cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfons Rebane
Hilisem elu
Lõpuks kutsus ta Rebase ärasõidupäeval endale hotelli külla, kus eestlastest kaaslased sooviksid teda näha. Küsis ka, mis napse ta tahaks juua. Rebane lubas küll minna, kuid ei läinud. Ta oli veendunud, et teenistuses olles oleks ta saanud hotellis kaitse organiseerida, nüüd oli see aga võimatu. Tema arvates oli KGB meestel kavas näha, kui kaugele ta on valmis minema, ja töötada siis välja järgnevad sammud.
Uus kontaktivõtmine KGB poolt toimus 28. jaanuaril 1961. Rebasele helistas omal ajal Eestisse saadetud mees, kes palus Rebase aadressi, mille julgeolekumees olla ära kaotanud. See oli märgiks, et KGB midagi plaanib.
7. aprillil 1961 viibis Rebane Heckmondwike'is kolonelleitnant Harald Riipalu matustel, kus kandis Ain Mere ja teiste Eesti sõjaväelastega Riipalu kirstu. Rebane ütles viimasena järelehüüde ja paigutas ka omalt poolt Riipalu sargale Eesti mulda. Rebane ütles oma sõnavõtus: Harald Riipalu kuulus kodumaale, mille eest ta sõjas võitles ja kelle huvisid ta ka paguluses kogu hingega kaitses. Seejärel kutsus ta leinalisi üles laulma Eesti hümni viimast salmi.
Samal aastal asus Rebane Saksamaale. Seal oli ta pikemat aega Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu peavolinik ja büroojuhataja Euroopas, lüües aktiivselt kaasa ka paljudes teistes ettevõtmistes.
Hjalmar Mäe aitas Rebasel leida töökoha Saksa luureteenistuses. Rebane asus elama Augsburgis Schmutterstrasse 20/1.
KGB vastuluurekeskus otsustas tööd Rebasega jätkata, ''et lõplikult otsustada küsimus tema koostööle kaasamise otstarbekusest või viia läbi Rebast kompromiteerivaid meetmeid operatiivmängu "Berkut" jt. baasil''.
Augsburgis külastas Rebast eriülesannetega polkovnik Kanger. Rebane ja Kanger panid relvad nähtavalt lauale, et mõlemal oleks turvatunne suurem. Kanger lubas Rebasele amnestiat, kui ta kodumaale tagasi tuleb. Info sellest kohtumisest jääb hägusaks, et mitte enamat öelda.
Aastal 1964, kui toimusid Innsbrucki taliolümpiamängud, kutsuti Rebane sinna kohtuma oma sõbraga. Algul lubas Lääne-Saksa luuretalitus talle seal kaitse tagada, kuid viimasel hetkel löödi kartma poliitilist skandaali ning sõit neutraalsesse Austriasse keelati. Rebase kirjast Hjalmar Mäele selgub, et Austrias ootas teda kuuemeheline KGB grupp. Kuna kohtumist ei toimunud, tegi agent Rebasele ettepaneku kokku saada järgmisel suvel Soomes. Rebane ise tõlgendas seda KGB plaanina teda röövida.
Kohtumiseks oli antud kaks kohta. Rebane valis pakututest teise. Rebase mehed olid kohal ja jälgisid toimuvat. Sõber ilmuski. Sündmuspaik oli sisse piiratud viie vene keelt rääkiva mehe poolt. Kui kohtumisaeg möödas, sõitsid nad kuuekesi hotelli. Rebane arvas, et neil meestel võis olla ülesandeks kas kaitsta oma meest või võtta Rebane kinni Nõukogude Liitu viimiseks. Rebane kaldus viimase oletuse poole, mis ka kõike järgnevat arvestades tõele vastab.
Kuna Rebasel oli seal kaitse, oleks ta kinnivõtmisest tekkinud selline lärm, mis oleks varjutanud isegi olümpiamängud. Et Rebase kinnivõtmiseks olid KGB-l tõsised plaanid, sellele viitab ka küllakutse tulla Soome.
Ühe võimaliku versioonina võis KGB kavatseda Rebase Eestisse toimetada ja siin tema kui sõjakurjategija üle kohut pidada, sest­ Rebase värbamine oli ebaõnnestunud.
Novembris 1964 teatas Saksamaa Liitvabariigi valitsus, et lõpetab 1965. aasta maiks Teise maailmasõja sõjakurjategijate kohtuliku jälitamise nende kuritegude aegumise tõttu. Nõukogude Liidu valitsus vastas detsembris 1964 ägeda protestiga ning aprillis 1965 teatati, et võetakse tarvitusele kõik abinõud natslike sõjaroimarite paljastamiseks ja karistamiseks. See vallandas ka Eestis hoogsa kriminaalasjade algatamise sõjakurjategijate paljastamiseks.
27. märtsil 1965 alustati okupeeritud Eestis Rebase vastu tagaselja kriminaalasi. Kriminaalasja Rebase kohta kinnitas Eesti NSV KGB ülem kindralmajor August Pork. Uurijaks määrati KGB kapten Zõbin, kes pööras tähelepanu kahe ajajärgu uurimisele. Esiteks suvi 1941, mil Rebane võitles metsavennana Eestis ning sügis 1941 kuni talv 1942, kui Rebane pidas lahinguid partisanidega Leningradi oblastis.
Kapten Zõbin sattus kohe algul raskustesse, kuna dokumente Rebase kohta tal leida ei õnnestunud. Põhiliseks jäi süüdistus "(nõukogude) kodumaa reetmises", millele Zõbin lisas veel riikliku ja ühiskondliku vara riisumise ja pisiriisumise ning kehavigastuste tekitamise hingelise erutuse seisundis.
6. aprillil 1965 allkirjastas Zõbin otsuse, mille kohaselt tuleb Rebane vahi alla võtta, juhul kui ta peaks ilmuma NSVL territooriumile. Selles dokumendis olid juba uued paragrahvid. Nüüd süüdistati Rebast lisaks "kodumaa reetmisele" diversioonis, kahjurluses, nõukogude vastases agitatsioonis ja propagandas ning riikliku saladuse avaldamises.
Kõigepealt võttis Zõbin luubi alla suvesõja 1941 ehk Rebase tegevuse metsavennana. 1965. aasta aprilli esimese nädala lõpuks oli KGB küsitlenud mitukümmend tunnistajat ning tehtu kokkuvõtteks leidis Zõbin: juunis-augustis 1941 sooritas Rebase juhitud bandiitlik rühmitus rea nõukogude aktivistide tapmisi, relvastatud kallaletunge täitevkomiteedele, autotranspordile inimestega ja Nõukogude armee üksuste vastu.
Kriminaalasja ei avalikustatud, kuna ei suudetud tõestada sõjakuritegusid.
Juunis 1975 sai Rebane teada, et 9. mail 1945 oli talle otsustatud anda Raudristi Rüütlirist tammelehtedega. Sügisel andis Rüütliristikandjate Koondise esimees kindral Hubert Lamey talle tammelehed pidulikult üle.
Enne surma põletas Rebane kogu oma kirjavahetuse.
