cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arsen Džulfalakjan
2014. a tuli ta Taškendis maailmameistriks.
Feliks Kulov
Feliks Kulov (sündinud 29. oktoobril 1948 Frunzes) on Kõrgõzstani poliitik, peaminister 1. septembrist 2005 kuni 19. detsembrini 2006.
Aastatel 1978–1998 tegi Kulov karjääri esmalt Nõukogude, hiljem Kõrgõzstani miilitsas ja siseministeeriumi struktuurides. Ta pidas erinevaid ameteid valitsuses, oli muuhulgas siseminister, julgeolekuminister ning Tšüj oblasti juht. Aastatel 1992–1993 oli ta asepresident. Asepresidendi ametist lahkus Kulov seoses tüliga, mis puhkes tema järelevalve all ette võetud rahvusvaluuta kasutuselevõtu käigus kadunud kullavarude tõttu. Aastatel 1998–1999 oli Kulov Biškeki linnapea.
1999. aastal asutas Kulov erakonna Ar-Namõs ('Väärikus') ja hakkas seda juhtima. 2000. aastal kavatses ta kandideerida Ülemnõukogusse, kuid vahistati korruptsioonisüüdistusega ja mõisteti 7 aastaks vangi. Tulbirevolutsioon 2005. aastal tõi kaasa tema vabastamise vanglast ja kõigist süüdistustest.
Kulovit peeti Tulbirevolutsiooniga kukutatud Askar Akajevi oluliseks vastaseks ja eeldati, et temast võib saada Akajevi järglane presidendi ametis. Presidendiks ta siiski ei kandideerinud, oletatavasti viletsa kirgiisi keele oskuse tõttu. Kulovi emakeel on vene keel. Revolutsiooni üheks ajendiks oli riigi põhja- ja lõunaosa ebavõrdsus. Presidendivalimised võitis lõunaosast pärinev Kurmanbek Bakijev, kes nimetas põhjaosast pärineva Kulovi peaministriks.
2006. aasta detsembris astus ta valitsusjuhi kohalt tagasi, mistõttu seadusjärgselt loeti ametist lahkunuks kogu Feliks Kulovi valitsus. Bakijev esitas ta kohe uuesti peaministri kandidaadiks, kuid parlament jättis ta jaanuaris kahel katsel ametisse kinnitamata ja Bakijev oli sunnitud otsima uue kandidaadi. 29. jaanuaril 2007 vabastas Bakijev Kulovi valitsusjuhi kohusetäitja ametist ja määras uueks peaministriks Azim Isabekovi. On arvatud, et Bakijevi eesmärgiks oligi liiga silmapaistvast Kulovist vabaneda.
Poliitilised seisukohad
Kulov on avaldanud soovi Venemaad ja teisi endiseid Nõukogude Liidu liiduvabariike ühendava konföderatsiooni loomiseks. Ta leiab, et Manasi lennuväebaasi saatuse peaks Kõrgõzstan otsustama üheskoos teiste Kollektiivse Julgeoleku Lepingu Organisatsiooni liikmetega, kuid seni, kuni olukord Afganistanis on ohuks regionaalsele julgeolekule, peaks Ühendriikide valduses olev baas tegevust jätkama.
Feliks Kulovi partei toetajateks on eelkõige vene- ja usbekikeelne elanikkond.
Hulja raamatukogu
Hulja raamatukogu on Kadrina valla raamatukogu filiaal, mis tegutseb Hulja alevikus Lääne-Viru maakonnas.
Ajalugu
Esimesed teated Huljal tegutsenud raamatukogust on pärit 1837. aastal asutatud Hulja koolist. Hulja valla kassaraamatu järgi on teada, et 1892. aastal on Hulja vald maksnud kooli raamatute köitmise eest. 1926. aastal ehitati koolile vanast orelikerest uus raamatukapp. 1936. aastal kinkis Haridusministeerium koolile raamatuaasta puhul suure Eesti Entsüklopeedia.
1963. aastal ulatus laste raamatukogu 468 raamatuni ja õpetajate raamatukogu umbes 150 raamatuni (andmed Richard Tammiku raamatust “Sinust, mu Hulja“).
2018. a tunnistas Eesti Raamatukoguhoidjate Ühing Gerda Ansi 2017. aasta parimaks nooreks raamatukoguhoidjaks.
Alates aastast 2019 töötab raamatukogus Inge Jalakas.
Nevesis
Nevesis on 2008. aastal asutatud Eesti metal-ansambel.
Alice Munro
Alice Ann Munro (neiupõlvenimega Alice Ann Laidlaw; sündinud 10. juulil 1931) on ingliskeelne Kanada kirjanik, 2013. aasta Nobeli kirjandusauhinna laureaat. Samuti pälvis ta 2009. aastal Bookeri auhinna elutöö eest ja talle on antud kolm Kanada kindralkuberneri ilukirjandusauhinda.
Munro looming kujutab eelkõige Ontario provintsi edelaosa, kus ta ise elab. Tema lihtsas, kergesti loetavas stiilis kirjutatud jutud käsitlevad inimeste keerukust. Munrod on nimetatud üheks suurimaks tänapäeva kirjanikuks ja Cynthia Ozick on võrrelnud teda Anton Tšehhoviga. Nobeli auhinna pälvis Munro ennekõike novellistina.
Töö ja looming
Juba Alice Munro esimene novellikogu "Dance of the Happy Shades" (1968) pälvis Kanada kindralkuberneri kirjandusauhinna, mis on Kanadas kõrgeim sellealane tunnustus. Sellele järgnes omavahel seotud juttude kogumik "Lives of Girls and Women" (1971), mida on ekslikult nimetatud ka romaaniks. 1978 ilmunud kogumik "Who Do You Think You Are?" *(USA-s "The Beggar Maid: Stories of Flo and Rose") tõi talle teise kuberneri auhinna. 1979–1982 reisis ta Austraalias, Hiinas ja Skandinaavias. 1980 oli ta resideeriv kirjanik ühtaegu nii Briti Columbia Ülikoolis kui ka Queenslandi Ülikoolis. 1980.–1990. aastatel avaldas ta uue novellikogu umbes iga nelja aasta tagant.
Alice Munro jutte on ilmunud näiteks ajakirjades The New Yorker, The Atlantic Monthly, Grand Street, Mademoiselle ja The Paris Review. Oma 2006. aasta jutukogu "The View from Castle Rock" teemalises intervjuus arvas Munro, et ei avalda ehk rohkem kogumikke. Hiljem on ta sellest otsusest taganenud. 2009 ilmus tal novellikogu "Too Much Happiness". Tema jutu "The Bear Came Over the Mountain" alusel tegi filmi "Away from Her" režissöör Sarah Polley, peaosades olid Julie Christie ja Gordon Pinsent. Film esilinastus 2006 Toronto rahvusvahelisel filmifestivalil ja kandideeris Oscarile parima kohandatud stsenaariumi kategoorias, kuid kaotas filmile "Ei ole maad vanadele meestele".
Black Lives Matter
Black Lives Matter (BLM) on liikumine, mis propageerib vägivallatut kodanikuallumatust protestimaks afroameeriklaste vastu suunatud politseivägivalla vastu. Tegu on põhiliselt Ameerika Ühendriikides tegutseva rassismivastase liikumisega, kuid sel on toetajaid üle maailma.
Otsides ma pean su jälle leidma
"Otsides ma pean su jälle leidma" on Ott Leplandi debüütsingel albumilt "Ott Lepland".
