cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksei Bezgodov
Aleksei Mihhailovitš Bezgodov (vene keeles Алексей Михайлович Безгодов; sündinud 30. juunil 1969 Irbitski rajoonis Sverdlovski oblastis) on vene maletaja ja maleliteraat, rahvusvaheline suurmeister (1999).
Call of Duty: United Offensive
Nõuded arvutile
Intel Pentium III või AMD Athlon 800 MHz protsessor.
Aleksei Bezgodov
Bezgodov võitis 1993. aastal Tjumenis peetud Venemaa Föderatsiooni teised malemeistrivõistlused. Venemaa meistrivõistlustel 1999. aastal Moskvas võitis hõbemedali ja 2001. aastal Elistas jagas 4.–20. kohta.
2013. aastal võttis ta osa kiir- ja välkmale maailmameistrivõistlustest Hantõ-Mansiiskis, kus tuli kiirmales 58 osavõtja seas 40. ja välkmales 60 osavõtja seas 39. kohale.
Heli Lääts
Heli Lääts (kodanikunimi alates 1958. aastast Heli Saul; 24. juuni 1932 Kuressaare – 16. veebruar 2018) oli eesti laulja (metsosopran).
Elukäik
pisi|Heli Lääts lauluväljakul 1974. aastal. Foto: Jaan Künnap Heli Lääts lõpetas 1955. aastal Tallinna Muusikakooli. Samal aastal debüteeris ta estraadilaval. 1960. aastal lõpetas ta laulu erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Tiit Kuusiku õpilasena). Ta sai esimese Eesti lauljana estraadi- ja kammerlaulja kvalifikatsiooni.
Regulaarsed esinemised estraadilauljana algasid 1956. aastal Emil Laansoo ansambli ja Eesti Raadio estraadiorkestriga. 1957. aastal osales Lääts koos teiste Eesti estraadikunstnike ja ansambliga Metronoom Moskvas ülemaailmsel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil ning võitis sealse lauluvõistluse. 1958. aastal võitis ta esimese Eesti lauljatarina üleliidulise estraadiartistide konkursi.
Heli Lääts astus üles estraadi- ja kammerlauljana, osales estraadietendustes ning laulis lastelaule. Tema hääl oli kauni tämbriga ja repertuaar sisukas. Ta oli paljude eesti heliloojate laulude esmaesitaja (sh Evald Vainu „Ei kunagi”, „Kuidas siis mitte kevadest laulda” ja „Ununesid sõnad”, Boris Kõrveri „Tallinn, mu Tallinn” ja „Kevade lauluke”, Arne Oidi „Ära võõraks jää”, Kustas Kikerpuu „Sa äratasid minus luiged lendu”, Valter Ojakääru „Ööviiul” ja „Oma laulu ei leia ma üles”).
Tema lauldud laule on helisalvestistena paljudel heliplaatidel ja Eesti Raadio arhiivis. Ta lõpetas lauljakarjääri 2006. aastal.
2002. aastast kuulus ta Keskerakonda.
Heli Lääts on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Call of Duty 2
"Call of Duty 2" on FPS-mäng (esimeses isikus tulistamismäng), mis on mängu "Call of Duty" järg.
Aidu soo
Aidu soo on soo-ala Jõgeva maakonnas Põltsamaa ja Põltsamaa valla territooriumil. Soo pindala on 610 hektarit.
Call of Duty 2
Tegemist on sõjamänguga, mis matkib relvavõitlust Teises maailmasõjas. Mängus on kolm kampaaniat: mängija saab olla Punaarmee, Briti armee või Ameerika Ühendriikide armee sõdur.
Mäng tunnistati ajakirja [digi] lugejate poolt 2005. aasta parimaks esimeses isikus tulistamismänguks.
Mängusarja järgmine osa "Call of Duty 3" anti välja 2006. aasta sügisel.
Österby
pisi|300px|Österby pritsikuur Österby on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.
Küla on arvatavasti esmamainitud 1450. aastal, mil allikates esineb küla nimena Österbu. Ajalooliselt on küla kuulunud Noarootsi kihelkonna Saare mõisale, kuid 1620. aasta paiku mõnda aega ka Haapsalu lossile.
Noarootsi poolsaare lõunaosas asuva Österby küla pindala on 833,7 ha ning küla jääb Haapsalust 37 km ja endise Noarootsi valla keskuseks olnud Pürksist 2 km kaugusele. Küla territooriumil on 32 elamut-suvilat.
Külas on Österby bussipeatus.
Küla näol on tegemist tüüpilise ahelkülaga, kus õued paiknevad mõlemal pool küla läbivat Nõmmküla–Aulepa–Österby riigimaanteed, mis lõpeb Österby sadamas. Sadamast algab talvine üle Haapsalu Tagalahe kulgev ligikaudu 2,5 km pikkune jäätee. Kohalik vaatamisväärsus Österby sadamamuul on rajatud raudkividest 20. sajandi alguses kohalike talumeeste poolt ja on ca 265 meetrit pikk. Sealtkaudu toimus regulaarne paadiühendus Haapsaluga kuni aastani 1994. Suplusperioodil on Österby rand üks poolsaare populaarsemaid ujumiskohti, samuti sobib piirkond lohesurfaritele. Mere äärest avaneb vaade Haapsalu siluetile ja näha on ka Hobulaidu ning Vormsi saart. 2013. aasta juulis paigaldati sadamamuuli otsa ujumissild ja sadam sai ujuvkai.
Vaatamisväärsustest on külas veel 1930. aastatel ehitatud ja 1998. aastal taastatud Österby pritsikuur. Looduskaitselisi kitsendusi põhjustab rannaalale ulatuv Väinamere hoiuala, samuti puisniidu kaitseks moodustatud Österbi hoiuala. Osa külast kuulub ka Silma looduskaitseala koosseisu.
Nissedali vald
Nissedali vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Treungen. Vald loodi 1. jaanuaril 1838. Aastani 2019 kuulus vald Telemargi maakonda.
Vapp
Vapp kinnitati 30. oktoober 1992. Sellel kujutatakse kolme punast päkapikumütsi (nisselue). Selliseid traditsioonilisi punaseid villaseid mütse kandsid talumehed ja lihtrahvas kuni 19. sajandini lõpuni.
pisi|püsti|tühi|Mees traditsioonilise punase mütsiga
İzniki keraamika
Keraamika oli kaunistatud värviküllase ja lopsaka taimdekooriga. Kujutatavatest taimedest domineerisid roos, tulp ja hüatsint.
Kasutati heledaks põlevat savi, mis kaeti kvaliteetse läbipaistva glasuuriga. left|thumb|200px|Paabulinnumotiiviga nõu. Louvre'i muuseum, Pariis Maalingud tehti põhiliselt siniste, punaste ja roheliste värvitoonidega.
İzniki keraamika abil püüti imiteerida Hiina portselani. Siiski ei ole tegemist portselani, vaid frittkeraamikaga.
Selle koostises oli 80% ränidioksiidi, 10% fritti ja 10% valget savi. Põlemistemperatuuri alandamiseks lisati ka pliid ja soodat.
Aleksei Štšastnõi
pisi|Aleksei Štšastnõi (1917–1918) Aleksei Štšastnõi (vene keeles Алексей Михайлович Щастный; 16. oktoober (vkj. 4. oktoober) Žõtomõr 1881 – 22. juuni 1918 Moskva) oli Venemaa sõjaväelane (1. järgu kapten).
