegiumite töö jätkus. Eesti alal tegutsesid Eestimaa kubermanguvalitsuse Eestimaa ja Liivimaa kubermanguvalitsuse Liivimaa Üldhoolekandekolleegium.
Kolleegiumi esimees oli vastava kubermangu kuberner ja liikmed vastava kubermangu kohtute esindajad: igast kohtust (ülemaakohus, kubermangumagistraat, ülemkorrakohus) kaks liiget. Kolleegium allus vahetult Venemaa keisrile ja Valitsevale Senatile.
Kolleegiumite ülesannete seas oli rahvakoolide (kuni 1802. aastani), haiglate, vaestemajade, hullumajade, lastekodude, töö- ja parandusmajade rajamine, hoolekandmine ja nende üle järelevalve tegemine.
Haridusasutused
Tartu õpperingkonna asutamiseni oli hoolekandekolleegiumi halduses kool Tallinnas ja maakonnakooliasutused Paldiskis, Lihulas, ja Haapsalus
Priihospidal
Ühiskondliku hoolekande kolleegiumid olid kohustatud hooldama koole, vaestemaju, orbude kodusid ja eraisikuile määratud raviasutusi, milleks kolleegium palkas 1784. aastal ühe arsti ja ühe kirurgi vaeste arstimiseks nende kodudes. Aasta hiljem võeti ametisse ka teine kirurg ja üüriti üks eramaja Karja värava ees, milles organiseeriti 12 voodikohaga haigla. Seda raviasutust juhatas komissar, majandusküsimustega tegeles virtin, haigeid ravis alamkirurg ja talitajaiks olid naised. Et arstimine toimus tasuta, hakati raviasutust rahva seas kutsuma Priihospidaliks. Priihospidal juhiks oli Georg Ludvig Knobloch, kes tegi ravikorraldusi, tööle võeti ka kirurg Mihhail Albrecht. Kui Mere- ja Maaväehospidalid ühendati, ostis Eestimaa kubermangu Ühiskondliku Hoolekande Kolleegium Tallinna sadamavalitsuse käest praeguse haiglakrundi koos hoonetega. 1796. aastal avati raviasutuses eraldi Priihospidali vaimuhaigete osakond.
Eestimaa Üldhoolekandekolleegiumi järelevalve all olid ka maakonnahaiglas Rakveres, Paides ja Haapsalus.
Randoti
Randoti on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Mārciena vallas.
Reio Laabus
Reio Laabus (sündinud 14. märtsil 1990 Tartus) on Eesti jalgpallur (poolkaitsja). Ta mängib Eesti Meistriliiga klubis Tartu JK Tammeka.
Randoti
Randoti asub valla kaguosas Krustkalni looduskaitseala serval. Sinna jääb Randoti bussipeatus.
Viļumi keskaegne kalmistu on kultuurimälestisena kohaliku kaitse all.
Aastal 2008 oli külas 10 elanikku.
Armeenlaste genotsiid
pisi|Osmanite armees teeninud [[Venezuela ohvitser Rafael de Nogales Méndez, kes kirjutas üksikasjaliku ülevaate tapmistest raamatus "Cuatro años bajo la media luna"]] Armeenlaste genotsiidiks või Armeenia genotsiidiks (armeenia: Հայոց Ցեղասպանություն) nimetatakse Osmanite riigi armeenlastest elanike süstemaatilist hävitamist ja deporteerimist Esimese maailmasõja päevil (aastatel 1915–1917). Samal ajal langesid rünnaku alla teisedki etnilised grupid, sealhulgas assüürlased ja kreeklased. Genotsiidis hukkunute arvu hinnatakse enamasti u 1,5 miljonile.
Eestist pärit baltisakslasest misjonär Hedwig Büll päästis genotsiidi ajal tuhandeid armeenia orbe. pisi|Mälestustahvel Haapsalus Kooli tänav 5
Türgi seisukoht
Türgi ametliku ajalookäsitluse kohaselt toimus Esimese maailmasõja ajal ja järel endise Osmani impeeriumi aladel rahvusgruppide vaheline vaenutegevus, kus hukkus 300 000 – 500 000 armeenlast ning vähemalt sama palju türklasi, kelle tapmisele olevat aidanud kaasa armeenlased ja venelased.
