cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emilia Plater
Ülestõus
Juuni lõpus sooritasid osad ülestõusnud Karol Załuskilt saadud teabe põhjal ja kindral Antoni Giełgudi juhtimisel edutu katse Vilniust vallutada (Antoni Giełgud soovis Dezydery Chłapowski asemel ise ülestõusnute ülemjuhatajaks olla ja lootis, et edu lahinguväljal talle selle koha ka annab). Paraku tingis kindralite vastasseis ja Giełgudi soovimatus kiirustamist soovitavate Chłapowski toetajate hulka kuuluvate nõuandjate soovitusi kuulata pealetungi viibimise ja uute vene vägede saabumise sellesse piirkonda. Nii olid ülestõusnud Ponary lahingu järel sunnitud neilt aladelt taanduma. Leedulaste ülestõus oli selleks ajaks endaga sidunud venelaste Pjotr Aleksejevitš Tolstoi juhitud 30 000-mehelise väesalga, luues niiviisi Kongressi-Poola aladel ajutise strateegilise tasakaalu. Kaunasest taganemisel minestas Emilia liiga kitsaste riietuse tõttu ja kukkus hobuse seljast, kuid tema kaaslased päästsid ta. pisi|"Emilia Plater tapluses [[Szawle all", Wojciech Kossaki õlimaal]]
Ülestõusnud taganesid Raseiniaisse ja sealt Šiauliaisse (Szawle). Seal ründasid neid kasakad ja kolm ulaanide eskadroni kahe suurtüki toetusel. Lahingust eemale jäänud Emilia juhatas ülestõusnute vägede taandumist. Pärast seda, kui Poola väed Šiauliai all lüüa said, otsustas kindral Chłapowski taganeda üle piiri Preisimaale ja saada seal interneeritud. Plater kritiseeris seda otsust ja keeldus seda korraldust täitmast, otsustades selle asemel Varssavi juurde välja murda ja seal ülejäänud ülestõusnutega liituda. Talle järgnesid vaid kaks sõdurit, E. Stanevičius ja Julius Gruževskis, ning tema nõbu (teistel andmetel tema onu) Cezary Plater, samuti ka Emilia adjutant Marija Rašanavičiūtė. Neil õnnestus ületada Nemunase jõgi ja jõuda Suwalkija aladele. Peagi pärast ülejäänud vägedest eraldumist jäi aga Emilia Plater raskesti haigeks. Põgenikud leidsid varju Abłamowiczite suguvõsale kuuluvas Justianowo mõisas, kust Marija ja Cezary pärast puhkust edasi Varssaviisse suundusid, jättes Emilia Korawiński nime all mõisa paranema. Emilia tervis mõnevõrra paraneski, ent teated ülestõusu lüüasaamisest tõid kaasa haiguse ägenemise, uuest haigushoost ta enam ei paranenudki ja 23. detsembril 1831 ta Justianowo mõisas ka suri. Ta maeti Kapčiamiestisesse (Kopciowo). Pärast ülestõusu mahasurumist konfiskeerisid vene võimud tema valdused.
Kriitiline lähenemine
Stefan Kieniewicz, kes on tema elulugu teoses Polski Słownik Biograficzny tavapärasest kriitilisemalt käsitlenud, märgib, et paljud tema ettevõtmised on puudulikult kajastatud, ning et seetõttu on tema eluloos fakte legendidest raske eristada. Ta toob ära asjaolu, et teada pole mitte ühtegi kindlat juhtumit, kus ta oleks väesalka lahingus juhatanud, ja et tema roll 25. jalaväerügemendi komandörina oli pigem formaalne kui reaalne. Ta toob ka ära asjaolud, et teadaolevalt olevat ta lahingus minestanud, häirides nii oma kaasvõitlejaid, ja et vähemalt ühel korral (lahingus Šiauliai all) olevat tema kaaslased teda sihilikult lahinguväljast eemal hoidnud, tagamaks tema julgeolekut. Talle on eeskujuks olnud professor Józef Bachórz, kes on Emilia Plateri elulugu kriitiliselt käsitlenud.
Kirill Metelitsa on tema kohta kirjutanud nii: "Tema väeteenistuse tõeline eesmärk ei tohiks kedagi eksitada. Vaatamata mõningate ajaloolaste soovile kujutada teda tõelise väepealikuna, olid tema kohustused sõjaväes siiski rangelt formaalsed. Seetõttu ta teeniski polgus, mille ülesandeks oli moonavooride kaitsmine."
"Otse loomulikult ihkas Plater ise lahingusse minna, ent Chłapowski, kes tajus poola naisohvitseri ülisuurt propagandaväärtust, üritas teda hoida enese juures ja vältida olukordi, kus neiu satuks tegelikku hädaohtu." Taoline suhtumine oli ka põhjendatud, kuna Emilia Plateri käitumisest inspireerituna liitus ülestõusnutega Ukmergė all rühm kohalikke jäägreid.
Emilia Plateri mälestus
pisi|Emilia Plateri ausammas tema matusepaigas [[Kapčiamiestises]] pisi|vasakul| Leedu [[litt|liti mälestusmünt, millel on kujutatud Emilia Plater]] pisi|vasakul|Emilia Plater Poola 20-zlotisel rahatähel
Tema surma järel ilmus tema lugu Poola ajakirjanduses, mis pani aluse tema kuulsuse kasvule. Nii kujunes Plater üheks ülestõusu sümboliks. Kujund võitlevast tüdrukust levis nii Leedus, Poolas kui ka teistes maades. Surematuks muutis ta aga Adam Mickiewicz oma luuletusega "Śmierć pułkownika" ("Polkovniku surm"), kuigi tema surma kujutamine luuletuses on puhtalt ilukirjanduslik ja ka Emilia Plateri elu käsitleb see luuletus suure kirjandusliku vabadusega. Mickiewitz idealiseeris ka tema andekust ja iseloomu, kujutades teda sõdurite poolt austatud ideaalse väejuhina. Sellele vaatamata on luuletus Poola taasiseseisvumisest saati olnud sealsetes koolides kohustuslikuks kirjanduseks.
