cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vahesagedusvõimendi
LC-võnkeringi kasutamine
Kondensaator C1 on siin vajalik tee blokeerimiseks alalisvoolu jaoks. Selle kondensaatori puudumisel toimuks toite lühistamine läbi koormuse takistuse Rk.
Kondensaator CE võib astmes ka puududa juhul kui RE ei vähenda astme võimendust liiga palju.
Kumbki nendest kondensaatoritest, nagu ka Cs, ei osale kuigi oluliselt võimendusastme selektiivsuse kujunemises.
Väljund- ehk sekundaarmähisena toimib siin pooli ülemine osa.
pisi|Harundi sidestamine
Märkus:
Väljund- ehk sekundaarmähisena toimib siin pooli alumine osa.
Muude selektiivsete ahelate (resonaatorite) kasutamine
Nüüdisaegsetes superheterodüünseadmetes asendavad kogukaid LC-võnkeringe keraamilised resonaatorid või pinnalainefiltrid (SAW).
Kasutatavad võimenduselemendid
Võimenduselementideks on tänapäeval peamiselt integraallülitused, sealhulgas ka diferentsiaalastmed ja kõrgsageduslikud operatsioonvõimendid.
Vahesagedusvõimendi võimendusteguri Ki vajaliku suuruse saavutamiseks ühendatakse võimendusastmeid järjestikku. Juhul, kui võimendusastmed on selektiivsed, suureneb selle juures ka vahesagedusvõimendi ja sellega kogu vastuvõtja selektiivsus.
Sisu SA-150
Sisu SA-150 on Soome ettevõtte Sisu-Auto poolt aastatel 1982–1991 valmistatud taktikaline veoauto. Auto kandevõime on 6400 kg ja see on neljarattaveoga.
Planeerimine
Varasema veoauto Sisu A-45 kasutuskogemusele toetudes ja seoses raskemate suurtükkide kasutuselevõtuga otsustati, et Soome relvajõud vajavad tugevamaid veoautosid. Selle tulemusena hakkas Sisu-Auto tootma uut keskmist taktikalist veoautot.
Masina konstrueerimine algas 1978. aastal tollases Sisu-Auto peakorteris Helsingis Flemingi tänaval Sisu-Auto peainsener Seppo Kokkola juhitud töörühmas. Rühma kuulusid Sisu-Auto kõige olulisemad insenerid: Kari Lindholm, Veli Vallinoja, Uoti Hartikainen ja Kalevi Kakko. Algusest peale taotleti ühilduvust NATO standarditega: see on nähtav rehvimõõtude 14,00-20 ja sõiduki väljanägemise põhjal. Esimese prototüübi valmistamine algas novembris 1979, järgmise aasta veebruaris toimus esimene proovisõit. Sama aasta aprillis testiti autot maastikul Rovajärvi polügoonil, sügisel algas poole aasta pikkune katsetuste programm. Sõiduk läbis kaitsejõudude katsed.
Prototüübi mudelinimi oli SA-140. Selle jõuallikaks oli turbokompressoriga Valmet 611, võimsusega 140 kW. Auto tippkiirus oli 100 km/h, suurima ülekandearvuga käigu tippkiirus oli 1,6 km/h. Auto oli selgelt suurem ja võimsam kui A-45: selle tühimass oli peaaegu sama, kui A-45 üldmass.
Sisu-Auto andis autole hüüdnime Masi, sest varasem prototüübile viitav hüüdnimi Proto-Sisu ei meeldinud tootjale. Masi on tuletatud sõnadest Maasto-Sisu, mis tähendab 'maastiku-Sisu'.
Tootmine
pisi|250px|Sisu SA-150 tagantvaates Seeriamudeli mootor forsseeriti 150 kW-ni, mistõttu mudelinimeks sai SA-150. Seeriatootmine algas Hämeenlinnas aastal 1982, esimene kümnest sõidukist koosnev partii anti relvajõududele üle sama aasta oktoobris. Järgmisest aastast alates oli tootmismahuks umbes 60 autot aastas. Peaaegu kõik masinad valmisid Hämeenlinnas: ainult kaks väikest varajast partiid valmisid Sisu Karise tehases.
Tehnilisi andmeid
Paljud SA-150 komponendid on kasutusel ka teistel Sisu mudelitel, eriti varajastel soomukitel Pasi XA-180.
Mootor
Auto jõuallikaks on turbolaaduriga Valmet 611 CSBA kuuesilindriline neljataktiline vesijahutusega reasmootor töömahuga 6,6 liitrit. Diiselmootori maksimaalne võimsus on 150 kW ja maksimaalne pöördemoment 680 Nm.
Jõuülekanne ja sillad
Jõud kantakse ühekettalise kuivsiduri kaudu kuuekäigulisse ZF-käigukasti, käikude arvu kahekordistab aeglustiga vahekast. Veavad mõlemad sillad.
Sillad on jäigad, lehtvedrude ja trummelpiduritega. Esisillal on hüdraulilised amortisaatorid. Auto teljekoormused on peaaegu võrdsed ning raami osaline läbipaindumine võimaldab hoida rattad pidevas kokkupuutes maapinnaga ka raskel maastikul. Rool on võimendatud.
Kabiin ja varustus
Auto kabiinis on mootori kohale paigutatud kolmekohaline iste. Nii kabiin kui ka kast on raamile kinnitatud elastsete puksidega, mis võimaldavad raami paindumist pealisehitust kahjustamata. Juhiiste on reguleeritav pikisuunas ja vertikaalselt. Kabiini peal on katuseluuk ja raam moondamisvõrkude paigaldamiseks. Kabiinis on kahekiiruselise ventilaatoriga varustatud kütteseade.
Kasti mahub kuni 26 inimest. Kasti küljed on avatavad. Katteks on toruraamile tõmmatav present.
Elektrisüsteem on 24-voldine ja autos on kaks 12-voldist 150 Ah akut.
Auto on varustatud 8000 kg tõmbejõuga vintsiga, mida saab kasutada nii ees kui ka taga. Trossi pikkus on 50 meetrit.
Kütusepaagi maht on 225 liitrit.
Omadused
Auto tippkiirus on 100 km/h ja tegevusraadius 800 km. Auto on muu hulgas tänu painduvale raamile väga maastikuvõimeline. Maastikul on võimalik sõita 42° tõusul ja 39° langusel. Kliirens on 0,4 m, läbitava veetakistuse sügavus üle meetri. Auto pöörderaadius on 8,2 m.
Variatsioonid
Mudeli SA-150 edasiarendus on SA-151, mis valmis aastal 1990–1991. Kõige olulisem erinevus võrreldes eelkäijaga on 100 mm võrra laiem platvorm.
Kasutamine
SA-150 peamine kasutusvaldkond on kahurite ja laskemoona vedukina. Selle raskem variant on kolmeteljeline SA-240.
Tiigerhai
Tiigerhai (Galeocerdo cuvier) on hallhailaste sugukonda kuuluv liik.
Tiigerhai võib inimest rünnata.
Səmra Rəhimli
pisi Səmra Rəhimli (sündinud 20. oktoobril 1994 Bakuus) on Aserbaidžaani laulja.
2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Aserbaidžaani lauluga "Miracle".
Dwain Chambers
thumb|Dwain Chambers [[2009. aasta Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus|2009. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel]] thumb|Dwain Chambers [[2010. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlused|2010. aasta sisemaailmameistrivõistluste autasustamise järel]]
Dwain Anthony Chambers (sündinud 5. aprillil 1978 Londonis) on Suurbritannia sprinter.
