cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grimoire
Grimoire on sortsi nõiaraamat, kus on kirjas võlujookide retseptid, kombetalituste kirjeldused ning maagilised sümbolid ja kujutised. Niisugused raamatud on iidsed ja haruldased ning tekstid sageli salakirjas, sest aegade jooksul on salakunst olnud paljudes riikides keelu all ning selle harrastajaid karistati sageli surmanuhtlusega.
Kõrgessaare valla vapp
Vapp kinnitati 21. juunil 1994 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui Kõrgessaare vald ühines Kärdla linnaga. Uue valla nimeks sai Hiiu vald ning kasutusele võeti Hiiu valla vapp.
Batomeeter
Batomeeter on harilikult silindrikujuline ja valmistatud metallist või keemiliselt inertsest plastist.
Kõrgessaare valla vapp
Vapi kirjeldus
Vapikilbi sinise välja jagab hõbedane põlvjaotus, millest kasvab välja kolm risti. Kilbi alaservas kaks sinist lainelist joont.
Batomeeter
Batomeetri töömehhanism seisneb selles, et vette lastud riist sukeldatakse soovitud sügavusele ja seejärel lastakse mööda nööri (trossi) alla viht, mis batomeetri nii ülevalt kui ka alt üheaegselt suleb.
Kõrgessaare valla vapp
Põhjendus
Vapi kujunduses arvestatud aspektid: Kõrgesaar poolsaar, legendiga seotud Ristimägi, Reigi kirik.
Batomeeter
Batomeetrite tüüpe on palju. Neist tuntumaid on näiteks rosettbatomeetrid.
Batomeetriga saab muu hulgas veekogust võtta füto- ja zooplanktoni proove.
Joan Robinson
Joan Violet Robinson (neiupõlvenimi Maurice; 31. oktoober 1903 – 5. august 1983) oli inglise majandusteadlane.
1926. aastal abiellus Joan majandusteadlase Austin Robinsoniga. Neil sündis kaks tütart.
Peamised tööd
pisi|vasakul|Joan Robinson 1920. aastatel
Elutabel
Elutabel ehk suremustabel ehk demograafiline tabel on suremusprotsessi arvmudel, mis kujutab põlvkonna arvulist vähenemist eluea jooksul.
Elutabelis esitatud uuritavaid tunnuseid võib olla palju, kuid harilikult on selle olulisimateks elementideks uuritava populatsiooni ellujäämus ja viljakus.
Populatsioonibioloogia elutabelites kujutatakse sageli ka populatsiooni struktuuri ja dünaamikat vanuserühmade kaupa. Enamasti koostatakse need üksnes emaste kohta.
Rüoliit
thumb|Rüoliiditüki poorne ehk [[Vesikulaarne tekstuur|vesikulaarne pind]] thumb|[[Kvartsi ja kaaliumpäevakivi fenokristallidega porfüürilise struktuuriga rüoliit ehk kvartsporfüür ]] Rüoliit (vanakreeka keeles ῥύαξ 'vool' + λίθος 'kivi') on tardkivim, happelise (ränirikka) koostisega purskekivim. Vastavalt TAS-diagrammile peab rüoliit sisaldama vähemalt 69% ränidioksiidi.
Keemiliselt koostiselt on rüoliit ja graniit sama koostisega kivimid. Erinevus on struktuuris: graniit süvakivimina on jämedakristalliline (faneriitne), rüoliit purskekivimina aga peenekristalliline. Koostiselt sarnanevad rüoliidiga pimss ja obsidiaan.
Rüoliidi kõige levinumad lisamineraalid on biotiit ja küünekivi.
Rüoliidi pind võib olla kas klaasjas, afaniitne või porfüüriline, kuid ta on tihti vesikulaarse tekstuuriga ehk sisaldab palju väikseid tühimikke. See tuleneb sellest, et ränirikka koostisega kivimid on väga suure sisehõõrdega (viskoossed), mistõttu ei vabasta nad gaase kuigi hõlpsasti. Tühimikud ongi avad, mille sisse on kogunenud magmast vabanenud gaas. Tekstuuri tõttu on ka rüoliidi murdejälg ebaühtlane, krobeline.
Rüoliit koosneb peamiselt kvartsist, leelispäevakivist ja plagioklassist (vt QAPF-diagramm). Ta on suure kvartsi- ja kaaliumpäevakivisisalduse tõttu heledat värvi. Levinud on valged, punakad, hallid, rohekad ja pruunikad toonid. Porfüürilise rüoliidi korral esineb peenes põhimassis jämedamaid fenokristalle.
Kuna rüoliit sisaldab eriti palju räni ning vähe rauda ja magneesiumi, siis moodustab rüoliit sulades eriti viskoosseid ja väga polümeriseerunud laavasid. Rüoliiti võib sageli kohata bretšades, nekkides ja daikides.
Mõned rüoliidid on vesikulaarse struktuuriga pimsid. Need tekivad siis, kui purse toimub vee all.
Paljud rüoliidilademed on plahvatusohtlikud ning võivad sisaldada tefrat, tuffi või ignimbriiti.
Keskmise ilma veesisalduseta rüoliidi koostis oksiidsel kujul massiprotsentides on järgmine: Arvud on keskmistatud 670 analüüsitud rüoliiditüki alusel.
thumb|Rüoliit [[Polarisatsioonimikroskoop|mikroskoobi all. Vulkaaniline klaas on kristalliseeruma hakates moodustanud sfäroliitse struktuuriga kogumikke. Vesiikuleid katavad sekundaarse tekkega kvartsi mikrodruusid. Peamised fenokristallid on kvarts ja kaaliumpäevakivi]] Nimetuse "rüoliit" võttis kasutusele saksa rännumees ja geoloog Ferdinand von Richthofen pärast oma ekspeditsioone Kaljumäestikku 1860. aastatel.
Rüoliiti kasutatakse teekatteks ja ehitusel.
Abdullah Suriosubroto
pisi Abdullah Suriosubroto (1878 Semarang – 1941 Yogyakarta) oli Indoneesia kunstnik. Ta maalis maastikumaale.
Abhaasia valitsejate nimistu
Abhaasia Kuningate nimistu (gruusia აფხაზთა მეფეთა დივანი, Ap'xazta mep'eta nimistu, on tõlgitud Abhaasia Kuningate kroonikast) on dokument, mis on koostatud keskaegses Gruusia keeles 10. või 11. sajandil. Euroopasse jõudis eeltoodud dokument 15. sajandil. Teksti esmauurija ja avaldaja olid Gruusia õpetlane Ekvtime Takaišhvili. Dokument on tõlgitud ka inglise ja vene keelde.
Nimekirjas on loetletud 22 järjestikust valitsejat Anosest kuni Bagrat III. Neile on omistatud tiitel "kuningas" (gruusia keeles mepe), kuigi aastani 780 määrasid sealseid võimumehi Bütsantsi valitsejad. Kaks Shavliani (878–887) klanni kuulunud kuningat on nimistust välja jäetud, kuna ilmselt oli tegemist usurpaatoritega.
Nimed on toodud vastavalt esialgsele transliteratsioonile. Esimeste Abhaasia valitsejate valitsemise daatumid jäävad oletuslikeks. Need on märgitud toetudes vürst Kirill Tumanovi ja teiste kaasaegsete oletustele.
Seire
pisi|Nahkhiire vanuse määramine nahkhiirte riikliku seire käigus Seire (ka monitooring ) on millegi muutuste pidev jälgimine (vaatlus) mingi ajavahemiku jooksul.
