cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michael VIII Palaiologos
Vallutamine
Alexiose plaani kohaselt pidid paarkümmend meest sisenema linna vana veetoru kaudu, võtma müüridelt vaikselt maha ladinlaste valvepostid ning avama peajõududele linnaväravad. Plaan õnnestus ning 1261. aasta 25. juuli öösel olid bütsantslased magavas linnas. Pole teada, kas keiser Balduin II viibis sellel ajal linnas või oli sõjaväega vallutusretkel ja pöördus linna tagasi alles pärast rünnakuteate saamist. Selleks ajaks kui Balduin linna jõudis oli tulekahju haaranud juba veneetslaste kvartalid. Ladinlased üritasid paaniliselt linna kaitsmise asemel päästa oma vara. Ajaloolased on arvanud, et väejuht Alexios hoidis planeeritult põgenemistee sadamani avatud, et ladinlased saaksid lahkuda. Bütsantslastel polnud suuri jõude ning võitlus ladinlastega oleks võinud lõppeda nende kaotusega. Linnast põgenes ka keiser Balduin II, kes jättis maha ka oma keisrikrooni. Seega lõppes 25. juulil 57 aastat kestnud ladinlaste valitsemine Konstantinoopolis.
Konstantinoopoli langemine tundus olevat õnnelik juhus, kuid tegelikult olid bütsantslased võimelised linna tagasi võtma juba Theodoros II valitsemisajal. Theodorosel polnud Konstantinoopolit vaja nii palju kui Michael VIII-l, kes sai linna võtmisega kaotada enda usurpaatori kuvandi. Naasmine Konstantinoopolisse oli talle sümboolseks sammuks, mis pidi kinnitama tema keisrivõimu jumalikkust – ja seega seaduslikkust.
Michael VIII sai Konstantinoopoli võimuvahetusest teada alles mõne päeva pärast. Uudis jõudis esmalt Michael VIII õe Eulogia Palaiologinani, kes tormas keisri magamistuppa. Väidetavalt hüüdis ta Michaelile: "Valitseja, sa vallutasid Konstantinoopoli! Kristus kinkis sulle Konstantinoopoli!" . Keiser keeldus esialgu uudist uskumast, kuid pärast käskjala saabumist, kes kandis Balduin II krooni ja mõõka, käskis ta valmistuda pidulikuks sissesõiduks linna. Selleks töötati välja spetsiaalne tseremoonia, milles sisaldusid vanad Bütsantsi tseremoniaalsed aspektid, milles pearolli mängisid keiser Michael, keisrinna Theodora ning nende kaheaastane poeg Andronikos. Keiser Johannes IV Laskaris jäeti sellest kõrvale.
Pealinna kolimine Nikaiast Konstantinoopolisse
Pidulik protsessioon, kus keiser jalutas vanade Bütsantsi tavade kohaselt jalgsi läbi Kuldvärava Konstantinoopolisse toimus 1261. aasta 15. augustil. Keiser jalutas linna neitsi Maarja ikooni järel, mille väidetavalt olevat maalinud püha Luukas ise. 16. augustil kroonis ametisse ennistatud patriarh Arsenios Michael VIII koos abikaasa Theodoraga teist korda Hagia Sophia katedraalis keisriks. Michael tellis kirikusse uue mosaiigi Kristusest, keda ümbritsesid Neitsi ja Ristija. Keiserliku traditsiooni jälgides paigaldas ta Pühade Apostlite kirikusse teda ennast kujutava ausamba. Esimesed päevad Konstantinoopolis olid täis pidustusi. Rahvas ülistas keisrit ning teda kutsuti isegi uueks Constantinuseks. Pealinn polnud aga kaugeltki endine. Tegu polnud enam kristliku maailma suurima linnaga. Osa kunagisest hiilgavast linnast oli lihtsalt rohtu kasvanud, endiste tänavate ja väljakute asemel laiusid karjamaad. Elanikkond oli jäänud võrdlemisi väikseks. Keiser hakkas kohe linna taastama. Michael VIII kaotas kohe kõik ladinlaste kombetalitused ning taastas enamiku Bütsantsi tseremooniatest ja institutsioonidest, nagu need olid olnud enne neljandat ristisõda. Ladinlaste kirikud muudeti taas õigeusukirikuteks ning linnamüüre tugevdati. Tema valitsusajal taastati pealinna elanikkond. See oli olnud Konstantinoopoli tagasivõtmisel 35 000 elanikku ning Michael VIII valitsusaja lõpus küündis see 70 000-ni. Keiser taastas kahjustatud kirikud, kloostrid ja muud avalikud hooned. Kasutusele võeti uuesti ka kohandatud keiser Konstantinos VII valitsemisajal kirja pandud keisri õukonna tseremoniaalne etikett, mida kohandatuna kasutati ka Nikaias pärast Konstantinoopoli langemist 1204. aastal. Samas oli keiser teadlik, et oht ladinlaste näol pole kadunud ning nad võivad soovida taastada oma võimu linna üle.
Michael VIII üritas igati varjata asjaolu, et keiser Johannes IV Laskaris jäeti Nikaiasse. Akropolitese järgi ei pidanud laiem avalikkus Johannest üldsegi keisriks, tema nimi oli kadunud valitsejate nimekirjast. 1261. aasta detsembris astus Michael VIII viimase otsustava sammu. Johannes IV 11. sünnipäeval ehk 25. detsembril torgati ta Michael VIII käsul pimedaks ning pagendati kloostrisse, mis muutis ta troonile pääsemiseks kõlbmatuks. Keiser andis kiiresti Johannese õed itaalia ja bulgaaria aadlikele naisteks, et nende järeltulijad ei sekkuks Bütsantsi troonipärimisse. Michael VIII püüdis Johannese pimedaks torkamist saladuses hoida, jättes mulje, et Johannese kroonimine on lihtsalt edasi lükatud. Lõpuks hakkas uudis siiski levima ning patriarh Arsenios Autoreianosest kujunes Michael VIII suur vastane. Patriarh heitis keisri kogudusest välja. Arseniosele maksis kätte parrhesia – aus ja otsekohene kõne vägeva ees. Pärast keisri kirikuvande alla panemist, patriarh tagandati ning saadeti pagendusse. See otsus tühistati alles kuus aastat hiljem, 1268. aastal, mil ametisse oli nimetatud uus patriarh Ioseph I Galesiotes.
Pealinna kolimine Nikaiast Konstantinoopolisse tähendas suuri kulutusi. Kolida tuli kogukond, ametnikud, riigiaparaat ja need linlased, kelle esivanemad olid sunnitud Konstantinoopolist põgenema. Neile lisandusid tuhanded inimesed, kes pöördusid pealinna keisri kutsel. Paljud neist läksid Bütsantsi uue laevastiku meeskonna koosseisu, mille moodustamisel ei hoidnud keiser raha kokku. Linnas algasid ulatuslikud restaureerimistööd. Eriti suurt tähelepanu pöörati linna kindlustuste taastamisele, sest kardeti ladinlaste võimalikku rünnakut.
Kokkuvõtvalt oli Konstantinoopoli vallutamine Bütsantsile moraalseks revanšiks. See tekitas aga uue välispoliitilise olukorra. Vastasseis teravnes paavsti ja Läänega. Seni, kui Bütsants tähendas vaid Nikaiat, oli see ladinlastele vastuvõetav. Naasmine Konstantinoopolisse tähendas uusi pingeid. Samuti end Bütsantsi õigusjärglasteks kuulutanud Epeiros ja Trapezund ei tunnistanud Michael VIII võimu ning seetõttu jäid need alad iseseisvateks.
