cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Duns Scotus
Teisesed intentsioonid
Simon Favershamist ja Radulphus Brito jagasid intentsioonid kolmeks liigiks vastavalt aru kolmele toimingule. Scotuse järgi on kõik intentsioonid mõistussuhted, mida kehtestab teine toiming – lihtmõistete liitmine ja jagamine. Selle positsiooni võtab Scotus alles "Sententside" kommentaaris, kus ta esitab oma kõige kuulsama esmaste ja teiseste intentsioonide teooria, mis osalt erineb loogikakommentaarides esitatud kontseptsioonist. Kuigi ta enam ei ütle, et teiseste intentsioonide põhjus on aru refleksioon iseenda üle, jääb arule keskne koht. Nüüd on jutt sellest, et aru võrdleb asju omavahel. Teoses "Ordinatio" defineerib Scotus esmase intentsiooni kui mõiste, mille asi vahetult põhjustab ilma aru sekkumiseta. Esmase intentsiooniga saab aru millestki aru, kuid ei põhjusta midagi: "Sest iga mõiste, mis sünnib vahetult asjast, ilma tegutseva aru töö ega aktita, on esmase inentsiooni mõiste..." Teisesed intentsioonid on aga mõistussuhted, mis kuuluvad aru teise (asju liitva, jagava või võrdleva) toimingu otsa: "Iga teisene intentsioon on mõistussuhe, mitte ükskõik milline, vaid selline, mis kuulub liitva ja jagava või vähemalt üht asja teisega võrdleva akti otsa (see on ilmne, sest teisest intentsiooni põhjustab – kõikide järgi – esimese intentsiooni asjaga tegeleva aru akt, ja ta ei saa objekti juures põhjustada midagi muud kui mõistussuhte või -suhted). See on Scotuse kõige kuulsam teiseste intentsioonide teooria. Umbes kolmkümmend aastat hiljem mainis Adam Wodeham, et säärast definitsiooni enam ei kasutata, sest see on liiga peen; selle mõju on siiski leitav Campsalli Richardil, Walter Chattonil ja William Ockhamil. Scotus tahab nähtavasti rõhutada, et teisene intentsioon on suhe, millest aru aru saab. Aga sellest on vähe, et tegu oleks mõistussuhtega, sest nagu Pierre Auvergne'ist oli märkinud, võib aru teada arusaadud asja juurde kuuluvat suhet, ilma et ta oleks selle suhte põhjus. Selle suhte aluseks võib olla millegi loomus. Scotuse järgi aru ka põhjustab selle suhte. Kui teisesed intentsioonid oleksid vaimuväliste asjade vahelised suhted, mis on arusaamisest sõltumatud, siis nad ei kuuluks aru teise toimingu juurde. Et suhte mõiste on lihtmõiste, saab aru seda mõista juba oma esimese toiminguga. Siis ei paneks aru selle suhte otsi oma teise toiminguga kokku, otsad oleks oma loomuse tõttu üksteisega suhtes. Simon Favershamist ja Radulphus Brito arvasidki nii. Nad arvasid, et teised intentsioonid kuuluvad kõigi kolme arutoimingu juurde. Brito järgi põhjustab aru ainult teise ja kolmanda toimingu juurde kuuluvaid teiseseid intentsioone, liik ja sugu on aga lihtmõisted, mille aluseks on sõltumatu suhe väljaspool vaimu. Et aga Scotuse järgi aru põhjustab kõiki teiseseid intentsioone, siis ta väidab, et esimese toimingu juurde teiseseid intentsioone ei kuulu. Ning kuna teisesed intentsioonid on võrdlused, siis nad kuuluvad just teise toimingu juurde.
Kategooriate loogiline vaatlemine
13. sajandi lõpukümnenditel oli tavaline seisukoht, et loogika vaatleb kategooriaid teiseste intentsioonide alustena.
Genti Henriku kategooriateõpetus oli Thomase omaga sarnane (ta kasutas sõna res 'asi' seal, kus Thomasel oli ratio 'logos', ja ratio seal, kus Thomasel oli esse 'olemine'). Ka Hendriku järgi saab iga kategooriat analüüsida kaheks elemendiks või konstitueerivaks aspektiks. Esimene on "kategooria asi" (res praedicamenti), mis on vaimuväline olemus. Teine on sellele kategooriale eriomane olemine (ratio praedicamenti). Näiteks substants on olemus, mille olemisviis on subjektis mitteolemine ja iseeneses miski olemine: "...üks asi on kategooria asi, teine asi aga on kategooria logos. Kategooria asi on mis tahes, mis oma olemuse ja loomuse poolest sisaldub mingi kategooria järgus; kategooria logos on selles kategoorias sisalduva eriomane olemisviis." Kategooria kui olemise tüübi konstitueerimiseks ja kaegooriate omavaheliseks eristamiseks on vajalikud nii kategooria asi kui ka kategooria logos: "Nendest kahest, nimelt kategooria asjast ja tema olemisviisist, mis on kategooria logos, konstitueerub kategooria ise ja eristub üks kategooria teisest." Igale kategooriale omase olemisviisi mõiste abil õigustab ehk dedutseerib Hendrik Aristotelese kategooriaid. Kõigil mingi kategooria alla kuuluvatel üksustel on ühine väga üldine olemisviis, nimelt põhjustatud olemine. See eristab kategoriaalseid olevaid Jumalast, kelle olemine on põhjustamata. Põhjustatud olemine jaguneb kaheks vähem üldiseks viisiks: iseeneses olemise viis, mis on eriomane substantsi kategooriasse kuuluvatele üksustele, ja milleski muus olemise viis, mis on ühine mõnda aktsidentaalsesse kategooriasse kuuluvatele üksustele. Milleski muus olemine jaguneb omakorda sõltumatult milleski muus olemiseks ja teise asja suhtes milleski muus olemiseks. Sõltumatult milleski muus olemine jaguneb millegi kvaliteet olemiseks ja millegi mõõt või kvantiteet olemiseks. Teise asja suhtes milleski muus olemine jaguneb seitsmeks suhteliseks olemisviisiks, millest igaüks on eriomane mõnesse viimasest seitsmest kategooriast kuuluvatele üksustele.
Thomas ja Hendrik seletavad, kuidas kategooria saab olla nii klassifitseeriv mõiste kui ka olla identne klassifitseeritavate asjade enestega: nad eristavad kategooriate kaht ontoloogilist (Thomasel logos ja olemine, Hendrikul asi ja logos). Kategooriad on teatud laadi olemused, millele omistatakse teatud olemisviise. Peamised olemisviisid on võetud "Kategooriate" 2. peatükist, nimelt "subjektis olemine" ja "subjektis mitteolemine". Neid tõlgendatakse kategooriate olemist konstitueerivatena.