Tema käsul evakueeriti kõik Venemaa laevad 1918. aastal Tallinnast Helsingisse ja sealt edasi Kroonlinna, mistõttu nad ei langenud Saksa keisririigi vägede kätte. Seda operatsiooni tuntakse Jääretke nime all. Seda tehes eiras ta Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu korraldust laevastiku uputamise kohta. Štšastnõi vahistati ja talle määrati surmanuhtlus.
Elulugu
Štšastnõi õppis 1892–1896 Kiievis asuvas Vladimiri kadetikorpuses, mis oli saanud nime oma asutaja, Aleksander I poja suurvürsti Vladimir Aleksandrovitši järgi. 1901 lõpetas ta merekorpuse, saavutades õppeedukuses teise koha oma klassis, ja 1905 miiniohvitseride klassi.
Merekorpuse lõpetas Štšastnõi mitšmanina. Temast sai ohvitser rannakaitse kahuripaadil Burun. 1901–1902 oli ta teise järgu ristleja Plastun roodukomandöri kohusetäitja ja vahiülem, 1903 eskaadri soomuslaeva Sevastoopol vahiohvitser, 1903–1904 mere-kahuripaadi Mandžur miiniohvitser ja 1904. aasta aprillist augustini esimese järgu ristleja Diana vahiohvitser.
Štšastnõi osales Vene-Jaapani sõjas. Seal autasustati teda 3. järgu Püha Anna ordeniga mõõkadega ja lindiga. Ta paistis silma Jaapani miinikandjate rünnaku tõrjumisel 10.–11. juunil 1904, vaenlase maavägede tulistamisel 26. juunil 1904 ja lahingus Jaapani laevastikuga Kollases meres 28. juulil 1904. Seejärel siirdus Diana Saigoni, kus kohalikud võimud 11. augustil laeva interneerisid. Laev vabastati 7. detsembril, aga selleks ajaks oli Štšastnõi laevalt lahkunud ja ta naasis Venemaale.
11. aprillil 1905 anti Štšastnõile leitnandi auaste ja määrati miinilaeva nr 217 ülemaks. 1905–1906 teenis ta Kroonlinna kindluse mereosakonna staabis. 1906–1909 pidas ta loenguid miiniohvitseride kursusel raadiotelegraafiast. Ühtlasi oli ta 1906–1907 õppelaeval Nikolajev vanem miiniohvitser ja 1907–1909 miiniõppesalga matkastaabi ülema lipulaeva teine miiniohvitser. 1909–1912 oli ta Balti mere laevastiku peastaabi lipulaeva teise miiniohvitseri (raadiotelegraafia alal) kohusetäitja.
14. aprillil 1913 sai ta 2. järgu kapteniks. 1914–1916 oli ta lahingulaeva Poltaava vanemohvitser, 1916–1917 eskaadri miinilaeva Pogranitšnik ülem ja 1917. aasta veebruarist maini Balti mere laevastiku peastaabi juures käsundusohvitser. Selle aasta mais sai ta Balti mere laevastiku peastaabi käsundusosakonna lipukapteniks. Juulis ülendati ta 1. järgu kapteniks.
Juba varem oli Štšastnõi pälvinud Püha Stanislavi 2. järgu ordeni ja Püha Anna 2. järgu ordeni. Lahinguteenete eest Esimeses maailmasõjas anti talle mõõgad kummagi nende ordeni juurde.
Pärast Oktoobrirevolutsiooni jäi Štšastnõi oma endisele ametikohale. Sisuliselt oli ta Balti mere laevastiku ülemjuhataja. Tema käsul läksid kõik Venemaa laevad Tallinnast Helsingisse, mistõttu nad ei langenud Saksamaa vägede kätte, kes Eesti maa-ala okupeerisid. Viimased laevad lahkusid Tallinnast 25. veebruaril 1918, samal päeval, mil linn Saksa vägede kätte langes.
Bresti rahu nägi ette, et kõik Venemaa laevad peavad Soome sadamatest lahkuma. Sealjuures nägi leping ette, et seni, kui merejää seda ei võimalda, tohivad laevadel olla üksnes "tähtsusetud meeskonnad". Sellepärast otsustati kõik Venemaa Balti laevastiku laevad Helsingist Kroonlinna viia. See retk toimus 12. märtsist 20. aprillini ja seda nimetatakse Jääretkeks. Štšastnõi juhtis seda Helsingist isiklikult ja saabus 20. aprillil Kroonlinna. Kogu Jääretke jooksul ei kaotatud ainsatki laeva, ehkki revolutsiooni tõttu oli distsipliin kõigis vägedes oluliselt nõrgenenud.
Jääretke edu muutis Štšastnõi meremeeste seas väga populaarseks. Seetõttu laskis Lev Trotski Štšastnõi juba 27. mail vahistada. 13. juunil seadustati Nõukogude Venemaal surmanuhtlus ja 20.–21. juunil toimus kohtuprotsess, kus Štšastnõi mõisteti surma. Ta oli esimene inimene, kes Nõukogude Venemaal surma mõisteti. Ööl vastu 22. juunit lasti Štšastnõi maha.
Štšastnõi rehabiliteeriti postuumselt 1995. Kuid juba varem, 1992. aastal nimetati tema sünnilinnas Žõtomõris (Ukraina) tema järgi tänav.
Iājuddīn Āhmed
Ta oli Bangladeshi president 6. septembrist 2002 kuni 12. veebruarini 2009.
Ta sündis Munshiganji ringkonnas Bengalis.
Karl Säre
Karl Säre (2. juuli 1903 Tartu – 14. märts 1945 Neuengamme koonduslaager, Saksamaa ) oli Eesti kommunistliku liikumise tegelane, Nõukogude sõjaväeluure töötaja. 1940–1941 EK(b)P KK I sekretär. Vangistati 1941. aastal Saksa okupatsioonivõimude poolt.
Haridus
Karl Säre sündis Tartus õllevabriku töölise perekonnas. 1921. aastal õppis ta Petrogradis, algul töölisfakulteedis, seejärel Julian Marchlewski nimelises Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis, aastatel 1933–1934 Moskva Rahvusvahelises Lenini Koolis. Säre sai täiendava ettevalmistuse tegevuseks luurajana välismaal.
Luuretegevus
Karl Säre alustas koostööd OGPU-ga Leningradi õpingute aastatel. 1925. aastal saadeti ta Hiinasse NSV Liidu saatkonda tööle. 1927. aastal ta vangistati, kuid vabanes peagi.
Aastatel 1934–1938 tegutses ta Kominterni ridades Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Rootsis ja Taanis. Võimalik, et ta oli Skandinaavia maades üks Nõukogude luure juhte. Taanist koordineeris Karl Säre ka Eestis tegutsevate kommunistide tegevust.
Säret teise Saksa okupatsiooni ajal 1941. aastal poliitilise politsei ametnikuna üle kuulanud Evald Miksoni andmetel olevat Säre tegutsenud Nõukogude luureorganite jaoks Shanghais aastatel 1925–1927, Eestis 1928–1929, Siberi ekspressrongis 1929–1934, Kopenhaagenis 1934–1936, Suurbritannias, Ameerika Ühendriikides ja Kanadas 1936–1937, Stockholmis 1936–1938 ja seejärel Eestis.