Sisepoliitika
Michael VIII vajas hädasti välispoliitilist edu, sest siseriiklik olukord oli kujunenud väga pingeliseks. Konfliktseks muutus olukord eriti pärast keiser Johannes IV sandistamist. Ka Michael VIII väline olek oli märgatavalt muutunud: sõbralikust ja rõõmsast valitsejast oli kujunemas karmikäeine türann. Keiser ei saavutanud kunagi Bütsantsi rahva armastust.
Riigis hakkasid Johannes IV poolehoidjate või lihtsalt kaasatundjate ulatuslikud tagakiusamised. Sümpaatia kukutatud keisri suhtes oli aga ulatuslik, mida tõestab ka talurahvarahutused eesotsas vale-Johannes IV-ga. Nende maha surumiseks pidi Michael rahvale ka tõelist Johannest näitama.
Michael VIII poliitika viis riigi rahapoliitika kaosesse. Lakkamatud sõjad ja Konstantinoopoli taastamiseks kulutatud summad viisid Bütsantsi pideva raha puuduseni ja finantskatastroofini. Väljapääsu kujunenud olukorrast otsiti maksude tõstmises, mille tulemusel laostati lõplikult vabad talupojad-asunikud, kelle õlgadel seisis paljuski idapiiride kaitsmine. Bütsantsi rahalist olukorda nõrgestas keiser jäädavalt ka teisiti. Nimelt hakati 12. sajandil Alexios I Komnenose valitsemisajal jagama üksikisikutele, eeskätt (palga)sõduritele ajutisi preemiaid või stipendiume – pronoia 'sid (tõlkes hoolima). Sellega said need isikud õiguse koguda pronoia alla kuuluvatel maal elanud talupoegadelt või seal paiknenud institutsioonidelt, näiteks kloostrid, makse. Need stipendiumid olid mõeldud ajutiste preemiatena varasemate teenete või tulevikku seatud ülesannete eest. Ajapikku muutusid need üha alalisemateks. Michael VIII valitsemise ajal muutusid pronoia'd päritavaks. See aga jättis riigi ilma püsivate tuludeta, sest maksutulu jooksis lihtsalt riigikassast mööda.
Inimesena oli Michael VIII oma valitsemisaastate jooksul märkimisväärselt muutunud. Valitsemisaja lõpuks oli temast saanud kõiki kahtlustav türann, kelle käsul toimusid hukkamised kõige absurdsemate süüdistuste alusel. Kogu see vaimustus, mis oli kunagi saatnud Konstantinoopolisse sisenevat keisrit, oli haihtunud. Jõupingutustele vaatamata jäi Konstantinoopol võrreldes varasemate aegadega inimestest tühjaks ning seal valitses suisa nälg.
Michael VIII, aga ka üldiselt Palaiologoste valitsusaega iseloomustab ühiskonna vaesumine, hariduse unarusse jätmine, religiossed lahkarvamused, äärmuslikud liikumised ja kuritegevuse vohamine. Vaesuse põhjustena on välja toodud sisemised rahutused, impeeriumi lagunemine, ladinlaste rünnakud, Serbia ja Bulgaaria võimuihad, türklaste rünnakud.
Paavst ja Veneetsia
Bütsantsi tugevnemine tõi keisririigile kohe kaasa potentsiaalsete vaenlaste aktiivsuse kasvu. Bütsantsi edenemine seadis ohtu Veneetsia huvid piirkonnas. Konstantinoopoli kaotamine oli eriti valus hoop katoliku kirikule. Konstantinoopoli langemisega ei kaotanud paavst mitte ainult poliitilist prestiiži, vaid kahjustas ka katoliikluse vaimset autoriteeti. Kõigi järgneva kuue paavsti, kes Michael VIII ajal Roomas võimul olid, peaülesandeks kujunes bütsantslastest eksinud hingede tagasi toomine "paavsti karja". Paavst Urbanus IV (1261–1264) lootis, et saab linna jõuga tagasi võtta. Kirikupea nõudis Genovalt suhete katkestamist Bütsantsiga. Genova aga keeldus sellest, sest Bütsantsiga liitu astudes olid nad saanud endale kõik veneetslaste varasemad kaubandusprivileegid. Veneetsia aga lubas tasuta laevu neile, kes Michael VIII vastu sõtta astuvad. Järgnev vaenutegevus toimuski valdavalt merel. 1262. aastal õnnestus bütsantslastel ja genovalastel võtta enda kontrolli alla kolm Veneetsia kaubalaeva. Keiser käskis laevade meeskonnad sandistada. Keiser Michael saatis paavsti juurde kahest saadikust koosneva saatkonna. Itaaliasse jõudes mehed vangistati ning üks neist nüliti elusalt, teisel õnnestus põgeneda.
Seldžukid
1262. aastal saabus keisrile ärev teade, et Rumi sultan Kaykaus II kukutati troonilt ning endine sultan saabus Bütsantsi abi otsima. Kaykaus pidi pettuma. Olukord Bütsantsi läänepiiridel oli ohtlik, mistõttu ei soovinud keiser sõda oma idapiiril. Pealegi toetas ta uut võimu. Häbistatud Kaykaus vangistati, kuid hiljem vabastasid ta Venemaa mongolid, kes viisid ta Krimmi. Seal elas ta kuni elu lõpuni.
Madalseis
Järgnevatel aastatel tabasid keisrit mitmed sõjalised tagasilöögid. 1263. aastal saatis Michael 15 000 meest, kellest 5000 olid seldžukkidest palgasõdurid, Moreasse, et vallutada Ahhaia vürstiriik. Bütsantslased purustati aga ootamatult Prinitza lahingus. Hiljem samal aastal sai 48 laevast koosnev Bütsantsi ja Genova ühislaevastik lüüa palju väiksemalt Veneetsia laevastikult Settepozzi (tänapäeva Septes) lahingus. 1264. aastal said keiserlikud väed taas lüüa Makryplagi lahingus, kus palgata jäänud seldžukid vahetasid poolt. 1265. aasta kevadel saabus Michael VIII madalseis. Tatarlased ja bulgaarlased olid asunud Nogai khaani juhtimisel Traakiat laastama. Sissetungijad asusid Konstantinoopolisse naasvat Michael VIII varitsema. Keisril olid kaasas vaid üksikud väeosad ning ootamatus rünnakus hülgasid ohvitserid keisri ning põgenesid. Michael VIII pääses napilt põgenema, ületas Ganose mäed ning jõudis Marmara rannikule, kus ta pääses ladinlaste laevale. Kaks päeva hiljem jõudis ta juba pealinna.
Pärast Konstantinoopoli vallutamist saadud sõjalised eelised olid selleks ajaks Bütsantsil haihtunud. Kuid keiser suutis kasutada puuduste kompenseerimiseks oskuslikult diplomaatiat. Settepozzis saadud kaotuse järel vallandas keiser 60 Genova galeeri ning alustas suhete soojendamist Veneetsiaga. Bütsants pidas Veneetsiaga läbirääkimis salaja, kuid lepingut ei allkirjastatud. Kuid keiser sõlmis 1263. aastal lepingud Mamelukkide Egiptuse sultani Baibarsi ja Kuldhordi khaani Berkega.