Black Lives Matter
Liikumine sai alguse 2013. aasta juulis, mil naabrivalve vabatahtlik George Zimmerman mõisteti kohtus õigeks mustanahalise teismelise Trayvon Martini surma põhjustamise asjus. Pärast õigeksmõistvat otsust hakkas sotsiaalmeedias levima häštäg #BlackLivesMatter. Liikumine sai tuntuks 2014. aastal, mil toimusid ulatuslikud meeleavaldused kahe afroameeriklase surma pärast: Missouri osariigis Fergusonis hukkus politseiniku kuuli läbi Michael Brown ja New Yorgis sai vahistamise käigus surma Eric Garner. Pärast Fergusoni rahutusi on liikumise pooldajad meeleavaldustega tõmmanud tähelepanu paljude teiste mustanahaliste inimeste hukkumisele politseinike tegevuse tagajärjel. 2020. aastal oli liikumine päevakajaline seoses George Floydi surmale järgnenud ülemaailmsete massimeeleavaldustega.
Dendrolycus
Dendrolycus on maoperekond.
Otsides ma pean su jälle leidma
Lugu ilmus raadiotesse detsembris 2009, vaid paar nädalat pärast Leplandi võitu saatesarjas "Eesti otsib superstaari". Muusika on laulule kirjutanud Ott Lepland ise, sõnad on kirjutanud Aapo Ilves.
Lepland esitas oma debüütsinglit Raadio 2 galal "Aastahitt 2009" ja saates "Laulud tähtedega".
Kazincbarcika
pisi|Vaade linnale Kazincbarcika on linn Ungaris Borsod-Abaúj-Zempléni komitaadis, Kazincbarcika kreisi halduskeskus. Asub Sajó jõe orus Miskolcist 20 km põhja pool.
Enfermeras
Enfermeras on Colombia seebiooper, mille produtseeris Ana María Pérez ja mida edastas RCN Televisión alates 23. oktoobrist 2019.
Dendrolycus
Klassifikatsioon
Perekonda Dendrolycus klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoliik :
Maarja Magdaleena (Piero della Francesca)
„Maarja Magdaleena“ on itaalia kunstniku Piero della Francesca (umbes 1416/1417–1492) fresko.
Teos asub Arezzo püha Peetruse ja püha Donatuse katedraali vasakus külglöövis, käärkambrisse viiva ukse kõrval. pisi|left|150px
Dendrolycus
Levila
Neid madusid võib kohata Kamerunis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis ja Kongo Vabariigis.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Dendrolycus elapoides seisuga 30.08.2014.
Kaseküla (Tartumaa)
Kaseküla oli küla Tartumaal. Küla jääb tänapäeval Käärdi aleviku alale. Kihelkondlikult kuulus küla Rõngu kihelkonda. Küla kaotati 1977, kui Kaseküla ja osa Leivaste küla liitmisel moodustati uus asula: Käärdi alevik.
Rumeenia Kuningriik
Rumeenia Kuningriik (rumeenia: Regatul României) oli konstitutsiooniline monarhia, mis eksisteeris 13. märtsist 1881 kuni 30. detsembrini 1947, määratletuna esimese kolme Rumeenia põhiseadusega (1866, 1923, 1938). Rumeenia kuningriik algas kuningas Carol I valitsemisega, kes tõi rumeenlastele sõltumatuse Osmanite riigist Rumeenia iseseisvussõjas (Vene-Türgi sõja (1877-1878) osa), ja lõppes kuningas Mihai I troonist loobumisega 30. detsembril 1947, Nõukogude Liidu survel liitlaste vaikival ja salajasel, kaudsel nõusolekul (Jalta konverentsi ja salajaste kokkulepete tulemusena). Sellisena on see täiesti erinev Rumeenia vanast kuningriigist, mis tähendab üksnes kuningas Carol I valitsemisaega 14. märtsist (vkj.) (27. märtsist) 1881 kuni 27. septembrini (vkj.) (10. oktoobrini) 1914.
Aastatel 1859–1877 arenes Rumeenia kahe ühe vürsti alluvuses vasallvürstiriigi (Moldova ja Valahhia) personaalunioonist täieõiguslikuks sõltumatuks Hohenzollernite monarhia kuningriigiks. Aastatel 1918–1920, Esimese maailmasõja lõppedes, ühendati Rumeenia kuningriigiga Transilvaania, Ida-Moldova (Bessaraabia) ja Bukoviina, tekkis "Suur-Rumeenia". Aastal 1940 loovutati Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina, Põhja-Transilvaania ning Lõuna-Dobrudža vastavalt Nõukogude Liidule, Ungarile ja Bulgaariale, ja vaid Põhja-Transilvaania saadi pärast Teise maailmasõja lõppu tagasi. Aastal 1947 oli viimane kuningas sunnitud troonist loobuma ja monarhia asendati Rumeenia Kommunistliku Partei poolt valitsetud sotsialistliku vabariigiga.
Ühendamine ja monarhia
1859. aasta Alexandru Ioan Cuza ülevõim nii Moldova kui ka Valahhia vürstina Osmanite riigi nimelise süseräniteedi all ühendas tuvastatava rumeenia rahvuse ühe valitseja alla. 5. veebruaril 1862 (vkj. 24. jaanuaril) ühendati kaks vürstiriiki ametlikult Rumeenia vürstiriigiks, Bukarestist sai selle pealinn.
23. veebruaril 1866 sundis niinimetatud Koletislik koalitsioon, mis koosnes konservatiividest ja radikaalsetest liberaalidest, Cuza troonist loobuma. Saksa vürst Karl von Hohenzollern-Sigmaringen nimetati Rumeenia vürstiks, üritades tagada Saksamaa toetust ühtsusele ja tulevasele sõltumatusele. Ta võttis kohe Rumeenia-pärase nime Carol ja tema järglased valitsesid Rumeeniat kuni monarhia kukutamiseni aastal 1947.
vasakul|pisi|Kuningriigi väljakuulutamise akt pisi|vasakul|Rumeenia kuningriik aastal 1890 pisi|vasakul|Rumeenia kuningriik aastal 1914
Pärast Vene-Türgi sõda (1877–1878) tunnustati Rumeeniat Berliini rahuga sõltumatu riigina ja ta omandas Dobrudža, kuigi oli sunnitud Lõuna-Bessaraabia (Budžaki) Venemaale loovutama. 15. märtsil 1881, kinnitusena täielikust suveräänsusest, ülendas Rumeenia parlament riigi kuningriigiks ja Carol krooniti 10. mail kuningaks.
Uus riik, surutuna Osmanite, Austria-Ungari ja Venemaa vahele, slaavi rahvastikuga edela-, lõuna- ja kirdepiiridel, Musta merega idas ning Ungari naabritega lääne- ja loodepiiridel, vaatas lääne, eriti Prantsusmaa suunas, otsides omale kultuurilist, hariduslikku ja haldusmudelit.
Jäädes kõrvale Esimesest Balkani sõjast Osmanite riigi vastu, astus Rumeenia kuningriik juunis 1913 Teise Balkani sõtta Bulgaaria tsaaririigi vastu. 330 000 Rumeenia sõdurit liikus üle Doonau Bulgaariasse. Üks armee okupeeris Lõuna-Dobrudža ja teine liikus Põhja-Bulgaariasse, ähvardades Sofiat, aidates sõda lõpetada. Rumeenia omandas seega etniliselt keeruka Lõuna-Dobrudža territooriumi, mida ta oli aastaid soovinud.