Väljaspool Poolat ilmusid ka teised tema elu käsitlevad teosed, seda nii Poola emigrantide kui ka välismaalaste käsitluses. Temast kirjutasid nii Georg Büchner, Konstanty Gaszyński, Wacław Gąsiorowski, Tadeusz Korczyński, Antoni Edward Odyniec kui ka Władysław Buchner. Prantsusmaal ilmus Józef Straszewiczi käsitluses tema eluloost kolm järjestikust versiooni. Aastal 1842 andis J. K. Salomoński New Yorgis välja Emilia Plateri lühikese eluloo "Emily Plater, The Polish Heroine; Life of the Countess Emily Plater" (Emily Plater, Poola kangelanna. Krahvinna Emily Plateri elulugu). Raamatu väljaandmise patrooniks oli Zachary Taylor. Suurima populaarsuse saavutas ta Prantsusmaal, Saksamaal, Inglismaal, Itaalias ja Ungaris.
Teda kujutasid ka mitmed selle aja kunstnikud, nende seas Hyppolyte Bellange, Achille Deveria, Philipp Veit, Francois de Villain ja Wojciech Kossak. Neist tuntuimaks kujunes de Villaini litograafia, mis põhinese Deveria teosel ja kus teda kujutati õrna ning õilsa naissõdalasena. Neil piltidel on vähe ühist tegeliku Emilia Plateriga, keda Ignacy Domejko on oma mälestustes kirjeldanud nii: "Mitte kuigi ilus, kahvatu, ebakorrapärane, ent ümar, kõitev ja meeldiv nägu, volüümikas, ent mitte kuigi tugev keha; ta oli tähtsa ja range olemisega, ei nõudnud kogu tähelepanu endale ja liikus vähe, ent ometi tõmbas ta nii endale meie pilgud ja tähelepanu."
Kuigi Emilia Plater ei osalenud üheski Novembriülestõusu olulisemas lahingus, on ta siiski olnud äärmiselt populaarne tegelaskuju. Tema populaarsuse põhjustena nähakse seda, et ta kajastab kahekordset protesti, mis on suunatud nii väikerahvaste rõhumise vastu kui ka naiste traditsiooniliste soorollide vastu.
Emilia Platerit oli kujutatud II Rzeczpospolita 20-zlotisel rahatähel. Teise maailmasõja ajal kandis tema nime 1. Poola jalaväediviisi naiste tugiväeosa ''1 Samodzielny Battalion Kobiecy im. Emilii Plater'' (Emilia Plateri nimeline esimene iseseisev pataljon). Sõja järel asutasid selle liikmed Sileesias Platerówka küla. Tema nime kannavad ka Poolas mitmed tänavad, sealhulgas ka Varssavis, Lublinis ja Olsztynis. Aastal 1959 sai tema järgi nime Poola kaubalaevastiku puistlastilaev MS Emilia Plater. Ka kannavad tema nime arvukad koolid Poolas. Leedus kannab tema nime Kapčiamiestise kool, USA-s aga poola kool Chicagos.
Emilia Platerile on püstitatud mälestusmärk Līksna mõisa juurde. . Ka asub Kapčiamiestises talle aastal 2004 püstitatud mälestusmärk. Alevis on säilinud ka algne mälestuskivi kirjaga «Mów Wieczny Pokoy» ('Puhka igaveses rahus')
Tema elu on käsitletud feministlikes uuringutes, mille autorid kasutavad tema näidet eeskujuna, kirjeldades teda kui naist, kes astub sõjalise konflikti ajal vastu stereotüübile, et võitluses võivad osaleda vaid mehed.
Datlid
pisi| pisi|Datlid palmil Datlid on datlipalmi viljad. Need on väga magusad ja isegi lääged.
Levinumad datlisortide rühmad on pehmed (nt 'Barhee', 'Halawy', 'Khadrawy', 'Medjool'), poolkuivad (e.g. 'Dayri', 'Deglet Noor', 'Zahdi') ja kuivad datlid (nt 'Thoory'). Vilja tüüp sõltub selle glükoosi-, fruktoosi- ja suhkrusisaldusest.
Datlid küpsevad neljas järgus, mida tuntakse nende araabiakeelsete nimede järgi: kimri (toores), khlal (täissuuruses, krõmpsuv), rutab (küps ja pehme) ning tamar (küps ja päikeses kuivanud).
Iraagis, Araabia poolsaarel ning Marokost läände jäävas Põhja-Aafrika osas on datlid tähtis eksportvili. Juba piiblis on neid mainitud üle 50 korra. Islami kultuuris süüakse datleid ja jogurtit või piima traditsiooniliselt ramadaaniaegseks õhtueineks. Datleid (peamiselt 'Medjooli' ja 'Deglet Noori') kasvatatakse ka Ameerikas: USAs Lõuna-Californias, Arizonas ja Lõuna-Floridas, Mehhikos Sonoras ja Baja Californias.
Datlipalmid hakkavad vilja kandma 4.-8. eluaastal, kaubanduslikus mahus saaki võib saada 7-10 aastat. Täiskasvanud datlipalmilt võib saada 80–120 kg datleid hooaja kohta, ehkki nad kõik ei küpse samaaegselt, nii et aastasse mahub mitu saagikoristust. Et viljad oleksid müügikõlbulikud, tuleb datlikobaraid harvendada ja enne küpsemist katta või siduda nende ümber kott, et viljad oleks kaitstud ilma ning kahjurite, näiteks lindude eest.
Miilang
Miilang on Hugo Treffneri Gümnaasiumi koolileht. Leht ilmus 1926–1940 ja uuesti aastast 1992. Leht ei ilmunud 1994. Leht ilmub ebaregulaarselt.