Sitsiilia kuningriik
Michael VIII pöördus Sitsiilia kuninga Manfredi poole, et riikide suhteid parandada. 1262. aasta suvel pakkus ta kuningale, et lahutab oma naisest Theodorast ning abiellub Manfredi õe Annaga. See ebaõnnestus täielikult. Anna keeldus abielust ning ka keisrinna Theodora pöördus abi saamiseks patriarh Arseniose poole. Patriarh, kellega keisril olid niigi keerulised suhted, survestas Michaeli plaanist loobuma. Keiser andis järele ning saatis Anna kingitustega Sitsiiliasse tagasi. See kena žest aitas kaasa Konstantinoopoli vallutanud väejuhi Alexios Strategopoulose vabastamisele. Alexios oli suundunud Epeirose vastu sõtta, kus ta vangistati ja Sitsiiliasse saadeti.
Kuid peagi kujunes Sitsiiliast Bütsantsi kõige ohtlikum vastane. Sinna põgenes ka Ladina keisririigi keiser Balduin II, kes lootis kuningriigilt abi saada. Eriti keeruliseks muutusid kahe riigi suhted, kui sitsiillased alustasid salajasi läbirääkimisi genovalastega. Sellest kuuldes ajas keiser Michael genovalased Konstantinoopolist välja ning taastas suhted Veneetsiaga. Ilmselt polnud see samm ajendatud keisri hetkeemotsioonist, pigem mängis Bütsants kahe vaenutseva linna, Genova ja Veneetsia, vahel. Eriti ohtlikuks muutus Sitsiilia Bütsantsile, kui troonile asus Prantsusmaa kuninga Louis IX vend Charles, Sitsiilia kuningana Carlo I (1226–1285). Mõned ajaloolased nimetavad seda väga heade väejuhioskustega kuningat lausa Napoleon I eelkäijaks. Paavsti juuresolekul sõlmisid Carlo I ja Balduin II lepingu, mille kohaselt pidi Ladina keisrile minema vaid Konstantinoopol, ülejäänud alad kuulusid dokumendi järgi Sitsiiliale.
Keiser Michael VIII püüdis teha kõike selle liidu õõnestamiseks või aja võitmiseks. Keiser kirjutas Urbanus IV-le ning teatas, et kristlik armastus tõukab teda otsima rahu. See oli paavsti jaoks ootamatu. Ta saatis keisrile väga armuliku vastuse. Samas ei teinud Michael eriti suuri pingutusi suhete normaliseerimiseks. Paavstile vastutulelikkuse tempo sõltus välispoliitilisest olukorrast. Sitsiilia rünnakuohu kasvades kiirenes ka Michaeli kirjavahetus paavstiga. Michael saatis kirja ka Charlesi vennale, Louis IX Pühale (1226–1270) palvega olla vahendajaks kirikute liidu sõlmimisel. Louis peaeesmärk oli Jeruusalemma vabastamine, mistõttu viis see Michaeli samm selleni, et Louis IX talitses oma venda.
Charles I d'Anjou
pisi|320x320px|Charles I d'Anjou valdused 1270. aastate alguses 1266. aasta 26. veebruaril võitis Charles d'Anjou Benevento lahingus Sitsiilia kuningas Mafredi. Selle tulemusena sai Bütsants endale uue vaenlase, kellega Michael VIII tuli võidelda elu lõpuni. Ajaloolane Geanaklopos rõhutab, et alates 1266. aastast kuni oma surmani 1282. aastal oli keiser sunnitud pühenduma peaaegu täielikult Charlesi hävitamisele, sest kuninga ambitsioonide täitumine oleks tähendanud Bütsantsi keisririigi hävingut ja Ladina keisririigi taasteket. Charles tugevdas oma võimu Sitsiilia kuningriigis. 1268. aasta 23. augustil purustas ta Tagliacozzo lahingus Konradini. 1267. aastal sõlmis ta Ladina keisririigi taastamiseks Viterbo lepingu Ladina keisri Balduin II ja Ahhaia vürsti William II Villehardouiniga paavst Clemens IV juhendamisel.
Viterbo lepingu sõlmimise järel üritas Michael VIII nõrgestada paavsti toetust sellele, sest Clemens IV toetatud Charlesi vägesid poleks Bütsants suutnud edukalt tõrjuda. Keiser pöördus taas kirikute liidu läbirääkimiste poole Clement IV-ga, kuid viimase surm 1268. aasta novembris tegi sellele katsele lõpu. Ajaloolase Deno Geanakoplose sõnul ei saanud Sitsiilia ressursside puudumise tõttu alustada kohest rünnakut.
Keiser otsustas kavalalt Sitsiilia ohjeldamiseks pöörduda Prantsusmaa kuninga Louis IX poole, kes oli lääneriikide juhtiv valitseja ja Charlesi vanem vend. Louis oli huvitatud ristisõjast moslemite vastu, et vabastada Püha Maa ning kristlasi lõhestav sõda poleks sellele üritusele kasuks tulnud. 1270. aastal käskis ta Charlesil ühineda ristiväega, mis suundus tänapäeva Tuneesiasse. Kuningas Louis IX suri 25. augustil 1270 Tunise all ning ristisõdijate juhtimine läks Charlesi kätesse. Louis surm oli Bütsantsile tõsine löök, sest nii sai Sitsiilia taas Konstantinoopolile keskenduda. Charles sõlmis moslemitega rahu ning suundus tagasi Sitsiiliasse, plaanides viimaks alustada Bütsantsi ründamist. Charlesi laevastik asus Konstantinoopoli poole teele, ent äge torm hävitas enamuse Sitsiilia laevastikust. Geanakoplos kirjutas: "Bütsantsi kreeklastele pidi tunduma, nagu oleks Neitsi, nende kaitsja, neid katastroofist päästnud."
Charles I d'Anjou jaoks oli Konstantinoopol muutunud justkui kinnisideeks ning selle saavutamiseks sõlmis ta liidu Serbia ja Bulgaariaga. Eriti ohtlikuks kujunes Michael VIII jaoks Johannes IV väidetav põgenemine Charlesi õukonda, mis andis Sitsiiliale suurepärase õigustuse Bütsantsi ründamiseks. Selle ohu tõttu otsustas keiser taas paavsti poole pöörduda. Pärast kolmeaastast interregnumit (valitsusevaheline aeg), mille vältel üritas Charles valimisi mõjutada, valiti uueks paavstiks Gregorius X (1271–1276). Keiser Michael alustas uue kirikupeaga taas liiduläbirääkimisi, ent uus paavst polnud nii vastutulelik kui endine. Michael üritas Konstantinoopoli patriarhi Ioseph I Galestotest ja sinodit veenda liidu olulisuses. 1274–1275. aasta talve propagandakampaaniale, mille sõnum oli, et unioon "säästaks kreeklasi impeeriumit ähvardavate kohutavate sõdade ja verevalamise eest", vaatamata , pidi keiser patriarhi tagandama ning asendama ta omaenda toetaja Ioannes XI Bekkosega, et saada nõusolek liidule. Galestotes ja tema mõttekaaslased ei saanud uniooniga nõustuda, sest see oleks tähendanud allumist Roomale, koos püha Peetruse tunnistamisega ülimuslikuks kõigi viie patriarhi seas (Rooma, Konstantinoopol, Antiookia, Jeruusalemm ja Aleksandria) ning usutunnistuse ladinakeelset edastust.