Aastal 1916 astus Rumeenia Esimesse maailmasõtta Antanti poolel. Rumeenia liitus konfliktiga Bulgaaria vastu, kuid tulemusena said Bulgaaria väed pärast mitmeid edukaid lahinguid tagasi Dobrudža, mis oli varem Bulgaarialt võetud Bukaresti lepingu ja Berliini kongressiga. Kuigi Rumeenia vägedel ei läinud sõjaliselt hästi, sõja lõppedes Austria ja Vene riigid lagunesid; Transilvaanias, Bessaraabias ja Bukoviinas loodud valitsused valisid liidu Rumeeniaga, mis said kinnituse aastal 1919 Saint-Germaini ja aastal 1920 Trianoni rahulepinguga.
Rumeenia vana kuningriik (1881–1918)
Rumeenia vana kuningriik (rumeenia: Vechiul Regat või lihtsalt Regat; saksa: Regat või Altreich) on kõnekeelne mõiste, mis viitab esimese sõltumatu Rumeenia rahvusriigi hõlmatud territooriumile, mis koosnes Doonau vürstiriikidest – Valahhiast ja Moldovast. See saavutati, kui mõlema riigi ad hoc diivanid – mis olid sel ajal Osmanite süseräniteedi all – hääletasid Pariisi rahu (1856) egiidi all Alexandru Ioan Cuza kui vürsti poolt, saavutades sellega de facto ühendamise. Piirkonda ennast defineeritakse selle poliitilise teo tulemusega, millele järgnesid Põhja-Dobrudža liidendamine aastal 1878, Rumeenia kuningriigi väljakuulutamine aastal 1881 ja Lõuna-Dobrudža annekteerimine aastal 1913.
Mõiste tuli kasutusele pärast Esimest maailmasõda, kui vana kuningriiki vastandati Suur-Rumeeniale, mis sisaldas Transilvaaniat, Banaati, Bessaraabiat ja Bukoviinat. Tänapäeval on mõistel peamiselt ajalooline tähtsus ja seda kasutatakse kõigi Rumeenia piirkondade ühise mõistena mis kuulusid nii vanasse kuningriiki kui ka tänapäeva piiridesse (nimeliselt: Valahhia, Moldova ja Põhja-Dobrudža).
Esimene maailmasõda
, Rumeenia rinne pisi| Rumeenia viivitas Esimesse maailmasõtta astumisega, kuid lõpuks kuulutas aastal 1916 Keskriikidele sõja. 14. augustil kuulutati sõda Austria-Ungarile ja 27. augustil Rumeenia astus Esimesse maailmasõtta pretendeerides Austria-Ungari Bukoviinale, Transilvaaniale ja Banaadile. Rumeenia alustas sõjalise pealetungiga Ungari suunal. Rumeenia sõjavägi purustati Keskriikide vastupealetungiga, mis algas septembri lõpus Rumeenia sõjaline kampaaniaga, kuid lõppes patiseisuga, kui Keskriigid purustasid kiiresti riigi pealetungi Transilvaanias ning okupeerisid 1916. aasta lõpuks Valahhia ja Dobrudža, sealhulgas hõivasid 6. detsembril Bukaresti ja strateegiliselt tähtsad naftaväljad. Rumeenia sõjaväe riismed suruti vastu Venemaa keisririigi vägede vasakut tiiba.
Aastal 1917, vaatamata Rumeenia ägedale vastupanule Rumeenia rindel, eriti Mărășești lahingus, oli Rumeenia Venemaa sõjast tagasitõmbumise tõttu pärast oktoobrirevolutsiooni, olles peaaegu täielikult Keskriikide poolt ümbritsetud, sunnitud samuti sõjast välja astuma, sõlmides Nelikliiduga 9. detsembril Focșani vaherahu ja järgmisel aastal, 5. märtsil vaherahu ning 7. mail 1918 Bukaresti rahu.
Kuid pärast edukat pealetungi Thessaloníki rindel, mis lülitas Bulgaaria sõjast välja, taastas Rumeenia valitsus kiiresti kontrolli ja pani armee 10. novembril 1918 tagasi sõjaväljale, päev enne sõja lõppu Lääne-Euroopas. Pärast Transilvaania Rumeenia kuningriigiga ühinemise väljakuulutamist 1. detsembril 1918 Alba Iulias kogunenud Transilvaania rumeenlaste esindajate poolt ühendati Transilvaania varsti kuningriigiga, nagu oli aastal 1918 varem Bessaraabiaga, kuna kodusõjast põhjustatud võimuvaakum Venemaal võimaldas sealsel Sfatul Țăriil, või Rahvuskogul, kuulutada välja Bessaraabia ühinemine Rumeeniaga. Sõda Ungari Nõukogude Vabariigiga aastal 1919 lõppes Budapesti okupeerimisega Rumeenia vägede poolt ja Béla Kuni bolševike režiimi lõpuga.
Ühinemine Transilvaania, Bessaraabia ja Bukoviinaga
pisi|Rumeenlaste etnoloogiline kaart Ungari kuningriigis aastal 1890 Pariisi rahukonverentsil sai Rumeenia Transilvaania, osaliselt Banaadi, Bessaraabia (Ida-Moldova Pruti ja Dnestri jõe vahel) ja Bukoviina territooriumid. Seega oli Rumeenia aastal 1920 rohkem kui kaks korda suurem kui aastal 1914. Kuigi riik oli rahul ja ei omanud enam territoriaalseid nõudmisi, tekitas see viha Bulgaarias ning eriti Ungaris ja Nõukogude Liidus.
Suur-Rumeenias olid nüüd märkimisväärsed rahvusvähemused, eriti ungarlased, ja riik seisis silmitsi assimilatsiooni raskustega. Seevastu sõjaeelses Rumeenia riigis oli vaid üks tegelik vähemus, juudid, kuid sellest hoolimata oli antisemitism laialt levinud.
Transilvaanias oli märkimisväärne ungari ja saksa rahvastik ning ajalooliselt põlgliku suhtumise tõttu rumeenlastesse kartsid nad nüüd kättemaksu. Mõlemad rühmad olid tõhusalt poliitikast eemaldatud, kui sõjajärgse Rumeenia režiim võttis vastu edikti, mis sätestas, et kõik riigitöötajad peavad kõnelema rumeenia keelt. Uus Rumeenia riik oli ka väga tsentraliseeritud, nii et oli väga ebatõenäoline, et ungari või saksa vähemused võiksid avaldada poliitilist mõju ilma isiklike sidemeteta Bukaresti valitsuses. Rumeenia poliitika ungarlaste ja sakslaste suhtes oli üsna tasakaalus ja mõlemil lubati omada omakeelseid koole ja neil oli vabadus avaldada kirjutatud materjale. Kohtuistungeid võis samuti nende emakeeles läbi viia.
Väiksemaid vähemusi ei koheldud sama hästi nende väikese arvu tõttu ja nende välise toetuse puudumise tõttu. Juudid olid eriti ebapopulaarsed. Kuigi neid oli vähem kui 10% Rumeenia rahvastikust, oli neil ebaproportsionaalselt suur kontroll väikeettevõtete, pankade, poodide, vabrikute ning oskustöö ja käsitöö üle. Lisaks, olles põhiliselt linnaelanikud, uutel territooriumitel endiste impeeriumite poolt kultuuriliselt assimileeritud, omasid nad põhiliselt maal elavate rumeenlastega vähe kontakte.