Surm
Ärasaatmine toimus 12. märtsil Westfriedhofi krematooriumis Augsburgis. Kohal oli Bundeswehri Oberstleutnant, kes esindas kaitseminister Georg Leberit. Matusetalituse pidas Müncheni eesti koguduse õpetaja Eduard Soosaar. Ta valis jutluse motoks apostel Pauluse kirja Timoteusele: Ma olen head võitlemist võidelnud, ma olen oma jooksud lõpetanud, ma olen usu säilitanud.
Kindral Hubert Lamey tuletas meelde lahinguid Novgorodi all ja Eestis. Ta rääkis: ''Hüvasti, relvavend. Mine nüüd sinna nähtamatusse, suurde armeesse, kuhu sa oled ära kutsutud ja kus ootavad ees tuhanded sõbrad, kes sinule vastu sirutavad oma käed''.
Eesti Vabariigi välisesinduste poolt tõi järelehüüde Elmar Reisenberg, kes tuletas meelde, et Alfons Rebane kogu oma elu aeg võitles õiguse, vabaduse ja Eesti eest.
Suvel 1999 maeti Alfons Rebane ümber Tallinna Metsakalmistule.
Rebane väejuhina
Rebasel oli suurepärane taktikaline mõistus, mis avaldus eriti kaitsel ja piiramisrõngastest väljamurdmisel. Teises Laadoga lahingus, lahingutes 1944. aasta jaanuaris ja Narva jõel õnnestus Rebasel positsioonid maskeerida, vältides sellega üksuste sattumist vastase tule alla ja kindlustades lahingu võidu.
Rebane ei seganud tihti oma alluvate töösse, jättes neile täieliku tegutsemisvabaduse. Kui see mõnikord oli vastuolus Rebase plaanidega, andis ta sõbralikult seletust asja parandamiseks.
Rebane püüdis lahingutes alati säästa oma mehi. Ta teadis Eesti inimressursi piiratust ja seetõttu iga mehe erilist väärtust.
Igal võitleval üksusel on tähtis tema võitlusmoraal. Seda hakkas Rebane aeglaselt, kuid pidevalt oma meestesse sisendama ja vormima. Saksa relvade käsitsemist ja sellega kaasnenud uut taktikat hakkas Rebane märkamatult ja süstemaatiliselt õpetama. Aastaks 1943 oli Rebase pataljon, mis tema saabumisel meenutas ühteliitmata partisaniüksust, kujunenud ühiseks tervikuks – tugeva moraaliga rindepataljoniks.
Mälestusmärgid
15. mail 2004 avati monument Rebasele Viitna lähedal, kohas, kust ta alustas oma sõjateed.
Mälestustahvliga on tähistatud temaga seotud paigad Lihulas, Viljandis ja Valgas. pisi|22. juunil 2018 avatud mälestuskivi Mustlas. Mälestuskivi autor on Kalev Pehme. Foto: Sirle Sööt 22. juunil 2018 avati Alfons Rebase mälestuskivi Mustlas.
Tsitaadid Rebase kohta
Rebase rügemendi võitleja Heino Susi:
Rebase sõjakaaslane dr. Eduard Simson-Kallas:
Eesti Vabariigi peaminister Mart Laar:
Harilik kadakas
Harilik kadakas (Juniperus communis L.) on küpressiliste sugukonda kadaka perekonda kuuluv okaspuu.
Storträske
Storträske on järv Harjumaal Väike-Pakri saarel.
Harilik kadakas
Teaduslikult kirjeldas harilikku kadakat esimesena Linnaeus 1753.
Kadakas on levinud nii Euraasias, Põhja-Aafrikas kui ka Põhja-Ameerikas. See kasvab ka Eestis, kus ta on enim levinud Saaremaal ja Läänemaal.
Storträske
Järve põhja on settinud eriteralise liiva kiht, mis kalda ääres on poole meetri paksune ja mille all avaneb aluspõhi.
Harilik kadakas
Kadakametsa nimetatakse kadastikuks.
Botaanilised tunnused
pisi|vasakul|Illustratsioon. [[Hermann Adolph Köhler ja Gustav Pabst "Köhler's Medizinal-Pflanzen"]] Enamasti kasvab harilik kadakas põõsakujulisena, harvem puukujulisena. Puu kõrgus on tavaliselt kuni 10, harva kuni 15 m. Registreeritud maksimaalne kõrgus on 18,5 m (Rootsis). Harilik kadakas elab kuni 860-aastaseks.
Võra kuju varieerub üsna suures ulatuses ning võib olla sammasjas, munakujuline, maadjas või hargnevate okstega. Tüvi on tihti mitmeharuline ja mõnikord keerdu kasvanud. Noorte puude koor on algul sile, punakas kuni pruun, vanemas eas kitsaste laastudena kestendav madalate vagudega ja pehmete kiududega ja hallikaspruuni värvusega.
Noored võrsed on punakaspruunid ja kolmetahulised, vanemad pruunikad.
Okkad on terava või tömbi tipuga, veidi torkavad, lineaalsüstja kujuga, 1–2 cm pikkused, kolmekaupa männases, pealt sinakashallid ja ühe valge õhulõheribaga, püsivad võrsetel keskmiselt kuni 4 aastat.
Isasõisikud on kollakad, 4–5 cm pikkused, koosnevad kilbikujulistest soomustest, 3–7 tolmukaga.
Emasõisikud meenutavad rohelist punga ning koosnevad kolme püstise seemnealgmega soomustest. Viljad on lihakad marjataolised käbid, läbimõõduga 6–9 mm, nemad paiknevad üksikult ja koosnevad 3–6 lihakast seemnesoomusest. Viljas on 1–3 seemet, mis on esimesel aastal rohekad, teisel aastal tumesinised ja kolmandal aastal mustjad. Seemne mass on 17–18 mg.
Kuigi kadaka viljad on botaanilises mõttes käbid, kutsutakse neid rahvasuus välise sarnasuse tõttu kadakamarjadeks.
Levik ja kasvukohad
pisi|[[Kadastik Osmussaarel]] Hariliku kadaka väga suur levila asub Euraasia kesk- ja põhjaosas, ulatudes lõunas kuni steppideni, idas kuni Jaapani saarteni, Põhja-Aafrikas, Põhja-Ameerikas, Gröönimaal ja Islandil. Lõuna suunas ulatub levila Pakistani ja Nepalini, aga Põhja-Ameerikas 30° põhjalaiuseni.
Harilik kadakas kasvab sageli lagedatel aladel mere ääres, karjamaadel, metsades, loopealsetel, nõmmedel, soostunud aladel, kääbuspõõsa-kooslustes jm. Muldadest on kadaka kasvukohtades sageli esindatud paesed loomullad, happelised liivmullad ka turvas.
Mõnel pool, näiteks Kassari klibustel rannanõlvadel, on kadakas üllatavalt elujõuline ja katab kogu maapinna tiheda kadakametsaga. Selles kohas ei paista tiheda okastiku vahelt õieti valgust maapinnale ja niimoodi tõrjub kadakas välja kõik teised taimed.