Simon Favershamist ütleb, et kategooria on reaalne vaimuväline asi ning koosneb asjast ja olemisviisist. Näiteks substants on asi, millel on milleski muus mitteolemine ehk olemisviis oleleda iseenesest ja olla teiste asjade subjekt. Aktsidentsid aga on asjad, millel on milleski muus olemise viis: "Jällegi, mis tahes kategoorial on osad, mis teda konstitueerivad: mis tahes kategooria koosneb kahest, nimelt asjast ja sellele lisatud olemisviisist. Seetõttu asi, millega kaasneb niisugune olemisviis, mis on mitte teises olemine, on substants; aga asi, millega kaasnev see olemisviis, mis on teises olemine, on aktsident..." Kategooria olemisviis on identne tema preditseerimise logosega, st viisiga, kuidas seda kategooriat preditseeritakse asjade kohta, mis selles sisalduvad: "...aga kategooriaid ei eristata ainult olemuste järgi, sest näeme, et ühe kategooria all sisalduvad erinevad olemused, näiteks inimese ja eesli olemus; järelikult on tarvis erinevaid olemisviise, mille järgi neid eristada; ja see olemisviis on kategoorias formaalsem kui asi, ja seda nimetatakse preditseerimise logoseks; ja sellepärast koosneb iga kategooria asjast ja preditseerimise logosest." Teisal ta ütleb, et preditseerimisviis ei ole olemisviisiga identne, aga on sellest tuletatud: "Sest kategooriad erinevad olemisviisi järgi, sest nad erinevad preditseerimisviisi järgi; sest selle tõttu eristatakse substantsi teistest. Aga preditseerimisviisid võetakse olemisviisidest kui tähistamisviisid..." Igatahes väidab Simon, et kategooriad koosnevad preditseerimisviisidest, mis on olemisviisidega identsed või põhinevad nendel. Sellepärast kuigi ta esitab kategooriat reaalse vaimuvälise olevana, saab ta seda kirjeldada ka hierarhiana üldisuse astme järgi järjestatud predikaatidest: " ...kategooria pole midagi muud kui predikabiilide koordinatsioon alumise ja ülemise järgi..." "Sest predikatsioon ei ole midagi muud kui predikabiilide koordinatsioon alumise ja ülemise järgi, nii et suhte kategoorias saame teha ühe puu." Preditseerimisviisid, mis moodustavad kategooria kui predikaatide hierarhia, on ka olemisviisid (või nendega lähedases parallelismis), mis moodustavad kategooria kui vaimuvälise oleva. Asjade olemusega ei tegele Simoni järgi mitte loogika, vaid metafüüsika, mida ta nimetab jumalikuks teaduseks. Loogika tegeleb kategooriatega niivõrd, kui neil on teatud preditseerimisviis ("Ja sellest ilmneb, kui erinevalt vaatlevad neid [kategooriaid] see teadus [loogika] ja jumalik teadus, sest jumalik teadus vaatleb neid kui mingeid olemusi ja oleva osi; selles raamatus ["Kategooriates"] aga ei määrata kategooriate kohta, selle poolest, et nad on absoluutselt mateeria asjad, vaid selle poolest, et neil on ühe- või teistsugune preditseerimisviis; ja sellepärast nimetatakse seda "Kategooriate" raamatuks." "Loogik ei vaatle asjade olemusi..."), aga Simon väidab ka, et kategooriad koosnevad olemusest ja olemisviisist. Loogika ei uuri kategooriaid mitte nende olemuste järgi, vaid nende olemisviiside järgi, ja need olemisviisid on sama reaalsed kui kategooriate omadused.
Ekvivooksus ja univooksus
Hilisantiigist saadik on vaieldud, miks Aristoteles alustab "Kategooriaid" ühenimelisuse, kaasnimelisuse ja kõrvalnimelisusega, mis ei tundu järgnevaga seoses olevat. Mõnikord on püütud seda selgitada 4. peatüki valguses. 13. sajandi lõpus oli see tavaline. Pierre Auvergne'ist väidab, et ühenimelisus räägib vahekorrast kategooriatest kõrgema olemise ja kategooriate vahel, kaasnimelisus vahekorrast kategooriate ja neis sisalduvate asjade vahel ning kõrvalnimelisus vahekorrast eri kategooriatesse kuuluvate asjade vahel.
Alati on küsitud eelkõige, mis laadi entiteete nimetatakse ühe-, kaas- ja kõrvalnimelisteks. Aristoteles räägib ühe- ja kaasnimelistest asjadest, kuigi vähemalt ühel korral mainib ta ka kaasnimelisi sõnu (De generatione et corruptione, 322b29–32). Hilisantiigist pärineb klassikaline lahendus, mille esitab ka Boethius: asju nimetatakse ühe- ja kaasnimelisteks niivõrd, kui neid vaadeldakse neid mõistete tõttu tähistavate sõnade suhtes. Scotus kuulub sellesse traditsiooni. Nagu Boethius ja tema järgijad, nimetab ta ühenimelisi ekvivookseteks, kaasnimelisi univookseteks ja kõrvalnimelisi denominatiivseteks. Ühenimelisust ja kaasnimelisust saab vaadelda kas aktiivselt või passiivselt: kui arvestatakse vahekorda sõnalt asjale, siis aktiivselt; kui arvestatakse vahekorda asjalt sõnale, siis passiivselt.
Scotus nimetab sõna, mis on mitme asja suhtes ekvivookne, ekvivokantseks, ja vastavaid asju ekvivokaatseteks. Kui midagi nimetatakse ekvivookseks, siis seda vaadeldakse kahe suhte järgi. Esimene suhe seob asja teiste asjadega, mida sama nimi ekvivookselt tähistab; teine suhe seob asja nimega, mis teda tähistab: "Ja nõnda sisaldab ekvivookne kaht suhet nii aktiivselt kui ka passiivselt võetuna: nimelt suhet ekvivokantsega, mis on supositsioonisuhe; ja suhet teise ekvivokaatsega, mis on ekviparantsisuhe." Ekvivookseid (ekvivokaatseid) asju tähistab sama sõna, aga neil on erinev substantsi logos (ratio substantiae).
Univookseid asju tähistavat nime nimetab Scotus univokantseks, asju endid univokaatseteks. Mitu asja on mingi nime all univokaatsed, kui neil on nii nimi kui ka ratio substantiae ühised. Erinevalt ekvivokantsest nimest, mis tähistab iga ekvivokaatset asja enda all, ei tähista univokantne nimi ühtki univokaatset asja enda all, vaid nende ühist logost. Näiteks "elukas" ei tähista inimest ega hobust, vaid ühist eluka logost. Ekvivooksuse puhul sellist ühist logost ei ole.
Analoogia
Kommentaatorid on mõnikord rääkinud ühenimelisuse kahest tõlgendusest. Esiteks võibb öelda, et kaks asja on ühenimelised, kui neil neil on substantsi logos erinev ja neil logostel pole omavahel mingit pistmist. Teiseks võib öelda, et kaks asja on ühenimelised, kui neil on sama nimi ja erinevad logosed, ükskõik kas neil logostel on omavahel pistmist. Viimase tõlgenduse järgi kuulub ühenimelisuse alla fokaaltähendus, mis on asjadel, mille logosed viitavad ühele ja sellelesamale tähendusele. Esimese tõlgenduse järgi on ühenimeliste asjade ja kaasnimliste asjade vahel ruumi asjadele, millel on erinevad logosed, mis on omavahel kuidagi seotud. Selliseid asju nimetatakse analoogseteks. 13. sajandi viimastel kümnenditel oli tavaline eristada ühenimelisuse ja analoogia eri liike. Scotus väitis, et analoogia puhul tuleb eristada loogilist ja metafüüsilist vaatekohta. Loogilisest vaatekohast on kaasnimelisus ja ühenimelisus teineteist välistavad mõisted, mille vahel pole midagi vahepealset, metafüüsilisest vaatekohast aga on ruumi analoogiale, mida tuleb pidada ühe olemuse reaalseks sõltuvuseks teisest.