Lyoni kirikukogu ja kirikute liit
pisi|Münt Michael VIII, millel on kujutatud neitsi Maarjat tõusmas Konstantinoopoli müüridele, mälestamaks linna tagasivõtmist ladinlastelt|vasakul Michaeli peamine pakkumine paavstile oli kirikute taasühendamine. Kuigi Gregorius polnud eriti järeleandlik, oli ta liidust igati huvitatud, sest see oli olnud katoliku kiriku suur eesmärk, lisaks võimaldas see ühendada jõud Jeruusalemma vabastamiseks. Paavstile ei meeldinud ka Charles d'Anjou pretensioon Õhtumaade juhtrollile. Nii veenis Gregorius Sitsiiliat oma rünnakut Bütsantsile aasta võrra edasi lükkama.
1273. aastal lasi keiser vangistada patriarh Ioseph I ning andis Hagia Sophia arhivaarile Joannes Bekkosele (hilisem patriarh) uniooni kampaania juhtimise. Kuigi keiser ja tema poeg Andronikos kuulutasid oma truudust Roomale, tulid vähesed vaimulikud sellega kaasa. Keisririigil oli raske leida kõrgeid vaimulikke, kes esindaksid riiki paavst Gregorius X kokku kutsutud kirikukogul Lyonis 1274. aastal. Bütsantsi delegatsiooni asus juhtima Bütsantsi riigitegelane Georgios Akropolites, endine patriarh Germanos III (patriarh lühikest aega 1266. aastal) ja Nikaia peapiiskop Theophanes. Delegatsioonis oli ilmalike osakaal suurem kui vaimulike.
Bütsantsi delegatsiooni teekond Lyoni kulges läbi raskuste. Tormisel merel läksid kõik paavstile kingitusteks mõeldud ikoonid ja kirikuvarad kaduma. Kirikukogu avati 7. mail 1274 suure pidulikkusega ning pidustused kestsid kaks nädalat. Seal arutati ka puhastustule küsimust, kuid õigeusklike vastuseisu tõttu jäeti see kõrvale.
Bütsantsi saadikud esitasid kirikukogul keisri kuldbullaga pitseeritud kirja ning isaks kirjad troonipärijalt Andronikoselt ja Bütsantsi vaimulikkonnalt. 6. juulil, kirikukogu neljandal istungil toimus ametlik ühinemine. Kolm keisri poolt volitatud Bütsantsi delegaati, nende seas Gregorios Akropolites, kirjutasid alla varem Michael VIII kokku lepitud usutunnistusele. Akropolites andis paavstile truudusvande. Esmakordselt pärast kahte sajandit olid ida- ja läänekirikud taas ühinenud üheks. Sellel päeval määrati kindlaks ka keisri ja paavsti kohtumine. 6. juulil tähistati liitu pidulikult Lyoni katedraalis ning paavst Gregorius tervitas kreeklasi tagasi oma karjas. Rooma tõlgendas aga Michael VIII ja Andronikose samme kui kõigi õigeusklike allumist Roomale. Hiljem tunnistasid nii keiser ka kui troonipärija ka puhastustule olemasolu.
Konstantinoopolis tähistati samuti uut liitu. Uueks patriarhiks sai Ioseph I asemel Ioannes Bekkos. Ent õhus oli tunda tugevat opositsiooni. Üks Bütsantsi delegatsiooni liige, Georgios Metochites väljendas oma pahameelt, et unioonivastased eirasid tõendeid, argumente, piiblit ning kutsusid Lyoni saadikuid frankideks. Tema hinnangul ei tohtinuks liidu pooldajaid võõra rahva esindajateks kutsuda, sest nad olid hoopis Bütsantsi patrioodid.
Mairi
Mairi on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 414. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Mairi 291 naisel.
Michael VIII Palaiologos
Lyoni kirikukogu ja kirikute liit
Selle liiduga saavutas Michael VIII olulise võidu. Nimelt sai ta lisaks Konstantinoopolile ja seda ümbritsevatele aladele legitiimse õiguse ka okupeeritud aladele läänes. Lisaks ei saanud Sitsiila enam loota paavstile, et lääs alustaks ristisõda Bütsantsi vastu. Bütsantsi järeleandmiste välispoliitiliste põhjuste taga võib näha ka siseriiklikuid kaalutlusi. Keisril oli, eriti Johannes IV sandistamise tõttu, teravad suhted õigeusu kirikuga, mille tulemusena pani patriarh keisri isegi kirikuvande alla. Michael VIII ei julgenud aga patriarhi kõrvaldada ning ei teinud sellest sammust lihtsalt välja. Paavst nõustus Michaeli ettepanekuga alustada ristisõda türklaste vastu, et taastada Anatoolia kristlikud linnad, ent Gregoriuse surmaga 1276. aasta jaanuaris jäid need plaanid teaostamata.
Bütsantslaste unioonivastasus
Kirikute liidu sõlmimise uudise levides tabas Bütsantsi elanikkonda nördimus ja pettumus. Selle vastu olid kõik ühiskonnatasandid, kuid eelkõige kõrgem kiht, eesotsas munkade ja tagandatud patriarhi Arseniosega ehk nn arseniidid. Arsenios oli jäänud alati ustavaks Laskariste dünastiale. Kuigi nn arseniidid olid erineva sotsiaalse taustaga – preestrid, mungad, vaesed ilmikud, sakkophoros’sed (kottiriides inimesed – rändavad sõnumitoojad) –, ühendas neid viha ladinlaste vastu. Patriarh Ioannes XI Bekkos keeldus Lyonis sõlmitud leppeid kinnitamast ning teda toetas enamus kirikust. Üheks kõige unioonivastasemaks rühmaks kujunesid Bütsantsi naised. Nii mitmedki keisri naissugulased, kes mõistsid Lyoni kirikukogu otsused hukka, saadeti pagendusse. Üks peamisi vastaseid oli aga keisri õde Eulogia, kes põgenes oma tütre, Bulgaaria tsarinna Maria Palaiologina Kantakouzene juurde, kus ta edutult venna vastu üritas samme astuda. Veelgi tõsisem oht tuli aga Epeirose valitsejalt Nikephoros I Komnenos Dukaselt ning tema poolvennalt Johannes I Dukaselt. Nad kuulutasid end õigeusu kaitsjateks ning toetasid Konstantinoopolist põgenevaid unioonivastaseid.
Algselt suhtus keiser liiduvastastesse leebelt, lootes neid ümber veenda. Protestide laienemine sundis teda siiski jõudu kasutama. Paljud unioonivastased torgati pimedaks või saadeti pagendusse, vangikongi. Näiteks said kaks silmapaistvat munka järgmised karistused: Meletiosel lõigati keel välja ning Ignatios torgati pimedaks. Keiserlikele ametnikele, kes omasid või lihtsalt lugesid keisrivastaseid lendlehti, määrati surmanuhtlus. Geanakoplos järeldas, et nende rahutuste, mis võtsid peaaegu kodusõja mõõtmed, intensiivsuse tõttu tundub, et liidu hind oli Bütsantsile liiga kõrge. Seda ajajärku uurinud ajaloolased on seisukohal, et tegelikult toetasid uniooni vaid üksikud haritlased, kes nägid suhete normaliseerimises Läänega mitmeid plusse, ülejäänud inimesed aga olid valdavalt lepete vastased.