Kadakal eristatakse nelja alamliiki.
Paljunemine ja kasvamine
pisi|Isasõisikud Harilik kadakas on tavaliselt kahekojaline, harva ühekojaline puu ja paljuneb üldjuhul seemnetega. Soodsates tingimustes võib ta paljuneda ka vegetatiivselt alumiste okste juurdumisega. Tolmlemine toimub tavaliselt mai alguses. Rohkem vilju on valguse käes kasvavatel puudel. Seemneid levitavad tavaliselt linnud. Tõusmetel on 2 idulehte. Puu kasvab üsna aeglaselt, 10-aastaselt on kõrgus tavaliselt 40–50 cm, 50-aastaselt 3–4 m.
Kasutamine
pisi|left|Hariliku kadaka puit
Kadaka puit
Hariliku kadaka puit on ilusa tekstuuriga, tihedate aastarõngastega, väga meeldiva lõhnaga, sitke ja keskmise tihedusega 550–650 kg/m³. Lülipuit on hallikas- kuni punakaspruun, maltspuit on kitsas ja valkjas. Puude väikse kasvu tõttu ei ole puidul eriti suurt majanduslikku tähtsust, seda kasutatakse peamiselt tisleritöödel, muusikainstrumentide, suveniiride jms valmistamisel.
Aastarõngad on käänulised ja hästi märgatavad kõigis lõigetes. Aastarõnga varane osa läheb järsult üle hiliseks osaks, mis on vähearenenud. Vaigukäike ei ole. Puidul on tavaliselt head mehaanilised omadused. Niiskuse 15% korral on puidu tihedus 570 kg/m³, survetugevus 395 kg/cm² ja kõvadus pikikiudu 459 kg/cm².
Kadaka keemiline koostis
pisi|Küpsed ja toored kadakamarjad Magusa maitsega viljad sisaldavad suhkruid kuni 40% (peamiselt glükoosi ja fruktoosi), eeterlikke õlisid, lipiide, orgaanilisi happeid (õun-, sipelg- ja äädikhape), vaikaineid, taimevaha, vitamiine ja teisi bioaktiivseid aineid. Viljadest valmistatakse siirupit, mis on tooraineks kondiitritööstuses, ning maitseaineid, mida kasutatakse kalade konservimisel ning viina ja likööride tootmisel. Mikroelementidest sisaldavad viljad mangaani, rauda, vaske ja alumiiniumi.
Kadakajuurtest on leitud eeterlikke õlisid, vaikaineid, saponiine, parkaineid ja värvaineid. Okkad sisaldavad 2,7‰ askorbiinhapet.
Okastest ja viljadega võrsetest saab valmistada eeterlikku õli (kadakaõli), mida on kasutatud antibakteriaalse vahendina meditsiinis ja veterinaarias.
Kadakas on ka mürgiseid aineid, mistõttu ei tohi kadakamarju liiga palju süüa ega kadakaõli liiga palju tarvitada.
Ilupuu
Kadakat kasutatakse ilupuuna parkides ja aedades, kuigi neid on raske ümber istutada. Selleks tuleb jälgida, et nii enne kui pärast ümberistutamist oleks taim lõuna suunas sama küljega.
Kadakaid istutatakse ka pinnase kinnistamiseks.
pisi|left|Kadakamarjad
Kokandus
Kadakamarju (botaanilises mõttes käbisid) kasutatakse vürtsina. Tüüpiliselt lisatakse neid metsloomade ning rasvasest sea- ja lambalihast toidu tegemisel, samuti tumedates lihakastetes. Lihale ja kalale võib küpsetamise ajaks lisada peale kadakamarjade ka kadakaokkaid. Ta parandab ka kapsa ja peedi maitset. Vürtsina kasutatakse neid ka piparkookide, kommide ja morsi tegemisel.
Harilik kadakas Eestis
Eestis on kadaka põhilised kasvualad (75%) Saaremaal ja Läänemaal. Vähem ja hajusamalt esineb kadastikke Hiiumaal, Pärnumaal ja Harjumaal. Üksikpõõsana võib kadakat leida kõikjalt. Eesti on meeldivaks erandiks kadastike rohkuse, nende esteetilisuse, kõrge vanuse, ligipääsetavuse ja kadakaga seotud rahvatraditsioonide poolest.
Tähelepanuväärsed isendid Eestis
pisi|[[Kernu kadakas (2011)]] pisi|[[Loigu keerdkadakas|Loigu keerdkadakal on tüvi keerdunud vastupäeva]] Kadakaid, mille ümbermõõt ületab meetri, on Eestis teada 29. Kõige rohkem, koguni 9 neist, kasvab Harjumaal, Raplamaal on teada 4, mujal juba vähem. Varasemast ajast on andmeid veel 28 nii jämeda kadaka kohta, kuid enamik neist on kuivanud. Mõned said hukka 1967. aasta augustitormis, mõne on hävitanud inimkäsi.
Manzanares (Hispaania jõgi)
pisi|Jõgi [[Madridi kohal]] pisi|Jõe kaart Manzanares on Hispaania keskosas kulgev jõgi. See lähtub Sierra de Guadarrama mäestikust, läbib pealinna Madridi ja lõpuks suubub Jarama jõkke, mis on omakorda Taguse lisajõgi.
Testamendijärgne pärimine
Testamendijärgset pärimist nimetati Rooma eraõiguses ex testamento või a testato.
Pärimine sai toimuda Rooma õiguses kahel alusel: 1) testamendi teel ehk ex testamento/a testato või 2) seaduse alusel ehk ab intestato. Rooma õiguses ei olnud lubatud pärida sama pärandit osalt testamendiga ja osalt seaduse järgi samaaegselt, testamendi puudumisel määrati pärija seaduses sätestatu kohaselt. Testamendiga pärimisel määras pärandaja kindlaks isiku, kes võttis Rooma patriarhaalses perekonnas üle võimu ja sai endale surnud isiku vara. Lisaks pidi pärija täitma ka kõik surnud isiku kohustused – näiteks tasuma tema võlad, hoidma kodukultust, säilitama suhteid klientidega jne –, v.a need, mida sai täita ainult surnu isiklikult.
Testamendi olulisim osa oli pärija nimetamine (institutio heredis) – kui pärijat ei olnud nimetatud, ei olnud testament kehtiv. Kui testament sisaldas vaid pärija nime, oli see kehtiv ning kogu vara läks üle testamendis nimetatud pärijale. Testamendijärgset pärimist eelistati seadusjärgsele pärimisele, seadusjärgselt sai pärida alles siis, kui puudus kehtiv testament. Kui pärijaks nimetatud isik ei tahtnud või ei saanud pärandit vastu võtta, võis pärandaja nimetada asepärija (substitutio heredis).
