cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paratuberkuloos
pisi|Paratuberkuloosi mükobakter (MAP) rakusiseselt Paratuberkuloos ehk Johne haigus on krooniline seedetrakti nakkushaigus mäletsejalistel, mille põhjustab paratuberkuloosi mükobakter (Mycobacterium avium subspecies Paratuberculosis - MAP). Nakatunud mäletsejalised on veised, lambad, kitsed ja hirved. Esimene veiste paratuberkuloosi juhtum Euroopas oli 1895. aastal ja Ameerika Ühendriikides 1908. aastal. Hilisema aja jooksul on Riikliku Loomatervishoiu Seiresüsteemi hinnangul 70% kõigist USA piimakarjadest ja 5–10% USA lihaveisekarjadest nakatunud loomad.
Johne haigus on levinud kogu maailmas. Nakatumine toimub suu kaudu haigustekitajaga saastunud sööda ja joogivee tarbimisel. Kuid see võib levida ka pullide spermas, piimas (ternespiimas - imetajail erituv piim peale poegimist esimestel päevadel) ja emakalt lootele. Kliinilisteks sümptomiteks on kõhulahtisus, kehakaalu langus ja hüpoproteineemiast tingitud tursed. Paratuberkuloosi diagnoosimiseks uuritakse bakterite olemasolu ja DNA-d mäletsejate väljaheiteproovidest. Paratuberkuloosi mükobakteri DNA-d tuvastatakse DNA polümeraas-ahelreaktsioonil (PCR) põhineva metoodikaga. Teisteks metoodikateks on seroloogilised testid (ELISA, komplemendi sidumise reaktsioon, immuundifusioon). Lisaks tuvastatakse haigust antikehadega seerumis ja piimas ning raku vahendatud immuunvastusega. Kõige vastuvõtlikumad loomad on vastsündinud vasikad ja noorloomad.
Haiguse ennetamine
Vaktsineerimist kasutatakse Johne tõve tõrjeks mitmes Lõuna-Euroopa riigis ja ka Austraalias, eriti kitsedel ja lammastel, kus karjasisesene levimus vähenes 90%. Vähem tehakse vaktsineerimist veistel, sest see võib takistada tuberkuloosi diagnostilisi uuringuid.
Ravi
Paratuberkuloosi ei ole võimalik välja ravida. Ravi on üldiselt suunatud kehakaalu languse ja kõhulahtisuse kliiniliste tunnuste vähendamisele, mis suurendab keskkonna saastumist ja nakatumist paratuberkuloosibakteriga. Põhja-Ameerikas pole lubatud kasutada paratuberkuloosi raviks ravimeid. Kanadas kasutatakse tõrjeks monensiini. Teiste ravimite kasutamisel ei tohi looma kasutada inimtoiduks. Lisanduvad ravikulud on suured ja need kestavad kogu elu. Samuti ei ole ravi kasutamisega tagatud looma paranemine. Isoniasiidi kasutamisel on tulemused varieerunud kiirest ja dramaatilisest paranemisest, kõhulahtisuse taandumisega umbes 2 nädalaga kuni täieliku ebaõnnestumiseni.
Avatseremoonia 2020. aasta suveolümpiamängudel
thumb|Tokyo olümpiastaadion 2020. aasta suveolümpiamängude avatseremoonia toimus 23. juulil 2021. aastal Tokyo olümpiastaadionil ja selle avas ametlikult keiser Naruhito.
Olümpiahartas nõutuna ühendati menetluste käigus selle rahvusvahelise spordivõistluse ametlik ja pidulik avamine, sealhulgas tervituskõned, lippude heiskamine ja sportlaste paraad, kunstilise vaatemänguga, et tutvustada vastuvõtva riigi kultuuri ja ajalugu. Valdav osa kunstilisest vaatemängust oli eelnevalt salvestatud, live-segmendid esitati väikese VIP-publikuga ja esinejad järgisid sotsiaalset distantseerumist. Olümpia tseremooniate teema on liikumine edasi, viidates ülemaailmsele COVID-19 pandeemiale, kusjuures avatseremoonia teemaks on Tokyo 2020 loosung United by Emotion, mille korraldajad kavatsevad "kinnitada spordi rolli ja olümpiamängude väärtust . "
Olümpiahartas sätestatud 2020. aasta olümpiamängude avatseremoonia, mis piirdus 17-sõnalise ettekirjutatud kõnega, tegi keiser Naruhito. Ta oli kolmas Jaapani keiser, kes avas olümpiamängud, järgides oma vanaisa keiser Hirohitot (1964. aasta suve- ja 1972. aasta taliolümpiamängud) ja isa keiser Akihitot (1998. aasta taliolümpiamängud). Ta on ka Tokyo 2020 olümpia ja paraolümpia aupatroon.
"Edasiliikumine" oli nii 2020. aasta avamis- kui ka lõputseremooniate järjekindel teema, nagu teatas Tokyo 2020 korraldustoimkond: tseremooniaid ühendas kontseptsioon "Liikumine edasi", mis viitab COVID-19 pandeemiast taastumisele. "Oleme tseremooniad kujundanud idee järgi, et mängud võivad pakkuda uut lootust ja julgustust inimestele kogu maailmas tänu sportlaste aktiivsele esinemisele Tokyo 2020 mängudel ja spordi jõul," teatasid korraldajad.
"United by Emotion" oli Tokyo 2020 olümpiamängude avatseremoonia konkreetne kontseptsioon, kuna see on 2020. aasta mängude ametlik moto.
Ava- ja lõputseremooniad koostas Takayuki Hioki, keda on nõustanud Marco Balich ja, kes tegi ka Torino taliolümpiamängude avamise 2006. aastal. "Avatseremoonial püüame kinnitada spordi rolli ja olümpiamängude väärtus, et väljendada tänulikkust ja imetlust jõupingutuste eest, mida me kõik koos tegime viimase aasta jooksul, ning tuua ka tulevikulootust, "nagu teatas Tokyo 2020 korralduskomitee." Loodame, et see saab olema kogemus mis annab teada, kuidas meil kõigil on võime tähistada erinevusi, kaasa tunda ja elada üksteise kõrval kaastundega. " Ehkki tseremoonia loovjuht Kentarō Kobayashi vallandati tseremooniale eelneval päeval holokausti varasemate naljade tõttu, otsustas korraldustoimkond korraldada tseremoonia, mille ta on ette valmistanud ja juhtinud plaanipäraselt.
Olümpiatule süütas Jaapani tennisist Naomi Osaka. Olümpiaurn on Waseda ülikoolis õppinud disainer Oki Sato disainitud.
Eesti lippu kandsid XXXII olümpiamängude avatseremoonial ratsutaja Dina Ellermann ja sõudja Tõnu Endrekson.
Afritz am See
Afritz am See (sloveeni: Zobrce) on vald Austria Kärnteni liidumaa Villachi maaringkonnas.
thumb|left|Afritzi järv
Vald asub Gegendi orus väikese Afritzer See järve lõunakaldal, ümbritsetuna Nocki mägedest Gurktali Alpide lääneosas. Vallaosad on Afritz ja Berg ob Afritz.
Ajalugu
Kauge org asustati alles kõrgkeskajal. Afritzi on esmamainitud 1408. aasta dokumendis, toona Ortenburgi krahvide valduses.