Türgi ja Aserbaidžaan eitavad tänini keskvõimu korraldatud genotsiidi asetleidmist. Türgi kohtuvõimud on mõistnud armeenlaste genotsiidist kõnelnutele karistusi põhiseaduse artikli 301 järgi, mis keelab "türkluse solvamise". Esimene ebapatriootlikus käitumises süüdimõistetu oli armeenia päritolu ajakirjanik Hrant Dink, kes hiljem mõrvati. Sama paragrahvi alusel lubati 2006. karistada ka Nobeli kirjandusauhinna laureaati Orhan Pamuki, kes väljendas soovimatuid vaateid Šveitsi ajakirjale antud intervjuus.
Vaated rahvusvahelises poliitikas
Mitmed riigid on tunnistanud 1915. aasta sündmused genotsiidiks või seda kaalunud. Esimesena tunnistas Armeenia genotsiidi Uruguay 1965. aastal. Hiljem on seda teinud muuhulgas Küpros (1982), Argentina (1985), Armeenia (1988), Venemaa (1995), Kanada (1996), Kreeka (1996), Prantsusmaa (1998), Belgia (1998), Itaalia (2000), Vatikan (2000), Liibüa (2000), Šveits (2003), Holland (2004), Slovakkia (2004), Poola (2005), Leedu (2005), Saksamaa (2005), Venezuela (2005), Tšiili (2007), Rootsi (2010), Boliivia (2014), Austria (2015), Brasiilia (2015), Bulgaaria (2015), Luksemburg (2015), Paraguay (2015), Süüria (2015), Tšehhi (2015) ning 44 USA osariiki 50-st. Genotsiidi on hukka mõistnud ka Ülemaailmne Kirikute Nõukogu (1995), Euroopa Parlament (1998), Euroopa Nõukogu (1987) ja ÜRO Inimõiguste Komisjon (1979). Belgias, Šveitsis ja Prantsusmaal on armeenlaste genotsiidi eitamine kuulutatud kuriteoks.
Rootsi parlament kiitis 11. märtsil 2010 vaatamata valitsuse vastuseisule ühe enamhäälega heaks resolutsiooni, milles tunnistas armeenlaste ja teiste etniliste rühmade vastu toime pandud genotsiidi 1915. aastal Osmani impeeriumi lagunemise ajal. Parlamendi otsuse järel kutsus Türgi koju oma suursaadiku Rootsis ja tühistas peaministri Recep Tayyip Erdogani Rootsi-visiidi. Märtsis 2010 nimetas toimunut oma otsuses genotsiidiks ka USA esindajatekoja väliskomisjon. Kongressi mittesiduv resolutsioon kutsus president Barack Obamat üles tagama, et USA välispoliitika peegeldaks arusaamist genotsiidist ja nimetaks massitapmist nii ka oma aastaraamatus. Pikka aega mõistis USA armeenlaste tapmise hukka, kuid Türgiga sidemete säilitamiseks hoidus nimetamast seda genotsiidiks. BBC-le antud intervjuus Rootsi ja USA parlamentide otsuseid kommenteerides ähvardas Türgi peaminister Recep Tayyip Erdogan saata riigist välja sealsest 170 000 armeenlasest need 100 000, kes pole Türgi kodanikud. USA Kongress tunnistas genotsiidi ametlikult 2019. aastal, mil Senat varem korduvalt takerdunud resolutsiooni lõpuks heaks kiitis; Esindajatekoda võttis sarnase resolutsiooni vastu juba varem. Kongressis vedas resolutsiooni vastuvõtmist Robert Menendez (senati välissuhete komitee kõrgeim demokraat); resolutsiooni vastuvõtmist olid takistanud Trumpi liitlastest vabariiklased.