Tegevus Eesti kommunistlikus liikumises
Säre oli 1917. aastal üks Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu organiseerijaid. Pärast Nõukogude Venemaa kaotust Eesti Vabadussõjas emigreerus ta 1921. aastal Nõukogude Venemaale, kus õppis Petrogradi töölisfakulteedis ja Leningradi ülikoolis, mida ei lõpetanud. 1927. aastast oli Säre Eestimaa Kommunistliku Partei liige, osales aastail 1928–1930 illegaalse Eestimaa Kommunistliku Partei organisatsiooni tegevuse taastamisel ja ülesehitamisel. Peakorter asus Narvas, kus teda tunti põrandaalustes ringkondades Papa ja Onu nime all.
Aastast 1928 Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu Keskkomitee Eesti sektsiooni sekretär.
Karl Särel tekkisid konfliktid nn “ideeliste” kommunistidega, mis kulmineerusid vastuoludes seoses kindralmajor Undi tapmisega 1930. aastal. Kommunistide parteiorganisatsioon purustati ja Säre kas põgenes Eestist või vahistati ning vahetati välja Nõukogude Liiduga poliitvangide vahetamise korras. Tuli 1938. aastal (7. mail samal aastal kuulutati Eesti Vabariigis välja amnestia poliitilistele vangidele) tagasi, kuid saadeti administratiivkorras Tartust välja. Viibis sisepagenduses Hiiumaal, hiljem Põlvas ja Antslas.
Karl Säre astus kontakti EKP väheste liikmetega ja pahempoolsete sotsialistidega. Kevadel 1940 EKP-s puhkenud võimuvõitluse käigus tõrjus ta tagaplaanile Hendrik Alliku, tasandades endale teed EKP etteotsa. Osales juunipöörde teostamisel ja valiti Andrei Ždanovi soovitusel 12. septembril 1940 EKP I sekretäriks. Sellelt positsioonilt juhtis Säre aastatel 1940–1941 nõukogude võimu sisseseadmist Eestis.
Nõukogude–Saksa sõja puhkemise järel, kui Nõukogude võimuesindajad ja Punaarmee Eestist lahkusid, jäi Säre Eestisse organiseerima partisaniliikumist.
Arreteerimine
Pärast Richard Sorge juhitud Nõukogude sõjaväeluure luurevõrgu paljastamist ning kinnipidamist Jaapanis 1942. aastal saatis Saksa luure Tallinnasse erilennuki ja viis Säre Tallinna Keskvanglast Saksamaale Berliini. Sealt saadeti ta Sachsenhauseni koonduslaagrisse. Viimast korda nähti Karl Säret avalikkuses Taanis märtsis 1943 eelpool mainitud kommunisti Paul Eltermanni mõrvaprotsessis, kus ta oli süüdistatava rollis.
Müstiline-müütiline periood
Karl Säre edaspidisest saatusest on liikvel erinevaid versioone. Liiguvad kuuldused, mille kohaselt sakslased olevat ta Eestisse tagasi toonud ja siin maha lasknud. Mõnedel andmetel olevat ta valenime all elanud Euroopas, teistel andmetel andnud end lääneriikide teenistusse. Kolmanda informatsiooni kohaselt olevat Säre veetnud elu lõpuosa kommunistlikus luures.
Einar Sandeni romaanid
Karl Säre eluloo uurimise ja ühtlasi ka mütologiseerimisega on palju tegelnud Suurbritannias elanud kirjanik ja kirjastaja Einar Sanden. Kasutades oskuslikult kirjaniku loominguvabadust ajaloofaktide tõlgendamisel ja seostamisel, on ta saavutanud huvitavaid tulemusi.
Einar Sanden on kirjutanud romaani "Loojangul lahkume Tallinnast" (Boreas 1979; teine trükk Kupar, Tallinn 1992) ja selle järje "Süda ja kivid" (Boreas 1982; teine trükk Kupar, Tallinn 1993). Neis osalt dokumentaalsetes, osalt väljamõeldud sündmustikuga romaanides on esitatud Karl Säre võimalik elukäik kuni 1970. aastateni. Sanden on ühes intervjuus (Sirp, 11. september 1992) tunnistanud: "Igatahes kõik see, mida ma oma romaanides Säre tegevusest pärast sõda kirjutan, on fantaasia".
Karl Säre surm
Pikka aega oli Säre saatus pärast 1943. aastal Kopenhaagenis toimunud kohtuprotsessi selgusetu. 2013. aasta oktoobris avastasid Eesti Mälu Instituudi teadurid Bad Arolsenis asuvas Rahvusvahelises Otsimiskeskuses (International Tracing Service - ITS) andmed Säre edasise saatuse kohta. Pärast Kopenhaagenis toimunud kohtuprotsessi lõppu saadeti Säre ilmselt aprillis 1943 Kopenhaagenile kõige lähemasse, Hamburgis asuvasse Neuengamme koonduslaagrisse, kus ta suri 14. märtsil 1945. aastal. Surma põhjuseks oli märgitud "südamelihase nõrkus".
Kohtla-Järve Põlevkivimuuseum
thumb|Põlevkivimuuseumi hoone aastatel [[2007–2016. Uusklassitsistlik stiil on Kohtla-Järve Stalini-aegsele arhitektuurile ülimalt iseloomulik]] Kohtla-Järve Põlevkivimuuseum on muuseum Kohtla-Järvel, mis tutvustab külastajatele põlevkivi kui maavara tekkimise ja kasutamise ajalugu ning tänapäeva. Muuseum asutati 31. märtsil 1966.
Tegemist on selle valdkonna ainukese muuseumiga maailmas.
Ajalugu
Kuni 1999. aasta kevadeni asus muuseum Kohtla-Järve vanalinnas, endises Põlevkivi Tööstuse kontorihoones. Aastal 1998, kui Kohtla-Järve linnavalitsus võttis muuseumi riigilt üle (s.t haridusministeerium lõpetas muuseumi tegevuse finantseerimise), võeti vastu ka otsus selle üleviimiseks linnavalitsuse hoonesse. Ajutiste näituste korraldamiseks on Põlevkivimuuseumil kasutada avar linnavalitsuse fuajee. Uues asukohas avati 1999. aastal uus püsiekspositsioon, mis oli muuseumi ajaloos kolmas.
Muuseum tegutses Kukrusel kuni 31. augustini 2016. Siis koliti taas Kohtla-Järve linna aadressile Tuuslari 22. Pärast remonti avati (põlevkivitööstuse ajaloo) püsiekspositsioon ja (kunsti) püsinäitus 2019. aasta juunis.
Alates 1. oktoobrist 2006 koondati Kohtla-Järve Põlevkivimuuseumi nime alla mitu seni eraldi tegutsenud näituste korraldamisega tegelenud üksust:
Kogud
Muuseumi kogudes on üle 27 000 museaali, sealhulgas enam kui 900 kunstiteost, millest vanimad pärinevad 1920. aastatest.
2006. aasta mais hakati fonde digiteerima. 2007. aastal hakati looma digitaalset kogude andmebaasi ja ühtlasi loodi Põlevkivimuuseumi koduleht.
Pati vald
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Pati vald (saksa keeles Pattenhof) oli vald Pärnumaal Saarde kihelkonnas. Valla pindala oli 101,58 km² ja elanikke oli 1667 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866 –1939.
Vallas oli 368 talundit ja elamut ning need kasutasid 7179 ha maad. Vallamaja asus tänapäeva Leipste küla aladel.