Karjäär
Ta võitis 17-aastasena 1995. aasta juunioride Euroopa meistrivõistlustel Nyíregyházas kuldmedali 100 meetri jooksus ja 4×100 meetri teatejooksus. 1997. aasta juunioride Euroopa meistrivõistlustel Ljubljanas kaitses ta mõlemal alal tiitlit ning püstitas 100 meetri jooksu finaalis juunioride maailmarekordi 10,06.
1999. aastal jooksis Chambers Nürnbergis Euroopa karikavõistlustel 100 meetri jooksus isikliku rekordi 9,99. Sellega sai temast Linford Christie järel teine Euroopa jooksja, kes läbinud 100 meetrit alla 10 sekundi. Maailmameistrivõistlustel Sevillas parandas ta isikliku rekordit 2 sajandiku võrra, kui sai 100 meetri jooksu finaalis ajaga 9,97 Maurice Greene'i ja Bruny Surini järel pronksmedali. Sellega sai temast kõigi aegade noorim 100 meetri jooksu MM-medalist. 4×100 meetri teatejooksus võitis ta Suurbritannia võistkonna koosseisus Ameerika Ühendriikide järel hõbemedali.
2000. aastal segas Chambersi suvehooaja ettevalmistust reievigastus. Olümpiamängudel Sydneys sai ta 100 meetri jooksus oma hooaja parima ajaga 10,08 4. koha. Teatejooksus Suurbritannia diskvalifitseeriti.
2001. aasta maailmameistrivõistlustel Edmontonis jooksis Chambers 100 meetri jooksu veerandfinaalis isiklikku rekordit kordava 9,97. Finaalis sai ta ajaga 9,99 esialgu 5. koha, kuid tõusis pärast Tim Montgomery positiivset dopinguproovi neljandaks. 200 meetri jooksus Chambers vigastuse tõttu ei osalenud. Teatejooksus Suurbritannia meeskond katkestas. Hooaja lõpus võitis ta Brisbane'is toimunud Hea Tahte mängudel kuldmedali nii 100 meetri jooksus kui ka 4×100 meetri teatejooksus.
2002. aasta Euroopa meistrivõistlustel Münchenis tuli ta kahekordseks Euroopa meistriks, võites 100 meetri jooksu ja koos Suurbritannia võistkonnaga 4×100 meetri teatejooksu. Hooaja finaalvõistlusel Pariisis kordas ta Linford Christie Euroopa rekordit 9,87, lõpetades maailmarekordi 9,78 jooksnud Tim Montgomery järel teisena. Hiljem tema 2002. aasta tulemused tühistati.
2003. aasta maailmameistrivõistlustel Pariisis oli Chambers 100 meetri jooksus ajaga 10,08 neljas, saades hõbemedali võitnud Darrel Browni ja pronksmedali võitnud Darren Campbelliga sama aja ning kaotades maailmameistriks tulnud Kim Collinsile vaid 1 sajandiksekundiga. Oktoobris selgus, et Chambersi augustis antud võistlusväline dopinguproov oli positiivne. Tema 2003. aasta tulemused tühistati ning talle määrati kaheaastane võistluskeeld.
Chambersi pikendatud võistluskeeld lõppes 2006. aastal. Ta osales 2006. aasta Euroopa meistrivõistlustel Göteborgis ning sai 100 meetri jooksus 6. koha. 4×100 meetri teatejooksus võitis ta koos Suurbritannia meeskonnaga kuldmedali. Hooaja lõppedes otsustas ta keskenduda ameerika jalgpallile.
Chambers naasis teist korda tippkergejõustikkusse 2008. aastal, kui võitis sisemaailmameistrivõistlustel Valencias 60 meetri jooksus isikliku rekordiga 6,54 Olusoji Fasuba järel hõbemedali.
2009. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Torinos püstitas Chambers 60 meetri jooksu poolfinaalis Euroopa rekordi 6,42, alistades Ronald Pognonile kuulunud varasema rekordi 3 sajandikuga. Finaalis võitis Chambers kuldmedali ajaga 4,46. Maailmameistrivõistlustel Berliinis oli Chambers 100 meetri jooksus ajaga 10,00 kuues. 200 meetri jooksust loobus ta vigastuse tõttu.
2010. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Dohas võitis Chambers 60 meetri jooksus tulemusega 6,48 kuldmedali. Euroopa meistrivõistlustel Barcelonas oli ta tasavägises 100 meetri jooksu finaalis viies, saades hõbemedali võitnud Mark Lewis-Francise, pronksmedali võitnud Martial Mbandjocki ja 4. koha saanud Francis Obikweluga sama aja 10,18.
2011. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Pariisis võitis Chambers 60 meetri jooksus Francis Obikwelu järel hõbemedali. Maailmameistrivõistlustel Daegus diskvalifitseeriti ta 100 meetri jooksu poolfinaalis valestardi tõttu.
2012. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Istanbulis oli Chambers 60 meetri jooksus ajaga 6,60 Justin Gatlini ja Nesta Carteri järel kolmas. Euroopa meistrivõistlustel Helsingis osales ta kuueaastase vaheaja järel Suurbritannia neliku koosseisus 4×100 meetri teatejooksus, kuid võistkond katkestas finaalis ebaõnnestunud teatevahetuse tõttu. 2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis oli ta 100 meetri jooksus oma poolifinaalis neljas ning finaali ei pääsenud. 4×100 meetri teatejooksu katkestas Suurbritannia taas ebaõnnestunud teatevahetuse tõttu.
Eesti loopealsed
pisi|Loopealne [[Keilas]] Loopealsed ehk alvarid on õhukese lubjarikka mullaga poollooduslikud rohumaad. Peamiselt on nad levinud Ordoviitsiumi või Siluri paekivi avamusaladel.
Eestis leidub kolmandik kogu maailma loopealsetest. Kui 1930. aastatel moodustasid lood Eesti niitude taimkattest 3,9%, kokku 43 500 ha, siis praegustel andmetel arvatakse loopealseid olevat umbes 8000 ha, millest heas seisus on vaid 500–1000 hektarit.
Dwain Chambers
Karjäär
2013. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Göteborgis segas Chambersit seljavigastus ja ta sai 60 meetri eeljooksus 17. koha. Maailmameistrivõistlustel Moskvas ta 100 meetri jooksu poolfinaalist ajaga 10,15 edasi ei pääsenud.
Eesti loopealsed
Levik
pisi|Hooldatud loopealne [[Rajametsa hoiualal Läänemaal]] Eestis levivad loopealsed seal, kus karbonaatsed kivimid jõuavad maapinnani: Lääne- ja Põhja-Eesti rannikualadel ning saartel. Vähesel määral on loopealseid Lääne-Pärnumaal Koonga kandis ja Raplamaal Märjamaa ümbruses. Tavalisemad on loopealsed Lääne-Eestis: Muhus ja Saaremaal, Hiiumaa mõnes osas, mandriosas Haapsalu lahe ümbruses ning Matsalu lahest ida ja lõuna pool. Põhja-Eestis on loopealsed harvemad; kõige idapoolsemad praegu säilinud Eesti looalad jõuavad välja Kunda kanti. Loopealsed on paigutunud väikeste mosaiikidena muude koosluste, metsade, soode, põllumaade vahele.