Kõige sagedamini peetakse "seire" all silmas loodusseiret või sellele lähedast keskkonnaseiret. Seire liikide hulgas on ka:
Šemõšeika rajoon
Šemõšeika rajoon (vene Шемышейский район) on haldusüksus Venemaal Penza oblastis. Keskus on Šemõšeika alev. Pindala 1587 km².
Rajooni läbib Uza jõgi.
Elanikke on 18 200 (2005), neist 57,2% on mordvalased, 33,8% venelased ja 7,8% tatarlased. Rajoonis on 39 asulat. Põhiline tegevusala on põllumajandus.
Apaščia
Apaščia on jõgi Leedus, Mēmele vasakpoolne lisajõgi. Jõgi voolab Leedu põhjaosas. Jõe pikkus on 88 km ja valgla on 893 km².
Apaščia algab Rokiškise rajoonist Pandėlysi linna lähistelt ning läbib Kilučiai ja Širvėna järve. Širvenasse voolab ka Agluona. Jõe kaldal asuvad Kupreliškise ja Nemunėlio Radviliškise alev ning Biržai linn. Sängi laius on Biržai all 5–7 meetrit, alamjooksul 10–20 meetrit. Minimaalne vooluhulk jões on 1 m³/s, maksimaalne 175 m³/s.
Abdullah bin Abdulkadir Munshi
Abdullah bin Abdulkadir Munshi (1796 Melaka (praeguse Malaisia alal) – 1854 Jiddah) oli malai kirjanik.
Apaščia
Jõe järgi on nime saanud siluri Apaščia kihistu.
Latgale
Latgale (latgali keeles Latgola) on Läti ajalooline ja etnograafiline piirkond riigi idaosas.
Ajalugu
Muinasaegne latgalite asuala jäi liivlaste ja seelide aladest itta, ulatudes Velikaja jõeni. Latgalite läänepoolne asuala jagunes 13. sajandi alguses teadaolevalt Tālava ja Adzele maa(konda)de (läti keeles zemes) ning Koknese (koos seelide ja idaslaavlastega) ja Jersika vürstiriikide vahel. Tālava, Adzele, Koknese ja umbes pool Jersikast asusid praeguse Vidzeme alal.
Tänapäevane Latgale hõlmab Vana-Liivimaa Aiviekste-Pededze ja Daugava jõest idas asuva ala, mis pärast 17. sajandi Rootsi-Poola sõdasid jäi Rzeczpospolita koosseisu, Liivimaa vojevoodkonnana. thumb|right|350px|Latgale, [[Rzeczpospolita Liivimaa vojevoodkonnana]] thumb|right|350px|Latgale [[Venemaa Keisririik|Venemaa keisririigi Vitebski kubermangus, 1821. aastal.]] Esimese Poola jagamise tagajärjel 1772. aastal läks Latgale, kunagile Poola Liivimaa vojevoodkond, Dvinski provintsina Venemaa keisririigi, algselt Pihkva kubermangu ja hiljem Vitebski kubermangu koosseisu. Vitebski kubermangu koosseisus olid Latgale alad 1777. aastast jaotatud maakondadesse Dvinski (Daugavpilsi) (Двинский (Даугавпилсский)), Rēzekne (Режицкий (Резекненский)) ja Ludza (Люцинский (Лудзенский)) maakonnad. Kuna alad asusid väljaspool Balti erikorraga Läänemere kubermangude territooriumi, kasutati haldusüksuste kohta Venemaa sisekubermangudega analoogselt nimetust ujezd ehk maakond.
Latgales räägitakse läti keelest mõnevõrra erinevat latgali keelt. Poola võimu ajal toimunud vastureformatsiooni tulemusena valitseb seal katoliku usk. Latgale on ka vene õigeusu vanausuliste asumispiirkond Lätis.
Rokiškise rajoon
Rokiškise rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Panevėžysi maakonna aladel. Rajooni pindala on 1807 km². 2014. aasta seisuga elas seal 32 754 inimest. Rajoon piirneb põhjas Lätiga.
Latgale
Ajalugu
Sellele piirkonnale on iseloomulik põllumajanduse suur osatähtsus majanduses, eakate suur osakaal (noored on asunud Riiga) ning keskmisest väiksem lätlaste osakaal rahvastikus.
Sadul (täpsustus)
Sadul on eesti keeles mitmetähenduslik sõna:
Rokiškise rajoon
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Juodupė, Jūžintai, Kamajai, Kazliškise, Kriaunose, Obeliai, Pandėlysi, Panemunėlise vald ja Rokiškise maavald, lisaks on valla staatusega veel Rokiškise linn.
Latgale
Ajalugu
Latgale oli kuni 1918. aastani võrreldes teiste Läti aladega mahajäänum piirkond. Liivimaa ja Kuramaa kubermangust eristas teda madalam kirjaoskuse tase – maakonniti 47–53% Liivimaa 93–96% ja Kuramaa 85–92% vastu. Pärisorjus kaotati Latgales alles 1861 (Kuramaal 1817, Liivimaal 1819). Pärast Läti Vabariigi loomist tekkisid tingimused arengu ühtlustamiseks.
Rokiškise rajoon
pisi|tühi|Rokiškise rajooni omavalitsused
Halduskeskus on Rokiškise linn. Teised tähtsamad asulad on Obeliai ja Pandėlysi linn ning Čedasai, Duokiškise, Juodupė, Jūžintai, Kamajai, Panemunėlise, Panemunise, Salose ja Suvainiškise alev. 2011. aasta seisuga olid elanikest 92,63% leedulased, 5,75% venelased, 0,38% poolakad, 0,26% ukrainlased, 0,22% valgevenelased, 0,1% lätlased, 0,03% sakslased ja 0,64% oli muust rahvustest.
Rajooni suurimad jõed on Lielupe jõgikonda kuuluvad Mēmele, Apaščia, Susėja ja Lėvuo, samuti Nemunase jõgikonda kuuluvad Kriauna ja Šetekšna. Suuremad järved on Sartai, Dviragis, Rašai, Čedasas, Našys, Zalvė, Jūžintas ja Vazajis. Rajooni idaosa asub Aukštaičia kõrgustikul. Madalaim koht (76 m) asub paigas, kus rajoon puutub kokku Biržai rajooni ja Lätiga. Kõrgeim koht (175 meetrit) jääb Švilpiškise külla.
Malai kirjandus
Malai kirjandus on malai keeles kirjutatud ilukirjandus.
Vanim leitud vanamalaikeelne tekst on kivisse raiutud kirjutis Sumatra saarelt, mis pärineb 683. aastast.
Eiffeli torn
Eiffeli torn (prantsuse La tour Eiffel) on Pariisi tuntuim ehitis ja populaarseim turismiatraktsioon. Teraskonstruktsiooniga torn on saanud nime kogu projekti juhtinud ettevõtja Gustave Eiffeli järgi, arhitekt oli Stephen Sauvestre. Ehitamist alustati 1887 ja torn valmis 1889. aasta Pariisi maailmanäituseks, et tähistada Prantsuse revolutsiooni 100. aastapäeva.
Torn on tänapäeval 330 meetrit kõrge ja kaalub 7300 tonni. Eiffeli torn oli 300 meetri kõrgusena 41 aastat maailma kõrgeim ehitis (1889–1930). Aastal 2022 paigaldati tornile digitaalside antenn, mis tegi torni kõrguseks senise 324 meetri asemel 330 meetrit.
Pärast ehitamist peeti torni väga inetuks ja häbiväärseks. Torni omandiõigused pidid vastavalt lepingule minema 20 aasta möödumisel torni rajamisest (1909) Pariisi linnale, kes lubas selle kohe lammutada. Torni ehitamise tingimuseks oligi, et see peab olema kergelt lammutatav.
