cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
27th Street
Tee harutänavatena
Mõlemal harutänaval loendatakse aadressinumbreid alates linnaosa peamisest avenüüst lähtuvalt, vastavalt loodesuunal Hudsoni jõeni (nn läänes) ja kagusuunal East Riveri suudmelaheni (nn idas).
Rafael (eesnimi)
Rafael on mehenimi.
Ameerika Ühendriikides on alates 1880. aastast, mil vastavat statistikat pidama hakati, nimi Rafael kuulunud igal aastal (kolme erandiga, kõik 19. sajandil) 1000 populaarseima poisinime hulka. 1924–1933 ja alates 1944 on ta kuulunud 500 kõige populaarsema poisinime hulka. Kõrgeim koht, 195., oli tal 1985. aastal. Igal aastal pärast 1918. aastat on nimi Rafael olnud populaarsem nimest Raphael.
Toivo Kikkas
Toivo Kikkas (sündinud 19. veebruaril 1983) on eesti ajaloolane.
Haridus
2020. aastal lõpetas Tartu Ülikool magistrikraadiga ajaloos, samal aastal astus doktoriõppesse.
Töö
Kikkas töötas aastatel 2020-2021 Kaitseväe Akadeemia muuseumi juhatajana.
Organisatsioonid
Tartu Ülikooli ajalooringi esimees 2017-2018.
Looming
Relvaõppe peajooni Eesti sõjaväeline hariduse ajaloos 1921-1940.
Vabadussõja ajal käis ka varjatud võitlus. Tartu Postimees, 11. juuni 2021.
Magistritöö "Võitlusvõime eesti sõdurite ja ohvitseride sõjakogemuses 1914-1920"
Jalaväepolkude majandusülemad Vabadussõjas. Tõnu Tannberg (koostaja); Katre Kaju (Toim.). Vabadussõja mitu palet. Sõda ja ühiskond aastatel 1918–1920 (521−546). Tartu: Rahvusarhiiv. (Rahvusarhiivi toimetised). 2020
Guostagalis
Guostagalis on küla Leedus Pakruojise rajoonis, Guostagalise valla halduskeskus. Külas on postkontor ja põhikool. Guostagalises asub leedu rahvajuttudega seotud kivi Velnio krėslas ehk Kuraditool.
Toivo Kikkas
Looming
Eestlased maailmasõja hakklihamasinas. Imeline Ajalugu, 7, 62−71. 2020
Guostagalis
Kirjalikes allikates on Guostagalist esimest korda mainitud aastal 1584, kuigi sellega on seostatud ka aastal 1259 mainitud kohta Gascegole. Ühel küla ümbruskonna künkal on oletatud endise hiiemäe asukohta, sellele viitab ka küla nimi (liide gal tähendas vanemas leedu keele pühapaika). Küla kuulus varem Linkuva kihelkonda ja oli Rzeczpospolita omandis. Aastal 1772 sai ümbruskonna maade haldajaks A. Tiesenhausen, kes selle piirkonna erastas ja Karpiste suguvõsale edasi müüs. Nõukogude ajal sai külast kohaliku kolhoosi keskasula.
Toivo Kikkas
Looming
Toivo Kikkas; Janet Laidla. Sada aastat üliõpilasesindust Tartu Ülikoolis. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. 2020
Janet Laidla; Toivo Kikkas. Akadeemiline vabariik. Tartu Ülikooli üliõpilaskond läbi aja. Tartu: Tartu Ülikooli muuseum. 2019
Toivo Kikkas; Marie Kõiver. Ajalooringi uus hingamine. Tuna. Ajalookultuuri ajakiri, 4, 149−151. 2019
Tallinna FC Flora U21
Tallinna FC Flora U21 on Eesti jalgpalliklubi Tallinna FC Flora duubelmeeskond, mis mängib Esiliigas.
1961. aasta Eesti meistrivõistlused purjetamises
1961. aasta Eesti meistrivõistlused purjetamises  toimusid Tallinnas 5.–10. augustil.
Svertpaadid
Võistkondikult edestas Nõukogude Armee (Balti Laevastiku Jahtklubi) 18 337 punktiga Kalevit (15 504) ja Tööjõureserve (15 113).
Idar-Oberstein
Idar-Oberstein on linn Saksamaa Rheinland-Pfalzi liidumaal Birkenfeldi kreisis.
Linnas on sündinud näitleja Bruce Willis.
Sõpruslinnad
Idar-Obersteinil on viis sõpruslinna :
Pružany Aleksander Nevski peakirik
Pružany Aleksander Nevski peakirik (ametlikult Pružany õigeusulise suurvürsti Aleksandri peakirik, valgevene keeles Сабор Аляксандра Неўскага) on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružanys, aadressil ул. Ширмы 3. .
Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on muinsuskaitse all. Pružany Aleksander Nevski peakirik kuulub Bresti piiskopkonda. Aleksander Nevski peakirikus asub imettegevaks peetav Jumalaema kujutav ikoon.
Kirikuhoone
Pružany Aleksander Nevski peakirik on hilisklassitsistlik hoone. Hoonel on kolm löövi. Keskmine lööv lõpeb pooliku ovaali kujulise kolme rõduga apsiidina, kus asub ka altar. Rõdud on kujundatud rotundina, ülemine rõdu asub kupliga kaetud ümmarguste akendega valgusküllases tamburis. Kiriku kolmel küljel, sealjuures ka sissepääsu juures asuvad kolmnurksed frontoonid. Seintel asuvad pilastrid on hoone juures ka reaalselt kandeelementideks.
Kellatornis asuvad 9 kella, torn on kaetud kupliga.
Ajalugu
Pärast 1863. aasta ülestõusu otsustas tsaarivalitsus, et Valgevene venestamises tuleb anda õigeusu kirikule tähtsam roll. Selle ülesande täitmiseks moodustati kõigis kubermangudes ja maakonnalinnades komiteed, mille eesmärgiks oli ehitada juurde õigeusu kirikuid. Pružany kirikule pandi nurgakivi aastal 1864, tegelikult hakati seda ehitama aastal 1865 ja see valmis järgmisel aastal.
Kirik pühitseti sisse 22. oktoobril 1866. See sai nime Novgorodi vürsti Aleksander Nevski järgi.
Pärast Teist maailmasõda kavandati kiriku asemele viiekorruseline korterelamu. Maryja Mardań asus kiriku juures valvet pidama ja ehitustööliste saabudes helistas kirikukelli. Selle peale tulid kohale usklikud, et hoonet lammutamise eest kaitsta.
Aastast 2006 asuvad kirikus reliikviana Aleksander Nevski säilmed.
Phokise piirkonnaüksus
Phokise piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Φωκίδας) on Kreeka piirkonnaüksus Kesk-Kreeka piirkonna edelaosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Ámfissa.
Haldusjaotus
pisi|150px|left|Phokise piirkonnaüksuse vallad
Lillepott
Lillepotiks nimetatakse mitmesuguse suuruse ja kujuga anumaid, milles hoitakse ja kasvatatakse taimi kunstlikes tingimustes, näiteks toas. Sellised anumad võivad olla tehtud eri materjalist, kõige sagedamini on need keraamilised, plastist, puidust, metallist või klaasist.