Viha keisri vastu muutus niivõrd suureks, et teda hakati rahva seas kutsuma uueks Julianuseks, vihjates nii Rooma kunagisele keisrile, kes pööras selja ristiusule ja üritas taas paganlust juurutada. Ajaloolased on siiski seisukohal, et ka keisri esimene eelistus poleks olnud unioon, kuid riigijuhina pidi ta lähtuma poliitilistest kaalutlustest.
Michael VIII jaoks halvenes olukord aga veelgi. Arseniidid leidsid laialdast toetust Bütsantsi Anatoolia provintsides. Keiser reageeris seal sarnase jõulisusega. "Sellised inimesed eemaldati armeest või põgenesid nad ise türklaste poolele," kirjeldab ajaloolane Speros Vryonis. 1278. aastal üritati taas Meaenderi jõe orgu türklastest vabastada, kuid see osa kaotati igaveseks türklastele, nagu ka Tralles (tänapäeva Aydın) ja Nyssa (1402. aastast varemeis) neli aastat hiljem. pisi|420x420px|Epeirose ja Tessaalia despootkonnad 1278. aastal 1277. aasta 1. mail kutsus Johannes I Dukas Neapatrases (tänapäeva Ypati) kokku kirikukogu, kus keiser, patriarh ja paavst pandi kirikuvande alla kui ketserid. Vastuseks kutsuti 16. juulil Hagia Sophias kokku kirikukogu, kus nii Nikephoros I kui ka Johannes I vande alla pandi. 1277. aasta detsembris kutsus Johannes kokku viimase kirikukogu, kus keiser, patriarh ja paavst taas vande alla pandi. Sellesse sinodi kuulusid kaheksa piiskoppi, mõned abtid ja sada munka.
Hilisem välispoliitika
Michaeli saavutused lahinguväljal olid edukamad. Keiser proovis 1270. aastal puhkenud Bulgaaria kodusõjast kasu saada, kuid bütsantslased said tõsiseid kaotusi talupoeg-keisri Ivajlo vägede käest. Ajutiselt õnnestus Michaelil oma õepoeg Ivan Asen III Bulgaaria troonile panna, ent pärast Bütsantsi lüüasaamist Devina juures pidi Ivan põgenema. Sisemine olukord Bulgaarias jäi ebastabiilseks ning Bütsantsil õnnestus siiski vallutada Bulgaaria Traakia osa. 1275. aastal saatis Michael VIII armee Tessaalia despootkonna vastu ning 73 laevast koosneva laevastiku Kreeka saartel paiknenud ladinlaste alasid kimbutama. Maavägi sai Neopatrase lahingus hävitavalt lüüa, ent merevägi saavutas Demetriase laingus hiilgava võidu.
Demetriase lahingus võitis ta Charles I d'Anjoud Lääne-Kreekas. Sitsiilia väejuht Hugh vallutas 1280. aastal 8000 mehega (sealhulgas 2000 ratsaväelast) Butrinto ning piiras Beratit. Bütsantsi abivägi Michael Tarachaneiotese juhtimisel saabus 1281. aasta märtsis. Väejuht Hugh sattus varitsusse, ta vangistati ning tema armee jooksis laiali. Geanaklopose hinnangul alahinnatakse tihti seda võitu. Sellega purustati täielikult Sitsiilia katse jõuda maismaad mööda Konstantinoopolini. Charles pidi muutma oma strateegiat ning ründama Bütsantsi pealinna mere kaudu. pisi|Mongolite kontrollitud alad Anatoolias 1265. aasta paiku.
Idapoliitika
Läänes toimunud välispoliitilised sündmused, pealinna kolimine Nikaiast Konstantinoopolisse ning türklaste suhteline nõrkus juhtisid keisri tähelepanu Ida-poliitikast eemale. Samas üritas keiser Anatooliasse tunginud mongoleid ära kasutada. Michael pani oma kaks abieluvälist tütart mongolite aadlikele mehele ning sai vastutasuks oma käsutusse mongolite sõjasalga. Tütar Euphrosyne Palaiologina abiellus Kuldhordi väejuhi ja aadliku Nogai Khaniga ning Maria Palaiologina Hulagiidide valitseja Abaqa Khaniga.
Sitsiila vesprid
pisi|Michael VIII kuldne hyperpyron, mis kujutav keisrit (all vasakul) põlvitamas Kristuse (paremal) ees, üleval vasakul peaingel Michael 1281. aasta 22. veebruaril valiti uueks paavstiks prantslane Martinus IV, kes oli Geanaklopose sõnul Charles d'Anjoule "pimesi alluv". Charles aga polnud loobunud oma plaanist vallutada Konstantinoopol ning ta tegi uueks katseks kiireid ettevalmistusi. 1281. aasta 18. oktoobril heitis paavst Martinus hoiatamata Michael VIII kirikust välja, katkestades sellega Lyonis sõlmitud lepingu.
Enne Sitsiilia sõjakäigu algust Konstantinoopoli suunas leidis 1282. aasta 30. märtsil aset Sitsiila vesperite mäss. Mäss hakkas Palermos Püha Vaimu kirikus õhtumissa (vesper) ajal. Põhjuseks on toodud ühe prantsuse sõduri katset vägistada kohalikku sitsiilia tüdrukut. Rahvas suundus tüdrukut kaitsma ning peagi levis uudis juhtunust nagu kulutuli. Mõne päevaga oli enamus kohalikest saareelanikest tõusnud üles prantslastest võimumeeste vastu. Charles saatis neli laeva mässu ohjama, ent mässulised võtsid Messina linna oma kontrolli alla, misjärel käskis kuningas mehed ja varustuse, mis olid mõeldud Bütsantsi vastu, panna mässuliste vastu välja ning linn tagasi võtta. Vahepeal hävitasid mässajad Messinas 70 laeva. Peagi maabus Sitsiiliasse ka Pedro III vägi, kes hakkas saart oma naise nimel tagasi võtma. Michael VIII on nähtud selle mässu esilekutsujaks alates sellest, kui paavst Martinus heitis järjekordselt keisri kirikust välja, aga nimekirjas olid ka Pedro III, Giovanni da Procida ja Michaeli emissar Benedetto Zaccaria, keda peeti Sitsiilia vesprite peaautoriks. Kuigi keiser oli mässujuhtidega eelnevalt ühenduses, polnud Geanakoplose hinnangul Michael VIII selle korraldamisega midagi pistmist. Ülestõusule järgnenud Anjou ja Aragóni dünastiate vaheline sõda aga kõrvaldas otseselt Läänest tuleneva ohu Bütsantsile.
Michael VIII tegeles aga mässude esilekutsumisega Veneetsia kontrollitud Kreetal, millest pikim kestis koguni kuus aastat ning põhjustas Veneetsiale ja selle majandushuvidele tõsiseid kahjusid. Selle eesmärk oli tuua Charlesi liitlane Veneetsia läbirääkimiste laua taha.
Surm ja pärand
1282. aasta talvel, kui keiser ületas Marmara merd, sai ta külma ning haigestus. Michael VIII Palaiologos suri 1282. aasta 11. detsembril Traakias Pachomiose külas järjekordse sõjakäigu ajal ladinlaste vastu. Surma hetkel viibis keisri kõrval ka tema poeg Andronikos II Palaiologos. Andronikos, teades, et aadlikud ta isa vihkasid, ei julgenud oma isale pidulikke matuseid korraldada. Kirik keeldus teda matmast Konstantinoopolisse keisri püüdluste tõttu sõlmida kirikuliitu ja sellega seoses rakendatud repressioonide tõttu idakirikule. Michael VIII maeti hoopis Nea Mone nimelisse kloostrisse Rhaidestose piirkonnas (tänapäeva Tekirdağ, Türgi). Kolm aastat hiljem, 1285. aastal viidi tema säilmed Selymbra Kristuse kloostrisse, kuhu Michael oli 1260. aastal Basileios II säilmed ümbermatnud. Ümbermatmisel olid tema säilmed üllatavalt hästi säilinud.