Karl Kool (vaimulik)
Karl Kool (3. oktoober 1907 Kursi – 5. detsember 1975 Eskilstuna) oli eesti vaimulik.
Eesti loopealsed
Ajalugu
pisi|[[Suur-Pakril on loopealsed osaliselt säilinud läbi Nõukogude sõjaväe tegevuse. Saart kasutati polügoonina ja pidevad pommitamised ning neist alguse saanud põlengud takistasid saare metsastumist.]] Loopealsete omapärane maastik on pärast teist maailmasõda unarusse jäänud ning loopealsete hulk on kõvasti vähenenud ja kunagised ajalooliselt suured alad tänaseks killustunud. Fragmenteerumise ning pindala kahanemise tõttu satuvad ka loopealsetel kasvavate liikide populatsioonid isolatsiooni, mis omakorda viib nende geneetilise vaesumiseni ning väljasuremiseni. Praegu on Saaremaa loopealsed siiski veel sama liigirikkad kui ajalooliselt. See aga tähendab, et meie loopealsed kannatavad niinimetatud väljasuremisvõla (extinction debt) all. Väljasuremisvõlga jäävad need liigid, kes suudavad koosluse killustumise järel ebasobivaid keskkonnaolusid trotsides püsida veel lühemat või pikemat aega eluvõimelisena (kuigi juba vähenenud ohtrusega), kuid kelle pikaajaliseks säilimiseks aladel tingimused puuduvad (näiteks on elupaiga pindala juba liiga väike). 1930. aastatel oli loopealseid Eestis üle 43 000 ha (Eesti niitude taimkattest 3,9%). 2011. aastal oli Eestis loopealseid umbes 8000 ha, millest karjatatavaid looalasid oli vaid 1300 hektarit ning heas seisus looalasid aga vaid 500–1000 hektarit.
Karl Kool (vaimulik)
Lõpetas aastal 1925 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1925–1931. Oli prooviaastal Tartu Pauluse koguduses õpetaja Arnold Habichti juures. Ordineeriti õpetajaametisse Tallinna Toomkirikus 30. oktoobril 1932 piiskop Jakob Kuke poolt.
Eesti loopealsed
Ajalugu
Viimaste aastakümnete jooksul on loopealsete karjatamine oluliselt vähenenud, mis on kaasa toonud nende kinnikasvamise põõsaste (põhiliselt kadaka), puude (enamasti männi) ning suurekasvuliste karjatamistundlike rohttaimede invasioonil. 1960–70. aastatel toimunud metsastamiskatsete tulemusena on hävinud paljud ajaloolised loopealsed. Põhja-Eesti loopealsetele on eriti kahjulikult mõjunud otseväetamine ja õhu kaudu levinud saaste.
Karl Kool (vaimulik)
Karl Kool jõudis Rootsi põgenikuna kommunistliku terrori eest septembris 1944.
Eesti loopealsed
Ajalugu
2010. aastal tegid Eesti loodusteadlased ja keskkonnaorganisatsioonid pöördumise keskkonnaministrile, juhtides tähelepanu Eesti loopealsete katastroofilisele olukorrale ning ülikiirele taastamisvajadusele.
2014-2019 viis Keskkonnaamet läbi Euroopa Liidu toetatud projekti LIFE to Alvars, mille tulemusena taastati ja võeti taas karjatamisega kasutusse 2500 ha loopealseid Saaremaal, Muhus, Hiiumaal, Läänemaal ja Pärnumaal.
Ristiküla külanõukogu
Ristiküla külanõukogu oli külanõukogu Pärnu rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Surju külanõukoguga.
Dwain Chambers
Karjäär
2014. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Sopotis oli Chambers 60 meetri jooksus ajaga 6,52 kuues. Euroopa meistrivõistlustel Zürichis sai ta 100 meetri jooksu finaalis ajaga 10,24 4. koha, kaotades pronksmedali võitnud koondisekaaslasele Harry Aikines-Aryeeteyle 2 sajandiksekundiga. See jäi tema viimaseks jooksuks rahvusvahelistel tiitlivõistlustel.
Eesti loopealsed
Kaitse
Ühtegi spetsiaalset lookaitseala Eestis ei ole, kuid neid on siiski mitme rahvuspargi (Vilsandi, Matsalu ja Lahemaa) maadel. Ohessaare, Üügu, Ontika ja Panga maastikukaitsealad kaitsevad ka loopealseid. Samuti on alvarid olulised Osmussaare ja Pakri saarte maastikukaitsealadel ning mitmel väiksemal kaitsealal (Silma, Kallaste, Käina laht-Kassari).
Loopealsed on kantud Loodusdirektiivi I lisasse. Eestis tegeleb alvarite kaitse ja taastamisega Pärandkoosluste Kaitse Ühing.
Dwain Chambers
Karjäär
Chambers lõpetas tippsportlase karjääri 2017. aasta augustis.
Doping
2008. aastal tunnistas Chambers, et oli aastatel 2002–2003 kasutanud ka epitestosterooni, EPOt, kasvuhormooni, insuliin lisprot, modafiniili ja liotüroniini.
2012. aastal otsustas Spordi Arbitraažikohus (CAS), et Briti olümpiakomitee kehtestatud olümpiamängudel osalemise keeld on vastuolus Maailma Antidopingu Agentuuri reeglitega. Chambers pääses Briti Olümpiakomitee ja kergejõustikuliidu vastuseisust hoolimata Londoni olümpiamängudele.
Ameerika jalgpall
Pärast 2003. aastal määratud dopingukaristust üritas Chambers jätkata karjääri ameerika jalgpallurina. Ta osales testimisel NFLi meeskonna San Francisco 49ersi juures, kuid lepingut ei teeninud. 2005. aastal liitus ta Inglismaa amatöörklubiga Farnham Knights.
2006. aasta kergejõustiku Euroopa meistrivõistluste järel osales Chambers NFL Europa treeninglaagrites ja sõlmis 2007. aasta märtsis lepingu Hamburg Sea Devilsiga. Vigastuse tõttu jättis ta 2007. aasta hooaja vahele. Juunis lõpetas NFL Europa tegevuse ning Chambers oli sunnitud oma ameerika jalgpalluri karjääri lõpetama.
Ragbi
2008. aastal läks Chambers testimisele Inglismaa ragbimeeskonda Castleford Tigers. Chambers, kes polnud varem ragbit mänginud, tegi kaasa esindusmeeskonna treeningu ja osales klubi varuvõistkonna mängus York City Knightsi vastu. Castleford otsustas Chambersile lepingut mitte pakkuda.
Isiklikud rekordid
Allikas: Rahvusvaheline Kergejõustikuliit
Isiklikku
Chambers on Afro-Kariibi ja Jamaica päritolu. Tal on koos elukaaslase Leonie Daleyga kaks last.
Chambers on osalenud Briti telesaadetes "Hell's Kitchen" ja "Cirque de Celebrité".
2009. aastal avaldas ta koos kirjanik Ken Scottiga kirjutatud autobiograafia "Race Against Me".
Holyoke
Holyoke on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, Phillipsi maakonna halduskeskus ja suurim linn.
Rahvastik
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Holyoke'i linnas 2313 inimest.
Rahvastiku tihedus oli 501,7 in/km².