Eesti-Saami Ühendus
Eesti-Saami Ühendus (lühend ESÜ, harvem nimetatud Eesti-Saami Selts) oli aastal 1988 Tallinnas asutatud kultuuriühendus, kuhu kuulusid saami kultuurist huvitatud ja seda uurivad inimesed.
Lillepott
Lillepoti all võib olla ka lillepotialus või ümber teine anum (lillepoti ümbris).
Eesti-Saami Ühendus
ESÜ põhikirja järgi oli ühenduse eesmärk "eesti ja saami, ent ka teiste arktiliste rahvaste vaimuvara uurimine, kogumine, säilitamine ja tutvustamine".
Lillepott
Erinevalt ehislillepotist on tavalisel lillepotil põhjas üks või mitu drenaažauku vee äravooluks. Drenaažaugud on vajalikud selleks, et taime või lille juured ei läheks liigsest üleniisutamisest mädanema. Äravooluavad teevad võimalikuks ka taimejuurte toitmise mulla kaudu altpoolt, kui valada vesi lillepotialusele.
Eesti-Saami Ühendus
ESÜ eestvõttel on Eestis peetud nt saami kultuuri päevi, seminari, konverentse, kontserte.
Lillepott
Lillepotte võib kasutada mitmesuguseks otstarbeks, näiteks taimede transportimiseks, istikute kasvatamiseks, taimede kasvatamiseks ruumis ja ruumipuudusel või muul põhjusel õues, külmakartlike taimede ületalve pidamiseks.
Väga suuri potte kasutatakse ka soojalembeste troopikataimede kasvatamisel külmemas kliimas kas botaanikaaias või kasvuhoones.
Lillepotid on kasutusel juba sajandeid. Muistsed egiptlased kasutasid neid taimede transportimiseks ühest kohast teise. Muistsed roomlased hakkasid tooma taimi ruumi sisse külmadel aastaaegadel. 18. sajandil kasutati lillepotte leivapuu seemnete transportimiseks Tahitilt Lääne-Indiasse.
Pusku paemurd
Pusku paemurd on paemurd Lääne maakonnas Pusku külas. Paemurru keskseina idasein on paljandina arvele võetud ürglooduse objektina.
Marie Luise Girard de Soucanton
1881 asutas Marie Luise Tallinnas omanimelise naiste varjupaiga (Marie Louise Girard de Soucantoni naiste varjupaik Tallinnas).
Titanic Quarter
pisi|Muuseum [[Titanic Belfast]] pisi|Tenderaurik [[Nomadic]] Titanic Quarter (eesti keeles 'Titanicu kvartal') on arhitektuurilist regenereerimist silmaspidav uusarendus Belfasti linna sadamapiirkonnas Põhja-Iirimaal. See hõlmab ajaloolisi merendusega seotud maamärke, mille läheduses asuvad filmistuudiod, haridusasutused, korterid ning meelelahutust pakkuv jõeäärne piirkond. Belfasti sadamas asub kunagiste laevaehitusdokkide esisel krundil atraktsioonina maailma suurim Titanicu-teemaline mälestusmuuseum Titanic Belfast. Kuni 1995. aastani oli see endine tööstuslik piirkond tuntud kui Queen's Island ('Kuninganna saar'). See 75 hektari suurune ala hõlmas varem osa Harland & Wolffi laevatehasest, kus ehitati aastatel 1909–1911 linna kuulsaim kaubamärk, ookeaniaurik Titanic. Praegusesse kuivdokki on paigaldatud ka laevakompanii White Star Line'i ainukesena säilinud alus, tenderaurik SS Nomadic.
Marie Luise Girard de Soucanton
Isiklikku
Marie Luise oli abielus parun Arthur Girard de Soucantoniga. Abielust sündisid
Nové Zámky
Nové Zámky (ungari keeles Érsekújvár, saksa keeles Neuhäusl, Neuhäusel) on linn Slovakkias Nitra maakonnas, Nové Zámky ringkonna halduskeskus.
Geograafiline asend
Nové Zámky asub Nitra jõe ääres, Ungari piirist 26 km kaugusel ja Nitrast ligikaudu 36 km lõunas.
Ajalugu
Nové Zámky asutamiseks peetakse esimese kindluse ehitamist 1545. aastal. Teine ja moodsam renessanss-stiilis kindlus ehitati aastatel 1573–1580. Nové Zámky kindlus kujunes olulisimaks osmanitürklaste vastaseks tugipunktiks Lääne-Slovakkias. 1663. aasta septembris õnnestus Osmanite riigi vägedel kindlus vallutada, kuid 1685. aasta augustis võideti see neilt tagasi. Linnaõigused sai Nové Zámky 1691. aastal. Raudteeühenduse sai linn 1850. aastal.
Rahvastik
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Nové Zámky elanikest slovakke 70,24%, ungarlasi 21,44% ja tšehhe 0,55%. Rahvus oli teadmata 6,81%-l elanikest.
Hirvensalmi vald
Hirvensalmi on vald Soomes.
Riigikohtu hoone
pisi|Riigikohtu hoone (2008) Riigikohtu hoone on Tartus Toomemäel aadressil Lossi tänav 17 asuv ehitis, kus tegutseb Riigikohus. Hoone on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Praegune klassitsistlikus stiilis kohtumaja ehitati algselt sõjaväekliinikuks. Hoone sisekujunduse lõi sisearhitekt Sirje Parve.
Tartu Uus Teater
alt=|pisi|Endine Tartu Ülikooli võimlahoone, praegune Tartu Uus Teater pisi|1890. aastast pärit hoone Tartus aadressil Lai 37, kus tegutseb [[Tartu Uus Teater]] pisi|Tartu Uus teater 2017. aasta septembris. pisi|Tartu Uus teater 2021. aasta detsembris Tartu Uus Teater on teater Tartus, selle juht ja üks rajajaid on muusik ja teatritegelane Ivar Põllu.
Teater asub aadressil Lai tänav 37, Tartu Ülikooli endises võimlahoones botaanikaaia vastas.
Teatrimaja taga paikneb Genialistide klubi.
Uue Teatri manifest
1.
2.
Siingi ei saa teoks iga idee – kaugel sellest.
Aga paljud head plaanid, mis ei mahu päris, omaksvõetud teatri alla,
3.
Kui pole ideed, rõõmu ega vaimustust, pole Tartu Uut Teatrit.
4.
Tartu Uus Teater on rajatud võimalusele, et teater saab eksisteerida vabatahtlikkuse alusel,
mitte traditsiooni, ameti või kohustuse pärast.
Nii nagu ei tahaks sundida publikut, ei saa sundida ka kedagi laval.
Samas on vaid nii võimalik, et Tartu Uus Teater püsib ja mis peamine,
on elav kauem kui ükski institutsionaalselt kindlustatud asutis,
sõltumata kultuurilistest, poliitilistest või personaalsetest tõmbtuultest.
5.
Tartu Uus Teater tahab iga uue lavastusega enda jaoks selgitada
ainult nii saab „uus“ selles nimes olla aus.
6.
Tartu Uus Teater on avatud koodiga programm, mille server asub Tartus.
7.
Ka Tartu Uus Teater on juba olnud, 19. sajandil. Ikka on olnud keegi, kes on tahtnud teha midagi teisiti. Ja ilmselt tuleb neid veel, kui Tartu juhtub alles jääma. Ja on olnud ka palju uuemaid Tartu teatreid ja tuleb veel. Ikka lõpeb see tung ja torm entroopia, uppumise, mandumise või peavoolu ujumisega.