Mõned ajaloolased nimetavad Michael VIII viimaseks suureks Bütsantsi keisriks. Keiser alustas oma karjääri silmapaistva aristokraadina ning lõpetas selle julma türannina, kelle käsul hukati inimesi ka kõige absurdsematel põhjustel. Tema suurimaks tugevuseks oli osav ja kaval diplomaatia, mille ta rakendas Bütsantsi hiilguse taastamiseks. Michael VIII kirjutas ka autobiograafia, mis on tema kiidulaul iseendale. Ta taastas Bütsantsi keisririigi välise hiilguse ja vanad administratiivsed aspektid, kuid seejuures jättis kõrvale selle süsteemi nõrgad kohad. Keiser keskendas kogu valitsemise läänepoolsetele aladele, mistõttu jäi idapiir tähelepanuta. Paljudes kohtades jäi piir kaitseta ning sealsete sõdurite palka alandati. Seetõttu ületasid piiri paljud türgi hõimud. Pidevad sõjad ja Konstantinoopoli taastamiseks kulutatud summad viisid riigi täielikku finantskatastroofini ja pideva raha puuduseni. Tema rajatud Palaiologoste dünastia valitses Bütsantsi pea kaks sajandit, kujunedes kõige kauem valitsenud dünastiaks Rooma ajaloos. See dünastia jäi ka Bütsantsi viimaseks, kui 1453. aastal Osmanid Konstantinoopoli vallutasid.
Perekond
Armukese Diplovatatzinaga oli Michael VIII-l kaks abieluvälist tütart:
Michael VIII vanema õe Irene tütar Theodora Raoulaina oli nii mitmestki küljest huvi pakkuv. Bütsantsis polnud eriti naiskirjutajaid, kuid Theodora oli nende väheste seas ning tema nimel on antiikaja autori Ailios Aristeidese käsikirja kopeerimine, mida tänapäeval säilitatakse Vatikanis. Ta koostas ka oma vendade Theodoros ja Theophanes Graptiose elulookirjeldused, mida tõlgendatakse kui ebaõnnestunud katset juhtida tähelepanu tema vendade kannatustele, kes olid kriitilised keiser Michael VIII unioonipoliitika suhtes. Ka Theodora ise oli unioonivastane. Lisaks eelnevale rajas Raoulaina ka sakraalehitisi. Bütsantsi aadlinaistel oli üldiselt kombeks rajada enda või oma lähedaste tarbeks kloostreid. Raoulaina taastas näiteks Püha Andrease kloostri Kriseis ning ehitas väikese Aristine kloostri, et luua elukoht 1289. aastal ametist loobunud patriarh Gregorius II-le Küproselt.
Kierbedźi sild
pisi|Aleksandri sild üle [[Wisła jõe Varssavis (foto 1890. aastatest)]] pisi|Kierbedźi sild (endine Aleksandri sild) Varssavis (foto [[1930. aastad|1930. aastatest)]] Kierbedźi sild, kuni 1918 Aleksandri sild, (poola Most Kierbedźia) oli esimene alaline sild üle Wisła jõe Varssavis.
Alaline sild ehitati üle Wisła jõe ujuvsilla asemele aastatel 1858–1864 insener Stanisław Kierbedźi projekti järgi. Algselt oli see tehnorajatis mõeldud raudteesillana Varssavi–Peterburi ja Varssavi–Viini raudteede ühendamiseks. Plaanid aga muutusid, raudteesild otsustati teha teise asukohta Wisłal (Tsitadelli raudteesild rajati 1875).
22. novembril 1864 tavaliikluseks avatud linnasild sai nime keiser Aleksander II järgi. Taasiseseisvunud (1918) Poola riigis nimetati sild ümber Kierbedźi sillaks.
Billy Wilder
Billy Wilder (õieti Samuel Wilder; 22. juuni 1906 – 27. märts 2002) oli juudi päritolu Ameerika Ühendriikide filmilavastaja, stsenarist ja filmiprodutsent.
Kierbedźi sild
Silla rajamine
Silla üldpikkus oli üle 460 m ja laius 10,5 m.
Billy Wilder
Wilder alustas 1920. aastate lõpus Berliinis karjääri stsenaristina. Pärast Natsionaalsotsialistliku Partei võimuletulekut suundus ta Pariisi, kus ta tegi lavastajadebüüdi. 1933. aastal läks ta Hollywoodi. Esimene suurem edu saabus filmiga "Ninotška" ("Ninotchka") peaosas Greta Garboga; Wilder oli filmi üks stsenaristidest. Lavastajana tegi ta endale nime 1944. aastal filmiga "Kahekordne hüvitis" ("Double Indemnity") ning koos Raymond Chandleriga oli ta lisaks filmi stsenarist. Aasta hiljem pälvis ta filmi eest "Kaotatud nädalavahetus" ("The Lost Weekend") Oscari parima lavastaja ja parima kohandatud stsenaariumi eest. 1950. aastal lavastas ta filmi "Päikeseloojangu bulvar" ("Sunset Boulevard") ja oli ka filmi üheks stsenaristiks. Film pälvis kriitikutelt väga kõrgeid hinnanguid ja Wilder sai Oscari parima algupärase käsikirja eest.
Afiinne aritmeetika
Afiinne aritmeetika on meetod arvutusmatemaatikas, mis võimaldab viia läbi arvutusi ligikaudsete suurustega. See meetod sarnaneb intervalliaritmeetikaga, aga parandab viimase teatud puudujääke. Näiteks annab afiinne aritmeetika paremaid tulemusi arvutustes, kus sama muutuja esineb mitu korda.
Billy Wilder
Alates 1950. aastatest tegi Wilder põhiliselt komöödiaid. Sellest ajast pärinevad tema lavastatud filmid "Kohustuslik abielukriis" ("The Seven Year Itch"; 1955), "Džässis ainult tüdrukud" ("Some Like It Hot"; 1955) ja "Korter" ("The Apartment"; 1960) kuuluvad Hollywoodi kuldajastu filmiklassikasse.
Afiinne aritmeetika
Definitsioon
Afiinses aritmeetikas kirjutatakse arvud kujul, kus on tundmatud suurused lõigus [-1,1] ning arvud  reaalarvulised kordajad. Afiinset kuju \hat{x} saab vaadelda afiinse funktsioonina, kus U=[-1,1].
Kierbedźi sild
Silla rajamine
Selle silla ehitamisel kasutati esmakordselt Tsaari-Venemaa territooriumil vundeerimisel kessoone.
Billy Wilder
Wilder pälvis karjääri jooksul 21 Oscari nominatsiooni, neist kaheksa lavastajana, 12 parima stsenaristina ja ühe produtsendina. Kaheksa nominatsiooniga on ta neljas enim nomineeritud lavastaja ning 12 nominatsiooniga Woody Alleni järel teine enim nomineeritud stsenarist. 1960. aastal võitis ta esimesena (filmiga "Korter") Oscari parima filmi, lavastaja kui ka stsenaristi kategoorias.