Vallas asus Pati asundus. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist asus valla alal Pati mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Kilingi, Pati ja Saarde vallast - Saarde vald. Talli, Jäärja, Kilingi ja Pati valla osast moodustati Tali vald. Volveti, Vana-Kariste, Uue-Kariste ja Pati vallast moodustati Tihemetsa vald.
Peetri vald
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Peetri vald (saksa keeles Petrigemeinde, vene keeles Petrovskaja) oli vald Vaivara kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas. Vallamaja asus Vodava külas.
Valla pindala oli 118 km² ja elanikke oli 1651 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1891 –1939.
Vallas oli 445 talundit ja nende kasutuses oli kokku 6668 ha maad.
1891. aastal Peetri vallaga Hermamäe, Kudruküla ja Laagna vald.
Valla koosseisus oli hingeloendites Kudruküla alla kuulunud Narva-Jõesuu, samuti Metski supluskoht ja Viivikonna poolmõis. 19. maist 1914 eraldati Merekülast 2 talu ja liideti Mustajõe vallaga.
1939. aasta vallareformiga moodustati Auvere-Joala ja Peetri vallast Alutaguse vald. Vaivara ja Voka valla ning senise Peetri valla Udria ja Mummosaare küla maa-aladest moodustati Vaivara vald.
Antarktiline kliimavööde
pisi|300px|Antarktilise kliima ala pisi|300px|Antarktika pinnatemperatuurid talvel ja suvel Antarktiline kliimavööde on lõunapoolkeral asuv põhikliimavööde, kus aasta läbi valitseb antarktiline õhumass. Sellele kliimavöötmele on iseloomulik väga madal õhutemperatuur (21. juulil 1983 on registreeritud Antarktise polaarjaamas Vostok maailma madalaim õhutemperatuur –89,2 °C) ja väga väike sademete hulk. Aasta läbi puhuvad pooluse piirkonnast lähtuvad tugevad (kuni 320 km/h) kagutuuled. Esineb polaaröö ja polaarpäev.
Antarktiline kliimavööde hõlmab suurema osa Antarktikast. Selle põhjapiiriks loetakse juuli keskmise temperatuuri +5 °C samatemperatuurijoont.
Rootsi Pommeri
Rootsi Pommeri oli Läänemere rannikul tänase Saksamaa ja Poola territooriumil asunud Rootsi dominioon aastatel 1630–1815. Poola-Rootsi sõja ja kolmekümneaastase sõja järel oli Rootsi enda kontrolli alla saanud ulatusliku osa Läänemere lõunarannikust, sealhulgas Pommeri ning Liivimaa ja Preisimaa osad (dominium maris baltici).
Rootsi, millel oli alates Stralsundi piiramisest 1628. aastal Pommeris garnison, oli 1630. aastal sõlmitud Stettini rahuga saanud mõjusa kontrolli Pommeri hertsogkonna üle. 1648. aastal sõlmitud Vestfaali rahuga ja 1653. aastal sõlmitud teise Stettini rahuga sai Rootsi enda valdusse Lääne-Pommeri (saksa Vorpommern) koos Rügeni, Usedomi ja Wolini saartega ning riba Ida-Pommerist (saksa Hinterpommern). Rahu üle räägiti läbi, kui Rootsi kuninganna Kristiina oli alaealine ja Rootsit valitses aristokraatia. Selle tulemusena ei liidetud Pommerit Rootsi külge nii, nagu Prantsusmaa tegi oma vallutustega. See oleks tähendanud pärisorjuse kaotamist, mida praktiseeriti seal alates 1616. aasta Pommeri talupojaseadustest. Selle asemel jäi Pommeri osaks Saksa-Rooma riigist, tehes Rootsi valitsejatest tiitli Reichsfürsten kandjad ja jättes kohalikule aadelkonnale täieliku kontrolli maapiirkondade ja sealsete elanike üle. Kuigi pärast seda, kui 17. sajandi lõpus valitsenud Rootsi kuningad oma poliitilise võimu tagasi said, rakendus mõisate riigistamine ka Pommeri aadlike suhtes, jätkasid Vestfaali rahu tingimused Rootsi dominioonide ühtlustamise poliitika takistamist Pommeris 1806. aastani, kui Saksa-Rooma riik likvideeriti.
1679. aastal kaotas Rootsi Saint-Germain-en-Laye rahuga suurema osa Odra jõest itta jäänud Pommeri valdusi ja 1720. aastal kaotati Stockholmi rahulepingutega ka Peene jõest lõunas ja Peenestromi jõest idas asunud valdused. Need Brandenburg-Preisimaale loovutatud alad ühendati Pommeri provintsiga.1720. aastal sai Rootsi Frederiksborgi rahuga tagasi need osad oma dominioonist, mille riik oli 1715. aastal Stralsundi piiramisega Taanile kaotanud.1814. aastal loovutas Rootsi kuningriik oma Pommeri valdused Napoleoni sõdade tulemusena (pärast Kieli rahulepingu sõlmimist) Taanile ja sai vastu Norra. 1815. aastal pärast Viini kongressi läks piirkond Preisimaa omandusse.
Geograafia
Rootsi Pommeri suurimad linnad olid Stralsund, Greifswald ja 1720. aastani Stettin (tänapäeval Szczecin). Rootsi Pommeri aladel asunud Rügen on tänapäeva Saksamaa suurim saar.
Pommeri omandamine kolmekümneaastase sõja käigus
150px|vasakul|pisi|[[Gustav II Adolf]]
Pommeri sekkus kolmekümneaastasesse sõtta 1620. aastatel. Olukorras, kus Stralsundi linna piiras keiserlik sõjavägi, sõlmis Pommeri valitseja Stettini hertsog Bogislaw XIV 1628. aasta juunikuus lepingu Rootsi kuninga Gustav II Adolfiga. 1630. aasta 10. juulil pikendati leping Stettini rahuga "igaveseks" paktiks. Sama aasta lõpuks olid rootslased viinud lõpule Pommeri sõjaväelise okupeerimise. Seejärel oli Gustav II Adolf riigi tegelik valitseja ja kuigi Pommeri troonijärgluse õigustes tunnistati Grimnitzi lepingust tulenevalt Brandenburgi kuurvürst Georg Wilhelmi, nõudis Rootsi kuningas siiski, et Brandenburgi mark katkestaks suhted Saksa-Rooma keiser Ferdinand II-ga.1634. aastal määrasid Pommeri seisuste esindajad kaheksaliikmelise direktoraadi juurde ametisse vahevalitsuse, mis toimis seni, kuni Brandenburg käskis direktoraadi 1638. aastal keiserliku ametisseseadmise õigusega laiali saata.
Selle tulemusena langes Pommeri anarhiasse, sundides rootslased tegutsema.1641. aastast kuni 1648. aasta rahulepinguni, mis õigused Rootsile andis, juhtis valitsust Stettinis asuv nõukogu (Concilium status). Osnabrückis aset leidnud rahuläbirääkimistel sai Brandenburg-Preisimaa Ida-Pommeri ehk Odra jõest idas asuva endise Pommeri hertsogkonna osa (v.a. Stettin). Rootsi sai Saksa-Rooma keiser Ferdinand III-lt läänivaldustena järgmised alad: Odra jõest idas olev maariba, mis hõlmas Dąbie ja Goleniówi piirkondi ning Wolini saart, ja Lääne-Pommeri koos Rügeni ja Usedomi saartega. 1653. aasta Stettini rahu lahendas piiriküsimuse Brandenburgiga Rootsit soosivalt. Trebeli ja Recknitzi jõge mööda kulgev piir Mecklenburgiga järgis 1591. aasta kokkulepet.