Vahepeal oli aga leiutatud raadio. Prantsuse armee oli selleks ajaks torni tippu paigaldanud saatja ja vastuvõtja, mis oli spionaaži jaoks ülitähtis. Seetõttu oli sõjaväe juhtkond otsustavalt lammutamise vastu. Pärast Esimest maailmasõda, kus torn end spionaaži kohalt õigustas, pole torni lammutamise ideel enam laiemat kõlapinda olnud.
2004. aastal külastas torni üle 6,2 miljoni inimese. 2002. aastal registreeriti 200 miljones külastaja.
Detsembris ja jaanuaris on torni alumisel platvormil avatud 220 ruutmeetri suurune liuväli. Seal kasutatav varustus antakse kohapeal, enda oma kaasa võtta ei tohi.
Eiffeli torni on keelatud kaasa võtta loomi, välja arvatud pimeda juhtkoerad.
Roberts Misāns
Roberts Misāns (sündinud 19. veebruaril 1986) on Läti kabetaja, rahvusvaheline meister.
Isiklikku
2010. aastal abiellus ta baškiiri kabetaja, samuti rahvusvahelise meistri Olesya Abdullinaga.
Podolsk
Podolski asula piirid langevad suures osas kokku haldusüksuse piiridega: linna pindala on (Klimovski ja Lvovskita) Venemaa ametliku statistika andmetel 37,9 km² ja haldusüksuse pindala Moskva oblasti õigusaktide kohaselt 40,39 km². 2012. aastal elas linnas 193 435 elanikku. Podolsk on üks Moskva oblasti olulistest tööstus- ja kultuurikeskustest.
Linn on välja kasvanud Podoli külast, mis kuulus 17. sajandil Moskva Püha Daniili kloostrile. Linnaõigused sai asula 1781. aastal. 1971. aastal autasustati Podolski Tööpunalipu ordeniga ja 2006. aastal Peeter Suure ordeni esimese järguga.
Nimi
Podolski nimi tuleneb üldnimest podol (vene подол), mis tähendab mäe, künka või kõrgendiku nõlva, aga ka kohta mäe, künka või kõrgendiku veerel, tavaliselt jõe kaldal. Idaslaavlased märkisid sõnadega podol ja possad ka lihtinimeste elupaigaks olnud all-linna, mis vastandus ülikute ja vürsti elukohaks olnud ülalinnale. Taoline jaotus iseloomustas mitmeid vanavene linnu, teiste seas ka Moskvat. Podolski varasemad nimed Podol-Pahra (ka Podol-Pehra) ja Podol viitavad asulale jõe ääres kõrgendiku veerel. Üldnimest podol tuletatud kohanimed on levinud ka lääne- ja lõunaslaavlaste seas.
Erika Nõva
pisi|Erika Nõva maja [[Kadaka puiesteel]] Erika Nõva (sündinud Erika Volberg, 1934–1937 Erika Breiberg; 4. aprill 1905 Muuksi – 22. aprill 1987 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Podolsk
Nimi
Vastavalt kohalegendile olevat asula saanud nime selle järgi, et külast läbi sõitnud keisrinna Katariina II oli seal kogemata oma kleidisaba (vene keeles подол платья) märjaks teinud. Sellest tuli nimi Podol, mis muutus hiljem Podolskiks. Tegelikult on kohanimi oluliselt vanem, pärinedes veel Peeter I eelsetest aegadest, mistõttu ei saa see kuidagi olla seotud keisrinna Katariina kleidisabaga.
Loodus
Podolsk asub Ida-Euroopa lauskmaa keskosas Moskva jõe – Oka lauskmaal Moskva jõe parempoolse lisajõe Pahra kallastel. Linn paikneb pealinnast lõunas, 36 km kaugusel Moskva kesklinnast ja 15 km kaugusel Moskva ringteest. Linna läbivad Moskva–Simferopoli maantee ja raudtee. Podolski pindala on 4039 hektarit. Suurem osa linnast asub Pahra jõe paremal kaldal, raudteemagistraalist läänes.
Erika Nõva
Elulugu
Erika Nõva sündis Muuksi külas Toomani talus pere kaheksanda lapsena. 1931. aastal lõpetas ta Tallinna Tehnikumi arhitektuuriosakonna Eesti esimese naisarhitektina.
Podolsk
Loodus
Podolsk piirneb kolme maa-asulaga, mis kuuluvad Moskva oblasti Podolski rajooni koosseisu: lõunas Lagovskojega, läänes Dubrovitskojega ja idas Strelkovskojega. Põhjas piirneb linn Rjazanovskojega, mis kuulus küll varem Podolski rajooni, kuid liideti 1. juulist 2012 Moskva linnaga. Lõunas on Podolskil veel piir ka Klimovski linnaga.
Erika Nõva
Elulugu
Kuigi Erika Nõva sai tuntuks ka kui paljude ühiskondlike hoonete looja, jäi ta eelkõige truuks oma juurtele ja tundis kõige rohkem huvi taluehituse traditsioonide ja rahvusliku maa-arhitektuuri vastu. 1930. aastatel Põllutööministeeriumi Asundusametis töötades projekteeris ta põllumajanduslikke uudisasundusi ja tüüpelamuid Pillapalus, Peressaares, Suursoos ja Lepplaanes. Oma projektides lähtus ta praktilistest vajadustest ja maaelu traditsioonidest. Samadele põhimõtetele jäi ta truuks ka pärast sõda sovhoosiasulaid planeerides.
Podolsk
Loodus
thumb|Pahra jõgi Podolskis
Podolski-aluse territooriumi reljeef on tüüpiline Ida-Euroopa lauskmaale: see on lauskjas, kuid mitte tasane, vaid vahelduvate kõrgustega. Linn asub Moskva jõe – Oka füüsilis-geograafilises piirkonnas metsavööndi segametsade allvööndis, kus domineerivad moreen- ja liustikujõesetete kujundatud maastikud. Mullastikus on valdavad lammimullad ja hallid metsamullad. Linna territooriumil leidub ka dolomiidistunud lubjakivi, mida on selle peeneteralise tekstuuri ja kauni valge värvuse tõttu nimetatud Podolski marmoriks. Praegu on selle töötlemine seiskunud.
Erika Nõva
Elulugu
Muuhulgas on Erika Nõva projekteerinud 1937. aastal August Mälgule kingitud Lagle talu hooned. Tema projektid said auhindu ka paljudel konkurssidel.
Podolsk
Loodus
Piirkonnas valitseb mõõdukas mandriline kliima, mida iseloomustavad suhteliselt pehmed, sagedaste sulailmadega talved ja soojad niisked suved. Sagedased tsüklonid Atlandi ookeanilt ja harvem ka Vahemerelt kutsuvad esile pilvisuse kasvu. Jaanuari keskmine temperatuur on −10,6 °C, juuli keskmine temperatuur +17,4 °C. Külmavaba periood kestab keskmiselt 130 päeva. Aasta keskmine sademete hulk on 550 mm. See võib üksikutel aastatel kõikuda vahemikus 390–850 mm. Kõige rohkem sademeid (390 mm) on suvel, kõige vähem (160 mm) talvel.
Podolski linn järgib sarnaselt ülejäänud Moskva oblastiga vööndiaega, mida nimetatakse Moskva ajaks. Maailmaajast on Moskva aeg 4 tundi ees. Huvitav on märkida, et linna läbib meridiaan 37°30′ ip, mis on teise ja kolmanda ajavööndi geograafiliseks piiriks, seetõttu on ametlikult kehtestatud vööndiaeg linna lääneosas geograafilisest vööndiajast 2 tundi ees ja linna idaosas geograafilisest vööndiajast 1 tund ees.
thumb|Viktor Talapihhini nimeline linna kultuuri- ja puhkepark
Erika Nõva
Elulugu
Erika Nõva looduslähedast ja traditsioonilist stiili esindab ka tema enda maja Nõmmel.