Prantsuse parlamendi saadikutekoda kiitis vastava seaduseelnõu heaks detsembris 2011, senat 23. jaanuaril 2012. . Valerie Boyeri esitatud eelnõu kohaselt saab Armeenia genotsiidi eitajat karistada üheaastase vangistuse ja 45 000 euro suuruse rahatrahviga. "Me mõistame selle otsuse jõuliselt hukka, see on näide vastutustundetusest," kirjutas Türgi välisministeerium sellele järgnenud avalduses. "Türgi on valmis astuma kõiki vajalikke samme selle ebaõiglase otsuse vastu, mis muudab põhilised inimlikud väärtused ja ühiskondliku südametunnistuse mittemillekski." Välisministeeriumi väitel mõjutasid Prantsusmaa otsust lähenevad presidendivalimised, kus senine Prantsuse president Nicolas Sarkozy lootis saada 500 000 armeenlase hääled. Türgi parlamendi väliskomitee esimehe Volkan Bozkıri sõnul "Prantsusmaa avas musta lehekülje oma ajaloos". Türgi suursaadik Prantsusmaal Tahsin Burcuoğlu teatas, et otsus võib põhjustada suhete totaalse katkestamise kahe riigi vahel. Türgi peaminister Recep Tayyip Erdoğan süüdistas omakorda Prantsusmaad Alžeerias 1945. aasta järel toime pandud genotsiidis. Türgi kräkkerite rühmitus AyYildiz on kättemaksuks rünnanud Prantsuse veebisaite ning lubanud rünnakuid jätkata. Armeenia hinnangul tugevdab Prantsusmaal vastu võetud seadus aga inimsusvastaste kuritegude ärahoidmise mehhanisme.
Armeenia genotsiidi tunnistamist on arutanud ka Iisraeli parlamendi hariduskomisjon.
Vastuolud suhtumises sellesse sündmusse on üks probleeme Türgi integreerumisel Euroopa Liitu.
Vaated Eestis
Enamik Eesti poliitikuist pole sel teemal kindlat seisukohta võtnud. Armeeniat on sel teemal toetanud Riigikogu IRL-i fraktsiooni liige Mart Nutt, Isamaaliidu endine peasekretär Aimar Altosaar ja Eesti armeenlasest poliitik Rafik Grigorjan. Armeenia seisukohti on kajastatud ka välispoliitilises ajakirjas Maailma Vaade, mis Eestist valitud Euroopa Parlamendi liikme Tunne Kelami sõnul selgitab "rahvusvahelise elu probleeme ja arenguid eriti Euroopa Parlamendi vaatevinklist".
Tallinna Tehnikaülikooli professor Lembo Tanning avaldas 2005. aastal Tallinnas Armeenia seisukohti peegeldava raamatu "Armeenia probleem".
2011. aastal lavastas Madis Kalmet Tallinna Linnateatris Ameerika näitekirjaniku Richard Kalinoski näidendi 1915. aasta genotsiidi teemal "Koletis kuu peal", mis kirjeldab sündmusi noore armeenia abielupaari vaatenurgast ning mille lavaletoomist Saksamaal püüdis Türgi valitsus takistada. Eesti Ekspressile antud intervjuus lausus Kalinoski, et "Türgi-poolne genotsiidi salgamine" on "avatud haav paljude Ameerika armeenlaste jaoks". Tallinna väärtfilmikinos Artis näidati 2010. aastal Eesti Armeenia Noorte Liidu toetusel Armeenia genotsiidi teemalist Itaalia filmi "Lõopesa" ("La masseria delle allodole", režissöörid Paolo ja Vittorio Taviani. )
2005. aastal avaldas Ankaras tegutsev Strateegiliste Uuringute Keskus ka Türgi seisukohti kajastava eestikeelse raamatu.
Kirjanduses
Armeenia genotsiidi teemat on käsitlenud mitme maa kirjanike teosed. Neist tuntumate sekka kuuluvad Atom Egoyani "Ararati", ka eesti keelde tõlgitud Kurt Vonneguti "Sinihabe" ja Elif Şafaki "Istanbuli sohilaps".
Filmis
Armeenia genotsiidi 100. aastapäevaks valmis Svante Lundgreni dokumentaalfilm "Päästekaart" (2015).
Kudina puhandusorg
Kudina puhandusorg on puhandusorg Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Saadjärve voorestikus. Org on tunnistatud ürglooduse objektiks. Orus voolab Kõlaoja. Oru laius on kuni 0,5 km ja sügavus 22 m.
Regressioonitestimine
Regressioonitestimine (inglise keeles regression testing, ladina keeles regressio – liikumine tagasi) on üldnimetus kõikide tarkvara testimise tüüpidele, mis on suunatud vigade avastamisele varem testitud rakenduses või programmikoodis.