Põhiseadus ja valitsemine
pisi|270px|Endine [[Pommeri hertsogkond (keskel) pärast 1653. aasta Stettini rahu Rootsi ja Brandenburgi vahel jaotatuna. Rootsi Pommeri (ehk Lääne-Pommeri) on näidatud siniselt, Brandenburgi Pommeri (Ida-Pommeri) oranžilt]] Pommeri aadelkond oli kindlalt välja kujunenud ja sel olid laialdased privileegid, vastupidi elanikespektri teisele otsale, kus asus arvukas pärisorjade klass. Isegi veel 18. sajandi lõpus moodustasid maaelanikest kaks kolmandikku just pärisorjad. Aadlike omanduses maavaldused olid jaotatud piirkondadeks ning kuninglikud valdused, mis katsid umbes veerandi riigist, olid jaotatud amt'ideks.
Neljandiku Rootsi Pommeris asunud "rüütlite" maavalduste (Rittergut) omanikud olid Rootsi aadlid. Hertsogi maavalduseid (Domäne), mis esialgu jaotati Rootsi aadlike (kaks kolmandikku) ja ametnike vahel, hakkas 1654. aastal valitsema Rootsi endine kuninganna Kristiina. Rootsi aadlikud ja pommerlastest aadlikud abiellusid omavahel ja muutusid 18. sajandi jooksul etniliselt eristamatuks.
Pommeri positsioon Rootsi kuningriigis sõltus Pommeri aadelkonna ja Rootsi riiginõukogu vahel avatud läbirääkimistest. Läbirääkimised ei olnud eriti tulemuslikud kuni 17. juunini 1663, mil esitleti valitsusreformi. Alles 1664. aastal tervitas Pommeri aadelkond Rootsi monarhi oma uue valitsejana.
Pommeri kuninglik valitsus (die königliche Landesregierung) koosnes seda juhatavast kindralkubernerist (kes oli alati ka Rootsi riiginõunik), viiest kuningliku valitsuse nõunikust (kelle hulka kuulusid apellatsioonikohtu president, kantsler ja Stettini lossi kapten) ning kuninglike amt 'ide inspektorist. Kui asjaolud seda nõudsid, võis seisuste esindajaid, aadelkonda, pürjeleid ja kuni 1690. aastateni ka vaimulikkonda kohaliku parlamendi Landtagi istungitele kokku kutsuda. Aadlikke esindas üks saadik piirkonna kohta ja neile omakorda andsid mandaadi vastavate piirkondade aadlike konvendid. Pürjelite esindaja oli üks saadik poliitiliste privileegidega linnast, eriti Stralsundist. Parlamendi tööd juhatas marssal (Erblandmarschall). Seisuste istungil osalejatest kolmandiku moodustasid viis (algul kümme) Landtagi nõunikku, kelle määras pärast nende seisuste poolt ülesseadmist ametisse Pommeri kuninglik valitsus. Need nõunikud moodustasid "maanõukogu", mis vahendas suhteid Rootsi valitsusega ja valvas ka põhikirja täitmist.
Seisused, kellel olid Pommeri hertsogite valitsemise all olnud suured volitused, ei olnud suutelised Rootsile märkimisväärset mõju avaldama, olgugi et 1663. aasta põhiseadus oli andnud neile Pommerit puudutavates asjades vetoõiguse. Ent nende petitsiooniõigusi ei olnud piiratud ja kuningas Fredrik I 1720. aastal antud privileegide järgi oli neil ka selgesõnaline õigus osaleda seadusandlikus tegevuses ja maksustamise küsimuste lahendamises.
Stralsundi, Stettini, Greifswaldi ja Anklami linnale oli tagatud sõltumatu jurisdiktsioon.
Õigussüsteem
Pommeri õigussüsteemis valitses järjekindla seadusandluse või isegi kõige põhilisemate seadusekogude puudumise tõttu suur segadus, süsteem koosnes õiguslike põhimõtete ühendamatust kogust. Rootsi valitsemisaeg tõi vähemalt kohtusüsteemi õigusnormid. Alates 1655. aastast sai esimese astme kohtutest kohtuasju edasi kaevata Greifswaldis asunud apellatsioonikohtusse (asus aastatel 1665–1680 Wolgastis). Greifswaldis määrati karistusi 1672. aastast pärineva ja David Meviuse juhtimisel valminud apellatsiooniseaduse järgi. Katoliku kiriku kanoonilist õigust puudutavad kohtuasjad suunati Greifswaldis asunud konsistooriumi. Apellatsioonikohtu kohtuasju sai edasi kaevata Saksamaa Rootsi dominioonide ülemkohtusse ehk Wismaris asunud 1653. aastal avatud kõrgemasse tribunali.
Teine põhjasõda ja Skåne sõjad
Teise põhjasõja ajal aastatel 1657–1659 rüüstasid riiki Poola, Austria ja Brandenburgi väed. Piirkonna olid Skåne sõja ajal aastatel 1675–1679 okupeerinud Taani ja Brandenburg, kusjuures Taani nõudis endale Rügenit ja Brandenburg ülejäänud Pommerit. Ent mõlemad sõjakäigud olid võitjapooltele tulutud, kui Rootsi Pommeri anti 1679. aasta Saint-Germain-en-Laye rahuga tagasi Rootsile; välja arvatud Gollnow ja Odra jõest ida poole jääv maariba, mida Brandenburg hoidis enda käes vahetuskaubana reparatsiooni eest seni, kuni maksed 1693. aastal tasuti.
Kuna Pommeri oli kõvasti kannatanud juba kolmekümneaastase sõja (1618–1648) ajal ja piirkonnal oli järgnevatel aastatel keeruline taastuda, andis Rootsi valitsus 1669. ja 1689. aastal välja määrused (Freiheitspatente), millega vabastati maksudest igaüks, kes kas ehitas või taastas maja. Need määrused kehtisid, kuigi neid sageli muudeti, 1824. aastani.
Territoriaalsed muudatused põhjasõja ajal
Põhjasõja esimesed aastad Pommerit ei mõjutanud. Isegi kui Taani, Venemaa ja Poola väed 1714. aastal riigi piirid ületasid, käitus Preisi kuningriik enne agressoriks muutumist esmalt kõhkleva lepitajana. Rootsi kuningas Karl XII juhtis Stralsundi lahingus Pommeri kaitsmist terve aasta – 1714. aasta novembrist 1715. aasta detsembrini – enne kui ta Lundi põgenes. Kui taanlased vallutasid Peene jõest põhjas asuva Rügeni ja Lääne-Pommeri (varasem Taani Rügeni vürstiriik, mida hiljem hakati kutsuma nimega Uus Lääne-Pommeri ehk Neuvorpommern), siis Preisimaa vallutas jõest lõunasse jäävad Lääne-Pommeri alad (said hiljem nimeks Vana Lääne-Pommeri ehk Altvorpommern).