Erika Nõva on disaininud ka mööblit.
Podolsk
Loodus
Tervikuna iseloomustab Podolski õhusaastuse madal tase. Analüüside kohaselt on saastetase linnas kõikuv, sõltudes nii aastaajast kui ka ilmaoludest. 21. sajandi alguses on olukord varasemaga võrreldes halvenenud. Peamisteks saasteallikateks on tööstusettevõtted ja autotransport, mis kasvab igal aastal 10 000 – 15 000 sõiduki võrra. Suurim saastekogus jõuab atmosfääri linna kirde- ja idaosast, kus paikneb suurem osa tööstusettevõtetest, kuid ka Podolski keskrajoonist.
Erika Nõva
Isiklikku
Erika Volberg abiellus 1934. aastal Ilmar Breibergiga, järgmisel aastal sündisid kaksikud Tiiu ja Ants. Ühiselt võeti eestistamise käigus 1937. aastal uus perekonnanimi Nõva.
Podolsk
Loodus
Podolskis on arvukalt parke ja muid kunstlikult loodud haljasalasid. Parkovõi mikrorajoonis asub Viktor Talapihhini nimeline linna kultuuri- ja puhkepark mitmesuguste atraktsioonide, mänguväljakute, kohvikute ja rohelise laululavaga, kus toimus 1987. aastal NSV Liidu esimene rokkmuusikafestival. Viimastel aastatel on parki ulatuslikult ümber ehitatud ja heakorrastatud. Linnas leidub ka mitmeid skvääre ja metsaparke: Katariina skväär 3. keskkooli juures, Võidu skväär, Podolski kursantide skväär, Puškini skväär, Põlvkondade skväär kesklinnas, skväär Komsomolskaja ja Bolšaja Zeljonovskaja tänava vahel, metsapargid Dubki, Jolotški, Berjozki ja teised. Podolski territooriumile jäävad ka väljaspool tiheasustusala paiknevad massiivsed metsapargid.
Erika Nõva
Isiklikku
Erika vend oli arhitekt August Volberg.
Podolsk
Rahvastik
Podolski rahvaarvu muutumine
Viimastel aastatel on linna rahvaarv püsivalt kasvanud: 2007. aastal lisandus 582 inimest (esmakordne kasv pärast 17 aastat kestnud langust), 2008. aastal 2457 inimest, 2009. aastal 664 inimest, 2010. aastal 3758 inimest ja 2011. aastal 2388 inimest.
Statistika kohaselt tõi elanikkonna sotsiaalsete ja majanduslike tingimuste paranemine 2011. aastal kaasa suremuse väikese languse (2011. aastal 15,2‰, 2009. aastal 17,4‰) ja sündimuse kasvu (2011. aastal 14,6‰, 2009. aastal 10,9‰).
2011. aastal sündis Podolskis 2752 inimest (2010. aastaga võrreldes oli sündimuse kasv 379 inimest ehk 5,9%), neist poisse 1411 ja tüdrukuid 1341. Esimese lapsena sündis 1461, teise lapsena 227 inimest. Kõige populaarsemad nimed olid 2011. aastal poiste seas Artjom, Ivan ja Dmitri, tüdrukute seas aga Anastassija, Darja ja Marija.
Suremuse näitaja langes 2011. aastal 2010. aastaga võrreldes 9,6%, aga 2006. aastaga võrreldes lausa 17%. 2011. aastal suri Podolskis 2861 inimest, 2010. aastal 3163 inimest. Keskmine eluiga oli 2011. aastal linnas 68 eluaastat, seejuures naistel 74 ja meestel 63 eluaastat (2006. aastal olid vastavad näitajad 72 ja 61 aastat). Surmapõhjustest on esikohal südame-veresoonkonnahaigused (57%). Vaatamata positiivsetele demograafilistele muutustele on suremus Podolskis endiselt sündimusest kõrgem ja rahvastiku loomulik iive püsib seetõttu negatiivsena. 2011. aastal oli iibe kordaja −0,6‰ (kaks aastat varem, 2009. aastal −6,4‰).
Taolises demograafiliselt jätkusuutmatus olukorras on ainsaks elanikkonna kasvu allikaks olnud ränne. Statistika andmetel kasvas Podolski elanikkond 2009. aastal sisserände tulemusel 1842 inimese, 2011. aastal aga juba 4500 inimese võrra. Rändest tingitud kasvu koefitsient on olnud vastavalt 10,1‰ (2009) ja 23,5‰ (2011). Sisserändajatest moodustavad 10% välisriikide kodanikud, 11% teiste Moskva oblasti asulate elanikud ja 79% muude Venemaa haldusüksuste elanikud. 2011. aastal sisse rännanud inimestest olid 78,2% tööealised.
Elanikkonna vanuseline koosseis oli 2011. aasta alguses järgmine: lapsi ja noori vanuses 0–16 aastat 14,7%, tööealisi 60,3% ja pensioniealisi 25%.
Linna majanduses oli 2011. aastal hõivatud 93 000 inimest, mis moodustas üle 90% tööealisest elanikkonnast. Neist 54 000 inimest töötas suurtes ja keskmise suurusega ettevõtetes, mille seas oli kõige enam tööstusettevõtteid (25%) ja eelarvelisi asutusi (21%). Podolskit iseloomustab ka pendelränne, sest suur hulk linna elanikest (2011. aastal üle 20%) sõidavad igapäevaselt tööle Moskvasse või teistesse Moskva oblasti asulatesse. Pendelrändes annavad peamiselt tooni kõrge kvalifikatsiooniga spetsialistid ja töölised. Suurte tööstusettevõtete olemasolu tõttu on Podolsk ka ise pendelrände sihtpunktiks – 10% linna töötajatest moodustavad teiste asulate elanikud.
Religioon
Podolskis on valdavaks religiooniks kristlus. Kristlaste seas moodustavad omakorda enamuse õigeusklikud. Podolski õigeusu kirikud ja kogudused alluvad Vene Õigeusu Kiriku Moskva metropoolia Podolski praostkonnale. Linnas tegutsevad ka muud kristlikud konfessioonid, näiteks seitsmenda päeva adventistid.
Alates 1998. aastast tegutseb Podolskis islami usuorganisatsioon Rahman ja 4. juulil 2010 avati linna esimene mošee.
Linnaplaneering
left|thumb|Podolski kesklinn (vaade linnale ja Lenini väljakule põhjast) right|thumb|Vaade Lenini prospektile sillalt üle Pahra jõe
Tänapäevase Podolski keskus on Lenini väljak, kus asuvad muuhulgas linnavalitsuse hoone, raamatukauplus Dom Knigi ja linna näitusesaal. Lenini väljakult väljub kuus tänavat – kirdesse kulgeb Lenini prospekt (Pahra jõe sillale ja linna põhjaossa, kus asuvad Podolski paneelitehas ja Novo-Sõrovo mikrorajoon), loodesse ja kagusse Komsomolskaja tänav (raudteeülesõidu kaudu linna idaossa), lõunasse Bolšaja Serpuhhovskaja tänav (elektromehaanikatehase juurde, raudteeülesõidu kaudu Kutuzovo mikrorajooni ja Klimovski linna), edelasse Sverdlovi tänav ja Kirovi tänav. Umbes 2 km Lenini väljakust läänes Pahra jõe kaldal asub Ivanovskoje mõisaansambel, mille ruume kasutavad koduloomuuseum ja riiklik kutsehariduse muuseum; 2 km Lenini väljakust idas asub Vaksali väljak, mille ääres paiknevad Podolski raudtee- ja autobussijaam.