Rassiline koosseis oli:
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 20,39%.
pisi|tühi|Phillipsi maakonna kohtumaja (2013)
ZTV
Kui kanal moodustati 1992, siis selle eesmärk oli olla Rootsi versioon kanalist MTV. Seega oli suur osa saadetest seotud muusikaga.
Olev Roosileht
Olev Roosileht (12. märts 1938 – 1. juuli 2005) oli eesti põllumajandustegelane.
Ta oli Pärnu rajooni Vändra katsesovhoosi peazootehnik, hiljem direktori asetäitja.
1993. aastal kandideeris ta Eesti Maaliidu nimekirjas Tori vallavolikokku, kuid ei osutunud valituks.
Plagiopholis
Plagiopholis on maoperekond.
Johan Possul
Lõpetas 1949 Tartu 1. keskkooli.
Plagiopholis
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Plagiopholis seisuga 17.11.2013.
Johan Possul
Sportlaskarjäär
Hakkas sportima algkooliõpilasena Pukas.
Tuli 1951, 1953 ja 1956 vabamaadluses Spartaki üleliiduliseks meistriks. Võitis Spartaki koondises 1956 Nõukogude Liidu meeskondlikel meistrivõistlustel kulla ja 1953 hõbeda.
Tulnud 5 korda vabamaadluses Eesti meistriks (1954–57 ja 1959).
Meistersportlane (1956).
Rahvapaatidel Eesti meistreid ka sõudmises roolijaga kahepaadil (1952).
Treeneri ja kohtunikuna
Töötas 1969–81 vabamaadlustreenerina KSMK-s ja Dünamos. Oli 1969–80 Eesti vabamaadluse koondise vanemtreener.
Tegutsenud maadluskohtunikuna (1965 ülel kat) ja Maadlusföderatsiooni treenerite nõukogu esimehena.
Kurekatla tee
thumb|Kurekatla tee
Kurekatla tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Kose asumis.
Kurekatla tee sai nime 29. oktoobril 2015.
Bobbejaan Schoepen
Bobbejaan Schoepen (16. mai 1925 – 17. mai 2010) oli Belgia laulja.
1957. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Belgiat lauluga "Straatdeuntje".
Briti impeerium
Briti impeerium (inglise keeles British Empire) oli Suurbritannia (ja sellele eelnenud riikide) hallatud suurriik, mille koosseisu kuulusid dominioonid, kolooniad, protektoraadid, Rahvasteliidu mandaadid ja muud sõltuvad territooriumid.
Impeeriumi kujunes 16. sajandi lõpus ja 17. sajandi alguses, mil Inglismaa kuningriik rajas meretagused kolooniad ja kaubasadamad. Briti impeerium oli oma kõrgajal suurim impeerium maailmas. 1922. aastal elas suurriigi territooriumil 458 miljonit inimest (neljandik maailma elanikkonnast) ja selle kogupindala oli suurem kui 33,7 miljonit ruutkilomeetrit (peaaegu 25% Maa maismaa pindalast).
Suurte maadeavastuste perioodil, 15. ja 16. sajandil, avastasid Portugal ja Hispaania laialdasi territooriume väljaspool Euroopat ning lõid suured ülemere impeeriumid. Nende riikide edu kannustas ka Inglismaad, Prantsusmaad ja Hollandit oma kolooniate rajamisele Ameerikas ja Aasias. 17. ja 18. sajandil toimunud mitmed Hollandi ja Prantsusmaa vahelised sõjad nõrgestasid neid niivõrd, et Inglismaa kuningriik (1707. aastast Suurbritannia kuningriik) sai domineerivaks koloniaaljõuks Põhja-Ameerikas ja Indias. Pärast kolmeteistkümne koloonia kaotamist Ameerika iseseisvussõja järel 1783. aastal pööras Suurbritannia kuningriik oma tähelepanu Aafrikale, Aasiale ja Vaiksele ookeanile. Järgnenud Napoleoni Prantsusmaa lüüasaamise järel sai Suurbritanniast peaaegu konkurentsitu suurjõud ning ta asutas uusi kolooniad üle kogu maailma. Mõned eurooplastega asustatud kolooniad said laialdasemad autonoomsed õigused ning mõnest moodustati dominioonid.
Saksamaa keisririigi ja Ameerika Ühendriikide esiletõusuga kaotas Briti impeerium 19. sajandi lõpuks oma juhtiva koha maailma majanduses. Järgnevad sõjalised ja majanduslikud pinged Suurbritannia ja Saksamaa keisririigi vahel olid peamisteks põhjusteks I maailmasõja puhkemisel. Sõda kurnas tugevalt Briti impeeriumi ning kuigi selle mõõtmed saavutasid oma suurima ulatuse vahetult pärast sõda, polnud impeerium enam kõikvõimas industriaalne ja sõjaline jõud. II maailmasõja ajal okupeeris Jaapan Suurbritannia Kagu-Aasia kolooniad, mis kahjustas impeeriumi prestiiži ja kiirendas selle langust, vaatamata liitlaste võidule sõja lõpus. India – kõige väärtuslikum ja rahvarohkem impeeriumi koloonia – saavutas iseseisvuse kaks aastat pärast sõja lõppu.
II maailmasõja lõpu järel sai alguse ulatuslik Euroopa riikide dekoloniseerumine ning enamik Briti impeeriumi kolooniaid iseseisvus. Protsess lõppes Hongkongi üleandmisega Hiina Rahvavabariigile 1997. aastal. Impeeriumi jäänukina on 14 meretagust territooriumi jäänud Suurbritannia hallatavaks. Paljud iseseisvunud kolooniad kuuluvad tänapäeval Rahvaste Ühendusse. Nendest 16 riiki tunnistavad Inglismaa kuningannat oma riigipeana.
1497–1585
pisi|Koopia laevast, mida [[Giovanni Caboto kasutas oma teisel reisil Põhja-Ameerikasse]] Briti impeerium kujunes välja perioodil, mil Inglismaa ja Šotimaa olid eraldi riigid. Hispaania ja Portugali maadeavastamise edust kannustatuna rahastas Inglismaa kuningas Henry VII ekspeditsiooni, et avastada tee Aasiasse Atlandi ookeani põhjaosa kaudu. Giovanni Caboto purjetas välja aastal 1497 ja maabus Newfoundlandi rannikul, arvates ekslikult (nagu Christoph Kolumbus), et ta on jõudnud Aasiasse. Kolooniat ei rajatud ja Caboto läks uuele avastusretkele järgmisel aastal, kuid tema ekspeditsioon jäi kadunuks.
Järgmised katsed kolooniaid luua tehti kuninganna Elizabeth I valitsemisajal – 16. sajandi viimastel aastakümnetel. Vahepealsel ajal olid protestantliku reformatsiooni tõttu Inglismaast ja Hispaaniast saanud lepitamatud vaenlased. Aastal 1592 andsid Inglise võimud John Hawkinsile ja Francis Drake'ile loa kaaperdada Hispaania ja Portugali orjalaevu Lääne-Aafrika ranniku lähedal. Inglismaa-Hispaania sõjategevuse hoogustumisel lisandusid inglaste reidid Hispaania sadamatele Ameerikas ja laevadele, mis kandsid Uue Maailma aardeid üle Atlandi ookeani. Samal ajal hakati Inglismaal üha enam rääkima Briti impeeriumi loomisest (Richard Hakluyt ja John Dee), kuna selleks ajaks domineeris Hispaania Ameerikas, Portugal omas kaubasadamaid ja forte Aafrika rannikust kuni Brasiilia ja Hiinani ning Prantsusmaa alustas Uus-Prantsusmaa koloniseerimist Saint Lawrence'i jõe piirkonnas.