Scotus väidab, et kaks asja võivad teineteisest sõltuda ning sel juhul on nad analoogilised. Sellepärast vaatleb metafüüsik analoogiat vahepealse juhtumina erinevate ja üksteisest sõltumatute olemuste ning sama olemuse vahel. Loogikut aga ei huvita reaalne vahekord tähistatavate asjade vahel: "Peab aga teadma, et sõna, mis on loogikul lihtsalt ekvivookne, sest see nimelt peab esmaselt silmas mitut, on metafüüsikul või loodusfilosoofil, kes ei vaatle mitte tähistavat sõna, vaid neid, mida tähistatakse selle poolest, mis need on, analoogiline, seetõttu, et nendel, mida tähistatakse, on omavaheline järjestus, kuigi mitte kui tähistatavatel, vaid kui eksisteerivatel." Loogik ei tohi rääkida analoogiast, isegi mitte termini "olev" puhul, vaid "olev" on ekvivookne. (Nii ütleb Scotus loogikakommetaarides. Teoloogilistes töödes ütleb ta, et "olev" on univookne.) "Teise kaalutluse kohta peab ütlema, et loodusfilosoof ja ka metafüüsik vaatlevad asju endid. Loogik aga vaatleb mõistusasju, ja sellepärast on paljud asjad, mida loodusfilosoofil nimetatakse ekvivookseteks, loogikul univooksed. Sest loodusfilosoof ütleks, et keha öeldakse ekvivookselt kõrgema ja madalama keha kohta. Aga loogik ütleks, et mõlema kohta öeldaks univookselt. Sellepärast võib loogik mõlemast abstraheerida ühe ühise logose, öeldakse, et need ühtivad või univotseeruvad selles ühises logoses; sellepärast, kuna kõrgemas ja madalamas kehas juhtub leiduma üks ühine logos, millele see ja teised kehad sobivad, sest neil on kolm mõõdet, ütleb loogik, et need ühtivad selles ühises logoses. Aga kuna loodusfilosoof rakendab oma käsitlust asjadele enestele ning häviva ja hävimatu keha loomus on erinev, siis loodusfilosoof ütleb, et keha öeldakse nende kahe kohta ekvivookselt." Aristoteles ei maini "Kategooriates" analoogiat sellepärast, et "Kategooriad" räägivad loogikast, aga analoogia on metafüüsiline mõiste.
Denominatiivsus
Kõrvalnimelisi ehk denominatiivseid tähistatakse terminitega, mis erinevad ainult lõpu poolest. 13. sajandil arutati peamiselt vahekorda abstraktse termini (näiteks "valgesus") ja vastava konkreetse termini (näiteks "valge") vahel. Konkreetset terminit nimetatakse mõnikord denominatiivseks, sest ta saab oma nimetuse abstraktselt terminilt, millest ta erineb ainult lõpu poolest. Küsiti, kas denominatiivne ehk konkreetne termin tähistab sama asja mis vastav abstraktne termin. Näiteks kas "valge" tähendab sama mis "valgesus" või tähistab "valgesus" aktsidentaalset vormi, "valge" tähistab aga ka subjekti, mille see vorm on?
Kategooriad ei ole Scotuse järgi mitte üldisusastmete järgi järjestatud predikaatide sood, vaid olemuste põhitüübid, mida loogika vaatleb arusaadutena. Paljud autorid aga arvasid, et kategooria on teatud tüüpi predikatsioon, mis on mingis soos järjestatud. Nad väidavad, et abstraktsed ja konkreetsed terminid on näide sellest, kuidas kaks asja, mida ei saa samas predikatsioonisoos järjestada, ei kuulu samasse kategooriasse. Neid ei saa teineteise kohta preditseerida: ei saa öelda "valge on valgesus" ega "valgesus on valge", nii et nad ei kuulu samasse kategooriasse. Pierre Auvergne'ist jõuabki sellele järeldusele. Scotuse aga on teine seisukoht. Et kategooria pole predikatsiooniviis, vaid olemuse tüüp, siis samasse kategooriasse kuuluvuse seisukohast pole vastastikusel preditseeritavusel tähtsust. Loeb ainult see, kas konkreetsed ja abstraktsed terminid tähistavad sama olemust. See, et nad pole vastastikku preditseeritavad, näitab ainult, et nad tähistavad sama olemust abstraktselt või konkreetselt mõelduna.
Subjektis olemine ja subjekti kohta öeldavus
Scotus pakub sarnase tõlgenduse reeglile predikatsiooni kohta dictum de omni et de nullo, mille Aristoteles annab "Kategooriate" 3. peatükis ja mis on Aristotelese süllogistikas keskse tähtsusega: kui ühte preditseeritakse teise kui subjekti kohta, siis kõike seda, mida öeldakse selle kohta, mida preditseeritakse, öeldakse ka subjekti kohta. Kas see reegel käib asjade eneste kohta või teiseste intentsioonide kohta? Simon Favershamist ütleb, et see reegel räägib, kuidas üksteisele alluvad asjad kuuluvad samasse kategooriasse kui predikatsiooni soosse: "Ütlen selle kohta, et reeglist tuleb aru saada nii, et kui predikaadi kohta öeldakse midagi reaalset ja kategoorialiinis, siis öeldakse seda subjekti kohta..." Scotus aga väidab, et see reegel käib teiseste intentsioonide kohta, ja sellepärast see loogikut huvitabki. See tähendab lihtsalt, et see, mis on soos teatud üldmõistest üldisem, on ka üldisem kui vähem üldine mõiste samas soos: "Aga küsimuse kohta peab siis ütlema, et reegel on tõene, sest ta on iseenesest antud teiseste intentsioonide kohta, nii nagu loogik peab rääkima, ja võttes "preditseeritud olemist" õieti, mis on "enne teist öeldud olemist". Siis ainult ei tähistata ka enam reegli järgi: "mis on soos eelnevale eelnev, on järgnevale eelnev" või "mis on kõrgemast kõrgem, on madalamast kõrgem", mille tõesuses pole mingit kahtlust." Tundub küll, nagu Aristoteles räägiks esmase intentsiooni asjadest, aga siin ei ole tegu sooritatud predikatsiooniga (praedicatio exercita), vaid määratud predikatsiooniga (praedicatio signata).