Alates 1716. aasta aprillist valitses Taani Pommerit Stralsundis asunud ja viiest liikmest koosnenud valitsuskomisjon. Erinevalt Rootsi valitsemisest rakendas komisjon nii kohtu- kui ka täitevvõimu. Nii kasutas Taani enda okupeeritud Bremen-Verdeni (1712–1715) kogemusi: Taani kantsleri ja Taani absolutismi kehtestamine Taani-Norra kuninga Frederik IV valitsemise all. Komisjoni kuulusid landdrost von Platen (hiljem von Kötzschau), nõunikud Heinrich Bernhard von Kämpferbeck, J. B. Hohenmühle ja Peter von Thienen ning kantsleri sekretär August J. von John. 1720. aastal von Kämpferbeck suri ja teda asendas Andreas Boye.
3. juunil 1720 sõlmitud Frederiksborgi rahuga kohustus Taani andma Rootsile tagasi kontrolli okupeeritud territooriumi üle, kuid sama aasta 21. jaanuaril sõlmitud Stockholmi rahulepinguga oli Preisimaale võimaldatud säilitada oma vallutused, sh Stettin. Sellega loovutas Rootsi Brandenburg-Preisimaale nii 1648. aastal võidetud Odra jõest idas olevad alad kui ka Peene jõest lõunas oleva Lääne-Pommeri ning Wolini ja Usedomi saared.
Taani andis oma Pommeri alad Rootsi valitsemise alla tagasi 1721. aasta 17. jaanuaril. Taani perioodist pärinevad valitsemisega seotud dokumendid viidi üle Kopenhaagenisse ja neid saab kasutada Taani Riigiarhiivis.
Seitsmeaastane sõda
Rootsi jõuetu katse kaotatud territooriumid seitsmeaastase sõja Pommeri sõjakäikudega (1757–1762, nn Pommeri sõda) tagasi saada ebaõnnestus. Rootsi vägedel oli raskusi oma tegevuse kooskõlastamisel prantslastest ja venelastest liitlastega ja sõda, mis algas Rootsi sissetungiga Preisimaa Pommerisse, viis peagi selleni, et preislased okupeerisid suurema osa Rootsi Pommerist ja ohustasid Stralsundi. Kui Venemaa 1762. aastal Preisimaaga rahu sõlmis, astus ka Rootsi sõjast välja, naastes enne sõda valitsenud olukorra (status quo ante bellum) juurde. Rootsi pettumust valmistanud sooritus sõjas kahjustas veelgi riigi rahvusvahelist prestiiži.
Ühendamine viimasel hetkel
Uue käsuga püüdis Rootsi kuningas Gustav IV Adolf võtta kasutusele ministeeriumiteks jaotatud valitsust. Kasutusele võeti ka Rootsi kirikuseadus. Riiki jagati ka tollasele Rootsi haldusjaotusele vastavalt väiksemateks üksusteks (socken), mis omakorda moodustasid neli suuremat üksust (härad). Pommeri seisuste poole võis nüüd pöörduda vaid konkreetselt Pommeri ja Rügeniga seotud küsimustes. Landtagi uus korraldus kujundati Rootsi riigipäeva eeskujul ja 1806. aasta augustis toimus ka uut korda järgiv istung, mis kuulutas oma lojaalsust kuningale ja tervitas teda enda valitsejana. Selle revolutsiooni kiiluvees korraldati ja planeeriti hulk sotsiaalseid reforme; neist kõige olulisem oli pärisorjuse kaotamine sama aasta 4. juulist pärineva kuningliku statuudiga.
Gustav IV Adolf alustas Rootsi Pommeris 1806. aastal ka uue tähtsa sadamalinna Gustavia ehitamist, kuid juba 1807. aastal okupeerisid Prantsusmaa väed ehituskoha.
Kaotus Napoleoni sõdade ajal
Rootsi liitumine kolmanda koalitsiooniga, mille käigus pidas Rootsi maha oma ebaõnnestunud esimese Prantsuse-Rootsi sõja, viis selleni, et Prantsusmaa väed okupeerisid Rootsi Pommerit aastatel 1807–1810. 1812. aastal, mil Prantsusmaa väed taas Pommerisse marssisid, mobiliseeris Rootsi osana kuuenda koalitsiooni sõjast Napoleoni vastu sõjaväe ja võitles koos Venemaa, Preisimaa ja Austria vägedega Napoleoni vastu 1813. aasta Leipzigi lahingus.
Rootsi ründas ka Taanit ja 1814. aasta 14. jaanuaril sõlmitud Kieli rahulepinguga loovutas Rootsi Pommeri Taanile, saades vastu Norra. Rootsi Pommeri saatus otsustati Viini kongressi käigus 1815. aasta 4. juunil Preisimaa ja Taani ning 7. juunil Preisimaa ja Rootsi vahel sõlmitud lepingutega. Selle manöövriga sai Preisimaa endale vahetuskaubana Taani osaks saanud Saksi-Lauenburgi vastu Rootsi Pommeri; sealjuures oli Preisimaa vahetanud Saksi-Lauenburgi vaid 14 aastat varem tehingus Hannoveri kuningriigiga viimasele taas loovutatud Ida-Friisimaa vastu. Taani sai Preisimaalt ka 2,6 miljonit taalrit. Sõjakahjude hüvitamiseks anti Rootsile 3,5 miljonit taalrit. Rootsi Pommeri liideti Preisimaaga kui Pommeri provintsi osa Uus Lääne-Pommeri (Neuvorpommern).
Rahvastik
1764. aastal koosnes Rootsi Pommeri elanikkond 82 827 alamast: 58 682 maal ja 24 145 linnas, kusjuures 40% maaelanikkonnast olid pärisorjad (die Leibeigene). 1766. aastal elas piirkonnas 89 000 elanikku ning 1802. aastal juba 113 000, kusjuures elanikest veerand elas Rügeni saarel. 1805. aastal oli elanike arv tõusnud 118 112-ni (79 087 maal ja 39 025 linnas; maal elanutest olid 46 190 pärisorjad).
Näotuvastus
pisi|Šveits Euroopa järelevalve: Näotuvastamise ja sõiduki margi, mudeli, värvi ja numbrimärgi lugeja pisi|Külgvaade pisi|[[Infrapunavalgusallikas. See on inimsilmale nähtamatu, kuid loob päevase valguskeskkonna valvekaameratele]] Näotuvastus (ingl. facial recognition (system), face detection) on eriotstarbeline arvutiprogramm või funktsioon suuremas tarkvararakenduses, mida kasutatakse isikutuvastuseks ehk isiku identiteedi automaatseks kindlakstegemiseks või kontrollimiseks. Tehnoloogia põhineb masinnägemisel, kasutades inimese näojoonte pilti, võrreldes seda olemasolevate fotodega andmebaasis.
Näotuvastusprogramme kasutatakse turvasüsteemides ning need on võrreldavad muude biomeetrilisi andmeid kasutavate turbeotstarbeliste arvutiprogrammidega, näiteks silmaiiriseskanneri, sõrmejäljeskanneri jms.
Ajalugu
Näotuvastuse ajalugu sai alguse 1960. aastate keskpaigas. Teema on huvi pakkunud paljudele teadlastele nii teoreetiliselt kui ka praktilise tähtsuse tõttu.