Kuigi Inglismaa oli ülemerekolooniate asustamistega ülejäänud Euroopa suurjõududest maha jäänud, omasid inglased kogemusi protestantlike asunduste loomisega 16. sajandil Iirimaale ja Šotimaale. Paljud Iirimaa asunikud osalesid hiljem Põhja-Ameerika kolooniate asustamisel.
1585–1815
1585 asutasid inglased koloonia Põhja-Ameerika idarannikul Roanoke'i saarel (tänapäeva Põhja-Carolina), kuid see jäeti maha puuduliku varustamise tõttu. 1604 lõppes Inglismaa ja Hispaania vaheline sõjategevus, misjärel keskendusid inglased reidide asemel ülemere kolooniate rajamisele. Briti impeerium hakkas kasvama 16. sajandi alguses asunduste rajamisega Põhja-Ameerikasse ja Kariibi mere väikesaartele. Kolooniate administreerimise ja kaubandusega hakkasid tegelema aktsiaseltsid, kelle hulka kuulus nt Briti Ida-India Kompanii.
Kariibi mere saared
pisi|Medway merelahing (1667) teise Inglise-Hollandi sõja ajal Kariibi mere regioon osutus Inglismaa kolooniatest kõige tulusamaks. Samas ebaõnnestusid mitmed asumaade rajamise katsed selles regioonis. Nende hulka kuulusid Briti Guajaana (1604), Saint Lucia (1605) ja Grenada (1609). Asumaad õnnestus rajada Saint Kitts'ile (1624), Barbadosele (1627) ja Nevisele (1628). Briti kolooniad kasutasid edukalt eeskujuna Portugali ideid rajada suhkruroo istandusi Brasiilia koloonias. Need kolooniad sõltusid orjatööst ja Hollandi laevadest, mida kasutati orjade müügiks ja suhkru ostmiseks. Et kindlustada tulus kauplemine ainult inglastele, võttis Inglismaa parlament 1651. aastal vastu akti, millega anti Briti kolooniatega kauplemise ainuõigus Inglismaa laevadele. See otsus viis sõjalise vastasseisuni Hollandi Vabariigiga ja tugevdas lõpuks Inglismaa positsiooni Ameerikas Hollandi arvelt. Aastal 1655 vallutas Inglismaa Hispaanialt Jamaica saare ja viis aastaks 1666 lõpule Bahama saarte koloniseerimise.
Orjakaubandus
pisi|Orjastatud aafriklased 1660. aastal asutatud Kuninglik Aafrika Kompanii sai kuningas Charles II-lt monopoolsed õigused orjade kauplemiseks Kariibi mere saartel asuvate Briti kolooniatega. Kuni orjakaubanduse tühistamiseni 1807. aastal oli Briti impeerium vastutav 3,5 miljoni Aafrikast pärit orja transportimisel üle Atlandi (kolmandik kogu orjakaubanduse mahust). Orjakaubanduse hõlbustamiseks rajati forte Lääne-Aafrika rannikule. Aafrika päritolu inimeste osakaal kasvas aastaks 1780 Kariibi mere kolooniates kuni 80%-ni ja kolmeteistkümnes koloonias 40%-ni. Orjakaupmeestele oli selline äri väga kasumlik, kuid väga viletsate transporditingimuste tõttu oli suremus orjade seas 14%.
Šotimaa nurjunud koloonia ja Suurbritannia kuningriigi loomine
1698. otsustas Šoti Darieni Kompanii rajada Caledonia nimelise asunduse Panama maakitsusel. Esimese ekspeditsiooniga lahkus Šotimaalt 1200 kolonisti, kes püstitasid maakitsusele fordi, asudes seejärel ehitama New Edinburghi nimelist asundust. Soodest ümbritsetud asunduses puhkes malaaria ja nälg, mille tõttu suri kümme inimest päevas. Aasta pärast (1699) otsustati koloonia maha jätta, ellu jäi vaid 250 inimest. Teine ekspeditsioon, leidis eest juba hüljatud asunduse ning langes ise peagi hispaanlaste rünnaku alla. Malaariast kurnatud šotlased alistusid ning vaid vähesed ellujäänud jõudsid 1700. aasta aprillis koju tagasi. Šotimaale läks nurjunud koloonia väga kalliks maksma. Olles monopoolse Šoti Darieni Kompanii garanteerijaks, jäi riik ilma veerandist oma kapitalist. Samuti oli sellel ebaõnnestumisel poliitiline tagajärg – hädasti välisabi vajav Šotimaa loobus iseseisvusest ja sõlmis 1707. aastal Inglismaaga lepingu, mille järgi loodi ühinenud Suurbritannia kuningriik.
Vastasseis Aasias
16. sajandi lõpus soovisid Inglismaa ja Holland lõpetada Portugali monopoolsed kauplemisõigused Aasias. Ekspeditsioonide rahastamiseks asutati Briti Ida-India Kompanii (1600) ja Hollandi Ida-India Kompanii (1602). Nende ettevõtete peamiseks eesmärgiks oli osa saada tulusast vürtsidega kauplemisest Malai saarestikus (tol ajal kutsuti Ida-Indiaks) ja Indias. Selleks tuli konkureerida nii Portugaliga kui ka omavahel. Holland saavutas Aasias võrdlemisi tugeva positsiooni tänu paremale finantssüsteemile ja kolmele 17. sajandil peetud Inglise-Hollandi sõjale. Inglaste ja hollandlaste vaheline vaenutegevus lõppes pärast Kuulsat revolutsiooni, mille tulemusena tõugati troonilt katoliiklane James II ning Inglise kuningakroon läks Hollandi päritolu protestantliku William III (Oranje Willem) kätte. Leppe järgi sai britid õiguse kaubelda India tekstiiliga ja hollandlased vürtsidega Malai saarestikus. Tekstiilitööstuse saadustega kauplemine osutus hiljem tulusamaks kui vürtsidega kauplemine.
Konflikt Prantsusmaaga
pisi|Lahingustseen [[Hispaania pärilussõda|Hispaania pärilussõjast]] Inglismaa ja Hollandi vahel 1688. aastal sõlmitud rahu järel osalesid mõlemad osapooled nüüd juba liitlastena Üheksa-aastases sõjas (1688–1697). Sellest sõjast väljus tugevamana Inglismaa, kuna Hollandit kurnas Euroopas peetav sõda rohkem. 18. sajandiks oli Briti impeeriumist saanud maailma domineerivaim koloniaalvõim, kelle peamiseks rivaaliks sai Prantsusmaa kuningriik. Carlos II surma järel sai Hispaania troonipärijaks Prantsusmaa kuninga Louis XIV pojapoeg Philippe. Väljavaade Hispaania ja Prantsusmaa kroonide ühendamisest ei olnud vastuvõetav Inglismaale ega ülejäänud Euroopa suurvõimudele. Seetõttu astusid Inglismaa, Portugal, Holland ja Saksa-Rooma riik Hispaania ja Prantsusmaa vastu sõtta, mis kestis kuni aastani 1714. Utrechti rahu järgi loobus Philippe õigusest Prantsusmaa troonile ning Hispaania kaotas oma valdused Itaalias ja Madalmaades. Briti impeeriumi territoorium suurenes järgmiselt: Prantsusmaalt saadi Newfoundland ja Acadia ning Hispaanialt Gibraltar ja Minorca. Gibraltarist sai oluline mereväebaas strateegiliselt tähtsas kohas (Vahemerd Atlandi ookeaniga ühendava Gibraltari väina põhjarannikul).