Kategooriate erinevus ja tuletamine
"Kategooriate" 4. peatükis toob Aristoteles sisse kümme mõistet, mis on tuntud kategooriate nime all. See on üks kahest kohast, kus kategooriaid on kümme. Kategooriaid kirjeldatakse sellena, mida mitteliitsed väljendid tähistavad. Hilisantiigist saadik käsitlevad kommentaatorid tavaliselt küsimust, kas kategooriaid on kümme ja ainult kümme (sufficientia praedicamentorum). Tavaliselt kasutatakse nimekirja täielikkuse näitamiseks tuletamist. 13. sajandi lõpuks oli kategooriate tuletamiseks kaks viisi, kas predikatsiooniviiside järgi või mõnede põhiliste olemisviiside järgi. Albert Suur ja Aquino Thomas tuletasid kategooriad predikatsiooniviisidest. Levinud oli Thomase tuletus, millel oli kaks varianti. Thomase järgi ei eristata kategooriaid liigierisuste järgi, sest olemine ei ole liikideks laskuv sugu, vaid sooülene mõiste ehk transtsendentaal. Kategooriad erinevad olemise viiside poolest, ja igale olemise viisile vastab predikatsiooniviis. Järelikult on olemisviisid ning seega ka kategooriad võimalik saada predikatsiooniviisidest – viisidest, kuidas predikaati saab lauses subjektile omistada. Predikaati saab Thomase järgi subjektile omistada kümnel viisil, nii et kategooriaid on kümme. Vastavust olemisviiside ja predikatsiooniviiside vahel põhjendab Thomas sellega, et iga kord, kui subjektile omistatakse predikaat, öeldakse, et üks asi on teine. Igas predikatsioonis seob tegusõna "olema" subjekti predikaadiga. Thomas järeldab sellest, et tegusõnal "olema" on sama palju tähendusi, nagu on viise, kuidas predikaat subjektile omistatakse. Ja koopula igale tähendusele vastab erinev oleva sugu.
Teised autorid tuletavad Aristotelese kategooriad, taandades need mõnedele fundamentaalsetele olemisviisidele. Näiteks Simon Favershamist ja Radulphus Brito tuletavad need mitte subjektis olemisest ja subjektis olemisest. Subjektis olemine jagatakse omakorda üheksaks aktsidentaalseks kategooriaks. Erinevalt Britost ei erista Simon seda tuletusviisi predikatsiooniviisidest tuletamisest, sest ta arvab Thomase kombel, et olemisviiside ja predikatsooniviiside vahel on vastavus. Mõnikord ta väidab isegi, et predikatsiooniviisid konstitueerivadki kategooriad.
Scotus väidab, et kategooriad on olemuste kõige fundamentaalsemad tüübid, aga Aristoteles neid 4. peatükis nii ei esita, vaid vaatleb seal neid arusaadutena ja mõistetena. Scotus küsib, kas loogiku asi on põhjendada kategooriate erinevust, ja vastab, et hoopis metafüüsik peab tegelema kategooriate erinevusega ja need tuletama, sest kategooriaid eristatakse vaimust sõltumatute olemustena, mitte arusaadutena. Arusaadutena neid ei eristata sest nad on kõik võrdväärsed kõige üldisemad soomõisted. Loogik peab saama kategooriate eristuse metafüüsikult ega saa seda tuletada ega õigustada. Scotus ei õigusta oma loogikakirjutistes kategooriate nimekirja, vaid ütleb, et võib-olla metafüüsik saab seda teha: "Peab ütlema, et on ainult kümme kõige üldisemat asjade sugu, mille erinevust ei saada ainult millegi loogilise järgi, vaid olemuste eneste järgi. Sest kõige üldisema intentsioon varieerub neis ainult arvu poolest. Nii et mis puutub sellesse, mis siin raskust valmistab, on see pigem metafüüsiline kui loogiline. Sellepärast piisab siin teadmisest, et asi on nõnda, kuigi võib-olla metafüüsikul on kohustus või on võimalik teada, mille tõttu see on." Scotus väidab tegelikult ("Küsimustes "Metafüüsika" üle"), et kategooriaid tuletada ei saa, isegi mitte metafüüsiliselt. Ta kummutab katse tuletada kategooriaid predikatsiooniviisidest. Ta väidab, et nendes katsetes oli palju tehnilisi vigu, peamine viga aga oli see, et eeldati tihedat parallelismi olemisviiside ja predikatsiooniviiside vahel. See näitab, et nad ajasid metafüüsika ja loogika segi. Seda parallelismi oli rünnanud juba Pierre de Jean Olivi, kes jõudis järeldusele, et kui kategooriaid saab tuletada predikatsioonitüüpidest, siis neid ei eristata mitte olemusetüüpidena, vaid logostena. Scotus väidab, et kategooriaid eristatakse loomustena, ning järeldab, et neid ei saa predikatsiooniviisidest tuletada. Scotus arvab ka, et püüe tuletada kategooriaid piiratud arvust viisidest on ekslik. See kas ei ole konklusiivne või näitab vastupidist, nimelt et kategooriad on olemise viimsed sood, mida ei saa millestki fundamentaalsemast tuletada: "Pane tähele: erinevad on kategooriate piisavuse näitamise jagamisteed, mis tunduvad eksivat kahtemoodi. Esiteks sellepärast, et nad näitavad vastupidist ettepandule, nimelt et oleva jagamine nendeks kümneks ei ole esmane. Sest kui esmane on omaette olevaks ja mitte omaette olevaks, ja peale selle jagatakse ühte liiget või mõlemat veel edasi, siis kas mis tahes jagamine on ainult ekvivookse nime jagamine ekvivokaatseteks, mis ei tõesta midagi, sest nimesid on kui palju tahes, või oleva mõiste on mõnele nendest kümnest ühisem vahetum, ja nõnda ta ei jagune vahetult kümneks. Näide on ilmne: kui postuleerida, et paljude allutatud jagamistega substantsi soos jõutakse lõpuks kümne kõige spetsiaalsema liigini, siis need ei jaga substantsi esmaselt. Teiseks sellepärast, et kõik need jagamisteed ei tõesta. Sest tuleb tõestada, et jagunev jaguneb nii ja just nii, ja seda ettepandu kohta, nimelt et jagavad moodustavad kõige üldisemad."
Kategooriatevaheline erinevus on metafüüsiline, mitte loogikaline teema. Radulphus Brito on võib-olla ainus autor, kes Scotusega selles suhtes sarnaneb. Ent Brito ütleb, et loogik saab kategooriatevahelist erinevust postuleerida sattumuslikult: "Selle küsimuse kohta ütlen, et loogik ei saa kategooriatevahelist erinevust iseenesest postuleerida, vaid saab nendevahelist erinevust postuleerida kuidagi sattumuslikult. Esimest deklareeritakse ja selle deklareeritava kohta eeldan kahte asja. Esimene on see, et loogik vaatleb midagi niivõrd, kui sellel on omistus intentsioonidele, sest ta vaatleb formaalselt intentsioone, mitte asju, kui just intentsioonid nendel ei põhine ... nüüd kategooriad ei erine järjestuse poolest, mis neil on teiseste intentsioonide suhtes. Järelikult loogikul ei tule eristada kategooriaid selle järgi, et ta neid vaatleb, ja nii ei vaatle loogik iseenesest kategooriate erinevust." Selle poolest erineb Brito lähenemine Scotuse omast, sest Brito väidab, et loogik võib legitiimselt selga panna metafüüsiku rüü ning tegelda probleemiga, mis on iseenesest metafüüsiline. Asi on selles, et loogikud tegelevad kategooriatel rajanevate intentsionaalsete omadustega, ja neid põhjustavad Brito õpetuse järgi kategooriad ise kui olemise sood. Niisuguseid intentsionaalseid omadusi on võimalik päriselt teada ainult siis, kui nende põhjused on teada. Sellepärast saabki loogik tegelda küsimusega, mis on õieti metafüüsiline. Brito esitab kaks erinevat katset tuletada kategooriaid mõnedest fundamentaalsetest olemisviisidest. Scotus aga väidab, et kategooriad kui olemisviisid ei ole nendel rajanevate intentsionaalsete omaduste põhjused, vaid ainult ajendid.