Afiinne aritmeetika
Definitsioon
Afiinse kuju ulatuseks nimetatakse suurust. Ulatus on võrdne sellele afiinsele kujule vastava lõigu pikkusega. Afiinse kuju liiget x_0 nimetatakse keskpunktiks.
Afiinsed tehted
Afiinseid kujusid kokku liites või neid konstandiga korrutades on tulemuseks uus afiinne kuju. Näiteks liites kokku ning on tulemuseks uus afiinne kuju.
Billy Wilder
1986. aastal pälvis ta Ameerika Filmiinstituudi elutööauhinna, 1988. aastal Irving G. Thalbergi mälestusauhinna ja 1990. aastal Kennedy keskuse elutööauhinna. Aastal 1993 anti talle National Medal of Arts.
Kierbedźi sild
Taastamine ja hävimine
Esimeses maailmasõjas purustati silla kaks keskmist ava Vene vägede taganemisel Varssavist 5. augustil 1915. Sild taastati muudetud kujul 1916. aastal.
Afiinne aritmeetika
Mitteafiinsed tehted
Afiinseid kujusid kokku korrutades või neile elementaarfunktsioone rakendades võib tulemuseks olla suurus, mida ei saa esitada afiinsel kujul. Sellisel juhul tuleb kasutusele võtta uus afiinne kuju, mis vastab ligikaudu tegelikule funktsiooni väärtusele.
Christopher Plummer
Arthur Christopher Orme Plummer (13. detsember 1929 Toronto – 5. veebruar 2021) oli Kanada teatri-, teleseriaali- ja filminäitleja.
Kierbedźi sild
Taastamine ja hävimine
Teises maailmasõjas sild õhiti Wehrmachti vägede taganemisel 13. septembril 1944. Seda enam ei taastatud.
Christopher Plummer
Plummeri tuntumaid rolle on osatäitmised filmides "Helisev muusika" (The Sound of Music, 1965), "Ogalinnud" (The Thorn Birds, 1983), "Madeline" (1993), "Siseinfo" (The Insider, 1999), "Ameerika tragöödia" (American Tragedy, 2000), "Piinatud geenius" (A Beautiful Mind, 2001), "Meie isade lipud" (Our Fathers, 2005), "Emotsionaalne aritmeetika" (Emotional Arithmetic, 2007), "The Last Station" Lev Tolstoina (2009) ja "Lohetätoveeringuga tüdruk" (The Girl with the Dragon Tattoo, 2011).
Christopher Plummer on saanud kaks Emmy ja Tony auhinda, Kuldgloobuse ja Briti Akadeemia filmi auhinna. 2012. aastal pälvis Christopher Plummer filmiga "Algajad" (2011) parima meeskõrvalosatäitja Oscari. Temast sai vanim näitleja, kes on võitnud Oscari.
Kierbedźi sild
Taastamine ja hävimine
Aastatel 1948–1949 rajati hävinud silla tugedele uus sild – Most Śląsko-Dąbrowski.
Afiinne aritmeetika
Mitteafiinsed tehted
Üks võimalus ligikaudse funktsiooni leidmiseks on valida väärtuseks niisugune afiinne kuju, mille maksimaalne erinevus tegelikust väärtusest on minimaalne ehk kasutada Tšebõševi lähendust. Selliselt valitud väärtus on väikese veaga, aga seevastu vajalikust suurema ulatusega, mis osadel juhtudel ei ole soovitav.
Karometer
Perekonnanime Karometer (Karrometer) on pandud Salutaguse mõisas Hageri kihelkonnas Harjumaal.
Peršotravensk
Peršotravensk (ukraina Першотравенськ) on linn Ukrainas Dnipropetrovski oblastis Sõnelnõkove rajoonis.
Asulat hakati rajama 1954. aastal söemaardla juurde. 1960. aastani kandis nime Šahtarske.
1966. aastal sai linnaõigused.
2022. aasta alguses oli linnas 27 050 elanikku.
Afiinne aritmeetika
Mitteafiinsed tehted
Vähima vahemiku lähenduses valitakse funktsiooni väärtuseks afiinne kuju, mille ulatus on minimaalne. Vähima vahemiku lähendus on paljudel juhtudel väiksema arvutusliku keerukusega kui sama funktsiooni Tšebõševi lähendus.
Afiinsete kujude lihtsustamine
Kuna pikemates arvutustes tekkivate liikmete arv on lineaarses seoses tehete arvuga, on kasulik arvutuste käigus tekkinud liikmed üheks liikmeks koondada. Sellisel juhul pole järgnevad arvutused küll sama täpsusega, mis ilma koondamiseta, aga seevastu kulub arvutustele vähem aega.
Toomas Varrak
Toomas Varrak (sündinud 31. augustil 1940 Tallinnas) on eesti ajaloolane ja politoloog.
Varrak lõpetas 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna. Kaitses 1975. aastal kandidaadikraadi ajaloo alal ja 1991. aastal Moskvas Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudis doktorikraadi poliitikateaduste alal.
Aastatel 1966–1969 töötas ta õpetajana Tõstamaa keskkoolis. Aastatel 1969–1992 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis teadur ja teadusdirektor.
Ta on olnud Eesti Entsüklopeediakirjastuse direktor. Aastatel 1992–1995 oli ta Eesti entsüklopeedia peatoimetaja.
Ta on töötanud õppejõuna Riigikaitse Akadeemias, Akadeemia Nordis, Audentese Ülikoolis ja Tallinna Tehnikaülikoolis.
Isiklikku
Tema abikaasa Maruta Varrak on ajaloolane ja museoloog.
Kaja Peterson
pisi|Kaja Peterson 1993. aastal koos ema [[Linda Metsaorg|Linda Metsaoruga ]] Kaja Peterson (aastani 1989 Metsaorg; 14. aprill 1963 Tallinn – 22. märts 2022) oli eesti zooloog-ökoloog ja keskkonnateadlane.
Elulugu
Lõpetas 1981. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina.
Aastatel 1991–1992 Manchesteri Ülikooli magistrant, sai magistrikraadi keskkonnateadustes (1992, Manchesteri Ülikool), väitekiri "Aspects of the breeding ecology of the Kingfisher (Alcedo atthis ispida L) with particular reference to habitat assessment". 2011. aastal sai doktorikraadi Tallinna Ülikoolis kaitstud tööga "Keskkonna mõju hindamise tõhusust määravad tegurid".
Ta oli aastatel 1987–1993 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna assistent, 1993–1997 Stockholmi Keskkonnainstituudi Tallinna Keskuse (SEI Tallinn) projektijuht, 1998 – SEI Tallinna Säästva arengu programmi juht ja vanemekspert.
Isiklikku
Pärt Peterson on Kaja Petersoni abikaasa. Kaja Petersoni ema Linda Metsaorg on looduspedagoog.
Genova mark
Genova mark või Ida-Liguuria mark loodi aastal 961 keiser Otto I poolt. Esialgu kutsuti seda kas marca Obertenga, esimese valitseja Oberto I järgi, või marca Januensis, esimese pealinna Genova järgi. Selle loomine oli osa Loode-Itaalia üldisest ümberkorraldamisest kolmeks piiriringkonnaks. Ida-Liguuriast sai Montferrat' mark ja sisealadest sai Torino mark. See koosnes Luni, Tortona, Milano ja Genova krahvkondadest.