18. sajandi keskel puhkesid Indias mitmed sõjalised konfliktid, milles Briti Ida-India Kompanii ja Prantsuse Ida-India Kompanii püüdsid koos kohalike valitsejatega täita Suurmogulite riigi nõrgenemisel tekkinud võimuvaakumit. 1757. aastal saavutatud võidu järel omas Briti Ida-India Kompanii Indias ja Bengalis suurimat poliitilist ja militaarset jõudu. Prantsusmaa kontrolli alla jäid Hindustani poolsaarel vaid mõned enklaavid. Järgmistel aastakümnetel suurendas Briti Ida-India Kompanii järk-järgult oma territooriumi Indias, valitsedes regioone kohalike valitsejate või Briti India sõjaväe abil, kuhu kuulusid valdavalt India sipoid. Brittide ja prantslaste võitlus ülemvõimu saavutamise pärast Indias sai üheks võitlustandriks globaalses mastaabis peetavas Seitsmeaastases sõjas (1756–1763), millest võtsid osa peamised Euroopa suurjõud. Selle sõja lõpp suurendas oluliselt Briti impeeriumi territoriaalselt. Prantsuse koloniaalvõim Põhja-Ameerikas lõppes – Uus-Prantsusmaa läks brittide ja Louisiana Hispaania kontrolli alla. Hispaania loovutas Florida Briti impeeriumile. Seitsmeaastase sõja järel saavutas Briti impeerium sõjalise ülemvõimu maailmamerel.
Kolmeteistkümne Ameerika koloonia kaotamine
pisi|Ameerika Ühendriikide iseseisvusdeklaratsiooni vastuvõtmine 1760.–1770. aastatel muutusid kolmeteistkümne koloonia ja Suurbritannia vahelised suhted pingeliseks peamiselt parlamendi püüdlustele valitseda ja maksustada Ameerika koloniste nende nõusolekuta. Vastasseis kulmineerus iseseisvussõja puhkemisega aastal 1775. Järgmisel aastal (1776) võtsid Ameerika Ühendriigid vastu iseseisvusdeklaratsiooni. Prantsusmaa astumine sõtta muutis sõjalist tasakaalu ameeriklaste kasuks. Yorktowni piiramisel (1781) saadud kaotuse järel alustas Suurbritannia rahukõnelusi ning tunnustas Ameerika Ühendriikide iseseisvust aastal 1783. Iseseisvussõja lõppedes emigreerus ligi 60 000 Suurbritannia kroonile ustavaks jäänud lojalisti Ameerika Ühendriikidest mujale Briti impeeriumi aladele. Suurem osa neist (umbes 40 000) liikus tänapäeva Kanada territooriumile (peamised sihtkohad olid New Brunswick, Nova Scotia, Quebec ja Prints Edwardi saar).
Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia vahelised pinged suurenesid taas Napoleoni sõdade ajal, mil britid püüdsid blokeerida Ameerika kaubandust Prantsusmaaga ja värbasid sunniviisiliselt Ameerika kaubalaevade meeskondi Suurbritannia mereväkke. Ameerika Ühendriigid kuulutasid aastal 1812 Suurbritanniale sõja ja tungisid brittide kontrolli all olevale Kanada territooriumile. Suurbritannia vastas omapoolse invasiooniga Ameerika Ühendriikide territooriumile. Sõjaline konflikt lõppes patiseisuga ning sõjaeelsed piirid jäid Gentis sõlmitud rahulepingu (1814) järgi muutumatuks.
Orjandusest loobumine
Tööstusrevolutsiooni saabumisega vähenes orjatöö osakaal Briti impeeriumi majanduses. Sellele lisandus majanduslik kahju, mida põhjustasid orjade mässud. Aastal 1807 võttis parlament vastu seaduse, millega keelati orjakaubandus kogu impeeriumis. Sierra Leone määrati 1808. aastal ametlikult orjadest vabaks kolooniaks. Orjanduse kaotamiseks reformiti parlamenti 1832. aastal, mille käigus kaotas võimu 2/3 orjanduse pooldajatest. Ametlikult võeti orjandusliku korra kaotamise seadus parlamendis vastu aastal 1833. Istanduste omanikele kompenseeriti orjanduse loobumisest tingitud kahju 20 miljoni naelsterlingi väärtuses.
1815–1914
Ajavahemikus 1815–1914 laienes Briti impeerium ligi 26 miljoni ruutkilomeetri võrra ning tema rahvastik kasvas umbes 400 miljoni inimese võrra. Napoleoni juhitud Prantsusmaa üle saavutatud võidu järel puudus Briti impeeriumil tõsiseltvõetav rivaal rahvusvahelisel tasandil, v.a vastasseis Venemaaga Kesk-Aasias. Maailmamerede valitsejana võtsid britid endale "globaalse politseiniku" rolli – brittide välispoliitika, mis sai hiljem tuntuks kui Pax Britannica. Lisaks oma kolooniatele kontrollis rahvusvahelises kaubanduses domineeriv Briti impeerium ka teiste riikide majandust (nt Hiina, Argentina, Siiam). Briti impeeriumi aitas kontrollida ja kaitsta uute tehnoloogiate kasutuselevõtt (aurulaevad ja telegraafside) 19. sajandi teises pooles.
Briti Ida-India Kompanii Aasias
pisi|Ida-India Kompanii aurik Nemesis hävitamas Hiina [[džonkisid Teise Cheunpi lahingu käigus (1841)]] Briti Ida-India Kompanii juhtis Briti impeeriumi laienemist Aasias. Kompanii väeüksused ühendasid esmalt oma jõud Kuningliku mereväega Seitsmeaastases sõjas (1756–1763). Edaspidi jätkati koostööd väljaspool Indiat: Prantsuse vägede väljaajamine Egiptusest (1799), Jaava saare vallutamine hollandlastelt (1811), Singapuri (1819) ja Melaka hõivamine ning Birma alistamine (1826). Kompanii juhtis oma India baasidest väga tulutoovat oopiumi eksportimist Hiinasse alates 1730. aastatest. See illegaalne kaubandus (Qingi dünastia keelas selle 1729) aitas vähendada Suurbritannia väliskaubanduse puudujääki, mida põhjustas suures koguses tee importimine Hiinast. Aastal 1839 konfiskeerisid Hiina võimud Cantonis ligi 1200 tonni oopiumi, misjärel otsustas Briti impeerium Hiinat rünnata. Esimese oopiumisõja tulemusena vallutasid britid Hongkongi saare.
18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses hakkas riik üha rohkem Ida-India Kompanii tegevusse sekkuma. Parlamendis vastu võetud aktidega reguleeriti Ida-India Kompanii tegevust. Ida-India Kompanii iseseisva tegevuse lõpp saabus revolutsiooni puhkemisega Indias 1857. aastal, mis sai alguse sipoide mässust. Revolutsiooni mahasurumine kestis kuus kuud ja mõlemad osapooled kandsid seejuures märkimisväärseid inimkaotusi. Järgmisel aastal riigistas Briti valitsus Ida-India Kompanii ja võttis üle kõik tema varad, sõjaväe ja administratiivse võimu. Briti Indiast sai seejärel Briti impeeriumi kõige väärtuslikum koloonia – nn impeeriumi "kroonijuveel".