Miilangu toimetusse on aastate jooksul kuulunud teiste seas Rein Sepp, Mari Kalkun, Ruuben Kaalep ja Mait Kraun.
Tusciano
Tusciano läte asub Polveracchio mäe nõlval. Jõe kallastel asuvad järgmised omavalitsusüksused: Acerno, Campagna, Olevano sul Tusciano ja Battipaglia. Jõgi suubub Türreeni mere Salerno lahte Battipaglias Spinetas.
Anna Moskwa
pisi|Anna Moskwa Anna Moskwa (sündinud 27. mail 1979 Zamośćis) on Poola poliitik. Ta on 28. oktoobrist 2021 Poola kliima- ja keskkonnaminister.
Ta lõpetas Lublini katoliku ülikooli, kus õppis sotsioloogiat ja Maria Curie-Skłodowska ülikooli, kus õppis rahvusvahelisi suhteid. Ta õppis Varssavi ülikoolis aspirantuuris ettevõtte juhtimise alal. Ta on omandanud ka MBA kraadi Lazarski ülikoolis.
28. oktoobrist 2021 on ta Poola kliima- ja keskkonnaminister.
2022. aasta Venemaa sissetungi ajal Ukrainasse nõudis ta viivitamatut sanktsioonide kehtestamist Venemaa naftale ja gaasile ning teatas, et Poola soovib kehtestada selge tähtaja Venemaa nafta impordi lõpetamiseks Euroopa Liidus. Ta märkis ka, et liit peaks karistama pooli, kes maksavad Vene gaasi eest rublades, ning et Poola on valmis aitama Saksamaad Venemaa nafta kasutamise peatamisel.
UNESCO maailmapärand Slovakkias
Slovakkia alal on UNESCO maailmapärandi nimistus seitse objekti ja 14 objekti kandidaati.
Nimistusse on kantud:
Atgāzene mõis
17. sajandil ostis sealsed maad Riia Suurgildi oldermann ja Riia raehärra Gotthard von Vegesack. Tema järgi sai mõis oma saksakeelse nime, kuigi mõis oli olemas juba varem (on teada, et 1677. aastal kuulus mõisa juurde 51,23 hektarit maad). Mõisa maadel elas toona 13 rentnikku, kes harisid seal juurviljaaedu, lisaks oli mõisa juures kõrts, mis andis suurema osa mõisa sissetulekust.
Vegesackide järel said mõisa omanikeks 1800. aastal Blankenhagenid, seejärel Hakenid. 1897. aastal rajas dr Schönfeld mõisa Atgāzene sanatooriumi ja närvikliiniku.
Tirza
pisi|left Tirza on küla (vidējciems ) Lätis Gulbene piirkonnas, Tirza valla halduskeskus. Esimest korda mainitud aastal 1461 (Tirsen). Liivi sõja ajal peeti seal Tirza lahing.
Asula asub Tirza jõe kaldal. Tirzas on kirik ja Tirza mõisa süda. Seal on raamatukogu. Asulas on Kultūras namsi, Muiža, Tirza ja Tirzas skola bussipeatus.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Tirza kirik ja Tirza vasallilinnus. Kohaliku kaitse all on Tirza kiriku orel, orelirõdu, uksed, kantsel ja altar, Tirza mõisaansambel (sealhulgas tall-elumaja), Ceumernide suguvõsa vapireljeef Tirza kalmistu kabelis, Ceumernide pere kabel, Tirza Orukõrts ja Tirza-Velēna põllumajandusühistu maja. Looduskaitse all on elupuu kõrgusega 18 ja ümbermõõduga 1,9 meetrit.
2015. aastal oli külas 273 elanikku, 2017. aastal 261 ja 2022. aastal 231.
Ants ja Maria Silvere ning Sigfried Panti mälestusfond
Ants ja Maria Silvere ning Sigfried Panti mälestusfond on 1995 Laine Silvere-Panti poolt Tartu Ülikooli Fondi kaudu asutatud fond, mille eesmärk on toetada eesti haritlaste õppetegevust. Eesmärgi saavutamiseks annab fond igal aastal välja Ants ja Maria Silvere ning Sigfried Panti mälestusstipendiumit. Laine Silvere-Pant asutas selle fondi oma vanemate (Ants ja Maria Silvere) ja abikaasa (Siegfried Pant) mälestuseks.
Mihkel Aitsam
Mihkel Aitsam (1. detsember 1877 Sääla küla Aitsamaa renditalus – 17. juuni 1953 Kivi-Vigala külanõukogu) oli eesti kirjanik, ajakirjanik ja kodu-uurija.
Elulugu
1893. aastast hakkas Mihkel Aitsam Valgusele kaastööd tegema, hiljem kirjutas ka Eesti Postimehele ja Olevikule. 1904. ilmusid lühemad jutud Teatajas ja lisaks mitmes teises poliitilises ajalehes, mille kaastööliseks oli. 1906. aastal kui tema isatalu Vene karistussalkade poolt hävitati, asus ta Tallinna elama ja läks Karl August Hermanni kutsel tööle ajalehe Hüüdja toimetusse, kus töötas ajalehetoimetuse sulgemiseni.
Hiljem töötas Tallinna Eesti Põllumeeste Seltsi asjaajaja ja tegi mitmele ajalehele kaastööd, nende seas ka kahele Peterburi Vene lehele. 1918. aastast töötas Päevalehe toimetuses.
Tema tuntumad teosed olid "Hiiu lossist Siberisse" (1937), "Eestimaa kuningas" (1939) ja "Hiislari tütar" (1940).
Osales 1905.–1907. aasta revolutsioonis (vaata 1905. aasta revolutsioon Eestis).
Isiklikku
Tema isa Aitsama talu rentnik Mihkel Aitsam (1833–1913) oli tuntud mehena, kes mõisnik Uexkülli rendi asjus Tallinna ringkonnakohtusse kaebas ja seal võitis.