Kategooriate omadused
5. kuni 9. peatükis analüüsib Aristoteles üksikuid kategooriaid. Klassikaline tõlgendus pärineb Porphyrioselt, kes väidab, et pärast lühikesi illustratsioone 4. peatükis käsitleb Aristoteles iga kategooriat üksikasjalikumalt, analüüsides selle omadusi. Porphyrios väidab, et need omadused peaksid olema eriomased, kuid ta möönab, et ainult mõned omadused, millest Aristoteles räägib, on niisugused. Mõned omadused on mitmes kategoorias, mõned ei kata kogu kategooriat. Nende omaduste abil saab Aristoteles illustreerida iga kategooria loomust, kuigi ühtki kategooriat ei saa defineerida, sest nendest kõrgemal pole sugu, aga igas definitsioonis on defineeritava sugu ja liigierisus. Boethius võtab Porphyriose vaate omaks.
Ladina kommentaatorid küsivad, mis on nende omaduste loomus. Scotus ütleb, et nad on kategooriates kui kõrgeimates sugudes (meie kõige üldisemates mõistetes). Univookselt preditseeritavus, subjektis mitte olemine ja mingit kindlat liiki oleva tähistamine on substantsi kui kõrgeima soo ja arusaadu omadused. Teiste kategooriate puhul tuleb Scotuse järgi käsitleda selliseid omadusi nagu liikideks jagunemine, mitme liigi omamine, kõrgema soo mitteomamine: "Sest osutatakse neis kui kõige üldisemates inhereerivatele olekutele, nagu näiteks substantsi puhul "univookselt preditseeritus" ja "mitte subjektis olemine" ja "seda midagi tähistavat tundumine". Samamoodi teiste sugude puhul määratletakse see niisuguse logose järgi, sest niisugustena jagunevad nad oma liikideks, ja need omakorda teisteks, ja üle nende ei ole midagi, mis alaneks jagamise kaudu nendeks. On ilmne, et nendes kui kõige üldisemates on see olek "liikideks jagunemine" ja "mitme alluva liigi omamine" ja "kõrgema soo mitteomamine"." Scotus möönab, et Aristoteles käsitleb ka teisi omadusi, mida oleks raske pidada kategooriatele kui arusaadutele kuuluvateks, näiteks substantsi puhul vastandi mitteomamine, rohkema ja vähema mittevastuvõtmine ja vastandite vastuvõtmine. Need omadused kuuluvad kategooriatele kui olevatele, aga Scotuse arvates käsitleb Aristoteles neid ainult selleks, et intentsionaalsetele omadustele pisut valgust heita: "Ja kui ta määratleb siin mõningate muude kohta peale nende, mis on neis kõige üldisemates, siis see ei ole põhiliselt teema kohta, vaid intentsionaalsete predikaatide paremaks esiletoomiseks."
Märts 2010
Märts 2010, kroonika
2010. aasta märts algas esmaspäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast kolmapäeval.
Johannes Duns Scotus
Substantsi omadused
Substantsi jaotus esmaseks ja teiseseks on Scotuse järgi jaotus intentsionaalsete aktsidentside järgi. Sellega toob Aristoteles sisse kaks substantsi vaatlemise viisi, mitte kaks substantside liiki.
13. sajandi kommentaatorite järgi on substantsi liigierisus substants, kuid kuulub substantsi kategooria alla ainult kaudselt, "taandamise kaudu". Pierre Auvergne'ist ütleb, et neid preditseeritakse missugusena, kuid mitte aktsidentaalse missugusena. Ta möönab, et liigierisused on kategooriate raamistikus erandlikud. Ka Simon Favershamit väidab, et liigierisused ei ole kvaliteedid, sest nad ei ole milleski, mis on juba aktis, ja kuuluvad millegi olemusse. Kategooriaid eristatakse predikatsiooniviiside järgi, mis on võetud olemisviisidest. Liigierisus ei ole kvaliteet, sest teda ei preditseerita lihtsalt missugusena, vaid substantsi missuguse millena. Need lahendused põhinevad liigierisuste ja kvaliteetide predikatsiooniviiside erinevusel.
Scotuse järgi ei pea metafüüsik millenagi preditseeritavust kvaliteet olemise piisavaks tingimuseks. Miski on kvaliteet parajasti siis, kui ta on olemuse poolest kvaliteet. Et substantside liigierisused on iseenesest substantsidega samased, siis nad on substantsid. Nad ei ole küll iseenesest substantsi kategoorias, sest nad pole indiviidid ega substantsiliigid. Sellegipoolest on nad substantsides iseenesest, mitte aktsidentaalselt. "Kategooriates" paistab Aristoteles küll eeldavat, et substantsid ja liigierisused on erinevad, aga Scotuse järgi ta ütleb, et subjektis mitte olemine, mis on substantsi intentsionaalne omadus, ei kuulu ainult sellele, mis on iseenesest substants, vaid ka sellele, mis on substants samasuse tõttu substantsiga. See, et Aristoteles "Metafüüsikas" nimetab substantsi liigierisust kvaliteediks, on tõsisem raskus, sest metafüüsik peab Scotuse järgi midagi kvaliteediks ainult juhul, kui see on olemuslikult kvaliteet. Sellepärast ta ei ütle, et Aristoteles peab seal substantsi liigierisust kvaliteediks sellepärast, et seda preditseeritakse missugusena. Ta ütleb hoopis, et seal ei liigita Aristoteles kvaliteete, vaid loetleb sõna "kvaliteet" tähendusi.
Predikatsioon ja kategooriate ühtsus
Loogikud saavad vaadelda iga kategooriat arusaaduna ja soona, kui nad on reaalse erinevuse võtnud metafüüsikult.
Metafüüsika aine
Metafüüsika on Scotuse järgi reaalne teoreetiline teadus. Ta on reaalne, sest käsitleb asju, mitte mõisteid (nendega tegeleb loogika, mis on normatiivne teadus sellest, kuidas asjadest mõelda), teoreetiline, sest ta tegeleb nendega nende endi pärast, mitte tahte suunamiseks (seda teeb eetika) ja teadus, sest ta tuletab järeldusi enesestmõistetavatest printsiipidest. Reaalsed teoreetilised teadused, mis on praeguses elus kättesaadavad, on metafüüsika, matemaatika ja füüsika (loodusfilosoofia). Praeguses elus on tunnetus võimalik ainult meeltetaju abil, mistõttu pole võimalik teoloogia ranges mõttes (mittemateriaalsed olendid pole tajutavad) ega päris aksiomaatiline metafüüsika (me ei taju printsiipe), vaid ainult loomulik teoloogia ja metafüüsika meie võimete piires. (Teoloogia saab siiski olla teadus, kuid praktiline teadus. Jumalal on täiuslik teadmine küll olemas, kuid see on mittediskursiivne, seetõttu mitte teadus. ) Matemaatika ja füüsika on defineeritud materiaalse substantsi kaudu. Matemaatika tegeleb materiaalsete substantside puhtkvantitatiivsete omadustega (need tulevad mateeriast) ja kõigega, mis sellest järeldub. Füüsika tegeleb materiaalsete substantside formaalse aspektiga. (Scotus ei nõustu traditsioonilise väitega, et matemaatika tegeleb eeskätt kvantiteediga, füüsika eeskätt liikuvaga.) Teised teoreetilised teadused, mis tegelevad materiaalsete substantsidega (näiteks astronoomia, optika, muusika (harmooniliste proportsioonide teooria), bioloogia, alluvad matemaatikale või füüsikale. Reaalseid teoreetilisi teadusi, mis meile kättesaadavad on, eristatakse nende aine järgi.