Aga mis siis parata, kui süda nõuab ja olukord võimaldab.
8.
Võitlus peab jätkuma, ka siis kui vahepeal on võitluse tähendus muutunud.
Lavastused
Triloogia "Armastus, teater, hullus ja surm", fiktsioon eelmise sajandi Tartu kultuuri- ja teatriajaloost:
Urmas Vadi isikulooline triloogia:
Mart Aasa maagilise kaprealismi triloogia:
Johann Wetberg
Johann Wetberg (ka Johannes Wettberg, Wedberg, Wedbergk, Wetberch, Wedberch, Wittbrecht jne) oli Saare-Lääne toomhärra, aastail 1506–1516 ja 1543 oli ta Saare-Lääne toomdekaan.
Elulugu
Johann Wetberg pärines 15. sajandil Liivimaale asunud Wettbergide suguvõsa harust. Tema lähisugulane oli Saare-Lääne piiskop Peter Wetberg (1471–1491) ning 15. sajandi lõpus oli Saare-Lääne praostiks tema teine sugulane, Georg Wetberg. Tema sugulased Brun ja Jürgen olid 15. sajandi II poolel Läänemaa stiftifoogtid. Johanni vennad olid Saare-Lääne piiskopi vasall Peter ning poolvend Bruno, kes oli Tallinna ja võib-olla ka Saare-Lääne toomhärra; tema õde Anna oli abielus Riia peapiiskopi vasalli Andreas Patkuliga. Johanni ema oli teises abielus Kersten Gudesleffiga, kes oli samuti Riia vasall; tal oli ka samanimeline poeg. Wetbergid säilitasid olulise positsiooni Liivimaal ka 16. sajandil: Brun Wetberg oli mõjukas vasall Harjumaal, keda on mainitud ajavahemikus 1506–1558. Johanni nõbu oli aga ka Saare-Lääne piiskop Johannes Orgas.
1480. aastal immatrikuleeriti Iohannes Wethberch Liivimaalt Rostocki ülikooli, on võimalik, et tegemist oli hilisema toomhärraga. 1509. aastal immatrikuleeriti samasse ülikooli aga Saare-Lääne toomdekaan Johannes Wetberg, pole aga võimalik tõestada, et need 29 aastase vahega Rostockis õppinut olid üks ja seesama isik. Saare-Lääne dekaanina on Wetbergi mainitud aastatel 1506–1516, kuid teoreetiliselt on võimalik, et ta oli selles ametis juba 1501. aastal, mil Liivimaa maapäeval osales Saare-Lääne dekaan, kelle nime pole mainitud. Siiski on tõenäolisem, et tegemist oli eelmise dekaani Johannes Hoyeriga. Veidi enne seda, kui Johann Wetbergist sai toomdekaan, oli Georg Wetberg Saare-Lääne toompraostiks (kuni 1498, võib-olla ka 1501), kuid pole selge, kuivõrd lähedane sugulane ta Johannile oli. Hilisemate teadete kohaselt olevat Georg läinud piiskopiga tülli ja lahkunud Liivimaalt Rooma, aga see pidi juhtuma enne 1505. aastat, kui ametis oli järgmine toompraost Johannes de Loen.
1511. aastal oli Johann Wetberg Roomas, kus ta võis taotleda enda nimetamist Saare-Lääne piiskopi Johannes Orgase koadjuutoriks, plaanid koadjuutoriks saada olid tal arvatavasti juba 1509. aastast. Wetbergi taotlusi toetasid nii rahaliselt kui ka nõuga tema sugulased, eriti vennad Bruno ja Peter ning ema ja õe abikaasade perekonnad. Samuti oli Wetberg heades suhetes mõjuvõimsa, kuid eneseteadliku ja tülihimulise aadlimehe Hermann Soyega, kes saavutas Wetbergile ka Virumaa aadlimeeste toetuse. Siiski ei olnud toomdekaan Wetbergil oma plaanide realiseerimiseks Roomas piisavalt finantse ning kui ta 1513. aastal uuesti Rooma läks, võttis ta laenu mitmelt Saksa ordu teenistuses olnud ja kuuria juures viibinud ametimehelt, kuid ka sellest ei piisanud. Seetõttu võttis ta laenu ka Roomas asunud de Gaddise pangalt, kasutades selleks garantiikirja, milles üheks laenu käendajaks oli märgitud Liivimaa ordumeister Wolter von Plettenberg. Alates 1514. aastast väitis ordu aga, et see kiri oli võltsitud.
1513. aastal õnnestus Wetbergil Roomas mõningast edu saavutada: talle kinnitati Johanens Hoyerile kuulunud toomhärraprebendid Saare-Läänes. Seevastu Tallinna piiskopile Nikolaus Roddendorpile kuulunud Saare-Lääne toomhärraprebendi osas oli tal konkurents Kamién Pomorski (Cammini, Kammini) piiskopkonna vaimuliku Henricus de Gunstersberchiga ning kuuria langetas otsuse, et nii Wetbergil kui Gunstersberchil on sellele prebendile võrdsed õigused. Samuti ei õnnestunud Webtergil saada Saare-Lääne koadjuutoriks, sest vahepeal olid piiskop Johannes Orgas ja toomkapiitel selleks valinud Johannes Kieveli ning 1513. aasta oktoobris kinnitati ta ka paavsti poolt koadjuutoriks.
1514. aasta alguseks oli Wetberg naasnud Liivimaale, kuid tal tekkisid seal peagi tõsised probleemid. De Gaddise pank Roomas hakkas Wetbergi võetud laenu tagasi nõudma ning pankurid ähvardasid laenu käendajaid ekskommunkatsiooniga. Seetõttu saatis ordumeister Wetbergi võla küsimust Rooma lahendama oma kantsleri Hermann Ronnebergi. Ronnebergil õnnestus ordumeistri ekskommunitseerimist vältida ning pankurid ja teised võlausaldajad jäid uskuma ordu versiooni, et Wetberg oli võtnud laenu võltsitud garantiikirja alusel. Seevastu kõik teised, keda selles kirjas mainiti: vennad Johann ja Bruno Wetberg ning Liivimaa aadlimehed Andreas Patkul (Johann Wetbergi õemees) ja Otto von Rosen langesid kuni võla tasumiseni kiriklike karistuste alla. Kuid ka ordumeistril oli põhjust Wetbergi peale viha pidada, sest Saare-Lääne toomdekaani tegevuse tõttu kandis ta märkimisväärseid kulusid Ronnebergi Rooma läkitamise ja seal protsessimise tõttu.
1514. aasta alguses tuli Liivimaale Wetbergi Rooma võlausaldajate saadiku ja laenuraha väljanõudjana Johannes Scheper. Sama aasta aprillis lasi aga Wetbergi liitlane Soye Scheperi Limbažis vangistada, esitades Limbaži bürgermeistrile Heinrich von Werdenile valeväite, et seda soovis Riia peapiiskop Jasper Linde. Seejärel lahkusid Wetberg ja Soye Liivimaalt. Esialgu püüdsid nad laevaga sõita Taani, kuid halva ilma tõttu see plaan nurjus ning nad pidid mööda Kuramaa rannikut purjetama Preisimaale. Seal võeti nad Liivimaa meistri palvel vangi ja paigutati Tapiau linnusesse. Soye tuttava, rüütel Dietrich von Schliebeni abiga õnnestus neil aga põgeneda, kuid enne, kui nad jõudnuks ületada Masuuria piiri, võeti põgenikud taas kinni. Neid hoiti esialgu uuesti Tapiaus, hiljem aga Balga linnuses ning seejärel Königsbergis. Seal sõlmisid Wetberg ja Soye kõrgmeister Albnrecht von Hohenzollerniga kokkuleppe, millega nad andsid end tema kohtuvõimu alla ning said vastutasuks lubaduse, et neid ei anta Liivimaale välja.