1973. aastal liideti vald naabruses oleva Feld am Seega, kuid 1991. aastast on see taas omaette vald. Lisa am See lisati 2000. aastal peamiselt turismipõhjustel, kuigi ametlikult kuulub Afritzi järv Feld am See valda.
Meyers Konversations-Lexikon
pisi|"Meyers Konversations-Lexikoni" 4. trükk (1885) "Meyers Konversations-Lexikon" (ka "Meyers Lexikon") on saksakeelne entsüklopeedia, mille esimese väljaande 1. köide ilmus 1839. aastal ja viimane ehk 56. köide ilmus 1855. aastal. Hiljem on entsüklopeediast antud välja mitu trükki ja ka muude pealkirjadega. 1984. aastal ühendati see entsüklopeedia Brockhausi entsüklopeediaga.
Aastatel 1885–1890 ilmunud trükk on digiteeritud.
Toivo Ormisson
Toivo Ormisson (sündinud 12. juunil 1942 Valgas) on eesti endine sõudja.
Ta lõpetas aastal 1961 Tartu 5. Keskkooli ja 1971 zootehnikuna Eesti Põllumajanduse Akadeemia.
Töötanud 1976–1996 Jõusöödatööstuse Uurimiskeskuse juhataja asetäitjana ja 1996–2006 Tartu Viljasalve Elva söödatehases peatehnoloogina, hiljem olnud korteriühistu juhataja.
Sportlasena
Hakkas sportima 1955. aastal Tartu LSK ujumistreeningutel. Sõudmistreeninguid alustas 1957. aastal Ülo Tölbi õpilasena, 1969. aastast juhendas teda Jüri Kurul.
Moderna COVID-19 vaktsiin
Moderna COVID-19 vaktsiin (pINN: elasomeran), koodnimega mRNA-1273 ja mida müüakse kaubamärgi all Spikevax, on koroonavaktsiin, mille on välja töötanud Moderna, Ameerika Ühendriikide Riiklik Allergia- ja Nakkushaiguste Instituut (NIAID) ning Biomedical Advanced Research and Development Authority (BARDA). Seda kasutatakse 18-aastastel ja vanematel inimestel, et kaitsta neid COVID-19 põhjustava SARS-CoV-2 viiruse vastu. See on ette nähtud manustamiseks kahe 0,5 ml annusena, mis manustatakse lihasesisese süstena 29-päevase intervalliga.
Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung
pisi|ZfO/JECES Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung ehk Journal of East Central European Studies (lühend ZfO/JECES) on kord kvartalis ilmuv teadusajakiri, mis sisaldab Kesk- ja Ida-Euroopa (sh Eesti) ajalugu ja kultuuri puudutavaid artikleid. Ajakiri ilmub saksa ja inglise keeles. Ajakirja toimetus asub Saksamaal Herderi Instituudis.
Moderna COVID-19 vaktsiin
Moderna vaktsiin stimuleerib keha loomulikku kaitset (immuunsüsteemi). Vaktsiini toimel toodab organism ise COVID-19 haigust põhjustava viiruse vastast kaitset (antikehasid). Moderna koroonavaktsiin sisaldab mRNA-d, mis kannab rakkudeni juhised viiruses sisalduva ogavalgu tootmiseks. Rakud reageerivad ogavalgule antikehade tootmisega, mis aitavad viiruse vastu võidelda. See aitab kaitsta COVID-19 haiguse eest.
Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung
Ajakirja esimene number ilmus aastal 1952 ja kuni 1994. aastani kandis ajakiri nime Zeitschrift für Ostforschung.
Moderna COVID-19 vaktsiin
Moderna koroonavaktsiini kasutamine alla 18 aasta vanustel lastel ei ole soovitatav. Euroopa Ravimiameti Inimravimite komitee (CHMP) hinnangul võib Spikevaxi koroonavaktsiini näidustusi laiendada ka noortele vanuses 12–17 eluaastat.
Räbu
Räbu ehk šlakk on metallurgiliste tööstusprotsesside, näiteks malmi, terase või mõne muu metalli sulatamise või tootmise, kõrvalsaadus. Metalli puhastamise käigus eralduvad muud keemilised elemendid ning sulavad üheks vedelaks massiks, mis jahtumise käigus tahkub ning muutub kivi- või klaasitaoliseks aineks. Räbu võib kategoriseerida selle järgi, kas räbu on tekkinud raudmetalli või mitteraudmetalli tootmise käigus.
Moderna COVID-19 vaktsiin
Novembris 2020 avaldas Moderna, et nende COVID-19 vaktsiini efektiivsus on 94,5 %. "Meil on vaktsiin, mis võib peatada COVID-19," ütles Moderna president Stephen Hoge.
Räbu
Koostis
Räbu koostis on varieeruv, see oleneb tooraine päritolust ning keemilisest koostisest ja selle rafineerimiseks kasutatud töötlemisprotsessist. Muinasaegses räbus võis metallisisaldus olla kuni 50%, sest rauasulatusahjudes saavutatud temperatuur oli suhteliselt madal. Räbu koosneb valdavalt erinevatest oksiididest, millest enamuse moodustavad kaltsium, räni, raud, magneesium ja alumiinium, vähesel määral esineb ka teisi elemente, näiteks fosforit. Räbu keemilist kompositsiooni mõjutavad küll tootmiseks kasutatud võtted, kuid suurimaks koostist määravaks teguriks on tooraine.
Moderna COVID-19 vaktsiin
III faasi uuringu esialgsed tulemused näitavad, et vaktsiini efektiivsus on püsiv, jäädes 93% juurde kuus kuud pärast teist annust.
Räbu
Klassifitseerimine
Räbu klassifitseeritakse selle keemilise koostise järgi, täpsemalt, millise materjali töötlemise kõrvalprodukt see on. Räbu võib jaotuda kolme erineva kategooria alla: raudmetallide ehk mustmetallide (valdavalt raud ja teras), poolmetallide (räni ja arseen) ja mitteraudmetallide ehk värviliste metallide (alumiinium) räbu. Seda saab eristada ka selle tekke järgi ehk räbu, mis on tekkinud metalli sulatamise käigus või räbu, mis on tekkinud metalli töötlemise käigus.
Moderna COVID-19 vaktsiin
Euroopa Ravimiameti (EMA) Inimravimite Komitee (CHMP) jõudis järeldusele, et COVID-19 vaktsiini Spikevax tõhustusannusete kasutamist võib kaaluda 18-aastastel ja vanematel inimestel.
Soovitus põhineb uuringute tulemustel, mis näitasid, et Spikevaxi vaktsiini kolmas annus 6 kuni 8 kuud pärast teist doosi suurendas langustrendis olnud COVID-19 põhjustava SARS-CoV-2 viiruse vastaste antikehade arvu. Tõhustusannus on poole väiksem esmase vaktsiinikuuri ühekordsest annusest.