Ta oli fotograaf Mihkel Aitsami (1913–1999) isa ja ajakirjanik Viio Aitsami vanaisa.
Ühtne Euroopa akt
Taust
Ühtne Euroopa Akt kasvas välja Euroopa Majandusühenduse liikmesriikide 1980. aastatel suurenenud rahulolematusest omavahelise vabakaubanduse de facto puudumise pärast. Äri ja poliitika juhtfiguurid soovisid seadusi riikide vahel kooskõlastada ning lahendada vasturääkivused põhimõtetes.
Lepingu visand koostati eesmärgiga rakendada Dooge'i raporti need osad, mis puudutasid ühenduse institutsionaalset reformi ning Euroopa Komisjoni dokumenti ühisturu reformimisega seoses. Selle tulemusena saadud leping püüdis luua aastaks 1992 ühenduse ühtse turu ning võttis selle saavutamise vahendina vastu rohkemale koostööle suunatud seadusandliku menetluse, mida hiljem tunti nime koostööprotseduur all, ning mis andis Euroopa Parlamendile esmakordselt tegeliku sõnaõiguse seadusandlikus tegevuses ning võttis Ministrite Nõukogus tarvitusele rohkemad enamushääletused. Kvalifitseeritud häälteenamuse laiendamine nõukogus muutis keerukamaks mõne üksiku riigi poolse veto panemise mõnele õigusakti ettepanekule. Lisaks kehtestati veel koostöö- ja nõusolekumenetlusi ning Euroopa Parlamendile anti suurem mõjujõud. Selle tulemusena võis Euroopa Nõukogu Euroopa Parlamendi toetusel ning Euroopa Komisjoni ettepanekul seaduseelnõu kvalifitseeritud häälteenamusega vastu võtta, kuid tal oli ka võimalus võtta vastu parlamendi poolt tagasi lükatud seaduseelnõu, hääletades selle poolt ühehäälselt.
Akt allkirjastati 3. detsembril 1985 Luksemburgis peetud Euroopa Nõukogul saavutatud poliitilise kokkuleppe alusel.
Ülevaade
Akti keskne detail oli Euroopa Majandusühenduse sisese ühisturu loomine aastaks 1992 ehk ajaks, mil kõik vajalikuks peetud seadusandlikud reformid loodeti lõpetada. Selle eesmärgi võimalikuks tegemiseks reformis akt seadusandlikke menetlusi, esitledes nn "koostööprotseduuri" ning laiendades kvalifitseeritud enamushääletusi uutesse valdkondadesse. Lisaks rakendati ka meetmeid seadusandlike menetluste lühendamiseks. Akt nägi ette ka liikmesriikide vaheliste tõkete kõrvaldamise ning riikide ühtluse ja konkurentsivõime suurendamise.
Allkirjastamine ja ratifitseerimine
Akti allkirjastamine ja ratifitseerimine ei möödunud ilma vahejuhtumiteta. Liikmesriikidest kaks, Taani ja Iirimaa, panid lepingu rahvahääletusele.
Taani parlament lükkas akti 1986. aasta jaanuaris tagasi – pärast seda, kui parlamendi opositsiooni ettepanek siis veel allkirjastamata dokumendi ümbertöötamiseks 80 häälega 75 vastu heaks kiideti. Taani valitsus, kes oli lepingu ratifitseerimise poolt, otsustas korraldada sel teemal riikliku mittesiduva referendumi. Referendum toimus juba sama aasta 27. veebruaril ning taanlastest 56,2% hääletas selle poolt ja 43,8% vastu (osalemisprotsent oli 75,4). Taani allkirjastas lepingu järgmisel päeval Haagis koos Itaalia ja Kreekaga, kes olid samuti allkirjastamist edasi lükanud. Kui Taani opositsioon oli lepingu vastu seetõttu, et nende meelest suurendanuks see Euroopa Parlamendi võimu, siis Itaalia valitsus viivitas allkirjastamisega vastupidisel põhjusel: nende meelest ei annaks akt parlamendile piisavalt võimu.
Teised üheksa liikmesriiki olid lepingu allkirjastanud üksteist päeva varem Luksemburgis, kuigi oli planeeritud, et kõik riigid allkirjastavad dokumendi samal ajal, näidates ühendusesisest ühtsust.
Gołdap
Gołdap (saksa Goldap) on linn Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas, Gołdapi maakonna ja Gołdapi valla halduskeskus. Gołdapi kesklinn asub Venemaa (Kaliningradi oblasti) piirist natuke rohkem kui kolme ja poole kilomeetri kaugusel.
Gołdap asutati 1566. aastal, linnaõigused sai 1570. aastal. Esimeses maailmasõjas hävis umbes 86% linnast, Teises maailmasõjas ligikaudu 90%. Kuni 1945. aastani oli Gołdap Saksamaa (Ida-Preisimaa) koosseisus.
Tallinna Erakolledž
Tallinna Erakolledž oli aastatel 1937–1940 Tallinnas, Imanta tänav 6 tegutsenud kolledž.
Kool sai alguse aastal 1908 asutatud 4-klassilisest Jaani kiriku eraühisalgkoolist. Aastal 1920 sai kooli nimeks Jaani koguduse gümnaasium ja direktoriks Hans Kubu. Kooli majandusraskuste tõttu otsustati see 1921. aastal sulgeda, kuid Hans Kubu eestvõttel jätkati tegevust. Aastal 1921 nimetati kool ümber Hans Kubu eragümnaasiumiks. Aastal 1932 sai koolist tütarlastegümnaasium. Aastal 1937 moodustati gümnaasiumist Tallinna Erakolledž.
1939/40. õppeaastal oli Tallinna Erakolledžis kaheksa klassi, kokku 295 õpilast, õppemaks oli 100 krooni aastas.