1964 ja 1965 töötas Woody Bledsoe koos Helen Chan Wolfi ja Charles Bissoniga selle kallal, et arvuti suudaks ära tunda inimeste nägusid. Bledsoe oli oma töö üle uhke, kuid sellest avaldati vaid väike osa, kuna ta töötas nimetu luureagentuuri heaks, mis ei lubanud palju reklaami. Mõningad tema poolt nimetatud raskused olid näiteks suur varieeruvus pea asendil, valguse tugevus ja nurk, näoilme ja vananemine. Bledsoe tegevus oli näotuvastuse ajaloos väga oluline.
1997. aastal, pärast Bledsoed, jätkas tema tööd peamiselt Peter Hart. Ta katsetas näotuvastusandmebaasi, kuhu kuulus üle 2000 foto. Arvuti kontrollis nägusid, otsides kattuvusi andmebaasis olevate fotodega.
1997 arendasid süsteemi edasi Christoph von der Malsburg ning kraadiga lõpetanud õppurid Bochumi Ülikoolist Saksamaal ning Lõuna-California Ülikoolist Ameerika Ühendriikides. Need süsteemid olid maailmas ühed parimad omas valdkonnas. Bochumi süsteemi arendamist hakkas toetama Ameerika Ühendriikide ARL (United States Army Research Laboratory). Tarkvara müüdi ZN-Face nime all ning kasutajateks olid näiteks saksa pank ning lennujaamad.
Tavapärased
Mõne näotuvastusprogrammi algoritmid tuvastavad nägusid väljaulatuvate piirjoonte piltide abil. Näiteks algoritm võib analüüsida suhtelist asukohta, suurust ja/või silma kuju, nina, põsesarnasid ja lõualuud. Neid näojooni kasutatakse teistelt fotodelt sarnaste joonte leidmiseks. Teised algoritmid normaliseerivad nägude galeriid ja tihendavad nägude andmeid, salvestades fotode näotuvastuseks vajalikku infot. Üks varasemaid edukaid arvutiprogramme põhineb olulisemate näojoonte kokkusobitamise mallide tehnikal, pakkudes omamoodi näopildi.
Tuvastusalgoritmid võib liigitada geomeetrilisteks, mis vaatlevad eritunnustega jooni, ja fotomeetrilisteks, mis oma statistilise lähenemisega väärtustavad pilti ja erinevuste elimineerimiseks võrdlevad väärtusi malliga.
Populaarsemad näotuvastusalgoritmid sisaldavad PCA-d (Principal Component Analysis) koos LDA (Linear Discriminate Analysis), elastse kokkusobitamisega (Elastic Bunch Graph Matching), Hidden Markov model, neuronite mudeliga (Dynamic link matching) ja eigenfaceiga.
3D
Uus trend väitis, et kolmemõõtmelise näotuvastusega on võimalik saavutada ennenägematut täpsust. See tehnika kasutab 3D-sensoreid, et saada informatsiooni näo kuju kohta. Seda teavet kasutatakse, et identifitseerida näo iseäralikku pinda, nagu näiteks silmaaukude kontuur, nina ja lõug.
Üks eelis 3D-näotuvastuse juures on see, et see süsteem ei ole mõjutatud valgusemuutusest nagu seda on teised tehnikad. Samuti on nägu võimalik tuvastada eri nurkade alt, sealhulgas profiili vaatena.
Isegi kõige täiuslikum 3D-näotuvastusprogramm võib olla tundlik kauguse ja näo miimika suhtes.
Naha tekstuuri analüüs
Teine trend kasutab visuaalseid detaile nahal, nagu standardselt digitaalselt pildistatud või skaneeritud fotod. Tehnika, mida kutsutakse naha tekstuuri analüüsiks, muudab unikaalsed silmaga nähtavaid jooned, mustrid ja punktid inimese nahal matemaatiliseks ruumiks.
Tuntud kasutajaid ja kasutusalasid
Londoni linnaosa Newham Ühendkuningriigis on CCTV-süsteem kasutusel sel moel, et näotuvastuskaamerad on paigaldatud linnas paljudesse avalikesse kohtadesse.
Saksamaa Föderaalpolitsei kasutab näotuvastust, et võimaldada inimestel läbida täielikku automatiseeritud piirikontrolli Maini-äärse Frankfurdi rahvusvahelises lennujaamas. Abonendid peavad olema Euroopa Liidu või Šveitsi kodanikud. Alates 2005. aastast pakub Saksamaa Föderaalne kriminaalpolitsei tsentraliseeritud fotografeerimist näotuvastuse otstarbel kõikidele Saksa politsei asutustele.
Tuvastussüsteeme kasutatakse ka kasiinodes, et püüda kaardivargaid ja teisi mustas nimekirjas olevaid isikuid.
Austraalia tolliametil on automatiseeritud piirikontrollisüsteem SmartGate, mis kasutab näotuvastust. Süsteem võrdleb isiku pilti e-passi mikrokiibiga kindlustamaks, et passi valdaja on ikka selle õige omanik.
Pennsylvania õigusvõrgustik otsib kuriteopaikade fotodelt ja CCTV lindistatult varem arreteeritute (inglise keeles mugshot) andmebaasist isikuid. Paljudes lahendamatuks peetud juhtumites on tõde jalule seatud pärast seda, kui see süsteem 2005. aastal kasutusele võeti. Teised õiguse teostamise asutused USA-s või mujal kasutavad varem arreteeritute andmebaasi kohtus või kriminaaljuurdlustes.
Ameerika Ühendriikide välisministeerium (U.S Department of State) omab ühte maailma suurimat näotuvastusandmebaasi, kus on üle 75 miljoni foto ning mida kasutatakse viisade töötlemisel.
Kosmoselaev Maa Epcotis kasutab tuvastussüsteemi, mis on üks osa sõitmiseks.
Lisakasutusvõimalused
Lisaks sellele, et süsteeme kasutatakse turvasüsteemides, on autorid leidnud näotuvastusprogrammidele ka muid rakendusi.
Jaanuaris 2001 Super Bowl XXXVl aegu kasutas USA Florida osariigi Tampa Bay politsei näotuvastustarkvara Facelt, et otsida potentsiaalseid kurjategijaid ja terroriste ürituselt (süsteem leidis kokku 19 kuriteokahtlase toimikuga isikut).
2000. aasta presidendivalimiste aegu rakendas Mehhiko valitsus näotuvastustarkvara selleks, et välistada valimispettusi. Mõnedki isikud registreerisid end erinevate nimedega, et valida mitu korda. Uute näofotode võrdlus nendega, kes olid valijate andmebaasis juba olemas, aitas vähendada kattuvaid registreeringuid. Sarnaseid tehnoloogiaid kasutatakse Ameerika Ühendriikides, et vältida inimesi tegemast isikukaarti või juhilube.
Suured lootused on pandud praegu väljatöötatavale näotuvastustehnoloogiale, millel peaks olema hulganisti uusi kasutusvõimalusi. Näiteks võiks tehnoloogiat kasutada turvameetmena sularahaautomaatides (ATM); pangakaartide ja isikukoodi asemel ATM võiks teha foto näost ja võrrelda fotot panga andmebaasis olevate fotodega, et isikuid identifitseerida. Sama süsteemi võiks kasutada ka arvutite maailmas, kasutades veebikaamerat, et teha endast foto. See foto võiks asendada kõiki paroole. Sellega jääks ära paroolide lahtimurdmise või nende unustamise oht.