Räbu
Räbu kasutamine tänapäeval
Räbu potentsiaalselt erineva keemilise koostise tõttu saab seda rakendada erinevates valdkondades, millest üks peamisi on ehitustööstus. Põhiliselt leiab räbu rakendust just betoonitööstuses ning teede ja sildade ehituses. Räbu kasutamine nendes valdkondades tuleneb sellest, et räbu on suhteliselt odav ning seda kasutades väheneb vajadus loodusvarade kaevandamise järele. Lisaks majanduslikule aspektile võib olla räbu, kui kõrvalprodukti ära kasutamine ehitusmaterjalides loodussõbralikum, kui uute looduslike materjalide kaevandamine. Räbu sisaldavad ehitusmaterjalid võivad olla ka looduslikest materjalidest parema kandevõimega ning paremini vastupidavad temperatuurimuutustele. Põllumajanduses kasutatakse peamiselt räbu, mis on rikas kaltsiumi ja räni poolest. Seda räbu saab kasutada mullakvaliteedi parandamiseks, pH taseme aluselisemaks muutmiseks ning niiskuse pikemaks säilitamiseks. Samuti saab kõrge fosforisisaldusega räbu ära kasutada põllumajanduses, kuna aeglaselt eralduvad nitraadid ei ole ohtlikud, vaid pigem heaks väetiseks.
Räbu ja keskkonnareostus
Räbu lisamine ehitusmaterjalidesse vähendab vajadust traditsiooniliste ehitusmaterjalide järele, kuid võib kaasa tuua negatiivseid aspekte. 2022. aastal avastasid Soome teadlased põhjuse, miks Oulu regioonis autode hammasrihmad ebatavaliselt kiiresti kulusid: asfaldisse lisatud räbu eritas abrasiivset tolmu. Selliste olukordade vältimiseks on oluline räbu nõuetekohane käitlemine, et vältida raskemetallide või muude saastavate elementide sattumist loodusesse.
Soome rahvusmuuseum
pisi|Soome rahvusmuuseum (2006) Soome rahvusmuuseum (soome keeles Kansallismuseo, rootsi keeles Nationalmuseum) on Soomes Helsingis aadressil Mannerheimintie 34 asuv rahvusmuuseum.
Muuseum avati 1893.
Muuseumi hoone projekteerisid Herman Gesellius, Armas Lindgren ja Eliel Saarinen.
Muuseumis on kuus temaatilist näitust:
Pierre de Coubertini medal
pisi|[[Éric Monnin oma medaliga]] Pierre de Coubertini medal on Rahvusvahelise Olümpiakomitee välja antav medal sportlasele, kes on olümpiamängudel üles näidanud erilist ausust ja spordimehelikkust. Harva on medalit antud ka sporditegelasele, kellel on olümpiamängudega seoses tähelepanuväärseid teeneid.
Valeri Osmokesku
Valeri Osmokesku (ka Valery; sündinud 16. juunil 1958 Narvas) on Eesti endine sõudja ja sõudetreener.
Pierre de Coubertini medal
Auhinda antakse välja 1964. aastast.
Valeri Osmokesku
Lõpetanud 1973. aastal Narva 9. Keskkoolis põhikooli ja 1977. aastal Narva Polütehnikumi ehitusteaduskonna.
Sõudmistreeninguid alustas 1975. aastal Narva Kalevi Spordikoolis Igor Popovi õpilasena, hiljem jätkas Jüri Kuruli ja Matti Killingu juhendamisel.
John Brown & Company
pisi|Laevade [[Kilkenny ja Queen Elizabeth 2 ehitus aastal 1967]] John Brown & Company oli Šotimaal Clydebankis asuv meretehnika- ja laevaehitusettevõte. See ehitas palju märkimisväärseid ja maailmakuulsaid laevu aastail 1851–1986.
Nikolai Štšolokov
pisi|320px|Nikolai Štšolokovi mälestusmärk [[Dnipros]]
Nikolai Anissimovitš Štšolokov (vene keeles Николай Анисимович Щёлоков; 26. november (vkj 13. november) 1910 Almazna, Jekaterinoslavi kubermang, Venemaa Keisririik – 13. detsember 1984 Moskva) oli Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelane, NSV Liidu siseminister (1966–1982).
Elukäik
Štšolokov lõpetas 1933. aastal Dnepropetrovski Metallurgia Instituudi. Aastatel 1935–1938 töötas ta Dnepropetrovski Metallurgiatehase martääntsehhi ülemana ja 1939–1941 Dnepropetrovski linna täitevkomitee esimehena. Dnepropetrovskis tutvus ta Leonid Brežneviga, kes tollal oli partei linnakomitee sekretär.
Štšolokov osales aastatel 1941–1945 teises maailmasõjas. Ta võitles 1941–1942 Lõunarinde sõjanõukogu operatiivgrupi koosseisus, 1942–1943 oli ta rinde tagalaülema asetäitja ja 1943–1945 diviisi (hiljem korpuse) poliitosakonna ülem.
Aastatel 1946–1951 oli Štšolokov Ukraina NSV-s ja 1951–1966 Moldaavia NSV-s juhtival partei- ja riigitööl (sealhulgas töötas 1965–1966 Moldaavia KP Keskkomitee teise sekretärina).
1966. aastal määrati Štšolokov NSV Liidu ühiskondliku korra kaitse ministriks (1968. aastast siseminister).
Juunis 1978 käis Štšolokov Eestis. Teda võõrustas liiduvabariigi parteijuht Johannes Käbin. Koos külastasid nad tolleaegset "näidismajandit" 9. mai kolhoosi Paide rajoonis.
Pärast Leonid Brežnevi surma (novembris 1982) sai uueks NLKP Keskkomitee peasekretäriks Juri Andropov, kes detsembris 1982 tagandas Štšolokovi siseministri ametikohalt.
Pärast ametist tagandamist
Veebruaris 1983 tegi enesetapu Štšolokovi abikaasa. Juunis 1983 arvati Štšolokov NLKP Keskkomitee koosseisust välja (oli Keskkomitee liige 1968. aastast). Novembris 1984 võeti Štšolokovilt armeekindrali auaste. Kuu hiljem heideti ta välja NLKP-st ja NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 12. detsembrist 1984 võeti temalt kõik talle varem antud riiklikud autasud (väljaarvatud sõjalised). Järgmisel päeval lasi Nikolai Štšolokov end jahipüssist maha. Ta maeti Vagankovo kalmistule.
Sõjaväelised auastmed
pisi|120px|[[Armeekindral (Nõukogude Liit)|Armeekindrali õlak]] Štšolokov naasis teisest maailmasõjast polkovniku auastmes. Siseministri ametis oleku ajal anti talle 1976. aastal armeekindrali sõjaväeline auaste (võeti ära 1984).
Solženitsõni kaitseks
1971. aastal kirjutas Štšolokov Leonid Brežnevile kirja "Solženitsõni küsimuses", milles ta hoiatas peasekretäri, et too ei kordaks vigu, mis tehti Boriss Pasternakiga, kelle romaani "Doktor Živago" keelati Nõukogude Liidus kirjastada.
Egon Ranneti näidendi keelustamine ja taaslubamine
1960. aastate lõpus võttis Moskva Väike Teater oma kavva Egon Ranneti näidendi "Kriminaaltango". Peaproovi ilmunud tollane kultuuriminister Jekaterina Furtseva vaatas esimese vaatuse küll lõpuni, kuid keelas seejärel selle näidendi näitamise üldse ära. Teatris viibis ka Brežnevi sõber siseminister Štšolokov. Erinevalt kultuuriministrist Štšolokov kiitis näidendit ja ütles, et selliseid teoseid on riigile vaja, need on miilitsale abiks. Pärast sellist avaldust andis Furtseva näidendi esitamiseks Väikeses Teatris küll loa, kuid teistele teatritele see õigus ei laienenud.