Rumeenia haridus oli pudru ja kapsad. Kui aadlil oli pikk traditsioon saata oma poegi Euroopa parimatesse koolidesse, oli haritud vaid imeväike vähemus. Transilvaanias oli kõige haritum rahvastik Rumeenias, samas Bessaraabias olid lood kõige kehvemad. Kuigi kõik Rumeenia lapsed pidid vähemalt neli aastat koolis käima, käisid vaid vähesed ja süsteem oli loodud eraldama need, kes võisid saada kõrgema hariduse, nendest, kes ei võinud. Kuigi see oli osaliselt vajalik piiratud vahendite tõttu, kindlustas see ka, et talupoegadel ei olnud peaaegu võimalustki saada haridust.
Kõrgkooli- ja kolledžiharidus Rumeenias olid kujundatud Prantsuse koolide järgi. Tudengid võtsid ette jäiga õppekava, mis toetus vabadele kunstidele, ja igaüks, kes suutis selle läbida, oli väga hästi haritud. Kuid Rumeenia kannatas sama probleemi all, kui ülejäänud Ida-Euroopa, mis oli, et enamus tudengeid eelistas abstraktseid aineid, nagu teoloogia, filosoofia, kirjandus, kaunid kunstid ja õigus (filosoofilises, mitte rakenduslikus mõttes), praktilistele ainetele, nagu teadus, äri ja tehnika.
Aastal 1919 oli 72% rumeenlastest tegevad põllumajanduses. Ja Euroopa kõrgeima sündimuse tõttu oli juba veerand maarahvastikust mittevajalik ülejääk. Põllupidamine oli algeline ning masinad ja keemilised väetised pea ennekuulmatud. Regat (sõjaeelne Rumeenia) oli traditsiooniliselt suurmõisate riik, kus töötavad talupojad olid kas maata või väga väikese maaga. Olukord Transilvaanias ja Bessaraabias oli natuke parem. Pärast talupoegade maareformi nõude laviinina levimist oli kuningas Ferdinand sunnitud, eriti kui Vene revolutsioon õhutas talupoegi asja enda kätte võtma. Lõppude lõpuks ei teinud see midagi maapiirkondade ülerahvastatuse ja tehnoloogilise mahajäämuse põhiprobleemi leevendamiseks. Ümber jaotatud maatükid olid eranditult liiga väikesed, et toita nende omanikke, ja ka talupojad ei suutnud ületada oma traditsiooni kasvatada vilja müügiks. Kuna veoloomad olid haruldased, masinatest rääkimata, oli tegelik põllumajanduslik tootlikkus halvem kui enne.
Vaatamata maareformile kontrollisid suurmaaomanikud ikka veel kuni 30% Rumeenia pinnast, ka metsi, mida talupojad vajasid kütteks. Rumeenial oli ka vähe võimalusi eksportida põllumajandustooteid, kuna suuremad neist, nagu vili, ei olnud võimelised konkureerima tootjatega Ameerika Ühendriikides või mujal.
Rumeenia tööstus oli üsna hästi arenenud tänu arvukatele loodusvaradele, eriti naftale. Puitu ja erinevaid mineraale toodeti peamiselt ekspordiks, kuid enamus tööstusest oli välisfirmade omanduses, sõdadevahelisel ajal üle 70%.
1920. aasta Trianoni rahulepinguga loobus Ungari Rumeenia kasuks kõigist Austria-Ungari valdustest Transilvaanias. Rumeenia liit Bukoviinaga kinnitati aastal 1919 Saint Germaini rahuga ja aastal 1920 tunnustas osa lääneriike Rumeenia võimu Bessaraabia üle Pariisi lepinguga.
Sõdadevahelised aastad
pisi|Malaxa, Rumeenias tehtud vedur Vaatamata Esimeses maailmasõjas toimunud hävitustööle suutis Rumeenia tööstus uute rajatiste tekke ja vanade arenemise tulemusena märkimisväärselt kasvada. MALAXA tööstustehnika ja tootmise kompanii loodi aastal 1921 Rumeenia töösturi Nicolae Malaxa poolt ja tegeles eriti veeremi hoolduse ja tootmisega. See arenes kiiresti, aastaks 1930 suutis Rumeenia vedurite sisseveost täiesti loobuda, kogu vajaliku veeremi tootis kohalik tööstus. Tööstusettevõtteid omandati koos uute provintsidega, nagu UCM Reșița, mis aitasid Rumeenia tööstuse kiirele arengule samuti kaasa. Muud tähtsad ettevõtted olid Copșa Mică, mis tootis värvilisi metalle, ja Întreprinderea Optică Română. Ka ehitamine arenes, kui kerkisid suured monumendid, nagu Crucea Eroilor Neamului (1928), Arcul de Triumf din București (1936) ja Mausoleul de la Mărășești (1938). Naftatööstus laienes samuti tohutult, tehes Rumeenia üheks peamiseks naftaeksportijaks 1930. aastate lõpul, mis tekitas ka Saksa huvi.
Relvatööstus
pisi|Ehitamisel Vlaicu I Arsenalul Armateis pisi|[[Industria Aeronautică Română|IAR tehas]] Armee Arsenal (Arsenalul Armatei) asutati aastal 1863. Kuigi seda arendati järjekindlalt järgnevatel aastakümnetel, kulusid selle tootmisvahendid endiselt peamiselt olemasolevate relvade hooldusele ja laskemoona tootmisele. Peamised sõjalised kulutused enne sõja puhkemist eraldati Bukaresti kindluse ehitamisele, mis valmis kahe aastakümne jooksul. Kuid vaatamata sellele pani Galați laevatehas aastatel 1907-1908 kokku 4 jõejälgimislaeva Rumeenia sõjalaevastiku jaoks ja Arsenalul Armatei Bukarestis suutis ehitada esimese Rumeenia lennuki, Vlaicu I, ja teha sellest üle 10 eksemplari, samuti järgnenud mudelid ja prototüübid. 1912. aastast alates läbisid Rumeenia teenistuses olevad Saksa haubitsad märkimisväärse muudatuse ja uuenduse. Kahe esimese neutraliteediaasta ajal (1914–1916) parandas Rumeenia relvatööstus olemasolevaid relvi uute eesmärkide teenindamiseks, paigaldades neid Rumeenias ehitatud vagunitele ja muutes neid kas õhutõrje või jalaväe toetuse relvadeks. Hiljem, sõja ajal tootis Rumeenia relvatööstus oma, originaalse disainiga raskemortiiri, 250 mm Negrei Model 1916.
Rumeenia relvatööstus laienes tugevalt sõdadevahelisel ja Teise maailmasõja ajal. Ehitati uusi vabrikuid, nagu Industria Aeronautică Română ja Societatea Pentru Exploatări Tehnice lennukivabrikud. Muud olemasolevad ettevõtted kohandati erinevate relvade hooldamiseks ja tootmiseks: Copșa Mică alustas Orița M1941 püstolkuulipildujate tootmist, FAUR (endine MALAXA) tootis Chenillette Renault UE litsentsiga Şeniletă Malaxa Tip UE, samuti Mareșal tankihävitajaid ja T-1 traktori prototüüpe ning UCM Reșița tootis 75 mm Reșița Model 1943 tankitõrjerelvi. Lisaks tootis äsjaloodud Atelierele Leonida TACAM T-60, TACAM R-2 ja Vânătorul de care R-35 tankihävitajaid. Galați laevatehases pandi kokku kaks allveelaeva, NMS Rechinul ja NMS Marsuinul, ning ka üks miiniveeskaja, NMS Amiral Murgescu. Kokku ehitati Galațis aastatel 1938–1944 65 tsiviillaeva ja 11 sõjalaeva (miiniveeskaja, 2 allveelaeva, 4 suurtükipaati ja 4 torpeedopaati).