Võrdlev uuring
Biomeetriline näotuvastus ei pruugi olla kõige usaldusväärseim ja efektiivsem. Üks olulisemaid eeliseid on see, et see ei nõua abi uuritavatelt teemadelt. Korralikult töötavad süsteemid on kasutusel lennujaamades, multipleksides ja muudes avalikes kohtades, kus on vaja inimesi rahvamassi sees identifitseerida. Teised biomeetrilised süsteemid nagu sõlmejäljelugeja, iiriseskanner ja hääletuvastus ei suuda sellist massilist identifitseerimist. Siiski on esitatud palju küsimusi ja probleeme näotuvastustarkvara efektiivsuse ja turvalisuse saavutamise kohta lennu- ja rongijaamades.
Nõrkused
Näotuvastus ei ole täiuslik veel ning süsteem ei toimi igal tingimusel, vaid teatud tingimustel. Ralph Gross, Carnegie Melloni robootikainstituudi teadlane, kirjeldab, kuidas üheks suureks takistuseks on näo vaatenurk kaamera suhtes. Süsteem ei suuda tuvastada inimesi väga suure nurga all.
Samuti on veel probleeme süsteemi toimimise osas kui on halb valgus, päikeseprillid, pikad juuksed, halva resolutsiooniga fotod või muud objektid mis nägu mingil määral moonutavad või varjavad.
Veel üks suur miinus näotuvastusprogrammide efektiivsuse koha pealt on, siis kui näoilmet muuta. Isegi naeratus võib süsteemi toimimist rikkuda. Näiteks: Kanada lubab ainult neutraalse näoilmega passifotosid.
Efektiivsus
Süsteemi kriitikud kaebavad, et Londoni linnaosa Newham süsteem on nagu 2004. aastal, mis pole ühtegi kurjategijat veel tuvastanud, vaatamata sellele, et mitmed kurjategijad andmebaasis elavad seal ja süsteem on töötanud juba palju aastaid. "Sugugi mitte ühe korra, niipalju kui politsei mäletab, pole automaatne näotuvastus leidnud kurjategija." See informatsioon on aga vastuolus väitega, et süsteem vähendas kuritegevust 34% – see oli ka põhjuseks, miks süsteemi hakati kasutama ka Birminghamis.
Katsetused kohaliku politsei poolt USA-s Florida osariigis on sarnased pettuma panevad tulemused.
"Kaamera tehnoloogia, mille eesmärk on kohapeal ära tunda potentsiaalsed terroristid nende näo omaduste alusel lennujaamades, kukkus läbi esimesel peakatsetusel Bostoni Logani lennujaamas."
Eraelu puutumatusega seotud probleemid
Paljud elanikud on hakanud muretsema, et nende privaatsus on ohustatud. Mõni kardab, et see võib viia "ühiskonna täieliku järelevalveni", et valitsusel ja teistel asutustel on kogu aeg võimalus teada saada, kus sa oled ja mida teed. Seda ei tohiks alahinnata, sest nagu ajalugu on näidanud, on riigid varemgi sellise võimaluse korral valesti tegutsenud.
Viimase aja areng
2006. aastal hinnati näotuvastusalgoritmid (Face Recognition Grand Challange). Katsetes kasutati kõrge resolutsiooniga näopilte, 3D-näoskannerit ja iirisepilte. Tulemused näitasid, et uued algoritmid on kümme korda täpsemad kui olid näotuvastusprogrammid aastal 2002, ja sada korda paremad kui 1995. Mõned algoritmid suutsid edestada osalejate tundmisi ning suutsid identifitseerida identsed kaksikud.
Ka väikese eraldusvõimega ehk kehva kvaliteediga näofotodest saab näotuvastusel asja, kui neid täiustada nn silmamoondustehnoloogia (face hallucination) võtetega. Suurimaid edusamme on tehtud suure piksliarvuga kaamerates, mis on aidanud lahendada ebapiisava resolutsiooni probleeme.
Setod
pisi|[[Seto Kuningriik|Seto Kuningriigi päev Mikitamäel 2006. aastal]] pisi|[[Setomaa lipp]] Setod (seto keeles setoq või setokõsõq), ka setud ja setukesed, on eestlaste etniline rühm, kelle põline asuala on Kagu-Eestis Setumaal. Setode üldarv on ligi 10 000.
Ernst Mayr
pisi|Ernst Mayr, 1994 Ernst Walter Mayr (5. juuli 1904 Kempten, Saksamaa – 3. veebruar 2005 Bedford, Massachusetts, Ameerika Ühendriigid) oli 20. sajandi üks juhtivaid evolutsioonibiolooge. Ta oli ka tunnustatud taksonoom, ornitoloog ja loodusteadlane.
Setod
Vanavene kroonikais on setuo tuntud kui Pihkva tšuudid. Nende asuala I aastatuhandel ulatus praegusest kaugele lõuna poole, hõlmates suuremat osa Pihkva Emajõe (Velikaja jõgi) valgalast. Põhja pool ulatusid setode valdused Oudovani. Krivitšite hõimu saabudes 7. sajandil taandus osa setosid loodesse Ugandi maakonda, osa jäi kohale ja teatud määral venestus.
Ernst Mayr
Tema revolutsioonilised tööd tõid kaasa uudseid käsitlusi Mendeli geneetikast, Darwini evolutsiooniteooriast ja biosüstemaatikast. Ta panustas ka tugevasti liigikontseptsiooni arengusse ja selgitamisse.
Setod
Tänapäeval elab suur osa setosid Tartus ja Tallinnas. Pärast 1991. aastat jäi osa setosid Venemaa poolele Petseri rajooni. Setuoid elab ka Venemaa Föderatsiooni Krasnojarski krais, kuhu asuti ümber Setomaal valitseva maanappuse tõttu 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses.
Ernst Mayr
Eesti keeles
Eesti keeles on ilmunud tema mahukas raamat "Bioloogilise mõtte areng: mitmekesisus, evolutsioon ja pärilikkus" (sari "Avatud Eesti raamat", tõlkinud Ülo Maiväli, Sille Remm, Kristiina Vind; Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2017). Leho Lamus nimetab E. Mayri teose põhimõtteid valgustusprojekti uueks vormiks.
Setod
Setod on õigeusklikud, kuid säilinud on paganlikke uskumusi. Nad räägivad võru murdele või võru keelele lähedast setu murret või setu keelt (üks lõunaeesti keeltest), milles on palju vene mõjusid.
17. juunil 2010 lisas Venemaa valitsus setod 46. rahvusena väikesearvuliste põlisrahvaste nimekirja.
Ernst Mayr
Eesti keeles
Tõlgetena on olemas ka kaks artiklit.
Kultuuriministeerium
Kultuuriministeerium on Eesti ministeerium, mille valitsemisalas on riigi kultuuri-, spordi- ja muinsuskaitsetöö korraldamine ja kunstide edendamine, riigi meedia- ja audiovisuaalpoliitika, lõimumiskava rakendamise koordineerimine ning vastavate õigusaktide eelnõude koostamine.
Struktuur
Ministeeriumi juhib kultuuriminister, kelleks alates 2023. aasta 17. aprillist on Heidy Purga.
Kultuuriministeeriumil on neli põhivaldkonda: kunstid, kultuuriväärtused, sport ja kultuuriline mitmekesisus. Ministeeriumi struktuuriüksuste tööd, valitsemisalas olevate riigiasutuste tegevust ning ministeeriumi asjaajamist juhib kantsler.
Kultuuriministeeriumi kantslerid on olnud