1515. aasta alguses lahkusid Soye ja Wetberg Preisimaalt. Soye oli sealjuures lubanud kõrgmeistrile, ei kahjusta oma tegevusega ei kõrgmeistrit ega Liivimaa meistrit; on võimalik, et Wetberg pidi andma sarnase lubaduse. 1515. aasta suveks oli Wetberg taas Roomas, kus ta tegutses arvatavasti nii Saare-Lääne piiskopiks saanud Johannes Kieveli kui ka ordu vastu, otsustavat edu siiski saavutamata. 1516. aastal plaanis Wetberg arvatavasti Liivimaale tagasi pöörduda, kuid liivimaalased otsustasid ta vangistada. Wetbergil õnnestus siiski Rootsi põgeneda. Seejärel püüdis ta oma huve Roomas kaitsta ühes Rootsi saatkonnaga, ent ei saavutanud edu.
Hiljemalt pärast Rootsi põgenemist otsustas Saare-Lääne piiskop Wetbergi Saare-Lääne dekaani kohalt tagandada. Samuti sõlmisid Liivimaa isandad ja seisused maapäeval kokkuleppe, mille kohaselt toomdekaani võlad jäid tema sugulaste ja hõimlaste, eestkätt Andreas Patkuli ja Otto von Roseni kanda. Wetbergi Roomas võetud võlad tasuti kahe aastaga, 1518. aasta suveks.
Järgnevatel aastatel tegutses Wetberg väljaspool Liivimaad. Eelkõige resideeris ta Wrocław]]is, kus ta sai endale toomhärra koha – võimalik, et peagi pärast 1514. aastal, kuna siis mainis tema kaastööline Nickel Rabino mingisuguseid ettevõtmisi Sileesias. Wetberg püüdis aga ka oma positsioone Liivimaal vähemalt osaliselt taastada. 1526. aastal arutati Saare-Lääne toomkapiitli ja vasallide poolt vendade Johann ja Peter Wetbergi tüli Saare-Lääne piiskopiga. Samal aastal pöördusid aga Saare-Lääne aadlikud eesotsas Otto von Uexkülliga Tallinna linna poole ja palusid, et too võtaks ordumeistri ees sõna endise dekaani kaitseks, keda on temale pahasoovijad ebaõiglaselt laimanud. Siiski jäi Wetbergi tüli Liivimaa isandatega toona lahendamata.
1532. aasta lõpus, Saare-Lääne vaenuse alguses, taotles Wetberg aga endale nii Saare-Lääne piiskopi kui ka dekaani kohta. Ühtlasi selgus, et kunagi varem, tõenäoliselt ajavahemikus 1530–1532, oli Wetberg kogu Saare-Lääne kapiitli koos selle toonase dekaani ja hilisema piiskopi Reinhold von Buxheovedeniga kirikuvande alla pannud. 1533. aastal tuli Wetberg koos Münsterbergi hertsogi Karli saadikutega Liivimaale ning sõlmis arvatavasti 1533. aasta suvel lepingu, millega ta loobus mõlema positsiooni nõudlemisest ning sai vastutasuks Saare-Lääne toomkapiitli Putkaste prebendi (Putkas) ning elatisraha kokku 200 Riia marka aastas. Lisasissetulek Saare-Lääne piiskopikoha taotlejalt markkrahv Wilhelmilt nähti ette siis, kui Wetberg asuks tema teenistusse ja jääks Liivimaale. 1534. aastaks oli Wetberg läinud aga Wilhelmi vastaste leeri. 1533. aastal tagasi saadud toomhärrakoha ta aga tõenäoliselt säilitas, sest 1541. ja 1543. aastal on mainitud Johann Wetbergi nimelist Saare-Lääne toomhärrat. Sealjuures mainiti teda 1543. aastal taas toomdekaani ametis.
1546. aastal on mainitud Johann Wetbergi nimelist Pärnu-Jaagupi (Korbe) kihelkonna preestrit, kes soovis oma kohast loobuda, kuid kelle soov lükati tagasi ning otsustati, et teda hakkab tema tegevuses toetama Martna (Ummern) kihelkonnapreester Bartholomäus Uexküll. Kuigi seda on peetud vähetõenäoliseks, pole siiski välistatud, et tegemist oli kunagise toomdekaaniga.
Aasta taim (Läti)
Aasta taim on Läti Botaanikaseltsi valitav taimeliik, mis sümboliseerib Läti loodust. Mõnikord on valitud liik ohustatud või haruldane, teinekord levinud ja harilik, kuid väärib mingitel põhjustel enam tähelepanu. Liik valitakse hääletuse teel.
pisi|Jusshein oli 2013. aastal Läti aasta taim
Sildumiskaater
pisi|Sildumiskaater otsa vastu võtmas [[Rotterdamis.]] pisi|Sildumiskaater osta kaldale andmas [[Trondheimis.]]
Sildumiskaater (kinnituskaater, kinnituspuksiir) on väike kaater-abilaev, mis on mõeldud sadamas laevade sildumisel kinnitusotste vastuvõtuks ja toimetamiseks kaile.
Großenkneten
Großenkneten on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Oldenburgi kreisis.
Sildumiskaater
Kirjeldus
Sildumiskaater sarnaneb ehituselt väikesele puksiirile, kuid on märksa lihtsama ehitusega ja ökonoomsem. Aluse ahtriosas on reeglina väike pollar laevalt saadud sildumisotsa kinnitamiseks. Suurema sildumiskaatri roolimaja võib olla ümbritsetud kaitseraamiga.
Großenkneten
Großenkneten on pindalalt üks suuremaid valdu Saksamaal ning asub Hunte ja Lethe jõe vahel, Wildeshauser Geesti maastikul. Paik, kuhu kuuluvad Huntloseni, Ahlhorni ja Großenkneteni küla, on ikka veel peamiselt põllumajanduslik, kuid on saamas üha enam populaarseks elupaigaks Oldenburgi pendeldajatele.
Sildumiskaater
Kasutamine
pisi|Sildumiskaater sildumistulba juures. Kaatrit kasutatakse sadamates, kui suurte laevade (näiteks kruiisilaev, tanker, autotarnelaev) kinnitusotsi pole sildumisel võimalik mingil põhjusel (näiteks pikem vahemaa) viskeliiniga otse sadamakaile edastada või kinnitusots tuleb kinnitada veega ümbritsetud sildumistulbale.
Nedelini katastroof
pisi|Auvalve õnnetuse ohvrite mälestussamba juures Nedelini katastroof oli 24. oktoobril 1960 Nõukogude Liidus Kasahstanis Bajkongõri kosmodroomi raketistardiplatvormil aset leidnud kontinentidevahelise ballistilise raketi R-16 plahvatus.