Sihtasutuse «Tallinna Erakolledzh" eraalgkool likvideeriti 1. augustist 1940 ja 1940. aastal moodustati E. Lenderi tütarlaste eragümnaasiumi ja Tallinna Erakolledži osalise ühinemise tulemusena Tallinna 8. Keskkool.
Tallinna Erakolledž asus 1927. aastal Sibulakülas, toona Imanta tänav 6 valminud kolmekorruselises kivist koolimajas, mida teise maailmasõja ajal sõjaväe laatsaretina kasutati ja mis põles 1944. aasta märtsipommitamises ning koolimaja müürid tõmmati maha 1957. aastal.
Loo paistiik
Loo paistiik on tiik Harju maakonnas Kuusalu vallas Soorinna külas. Veekogu pindala on 0,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 197 m.
Operatsioon Priboi
Operatsioon Priboi (eesti keeles 'murdlaine') ehk märtsiküüditamine oli Eesti NSV-s, Läti NSV-s ning Leedu NSV-s 1949. aastal 25. märtsist kuni 28. märtsini NSV Liidu Ministrite Nõukogu määruse nr 390-138ss alusel läbi viidud elanike massiküüditamine Venemaa Siberi piirkonda. Küüditati enam kui 90 000 inimest.
Väljasaadetavate arvu kindlaksmääramine
Balti riikidest väljasaadetute arv. Allikas: Janis Hermanis
Mastaapse operatsiooni läbiviimisel oli esmaseks ülesandeks väljasaadetavate perekondade kindlaksmääramise töö käivitamine. NSV Liidu Ministrite Nõukogus 29. jaanuaril 1949 vastu võetud määrusega 390-138ss pandi paika väljasaadetavate arvud Baltikumis. Eesti NSV-s 7500 perekonda, 22 500 inimest, Läti NSV-s 13 000 perekonda, 39 000 inimest ning Leedu NSV-s 8500 perekonda, 25 500 inimest. Kokku kuulus määruse järgi ümberasustamisele 29 000 perekonda ja 87 000 inimest.
Daphne Caruana Galizia
pisi Daphne Caruana Galizia (neiupõlvenimega Vella; 26. august 1964 – 16. oktoober 2017) oli Malta ajakirjanik ja blogija, kes uuris muuhulgas valitsuse korruptsiooni, rahapesu ja organiseeritud kuritegevusega seotut.
Ajaleht Politico on teda kirjeldanud kui "ühenaise WikiLeaks, kes on ristiretkel läbipaistmatuse ja korruptsiooni vastu Maltal, mis on mõlema omaduse pärast kuulus" ning välja toonud, et parematel päevadel ületas tema blogi loetavus tervet Malta ajakirjandust.
Ta hukkus 2018. aasta 16. oktoobril autopommi plahvatuses.
Tehnosiire
Tehnoloogiasiire (lühidalt ka tehnosiire, inglise  technology transfer) on teadus- ja arendustegevuse tulemuste ülekandmine ehk siire ühest organisatsioonist teise (enamasti teadus- ja arendusasutusest ettevõttesse) eesmärgiga teadustulemuste edasiseks (tehnoloogiliseks) arendamiseks ja kommertsialiseerimiseks.
Tehnoloogiasiirdeks võib laiemas tähenduses nimetada ka igasugust teadmiste, tootmismeetodite, tehnoloogiate ja ressursside vahetamist erinevate organisatsioonide vahel, mille tulemusena tagatakse uute teadmiste ja tehniliste uuenduste leviku protsess. Selles laiemas tähenduses kasutatakse ka mõistet ´teadmiste siire` ehk ´teadmussiire´. Teisisõnu on teadmus- ja tehnoloogiasiire protsess, milles intellektuaalne kapital ja oskusteave liiguvad teadus- ja arendusasutuste, ettevõtete ja innovatsiooni tugistruktuuride vahel eesmärgiga luua ja arendada turusuutlikke tooteid ja teenuseid.
Tehnoloogiasiire on teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni (TAI) tervikliku süsteemi lahutamatu osa.
Tehnoloogiasiirde protsess
Tehnoloogiasiirde protsessi tüüpilised etapid on:
Tehnoloogiasiire võib toimuda lisaks litsentsilepingutele ka toodangu allhanke, ühistes tehnoloogiaprojektides osalemise, kliendi ja koostööpartneri personali väljaõppe, osutatud testimis-, analüüsi- ja konsultatsiooniteenuste, töötaja(te) tähtajaliselt ettevõttesse tööle suunamise jms kaudu.
Tehnoloogiasiirdel on kaks peamist suunda:
Tehnoloogiasiire võib toimuda ühe riigi siseselt või rahvusvaheliselt. Rahvusvahelise tehnoloogiasiirde kasvu põhjusteks on globaliseerumine, info- ja kommunikatsioonitehnoloogiate areng ning inimeste mobiilsuse üldine kasv. Tehnoloogiasiire toimub pidevalt kõrgelt arenenud turgude ja arenevate või siirdeturgude vahel. Rahvusvahelise tehnoloogiasiirde puhul eristatakse erinevaid n-ö mudeleid:
Sageli kohandab tehnoloogia saaja algset ideed ning lisab omapoolseid lahendusi kohaliku turu jaoks. Tehnoloogiasiire toimub enamasti teadus- ja arendusasutusest ettevõttesse, ent see võib toimuda ka ettevõtete vahel. Sageli on väiksematel ettevõtetel keeruline leida parimat antud valdkonna tehnoloogiat. Ettevõtted, mis teevad omavahel tihedat koostööd, omavad sageli ühist tehnoloogilist platvormi. Kui üks ettevõtetest valib ja rakendab enda jaoks sobiva tehnoloogia, siis tihtipeale võtavad teised ettevõtted antud tehnoloogia üle.