Linna põhjaosa eraldab kesklinnast Pahra jõgi, millest viib üle ainult kaks silda – üks neist asub Lenini prospektil, teine linna lääneosas. Idapoolseid mikrorajoone eraldab kesklinnast raudtee, millest viib üle kolm silda – Noorte Leninlaste prospektil (Silikatnaja raudteepeatusest lõunas), Komsomolskaja tänaval (raudteejaamast lõunas) ja Bolšaja Serpuhhovskaja tänaval (Kutuzovskaja raudteepeatusest põhjas). Linna keskosas, Pahra jõe ääres on säilinud veel 1784. aasta linnaplaneeringut ja 19. sajandi lõpust – 20. sajandi algusest pärinevaid elumaju.
2010. aasta alguses liideti Podolski linnaga 34,87 hektari suurune lõpuni välja arendamata maatükk linna edelapiiril, kus varem asus sõjaväelennuväli Kuznetšiki. Neile aladele hakati rajama sõjaväelastele mõeldud elumaju. Uude mikrorajooni rajatakse 75 elumaja 14 682 korteriga, kus kokku on elamispinda 949 700 m². Detsembris 2010 anti linnapea määrusega mitmele sealsele tänavale ja väljakule Suure Isamaasõja kangelaste (Ivan Strelbitski, Vassili Smirnov, Valentin Varennikov, Nikolai Dolležal) nimed. Sama määruse alusel tekkisid linna Isamaa Kaitsjate väljak, Võidu 65. aastapäeva bulvar, Armee põiktänav ja Laevastiku põiktänav.
1. juunil 2015 liideti Podolskiga Klimovski linn ja Lvovski alev.
Varane ajalugu
Podolski linna ja rajooni territooriumil aastatel 1994–1997 tehtud väljakaevamiste tulemusel leiti luust ja ränist esemeid, mis pärinesid 7. aastatuhandest eKr ehk mesoliidiajastust (kestis 7.–5. aastatuhandeni eKr). Esimene ürgaegsete inimeste asulakoht leiti Dubrovitsõs, Pahra ja Desna jõe liitumiskohas. Podolski linnas Podolje muuseum-kaitsealal asub Moskva oblasti ainus mitmekihiline arheoloogiline mälestis, kus võib näha jälgi inimese elutegevusest alates mesoliitikumist läbi neoliitikumi, pronksiaja ja varase rauaaja kuni vanavene kultuurini.
Rauaajal (8.–5. sajandini eKr) asustasid tänapäevase Podolski ala soomeugri (teiste seas ka merjalased) ja balti hõimud. Pahra vasakul kaldal toimunud väljakaevamistel leiti just sellest ajastust pärinevaid savinõusid ja esimesed rauast esemed. Leitud savinõude fragmentide põhjal võib öelda, et toonased nõud valmistati potiketra kasutamata ja põletati lõkkes. Rauaaja asulate seast väärib esile tõstmist soomeugrilaste asula Kuznetšikis, mis asus Motša lisajõkke Petritsasse ulatuval neemel. Sealt leiti elamuid, tuleasemeid, keraamilisi nõusid ja Djakovo kultuurile omaseid aukudega koonuseid, mille otstarve ei ole siiani üheselt selge. Soomeugri mõju laienes ka kohanimedele – just need hõimud andsid nime Pahra jõele.
9.–10. sajandil pKr asusid Podolski rajooni aladele slaavi hõimud, kes elasid esialgu kõrvuti kohalike soomeugrilastega. Arheoloogiliste väljakaevamiste leiud (käevõrud, ripatsid, potikedral valmistatud hallist ja valgest savist keraamilised nõud) tõestavad, et 10.–14. sajandini asustas seda piirkonda vjaatitšite hõim. Sarnaselt soomeugrilastega avaldas slaavlaste kohalolu mõju geograafiliste objektide nimedele: slaavlased andsid nime Desna (vanavene keelest tõlgituna tähendab see paremat ehk parempoolset, mis viitab slaavlaste liikumisele Pahra jõe suudmelt lätete poole ) ja Motša jõele.
Vaidlusalusena püsib tänapäevaste Podolski alade poliitiline kuuluvus 11.–12. sajandil. 19. sajandi vene ajaloolane Pjotr Golubovski järeldas Smolenski vürsti Rostislav Mstislavitši käsu- ja kinkekirjade uurimise põhjal, et Pahra jõe basseini alad kuulusid 12. sajandil Smolenski vürstiriigi koosseisu. Seda järeldust, mis põhineb käsukirjas mainitud Dobrjatino pogosti ja Podolski äärealadel asuva Dobrjatino küla samastamisel, ei toeta siiski kõik ajaloolased. Peamise vastuargumendina mainitakse tõsiasja, et Dobrjatino küla (vürsti pärusmõisa keskus) tekkis alles 14. sajandi teisel poolel ja selle nimi tuleneb Dobrjatino metsast, mille territooriumil see välja kujunes (sel ajal asusid tänapäevase Viktor Talapihhini nimelise kultuuri- ja puhkepargi ning Zalineinõi tööstusrajooni territooriumil vürstlikud metsad, kus kohalikud elanikud teenisid elatist peamiselt metsmesindusega).
Vasall
Lääni andes sõlmisid senjöör ja läänimees läänilepingu, läänimees andis vasallivande. Vasall kohustus lääni kasutamise eest senjöörile teeneid osutama: võtma osa sõjakäikudest, võtma osa senjööri kohtust, andma vajaduse korral laenu jms. Lään anti läänimehele eluks ajaks ning hiljem ka pärilikuks valdamiseks.
Podolsk
Varane ajalugu
1370. aastateks liideti Smolenski vürstiriigi idaosa, sealhulgas ka tänapäevase Podolski alad, Moskva vürstiriigiga. 1559. aastal kingiti Dobrjatino asula koos selle juurde kuulunud külade ja pogostitega (80 küla, 2 pogostit, 24 mahajäetud asulakohta) Daniili kloostrile. Tsaar Ivan IV kinkekiri 1559. aastast on esimene ajalooürik, mis sisaldab tõendeid sel ajal tänapäevase Podolski aladel paiknenud asulatest. Nende seas on mainitud ka Podolski linna ajaloolist eelkäijat Podoli küla.
Mainitud küla täpsem tekkimisaeg on teadmata, sest Podoliga seotud vanemate kultuurikihtide asukohtades seni arheoloogilisi väljakaevamisi korraldatud ei ole. Võib oletada, et see juhtus 15.–16. sajandi vahetusel või veelgi varasemal ajal. Teada on vaid see, et 18. sajandi lõpuni asus küla 50–80 meetrit ülesvoolu tänapäevasest Pahra jõe autosillast Podolski kesklinnas. Samuti on 1559. aasta kinkekirja põhjal teada, et sinna viidi üle talud külast, mida on nimetatud teiseks Strelnikovoks. Lisaks võib nimetatud ürikust järeldada, et tulevase Podoli asula kolm põhiosa olid Podoli küla, pogost "Pahra jõel, kus asus Kristuse Ülestõusmise kirik" ja postijaam.
Vasall
Senjööri ja vasalli suhted vasallilepingus ehk investituuris pandi paika vasalliteedi põhimõttete alusel.