Tunnustus
pisi|120px|[[Bogdan Hmelnitski orden|Bogdan Hmelnitski 2. järgu orden]]
Vembu-tembumaa
alt=Vembu-Tembumaa värav|pisi|Vembu-Tembumaa Vembu-tembumaa on 2001. aasta juunis endise Kurtna Linnukasvatuse Katsejaama territooriumil avatud lõbustuspark.
1974. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused
XIII. Euroopa ujumise meistrivõistlused peeti „Stadionbadi” välibasseinis ja „Stadthallenbadi” siseujulas. Viin korraldas üritust teist korda pärast 1950. aasta võistlusi.
Esmakordselt on programmi lisatud kolm kujunujumise võistlust, mis toimusid Amsterdamis mõni päev enne võistluste algust Viinis (asjaolu, mida järgnevatel meistrivõistlustel ei juhtunud) ja kus kõik võidud läksid Suurbritanniale.
Ida-Saksamaa kordas eelmiste meistrivõistluste saavutust, võites kolmandiku kõigist medalitest, näidates erilist ülekaalu naiste ujumises. Kolmteist kuldmedalit võideti neljateistkümnest võimalikust. Naiste ujumises ületati 10 maailmarekordit, meeste kahe vastu.
200 m vabalt
Maailmarekord: 1.51,66 (1974) Tim Shaw, Euroopa meister 1970: 1.55,2 Hans Fassnacht, <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Maailmarekord: 3.54,69 (1974) Tim Shaw, Euroopa meister 1970: 4.02,6 Gunnar Larsson, <br style="clear:both;" />
1500 m vabalt
Maailmarekord: 15.31,85 (1973) Stephen Holland, Euroopa meister 1970: 16.19,9 Hans Fassnacht, <br style="clear:both;" />
200 m selili
Maailmarekord: 2.01,87 (1973) Roland Matthes, Euroopa meister 1970: 2.08,8 Roland Matthes, <br style="clear:both;" />
100 m rinnuli
Maailmarekord: 1.04,02 (1973) John Hencken, Euroopa meister 1970: 1.06,8 Nikolai Pankin, <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
Maailmarekord: 2.19,28 (1973) David Wilkie, Euroopa meister 1970: 2.26,0 Klaus Katzur, <br style="clear:both;" />
100 m liblikat
Maailmarekord: 54,27 (1972) Mark Spitz, Euroopa meister 1970: 57,5 Hans Lampe, <br style="clear:both;" />
200 m liblikat
Maailmarekord: 2.00,70 (1972) Mark Spitz, Euroopa meister 1970: 2.08,0 Udo Poser, <br style="clear:both;" />
200 m kompleksi
Maailmarekord: 2.07,17 (1972) Gunnar Larsson, Euroopa meister 1970: 2.09,3 Gunnar Larsson, <br style="clear:both;" />
400 m kompleksi
Maailmarekord: 4.30,81 (1972) Gary Hall, Euroopa meister 1970: 4.36,2 Gunnar Larsson, <br style="clear:both;" />
4x100 m vabalt
Maailmarekord: 3.26,42 (1972) David Edgar (52,69), John Murphy (52,04), Jerry Heidenreich (50,78), Mark Spitz (50,90) Euroopa meister 1970: 3.32,3 Vladimir Bure, Viktor Mazanov, Georgi Kulikov, Leonid Iljitšov <br style="clear:both;" />
4x200 m vabalt
Maailmarekord: 7.33,22 (1973) Robin Backhaus, Richard Klatt, Kurt Krumpholz, Jim Montgomery Euroopa meister 1970: 7.49,5 Werner Lampe, Olaf von Schilling, Folkert Meeuw, Hans Fassnacht <br style="clear:both;" />
4x100 m kompleksi
Maailmarekord: 3.48,16 (1972) Mike Stamm (57,97), Tom Bruce (1.04,22), Mark Spitz (54,28), Jerry Heidenreich (51,69) Euroopa meister 1970: 3.54,4 Roland Matthes, Klaus Katzur, Udo Poser, Lutz Unger <br style="clear:both;" />
100 m vabalt
Maailmarekord: 57,51 (1974) Kornelia Ender, Euroopa meister 1970: 59,6 Gabriele Wetzko, <br style="clear:both;" />
200 m vabalt
Maailmarekord: 2.03,56 (1972) Shane Gould, Euroopa meister 1970: 2.08,2 Gabriele Wetzko, <br style="clear:both;" />
800 m vabalt
Maailmarekord: 8.50,1 (1974) Jennifer Turrall, Euroopa meister 1970: 9.29,1 Karin Neugebauer, <br style="clear:both;" />
100 m selili
Maailmarekord: 1.04,43 (1974) Ulrike Richter, Euroopa meister 1970: 1.07,8 Tinatin Lekveišvili, <br style="clear:both;" />
200 m selili
Maailmarekord: 2.18,41 (1974) Ulrike Richter, Euroopa meister 1970: 2.25,5 Andrea Gyarmati, <br style="clear:both;" />
100 m rinnuli
Maailmarekord: 1.12,91 (1974) Renate Vogel, Euroopa meister 1970: 1.15,6 Galina Stepanova-Prozumenštšikova, <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
Maailmarekord: 2.37,89 (1974) Anne-Katrin Schott, Euroopa meister 1970: 2.40,7 Galina Stepanova-Prozumenštšikova, <br style="clear:both;" />
100 m liblikat
Maailmarekord: 1.02,31 (1973) Kornelia Ender, Euroopa meister 1970: 1.05,0 Andrea Gyarmati, <br style="clear:both;" />
200 m liblikat
Maailmarekord: 2.13,76 (1973) Rosemarie Kother, Euroopa meister 1970: 2.20,2 Helga Lindner, <br style="clear:both;" />
200 m kompleksi
Maailmarekord: 2.20,51 (1973) Andrea Hubner, Euroopa meister 1970: 2.26,6 Martina Grunert, <br style="clear:both;" />
400 m kompleksi
Maailmarekord: 4.57,51 (1973) Gudrun Wegner, Euroopa meister 1970: 5.07,0 Evelyn Stolze, <br style="clear:both;" />
4x100 m vabalt
Maailmarekord: 3.52,45 (1973) Andrea Eife, Andrea Hubner, Sylvia Eichner, Kornelia Ender Euroopa meister 1970: 4.00,8 Gabriele Wetzko, Iris Komar, Elke Sehmisch, Sabine Schulze <br style="clear:both;" />
4x100 m kompleksi
Maailmarekord: 4.16,84 (1973) Ulrike Richter, Renate Vogel, Rosemarie Kother, Kornelia Ender Euroopa meister 1970: 4.30,1 Barbara Hofmeister, Brigitte Schuchardt, Helga Lindner, Gabriele Wetzko <br style="clear:both;" />
3 m hüppelaud
Euroopa meister 1970: Franco Cagnotto, <br style="clear:both;" />
10 m torn
Euroopa meister 1970: Lothar Matthes, <br style="clear:both;" />
3 m hüppelaud
Euroopa meister 1970: Heidi Becker, <br style="clear:both;" />
10 m torn
Euroopa meister 1970: Milena Duchková, <br style="clear:both;" />
Veepall
Euroopa meister 1970: Anatoli Akimov, Aleksei Barkalov, Oleg Bovin, Aleksandr Dolgušin, Aleksandr Dreval, Vadim Guljajev, Leonid Osipov, Valeri Puškarjov, Aleksandr Šidlovski, Vladimir Semjonov, Vjatšeslav Skok, Vladimir Žmudski <br style="clear:both;" />
Permikomid
Permikomid on soome-ugri rahvas, Venemaa põlisrahvas. Nad räägivad permikomi keelt ja elavad Permikomi ringkonnas, Kirovi oblasti loodeosas ning mitmel pool Siberis Tjumeni oblastis. Nendest ida poole jääb permikomide üks etnograafiline rühm nn jaz’valased, keda on alles veel ehk mõnisada. Mõnisada on jäänud ka permikomide teise etnograafilise rühma esindajaid, nn züzdini (permi)komisid Kirovi oblastis. Vastavalt Venemaa 2010. aasta rahvaloenduse andmetele elas Venemaal 94 500 permikomi, sealhulgas endise Permi-Komi autonoomse ringkonna territooriumil 81 000 (umbes 69% kogu piirkonna elanikkonnast).