Teadus- ja arendusasutused, sh ülikoolid, tegelevad tehnoloogiasiirdega, ehkki see ei ole nende põhitegevus, erinevatel põhjustel:
Spinno programm (2004–2006)
Spinno programm loodi «Eesti riikliku arengukava Euroopa Liidu struktuurifondide kasutuselevõtuks – ühtse programmdokumendi aastateks 2004–2006» meetme nr 2.3 «Teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni edendamine» ühe osana. Spinno programmi eesmärk oli teadmiste ja tehnoloogiasiirde tegevuse jätkusuutlikkuse tõstmine Eesti teadus- ja arendusasutuste ning rakenduskõrgkoolide strateegilise ülesandena (võrdsetel alustel õppe- ja teadus- ja arendustööga). Tehnoloogiasiirde üksusi finantseeriti baasfinantseerimise alusel ning täiendavalt eriprojektide raames. Spinno programmi koordineeris Majandus- ja kommunikatsiooniministeerium. Programmi rakendusüksuseks oli Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Spinno+ programm (2007–2013)
Spinno+ programm loodi Spinno programmi jätkuna «Riiklike struktuurivahendite kasutamise strateegia 2007–2013» ja sellest tuleneva «Majanduskeskkonna arendamise rakenduskava» prioriteetse suuna «Ettevõtluse uuendus- ja kasvuvõime» eesmärkide elluviimiseks. Meetme üldeesmärgiks oli teadmiste- ja tehnoloogiasiirde funktsiooni jätkusuutlikkuse tõstmine Eesti teadus- ja arendusasutuste ning rakenduskõrgkoolide strateegilise missioonina võrdsetel alustel õppe- ning teadus- ja arendustööga. Tehnoloogiasiirde üksusi finantseeriti baasfinantseerimise alusel ning täiendavalt eriprojektide raames. Programmi rakendusüksuseks oli Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Tehnoloogia arenduskeskuste (TAK) programmid (2004–2022)
Tehnoloogia arenduskeskuste loomise ja toetamise ajendiks oli ettevõtete ning teadus- ja arendusasutuste vähene koostöö, mida peetakse Eestis üheks olulisemaks tehnoloogiasiiret pärssivaks teguriks. Tehnoloogia arenduskeskus (TAK) on ülikoolide ja ettevõtete pikaajalisele koostööle orienteeritud eraõigusliku äriühinguna tegutsevad teadus- ja arendusasutused, mis on loodud avaliku sektori kaasabil. TAKides tegeletakse olemasolevate tehnoloogiate arendamisega ning uute ja innovaatiliste tehnoloogiliste lahenduste otsimisega.
Esimene TAKide toetamise programm loodi ja esimesed TAKid alustasid tegevust 2004. aastal. TAKide toetamise teine meede käivitati «Riiklike struktuurivahendite kasutamise strateegia 2007–2013» ja sellest tuleneva «Majanduskeskkonna arendamise rakenduskava» prioriteetse suuna «Ettevõtluse uuendus- ja kasvuvõime» eesmärkide elluviimiseks. Meetme üldeesmärgiks oli ettevõtjate rahvusvahelise konkurentsivõime tõstmine ettevõtjate ja teadusasutuste vahelise strateegilise teadus- ja arendustegevuse alase koostöö tugevdamise kaudu vastavalt Eesti teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni strateegiale 2007–2013 «Teadmistepõhine Eesti». TAKide toetamise kolmas meede käivitati "Ühtekuuluvuspoliitika fondide rakenduskava 2014–2020" prioriteetse suuna "Kasvuvõimeline ettevõtlus ja seda toetav teadus- ja arendustegevus" meetme "TA&I süsteemi kohaliku sotsiaalmajandusliku mõju suurendamine ja nutikas spetsialiseerumine kasvualade (IKT + tervis + ressursid) arendamiseks" tegevuse "Riigi rahastatavad koostööstruktuurid (näiteks klastritele ja tehnoloogia arenduskeskustele)" eesmärkide elluviimiseks. TAKide kolmanda programmi eesmärgiks on koondada ettevõtjate ning teadusasutuste kompetentse ja ressursse ning suurendada majandusliku lisandväärtuse loomisele suunatud rakendusuuringute kvaliteeti ja mahtu. Lisaks loodetakse selle programmi abil suurendada ettevõtluse vajadustele orienteeritud teadus- ja arendustöötajate arvu ja nende mobiilsust ettevõtjate ja teadusasutuste vahel. TAKide toetamist koordineerib Majandus- ja kommunikatsiooniministeerium. Programmi rakendusüksuseks on Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Aastatel 2004–2022 on TAKide programmist rahastatud kuut TAKi :
2013. aasta jaanuari lõpust kuni 29. jaanuarini 2018 tegutses Eestis tehnoloogiasiirde toetamiseks ka Majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi ning Eesti Kaubandus-Tööstuskoja ühisel initsiatiivil asutatud MTÜ Eesti Intellektuaalomandi ja Tehnoloogiasiirde Keskus (EITK). EITK osutas ettevõtetele suunatud intellektuaalomandit puudutavaid (sh endise Patendiinfo Keskuse) teenuseid. Alates 2018. aasta kolmandast kvartalist võttis EITK teenuste osutamise üle Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Vanemuine (laev)
Vanemuine oli projekt 543 NRB Alupka (НРБ, тип Алупка) tüüpi reisilaev, mis sõitis alates 1965. aastast Tallinna–Helsingi liinil.
Elva linna aukodanik
Elva linna aukodaniku nimetus on Elva linna tunnustusavaldus, mis antakse üksikisikutele Elva linnale osutatud teenete eest või linnapoolse erilise austuse märgiks.
Vanemuine (laev)
Laev on kandnud ka nimesid Artek ja Solovki.
Elva linna aukodanik
Elva linna aukodaniku nimetuse andmise otsustab Elva linnavolikogu. Ettepanekuid aukodanike nimetamiseks võivad teha linnavolikogu liikmed, linnavolikogu komisjonid, Elva linnavalitsus, linnakodanikud ning linna asutused ja ettevõtjad.