Podolsk
Podoli asula
Aastatel 1626–1628 koostatud katastriraamatute kohaselt oli Podoli asula suurim Daniili kloostrile kuulunud asustatud punktidest Pahra jõe piirkonnas, ületades näiteks künnimaa suuruselt peaaegu kaks korda kloostri pärusvalduse keskuseks olnud Dobrjatino asulat. Kui arvestada, et Podoli künnimaa ületas suuruselt kümnekordselt tavaliste külade künnimaad, siis on alust oletada, et Podoli maavalduse piirid kujunesid välja 1550. aastateks ja seda iseloomustas ebatavaliselt stabiilne struktuur. 16. sajandi keskel oli Podolis ainult üks tänav (Bolšaja Serpuhhovskaja ehk Suur Serpuhhovi tee), mille mõlemad ääred olid tihedalt täis ehitatud talumaju. Umbes asula keskel lõikas tee pooleks Pahra jõgi. Kirik koos pogostiga asus väljaspool küla piire, kõrgel kaldal Podolist idas (kiriku läheduses asus veel kuni kolm preestri- ja popsitalu). Podoli küla kasvades ühendati see halduslikult pogostiga ja nii moodustuski Podoli asula.
Moskva maakonna Molotski stani kuulunud Podoli edasine kasv on vahetult seotud asulat läbinud Serpuhhovi teega. Podol arenes teeäärse asulana, kus lisaks leivaküpsetamisele ja juurviljade kasvatamisele tegelesid elanikud veoteenustega, vedades üle Pahra vankreid, saane ja tõldu. Asulas olid ka kõrtsidega läbisõiduhoovid, kaevandati maakivi, valget kivi ja niinimetatud Podolski marmorit. Moskvasse veeti peamiselt toiduaineid, Moskvast toodi sisse omakorda manufaktuurikaupu.
thumb|püsti|Kristuse Ülestõusmise kirik (20. sajandi alguse foto)
Asula soodne asukoht tõi kaasa kiire kasvu: aastatel 1678–1704 kasvas talude arv 1,8 korda (43 talult 78 taluni), perioodil 1626–1766 suurenes aga asula pindala neljakordselt. Seejuures oli Podoli elanikkond erakordselt stabiilne ja kasvas loomuliku iibe, mitte sisserände tulemusel.
18. sajandil hakati Podolis ehitama kivihooneid, esimene nende seas oli kirik. On teada, et 16.–17. sajandini oli Kristuse Ülestõusmise kirik puithoone ja kuulus kõige lihtsamat tüüpi kirikute hulka, kujutades endast viilkatusega palkmaja. 1722. aastal toimus kirikus tulekahju ja seetõttu pöördus Moskva Daniili kloostri ülem iguumen Gerassim koos vennaskonnaga 1728. aastal Sinodi kroonuprikaasi poole palvega rajada vana kiriku asemel uus valgest kivist kirik. Vaatamata sellele võttis uue kiriku ehitus aega üle 40 aasta. 1780. aastateks oli asulas lisaks kirikule valminud ainult üks kiviehitis – Pahra jõe vasakul kaldal silla kõrval asunud linnasekasvatus.
Linna areng 20. sajandi alguseni
Keisrinna Katariina II ukaasiga anti Podoli asulale 15. oktoobril (vkj 5. oktoobril) 1781 Podol-Pehra nime all linnaõigused ja sellest sai Moskva kubermangu Podolski maakonna keskus. Talunikud vormistati ümber kaupmeeste ja linnakodanike seisusse. Selleks ajaks oli linnas 108 elumaja ja 856 linnaelanikku. Nende peamiseks tegevusalaks oli maakivi ja valge kivi raiumine, millest ehitati Podolski lähistele ka kuulus Dubrovitsõ Jumalaema Ilmumise kirik. 31. detsembril (vkj 20. detsembril) 1781 anti uuele linnale ka oma vapp: "Kaks kuldset kiviraidurite tööriista sinisel taustal märgina, et elanikud rikastuvad selle tööga." Oktoobris 1782 valisid Podolski aadlikud oma esindajaks kammerhärra Aleksandr Vassiltšikovi. Hiljem pidasid seda ametit vürst Pjotr Volkonski ja kammerjunkur Andrei Katkov.
27. jaanuaril (vkj 16. jaanuaril) 1784 kinnitas Katariina II tavalise ristkülikukujulise linnaplaani, mida iseloomustas linna keskusest lähtuv tänavate võrgustik. Plaan töötati välja Peterburi ehituskomisjonis ja kandis arhitekt Ivan Lemi allkirja. Linn jagati 20 kvartaliks. 19. kvartal nimetati linnakodanike kvartaliks, 17. kvartal aadlike kvartaliks, aga nende vahele jäänud 18. kvartal kaupmeeste kvartaliks. Vaatamata sellele, et esimene üldplaan oli muus osa koostatud asjatundlikult, ei tundnud arhitekt koha reljeefi, mida iseloomustasid rohked jäärakud ja nõlvad. Nii parandati plaani Moskva kuberneri Lopuhhini ettepanekul: ehitust nihutati 150 sülda vasakule, kus maapind oli tasasem. Üldplaani teostamine tekitas linnas omapärase olukorra, kus endine Podoli asula säilis praktiliselt muutmatul kujul, kuid selle kõrvale, sisuliselt tühjale väljale, ehitati uued hooned. Esmajärjekorras valmisid riigimajad: valitsusasutuste hooned, Katariina II välipalee, linnakool. Tänapäevases Podolskis on vana planeeringu jälgi näha Pahra jõe paremal kaldal, piki toonase planeeringu teljeks olnud Moskva teed.
Vaatamata staatuse tõusule jäi Podol-Pehra kuni 19. sajandi teise pooleni oma olemuselt teeäärseks asulaks, mitte ei muutunud kaupmeeste ja töösturite linnaks. Küll tõi uus staatus kaasa kohalike võimuorganite moodustamise ja elanikkonna haridustaseme kasvu. Hariduse levikule aitas kaasa linnakool, mis vastavalt Katariina II ukaasile ühe esimese riigimajana linna ehitati.
1796. aastal sai Podolskist keiser Paul I ukaasi kohaselt maahaldusorganita linn, millel olid küll formaalselt linna õigused, kuid mis ei olnud maakonna keskus. Postijaam viidi linnast ära Molodi külla ja toodi linna tagasi alles 1801. aastal. 1802 tühistas keiser Aleksander I oma isa ukaasi ja muutis Podolski taas maakonna keskuseks.
1812. aasta isamaasõja ajal paiknes 18.–19. septembrini (vkj 6.–7. septembrini) 1812 Podolskis feldmarssal Mihhail Kutuzovi armee. Kutuzovi laager asus tänapäevase Kutuzovo mikrorajooni asukohas. Mõne aja pärast hõivasid Podolski lühiajaliselt Prantsusmaa väeüksused, tekitades linnale ulatuslikku kahju. Isamaasõja mälestuseks rajati aastatel 1819–1832 Püha Kolmainu katedraal, mis asub tänapäeval kesklinnas Karl Marxi nimelise kultuurikeskuse vastas.
Uus-Hispaania asekuningriik
Uus-Hispaania alla kuulus kogu Hispaania Ameerika Panamast põhja pool. Kuid see lagunes, kui Mehhiko sai iseseisvaks. Mehhiko iseseisvumine sai alguse Miguel Hidalgo y Costilla algatatud revolutsiooniga aastal 1810.