Großenkneten
Huvipaigad
Erilisteks puhkusekohtadeks on mitmed eelajaloolised hauad ja Ahlhorni kalastusjärved. Algselt ehitatud 1880. aastatel kalakasvanduseks, mis kasutas Lethe jõe vett, on need 1993. aastast looduskaitseala. 2 km² veest umbes 1,2 km² kasutatakse ikka veel kalakasvatuseks.
Pähklisaar
Pähklisaar on Laukasoos asuv 2 ha suurune moreenist kõrgendik; halduslikult Tartu maakonnas Luunja vallas. Pähklisaar on arvele võetud ürglooduse objektina.
Nedelini katastroof
Raketi peakonstruktor oli Mihhail Jangel, raketi väljatöötamise programmi juhtis NSV Liidu relvajõudude strateegiliste raketivägede ülemjuhataja, suurtükiväe peamarssal Mitrofan Nedelin. Oktoobrirevolutsiooni aastapäeva lähenedes oli Nikita Hruštšov andnud asjaosalistele käsu, et R-16 start peab toimuma vahetult enne oktoobripühi. Seepärast püüti rakett iga hinna eest ettenähtud ajaks stardivalmis saada.
Esialgu pidi rakett startima 23. oktoobril kell 19.00. Seetõttu täideti samal päeval ka raketi kütusepaagid. Paraku ilmnes, et raketi konstruktsioonis oli palju tootmisvigu, neid parandati lausa stardiplatvormil. Lisaks sai 23. oktoobril raketi stardivalmis seadmise ajal vigastada raketi käivitamise programm-sammlüliti, mis tuli välja vahetada. Raketi start lükati päeva võrra edasi. Raketi kütusena kasutati hüdrasiini ja hapendajana lämmastikhapet, mis on äärmiselt korrodeeriv. Kuna kütuse komponendid ei tohtinud kütusesüsteemi kummitihendite tõttu raketi paakidesse jääda kauemaks kui ööpäevaks, siis taheti rakett tingimata järgmisel päeval teele saata. Tegelikke nõudeid järgides oleks pidanud raketi paagid tühjaks pumpama ja raketi tehasesse hooldusesse saatma. Hooldusele oleks aga kulunud vähemalt kuu aega.
24. oktoobril jätkati suurtest probleemidest hoolimata stardi ettevalmistamist. Marssal Nedelin kiirustas parandustöid takka ja viibis ka ise, justkui meestele julget eeskuju näidates, stardiplatvormi lähedal. Ajapiirangu tõttu rikkus starti ette valmistav meeskond paljusid ohutusreegleid, kõige muu hulgas oli ka raketi elektrisüsteem vooluvõrku lülitatud. Parandustööde käigus seadistas üks spetsialist, eeldades, et raketi elektrisüsteem on pingestamata, stardi sammlüliti 0-asendisse, mille tõttu käivitus raketi teise astme mootori põlemiskambris ootamatu protsess, mis põhjustas 124-tonnise raketi plahvatuse. Kogu stardiplatvorm lahvatas põlema. Erinevatel andmetel hukkus 75–150 inimest, nende seas ka marssal Nedelin. Raketi peakonstruktor Mihhail Jangel viibis samuti stardipaigal, kuid tema oli parajasti enne stardiplatvormil toimunud plahvatust suitsupausile läinud ning jäi tänu sellele ellu.
Nõukogude Liit varjas seda suurõnnetust kogu maailma avalikkuse eest. Ametlikult anti teada, et marssal Nedelin hukkus lennuõnnetuses. Teave toimunu kohta jõudis siiski lääneriikidesse. Nõukogude Liidu juhtkond tunnistas katastroofi toimumist avalikult alles 1989. aastal.
Babe Ruth
pisi| George Herman Ruth (6. veebruar 1895 Baltimore – 16. august 1948 New York) oli Ameerika Ühendriikide pesapallur.
Ta mängis pesapalliliigas MLB aastatel 1914–1935 ning tuli seitse korda liiga meistriks. Ta alustas sportlaskarjääri Boston Red Soxis, 1920. aastal siirdus klubisse New York Yankees ning oma viimase hooaja mängis 1935. aastal Boston Bravesis.
Alates 1949. aastast antakse välja meistrisarja parimale mängijale mõeldud Babe Ruthi auhinda.
Fabián Ruiz
Fabián Ruiz Peña (tuntud ka kui lihtsalt Fabián; sündinud 3. aprillil 1996 Los Palacios y Villafrancas) on Hispaania jalgpallur, kes mängib keskpoolkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis Paris Saint-Germain ja Hispaania jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Hispaania klubis Real Betis, mille noortekaadeemiaga liitus ta 2004. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania esiliigas 2014. aasta detsembris. Järgmisest hooajast mängis ta Betise meeskonnas Hispaania kõrgliigas. Hooaja 2016–17 teises pooles mängis ta laenule Hispaania esiliigaklubis Elche. Hooajal 2017–18 kindlustas Fabián koha Betis põhikoosseisus. Esimese värava Hispaania kõrgliigas lõi ta 25. septembril 2017 mängus Levante UD vastu.
2018. aasta juulis siirdus ta umbes 30 miljoni euro eest Itaalia kõrgliigaklubisse Napoli, kellega sõlmis viieaastase lepingu. 2020. aastal võitis ta Napoliga Itaalia karikavõistlused.
2022. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Paris Saint-Germainiga.
2019. aastal tuli Fabián Hispaania kuni 21-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks ning ta valiti turniiri parimaks mängijaks. Hispaania jalgpallikoondises tegi Fabián debüüdi 7. juunil 2019 EM-i valikmängus Fääri saarte vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 18. novembril EM-i valikmängus Rumeenia vastu. Ta kuulus Hispaania koondisse 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Fthiótida piirkonnaüksus
Fthiótida piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Φθιώτιδας) on Kreeka piirkonnaüksus Kesk-Kreeka piirkonna põhjaosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Lamía.
Haldusjaotus
Fthiótida piirkonnaüksus jaguneb 7 vallaks. Need on:
pisi|150px|left|Fthiótida piirkonnaüksuse vallad
Sēlpilsi foogtilinnus
pisi|Selpilsi linnus jõe vasakult kaldalt vaadatuna. Vaade pealinnuse osaliselt säilinud kagupoolsele müüriosale Sēlpilsi foogtilinnus ('seelilinn', 'seelide linnus', eesti keeles ka Seelpils, läti Sēlpils, saksa Selburg, ladina castrum Selonum, poola Zelbork) oli Liivi ordu seelide alade foogti pealinnus ja asus Kesk-Lätis ajaloolise Sēlija aladel. See jääb tänapäeval Jēkabpilsi piirkonna Sēlpilsi valla Vecsēlpilsi ('vana seelilinna') külla. Varem jäi linnus Väina (Daugava) jõe kõrge vasaku kalda künkale, kuid pärast Pļaviņase hüdroelektrijaama veehoidla (Pļaviņu HES ūdenskrātuve) rajamist on linnusevaremed jõesaarel.