Aristoteles nimetab "Metafüüsikas" olevat kui olevat (Metafüüsika 4, ptk 1), Jumalat (Metafüüsika 6, ptk 1) ja substantsi (Metafüüsika 7, ptk 1). Avicenna järgi ei ole Jumal metafüüsika aine, sest teadus ei saa kindlaks teha oma aine olemasolu, aga metafüüsika saab tõestada Jumala olemasolu; metafüüsika aine on olev kui olev, sest oleva mõiste haarab nii Jumala, lahutatud substantsid, materiaalsed substantsid kui ka aktsidentsid. Averroese järgi tähendab see, et metafüüsika uurib olevat kui olevat, et metafüüsika uurib substantsi, sealhulgas Jumalat; et Jumala olemasolu teeb kindlaks füüsika (loodusfilosoofia), siis saab Jumal olla metafüüsika aine.
Kategooriad
Ka Aristotelese kategooriate uurimine kuulub metafüüsikasse, niivõrd kui nende alla kuuluvaid asju uuritakse kui olevaid. Kui neid uuritakse kui mõisteid, siis need kuuluvad loogikasse. On täpselt kümme kategooriat. Esimene, kõige tähtsam, on substantsi kategooria. Substantsid on olevad kõige tugevamas mõttes, sest nende olemasolu on sõltumatud, nad ei ole olemas milleski muus. Ülejäänud üheksasse kategooriasse (aktsidentsidesse) kuuluvad olevad on olemas substantsides.
Erinevused
Kahe indiviidi vahel on reaalne erinevus siis ja ainult siis, kui on loogiliselt võimalik, et esimene on olemas ilma teiseta, või on loogiliselt võimalik, et teine on olemas ilma esimeseta. Näiteks substants ja tema aktsidents või Jumal ja loodu on reaalselt erinevad.
Mõisteline erinevus on mõistete erinevus reaalselt sama asja kohta.
Formaalne erinevus on reaalse erinevuse ja mõistelise erinevuse vahepealne, reaalsusel rajanev, vaimust sõltumatu erinevus, millest ei tulene reaalne lahutatavus. Näiteks tahe ja aru on reaalselt sama, sest mõlemad on reaalselt hingega samased ja hingest lahutamatud. Ent tahe on hinge vaba vägi, aru mitte, ja see erinevus ei ole puhtmõisteline. Formaalse erinevuse puhul ei eristata mitte asju, vaid formaalsusi, reaalsusi ehk olevusi. Kaks asja on formaalselt erinevad siis ja ainult siis, kui nad on reaalselt sama asi, neil on erinev logos ja kummagi logos ei sisalda teise oma. Formaalne erinevus on näites tahte ja aru, ühise loomuse ja individueerija, soo ja liigierisuse, Jumala atribuutide, Kolmainsuse iga Isiku ja Jumaliku Olemuse vahel.
Varajastes töödes räägib Scotus reaalselt samastest eri formaalsustest ühes asjas, et omistada neile omavahel kontradiktoorsed omadused. Näiteks inimloomus on ühine nii iseeneses kui ka reaalsuses, aga individueerija, mis võtab selle ühise loomuse Sokratesse, on iseenesest individuaalne, kuigi Sokrateses on ühine loomus ja individueerija reaalselt sama. Mõnes Pariisi töös ("Reportatio", "Logica") on Scotus seisukohal, et formaalsest erinevusest ühe asja sees ei tulene, et seal on absoluutselt erinevad formaalsused. Hester Goodenough Gelber (1974) ja Marilyn McCord Adams (1976) oletavad, et Scotus muutis meelt Pariisis saadud kriitika mõjul. Hilisemad kriitikud hoiatasid, et postuleerida mitut formaalsust Jumala sees, siis Jumala lihtsus läheb kaduma. Ent nendes töödes öeldakse, et formaalselt erinevad asjad on piiratult erinevad. Pole selge, kas piiratult erinevatel formaalsustel saavad olla omadused. Ka Oxfordi töödes leidub kohti, mida annab tõlgendada piiratud erinevusest rääkivatena.
Punane võib olla sügavam või kahvatum, julgus võib olla tugevam või nõrgem, olemine võib olla lõplik või lõpmatu; nad erinevad täiuse astme, kvantiteedi või intensiivsuse poolest, seesmise mooduse poolest. Erinevus niisuguse asja ja tema seesmise mooduse vahel on modaalne erinevus. Erinevus formaalsest erinevusest tuleb välja, kui võrrelda seesmisi mooduseid liigierisustega. Liigierisusel, mis võtab näiteks vooruse soo oma liiki, on formaalne tunnus, mis erineb tema soo formaalsest tunnusest. Aga julguse sügavuse erinevused ei tekita uut liiki. Modaalne erinevus on isegi väiksem kui formaalne erinevus.
Mateeria ja vorm
Substantsil võib olla järjest mitu vastandlikku aktsidentsi, kusjuures ta jääb püsima ning säilitab arvulise identsuse. Niisugust muutumist nimetatakse aktsidentaalseks muutumiseks. Substantsiaalse muutumise korral substants ise tekib või hävib. Ka substantsiaalse muutumise korral miski püsib, sest substants ei teki eimillestki ega hävi eimillekski. Mateeria on see, mis substantsiaalse muutumise puhul püsib. Substantsiaalne vorm teeb mateeriatüki määratud, ainuliseks, individualseks substantsiks. On ka aktsidentaalsed vormid.
E-raha
pisi|Raha erinevaid vorme ja nende emiteerijaid selgitav diagramm E-raha ehk elektrooniline-raha on sularaha (paberaha või münt)samaväärne digitaalne vaste ning see võib olla nii tarkvara- kui ka riistvarapõhine. Kaardipõhist e-raha, näiteks ettemaksekaardile või elektroonilisse rahakotti talletatud e-raha kirjeldatakse tavaliselt riistvarapõhisena. Teine võimalus on hoida e-raha internetis asuval maksekontol. Sellisel juhul loetakse seda tarkvarapõhiseks. Arveldusteks võib kasutada nii maksekontot, e-raha kontot kui ka pangakontot.
Johannes Duns Scotus
Mateeria ja vorm
Scotusel on mateeria ja vormi kohta kolm hälbivat väidet: on olemas mateeria, millel pole üldse mingit vormi; kõik loodud substantsid ei koosne vormist ja mateeriast; ühel ja sellelsamal substantsil saab olla rohkem kui üks substantsiaalne vorm.