Podolsk
Linna areng 20. sajandi alguseni
thumb|Puidust sild üle Pahra jõe (20. sajandi alguse foto)
Linna arengule aitas kaasa ka aastatel 1844–1847 rajatud Varssavi ehk Brest-Litovski riigimaantee. Tähtis sündmus oli alalise silla rajamine Pahra jõele. Mäletatavasti kasutati esialgu jõel ujuvsilda. Talveks see demonteeriti ja kaupa veeti üle jää, aga suurvee perioodil kasutati hoopis praami. Aastatel 1844–1845 algas uue ajutise silla projekteerimine, aga 1862 nõudis sõjaminister Dmitri Maljutin linna alalise silla püstitamist. 1864. aastal püstitatud puidust sild püsis ainult aasta ja varises siis kokku. Uue silla ehitasid sõjaväeinsenerid, kasutades ameerika sillaehituspõhimõtted, tänu millele püsis see sild 60 aastat. 19. sajandi keskpaigaks oli linna pindala kasvanud 106 hektarini. 1866. aastal hakkas linna läbima Moskva–Kurski raudtee, mis andis tõuke kohaliku tööstuse arengule.
Uus-Hispaania asekuningriik
Asekuningriiki juhtis asekuningas. Asekuninga puudumisel (ainult asekuningas määrati ametisse Hispaania kuninga poolt, ja see võis vahel aega võtta) tegi seda Audiencia. Audiencia (või Audencia) oli valitsuskohus, mis koosnes kohtunikest, süüdistajast ja teistest ametnikest, kes töötasid asekuninga, kindralkapteni või presidendi juhtimisel.
Podolsk
Linna areng 20. sajandi alguseni
Läbisõiduhoovides kauplemisega kogutud kapital suunati osaliselt ka tehaste rajamisse. 19. sajandi keskel olid neist tuntumad vahatööstus ja nahaparkimistehas (mõlemad aastast 1843), pruulikoda ja linnasetehas (mõlemad aastast 1849). Sajandi esimesel poolel jäi Podolsk veel suures osas kaupmeeste linnaks ja domineeriv tegevusala oli kaubandus. Tööstuse tormiline areng algas 19. sajandi teisel poolel.
thumb|Podolski tsemenditehas ja raudteesild (20. sajandi alguse foto)
1871. aastal loodi tsemendi- ja tellisetehase rajamiseks Podolski lähedale ettevõte "Gubonin, Porohhovštšikov i Ko.", mille asutajad olid kaks Moskva kubermangu ettevõtjat ja metseeni: Podolski maakonna Dobrjatino vallas Pahra jõe paremal kaldal asuvate kivimurdude omanik Pjotr Gubonin ja arhitekt-ehitusmeister Aleksandr Porohhovštšikov. Tehased valmisid 1875. aastal Porohhovštšikovi ostetud 36 hektari suurusel maatükil Võpolzovo külas. Samal aastal nimetati tehaseid haldav firma ümber "Moskva aktsiaseltsiks tsemendi ja teiste ehitusmaterjalide tootmiseks ning nendega kauplemiseks", sest Pjotr Gubonin oli vahepeal ärist lahkunud. Samal aastal saadi kätte ka aktsiaseltsi esimene toodang: portlandtsement, romaantsement, kustutamata lubi, põletatud tellised. Vaatamata sellele, et tehased töötasid esimestel aastatel kahjumiga, paranes nende majanduslik olukord 19. sajandi lõpuks märkimisväärselt ja ehitusmaterjalide tootmine tehastes kasvas 17 korda. Selleks ajaks oli tehaste põhitoodanguks saanud tsement, mis moodustas 1913. aastaks 95% linnast eksporditavast kaubast. Podolski tsementi kasutati Moskva Punase väljaku tribüünide, Moskva ajaloomuuseumi ja Moskva linnaduuma hoone ehitamiseks.
Ermer Merivee
Ermer Merivee (5. jaanuar 1941 – 3. juuni 1972) oli eesti bioloog, entomoloog.
Ta lõpetas 1960. aastal Tõrva Keskkooli ja 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna. Seejärel töötas ta Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Ta kaitses bioloogiakandidaadi väitekirja 1972. aastal.
Podolsk
Linna areng 20. sajandi alguseni
Tööstustoodangu kasvuga kaasnes ka rahvastiku kasv, kusjuures Podolskist sai Moskva oblasti kõige kiiremini kasvava elanikkonnaga linn. Linnaelanike arvu kasv ja sellele vastav linna territooriumi laienemine aitas kaasa ka sotsiaalsfääri, eelkõige tervishoiu ja hariduse arengule. 1866. aastast pärinevad esimesed andmed Podolski maakonnahaigla kohta, mis 1868 organiseeriti ümber semstvo haiglaks. Haigla vähene mahutavus (haigla asus väikeses kahekorruselises tellistest hoones Moskva tänaval ja seal oli vaid 42 voodikohta) ja 1871. aastal linnas puhkenud kooleraepideemia tõukasid semstvovalitsust linna uue haigla ehitamisele. Uue haigla nurgakivi pandi 1875. aastal ja see valmis viis aastat hiljem, 1880. 1882 haiglat laiendati, sinna loodi viis eraldi osakonda, sealhulgas ka sünnitusosakond. 1887 asutati Podolski esimene tütarlaste progümnaasium ja 1895 avati Kozlovi-nimeline käsitööõppeasutus. Paralleelselt Singeri vabriku ehitamise ja tööstuse edasise arenguga rajati linna mitmed olulised hooned, enamik neist kivist: linnaduuma ja panga hoone (1901), tütarlaste gümnaasium (1903), Punane turg (1910), Singeri tehase tarbijateühistu hoone (1911). Kaupmees Tolkušev avas Podolskis esimese kino. 1914. aastal valmis linna esimene elektrijaam, 1917. aastal anti käiku veevõrk ja ehitati arhitekt Vladimir Šuhhovi projekteeritud veetorn.
Revolutsioon ja Nõukogude võimu kehtestamine
Vaatamata märkimisväärsele edule majandusvaldkonnas oli Podolski sotsiaalne ja poliitiline olukord 1910. aastatel sarnaselt ülejäänud riigiga keeruline. Majanduse orienteerumine sõjaaja vajadustele, tööpäeva pikendamine, probleemid toiduainetega varustamisel ja muud tegurid suurendasid tööliste rahulolematust. Linnas levis bolševistlik propaganda, selleks kasutati ära haigekassasid, näiteringe ja kooperatiive. 13. märtsi (vkj 28. veebruaril) 1917 öösel jõudsid linna esimesed teated monarhia kukutamisest ning juba järgmisel päeval toimusid ligi 7000 osavõtjaga meeleavaldused Petrogradi ja Moskva tööliste toetuseks.
thumb|Vladimir Lenini majamuuseum Podolskis
Ermer Merivee
Merivee suri 1972. aasta 3. juunil äkksurma tõttu.
Podolsk
Revolutsioon ja Nõukogude võimu kehtestamine
Paralleelselt tööliste organite moodustamisele oli Podolskis loodud ka Ajutisele Valitsusele alluv ühiskondlike organisatsioonide maakonnakomitee eesotsas kellegi Tihhomiroviga.
Ermer Merivee
Teoseid
Ermer Merivee avaldas trükis 18 teaduslikku ja populaarteaduslikku artiklit.
Podolsk
Revolutsioon ja Nõukogude võimu kehtestamine
Samm-sammult tugevnes bolševike positsioon ja kasvas nende toetajate hulk. 16. märtsil (vkj 3. märtsil) 1917 toimunud koosolekul arutati VSDTP maakonnakomitee loomise küsimust. Organ loodi märtsi keskel toimunud teisel parteikoosolekul. 24. juulil (vkj 11. juulil) hakkas ilmuma ajaleht "Izvestija Podolskogo Soveta rabotšihh i soldatskihh deputatov" (Podolski tööliste ja soldatite saadikute nõukogu sõnumid), millest kasvas hiljem välja siiani ilmuv kohalik ajaleht Podolskii rabotšii (Podolski tööline) ja mis kujunes oluliseks vahendiks bolševistliku propaganda tegemisel.