Eesmärgid
Regressioonitestimine algatatakse pärast esimest uuendust ja lõpetatakse lõppversiooniga. Pärast iga versiooniuuendust regressioonitestide hulk suureneb. Sellepärast pikeneb ka nende täitmise aeg ja teiste ressursside vajadus. Regressioonitestimine võib koosneda ainult edukalt sooritatud testidest: ei ole mõtet kontrollida mooduli funktsionaalsust, kui eelnevas versioonis see ei töötanud.
Automatiseerimine
Tavaliselt kasutatakse regressioonitestimiseks testjuhtumeid (ingl test case), mis kirjutati programmi väljatöötamise alguses. Samuti on soovitatav regressioonitestid automatiseerida, sest neid on vaja kasutada programmi igas järgmises versioonis. Tihedaks automaattestimiseks kasutatakse spetsiifilist tarkvara, mis paneb teste käima teatud ajavahemiku järel. Väikeses projektis võib see toimuda pärast iga õnnestunud kompilatsiooni, suuremas projektis igal ööl või igal nädalal.
Cem Kaneri arvamus
Florida Tehnoloogia Instituudi tarkvaratehnika professor Cem Kaner on arvatavasti tuntuim tarkvara kasutatavuse ja testimise spetsialist.
Kaner kirjeldas kolme regressioonitestimise põhitüüpi:
Regressioonitestimise kohta on Cem Kaneril ja James Bachil presentatsioon "Musta kasti tarkvara testimine: Osa 11 – regressioonitestimine" (Black Box Software Testing: Part 11 - Regression Testing).
Maxime Colin
Maxime Jean-Yves Colin (sündinud 15. novembril 1991 Arrasis) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib kaitsjana Inglismaa esiliiga klubis Birmingham City.
2010. aastal debüteeris ta Prantsusmaa esiliigas US Boulogne'i meeskonnas. 2012. aasta septembris sõlmis ta lepingu Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Troyes. Hooajal 2014–15 mängis ta Belgia kõrgliiga klubis Anderlecht.
Aastatel 2015–2017 mängis Colin Inglismaa esiliiga klubis Brentford. 2017. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Birmingham Cityga.
2011. aastal osales Colin Prantsusmaa kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel, kus saavutati neljas koht.
Hitleri punkris
"Hitleri punkris" on 2003. aastal ilmunud Armin Dieter Lehmanni (23. mai 1928 – 10. oktoober 2008) mälestusteraamat. Eesti keelde tõlgitult ilmus teos 2008. aastal.
Raamat tugineb Armin Lehmanni mälestustele, on osalt Lehmanni noorusaja lugu, osalt aga ajalooline ülevaade Adolf Hitleri viimastest punkris veedetud päevadest.
Sissejuhatus
Lehmanni kasvatati ja õpetati lapsena oludes, kus ta pidi endast mõtlema kui ülemast olendist. Silmapaistvate saavutuste eest lahingus pälvis ta teise klassi Raudristi. Tõenäoliselt valiti Lehmann Axmanni poolt Hitlerjugendisse ning esitleti Hitlerile seepärast, et kullerina oli Lehmann võidelnud venelastega ning ka Hitler oli esimeses maailmasõjas pälvinud Raudristi autasu just kullerina. Lehmann oli nelja-aastane, kui Hitlerist sai koalitsioonivalitsuse riigikantsler (30.01.1933). Kümneaastaselt sai Lehmannist skaut Jungvolkis, Hitlerjugendi noorema astme allorganisatsioonis. Kaheteistaastaselt seati ta juba juhtima oma 30-liikmelist üksust. Lehmann pidas end fanaatiliseks natsiks ning oli valmis Hitleri eest surema, tagantjärele ei suuda ta aga oma seesugust motivatsiooni selgitada. Pärast Hitleri enesetappu aga tabas ta end mõtlemast, et too oli jätnud Saksa rahva üksi, rahva, kellel ta oli käskinud surmani võidelda. Sõja järel ei suutnud Lehmann uskuda, mida kõike Hitler oli kavandanud ning milliseid õuduseid tegelikult korda saatnud. 38-aastaselt (1967) sai Lehmann Ameerika Ühendriikide kodanikuks.