Interbellum (sõdadevahelised) aastad
Rumeenia nimetus România Mare ("Suur-Rumeenia") viitab üldiselt Rumeenia riigile sõdadevahelisel ajal ja seeläbi Rumeenia territooriumile sel ajal. Rumeenia saavutas sel ajal oma suurima territoriaalse ulatuse (peaaegu 300 000 km²). 1930. aasta rahvaloenduse järgi oli Rumeenias üle 18 miljoni elaniku.
pisi|Rumeenia territoorium läbi 20. sajandi: purpur näitab vana kuningriiki enne 1913. aastat, oranž näitab Suur-Rumeenia alasid, mis ühinesid või annekteeriti pärast [[Teine Balkani sõda|Teist Balkani sõda ja Esimest maailmasõda, kuid kaotati pärast Teist maailmasõda, ja roosa näitab alasid, mis ühinesid Rumeeniaga pärast Esimest maailmasõda ja jäid sinna ka pärast Teist maailmasõda]]
pisi|[[Kirjaoskuse tase sõdadevahelises Rumeenias (1930)]]
Tekkinud "Suur-Rumeenia" ei elanud Teist maailmasõda üle. Aastani 1938 säilitasid Rumeenia valitsused liberaalse konstitutsioonilise monarhia vormi, kuigi mitte alati sisu. Rahvuslik liberaalne partei, mis domineeris kohe Esimese maailmasõja järgsetel aastatel, muutus üha klientelistlikumaks ja natsionalistlikumaks ning kõrvaldati aastal 1927 Rahvusliku talupoegade partei poolt võimult. 1930. ja 1940. aasta vahel oli üle 25 valitsuse; mitmel korral viimastel aastatel enne Teist maailmasõda lähenes konkurents fašistliku Raudkaardi ja teiste poliitiliste rühmituste vahel kodusõja tasemele.
Rahvusliku talupoegade partei juht Iuliu Maniu kavandas Caroli tagasituleku lubaduse põhjal, et ta hülgab oma armukese Magda Lupescu ja Lupescu ise nõustus kokkuleppega. Kuid pärast Caroli esimest taaskohtumist oma endise naise Elenaga sai selgeks, et tal ei ole mingit huvi naisega leppida ja Carol korraldas varsti Magda Lupescu tagasituleku tema juurde. Lupescu ebapopulaarsus Rumeenias, kahtlemata suures osas tingitud tema juudist isast, oli veskikivina Caroli kaelas tema valitsusaja lõpuni, eriti seetõttu, et Lupescus nähti laialdaselt tema lähimat nõuandjat ja usaldusalust.
1929. aasta majanduskriis mõjutas suuresti Rumeeniat ning 1930. aastate algust iseloomustasid sotsiaalne rahulolematus, kõrge tööpuudus ja streigid. Mitmel juhul surus Rumeenia valitsus streigid ja rahutused vägivaldselt maha, näiteks 1929. aasta kaevurite streik Valea Jiuluis ja streik Griviţa raudtee töökojas. 1930. aastate keskpaigas Rumeenia majandus paranes ja tööstus kasvas märgatavalt, kuigi umbes 80% rumeenlastest olid ikka veel tegevad põllumajanduses.
Kui 1930. aastad edenesid, kaldus Rumeenia niigi nõrk demokraatia aeglaselt fašistliku diktatuuri suunas. 1923. aasta põhiseadus andis kuningale vabad käed parlament laiali saata ja valimised oma tahte järgi välja kuulutada; seetõttu oli Rumeenias kümne aasta jooksul üle 25 valitsuse.
Üha rohkem domineerisid nendes valitsustes mitmed antisemiitlikud, marurahvuslikud ja enamasti vähemalt poolfašistlikud parteid. Rahvuslik liberaalne partei muutus kindlalt natsionalistlikumaks kui liberaalsemaks, kuid siiski kaotas oma domineerimise Rumeenia poliitikas. Seda varjutasid parteid, nagu (suhteliselt mõõdukas) Rahvuslik talupoegade partei ja palju radikaalsem Rumeenia Rinde võsu, Rahvuslik-Kristlik Kaitseliit (LANC) ja Raudkaart. Aastal 1935 ühines LANC Rahvusliku Agraarparteiga, et moodustada Rahvuslik Kristlik Partei (NCP). Pooleldi müstiline fašistlik Raudkaart oli LANC varasem võsu, mis rakendas isegi rohkem kui teised parteid natsionalistlikke tundeid, kommunismihirmu ja pahameelt väidetavalt välis- ja juutide domineerimisele majanduses.
Raudkaart oli omaks võtnud mõrvade poliitika ja mitmed valitsused reageerisid enam-vähem sarnaselt. 10. detsembril 1933 saatis liberaalne peaminister Ion Duca Raudkaardi laiali, vahistades tuhandeid; seetõttu mõrvati ta 19 päeva hiljem Raudkaardi leegionäride poolt.
1930. aastatel oli nendel natsionalistlikel parteidel kuningas Carol II-ga vastastikku umbusklikud suhted. Sellest hoolimata nimetas kuningas detsembris 1937 LANC juhi, luuletaja Octavian Goga peaministriks. Umbes sel ajal kohtus Carol Adolf Hitleriga, kes väljendas oma soovi näha Rumeenia valitsuse eesotsas natsimeelset Raudkaarti. Selle asemel kasutas kuningas Carol II 10. veebruaril 1938 Goga avalikku solvangut Lupescu suunas põhjusena valitsus laiali saata ja algatas lühiajalise kuningliku diktatuuri, kehtestades 17 päeva hiljem uue põhiseaduse, mille kohaselt nimetas kuningas isiklikult mitte ainult peaministri, vaid kõik ministrid.
Aprillis 1938 vahistas kuningas Carol Raudkaardi juhi Corneliu Zelea Codreanu ("Kapteni") ja saatis ta vangi. 29.–30. novembri öösel 1938 tapeti Codreanu ja mitu teist leegionäri, kui nad väidetavalt püüdsid vanglast põgeneda. Üldiselt arvatakse, et põgenemiskatset ei toimunud, vaid nad mõrvati kättemaksuks rea Raudkaardi komandode poolt sooritatud mõrvade eest.
Kuninglik diktatuur oli lühike. 7. märtsil 1939 moodustas uue valitsuse peaminister Armand Călinescu; 21. septembril 1939, kolm nädalat pärast Teise maailmasõja algust mõrvati Călinescu omakorda leegionäride poolt kättemaksuks Codreanu mõrva eest.
Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina annekteerimine
pisi|[[Molotovi-Ribbentropi paktiga plaanitud ja tegelikud piirid Kesk-Euroopas aastatel 1939–1940]] Aastal 1939 sõlmisid Saksamaa ja Nõukogude Liit Molotovi-Ribbentropi pakti, mis sätestas muu hulgas Nõukogude "huvi" Bessaraabias. 26. juunil 1940 esitas NSV Liit Rumeeniale ultimaatumi ja 28. juunil algas ka Punaarmee avalik sissetung, Rumeenia valitsus leppis ultimaatumi tingimustega ja loovutas Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina ala sisuliselt lahinguteta. 2. juulil 1940 loodi nendel aladel Moldaavia NSV. Hertsa piirkond Rumeeniast liideti Ukraina NSV Tšernivtsi oblastiga. ''1. aprillil 1940. aastal, Juuniküüditamine''
Transilvaania loovutamine
30. augustil 1940 alistus Rumeenia Saksamaa ja Itaalia vahendatud nn Teise Viini kokkuleppe tingimustele, loovutades suure osa Transilvaania põhjaosast Ungarile. Põhja-Transilvania alad, pindalaga 43 492 km2 ja rahvastikuga 2 578 100 (kellest 53,5% olid vastavalt 1941. aasta loendusele ungarlased).
Lõuna-Dobrudža loovutamine
7. septembril aga Craiova kokkuleppega loovutas Rumeenia osa Dobrudža alast Bulgaariale. pisi|Ion Antonescu (paremal) ja [[Joachim von Ribbentrop]] Pärast 1940. aasta territoriaalseid kaotusi ja ebapopulaarsuse jätkuvat kasvu oli Carol sunnitud troonist loobuma ja nimetama kindral Ion Antonescu uueks peaministriks täieliku võimuga valitseda riiki kuninglike dekreetidega.
Sõjategevus Balkanil
6. aprillil 1941 alanud Saksa vägede rünnakuga Kreekale alustasid Saksamaa, Ungari, Rumeenia, Bulgaaria ja Itaalia väed ka Jugoslaavia alistamist. 12. aprillil 1941 langes pealinn Belgrad ning vastupanu murti aga 18. aprilliks. Osa Jugoslaaviast jagati Saksamaa, Itaalia, Ungari, Bulgaaria ja Rumeenia vahel.
Sõjategevus Idarindel
Operatsioon Barbarossas osalemiseks saatis Rumeenia Wehrmachtile appi oma parimad väeüksused: 3. Rumeenia armee ja 4. Rumeenia armee. Sõjategevuses Nõukogude-Saksa Idarindel osalesid Rumeenia väed Saksa vägedega sõjategevuses Ukraina ja Odessa suunal ning toetasid Saksamaa sõjatäästust strateegiliste õlivarudega Ploiești õliväljadelt. Rumeenia väed osalesid ka koos Saksa vägedega Stalingradi lahingutes, kus Punaarmee piiras ümber Saksa väed Stalingradis ja kokku andis alla 230 Saksa, Rumeenia ja Horvaatia diviisi.
1944. aastal Euroopasse jõudnud pealetungil Rumeenia suunal alustas Punaarmee pealetungi 20. augustil ning 22. augustil vallutati Iași ning 24. augustil Chișinău. 23. augustil asus Rumeenia kuningriik Saksamaa-vastase koalitsiooni poolele ning 8. septembril tegi sedasama Bulgaaria kuningriik.
Demograafia
pisi|Etniline kaart (1930. aasta rahvaloendus) Vastavalt 1930. aasta Rumeenia rahvaloendusele elas Rumeenias 18 057 028 inimest. Rumeenlased moodustasid 71,9% rahvastikust ja 28,1% rahvastikust olid etnilised vähemused.
Linnad
pisi|Rumeenia kuningriik 1939. aastal, füüsiline kaart Suuremad linnad 1930. aasta rahvaloenduse järgi:
Märkused: 1 – sealhulgas 12 eeslinna.
Haldusjaotus
pisi|Rumeenia halduskaart aastal 1930 Pärast sõltumatuse saavutamist oli Rumeenia vana kuningriik jagatud 33 maakonnaks.
Pärast Esimest maailmasõda jagati territoorium 1925. aasta haldusjaotuse seadusega 71 maakonnaks, 489 ringkonnaks (plasă) ja 8879 kommuuniks.
Aastal 1938 kuulutas kuningas Carol II välja uue põhiseaduse ja muutis seejärel Rumeenia territooriumi haldusjaotust. Maakondade liitmise teel loodi kümme ținuturi (ligikaudne tõlge: "maad"), neid valitsesid rezidenți regali (ligikaudne tõlge: "kuninga residendid") – nimetatud otse kuninga poolt. See haldusreform ei kestnud ja maakonnad taastati pärast Caroli režiimi langust.
Kronoloogia (1859–1940)
pisi|Rumeenia piiride kronoloogia ajavahemikus 1859–2010
Vaata ka
pisi|Ajalehe Opinia 1913. aasta 22. augusti number
Erika Männik
Erika Männik (sünninimi Erika Oskar; 14. aprill 1894 Viljandi – 28. mai 1971 Viljandi) oli eesti pedagoog ja naiskodukaitse aktivist.
Ta lõpetas Viljandi Naisgümnaasiumi ja õppis Moskvas kõrgematel põllumajanduse kursustel.
Ta oli Viljandi Kodumajanduskooli juhataja, Viljandi Kommertsgümnaasiumi õpetaja ja Viljandi Linnagümnaasiumi direktor.
1925. aastast oli ta Naiskodukaitse Viljandi malevkonna jaoskonna liige, aastatel 1927–1932 Viljandi malevkonna jaoskonna esinaine, 1927–1936 ka Sakala ringkonna esinaine. 1936–1937 oli ta Eesti Naiskodukaitse peasekretär, 1937–1940 esinaine. 1941. aastal ta koos abikaasaga küüditati Kolominskije Grivõsse, 1944. aasta septembris seal arreteeriti, mõisteti 8 aastat sunnitööd, viibis vangilaagris Džezkazganis. Vabanes laagrist 1951. aasta detsembris, viibis uuesti asumisel kuni 1956. aasta aprillini, seejärel pöördus tagasi Eestisse.
Ta on maetud Viljandi vanale kalmistule.
Stefano Tilli
Stefano Tilli (sündinud 22. augustil 1962 Orvietos Umbria maakonnas) on Itaalia endine sprinter.
Ta on kahekordne Euroopa sisemeister, kolmekordne olümpiamängude poolfinalist ja endine 200 meetri jooksu maailmarekordi omanik.
Katie Nageotte
Kathryn Nageotte (sündinud 13. juunil 1991 Lakewoodis, Ohios) on USA teivashüppaja.
2015. aastal võitis ta Põhja- ja Kesk-Ameerika meistrivõistlustel teivashüppes tulemusega 4.30 pronksmedali. Kolm aastat hiljem võitis ta samadel võistlustel esikoha tulemusega 4.75
Nageotte'i esimesed suured rahvusvahelised tiitlivõistlused olid 2018. aasta sisemaailmameistrivõistlused, kus ta saavutas tulemusega 4.70 viienda koha.
2021. aasta juunis võitis Nageotte USA katsevõistlused isikliku rekordiga 4.95. Sama aasta Tokyo suveolümpiamängudel võitis ta kuldmedali tulemusega 4.90.
2022. aasta sisemaailmameistrivõistlustel võitis ta 4.75-ga hõbemedali. Samal aastal toimunud Eugene'i maailmameistrivõistlustel võitis ta kuldmedali tulemusega 4.85.
Sisetingimustes on Nageotte'i isiklik rekord 4.94, mis on hüpatud 11. juunil 2021 Mariettas.
Saga Sapphire
Saga Sapphire (varem Bleu de France (2008–2011), Holiday Dream (2004–2008), SuperStar Aries (2000–2004), SuperStar Europe (1999–2000), ehitatud kui Europa (1981–1999)) on ristluslaev, mis kuulub ettevõttele Saga Cruises II Ltd. ja mida käitab laevakompanii Saga Cruises. Laev ehitati Bremer Vulkani laevatehases Bremenis Saksamaal 1981. aastal ja võeti kasutusele 8. jaanuaril 1982. 2012. aastal kasutatakse laeva Läänemerel ja Norra fjordides.