E-raha
EL direktiivi 2009/110 artikkel 2, punkt 2 sätestab: e-raha – elektrooniliselt, sh magnetiliselt, hoitav väljastaja vastu esitatud nõude vormis rahaline väärtus, mis antakse välja rahaliste vahendite vastu direktiivi 2007/64/EÜ artikli 4 punktis 5 määratletud maksetehingute tegemiseks ja mille võtab vastu füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole e-raha väljastaja.
Johannes Duns Scotus
Mateeria ja vorm
Scotus väidab, et on olemas algmateeria, millel pole mitte mingit vormi. Pole selge, kas Aristotelese järgi on algmateeria olemas või on see ainult substantsiaalse muutumise teoreetiline substraat. Aquino Thomase järgi ei ole Aristotelese järgi algmateeriat olemas ja seda ei saagi olla, sest see oleks puhas potentsiaalsus ning aktuaalselt poleks see midagi. Scotuse järgi on algmateeria üks ja seesama asi, mis on igasuguse substantsiaalse muutumise aluseks.
E-raha
Eesti makseasutuste ja e-raha asutuste seaduse § 6, lõige 1. sätestab: e-raha on elektroonilisel kandjal (edaspidi e-raha seade) säilitatav rahaline väärtus, mis väljendab rahalist nõuet selle väljaandja vastu ja mis vastab kõigile järgmistele tingimustele: 1) seda väljastatakse rahalise sissemakse eest saadud summa nimiväärtuses; 2) seda kasutatakse maksevahendina maksetehingute tegemiseks võlaõigusseaduse § 709 lõike 6 tähenduses; 3) seda aktsepteerib maksevahendina vähemalt üks isik, kes ise ei ole selle e-raha väljastaja.
Johannes Duns Scotus
Mateeria ja vorm
Scotus eitab üleüldist hülemorfismi, mille järgi kõik loodud substantsid koosnevad vormist ja mateeriast. Varasemad frantsisklased, sealhulgas Bonaventura, olid seda pooldanud. Bonaventura järgi peab isegi inglitel olema mateeria, nimelt vaimne mateeria, muidu neil ei ole potentsiaalsust. Aga Scotus ei samasta mateeriat potentsiaalsusega ega vormi aktuaalsusega. Algmateeria on aktuaalne, ja mittemateriaalne ei pea olema ilma potentsiaalsuseta.
Mõnel substantsil on mitu substantsiaalset vormi. See õpetus oli iseloomulik frantsisklastele. Kui eeldada tavalist õpetust, mida pooldas ka Aquino Thomas, siis hing on inimese ainus substantsiaalne vorm. Aga siis tuleb välja, et kui inimene sureb, siis järelejäänud keha pole sama, mis tal oli eluajal. Surnukeha pole siis keha, nagu frantsisklastele ilmne oli, vaid laiba vormiga mateeria. Pealegi, kui inimese kehale annaks vormi ainult hing, siis surma puhul keha kohe hajuks. Scotuse järgi on inimesel vähemalt kaks vormi: kehalisuse vorm ning hingestav vorm ehk hing, mis teeb keha elusaks. Surma puhul lakkab hingestav vorm keha elustamast, kuid jääb alles arvuliselt sama keha, mida kehalisuse vorm vähemalt mõnda aega koos hoiab. Et kehalisuse vorm üksinda ei suuda keha piiramata aega olemasolevana hoida, siis keha pikkamisi laguneb.
E-raha
EL direktiivi 2009/110 artikkel 12 sätestab: Liikmesriigid keelustavad intressi maksmise või muude soodustuste andmise, mis on seotud ajavahemiku kestusega, mille jooksul e-raha valdaja e-raha enda käes hoiab. Sama sätestab ka Eesti seaduse § 6, lõige 2: E-raha valdamise ajavahemiku eest ei tohi nõuda ega maksta intressi, muud tasu ega kohaldada muid soodustusi.
E-raha väljastavad Euroopa Keskpank, liikmesriikide keskpangad ja krediidiasutused ning e-raha asutused, mis on asutatud avaliku aktsiaseltsina (ingl. PLC, põhikapital min 350 000 eur). Suurbritannias võivad väikesed e-raha asutused luua kuni 5 miljonit naelsterlingit kuus, suurtel vastavat piirangut ei ole. Tuntuimad usaldusväärsemad, väikesemahulisi e-raha tehinguid vahendavad ettevõtted EL alal on peakorteriga:
Johannes Duns Scotus
Mateeria ja vorm
Scotus vaatleb mitut argumenti inimese hinge hävimatuse kasuks, kuid ükski ei veena teda. Ta ei eita hinge surematust, kuid leiab, et mõistus ilma ilmutuseta ei saa seda tõestada.
E-raha
Elektroonilise raha süsteemid
On loodud erinevaid e-raha süsteeme. Ettevõtte väljastatava privaatraha turvalisuse tõstmiseks võidakse selle tagatisena kasutada näiteks kulda.
Märkimisväärne arv elektronrahasüsteeme kasutab "omanikuta" kaarditehinguid, et tagada kiire tehing ning anda maksjale rohkem enesekindlust tagades tema elektronrahakoti puutumatuse tehingu ajal.
Johannes Duns Scotus
Universaalid ja individuatsioon
Scotus oli universaaliderealist. Ta nimetas vaimuvälist universaali ühiseks loomuseks ja individuatsiooniprintsiipi seesuseks. Ühised loomused on reaalselt olemas, kuigi neil on väiksem olemasolu kui indiviididel. Ühine loomus on selle poolest ühine, et ta on ükskõikne kui tahes paljudes indiviidides olemasolemise suhtes, ning nendes on ta alati seesuse poolt võetud (kontraheeritud). Ühine loomus inimsus on olemas nii Sokrateses kui ka Platonis, kuid Sokrateses teeb selle individuaalseks Sokratese seesus ja Platonis Platoni seesus. Nii Sokratese inimsus kui ka Platoni inimsus on individuaalsed ja kordumatud, inimsus ise aga on ühine ja korratav ning igale oma eksemplifikatsioonile ontoloogiliselt eelnev.
E-raha
Tsentraliseeritud süsteemid
Tsentraliseeritud e-raha käibelolek tugineb usaldusele ühe konkreetse asutuse vastu. Siia kuuluvad näiteks PayPal ja WebMoney. Ka ajapangandust ning kohalikku kaupade ja teenuste vahetussüsteemi (ingl.k LETS) võib nimetada tsentraliseeritud rahasüsteemideks, sest nende toimimise eest vastutab tavaliselt mõni organisatsioon. Kui pidada kõige olulisemaks aga võimet raha juurde luua, on KKTV ja ajapanganduse puhul tegemist detsentraliseeritud süsteemiga, sest raha luuakse juurde iga toimunud tehinguga, mitte tsentraalse asutuse poolt.
Majoritaarne valimissüsteem
Majoritaarne valimissüsteem ehk enamusvalimised (inglise keeles First-past-the-post) on valimissüsteemi liik, kus enim hääli saanud rühmitus ehk partei (või isikuvalimise puhul isik) saab kindlas ringkonnas koha ja vähemusse jäänud rühmituse hääled lähevad kaotsi ja ühiskonna vähemusse jäänud osa jääb esindamata. Süsteemi kutsutakse ka võitja-võtab-kõik süsteemiks (ingl winner takes it all) Tuntuim enamusvalimistel valitav ametikoht on USA president.