Testamendi tegemise õigus ja testamendiga pärimisega õigus
Testamenti factio activa ehk õigust testamendiga pärandada ei olnud Rooma õiguse kohaselt kõigil. Testamenti ei saanud teha hullumeelsed, alaealised (impuberes), tummad, kurdid jne. Samuti ei saanud Rooma õiguse järgse teovõime puudumise tõttu roomaõiguslikku testamenti teha näiteks orjad, Rooma riigi mittekodanikest elanikud, piiratud õigusvõimega isikud (capiti deminuti), pojad (paterfamilias) ja pillajad. Varasema Rooma õiguse kohaselt ei saanud testamenti teha ka naised.
Testamenti factio passiva ehk õigust testamendiga pärida ei olnud Rooma riigi mittekodanikest elanikel ehk peregriinidel, riigireetjate lastel ning hiljem ka usust taganejatel ja ketseritel. Pärijal pidi olema pärimisõigus testamendi tegemise ajal ja pärandaja surma hetkel. Erandina sai ori sai olla pärija, kui teda vabastati sama testamendiga orjusest.
Testamendi vormid
Vanimas Rooma õiguses tunti kahte testamendi tegemise vormi: 1) testamentum comitiis calatis ehk rahvakoosolekutel tehtud testament ja 2) testamentum in procinctu ehk sõjakäigul rivi ees tehtud testament.
Gai. 2. 101. “''Testamentorum autem genera initio duo fuerunt: nam aut calatis comitiis testamentum faciebant, quae comitia bis in anno testamentis faciendis destinata erant, aut in procinctu, id est, cum n belli causa arma sumebant: procinctus est enim expeditus et armatus exercitus. alterum itaque in pace et in otio faciebant, alterum in proelium exituri.”''
Gai. 2. 101. „Testamente oli alguses kahte liiki: nimelt tehti testamenti kas rahvakoosolekul, mida peeti kaks korda aastas [üksnes] testamendi tegemiseks, või siis lahinguvalmis ja üles rivistatud sõjaväe ees, see tähendab siis, kui sõjapidamiseks relvad haarati. „Lahinguvalmis ja üles rivistatud sõjavägi“ tähendab marsiks valmis ja relvastatud sõjaväge. Seega tehti üht liiki [testamenti] rahu ja puhkuse ajal, teist aga, kui olgi valmis lahingusse minema.“
Pärast 12 tahvli seaduse loomist tekkis uus testamendi vorm testamentum per mancipationem ehk testament vase ja kaalu abil. Selle käigus müüs pärandaja näiliselt ehk mancipatio tehinguga oma vara usaldusväärsele isikule, kes pidi täitma need korraldused, mida mancipatio’ga tegi pärandaja.
Gai. 2. 102. ''“Accessit deinde tertium genus testamenti, quod per aes et libram agitur: qui enim neque calatis comiitis neque in procinctu testamentum fecerat, is, si subita morte urguebatur, amico familiam suam, id est patrimonium suum, mancipio dabat eumque rogabat, quid cuique post mortem suam dari vellet. Quod testamentum dicitur per aes et liberam, scilicet quia per mancipationem peragitur.”''
Gai. 2. 102. „Hiljem lisandus kolmandat liiki testament, mida tehakse vase ja kaalu abil. See, kes ei olnud testamenti teinud ei rahvakoosolekul ega lahinguvalmis ja üles rivistatud sõjaväe ees, võis juhul, kui ta tundis surma lähenevat, anda oma pere, see tähendab oma vara, sõbrale mancipium 'isse ja paluda sellel anda pärast oma surma igaühele seda, mida ta talle anda soovis. Vase ja kaalu abil tehtavaks testamendiks kutsutakse seda seetõttu, et seda tehakse mantsipatsiooni teel.“
Esialgu tehti testamendid suuliselt, kuid hiljem hakati neid ka kirja panema. Algselt pidi testamendis pärija olema nimetatud käskivas kõneviisis. Samuti pidi alguses olema testament kirjutatud ladina keeles, hiljem ei omanud see enam tähtsust. Testamenti ei saanud volitada enda eest tegema kedagi teist.
Lisaks era- ehk kodustele testamentidele tekkisid ka avalikud testamendid, mille tegemiseks kasutati riigivõimu organite kaasabi, näiteks testamentlik suuline avaldus ja kirjalik testament, mis anti imperaatori juurde hoiule. Hiljem tekkis vormi poolest lihtsamaid testamente, näiteks holograafiline testament, allograafiline testament, katku ajal tehtud testament, abieluliste laste vahel pärandi jaotamise testament, sõduri testament ning pimeda pärandaja testament.
== Kehtetu testament == Testament võis muutuda kehtetuks või osutuda kehtetuks alusest peale. Kehtetud testamendid olid 1) testamendid, kus pärandajal ei olnud õigust testamenti teha, 2) kui testaator kaotas õigusvõime pärast testamendi tegemist, 3) kui testament kaotas kehtivuse pärija suremise tõttu enne testaatorit, pärija muutus pärimisvõimetuks, loobus pärandist või ei täitnud testamendist tulenevaid tingimusi.
Sundpärimine
Kui testamendiga pärimisel tekkis ebaõiglane olukord, kus pärandist jäid ilma need isikud, kes oleks selle pidanud saama (nt alaealised või võimualused lapsed), siis parandati seda olukorda seadusjärgse sundpärimisega. Alguses parandati pärandist ilma jäetud esimese järgu pärijatest võimualuste isikute olukorda sellega, et testaator pidi nende pärandist ilma jätmiseks neid pärandis nimega nimetama ja nad ilma jätma (ex heredatio). Kui poega ei olnud testamendis nimeliselt mainitud (nominatim), oli testament tühine. Kui ei mainitud tütreid või lapselapsi, oli testament siiski kehtiv, kui tütred ja lapselapsed said pool osa. Hiljem kujunes välja materiaale sundpärimine ehk sundosa pärimine, mille käigus võisid pärandist ilmajäänud pärijad esitada pärandi hagi (hereditas petitio) ja kohus võis lugeda testamendi alusel pärijate vastuväited ebaoluliseks. Lisaks võisid pärandist ilma jäänud võimualused isikud esitada erilise kaebuse magistraadile (extra ordinem) ning kui kaebus peeti põhjendatuks, siis testament tühistati.
Riina Lõhmus
Riina Lõhmus (sündinud 30. oktoobril 1952) on Eesti turismiametnik ja ajakirjanik.
Pere
Tema abikaasa Veiko Lõhmus on olnud Tallinna Botaanikaaia direktor.
Kaevandu järv
Kaevandu järv ehk Storträske (ka Suur Kaevandu järv) on järv Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Niibi külas (Niibi rabas). Kaldajoone pikkus on 836 m.
Järv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Kaevandu järve keskkonnaregistri kood on VEE2039100.
2004. aasta autoralli maailmameistrivõistlused
Muutused
Pärast formaadimuutust kuulus MM-sarja varasemast kaks etappi rohkem, kokku 16. Lisandusid Mehhiko (märtsis) ja Jaapani (septembris) ralli.
Hooaeg algas traditsiooniliselt legendaarse Monte Carlo võidusõiduga, viimane etapp toimus aga Suurbritannia asemel Austraalias.