Veebruar 2020
Veebruar 2020, kroonika.
2020. aasta veebruar algas laupäeval ja lõppes 29 ööpäeva hiljem laupäeval.
Lenta.ru
pisi|Lenta.ru [[logotüüp]] Lenta.ru on üks juhtivaid Venemaa e-ajalehti. Ajalehe asutas 1999. aastal Anton Nossik. Ajalehe omanik on Rambler Media Group.
2014. aastal oli see sait veebiliiklusportaali Alexa.com järgi Venemaal vaadatavuselt 16. kohal.
Peatoimetaja on Aleksandr Belonovski.
Osmanite interreegnum
Esialgu olid võitluses edukaimad Süleyman ja İsa, kes said oma võimu alla Osmanite valdused vastavalt Euroopas (pealinnaga Edirnes) ja Aasias (pealinnaga Bursas). Tulevase Mehmed I võimu all olid esialgu vaid mõningad alad Kesk-Anatoolias, kuid tema positsioon paranes pärast Timuri surma 1405. aastal, misjärel tal õnnestus mitmed naaberemiraadid Anatoolias oma vasallideks teha. Samal aastal võitis ta ka İsat ja sai kõigi Osmanite Aasia-valduste valitsejaks. Järgnevatel aastatel toetas ta venna Musa võitlust Süleymani vastu Euroopas, kuni too 1411. aastal Süleymani võitis ja Edirne valitsejaks sai. Seejärel puhkes võimuvõitlus Musa ja Mehmedi vahel, milles viimane osutus edukamaks: 1413. aasta 5. juulil toimunud Çamurlu lahingus praeguse Bulgaaria aladel võitis ta Musat ja sai seejärel kõigi Osmanite valduste isandaks. Mehmedi võidule aitas olulisel määral kaasa see, et ta sõlmis liidu Bütsantsi keisri Manuel II-ga, kellega Musa oli konflikti sattunud ja Konstantinoopolit piiranud.
Siim Sinamäe
Ta on lõpetanud Kohila Gümnaasiumi, hiljem õppinud Tallinna Ülikoolis, lõpetamata ühtegi eriala.
Aastatel 2014–2017 kuulus portaali NIHILIST.FM toimetajate hulka.
Siim Sinamäe on välja andnud luulekogu "2000 & 1G-d. Väljamõeldud lood tõestisündinud inimestega" (2017). Portaalis NIHILIST.FM ilmunud tekstidest on ta koostanud kogumiku "NIHILIST.FM Final Cut" (2017).
Grossglockneri kõrgalpi maantee
thumb|
Grossglockneri kõrgalpi maantee (saksa: Großglockner-Hochalpenstraße) on kõrgeimalasuv sillutatud kurutee Austrias. See ühendab Brucki Salzburgi liidumaal Heiligenblutiga Kärntenis Fuscher Törli ja Hochtori kuru (2504 m) kaudu. Maantee on nimetatud Austria kõrgeima mäe Grossglockneri järgi. Maalilise marsruudina ehitatuna hinnatakse teekasutustasu läbimisega.
Kulg
thumb|left|Kaiser-Franz-Josefs-Höhe
Tee viib Bruckist Salzachi orus põhjapoolse Ferleiteni (Fuschi lähedal) tolliputka kaudu arvukate serpentiinidega Hochtori kurule, 1,5 km pikkuse hargnemiseta Fuscher Törlist (2428 m) Edelweißspitze vaatepunkti. Maaliline marsruut ületab Alpi veelahkme tunnelis ja kulgeb lõuna suunas piki teist haru, mis viib Glocknerhausi mägihütini ja Kaiser-Franz-Josefs-Höhe külastuskeskuseni (2369 m).
Populaarne vaatepilt sai nime Austria keisri Franz Joseph I ja tema naise Elisabethi visiidi järgi 1856. aastal. See pakub panoraamvaadet Pasterze liustikule, Grossglockneri massiivile, Glocknerwandile ja Johannisbergile loodes. Siit kulgeb tee allamäge lõunapoolse tolliputkani Heiligenbluti juures.
Ajalugu
thumb|Grossglockneri kõrgalpi maantee 1997. aasta sügisel thumb|right|Serpentiin tipu lähedal
Kui rühm Austria eksperte esitas 1924. aastal plaani maanteeks üle Hochtori (kõrgkuru), naeruvääristati neid ajal, kui Austrias, Saksamaal ja Itaalias oli vaid 154 000 eraautot, 92 000 mootorratast ja 2000 km asfaltteid. Austria oli kannatanud Esimese maailmasõja kaotuse katastroofiliste majandustulemuste tõttu, kahanenud seitsmendikuni keiserlikust suurusest, kaotanud oma rahvusvahelised turud ja kannatanud hävitava inflatsiooni käes.
Isegi 3-meetrise kruusatee tagasihoidlik disain koos möödasõidupunktidega tundus liiga kallis. Impulsi tee ehitamiseks, mille eesmärk oli avada viljatud Alpide orud motoriseeritud turismile, andis New Yorgi börsilangus 1929. aastal. See katastroof raputas vaesunud Austriat kohutava jõuga.
Kolme aasta jooksul vähenes majandustoodang veerandi võrra ja töötuse määr ulatus 26%-ni. Seejärel taaselustas valitsus Grossglockneri projekti, et anda tööd 3200-le (keskmiselt 520 000 töötu hulgast). Projekti laiendati 6 meetri laiuseni, et rahuldada "liigse rahvusvahelise liikluse" vajadusi – mida mõnitati üsnagi – uskudes, et aastas tuleb 120 000 külastajat. Riik kattis ehitamiskulud ja kasutajad pidid selle summa kinni maksma kasutustasuga.
Aasta hiljem 3. augustil 1935 avati Grossglockneri kõrgalpi maantee ning kasutati päev hiljem rahvusvahelise auto- ja mootorrattavõistluses.