Revolutsiooniliste meeleolude süvenedes oli enamik ettevõtjaid sunnitud oma tehased sulgema. Samal ajal süvenes nii riiklikul kui ka kohalikul tasandil bolševike ja menševike vastasseis.
Septembris 1917 toimusid Podolskis maakonna semstvo valimised. 42 kohast said bolševikud endale 15, seejuures Podolski linnale ette nähtud 4 kohast võtsid bolševikud 3 kohta.
7. novembril (vkj 25. oktoobril) 1917 alustasid bolševikud oktoobrirevolutsiooni raames võimu lõplikku ülevõtmist ka Podolskis. Samal päeval moodustas Podolski tööliste ja soldatite saadikute nõukogu revolutsioonilise komitee, mis töötas välja linnas võimuhaaramise plaani. See viidi erilise vastupanuta juba samal päeval ellu, kuid olukorra muutis keeruliseks asjaolu, et läheduses asuvat Moskvat kontrollis endiselt Ajutine Valitsus. Podolski revolutsiooniline komitee keeldus siiski Ajutisele Valitsusele ustavaks jäänud jõudude ultimaatumeid täitmast ja andis oma panuse ka Moskvas revolutsiooni õnnestumisse. Nimelt suleti 11. novembril (vkj 29. oktoobril) 1917 linnas veel viimased töötavad ettevõtted ja saadeti Moskvasse vabatahtlike üksused, kes aitasid seal bolševike võimu kehtestada. Pärast bolševike võimuletulekut Moskvas oli kindlustatud ka nende positsioon Podolskis.
Nõukogude periood
Esimesed aastad pärast monarhia kukutamist olid Podolski jaoks rasked: jätkus tööstustoodangu vähenemine, suurenes tööpuudus, lahendamata oli elanikkonna varustamine toiduainetega ja ühistranspordi küsimus. Kohalik tööstus allutati Nõukogude vahendusel partei maakonna-, hiljem rajoonikomiteele. Nõukogude majanduspoliitika üheks aluseks oli eraettevõtete riigistamine. Singeri tehas, mille omanik andis sulgemise vältimiseks 1917. aastal rendile Ajutisele Valitsusele, riigistati novembris 1918, kuid tehast töös hoida ei suudetud ja tootmine seiskus. Esimesed Nõukogude õmblusmasinad suudeti tehases valmistada alles 1924. aastal. Samuti riigistati Podolski tsemendi- ja laskemoonatehased.
Vene kodusõja algus sundis Nõukogude võimu uuesti sõjatööstust käivitama. Kuna mitmed laskemoonatehased olid langenud valgekaartlaste kontrolli alla, otsustati Podolskisse ehitada uus padrunitehas. Osaliselt võttis uus ettevõte üle endise laskemoonatehase Zemgor hooned. Sügisel 1919 hakati seal tootma padrunihülsse ja ümber töötlema välismaiseid padruneid. 2. mail 1919 avati Podolskis veduriremonditehas, millele anti hiljem Sergo Ordžonikidze nimi. See tehas asus endise kaabli- ja vasejuhtmete tehase hoonetes.
Kodusõja aastatel vähenes linna elanikkond märkimisväärselt: 1920. aastal elas seal veel vaid 12 000 inimest. Pärast kodusõja lõppu ja tööstuse uut kasvu 1920. aastate keskel hakkas kasvama ka Podolski elanikkond: 1926. aastal elas seal juba 19 800 inimest, mis tõi elamispindade vähesuse tõttu kaasa üleasustatuse ja isegi tööpuuduse. Sel perioodil taaskäivitati ja rajati mitmeid uusi ettevõtteid, pandi alus tekstiilitööstusele. 1923. aastal hakati rajama uusi elamuid. 1926. aastal anti käiku linna esimene autobussiliin ja 1927. aastal alustas tööd Podolski raadiojaam.
Esimestel viisaastakutel jätkus tööstuse kasv. 1931. aastal kujundati Podolski veduriremonditehas ümber naftatööstusele krakkimisseadmeid tootvaks tehaseks ja valmistati rekordiliselt lühikese ajaga esimene krakkimisseade NSV Liidus. Suurendati masinaehitustehase võimsust ja õmblusmasinate tootmist, mida nüüd suudeti toota täies ulatuses kodumaistest detailidest. 1932. aastal valmis tehases toonase Euroopa suurim valutsehh. Sama tehas tootis juulist 1934 kuni 1939. aastani Pjotr Možarovi välja töötatud mootorrattaid PMZ-A-750. Esimest partiid käis vastu võtmas rasketööstuse rahvakomissar Sergo Ordžonikidze isiklikult. Veidi enne Suurt Isamaasõda asuti tehases tootma Saksa mootorratta Wanderer koopiana loodud mootorrattaid Strela, kuid neid jõuti välja lasta vaid üks väike partii, sest siis häälestati tehas ümber sõjavarustusele. 1935. aastal avati Podolski akumulaatorite tehas, mis oli esimene omataoline NSV Liidus. Lisaks mainitutele rajati veel muidki suuri ettevõtteid – leivatehas, limonaaditehas, lihakombinaat, valu-valtsimistehas jmt.
Tööstuse kasvuga kaasnes jätkuv rahvastiku kasv: kui 1926. aastal elas Podolskis 19 700 inimest, siis 1939. aastal juba 72 000 inimest. Maapuuduse tõttu liitis Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee presiidium oma 30. aprilli 1930 otsusega Podolskiga Võpolzovo, Dobrjatino, Ivanovskoje ja Šeptšiki külad, samuti tsemenditehase asula. 1936. aastal liideti Podolskiga veel Beljajevo, Salkovo ja Fetištševo külad ning hulgaliselt metsamaad. 11. juunil 1936 arvati linna piiridesse ka Kutuzovo asula ning selle juurde kuuluv töölisküla ja metsad. Samal ajal rajati Ordžonikidze tehase tööliste jaoks kaks uut töölisasulat. 1930. aastate keskel töötas Mosoblprojekt välja Suur-Podolski plaani, mis nägi ette linna jagamise elamu- ja tööstusrajoonideks. Neil aastatel rajati uued elamukvartalid ja pöörati erilist tähelepanu transpordiühenduste loomisele. 1932. aastal asendati üle Pahra jõe kulgev puidust sild lõpuks betoonsillaga. 30. juulil 1939 algas regulaarne elektrirongide liiklus marsruudil Podolsk–Moskva. Avati ka mitmed ühiskondlikud asutused: Lepse-nimeline kultuurikeskus (1930), laste kultuuri- ja puhkepark (1938), linna töölistele loodi 1935. aastal Üleliidulise Polütehnilise Kaugõppeinstituudi õppe- ja konsultatsioonipunkt.
Suure Isamaasõja alguses 1941. aastal kujundati Podolskist kindluslinn, mis pidi kaitsma Moskvat võimalike rünnakute eest lõunast. Juulis 1941 moodustati linnaelanikest rahvaväe pataljon, mis lõpuks liideti Moskva Kirovi rajooni rahvaväe diviisiga. Oktoobris 1941 suundus rindele Mihhail Kalinini nimelise tehase vabatahtlike tööliste polk. 5. oktoobril 1941 saadeti Podolski jalaväekooli kursandid kaitsma Malojaroslavetsit; suurem osa nende isikkoosseisust hukkus lahingutes, kuid koos 43. armee üksustega õnnestus neil sakslaste pealetung ajutiselt pidurdada. Lahingute tulemusel võidetud aeg võimaldas Moskva kaitseks juurde tuua täiendavaid üksusi ja sulgeda vaenlasele tee Moskvasse läbi Podolski.