pisi|Venelased piiravad Selpilsi 1704. Vaade sõjatandrile enne linnuse õhkimist rootslaste poolt. [[Johann Christoph Brotze]] pisi|Vaade Väina jõele ja linnusekünkale. Stavenhageni joonistus aastast 1866
Linnuse algusaegadest Liivi sõjani
pisi|püsti|Poola–Leedu vägede ülemjuhataja Liivi sõjas Nikolaus Radziwill
1208 jaanuaris otsustas Riia piiskop Albert von Buxhövden maha lõhkuda hilisema Selpilsi linnuse kohal asunud seelide puitlinnuse, kuna Liivimaad pidevalt rüüstanud leedulased kasutasid seda retkedel pidevalt puhke – ja laopaigana. Piiskop saatis retkele enda ristisõdijad, Mõõgavendade ordu mehed, ristitud lätlased ja liivlased. Askrade juures läksid nad üle Väina jõe, liikusid mõnda aega edasi ja piirasid seelide linnuse sisse. Sakslased ründasid linnust ja röövisid ümbruskonda, nii et seelid olid lõpuks sunnitud rahu paluma. Pealäbirääkijaks sakslaste poolelt oli rüütel Meinhard Lemberg. Ristisõdijad pühitsesid linnuse sisse ja kinnitasid linnusetorni õndsa Maarja lipu (...et vexillum beate Marie in arce figunt,...).. Niisiis ei lõhkunud nad seda maha, vaid võtsid eelpostina leedulaste vastu kasutusse. Ka kohalikud seelid said sinna leedulaste rünnaku puhul põgeneda.
1218–1251 eksisteeris Riia piiskopi Alberti poolt asutatud Selija-Zemgale piiskopkond, mille koosseisu kuulus ka Selpils. Esimeseks piiskopiks 1218–1224 oli Bernhard II zur Lippe. 1251 jaotati maad Liivi ordu (1/3) ja Riia Peapiiskopi (2/3) vahel.
1253. andis Rooma paavst Innocentius IV Selpilsi koos muu Selijaga Liivi ordule.
1373. aastal alustati Hermann Wartberge kroonika andmeil kivilinnuse ehitust.
1416 on linnust esimest korda ürikus mainitud.
1422–1559 on läti uurijate andmetel teada 12 foogti.
1540. aastast on säilinud ürik, kus foogt Detlev Plate läänistas Selpilsi ametkonnas Maerthen Molnele alatiseks kasutamiseks välja ühe Klawßeni (Klowtzen) nimelise talu ja sinna juurde kuuluva heinamaatüki.
1558 lasi Preisimaa esimene hertsog Albrecht von Hohenzollern koostada oma erisaadikutel – spioonidel luureraporti Liivi orduväe sõjajõudude suuruse kohta. Selpilsi foogt võis raporti järgi 1555.–1556. aastal sõjaolukorras välja panna 30 ratsanikku.
Liivi sõda
1559 31. augustil kirjutati Vilniuse maapäeval Liivi ordu ja Riia Peapiiskopkonna poolt alla kokkuleppele, millega sõjalise abi eest Moskva Suurvürstiriigi vastu panditi Poola kuningale Zygmunt II Augustile Bauska, Askrade, Selpilsi, Vana-Väina, Räisaku, Lutsi, Lielvarde ja Vilaka piirkonnad ja linnused. Vilniusest tagasijõudnuna valiti Gotthard Kettler 17. septembril Võnnus Wilhelm Fürstenbergi asemel ordumeistriks. Teiste tähtsate ordukäsknike hulgas osales "valimistel"ka Selpilsi foogt Wilhelm Schilling. 10. novembri paiku määrati Selpilsi linnust poolakatele üle andma Dobele vana foogt isand Schuiren. 30. detsembril läks linnus poolakate kontrolli alla.
1560 jaanuaris sai Selpilsi pealikuks poolakas Mikołaj Tolwiński, kes tõi sinna kaasa 4 veerandmadu, 3 topeltfalkonetti, 24 arkebuusi, 13 tündrit püssirohtu ja muud lõhkeainet. Maikuu lõpus pidas ordumeister sõjanõu Selpilsis Leedu väeülema ja Trakai vojevoodi Mikołaj Radziwiłł Rudyga. 16. juunil lahkus Kettler linnusest koos Radziwilliga Riiga. Juuni lõpuks jõudsid Selpilsi 14 000 Poola kuninga poolt ordumeistrile appi saadetud leedulast. Juuli lõpus tahtsid leedulased Selpilsist ja Aizkrauklest ordumeistri juhtimisel venelaste vastu minna, kuid Kettler ei tahtnud enne hertsog Magnusega tüli lõpetamist sõjakäiku ette võtta. 20. augusti paiku saabusid Selpilsi ebaõnnestunud sõjakäigult Võnnu alla ka Poola kuninga tatarlased.
1561. aasta lõpus läks ordumeister Kettler Poola kuninga juurde ja andis kogu Liivimaa Zygmunt II Augustile üle. Kuningas tegi Kettlerist Kuramaa ja Zemgale hertsogi. Hertsogkonna koosseisu läks ka Selija koos Selpilsi linnusega. 1566–1573 oli Selpils Kuramaa Hertsogkonna keskuseks, hiljem viidi see üle Miitavisse (Jelgava).
1582 koostas paavsti Gregorius XIII legaat Põhja-Euroopas jesuiit Antonio Possevino, kes oli juhtinud ka Poola ja Venemaa vahelise Jam Zapolski vaherahu sõlmimist, ilmselt paavsti ülesandel Liivimaa linnade ja kindluste kaardi, kus iga linnus oli kujutatud oma kordumatu silueti ja vastavalt tähtsusele ka suurusega. Selpilsi on kujutatud 3 torniga ja keskmisest suuremana. On kasutatud nimekuju Selborg.
Selpils Poola ja Rootsi ajal
pisi|püsti|Kuramaa hertsog Friedrich Kettler
16. sajandi lõpul ja 17. sajandi algul käivad eeslinnuse territooriumil suured ümberehitustööd. Linnuseküngast täideti ja tasandati, linnust laiendati – kaitsevõime tõstmiseks rajati muldvallid. Põhjapoolsesse otsa ehitati kaitsemeeskonnale eluruumid.
1601 suvel forsseerib Poola vägede suurhetman Jan Zamoyski Kuramaa hertsogile kuuluva Selpilsi linnuse juures Väina jõe ja kiirustab appi rootslaste piiratavale Riiale.