Viis tehasemeeskonda osales kõigil sarja etappidel: tiitlikaitsja Citroën, Peugeot, Ford, Subaru ja aastase vaheaja järel naasev Mitsubishi.
Monte Carlo ralli
Kiiruskatsete võitjad:
5 – Loeb          4, 6, 8, 9, 11 3 – Märtin        3, 12, 14 3 – Grönholm      2, 5, 15 1 – Solberg       13
Rootsi ralli
Kiiruskatsete võitjad:
8 – Grönholm  1, 6, 7, 8, 10, 16, 18, 19 4 – Loeb      5, 9, 11, 12 3 – Sainz     2, 14, 17 2 – Märtin    3, 4 1 – Solberg   13 1 – Tuohino   15
Mehhiko ralli
Kiiruskatsete võitjad:
9 – Solberg   1, 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13 2 – Loeb      2, 4 2 – Grönholm  14, 15 1 – Märtin    11 1 – Sainz     12
Uus-Meremaa ralli
Kiiruskatsete võitjad:
9 – Grönholm      3, 5, 10, 11, 14, 15, 18, 21, 23 7 – Solberg       2, 3, 4, 8, 17, 19, 22 3 – Märtin        1, 12, 13 2 – Rovanperä     6, 7 2 – Loeb          16, 20 1 – Duval         9
Küprose ralli
Kiiruskatsete võitjad:
6 – Solberg           1, 2, 7, 8, 10, 18 6 – Loeb              3, 5, 9, 12, 15, 17 5 – Grönholm          4, 13, 14, 16, 17 (diskvalifitseeriti) 1 – Märtin 6
11 kiiruskatse jäi pealtvaatajate rohkuse tõttu ära.
Kreeka ralli
Kiiruskatsete võitjad:
9 – Solberg     4, 5, 6, 7, 8, 11, 15, 16, 18 6 – Loeb        10, 13, 17, 19, 20, 22 4 – Rovanperä   2, 12, 14, 21 2 – Grönholm    1, 3 1 – Duval       9
Türgi ralli
24. Markko Märtin (Ford) + 56.31,9
Kiiruskatsete võitjad:
6 – Solberg     7, 12, 13, 15, 16, 17 6 – Loeb        2, 3,  8,  10, 11, 15 3 – Grönholm    6, 9,  14 1 – Rovanperä   4 1 – Sainz       5 1 – Märtin      1
Argentina ralli
Kiiruskatsete võitjad:
8 – Grönholm 7, 9, 10, 11, 12, 14, 15, 16 5 – Sainz 8, 17, 18, 19, 25 4 – Solberg 1, 3, 4, 13 4 – Rovanperä 20, 21, 23, 26 3 – Loeb 5, 6, 22 1 – Märtin 2 1 – Hirvonen 24
Soome ralli
Kiiruskatsete võitjad:
11 – Grönholm      4, 6, 7, 8, 9, 11, 12, 16, 17, 19, 20 5 – Märtin     10, 13, 15, 18, 21 4 – Rovanperä  1, 2, 3, 5 1 – Sainz      14 1 – Duval      22
Walesi ralli
Kiiruskatsete võitjad:
8 – Solberg         5, 6, 7, 11, 13, 14, 17, 18 5 – Loeb        2, 3, 8, 10, 16 4 – Duval       1, 9, 12, 15 1 – Grönholm    4 1 – Märtin      19
Sardiinia ralli
Ralli kogupikkus 1228.92 km, 19 kiiruskatset pikkusega 383.23 km.
Korsika ralli
Kiiruskatsete võitjad:
7 – Märtin      2, 5, 6, 8, 10, 11, 12 3 – Duval       1, 3, 7 1 – Loeb        4 1 – Solberg     9
Kataloonia ralli
29.-31. oktoober 2004, kogupikkus 1721,19 km, neist kiiruskatseid 384,08 km.
Kiiruskatsete võitjad:
Margus Vaher
Margus Vaheri nime all on tuntud vähemalt kaks eesti inimest:
2004. aasta autoralli maailmameistrivõistlused
Kataloonia ralli
6 – Grönholm           9, 11, 13, 18, 19, 20 5 – Märtin             6, 8, 12, 16, 17 3 – Francois Duval     1, 3, 4 3 – Sébastien Loeb     2, 5, 7 2 – Sainz              14, 16 1 – Sarrazin           15
MM-sarja üldjärjestus. Sõitjad.
1 – Monte Carlo, 2 – Rootsi, 3 – Mehhiko, 4 – Uus-Meremaa, 5 – Küpros, 6 – Kreeka, 7 – Türgi, 8 – Argentina, 9 – Soome, 10 – Saksamaa, 11 – Jaapan, 12 – Wales, 13 – Sardiinia, 14 – Korsika, 15 – Kataloonia, 16 – Austraalia
Vanim eestlane
Vanimad eestlased alates 1985. aastast.
Schönbachi vald
Schönbachi vald on mitme valla nimi:
Pidevkehalised
Pidevkehalised (Symphyta) on alamselts kiletiivaliste seltsist, kuhu kuuluvad putukad, kelle rindmik on tagakehaga laialt ja jäigalt ühendatud.
Pidevkehaliste valmikud on üsna väheliikuvad ja ilma astlata, emastel on hästi arenenud muneti. Pidevkehaliste vastsed arenevad taimekudede sees või taimede peal. Paljudel liikidel ongi vastseteks ebaröövikud.
Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei
Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei (lühend EISTP) oli Eesti Vabariigis aastail 1920–1924 tegutsenud partei, mis oma tegevuse lõpuaastail muutus äärmusvasakpoolsete vaadetega parteiks ning suleti. thumb|Hans Kruus
Partei moodustumine
thumb | Jaan Piiskar
Eellugu
Sotsialistide-revolutsionääride partei loomise eelduseks oli 1917/1918 Venemaa keisri ja Venemaa Ajutise Valitsuse kukutamine ning bolševike võimuletulek ja Saksa okupatsioon, mis tekitasid Eestis palju vasakpoolsete poliitiliste vaadetega inimesi. Eesti pahempoolsete poliitiliste liikumiste hulka tekkisid ka Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei (eesti esseerid), Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei (menševikud), Venemaa Kommunistliku (bolševike) Partei Eesti osakonnad (kommunistid).
Asutamine
Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei asutati senise Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei ja 1919. aasta sügisel Eesti Sotsiaaldemokraatlikust Tööliste Parteist eraldunud pahempoolsete liikmete koostöös. Partei asutamiskongress peeti 1920. aasta aprillis, programmilistes küsimustes võeti eeskujuks Saksamaa iseseisvate sotsialistide partei.
EISTPsse kuulusid juhtivate tegelastena Erich Joonas, Jaan Piiskar, Oskar Gustavson, Martin Bleimann jt. Eesti Iseseisva Sotsialistliku Partei Tartumaa komitee esimees oli Hans Heidemann.
EISTP I Riigikogus
I Riigikogu valimistel 1920. aastal sai Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei 50119 häält ehk 10,6 protsenti, mis andis neile I Riigikogus 11 kohta. 1920. aastal valiti (EISTP) esimeheks Hans Kruus.