Vastasseis Venemaaga
pisi|[[Sevastopoli piiramine Krimmi sõja ajal]] 19. sajandil konkureerisid Briti impeerium ja Venemaa keisririik Kesk-Aasias võimuvaakumi täitmise pärast, mis kujunes Osmanite riigi, Kadžaaride dünastia ja Qingi dünastia languse järel. Seda vastasseisu kutsuti "suureks mänguks". Venemaa võit Vene-Pärsia (1826–1828) ja Vene-Türgi sõjas (1828–1829) tekitas Briti impeeriumis hirmu, et Venemaa on võimeline maad mööda Indiat ründama. Aastal 1839 tungisid britid Afganistani, kuid esimene Briti-Afganistani sõda (1839–1842) lõppes neile raske kaotusega.
Vastuseks Venemaa tungimisele Osmanite riigi valdustesse (1853) Balkani poolsaarel astusid Prantsusmaa ja Suurbritannia sõtta Osmanite poolel, eesmärgiga nõrgestada Venemaa sõjalaevastikku, mis võinuks aidata Venemaal Vahemere piirkonnas ja Lähis-Idas domineerida. Krimmi sõda lõppes Venemaale kaotusega. Järgneva kahe aastakümne jooksul vallutasid britid Kesk-Aasias Belutšistani, venelased aga Kasahstani, Kõrgõzstani ja Türkmenistani. Järgnevate konfliktide vältimiseks saavutasid Suurbritannia ja Venemaa 1878. aastal kokkuleppe regiooni mõjusfäärideks jaotamises ja kinnistasid selle 1907. aastal sõlmitud Inglise-Vene konventsiooniga.
Esimene maailmasõda
pisi|Uus-Meremaa sõdurid Belgias (november 1917)
Esimese maailmasõja puhkedes vallutas Suurbritannia enamiku Saksamaa Aafrika kolooniatest. Samamoodi hõivasid Austraalia ja Uus-Meremaa Saksamaa kolooniad Vaikses ookeanis (Saksa Uus-Guinea ja Samoa). Maailmasõjas osalenud Briti impeeriumi kolooniad ja dominioonid andsid emamaale olulist militaarset, materiaalset ja finantsilist abi. Dominioonide vägedes teenis üle 2,5 miljoni sõjaväelase. Suurte üksuste osalemine lahingutes tõstis kolooniate iseseisvusmeelsust.
Maailmasõdadevaheline periood
1919. aastal võttis vastasutatud Iiri parlament vastu iseseisvusdeklaratsiooni. Samal ajal alustas Iirimaa Vabariiklik Armee (IRA) sissisõda Briti administratsiooni vastu. Iiri iseseisvussõda (1919–1921) lõppes patiseisuga. 1921 sõlmiti Londonis rahulepe, mille järgi loodi Iiri Vaba Riik, mis kuulus dominiooni staatuses Briti impeeriumi koosseisu. Kuus unionistide võimu all olevat krahvkonda maa põhjaosas kasutasid leppe järgi õigust jääda Ühendkuningriigi koosseisu.
Samal ajal kasvasid pinged Indias, mis soovis samuti iseseisvuda. Briti administratsiooni repressiivsed meetmed kulmineerusid Amritsari massimõrvaga (1919) ning kohaliku elanikkonna rahulolematus püsis järgmised 28 aastat.
Aastal 1914 sai Egiptusest ametlikult Suurbritannia protektoraat ning selle valitsejale anti kediivi asemel sultani tiitel. Iseseisvusmeelsed demonstratsioonid muutusid üleriigilisteks rahutusteks, mida tuntakse Egiptuse 1919. aasta revolutsioonina. Rahutused suruti küll maha, kuid britid olid sunnitud minema teatud järeleandmistele. Aastal 1922 loobusid nad protektoraadist ja kuulutasid ühepoolselt välja Egiptuse iseseisvuse teatud tingimustel. Suurbritanniale jäi kontroll Egiptuse militaarpoliitika, kommunikatsioonide ja välishuvide üle.
Suurbritannia tunnistas 1923. aastal dominioonide õigust iseseisvale välispoliitikale. Aastal 1926 lisandus sellele deklaratsioon, millega kuulutati dominioonid staatuselt võrdseteks autonoomseteks riikideks Briti impeeriumi koosseisus. See deklaratsioon sai seadusliku aluse (Westminsteri statuudina) aastal 1931. Kanada, Austraalia, Uus-Meremaa, Lõuna-Aafrika Uniooni, Iiri Vaba Riigi ja Newfoundlandi parlamendid muutusid Briti seadusandluslikust kontrollist sõltumatuks ning võisid tühistada Briti seadused. Samuti ei saanud Suurbritannia parlament vastu võtta seadusi nende heakskiiduta. Newfoundland tühistas koloniaalstaatuse aastal 1933, kannatades suure depressiooni ajal majanduslike raskuste tõttu. Iiri Vaba Riik distantseerus Briti impeeriumist veelgi uue põhiseaduse vastuvõtmisega aastal 1937, muutes riigi sisuliselt vabariigiks.
Teine maailmasõda
pisi|Kanada sõdur Ortona lahingus (Itaalia, detsember 1943)
Suurbritannia sõjakuulutamine Natsi-Saksamaale septembris 1939 laienes automaatselt kroonikolooniatele ja Indiale, kuid mitte impeeriumi dominioonidele. Viimased kuulutasid peagi ise sõja Saksamaale, kuid Iiri Vaba Riik otsustas jääda sõja lõpuni neutraalseks.
Prantsusmaa lüüasaamise tõttu 1940. aastal küsisid britid USA-lt sõjalist abi, kuid esialgu nad seda ei saanud. 1941. aasta augustis sõlmiti USA presidendi Franklin D. Roosevelti ja Suurbritannia peaministri Winston Churchilli vahel Atlandi harta, milles sõnastati sõja eesmärgid ja sõjajärgse maailmakorralduse põhimõtted. Kokkulepe sisaldas avaldust "austada rahvaste õigust valida endale ise valitsemisvorm", mida britid ja ameeriklased tõlgendasid hiljem erinevalt.
1941. aasta detsembris ründas Jaapan Pearl Harborit, Briti Malaisiat ja Hongkongi. USA astumise järel maailmasõtta oli Churchill veendunud, et sõda lõpeb Suurbritanniale võiduga ja Briti impeeriumi tulevik on kindlustatud, kuid brittide kiire allajäämine Kagu-Aasias kahjustas pöördumatult Britannia kui impeeriumi positsiooni ja autoriteeti. Kõige häbiväärsemaks lüüasaamiseks brittidele kujunes 1942. aasta veebruaris vallutamatuks peetud Singapuri langemine jaapanlaste kätte kõigest ühe nädalaga. Kui Austraalia ja Uus-Meremaa jõudsid selgusele, et Suurbritannia ei suuda kaitsta tervet impeeriumi, otsustasid nad sõlmida lähemad suhted USA-ga, mis viis kaitsekokkuleppe (ANZUS) sõlmimiseni aastal 1951.