E-raha
Detsentraliseeritud süsteemid
Tuntumad neist on
Veel e-raha süsteemi näiteid
Üks haruldane läbimurre on toimunud siiski aga Hongkongi Octopusi kaardisüsteemiga, mis alustas kui läbisõidu maksesüsteem, ent kasvas siis laialdaselt kasutatavaks elektronrahasüsteemiks. Londoni transpordi kaardisüsteem Oyster jääb oma põhiolemuselt ent siiski tavaliseks ettemakstud reisipiletiks. Väga sarnane Hongkongi Octopusi kaardiga on ka Singapuri elektronraha programm, mis on samuti mõeldud avalikule transpordile (pendelrong, bussid jne) ning põhineb isegi samal süsteemil (FeliCa). Madalmaades on kasutusel elektronrahasüsteem Chipknip, millel on samuti üldine otstarve ja OV-Chipkaart tollimaksude kogumiseks.
Majoritaarne valimissüsteem
Enamusvalimiste korral annavad poliitilises elus tooni kaks-kolm suuremat parteid, sest valimissüsteem sunnib ühesuguste eesmärkidega erakondi ühinema. Harilikult tagab see suurimale erakonnale parlamendis ka absoluutse häälteenamuse ja võimaldab moodustada stabiilse üheparteilise enamusvalitsuse.
Enamusvalimised võivad olla ka kahevoorulised. Kui esimeses voorus keegi absoluutset häälteenamust ei kogu, siis piisab teises voorus suhtelisest häälteenamusest. Kui valitakse ühte isikut ühemandaadilisest ringkonnast, toimub teine voor tavaliselt kahe edukama kandidaadi vahel. Niisugust süsteemi kasutatakse Prantsuse Rahvuskogu ja presidendi valimistel (ka Leedu president ja pool seimist valitakse sel viisil). Kui on tegemist mitmemandaadilise ringkonna ning kandidaatide nimekirjadega, siis saab kõige rohkem hääli kogunud nimekiri endale kõik selle ringkonna mandaadid.
Majoritaarse valimissüsteemi vastand on võrdeline valimissüsteem.
Madal esindus
Väga suur osa hääli läheb kaduma, kuna ainult kõige rohkem hääli saanu valitakse. Näiteks kui partei A poolt hääletab 43% hääletanutest ja partei B poolt 41%, saab mandaadi partei A. Partei B poolt hääletanud jäävad esinduseta.
Irene Tiivel
Ta töötas pikka aega Eesti Teaduste Akadeemias inglise keele õppejõuna. Lavastas ja tõlkis eesti keelde inglise näidendeid. Akadeemilise inglise klubi (Academic English Club) (1962–1995) ning akadeemilise ingliskeelse suusalaagri (Academic English Skiing Camp) (1964–1997) asutaja ja juht. Aastal 2014 asutas ta Eesti Rahvuskultuuri Fondi juurde omanimelise allfondi, mille eesmärk on toetada inglise keele ja kultuuri õpetamist Eestis ning eri keelte idiomaatika uurimist.
Isiklikku
Irene Tiiveli isa oli pedagoog ja kirjastaja Eerik Jaanvärk (1893–1967).
Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel.
Vene NFSV
Venemaa Nõukogude Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik ehk Vene NFSV ehk VNFSV (lühendnimekuju Vene Föderatsioon), vene keeles Российская Советская Федеративная Социалистическая Республика, РСФСР oli Nõukogude Liidu 1. järgu haldusüksus (liiduvabariik) aastatel 1922–1991.
Aastatel (1917–1922) Venemaa Sotsialistlik Föderatiivne Nõukogude Vabariik, ehk Venemaa SFNV (Российская Социалистическая Федеративная Советская Республика).
Peakatete loend
''Siin on loetletud peakatteid.
Matúš Móric Beňovský
Matúš Móric Beňovský (20. september 1746 – 23. mai 1786) oli slovaki päritolu maadeuurija ja Madagaskari.
Kuna tema soov oli slovaki nime eri keeltes võimalikult slovakipäraselt hääldada, on ta ise kirjutanud oma nime järgmiselt:
Anton Vill
Anton Vill (sündinud 18. augustil 1979 Tartus) on eesti kunstnik.
Ta sündis Tartus füüsikute pojana. Kasvas üles Tallinnas ja lõpetas Tallinna 37. Keskkooli.
Esimesed kunstikatsetused olid vihikuservadele klassikaaslastest joonistatud eri süžeedega karikatuurid. Proovis astuda Eesti Kunstiakadeemiasse graafika erialale, kuid need katsed ebaõnnestusid. Vend Artur Villa eeskujul hakkas iseseisvalt 3D-programme õppima. Kasutas neid oskusi telereklaamides ning tegi aastal 1999 Eesti esimese 3D-lühifilmi "Fro:d".
2000. aastal tegi ta 3D-animatsioone Eesti paviljonile EXPO-l.
2003. aastal sõitis Austraaliasse, elas Brisbane'is ning töötas firmas Creative Assembly mängusarja "Total War" animaatorina.
2003. aasta lõpul asus tööle Sydney firmas Animal Logic multifilmi "Lustakad jalakesed" (inglise k "Happy Feet") kontseptuaalse disainerina. Film pärjati Oscariga täispika animafilmi kategoorias. Töö käigus sõbrunes filmirežissöör George Milleriga. George'ile meeldisid Antoni maalid ning ta kutsus teda enda firmasse tööle. Kennedy Miller Mitchellis töötas Anton Vill filmidega "Mad Max", "Justice League of America" ja "Happy Feet 2".
Jānis Daliņš
thumb|Jānis Daliņš Jānis Daliņš (5. november 1904 Valmiera – 11. juuni 1978 Melbourne) oli Läti kergejõustiklane ja olümpiamedalist, kes võistles käimises.
Daliņš võitis 1934. aasta Euroopa meistrivõistlustel kergejõustikus 50 kilomeetri distantsil ja sai hõbemedali samal alal 1932. aasta suveolümpiamängudel tulemusega 4:57.20. Ta osales ka 1936. aasta suveolümpiamängudel Berliinis, kuid ei jõudnud finišisse.
Daliņši olümpiamedal oli esimene Läti lipu all võidetud olümpiamedal. Ta oli ka esimene lätlasest Euroopa meister kergejõustikus.
Daliņš põgenes 1944 koos perega Saksamaale ning kolis 1949 Austraaliasse ja elas surmani seal.
Tema nime kannab Valmiera staadion ja tänav Valmieras. Ka on tema järgi nime saanud Daliņi küla.
Jevgeni Lukjanenko
Jevgeni Lukjanenko (vene Евгений Лукьяненко; sündinud 23. jaanuaril 1985 Slavjansk-na-Kubanis Krasnodari krais Venemaal) on Vene teivashüppaja. 2008. aastal tuli ta Valencias sisemaailmameistriks ning Pekingi olümpiamängudel sai hõbemedalini.
Tema isiklik tippmark on 6.01, mille ta püstitas Bydgoszczis 2008. aasta juulis.