Vaidava raudteejaam
Vaidava raudteejaam oli raudteejaam Valga–Mõniste–Ape–Aluksne–Gulbene raudteel Alūksne piirkonnas Alsviķi vallas Karva küla lähistel. Jaam asus Gulbene raudteejaamast 49,7 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati aastal 1903, mil valmis sealne raudtee. Toona jäi jaam Valga kreisi Apekalnsi kihelkonda Karva mõisa maadele ja kandis nime Korvenhof. Aastal 1919 muudeti selle nimi Korva raudteejaamaks. Vaidava nime hakkas jaam kandma aastast 1921. Sealne jaamahoone hävis teise maailmasõja ajal; sõjajärgsetel aastatel täitis seal jaamahoone funktsioone laiarööpmelise raudtee vagun.
Reisijatevedu lõpetati sealsel raudteelõigul aastal 1973.
Jan Boklöv
Jan Mauritz Boklöv (sündinud 14. aprillil 1966 Koskullskulles Gällivare vallas Norrbotteni läänis) on endine Rootsi suusahüppaja.
Sorani keel
Keskkurdi keel (کوردیی ناوەندی kurdîy nawendî), ka sorani keel (سۆرانی soranî), on üks kurdi keeltest, mis kuulub indoeuroopa keelte hulka, indoiraani keelte harru ja loodeiraani keelte alamrühma.
Jan Boklöv
Boklöv võitis 1988/1989 hooaja maailma karikavõistlused suusahüpetes.
Boklöv oli 1980-ndate lõpul ja 1990-ndate algul tuntud kui uudse V-stiili kasutaja ja populariseerija. Tema hüpped olid pikad, kuid kohtunikud pidasid tema stiili halvaks, mis vähendas Boklövi võimalusi võistelda kõrgete kohtade pärast. Hiljem sai V-stiil üldlevinuks.
Sorani keel
Keelt räägitakse Iraagis, peamiselt Iraagi Kurdistanis, samuti Lääne-Iraani territooriumil Kurdistani provintsis ja Lääne-Aserbaidžaani provintsis. Keskkurdi keel on araabia keele kõrval üks kahest ametlikust keelest Iraagis. Poliitilistes dokumentides viidatakse sellele lihtsalt kui kurdi keelele.
Seda kõneleb emakeelena umbes 7,25 miljonit inimest, kellest 4 miljonit elavad Iraagi Kurdistanis.
Terminit sorani (nimetatud endise Sorani emiraadi järgi) kasutatakse enamasti selleks, et viidata kirjalikule ja standardiseeritud keskkurdi keele kujule. Soranit kirjutatakse sorani kirjas, mille arendasid araabia kirjasüsteemist 1920. aastatel Sa'id Sidqi Kabani ja Taufiq Wahby.
Alates 2009. aastast on olemas soranikeelne Vikipeedia.
Tüüp 73 (soomustransportöör)
Tüüp 73 (73式装甲車, nana-san-shiki-soukou-sya?) on Jaapani roomikutega soomustransportöör, mis on alates 1973. aastast kasutusel Jaapani Omakaitsejõududes. Seda hakati välja töötama 1960. aastate lõpus täienduseks varasematele soomustransportööridele Tüüp SU 60. Tüüp 73 asendamiseks on loodud jalaväe lahingumasin tüüp 89, kuid arvestades viimase tootmise madalat kiirust, jääb tüüp 73 ilmselt pikaks ajaks paralleelselt kasutusele.
Ajalugu
pisi|left|Tüüp 73 eestvaates, ilma relvadeta. Tüüp 73 projekteerimine algas 1967. aastal ja uus soomuk pidi olema täienduseks vanematele soomustransportööridele tüüp SU 60. Uuelt masinalt nõuti tippkiirust üle 60 km/h, võimet veetakistusi ületada, 12 sõduri (koos meeskonnaga) mahutamist, alumiiniumsoomust, jalaväel pidi olema võimalik oma relvi masinast kasutada ning masina relvastus pidi koosnema 20 mm automaatkahurist, 12,7 mm ja 7,62 mm kuulipildujaast. Erinevate komponentide kallal asus tööle mitu ettevõtet: Hitachi (transmissioon), Kobe Iron Works (alumiiniumsulam), Komatsu (roomikud), Mitsubisi (mootor, roolisüsteem ja vedrustus) ja Nihon (öövaatlusseadmed). Aastaks 1968 valmis käiguosa testmiseks mõeldud prototüüp SUT.
Järgmisel aastal ehitasid Mitsubishi ja Komatsu mõlemad kaks prototüüpi: ühe terassoomuse ja teise alumiiniumsoomusega. Pärast katsetamist valiti 1972. aasta detsembris tootmiseks välja Mitsubishi alumiiniumsoomusega mudel ja standardiseeriti väikeste täienduste järel kui tüüp 73. Kokku toodeti 340 soomustransportööri ja neid on kasutatud ainult Jaapanis.
Jalaväe lahingumasin tüüp 89 peaks Tüüp 73 välja vahetama ja seoses nende kasutusele võtuga on osad tüüp 73 suunatud teistele ülesannetele suurtükitraktorite või laskemoonaveokitena. Samas toimub tüüp 89 tootmine aeglases tempos ja tüüp 73 jääb paralleelselt kasutusele üsna pikaks ajaks. ÜRO andmetel oli 2010. aastal kasutusel 286 soomustransportööri tüüp 73.
Kirjeldus
pisi|Tüüp 73 tagantvaates. Näha on suitsugranaadi heitjad katusel ja laskeavad (T-kujulised) tagumistel ustel ja küljel. Tüüp 73 soomus on keevitatud alumiiniumist ja pakkus kaitset käsitulirelvade ning mürsukildude eest. Soomuk on varustatud passiivsete öövaatlusseadmetega ja ABK-relvadevastase kaitsesüsteemiga.
Meeskond
Meeskond koosneb kolmest mehest: juht, komandör ja kuulipildur (opereerib ninas paiknevat kuulipildujat). Masin mahutab ka 9 jalaväelast, kellest üks asub tavaliselt katusel paikneva kuulipilduja taha. Ülejäänud kaheks istuvad tagumises jalaväeruumis ülestõstetavatel istmetel, neli inimest kummalgi pool. Jalaväelased pääsevad masinasse läbi kahe tagumise luugi. Jalaväelaste ruumi kohal on kaks luuki, mis avanevad külgede suunas.
Relvastus
Esimesel soomusplaadil paikneb 7,62 mm kuulipilduja, mida saab 30 kraadi üles, alla või külgedele suunata. Lisaks saavad jalaväelased masinast oma käsitulirelvi kasutada: kummalgi küljel on kaks laskeava ja kummaski tagumises ukses on üks laskeava. Laskeavad on T-kujulised. Soomustransportööri katusele jalaväelaste ruumi tagaossa kohale on paigutatud kaks kolmetorulist suitsugranaadiheitjat, mis on suunatud ette.
Mobiilsus
Soomuki jõuallikas, 300 hobujõuline Mitsubishi 4ZF 4-silindriline õhkjahutusega diiselmootor, paikneb vasakul eesmise kuulipilduri taga. Mootori õhu sissevõtu- ja gaaside väljalaskeavad paiknevad katusel. Mootor koos transmissiooniga on komplekteeritud ühtseks jõuagregaadiplokiks, mille saab masinast eemaldada ühes tükis. Minimaalne aeg selleks on 30 minutit.