Vanemuine (laev)
Algusaastad Mustal merel
Laev valmis detsembris 1964 Bulgaarias Varna Georgi Dimitrovi nimelises laevatehases ja sai esimeseks nimeks Artek. Selle nime all sõitis laev Mustal merel kuni 1965. aastani.
Tallinna–Helsingi liinil
1965. aastal toodi laev Läänemerele Eesti Riikliku Merelaevanduse käsutusse. 7. juulil 1965 taasavati Tallinna–Helsingi laevaliin, millel esimese reisi olevat sooritanud reisilaev Vanemuine. /.../ (Eesti Meremuuseumi direktori Urmas Dreseni kinnitust mööda tegi esimese reisi ja (taas)avas järelikult ka laevaliini hoopis soomlaste Wellamo juba sama aasta 9. juunil.) Hilisematel andmetel olevat aurulaev Wellamo Helsingist esimesele reisile väljunud siiski 9. juulil.
Elva linna aukodanik
Aukodaniku nimi kantakse Elva linna auraamatusse, aukodanikule antakse Elva linna auaadress ja teenetemärk. Aunimetuse üleandmise tseremoonia toimub Eesti Vabariigi või Elva linna aastapäeval.
Vanemuine (laev)
Tallinna–Helsingi liinil
"7. juuli hommikul sõitis Tallinna sadamast välja eestlaste Vanemuine. Selle saatsid teele EKP Tallinna Linnakomitee I sekretär, toona 34-aastane Vaino Väljas, Tallinna Linna TSN Täitevkomitee esimees Johannes Undusk ja Eesti Riikliku Merelaevanduse juht Modest Käbin.
Järgmisel päeval naasis Olympia terminalis seisnud Vanemuine kodusadamasse, pardal esinduslik soomlaste delegatsioon: "välisminister Ahti Karjalainen, parlamendi asespiiker Paavo Aitio, Talvesõja-aegse "rahvavalitsuse peaministri" Otto Ville Kuusineni tütar Hertta, kompartei juht Ville Pessi ja president Urho Kekkoneni poeg, parlamendisaadik Matti".
Elva linna aukodanik
Elva linna aukodanikud
Elva esimene aukodanik oli näitleja Leopold Hansen.
Alates 1988. aastast on Elva aukodanikeks saanud:
Vanemuine (laev)
Tallinna–Helsingi liinil
Lauri Vahtre sõnul pandi "juba 1966. aastal väikseks jäänud Vanemuist välja vahetama Leningradis ehitatud mootorlaev Tallinn. /.../ Asjatundjate arvamuse kohaselt ei olnud Tallinn üldilmelt nii kena kui Vanemuine, kuid ta oli suurem."
Põhja Merelaevanduses
Aastail 1967–1992 oli laev Põhja Merelaevanduse kasutuses nime all Solovki, seejärel kanti see ilmselt maha.
Tallinna Perekeskus
Tallinna Perekeskus on Tallinna Sotsiaal- ja Tervishoiuameti hallatav asutus, mis asub aadressil Asula tänav 11. Asutus pakub lastega peredele psühholoogilist nõustamist, samuti osutab mitmeid toetavaid sotsiaalteenuseid. Asutuse juhataja on Kannike Suurhans.
Restaureerimine
pisi|Biidermeieri stiilis tooli restaureerimine. 2005. aasta. Restaureerimine ehk ennistamine on ehitise, rajatise või eseme varasema kuju ja/või väljanägemise taastamine, kaotades hilisemaid sobimatuid täiendusi ja täiendades algseid kuid kahjustatud või muudetud osi.
Restaureerimisega tegelejat nimetatakse restauraatoriks.
Maletreener
Maletreener on sporditreener, maletajaid kutseliselt ettevalmistav ja õpetav inimene.
Maletreeneri töö võib hõlmata algajate ettevalmistust, edasijõudnud maletajate treenimist või tippmaletajate abistamist tähtsamate malevõistluste eel ja selle käigus (konkreetsete vastasmängijate partiide analüüsimisel).
Maletreeneri tegevuse eest annab Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) erinevaid nimetusi. Kolm kõrgemat nendest on FIDE instruktor, FIDE treener ja FIDE vanemtreener.
Eestis
Eestis annavad maletreeneri kutse Eesti Olümpiakomitee koostöös Eesti Maleliiduga moodustatud kutsekomisjon. Aastatel 2006–2013 kehtinud kutsekvalifikatsioonisüsteemis oli viis taset, kusjuures V kutsetase oli kõrgeim. Ainsa maletreenerina oli V kutsetaseme saanud Tõnu Truus, kes sai kõrghariduse Moskva Kehakultuuri Instituudist maletreeneri erialal ja kelle tuntuim õpilane on MM-i pretendentide turniiril mänginud Jaan Ehlvest. Truus sai 1983. aastal NSV Liidu kõrgema kategooria treeneriks ja 1987. aastal Eesti NSV teeneliseks treeneriks.
Eesti Kutsekvalifikatsiooniraamistiku alusel on 2013. aastast Eestis kasutusel 8 treeneri kutsetaset; kolm kõrgemat nendest on vanemtreener, meistertreener ja eliittreener.
2019. aasta oktoobri seisuga on Eesti maletreenerite seas kuus vanemtreenerit ja neli meistertreenerit. Eliittreeneri kutsetasemega maletreenerid Eestis ei ole. Kutsekomisjoni antud kutsetase on tavajuhul ajalise kehtivuspiiranguga (nelja-aastase kehtivusajaga). Maletreeneritest on ainsana meistertreeneri kutsetaseme tähtajatu kehtivusajaga saanud Tõnu Truus (2014).
Vanemtreenerid male alal
pisi|150px|Vanemtreeneri kutsetasemega maletreener [[Monika Tsõganova]]
Villem Kuusik
Villem Kuusik (4. veebruaril 1902 Rammuka küla, Tõstamaa vald – 1970 Tallinn) oli eesti kommunist, riigiametnik ning Eestimaa Kommunistlikku Partei Keskkomitee III sekretär.