Planeerijad olid arvestanud 120 000 külastajaga 1930. aastal, kuid maantee võlu turistide jaoks tõi 1938. aastal 375 000 külastajat 98 000 sõidukil. Pärast Teist maailmasõda võttis aega 1952. aastani, enne kui sõjaeelne rekord 412 000 külastaja ja 91 000 sõidukiga ületati. 1962. aastal ületas kuru 360 000 sõidukit ja 1,3 miljonit külastajat.
left|thumb|250px|Serpentiinid (Wilfried-Haslauer-Haus)
Felbertauerni maantee (1967) ja Tauern Autobahni (1975) avamine vähendas liiklust peaaegu 15 %, kuid muutis püsivalt ka Grossglockneri kõrgalpi maantee iseloomu: ainsast transalpiinsest maanteest üle 158 km Alpide peaaheliku Brenneri mäekuru ja Katschbergi kuru vahel ekskursioonimaanteeks valgalalt raadiusega umbes 130 km.
Glockneri maantee peegeldab ka inimeste materiaalset edasiminekut: algusaastatel moodustas mootorratas - kui vaese inimese auto – kuni veerandi liiklusest; 1955. aasta oli kõrgpunkt 47 500 mootorrattaga (26% liiklusest); 1968. aastal loendati vaid 2071 mootorratast. Mootorrataste arv Grossglockneri kõrgalpi maanteel kasvas 2003. aastaks üle 76 000.
Suurenenud külastajate arv tingis tee järkjärgulise ajakohastamise vajaduse pärast 1953. aastat laiusele 7,5 m, pöörderaadiusele 15 m 10 m asemel ning 4000 parkimiskohta 800 asemel ja aastane maht kuni 350 000 sõidukit.
Lumekoristus
1936. ja 1937. aastal kühveldas 350 meest 250 000 m³ lund keskmiselt 70 päevaga, et hoida vähemalt üks sõidutee rida vaba. Alates 1953. aastast on 5 Wallacki pöördsahka ja 12 GROHAG töötajat iga aasta aprillis koristanud maanteelt ja parkimisaladelt umbes 14 päevaga 600 000 – 800 000 m³ lund.
1937. aastal sai teed läbida ainult 132 päeva, kuid 1963. aastal sai teed läbida 276 päeva. Grossglockneri kõrgalpi maantee on tavaliselt avatud mai algusest oktoobri lõpuni.
thumb|600px|center|Panoraamvaade Grossglockneri kõrgalpi maanteele Kaiser-Franz-Josefs-Höhe lähedal (Tee laskub üle vasaku tipu, möödudes keskhoonetest ja keerates järve otsast allamäge mööda paremat kallast)
Giro d'Italia
Grossglocknerit on meeste Giro d'Italia läbinud seni kahel korral. Esimest korda oli 1971. aasta Giro d'Italia 17. etapil, võitis Pierfranco Vianelli. Sel ajal sai sellest esimene ja seni ainus Cima Coppi, mis asus väljaspool Itaaliat. Grossglockner esines teist korda 2011. aasta Giro d'Italia 13. etapil, võitis José Rujano.
Sevani poolsaar
thumb|Sevani poolsaar. Fotol on näha ka [[Sevanavanki klooster.]] Sevani poolsaar (armeenia keeles Սևանի թերակղզի; endine Sevani saar) on poolsaar Sevani järves Armeenias, Gegharkhunikhi maakonnas.
Poolsaare kõrgeim koht on 1950 meetrit merepinnast. Selle geograafilised koordinaadid on 38°20′30″N 43°02′07″E.
Stalini ajal alustati Sevani järve pinna langetamist, et saada juurde uut põllumaad. Kokku langes veetase umbes 20 meetrit ning saarest sai poolsaar. Selle lõunakaldale ehitati Armeenia Kirjanike Liidu külalistemaja. Idakaldal asub Armeenia presidendi suveresidents.
Kui tähtis on olla tõsine
pisi|Jäädvustus näidendi "Kui tähtis on olla tõsine" esmalavastusest aastal [[1895, vasakul Algernon Moncrieffi osatäitja Allan Aynesworth, paremal Jack Worthingi osatäitja Sir George Alexander]]
"Kui tähtis on olla tõsine" ("The Importance of Being Earnest"; täieliku pealkirjaga "The Importance of Being Earnest, A Trivial Comedy for Serious People") on Oscar Wilde'i näidend. Näidend esietendus 14. veebruaril 1895 Londoni St. Jamesi teatris.
Teosest on tehtud mitu filmi. Näiteks:
Krista Kirspuu
Krista Kirspuu (sündinud 22. juunil 1968) on eesti alpinist.
Ta on üks vähestest eesti naisalpinistidest, kes on tõusnud seitsmetuhandelise mäe tippu.
Mägironimine
2015. aasta veebruaris käis eesti alpinistide grupp järjekordselt Lõuna-Ameerika mandri kõrgeimat mäge vallutamas. Ligi 7000 meetri kõrgusele Andides asuvale Aconcagua tippu tõusis Krista Kirspuu koos kuue kaaslasega.
2016. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri Lenini mäele, mille käigus 9 eesti alpinisti tõusid 24. juulil tippu, teiste seas ka Krista Kirspuu.
Artsvašen
350px|right Artsvašen (armeenia Արծվաշեն, aserbaidžaani Başkənd) on küla Armeenias Gegharkhunikhi maakonnas, mis asub eksklaavina Aserbaidžaanis. Alates augustist 1992 on küla Aserbaidžaani vägede okupatsiooni all ja kuulub Gədəbəy rajooni.
Küla asutati 1845. aastal. 1873. aastal oli elanike arv 1015, 1926. aastal 2909, 1939. aastal 4280, 1959. aastal 4112, 1970. aastal 3368 ja 1979. aastal 2771. 1992. aastal sunniti armeenlased lahkuma ja küla asustati aserbaidžaanlastega.
Kvartal (metsandus)
Kvartal on sihtide, teede, kraavide, ojade, jõgede või muude joonobjektidega eraldatud metsaosa.
Eestis kehtivate metsakorralduse reeglite järgi jagatakse riigimets kvartaliteks. Erametsade kvartaliteks jagamine pole kohustuslik.
Kaitsealadel metsa hooldustööd sageli peatatakse, mille tagajärjel kvartalisihid kasvavad kinni ja metsa jaotus kvartaliteks aastate jooksul kaob. Mõnikord kaitsealadel ka planeeritult metsastatakse kvartalisihte, teid ja radasid, et vähendada metsaala killustatust.
Vene NFSV rahvakunstnik
pisi|Aunimetusega kaasas käinud medal Vene NFSV rahvakunstnik (vene keeles Народный артист РСФСР) oli Vene NFSV aunimetus loomeinimestele nende tähelepanuväärsete saavutuste eest. Aunimetuse saajale anti ka asjakohane medal.
Aunimetust anti välja 10. augustist 1931.
Aunimetuse järglane on aastast 1992 välja antav aunimetus Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik.
Elio Di Rupo
pisi|Elio Di Rupo (2003) pisi|Elio Di Rupo (2012) pisi|Elio Di Rupo autogramm (2011) Elio Di Rupo (sündinud 18. juulil 1951 Hainaut' provintsis Morlanwelzi vallas Morlanwelz-Mariemontis) on itaalia päritolu prantsuskeelne Belgia poliitik. Ta oli 6. detsembrist 2011 kuni 11. oktoobrini 2014 Belgia peaminister.
Alates 13. septembrist 2019 on ta Belgia suurima haldusüksuse Valloonia peaminister.
Ta oli alates 16. septembrist 1999 kuni peaministriks saamiseni 6. detsembril 2011 ning on alates 22. juulist 2014 prantsuskeelse Sotsialistliku Partei esimees.