pisi|püsti|Jacob De la Gardie (1606) pisi|püsti|Aleksander Korwin Gosiewski
1625. aasta suvel, pärast kolmeaastast vaherahu puhkes taas sõjategevus poolakate ja rootslaste vahel. Kuningas Gustav II Adolf saabus Rootsist suure armeega, vallutas kõigepealt Koknese ja piiras siis ümber Selpilsi. Rootslaste piiramisrõngas Selpilsi linnuse garnison koosnes 20 mehest, 4 neist – vahtmeister Alof Cole, Samuel Hartvig, Cornelius Marken ja kingsepp Jacob elasid lossis pidevalt, ülejäänud olid Tinni poolt vahetult enne piiramist palgatud. Sealhulgas olid müürsepp, vintpüssimeister, trummilööja ja mesinik, linnuse kaitsjate hulgas oli ka ümbruskonna mõisate valitsejaid. Üks sõdur sai rootslastega tulevahetuses surma, üks suri haigusse. 18. (28.) juulil tegi kella 12 ja 1 vahel päeval rootsi kapten Axel Banner kaitsjatele ettepaneku alla anda. Seejärel vahetati pantvange (4 kummaltki poolt) ja pärast kahetunniseid läbirääkimisi kella 7 ajal õhtul kindlus loovutati. Kokkuleppe, mille allkirjastas kantsler Axel Oxenstierna, järgi lubati elanikel lossist 3 päeva jooksul varaga lahkuda, lossi sisustus, laskemoon ja muud varud jäid rootslastele. 16. augustil pöördus linnuse pealik, kapten Gotthard von der Tinn Riiast kirjaga Kuramaa hertsogi Friedrich Kettleri poole, milles selgitas, et ta oli sunnitud alistuma, kuna tema käsutuses oli koos lossi põgenenud ümbruskonna elanikega ainult umbes 30 võitlusvõimelist meest. Aga ta peab oma teeneks seda, et elanikel lubati lossist vabalt lahkuda. Paar päeva enne rootslaste saabumist olevat lossi vanem kastellaan kaevanud hertsogile, et tal ei jätku raha sõdurite värbamiseks ja et lossi toiduvarud on saanud kahjustada hiirte ja rottide läbi. Ka kirjutas Tinn, et tahab naasta hertsogkonda, kuid ei tea kus ööbida, sest tema valdusi Väinalinna ümbruskonnas on võimatu röövimiste eest kaitsta.
Nagu sündmustest nähtub, oli Selija piirkond aga ka muud Kuramaa Hertsogkonna osad vaatamata Poola kuninga vasallistaatusele ja hertsogi püüdlemisele konfliktis neutraalsusele ikkagi mõlema poole sõjavägede tallermaa. Kindlused olid nõrgad ja oma jõududega hertsogkonda kaitsta ei suudetud.
1629 süütasid Poola väed uuesti linnuse. Pärast sõjategevuse lõppemist käskis hertsog linnuse jälle taastada.
pisi|püsti|Rootsi kindral Adam Ludwig Lewenhaupt 18. sajandi algul
Selpils Põhjasõjas
1704, Põhjasõja ajal piirasid Rootsi 200-mehelise garnisoni Selpilsis ümber Vene – Saksimaa kuurvürstiriigi väed. Nagu gravüürilt näha paiknes venelaste laager linnusest lõunas. Piiratutele saadeti abivägesid krahv Adam Ludwig Lewenhaupti juhtimisel. Venelased taganesid Jekabpilsi, kus 26. juulil toimus rootslastele võidukas lahing. Et vaenlane Selpilsis end kindlustada ei saaks, otsustas Lewenhaupt vananenud ja halvasti kaitstava linnuse õhku lasta. Riiast tuli kohale kolonel Klodt sapööridega ja Selpils purustati. Pärast seda 18. sajandil kindlust enam ei asustatud.
1710 oli Kuramaa hertsogi teenistuses Selpilsi garnisoni ülem Ernst Johann von Rönne. Nähtavasti olid mõningad kindluse hooned siiski kasutuskõlbulikud.
Linnus pärast Põhjasõda
1827. aastal teostas mõõdistamisi ja koostas linnusest plaani poolakas J. v. Cislkowicz. Joonise tellis markii Paulucci.
1841. aastal on Selpilsi kirjeldatud kui lossiga väikest alevikku.
Aastatel 1963–1965 tehti linnusemäel ulatuslikud arheoloogilised kaevamised E. Šņore ja A. Zariņa juhendamisel. Koostati linnuse täpne plaan.
1967. aastal täitus Pļaviņase hüdroelektrijaam veehoidla ja linnusevaremed jäid saarele.
1980. aastal toimusid linnusevaremetes uued arheoloogilised väljakaevamised Šnore ja Zarina juhendamisel, millega tehti kindlaks, et seelide asustus laius 11 000 m² ja kultuurikihi algus dateeriti I aastatuhande II poolde. Tehti kindlaks vanade kindlustuste olemasolu ja elu – ning majandushoonete jäänuseid maalinnas. Avastati ka mingi kandilise torni vundament maa – aluste käikudega.
1982. aastal avati endise Vana – Selpilsi (Vecselpils) mõisa majandushoones Selpilsi muuseum paiga varasema ajaloo kohta.
Ehitus
pisi|Linnuse välisseina müüriladu, mis koosneb vähese maakivilisandiga väljastpoolt lihvitud lubjakividest pisi|Linnusevaremetest umbes 1 km kagus asuva Selpilsi luteri kihelkonnakiriku varemed
Selpils asus strateegiliselt tähtsas kohas. Sealt sai kontrollida mööda Väinat kulgevat veeteed, sealt läks mööda sõjatee Leetu ja madala veeseisu ajal tekkis linnuse külje alla jõe ületamiseks koolmekoht.
Ehitusviisilt kuulub Selpilsi ordulinnus loodusega seotud torn- ja majalinnuste hulka. Linnus koosnes 2 osast: lõunapoolsest kõrgemal künkaplatool asetsevast pealinnusest ja põhjapoolsest madalamast eeslinnusest.
1827. aastast pärinev mõõtmisplaan näitab, et hoonetiivad paiknesid pealinnuse lääne-, põhja- ja kirdeküljel. Sisehoovis asus kaev. Kaugele väljapoole eenduv väravaehitis asus pealinnuse idaküljel ja kujutas endast võimalikule sissetungivale vaenlasele parema vastupanu osutamiseks veidi kõvera sihiga pikka võlvitud sissekäiku. Nagu kaevamistulemuste põhjal võib oletada ja gravüüril näha oli väravaehitis põhja poolt kaitstud ka eeslinnuse müüridega.
15.–16. sajandil täiendati linnust tulirelvade vastu kahe ümartorniga. 16. sajandi lõpus – 17. sajandi algul ehitati eeslinnuse põhjapoolsesse otsa palgasõdurite jaoks kasarm. Nagu mündileidude abil saab dateerida, rajati muldvallid eeslinnuse ette 16. sajandi lõpul. Linnusemäe ees täideti looduslik mäekülg ja osa vallikraavist, nii et tekkis juurde plats pikkusega 100 m, laiusega 35 m ja kõrgusega 12 m. Täidet veeti umbes 200 m kauguselt, kuid seda võeti ka eeslinnusest 50 m kirdes asuvast 14.–16. sajandi kalmistust. Mullatööd kestsid koos vaheaegadega 10–15 aastat, kokku kulus ehitamisel 30 000 m3 pinnast.
Praegune seisukord
Praegu on alles jõesaarel asuvad üksikud madalad varemed.
Mariano
Mariano Ferreira Filho (tuntud lihtsalt kui Mariano; sündinud 23. juunil 1986 São Joãos) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Atlético Mineiro.
Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Guarani, mille meeskonnas debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas 2004. aastal. 2007. aastal mängis ta Brasiilia kõrgliigas Cruzeiro, 2008. aastal Ipatinga ja Atlético Mineiro ning 2009–2011 Fluminense ridades. 2010. aastal tuli ta Fluminensega Brasiilia meistriks, samal hooajal valiti Mariano Brasiilia kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
Aastatel 2012–2015 mängis ta Prantsusmaa kõrgliigaklubis Bordeaux' Girondins, kellega võitis 2013. aastal Prantsusmaa karikafinaali. Aastatel 2015–2017 mängis Mariano Hispaania kõrgliigaklubis Sevilla, kellega võitis 2015–16 UEFA Euroopa Liiga. Aastatel 2017–2020 mängis ta Türgi kõrgliigaklubis Galatasaray, kellega tuli kaks korda Türgi meistriks.