Esialgu valitses marki Obertenghi vanem liin, Oberto I järglased. Tiitel marchio muutus perekonnas tavaliseks. Alberto Azzo II-st kutsuti marchio de L(a/o)ngobardia. Sel ajal kutsuti marki sageli Milano mark või Liguuria mark. Tema lapselaps Obizzo I sai aastal 1173 esimeseks Este markkrahviks ja talle asutati aastal 1184 keiser Friedrich I Barbarossa poolt "Milano ja Genova markkrahvkond". Sealt alates oli Este tiitel palju tähtsam, eriti seoses Milano kommuuni ja Genova vabariigi kasvuga.
Louis Mountbatten, esimene Birma krahv Mountbatten
Louis Francis Albert Victor Nicholas Mountbatten, esimene Birma krahv Mountbatten, KG, GCB, OM, GCSI, GCIE, GCVO, DSO, PC, FRS (25. juuni 1900 – 27. august 1979) oli Suurbritannia kuningliku mereväe ohvitser (laevastikuadmiral) ja riigimees, prints Philipi onu. Ta oli viimane India asekuningas (1947) ja esimene kindralkuberner iseseisvas Indias (1947–1948).
Aastatel 1954–1959 oli ta kuningliku mereväe esimene merelord. Samal ametikohal oli pea nelikümmend aastat tagasi töötanud ka tema isa Battenbergi prints Louis. 1959–1965 oli Briti relvajõudude Kaitsestaabi ülem, teenides seejuures 1960–1961 NATO sõjaväelise komitee esimehena.
Ta hukkus 1979. aastal koos oma pojapoja Nicholasega ja veel kahe inimesega Iiri Vabariikliku Armee (IRA) korraldatud atentaadi tagajärjel Iirimaal Mullaghmore'is, kui ta jahil plahvatas sinna paigaldatud pomm.
Vasko Taškovski
Vasko Taškovski (makedoonia keeles Васко Ташковски, inglise keeles Vasko Taskovski; sündinud 31. augustil 1937 Edela-Makedoonias) on makedoonia maalikunstnik, sürrealismi esindaja.
Ta maalib fantaasia-, kosmose- ja ökoloogilistel teemadel. Peale maalikunsti on ta loonud üle 300 lava- ja teledekoratsiooni. Ta on loonud ka akvarelle, viljelenud graafilist disaini ja illustreerinud raamatuid. Tema maale on eksponeeritud paljudel näitustel, sealhulgas Kairos, Pariisis, Ankaras, Viinis, Zürichis ja New Yorgis. Tema loomingust on tehtud 8 dokumentaalfilmi.
Ta lõpetas 1958. aastal kunstikooli Skopjes ja 1964. aastal Belgradi kunstiülikooli tarbekunsti teaduskonna.
Šilalė rajoon
Šilalė rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Tauragė maakonna territooriumil. Rajooni pindala on 1188 km². 2014. aasta seisuga elas seal 25 200 inimest.
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Bijotai, Bilionyse, Didkiemise, Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūrise, Palentinise, Šilalė (maavald), Šilalė (linnavald), Žadeikiai, Teneniai, Traksėdise ja Upyna vald.
Halduskeskus on Šilalė linn. Teised suuremad asulad on Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūrise, Žvingiai, Teneniai ja Upyna alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 99,12% leedulased, 0,28% venelased ja 0,6% oli teistest rahvustest.
Rajooni suurimaks jõeks on Jūra. Teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Lokysta, Akmena ja Aitra. Suurim järv on Paršežeris. Rajoon asub valdavalt Žemaidi kõrgustikul, rajooni territooriumil asub ka selle kõrgeim tipp Medvėgalis (234 m). Lõunaosa asub Karšuva madalikul. Seal asub Jūra jõe kaldal ka rajooni madalaim koht (43 m).
Šilalė rajooni territoorium jääb osaliselt Pagramantise regionaalparki, osalt aga Varniai regionaalparki.
Haanja Valla Rahvamajad
Haanja valla rahvamajad on asutus Võru maakonnas Haanja vallas. Asutuse alla kuuluvad Haanja rahvamaja (asub Haanja külas) ja Ruusmäe rahvamaja (asub Ruusmäe külas). Asutuse eesotsas on Sirje Pärnapuu.
Unipiha linnamägi
Unipiha linnamägi on muinaseesti linnamägi Tartu maakonnas Nõo vallas Unipiha külas aadressil Elva metskond 11.
Kirjeldus
Unipiha linnamägi on üks väiksemaid linnamägesid Eestis. Linnamäe kõrgus on 13 m. Linnuse pindala 1000 ruutmeetrit. Õueala pikkus on 49 m ja laius 25 m. Vallide kõrgus on 1,5 m. Vallis on leitud märke vähemalt kolmest ehitusjärgust. Valli väliskülg oli 1 m paksuselt raudkividega kaetud. Vallid olid puitkonstruktsioonidega kindlustatud. Linnuse viimasel perioodil on valli kõrgendatud kruusa pealetoomisega.
Radiosüsiniku ja leiumaterjali järgi otsustades oli linnus kasutusel 3.-4. ja 7.-11. sajandil.
Zvārde vald
pisi|Ķerkliņi kiriku varemed Zvārde vald (läti keeles Zvārdes pagasts) on vald Lätis Salduse piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Kursīši, Blīdene, Ciecere, Novadnieki, Ruba ja Jaunauce vallaga ning Dobele piirkonna Lielauce ja Vītiņi vallaga.
Valla pindala on 205 km². 2011. aastal oli seal 324 elanikku, 2021. aasta seisuga elas seal 329 inimest. Aastal 2011 elas vallas 278 lätlast, 8 venelast, 3 valgevenelast, 14 ukrainlast, 1 poolakas ja 17 leedulast. Valla keskuseks on Striķi küla. Vallavanem on Ligita Berga.
Valla aladel asusid varem Jaunzvārde (Gut Neu-Schwarden), Veczvārde (Gut Alt-Schwarden), Ķerkliņi (Gut Kerklingen) ja Striķi (Gut Stricken) mõisad. Aastal 1935 oli Kuldīga kreisi kuuluva valla pindala 214,1 km² ja seal oli 3117 elanikku.
Aastal 1945 moodustati Zvārde vallas Zvārde, Ķerkliņi ja Striķi külanõukogud, aga aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1954 moodustati NSVL kaitseministeeriumi palvel suuremal osal valla territooriumist õhuväe polügoon, ühtlasi likvideeriti sealsed külanõukogud. Ķerkliņi külanõukogu liideti Lielauce külanõukoguga, Zvārde ja Striķi külanõukogud aga Novadnieki külanõukoguga. Aastal 1993 moodustati vald taas, selle koosseisu arvati suurem osa endise valla aladest. Aastal 2009 arvati vald Salduse piirkonda.
Suurem jõgi on Ezere jõgi.
Looduskaitse all on Griguši pärn, Ciemiņi Karistusmäe pärn, Laucenieki pärn, Ciemiņi kastanipuu, Alejase pärn, Plūdi tamm, Putniņi nelja tüvega tamm, Putniņi Koonustamm, Putniņi Põllutamm, Brīvnieki Metsaserva tamm, Brīvnieki Nokitud tamm, Brīvnieki Teravatipuline tamm, Brīvnieki Peenike tamm, Brīvnieki Ilus tamm, Jānūži tamm, Striķi park ja Ķērkliņmuiža kastan, lisaks veel kaheksa nimetut põlispuud. Valda jääb osa Zvārde kaitsealast ja Zvārde metsade looduspargist.