Lom
Lom tähendab mitut asja.
Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei
EISTP I Riigikogus
EISTP asus Kommunistliku Internatsionaali platvormile (toetas proletariaadi diktatuuri ideed) ja soovis ühineda illegaalse Eestimaa Kommunistliku Parteiga. Viimane polnud sellega nõus, takistas EISTP pääsemist Kominterni ja püüdis haarata enda kätte juhtpositsiooni EISTPs.
1921. aasta suvel viibis partei esimees Hans Kruus ja Martin Bleimann III Kommunistliku Internatsionaali III kongressil Moskvas ja pärast tutvumist Nõukogude Venemaa tegelikkusega loobus H. Kruus 1922. aastal poliitilisest tegevusest, astus välja Riigikogust ja parteist ning pühendus ajaloo uurimisele ja õpetamisele. Martin Bleimann aga jäi Nõukogude Venemaale, kus ta poliitiliste repressioonide käigus hukati.
Lõhenemine
1922. aastal Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei lõhenes. Kuna partei vasak tiib tahtis Kominterniga ühineda, lahkus partei parem tiib ja asutas Iseseisva Sotsialistliku Tööliste Partei. Parteis juhtpositsiooni haaramine kommunistide poolt õnnestus 1922. aasta aprillis (kui EISTP KK-sse valiti 8 vasakpoolset ja 2 parempoolset liiget) ning partei muutus EKP käsualuseks ja partei endised juhid heideti parteist välja. Parteist väljaheidetud parempoolsed moodustasid aga uue Iseseiseva Sotsialistliku Tööliste Partei.
Eestimaa Töörahva Partei
1923. aastal muudeti Eesti Iseseisva Sotsialistliku Tööliste Partei nimi Eestimaa Töörahva Parteiks (ETP). ETP keskkomiteesse kuulusid: Hans Heidemann, Vladimir Kangur jt. 21. jaanuarist 1924 sulges valitsus ETP ja tema osakonnad (Eestimaa Töörahva Partei Pärnu osakond, Eestimaa Töörahva Partei Narva osakond jt) nende riigikukutajaliku meelsuse tõttu.
Znamjanka
Znamjanka (ukraina Знам'янка) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Kirovohradi oblastis, Znamjanka rajooni keskus. Linn asub 38 km oblasti keskusest Kropõvnõtskõist kirdes.
Asula tekkis 1869. aastal ehitama hakatud Odessa-Harkivi vahelise raudtee äärde. See hakkas kiiresti arenema rongiliikluse avamise järel 1873. aastal. 1930. aastal sai Znamjanka aleviks ja 1938. aastal linnaks.
1989. aastal oli linna elanike arv 33 828.
Nihe (tugevusõpetus)
thumb|300px|Nihe välisjõud Q mõjul.
Nihkeks (nihkemoondeks või põikeks) nimetatakse varda deformeerumist, kui varda vastaspindadel esinevad nihkepinged.
Schönbach
Schönbach on mitme koha nimi:
Ujjain
thumb|Ujjain, august 2006 Ujjain on linn Indias Madhya Pradeshis.
Ujjaini (tõlkes "see, kes allutab uhkusega") juhtis kunagi legendaarne kuningas Vikramaditya, kes oli tuntud oma vapruse ja laitmatu õigluse poolest. Tema kuningakoda väärtustasid üheksa kuulsat õukondlast, keda kutsuti nimega Navaratna ehk "üheksa kalliskivi". Nad olid kõik suured õpetlased eri teadusaladel, kõige säravam neist oli Kālidāsa. Vikramadityat ei saa identifitseerida ühegi ajaloolise kuningaga, samuti ei olda kindlad ka suurima sanskriti poeedi Kālidāsa sünni- ja surmadaatumi osas. Ujjain on kuulus oma Mahakalale pühendatud templi poolest, mis on Indias ainuke selletaoline.
Sõna Vikramaditya on tuletatud prefiksiga "vi" sõnade krama ja aditya ees. Krama tähendab korda, aditya päikest ja liide "vi" kõrvalekaldumist. Seetõttu tähendab Vikramaditya muutust. On märkimisväärne, et Ujjain asub põhja ehk Vähi pöörijoonel. Päike saabub Ujjaini põhjapoolse liikumise kestel, muudab kurssi ja jätkab oma lõunapoolset teekonda. Vikramaditya on selles tõlgenduses päike, kes muudab oma teekonda Ujjainis ning "üheksa kalliskivi" Vikramaditya õukonnas on Päikesesüsteemi üheksa planeeti.
Sõna Mahakala on loodud sõnade maha (suur) ja kala (aeg) liitmisel. Seetõttu Mahakal tähendab "Suur Aeg". Ujjain oli vanadel aegadel tuntud kui Ujjayini, iidse impeeriumi Avanti pealinn. Ujjayini oli paljude sajandite vältel India tsivilisatsiooni keskus ning kuulus oma observatooriumi ja astronoomiliste vaatluste poolest. Tänaseni on seal säilinud observatoorium, mille ehitas kuulus õpetlane Raja Jai Singh (1686–1743), kes tõlkis sanskriti keelde Ptolemaiose ja Eukleidese teosed. Kuulsad astronoomiaalased tööd "Surya Siddhanta" ja "Panch Siddhanta" on kirjutatud Ujjainis.
Ujjayini oli tol ajal ekvivalent tänapäevasele Greenwichile, mille baasil sünkrooniti aega üle India ja isegi üle kogu maa – uus päev algas, kui Ujjayinis oli kell 6. Sellest iidsest hommikusest kuupäeva vahetumise süsteemist on meieni jõudnud kuupäeva muutumine keskööl.
Et aega sünkrooniti suures osas vastavalt Ujjaini ajastandardile, oli loomulik nimetada Ujjainist pärit jumalat ajajumalaks endaks ja sealt ka nimi Mahakala ehk "Suur Aeg".
Mahakal Ujjainis on üks kahteistkümnest Jyotirlingast Indias. Tema templit Mahakaleshwari on kirjeldatud mitmetes puranades ja alates Kālidāsast on paljud sanskriti poeedid seda emotsionaalsete terminitega ülistanud. Mahakala kultus on püsiv ka seetõttu, et Ujjain oli Indias aja määramise keskpunkt ja Mahakala oli peamine jumal Ujjainis.
Tänapäevalgi domineerib selle linna elanike elus Mahakala austamine, isegi keset modernset kiirustamiskommet, esindades nii katkematut linki endiste traditsioonidega.
Habemeajaja paradoks
Habemeajaja paradoks on hulgateooria ja matemaatilise loogikaga seotud paradoks, Russelli paradoksi üldarusaadav versioon.
Sõnastus
Habemeajaja paradoksi saab esitada üksikasjade poolest erinevates sõnastustes. Sõnastus mõjutab paradoksaalsuse astet ja selle iseloomu.
Tingimus nendinguna
Habemeajaja paradoks räägib linnast, kus on niisugune meeshabemeajaja, kes ajab iga päev habet igal selle linna mehel, kes ise endal habet ei aja, ja mitte kellelgi teisel.
