Vabaduse_filosoofia
Peatükk I. Filosoofia ja religioon
Vanaajal oli filosoofia toit religioosne. Filosoofia oli elu funktsioon ja elu oli orgaaniliselt religioosne. Sellel põhines Herakleitose ja Pythagorase filosoofia tarkus. Sellepärast oligi Sokratese-eelses filosoofias nii palju tervet realismi, oli hea primitivism, oli tunda maa lõhna. Ja Platoni tarkus on võib-olla seotud pühitsusega Eleusise müsteeriumidesse. Kirikuisad ja keskaja müstikud olid pühendatud kristluse saladustesse. Ilma pühitsuseta religioossetesse saladustesse ja osasaamiseta religioossetest salasustest ei ole toitu; teadmine muutub kuivaks ja abstraktseks, lahkneb elavast olemisest. Kogu uusaja filosoofia alates René Descartesist ja lõpetades uuskantiaanlusega eitab pühenduse ja osasaamise vajalikkust teadmise saamiseks, ja sellepärast olemise saladused ja elu salasused sulguvad filosoofiale. Filosoofia pole enam sakramentaalne nagu antiik- ja keskajal, ta on ilmalikustunud ning muutunud armuta politseifilosoofiaks. Puhtpolitseifilosoofia geniaalse näite andis Kant. Poitseifilosoofial on seos politseiriigiga, sekulariseerunud ühiskonnaga. Pühast gnoosisest on filosoofia muundunud abstraktse mõtte politseikorraks, kaitseks, linnavõimuks, millelt küsitakse luba ühe või teise asja rajamiseks mõtte ja tunnetuse riiki. Gnoseoloogia toimib ja teadvustab end politseina. Politseifilosoofia kaotab saatuslikult sideme elu juurtega, nagu politseiriikki; politseifilosoofial puudub realism ja ta muudab olemise kummituseks. Ainult sakramentaalne filosoofia saab olla elu orgaaniline funktsioon, politseifilosoofia on mehaaniliselt äralõigatud, abstraktselt surnud osa. Sellepärast filosoofia ongi ummikusse jooksnud, sellepärast tundubki tema kriis nii väljapääsmatu, et ta on lahti öelnud kõigist olemise saladusse pühitsuse vormidest ja filosoof on muutunud preestrist politseinikuks. Filosoofia peab naasma pühamusse ning üles leidma kaotatud realismi, saama uuesti pühitsuse elu saladustesse. Küsimus pole mitte selles, kas filosoofia peab olema autonoomne ja vaba, vaid selles, kas autonoomne ja vaba filosoofia peab vabalt teadvustama religioosse toidu, religioosse kogemustäiuse vajadust. Religioon saab läbi ilma filosoofiata, tema allikad on absoluutsed ja eneseküllased, kuid filosoofia ei saa läbi ilma religioonita, religioon on talle vajalik kui toit, kui elava vee allikas. Religioon on filosoofia eluline alus, religioon toidab filosoofiat reaalse olemisega. Filosoofia ei saa pretendeerida sellele, et ta on kõik, ta ei saavuta kõikainsust, nagu väitis Hegel, ta jääb alati eriliseks orgaaniliselt (mitte mehaaniliselt) allutatud sfääriks. Vladimir Solovjov tekitas arusaamatuse, andes ajendi arvata, et on võimalik filosoofiliselt universaalne süntees, kõikainsuse filosoofiline saavutamine. Siin on Solovjovis tunda hegeliaanluse röhitsust ja kalduvust gnostilisele ratsionalismile. Kõik olla saab ainult religioon, mitte filosoofia, ainult religioosselt võib saavutada universaalse sünteesi ja kõikainsuse. Filosoofia saab olla vaid religioosse elu orgaaniline süntees. Esimesed slavofiilid, Ivan Kirejevski ja Aleksei Homjakov, teadvustasid Vladimir Solovjovist selgemini, et üksnes religioosselt, mitte filosoofiliselt, üksnes elu täiuses, mitte gnoosises on saavutatav universaalne süntees, kõikainsus, sest nad olid ratsionalismist vabamad. Ent religioosne süntees ei saa olla antud alles lõpus, alles analüütilis-diferentseeriva protsessi tulemusena, ta on antud ka alguses, antud kõikide elanute ja elavate jaoks, antud tõena, mida hoiab universaalne Kirik, kui vana aja tarkus.