Kummaski roomikus on viis kummikattega topeltmaanteeratast. Vedav ratas paikneb ees, tugiratas taga. Tagasijooksu rullikud puuduvad. Veermikus on kasutatud väändvedrustust, esimesel rattal on hüdrauliline amort. Soomuk kaalub 13,3 tonni.
Soomuk ise ei ole ujuv, kuid spetsiaalse komplekti abi on võimalik see ujuvaks teha. Selleks tuleb soomuki külge kinnitad ujukid, nina külge kaheosaline lainemurdja ning pikendused õhu sissevõtu ja heitgaaside väljalaskeavade juurde. Sujuvamaks liikumiseks vees kaetakse roomikute ülemine osa seelikuga. Vees liigub soomuk roomikute abil.
Peeter Krall
pisi Peeter Krall (sündinud 24. augustil 1951 Tallinnas) on Eesti luterlik vaimulik.
Lõpetas keskhariduse omandamise 1975 Tallinna Meremeeste Kaugõppekeskkoolis.
1996–2000 õppis Eesti Sisekaitseakadeemias, 2006–2010 Eesti Metodisti Kiriku Teoloogilises Seminaris ning 2013–2014 EELK Usuteaduse Instituudi Pastoraalseminaris.
Töötas 1991–2010 justiitsministeeriumis ja selle allasutustes, seejärel ordineeriti 2011 EELK diakoniks ja 2013 preestriks (õpetajaks).
Aino Tammeorg
Aino Tammeorg (20. veebruar 1927 Tapa – 10. detsember 2017 Tallinn) oli eesti õpetaja ja parteitöötaja.
Ta kasvas üles Tallinnas.
Peeter Krall
Teenis EELK Nõva Püha Olevi kogudust 2011–2020 ja Piirsalu kogudust 2018–2020.
Aino Tammeorg
Tammeorg lõpetas Tallinna Õpetajate Seminari, kust sai ajalooõpetaja elukutse.
Peeter Krall
Siirdus emerituuri 1.01.2021 ning kutsuti seejärel peagi 05.2021 teenima Eesti Evangeelsesse Vennastekogudusse, kus tegutseb käesoleval ajal Vennastekoguduse Nissi palvemaja vanemana.
Aino Tammeorg
Pärast õpetajate seminari lõpetamist töötas ta ühe aasta Harjumaal, seejärel määrati ta Pärnu V Mittetäielikku Keskkooli õppealajuhatajaks. Aastal 1950 edutati ta kooli direktoriks ja sealt kahe aasta pärast Pärnu linna haridusosakonna juhatajaks, kellena töötas üheksa aastat.
1962–1967 oli Tammeorg EKP Pärnu Linnakomitee ideoloogiasekretär ja 1967–1982 esimene sekretär.
Piimatoode
pisi Piimatoode ehk piimasaadus on tavaliselt lehma, lamba, kitse või kaameli toorpiimast valmistatud toode ehk saadus.
Peeter Krall
Peeter Krall kuulub alates 2016. aastast Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda.
Aino Tammeorg
Aastatel 1971–1985 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu VIII, ‎IX ja X koosseisu saadik.
Piimatoode
Piimasaadused on näiteks piim, koor, juust, jäätis, jogurt, või.
Peeter Krall
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 151 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Abielus alates 1970, abikaasa Tamara Krall, 2 last.
Aino Tammeorg
Pärast parteikomiteest pensionile minekut töötas ta veel viis aastat Lydia Koidula nimelises Pärnu 2. Keskkoolis ühiskonnaõpetuse õpetajana.
2015. aastal andis ta välja oma esimese romaani "Mu kallis tüdruk", mille peategelane Liisbet on õpetaja nagu autorgi, kuid autori kinnitusel pole see tema enda lugu.
Ta on maetud Pärnu Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema poeg on muusik Agu Tammeorg.
Tanel Moora
Tanel Moora (30. aprill 1938 – 18. märts 2019) oli eesti arheoloog ja ajaloolane.
Tarbimislaen
Tarbimislaen on eraisikule antav laen, mille eesmärk on tarbimine, näiteks mööbli või kodutehnika ost.
Tanel Moora
Õppis 1956–1961 (lõpetas) Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas, 1998. aastal sai samas magistriks.
Tarbimislaen
Tarbimislaen võimaldab teha suuremaid kulutusi, mille jaoks inimesel pole laenamise ajal raha: osta kodutehnikat, käia reisimas või teha remonti. Tehtud kulutused tuleb ajapikku laenuandjale koos intressiga tagasi maksta, selle poolest sarnaneb tarbimislaen laenuvõtja seisukohalt liisinguga. Traditsioonilistest laenutüüpidest erineb tarbimislaen nii oma suuruse poolest – tarbimislaenud on suhteliselt väikesed – kui ka selle poolest, et sel pole üheselt määratletud otstarvet (erinevalt näiteks autoliisingust või kodulaenust).
Tanel Moora
Eesti Geograafia Seltsi liige.
Tarbimislaen
Tarbimislaenu intressimäär on madalam kui kiirlaenudel, ent siiski kõrgem kui kinnisvaralaenudel. Laenu täpne suurus ja tagastamise tähtaeg ning intressimäär sõltub teenuseosutajast, taotleja sissetulekutest, kohustustest ning tihti ka varasemast maksekäitumisest. Intressimäärade võrdlemisel on oluline mõista, kas intressimäär on laenu algsummalt või laenujäägilt. Seetõttu on objektiivsem hinnata tarbimislaene krediidi kulukuse määra alusel. Krediidi kulukuse määr võtab arvesse kõik teadaolevad laenuga seotud kulud, sealhulgas intressikulu ja ülejäänud laenuga seotud kulud, mida klient on kohustatud tasuma.
Tanel Moora
1961. aastal asus teadurina tööle Ajaloo Instituuti. Arvukad ekspeditsioonid viisid teda Karjalasse, Vepsamaale, Komisse jm. Koostöös Geoloogia Instituudi kvaternaarigeoloogidega uuris ta Peipsi ja Võrtsjärve arengulugu ja Läänemere vanu rannamoodustisi, koostöös Eesti Põllumajanduse Akadeemia mullateadlastega selgitas Eesti muldade arengulugu ning nende seost inimasustusega. Ta on samuti detailselt kirjeldanud Kaali peakraatri morfoloogiat ja setteid ning publitseerinud andmeid Kaali kraatrite tekke ja vanuse kohta. Kaasautorluses geoloogide ja mullateadlastega ilmus tal 13 teadusartiklit, milles geoloogiline sisu saab lisaks asustusajaloolise mõõtme.
Tarbimislaen
Eestisse jõudsid tarbimislaenud 2000. aastate majandusbuumi ajal.
Tanel Moora
1970.–1980. aastatel kuulus Moora Eesti Raadio populaarse mälumängusaate "Mnemoturniir" meeskonda.
Isiklikku
Tema isa oli ajaloolane Harri Moora ja ema ajaloolane Aliise Moora. Tema vend on Rein Moora, õde geograaf Ann Marksoo.
Võrumaa Vaegkuuljate Ühing
Võrumaa Vaegkuuljate Ühing moodustati 1. märtsil 2001. Seisuga 1. september 2016 oli seal 62 liiget.