Tingimus reeglina
Teises versioonis võib habemeajaja paradoksi sõnastada nii:
Ühes linnas on niisugune meeshabemeajaja, kes peab habet ajama nendel ja ainult nendel selle linna meestel, kes ise endal habet ei aja.
Selgub, et:
Analüüs
Kui me jätame ära tingimuse, et habemeajaja on mees, siis ta võib-olla mittemees (näiteks naine) ning sel juhul ei järeldu habemeajaja habeme ajamise kohta mitte midagi.
Paradoksi sõnastuses on oluline, et habemeajaja kuuluks nende isikute ringi, kelle habeme ajamise üle tuleb otsustada. Võib algusest peale mitte piirata seda isikute ringi meestega. Sel juhul ei oleks lahenduseks, kui öelda, et habemeajaja on naine. Tõepoolest, kui naine jätab endal habeme ajamata, siis ta peab ikkagi endal habet ajama, sest eeldatav nõue käib ka tema kohta.
Seos Russelli paradoksiga
Suhe x ja y (kus x ja y on teatud linna mehed) vahel "x ajab y habet" habemeajaja paradoksis on täpses vastavuses suhtega x ja y vahel (kus x ja y on hulgad) "x on y element" Russelli paradoksis.
Kui me vaatleme näiteks nende meeste hulka, kes ise endal habet ei aja, siis mingit paradoksi ei teki.
Päritolu
Habemeajaja paradoks omistatakse Bertrand Russellile, kes 1901. aastal avastas Russelli paradoksi, mis näitas, et Georg Cantori naiivne hulgateooria on vastuoluline.
Russell ise esitas selle nimetamata allikale viidates avalikult esimest korda 1918. aastal Londonis peetud loengusarjas, millel põhineb tema töö "Philosophy of Logical Atomism". Ta kirjutab selles töös: "Too vastuolu on äärmiselt huvitav. Selle kuju saab modifitseerida; mõned modifitseeritud kujud on kehtivad, mõned mitte. Kunagi esitati mulle üks selle kuju, mis ei ole kehtiv, nimelt küsimus, kas habemeajaja ajab iseendal habet või mitte. Habemeajaja võib defineerida kui 'kellegi, kes ajab habet kõigil neil ja ainult neil, kes iseendal habet ei aja'. Küsimus seisneb selles, kas habemeajaja ajab endal habet. Sellel kujul ei ole seda vastuolu väga raske lahendada..."
Franklin Alberger
Franklin Augustus Alberger (14. jaanuar 1825 Baltimore – 24. august 1877) oli Buffalo linnapea 2. jaanuarist 1860 6. jaanuarini 1862.
Ta sündis Baltimore'is lihakaupmees Job Albergeri perekonna kuuest lapsest vanimana. 1837 kolis perekond Buffalosse, kus isa pidas edasi sama ametit. Franklin sai vähe kooliharidust, kuid luges ahnelt harivat kirjandust, võttes iga päev raamatukogust mõne raamatu. Mängudes oli ta tavaliselt juht ning teda kutsuti nooremate laste tülisid lahendama.
Ta jättis varakult kooli pooleli, et hakata isa juures poes tööle. Isal olid läheduses ka tapamajad. 1850 sai Franklin turulettide omanikuks. Hiljem liitus ta vendadega, kellel oli sealihakonservide ettevõte.
Alberger oli poliitiline aktivist ning imetles Henry Clayd ja Viigide Parteid. Kui rajati Vabariiklik Partei, oli ta Buffalos üks selle juhte. 1846 määrati ta raamatukogu nõukogu liikmeks. 1854 valiti ta alderman 'iks (linnanõukogu liikmeks) 11. linnajao poolt, 1859 9. linnajao poolt. 22. oktoobril 1859 valisid vabariiklased ta linnapeakandidaadiks. 8. novembril 1859 toimusid valimised. Linnapeavalimistel sai Alberger 4445 häält demokraatide 4100 vastu. Albergeri palgaks linnapeana määras linnanõukogu (Common Council) 1600 USA dollarit. 2. jaanuaril 1860 tuli uus linnanõukogu esimest korda kokku ning Alberger andis ametivande. Albergeri programm 1860. ametisseastumiskõne ütles muuhulgas järgmist. Ummistunud sadamat, mis on suurim viljasadam maailmas, tuleb süvendada. Koolikorraldusega, mis näeb ette vaeste kodanike lastele tasuta hariduse andmist, on lepitud hoolimata maksukoormast. Turgude rajamiseks on liiga palju raha kulutatud. Tuletõrje on heas korras, kasutusele on võetud auru-tuletõrjeauto. Politsei koosseisu tuleb kärpida. Trammid on hästi vastu võetud. Kavas on ehitada sild üle Niagara jõe.
7. jaanuaril 1861 pidas Alberger aastakõne linnanõukogu ees, kus ta ütles muuhulgas järgmist. Linna kulutusi on võrreldes eelnevate aastatega vähendatud. Sellega kaasnev maksukoormuse alanemine on julgustanud linna kodanikke rajama uusi ettevõtteid ja võõraid investeerima. Sadama süvendamine tuleb aasta alguses lõpule viia. Möödunud aastal osteti kaks auru-tuletõrjeautot ja üks peaks varsti veel ostetama. Osa tuletõrjeüksusi tuleb laiali saata. Politseinike arvu ei tule mitte vähendada, nagu eelmisel aastal öeldud, vaid hoopis suurendada.
Albert Edelfelt
thumb|400px|Albert Edelfelt oma stuudios Pariisis umbes 1900. aasta paiku. Albert Gustaf Aristides Edelfelt (21. juuli 1854 Porvoo – 18. august 1905 Porvoo (Haikko)) oli soomerootsi maalikunstnik.
Elukäik
Ta oli arhitekt Carl Albert Edelfelti poeg. Albert õppis kunsti Antwerpenis (1873–1874), Pariisis (1874–1878) ja Peterburis (1881–1882).
Aastal 1881 valiti ta Peterburi Kunstide Akadeemia liikmeks (Soome kindralkubermang kuulus siis Venemaa koosseisu) ja 1895 Soome Kunstnike Liidu esimeheks. Aastal 1900 sai ta kuldmedali Pariisi maailmanäituselt.
Edelfeltil oli naistemehe kuulsus. Tema salapärastest suhetest naistega on jutustatud palju lugusid, mille tõele vastavust on raske kindlaks teha.
Ville Vallgreni andmetel tutvus Edelfelt 1879. aasta lõpus või 1880. aasta kevadel noore kaunitari Virginiega, kellest sai tema modell ja Edelfelt armus temasse. Nad hakkasid koos elama. Arvatavasti 1880 sündis nende esimene laps. Samal ajal tekkis Albertil, kes oli Peterburis maalimas, suhe peenest perekonnast pärineva Sophie Manzeyga. Aastal 1881 kolis Virginie Genfi. 1881. aasta lõpus ja 1882. aasta alguses töötas Edelfelt Peterburis, kurameerides Sophiega. Kevadel 1882 naasis ta Pariisi ning suvel tuli tema juurde tagasi ka Virginie. Arvatavasti siis jäi Virginie uuesti rasedaks ja sai teise lapse. Bertel Hintze arvates maalis Edelfelt Virginied viimast korda kevadel 1883. Kevade alguses tulid ema ning õde Berta Albertile külla. Suve lõpu veetsid nad koos maal Haikkos. Lõplikult katkesid suhted Virginiega arvatavasti 1894. aasta alguses. Abiellumist Virginiega takistas tolle madal päritolu.