Dekolonisatsioon (1945–1997)
Kuigi Suurbritannia kuulus koos Briti impeeriumiga teise maailmasõja võitjariikide hulka, avaldas lõppenud sõjaline konflikt sügavat mõju nii kodus kui ka piiri taga. Mitmeid sajandeid maailma domineerinud Euroopa oli suures osas varemetes ning globaalsete suurjõudude hulka kuulusid nüüd USA ja NSV Liit. Sõjajärgne Suurbritannia oli sisuliselt pankrotis ning maksejõuetust suudeti vältida 1946. aastal USA-lt raha laenamisega. Laenu viimane osamakse tasuti 60 aastat hiljem (aastal 2006). Samal ajal kasvasid kolooniate vastased liikumised Euroopa riikide asumaades. Briti impeeriumi eksisteerimist toetas aga USA, kes soovis pidurdada kommunismi ekspansiooni maailmas. Kuigi impeerium oli määratud hääbuma, otsustas Suurbritannia rakendada rahumeelset poliitikat asumaade iseseisvumisel, andes võimu üle stabiilsete kolooniate mittekommunistlikele valitsustele. Prantsusmaa ja Portugal otsustasid minna teist teed, pidades oma impeeriumi päästmiseks maha kulukaid ja lõpuks edutuid sõdasid. Aastatel 1945–1965 langes kolooniate iseseisvumise tõttu Briti asumaade rahvaarv 700 miljonilt 5 miljonile (3 miljonit neist elas Hongkongis).
Eemaldumise algus
pisi|Ülerahvastatud rong põgenikega Indias (1947). India jagamisel lahvatanud usuliste rahutuste tõttu pidid miljonid inimesed kodumaalt põgenema Dekolonisatsiooni pooldav leiboristlik valitsus (1945), keda juhtis Clement Attlee, võttis kiirelt käsile impeeriumi kõige pakilisema probleemi – India iseseisvumise. Kaks India suurimat poliitilist parteid – India Rahvuskongress ja Muslimiliiga – pooldasid India iseseisvumist juba aastakümneid, kuid olid eri meelel, kuidas seda ellu viia. Rahvuskongress pooldas ilmalikku ühinenud Indiat, Muslimiliiga soovis aga eraldi riiki muslimienamusega regioonides. Kasvavad rahvarahutused ja mäss India kuninglikus laevastikus aastal 1946 sundisid britte India eraldumisprotsessi kiirendama ning lõplikuks iseseisvumise tähtajaks määrati 15. august 1947. Britid otsustasid luua kaks dominiooni – hindude enamusega India ja muslimite enamusega Pakistani. Miljonid rahvusvähemused jäid aga "valele poole" piiri ja olid rahvusliku ja usulise tagakiusamise tõttu sunnitud kodumaalt põgenema. Sajad tuhanded inimesed seejuures hukkusid. Briti Indiasse kuulunud Birma ja Sri Lanka iseseisvusid järgmisel aastal (1948). India, Pakistan ja Sri Lanka liitusid Briti Rahvaste Ühendusega, kuid Birma otsustas seda mitte teha.
Briti mandaadiga Palestiinas, kus araablastest enamus elas koos juutidest vähemusega, esines Indiaga samalaadne probleem. Olukord oli problemaatiline, kuna piirkonda asus elama suur hulk juudi põgenikke. Araablased olid samal ajal vastu iseseisva juudi riigi loomisele. Kasvavate sõjaliste kulutuste ja rahvustevaheliste vastuolude pärast andis Briti valitsus Palestiina küsimuse 1947 ÜRO-le arutada, mille Peaassamblee otsustas jaotada Palestiina juutide ja araablaste riigiks. 14. mail 1948 otsustas Suurbritannia loobuda Palestiina mandaadist ja alustas oma vägede väljaviimist. Juudiorganisatsioonide poolt Iisraeli riigi väljakuulutamisele järgnesid kokkupõrked juudi ja araablaste kogukondade vahel, mis viis esimese Araabia-Iisraeli sõja puhkemiseni.
Jaapani lüüasaamise järel teises maailmasõjas otsustasid britid kiirelt võtta uuesti üle kontroll Malaisias asuva koloonia üle, kus leidus väärtuslikku tina ja kautšukit. Jaapanlaste vastu võidelnud partisanid pöörasid oma tegevuse nüüd brittide vastu. Kuna sissideks olid peamiselt malailastest-hiinlastest kommunistid, aitasid kohalik muslimitest enamus ülestõusu maha suruda. Vastutasuks lubasid britid neile riigi iseseisvust. Malaisia kriis kestis 1948–1960, kuid 1957 tundsid britid end piisavalt kindlalt, et anda iseseisvus Malaisia Föderatsioonile, mis kuulus Briti Rahvaste Ühendusse. Aastal 1963 ühinesid föderatsiooniga Singapur, Sarawak ja kroonikoloonia Põhja-Borneo, kuid aastal 1965 arvati hiinlaste enamusega Singapur liidust välja, kuna eelnevalt olid puhkenud pinged hiinlaste ja malailaste vahel. Briti protektoraat (alates 1888) Brunei otsustas föderatsiooniga mitte liituda ja säilitas oma staatuse kuni iseseisvumiseni aastal 1984.
Suessi kriis
pisi|[[Port Said Suessi kriisi ajal]]
Alates 1882. aastast brittide kontrolli all olev Suessi kanal võimaldas Suurbritannial lühimat mereteed pidi hoida ühendust impeeriumi osadega. Kanali tähtsus suurenes veelgi 20. sajandil Pärsia lahe piirkonnas asuvate naftaväljade kasutuselevõtuga. Seoses võimuvahetusega ja natsionalismi levikuga teise maailmasõja järgses Egiptuses otsustas Suurbritannia oma väed 1956. aasta juunis kanali tsoonist välja viia. Sama aasta juulis otsustas Egiptuse president Gamal Abdel Nasser Suessi kanal riigistada ja sellelt teenitava tulu eest rahastada Assuani paisu rajamist Niilusele.
Selline asjade käik ei meeldinud sugugi Suurbritanniale ja Prantsusmaale, kes otsustasid salajases koostöös Iisraeliga kanal Egiptuselt üle võtta. Iisraeli rünnak Egiptusele Siinai poolsaarel andis brittidele ja prantslastele ajendi konflikti sõjaliselt sekkuda. Kuigi kanali vallutamine oli kiire ja sõjaliselt edukas, olid Prantsusmaa, Suurbritannia ja Iisrael sunnitud ÜRO (eelkõige USA) väga negatiivse reaktsiooni tõttu oma väed peagi Egiptusest välja viima.
Suessi kriisi tõttu nõrgenes brittide võim Lähis-Idas, kuid ei kadunud täielikult. Suurbritannia sekkus sõjaliselt (USA heakskiidul) Omaanis (1957), Jordaanias (1958) ja Kuveidis (1961). Brittide sõjaline kohalolek Lähis-Idas kestis veel ligi kümme aastat. Aastal 1968 võeti vastu (mõni nädal pärast naelsterlingi devalveerimist) otsus oma väed Suessi kanalist idas asuvatest baasidest ära tuua. Nende hulka kuulusid Lähis-Ida, Malaisia ja Singapur. Sellel ajal asusid Kagu-Aasia baasides veel ligi 50 000 sõjaväelast (nende hulgas 30 000 Singapuris). Britid lahkusid Lõuna-Jeemenist (1967), Bahreinist (1971), Singapurist (1971) ja Maldiividelt (1976).