Elio Di Rupo on lõpetanud Mons-Hainaut' ülikooli. Tal on doktorikraad keemias.
Aastatel 1987–1989 oli ta parlamendi alamkoja liige, 1989–1991 Euroopa parlamendi liige, seejärel kuni 1995. aastani senati liige ja pärast seda kuni 2000. aastani uuesti alamkoja liige. Aastatel 1992–1994 oli ta Valloonia haridusminister (aastast 1993 ka audiovisuaalsete kunstide minister), seejärel 23. jaanuarist 1994 kuni 23. juunini asepeaminister ning kommunikatsiooni- ja riigiettevõtete minister Jean-Luc Dehaene'i esimeses valitsuses ja 23. juunist 1995 kuni 12. juulini 1999 Belgia asepeaminister ning majandus- ja telekommunikatsiooniminister Jean-Luc Dehaene'i teises valitsuses, 15. juulist 1999 kuni 4. aprillini 2000 ja 6. oktoobrist 2005 kuni 20. juunini 2007 oli ta Valloonia peaminister. Alates 8. oktoobrist 2000. aastast on ta Monsi linnapea.
Ta oli esimene avalikult homoseksuaalne Euroopa Liidu riigi valitsusjuht. .
Lapsepõlv ja õpingud
Elio Di Rupo sündis 18. juulil 1951 Morlanwelz-Mariemontis. Tema itaallastest vanemad olid kolinud Belgiasse 1947. aastal Itaalia ja Belgia vahelise lepingu raames. Tema perekond on pärit Abruzzo maakonnast San Valentino in Abruzzo Citeriore vallast. Juulis 1952 hukkus tema isa autoõnnetuses. Ema kasvatas üksinda seitset last. Vaese perekonna laps sai varakult aru, et saab oma tuleviku rajada ainult haridusele. Ta sai Monsi Ülikoolist doktorikraadi keemias. Hiljem oli ta selles ülikoolis haldusnõunik.
Õpingute ajal hakkas noorel Elio Di Rupol kujunema poliitiline teadlikkus. Hiljem astus ta Sotsialistlikku Parteisse, mis tema sõnul vastas tema sotsiaalse õigluse ja indiviidi vabaduse ideaalidele.
Isiklik elu
Di Rupo nimetanud end ateistiks, ratsionalistiks ja vabamüürlaseks.
Ta räägib vabalt itaalia, prantsuse ja inglise keelt. Pärast peaministriks saamist on tema hollandi keele oskus mõnevõrra paranenud.
1996. aastal süüdistati Elio Di Rupot Dutroux' kohtuasja taustal pedofiilias; süüdistus osutus alusetuks. 1996. aastal küsisid tänaval jälitanud ajakirjanikud De Rupolt, kas ta on gei. Ta vastas: "Jah. Mis siis?" Di Rupo rääkis avalikult oma homoseksuaalsusest. Belgias oli ta üks esimesi kõrgetasemelisi poliitikuid, kes seda tegi. .
De Rupo on esimene iseseisva riigi valitsusjuht, kes on avalikult gei, ja Jóhanna Sigurðardóttiri järel teine valitsusjuht, kes on avalikult homoseksuaalne.
Vene NFSV teeneline kunstnik
pisi|Aunimetusega kaasas käinud medal Vene NFSV teeneline kunstnik (vene keeles Заслуженный артист РСФСР) oli Vene NFSV aunimetus artistidele (nende seas näitlejad, heliloojad, muusikud) nende tähelepanuväärsete saavutuste eest. Aunimetuse saajale anti ka asjakohane medal.
Aunimetust anti välja 10. augustist 1931. Noorimalt on selle saanud balletiartist Mihhail Barõšnikov (1973. aastal 25-aastaselt).
Arenbergi hertsogkond
Arenberg, ka Aremberg või Ahremberg, oli ajalooline krahvkond, vürstkond ja lõpuks hertsogkond, mis paiknes tänapäevasel Saksamaal. Arenbergi hertsogid jäid tähtsaks Belgia aristokraatlikuks perekonnaks.
Vene NFSV teeneline kunstnik
Aunimetuse järglane on aastast 1992 välja antav aunimetus Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.
Arenbergi hertsogkond
Ajalugu
Esmamainitud 12. sajandil, sai see nime Arembergi küla järgi Ahri kõrgustikul tänases Rheinland-Pfalzis.
1549–1576
Aremberg oli algselt krahvkond. Sellest sai Saksa-Rooma riigi osariik aastal 1549, ülendati vürstkonnaks aastal 1576 ja lõpuks hertsogkonnaks aastal 1645.
1789
Arenbergi hertsogite territoriaalsed valdused varieerusid aegade jooksul. 1789. aasta paiku paiknes hertsogkond Eifeli piirkonnas Reini läänekaldal ja koosnes muu hulgas Arembergist, Schleidenist ja Kerpenist.
Kuid kuigi hertsogkond ise oli Saksamaal, olid Arenbergi hertsogite vürstlikud maad 15. sajandist tänases Belgias.
1798
Pärast seda, kui prantslased okupeerisid 1798. aasta paiku Reini läänekalda (vaata Campo Formio rahu ja Lunéville'i rahu), sai Arenbergi hertsog uusi maid: Vest Recklinghauseni krahvkond, Meppeni krahvkond ja Dülmeni isandkond.
1810
Arenberg ühines Napoleoni Reini Liiduga, kuigi see ei hoidnud ära mediatiseerimist aastal 1810, kui Prantsusmaa annekteeris Dülmeni ja Meppeni ning Bergi hertsogkond annekteeris Recklinghauseni.
1814
Pärast Napoleoni kaotust aastal 1814 ja Reini Liidu laialisaatmist jaotati endise Arenbergi territooriumid Preisi kuningriigi ja Hannoveri kuningriigi vahel. Nii Preisimaal kui ka Hannoveris said hertsogid kuningale alluvateks kohalikeks peerideks.
1826
Aastal 1826 nimetati Arenbergi territoorium Hannoveris Arenberg-Meppeni hertsogkonnaks. Arenberg-Meppeni pindala oli 2195 km² ja seal elas 56 700 inimest. Recklinghauseni krahvkonna pindala Preisimaal oli 780 km² ja seal elas 64 700 inimest.
Arenbergi hertsogid jäid tähtsaks Belgia aristokraatlikuks perekonnaks. Valitseva hertsogi otsest perekonda kutsutakse nominaalse Arenbergi vürsti tiitliga. Hertsogipere põlvneb isapoolselt Ligne aadlisuguvõsast.
Arenbergi mets paikneb Kirde-Prantsusmaal ja on kuulus oma munakiviteede poolest, mida kasutab klassikaline maanteesõit jalgratastel Paris–Roubaix. Piirkonnas toimus minevikus ulatuslik kaevandamine.
Arenbergi krahvid (1117–1576)
Jagunemine Arenbergiks ja Rochefortiks
Arenbergi hertsogid (1645–1810)
Mediatiseeriti aastal 1810
Katrin Merisalu
pisi|Katrin Merisalu Kaukaasias 2010 Foto: Jaan Künnap Katrin Merisalu (sündinud 23. juunil 1968) on eesti alpinist ja filmilooja.
2023. aastal tõusis ta ka Džomolungma (8848 m) tippu.