2020. aasta juulis naasis Mariano pärast 12 aastat Atlético Mineirosse. 2021. aastal tuli ta klubiga Brasiilia meistriks.
28th Street
228px|pisi|4-12 West 28th Street 28th Street on New Yorgi keskse linnaosa Manhattani tänavajoonestikus rõhtsirge tee.
Tee harutänavatena
Püstsirge edela-kirdesuunaline Fifth Avenue poolitab rõhtsirge tee kaheks harutänavaks: West 28th Street ja East 28th Street.
Mõlemal harutänaval loendatakse aadressinumbreid alates linnaosa peamisest avenüüst lähtuvalt, vastavalt loodesuunal Hudsoni jõeni (nn läänes) ja kagusuunal East Riveri suudmelaheni (nn idas).
Zemfira Meftahətdinova
Zemfira Meftahətdinova (sündinud 28. mail 1963 Bakuus) on endine Aserbaidžaani jahilaskur, olümpiavõitja ja kahekordne maailmameister.
Ta on Aserbaidžaani esimene olümpiavõitja.
Zemfira Meftahətdinova on rahvuselt tatarlane.
Zemfira Meftahətdinova kuulus aastatel 1986–1992 NSV Liidu/SRÜ koondisse ja 1993. aastast Aserbaidžaani koondisse.
2000. aasta Sydney olümpiamängudel tuli ta jahilaskmises kaarrajal olümpiavõitjaks (tulemus 73+25 tabamust). 2004. aasta Ateena olümpiamängudel võitis kaarrajal pronksmedali (tulemus 71+22 tabamust). 2008 Pekingi olümpiamängudel sai ta kaarrajal 15. koha (63 tabamust).
Zemfira Meftahətdinova on püstitanud kuus maailmarekordit ja kaks olümpiarekordit.
Teda on tunnustatud Aserbaidžaani Progressi medaliga (Tərəqqi, 1995 ja 2004) ja Kuulsuse ordeniga (Şöhrət, 2000).
Marie Louise Girard de Soucantoni naiste varjupaik Tallinnas
Marie Louise Girard de Soucantoni naiste varjupaik Tallinnas (ka Paruness Girard de Soucantoni naiste varjupaik "Marie-Louisen-Stift". saksa keeles Stiftung namens Baronesse Girard de Soucanton "Marie-Louisen-Stift") oli 1881-1939 Tallinnas tegutsenud naiste varjupaik.
Varjupaiga asutas 1881 Tallinnas paruness Marie Louise Girard de Soucanton. Varjupaik oli mõeldud literaatide, teadlaste ja ametnike ning Tallinna suure gildi kaupmeeste luteriusuliste varanduseta leskede ja tütarde eest hoolitsemiseks ja ülalpidamise muretsemiseks.
Varjupaiga juhtorgan oli 8-liikmeline kuratoorium, hiljem 12-liikmeline hoolekogu.
Emanuel Moravec
pisi|Emanuel Moravec (1935) pisi|Emanuel Moravec esinemas 1943. aastal Emanuel Moravec (17. aprill 1893 Praha – 5. mai 1945 Praha) oli Tšehhoslovakkia sõjaväelane ja poliitik.
1914. aastal kutsuti Moravec sõjaväeteenistusse ja ta võttis Austria-Ungari armee koosseisus osa Esimesest maailmasõjast. Ta andis ennast 1915. aastal Idarindel Vene vägede kätte vangi ja liitus Tšehhoslovakkia Leegioniga.
1920. aastal pöördus Emanuel Moravec Tšehhoslovakkiasse tagasi. Ta lõpetas sõjakooli ja 1924. aastal sai ta Tšehhoslovakkia armee luureosakonna juhatajaks, 1931. aastast alates oli ta sõjakooli õppejõud.
19. jaanuarist 1942 kuni 5. maini 1945 oli Emil Moravec Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi haridus- ja propagandaminister. Ta lõpetas elu enesetapuga.
Ugri Film
OÜ Ugri Film on Eesti filmitootja. OÜ asutati 2014. OÜ on tootnud dokumentaalfilme.
Jaan Vanakamar
alt=Jaan Vanakamar|pisi|Jaan Vanakamar Jaan Vanakamar (12. märts 1886 Kamara, Viljandi — 1918 Petrograd), oli eesti kunstnik ja karikaturist.
Tema vanemad olid Jaak Vanakamar (1837–1902) ja Anu Vanakamar, sündinud Vares (1838–1924).
1904. aastal asus õppima Ants Laikmaa ateljeekoolis, kus andeka õpilasena sai prii õppimise ja elamisvõimaluse. Võttis osa 1905. aasta revolutsioonilistest sündmustest, mille eest karistati teda 25 kepihoobiga. 1910. aastal täiendas end Münchenis (Ants Laikmaa poolt Viljandi Eesti Põllumajandusseltsile tehtud Carl Robert Jakobsoni portree eest saadud 200 rubla eest). Juba 1910. aastal võttis ta kümmekonna portree ja maastikuga osa Tallinna Eesti Kunstiseltsi näitustest. 1911—1913 õppis koos Jaan Vahtraga Riia kunstikoolis. 1914 — 1915 töötas Estonia teatris dekoraatorina ja osales Viljandi karskusseltsi "Vabadus" näiteringis näitlejana, näitejuhina ja lavadekoraatorina.
1917. aastal Oktoobrirevolutsiooni päevil kujunes temast üks aktiivsemaid bolševistlikke tegelasi, võttes jällegi osa revolutsioonilistest sündmustest Viljandis, nimetati 1917. aasta novembris Viljandi Maavalitsuse liikmeks. Alates 1918. aastast oli Viljandi Rahvamaja juhataja. 1918. aastal evakueerus Nõukogude Venemaale, kus hukkus liiklusõnnetuses (teise allika järgi hukkus Punaarmee ridades võideldes ). Tema karikatuure avaldati huumori ja satiiriajakirjades Mulk (1908) ja Ulak (1908), kasutades pseudonüümi Rooskaja.
Eesti Ungari Selts
Eesti Ungari Selts (lühend: EUS) on 1990. aastal asutatud kultuuriselts, mis ühendab Eestis elavaid ungari kultuurist huvitatuid ja ungarlasi.
Eesti Ungari Seltsi, Ungari Instituudi ja Eestimaa Ungarlaste Ühingu (ka: M. Munkacsy Ungari Kultuuri Selts) ühisettevõtmiseks on Eestis ungari rahvuslike tähtpäevade tähistamine.
Eesti Ungari Selts on 1993.aastast andnud välja ajakirja Csillag ('täht').
Ederson
Ederson on eesnimi.
Aleksandr Hohlatšov
pisi|Aleksandr Hohlatšov Boston Bruinsis mängimas Aleksandr Igorevitš Hohlatšov (sündinud 9. septembril 1993 Moskvas) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib keskründajana KHL-i klubis Moskva Spartak.
Pärlijõe org
pisi|Pärlijõgi ehk Pudisoo jõgi Pärlijõe org on ürgorg, milles voolab Pärlijõgi; halduslikult Harju maakonnas Kuusalu vallas. Org on arvele võetud ürglooduse objektina. Orgu kaitstakse Lahemaa rahvuspargi koosseisus.