Virginie teema tõi Edelfelti uurimisse Bertel Hintze, kes tuvastas mitme Edelfelti maali modellina Virginie ning kasutas Ville Vallgreni väga elavaid mälestusi. Hiljuti on seda teemat entusiastlikult käsitlenud Anna Kortelainen. Marina Catani eitab, et maalil "Lugev pariisitar" on kujutatud sama naist, keda võib näha 1883. aasta maalil, mida Hintzele toetudes nimetatakse "Virginieks". Catani eitab ka seda, et Edelfeltil sai olla pikaajaline suhe ja lapsed ilma perekonna teadmata. Edelfelti uurijatel ei ole kindlust ka selles, kas Edelfelt oli Virginie laste isa.
Sophie Manzeyga oli Edelfeltil pikk armulugu ning nad olid isegi mõned tunnid kihlatud. Sophie andis vastuolulisi vastuseid, ent lõpuks abiellus perekonna survel teisega.
Aastal 1888 abiellus Albert Edelfelt oma noorpõlvesõbratari paruness Ellan de la Chapelle'iga (õieti Anna Elisa de la Chapelle), parun Karl Viktor de la Chapelle'i tütrega, keda perekond pidas tema positsioonile vastavaks partiiks. Lisaks peeti teda Helsingi kauneimaks neiuks. Aastal 1891 kolisid nad naise soovil Pariisist Helsingisse. Pärast seda olid nad koos ainult suvekuudel, sest Albert veetis suurema osa ajast Pariisis, Ellan aga jäi Soome. Edelfelti sõnul kestis nende abieluõnn ainult kaks nädalat.
Neil oli üks laps, poeg Erik (23. november 1888 – 1910), kes suri Montpellier's tiisikusse ja kellel lapsi ei olnud.
Edelfelt on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Looming
Ta on illustreerinud Johan Ludvig Runebergi luuletusi ja Zacharias Topeliuse muinasjutte.
Ossip Mandelštam
pisi|Ossip Mandelštam Ossip Emiljevitš Mandelštam (Осип Эмильевич Мандельштам, sünninimega Jossif Mandelštam; 15. jaanuar 1891 – 27. detsember 1938) oli juudi päritolu vene luuletaja ja esseist, akmeist.
Ossip Mandelštam oli pärit Varssavist. 1897. aastal asus Mandelštamide perekond elama Peterburi. Aastatel 1908–1910 õppis ta Sorbonne'is ja Heidelbergi Ülikoolis. 1911. aastal halvenes perekonna majanduslik olukord sedavõrd, et Mandelštam pidi õpingud välismaal katkestama. Et astuda Peterburi Ülikooli, laskis ta 1911. aastal ennast metodisti usku ristida. Peterburi Ülikoolis õppis ta vaheaegadega aastatel 1911–1917, stuudium jäi lõpetamata.
Mandelštam suri tapivangilaagris Vladivostoki lähedal.
Peraküla Mustjärv
Mustjärv (ka Peraküla Mustjärv, Nõva Mustjärv) on järv Läänemaal Perakülas. Järve kaldajoone pikkus on 573 m. Järv jääb Nõva maastikukaitsealale Mustjärve sihtkaitsevööndisse. Järvest umbes 700 m edelasse jäävad Toatse järv ja Väike-Toatse järv, umbes 1,4 km loodesse jääb Läänemeri.
Mustjärv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Mustjärve keskkonnaregistri kood on VEE2019000.
Tiina Kaalep
pisi|Tiina Kaalep (Foto: Kairit Leibold) Tiina Kaalep (neiuna Tiina Luige; sündinud 6. veebruaril 1964) on eesti ajakirjanik ja meediajuht.
Kaalep sündis Vana-Vigalas õpetajate perekonnas. 1982. aastal lõpetas Pärnu-Jaagupi keskkooli ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjandusosakonna raadio eriharus.
Alates 1987. aastast töötas Eesti Raadio "Päevakaja" reporterina Tartu stuudios, hiljem lisandus teadus- ja folkloorisaate juhtimine. Alates 1992 oli ta Raadio 2 Tartu toimetuse juht ja saatejuht.
Tiina Kaalep on töötanud ka Postimehe uudistetoimetuse juhina ning ajalehe Eesti Ekspress A-osa juhina ja peatoimetaja asetäitjana. 2002–2006 oli ta ajalehe Eesti Ekspress peatoimetaja, samas ka AS Eesti Ekspressi Kirjastus juhatuse liige. 2006–2009 viibis ta suursaadik Mart Tarmaku abikaasana välislähetuses Portugalis.
2009–2012 oli Tiina Kaalep Eesti Rahvusringhäälingu juhatuse liige. Augustist 2012 kuni maini 2022 juhtis ta Ekspress Grupi kirjastust Hea Lugu.
17. mail 2022 valis ERR-i nõukogu Tiina Kaalepi uuesti ERR-i juhatuse liikmeks, tema ametiaeg algas 1. juunil.
Tiina Kaalep on läbinud raadioalase täiendkoolituse Raadio Vaba Euroopa (RFE/RL) juures (1992), uuriva ajakirjanduse metoodikat käsitleva koolituse USA-s (1996), lühemaid juhtimisalaseid ja meeskonnatöö koolitusi Eestis. Põhitöö kõrval olnud Pressinõukogu liige ja esimees (2003–2005), MTÜ EH Fond Nõukogu liige (2006–), toimetanud raamatuid, filme ja telesaateid.
Isiklikku
Tiina Kaalep on kahe poja ema. Huvitub etnograafiast ja ajaloost. Ta on aastast 2016 abielus Jaak Aaviksooga. Varem on ta olnud abielus Mart Tarmakuga.
Sae–Paunküla kanal
Sae–Paunküla kanal (ka Jägala–Paunküla kanal) on kanal Järvamaal Järva vallas ning Harjumaal Anija ja Kose vallas, osa Tallinna veevarustussüsteemist.
Kanalit mööda juhitakse vett Jägala jõest Paunküla veehoidlasse. Selle pikkus on umbes 10,4 km.
Toomas Karjahärm
Toomas Karjahärm (sündinud 23. märtsil 1944 Tallinnas) on eesti ajaloolane.
Elukäik
Tema peamine uurimisvaldkond on uusaja poliitiline ja ideedeajalugu (sh Eesti, Venemaa ja NSV Liit), sotsiaalajalugu, kultuur, vaimne eliit, Eesti suhted välismaailmaga, moderniseerimine ja massiliikumised, ajaloouurimise metodoloogia ja historiograafia.