Mägironimine
2015. aasta veebruaris käis eesti alpinistide rühm järjekordselt Lõuna-Ameerika mandri kõrgeimat mäge vallutamas. Ligi 7000 meetri kõrgusele Andides asuva Aconcagua tippu tõusis Katrin Merisalu koos kuue kaaslasega.
Sama aasta juulis ronis ta eestlaste rühmaga Alpides eesmärgiga tõusta Matterhorni (4477 m) tippu. Teel tippu sattus rühm kivivaringu alla. Suuremad kivid lendasid neist üle, kuid väiksemad põhjustasid kivitabamusi. Rühm jätkas küll tõusu, kuid Carelli hütis Merisalu enesetunne halvenes. Otsustati ta evakueerida. Nelja tunni pärast viis kopter ta alla.
2016. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri Lenini mäetippu, mille käigus üheksa eesti alpinisti tõusis 24. juulil tippu, teiste seas ka Katrin Merisalu.
2022. aastal juhtis ta 8-liikmelist ekspeditsiooni Denali (6190 m) tippu. Tippu jõuti kogu meeskonnaga üheaegselt. See oli Eesti alpinismi ajaloo esimene täielikult õnnestunud ekspeditsioon mandri kõrgemasse tippu.
Film
Ta on dokumentaalfilmide "Teel Leninile" ja "Valgele mäele" autor (operaator-stsenarist).
Arriach
Arriach (sloveeni: Arjoh) on vald Austria Kärnteni liidumaa Villachi maaringkonnas.
Vallaosad on Arriach, Innerteuchen, Laastadt ja Sauerwald.
Ajalugu
Ovriachi kihelkonda on esmamainitud 1207. aasta dokumendis. Varauusajal oli kõrvaline piirkond krüptoprotestantismi keskus Kärnteni hertsogkonnas. Tänapäevane vald moodustati 1850. aastal; Sauerwaldi vald liideti 1898. aastal.
Religioon
2001. aasta rahvaloenduse järgi olid 68,8% rahvastikust protestandid, mis on kõrgeim osakaal kõigi Kärnteni omavalitsuste kohta. Seega on Nelja evangelisti kihelkonnakirik, 1903. aastal püstitatud uusgooti stiilis hoone, suurim protestantlik kirik peamiselt katoliiklikus Kärntenis. See asub endise 'palvemaja' (Bethaus) kohas ja on ehitatud pärast Sallivuspatendi väljaandmist Habsburgist keisri Joseph II poolt 1781. aastal. Veelgi enam, Arriachi vapil on kujutatud armulaua karikat ja Lutheri roosi.
Väiksem 1200. aasta paiku püstitatud ja mitu korda ümber ehitatud Filippusele ja Jaakobusele pühitsetud katoliiklik kihelkonnakirik seisab naabruses. Arriachis on ka mitu ajaloolist maalähedast palkmaja, mis on üsna heas seisukorras säilinud.
Soojus­kandja
Soojuskandja on suvalises agregaatolekus aine, millega soojus mingisse süsteemi sisestatakse, seal edastatakse või sealt väljastatakse. Soojuskandjana kasutatakse vett, freoone, põlemisgaase, vedelaid metalle (leelismetalle), keraamilisi materjale ning orgaanilisi ja räniorgaanilisi ühendeid.
Marie Saame
Ta on üks vähestest eesti alpinistidest, kes on tõusnud mitme kaheksatuhandelise mäe tippu.
Haridus
Marie Saame lõpetas 2008. aastal Tallinna Muusikakeskkooli, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemiast sai ta viiuli erialal 2012. aastal bakalaureusekraadi ja 2014. aastal magistrikraadi. 2019. aastal lõpetas ta kasvatusteaduste magistrina Tallinna Ülikooli ja 2020 Schola Cantorum Basiliensise fiidli erialal magistrina.
Mägironimine
2016. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri Lenini mäetipule, mille käigus Kalle Kiiranen, Allan Sülla ja Marie Saame tõusid 3. augustil tippu. Retke Leninile korraldas Kunnar Karu Nipernaadi Matkaklubist. Tõusu juhtis grupijuht Zoli Pal. Marsruudi raskuskategooria Vene süsteemi järgi oli 5A. . Marie Saame on teine eesti naine kaheksatuhandese mäe tipus (Gasherbrum II, 2021) ja esimene eesti naine kaheksatuhandese mäe tipus ilma lisahapnikuta.
William Collins Whitney
William Collins Whitney (5. juuli 1841 Conway Massachusettsi osariik – 2. veebruar 1904 New York New Yorgi osariik) oli Ameerika Ühendriikide poliitiline juht ja finantseerija ning Whitney suguvõsa silmapaistev järeltulija. Ta töötas aastatel 1885–1889 president Grover Clevelandi esimeses administratsioonis mereväe sekretärina.
Toimimisvõrgu teooria
Toimimimisvõrgu teooria on sotsiaaluuringutes kasutatav vaade. Selle kohaselt jääb reaalsuse seletamine kontseptide ja nende vahekordade kaudu ülelihtsustatuks, samaaegselt  tuleb vaadelda ka reaalseid inimesi ja asju ning nende suhteid. Seda vaadet nimetataks ka "materialislik-semiootiliseks" meetodiks.
Tuntumad esindajate seas on Pariisi Mäe Instituudi sotsioloogia professor Michel Callon (s. 1945), prantsuse filosoof ja sotsioloog Bruno Latour (s. 1947), inglise sotsioloog John Law (s. 1946).
Eesti keeles on ilmunud Bruno Latour raamat "Me pole kunagi olnud modernsed ". tõlkija Anti Saar. Selle raamatu teemal on avaldanud Eik Hermann "Mitmikajastu vaimud ja kohalik konnatiik", Looming, August 2019.
Akadeemias on Silver Rattasepa tõlgitud "Miks on kriitikal toss väljas? Tõsiasjadest hooleasjadeni", Akadeemia 2020, 2.
Břeclav
Břeclav (saksa keeles Lundenburg, ungari keeles Leventevár) on linn Tšehhis Lõuna-Morava maakonnas, Břeclavi ringkonna halduskeskus. Břeclav asub Dyje jõe ääres, Austria piiri lähedal, Slovakkia piirist 10 km kaugusel ja Brnost ligikaudu 52 km lõunas.
René Laane
René Laane (sündinud 30. juunil 1977 Paides) on Eesti kaitseväelane, ettevõtja, mentor ja sportlane. alt=René Laane on Fitlap OÜ omanik, mentor ja investor|pisi|René Laane Endise Eesti kaitseväelase ja sportlasena on ta tervislike eluviiside propageerija.
Teenistus Eesti Kaitseväes
alt=René Laanele nooremleitnanti auastme andmine ja Kaitseväe akadeemia lõpetamine 2003. aastal|pisi|René Laanele nooremleitnandi auastme andmine 2003. aastal
René Laane teenis Eesti Kaitseväes aastatel 1995–2008.
Sport
alt=Endine poksija ja ja jõutõstja René Laane|pisi|Endine poksija ja jõutõstja René LaaneRené Laane on tegelenud tugevalt spordiga alates algklassidest peale.
Muusikatööstus
Muusikatööstus on tööstusharu, mis tegeleb muusikateoste, muusikasalvestiste ja kontsertesituste müümisega.