Villem Kuusik sündis Tõstamaa valla Rammuka külas taluperemehe pojana. Ta lõpetas 1914 Tõstamaa kihelkonnakooli ja jätkas õpinguid Pärnu linnakoolis, kus õppis kooli evakueerimiseni 1917. aastal Esimese maailmasõja tõttu.
1925 toimetati Kuusik koos Nikolai Karotamme tädipoja Vassili Vitsaga metsapraakeri ja laevaomaniku Jüri Kuruli poolt palgikoormasse peidetuna Venemaale Luga sadamasse.
Ettevalmistus NSV Liidus
Oma versiooni kohaselt põgenes Kuusik mootorkalapaadiga Leningradi, kuhu jõudis 1. augustil. Õppis seejärel J. Marchlewski nimelise Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlik Ülikooli Leningradi osakonnas (1925–1929), kus koolitati soomlasi ja eestlasi Kominterni kavandatava maailmarevolutsiooni läbiviimiseks.
Lääne vähemusrahvuste kommunistlikus ülikoolis õppisid veel Nikolai Karotamm ja Villem Kuusiku vend Jaan Kuusik (varjunimega Kadak, kes 1936. aastal Nõukogude Liidus poliitiliste repressioonide käigus trotskistina surma mõisteti).
Pärast ülikooli lõpetamist oli Villem Kuusik 1929. aasta juunist detsembrini Edasi toimetuse sekretär, siis tegi Leningradi sõjaväeringkonna staap talle ettepaneku sõita Eestisse ja organiseerida seal diversioonigrupid, kes kapitalistlike riikide kallaletungi korral NSV Liidule hakkaksid seal tegutsema Nõukogude Liidu kasuks.
Illegaalne tegevus Eestis
Kuusik sai NSV Liidus EKP sõjalisele organisaatorile vajaliku lisaväljaõppe ja saadeti enne 1929. aasta jõule Eesti piirile. Kuid kavandatud õõnestustegevust tal kaua arendada ei õnnestunud, sest 7. märtsil 1930 arreteeris kaitsepolitsei Pärnu osakond ta Tallinna-Pärnu rongis Tori ja Tammiste jaama vahel koos Vassili Vitsaga.
Eestis sidepidamiseks ja konspiratsiooni tagamiseks varjunime "Edi" all tegutsenud Kuusikult saadi kätte politseinike nimekiri, 1300 krooni, võltsitud isikutunnistus, laskevalmis püstol Browning ja muud materjali. Ülekuulamisel andis ta välja salakorteri Tallinnas, mitu kaaslast, teiste hulgas sõidukaaslase Vitsa. Kuusik istus Patarei vanglas viis kuud eeluurimise all ja 20. augustil 1930 mõistis sõjaringkonnakohus ta 12 aastaks sunnitööle. Hiljem lisandus kaheksa aastat 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatsest osavõtu eest. Ta vabanes 28. augustil 1938. Pärast vanglast vabanemist elas Kuusik maal vanemate juures Tõstamaa vallas.
Juunipööre ja Teine maailmasõda
21. juunil 1940 määrati Kuusik Eesti ametiühingute organisaatoriks ja varsti määrati Kuusik EK(b)P Pärnumaa komitee häälekandja Töörahva Hääle toimetajaks.
1941. aasta jaanuari lõpul maakonna parteikonverentsil valiti Kuusik EK(b)P Pärnumaa komitee liikmeks ja ta oli Pärnu langemiseni sakslaste kätte EK(b)P Pärnumaa komitee II sekretär. Seejärel oli Kuusik hävituspataljonis ja I Eesti kütipolgus. Nõukogude tagalas oli Kuusik algul politruk ehituspataljonis, seejärel ajalehetoimetustes. Pärast 249. Eesti Laskurdiviisi moodustamist toimetas Kuusik ajalehte Rünnakule ja Tasujat. Sõja järel oli EK(b)P Keskkomitee põllumajandussekretär.
Langus
1952. aastal informeeris koos Kuusikuga Leningradi Lääne vähemusrahvuste kommunistlikus ülikoolis õppinud Algus Raadik NLKP KK sekretäri Georgi Malenkovi, et Kuusik olevat 1930. aastal pärast kinnipidamist reetnud kaitsepolitseile salakorterid, šifrid ja endale teadaoleva osa põrandaalustest. Kuusik vallandati EK(b)P Keskkomitee põllumajandussekretäri ametikohalt EKP KK pleenumi otsusega 15. juunist 1951, heideti välja kommunistlikust parteist, arreteeriti 24. juunil 1952 ning talle mõisteti Vene NFSV Krk § 58 alusel karistuseks 25 + 5 aastat, mida ta kandis Eestis Narva vangilaagrile kuuluvas Kadastiku kivikarjääris. Haigestumise tõttu vabanes ta 1955. aasta septembris.
Villem Kuusik suri 1970. aastal.
Kutina
Kutina on linn Horvaatia keskosas Sisaki-Moslavina maakonnas. See on mägise Moslavina piirkonna suurim linn. Linna oli 2011. aastal registreeritud 13 735 inimest, kuid tegelik rahvaarv oli 22 760.
Kutinat on esmamainitud 1256. aastal.
Linn on piirkonna tööstuskeskus, seal asub lisaks petrokeemiatehasele Petrokemija ja elektroonikatehasele SELK ka väiksemaid tööstusettevõtteid. Kutina meediaajalugu on väärikas, linnas tegutsevad ajaleht Moslavački List ja raadiojaam Radio Moslavina. Linna lähedal Voloderi külas on asunud telekanali Nezavisna Televizija peakorter.
Kutina on tuntud noortepärase linnana ning seal tegutseb ööklubi Baraka. Põhilised turismiatraktsioonid on Lonjsko Polje looduspark, Maarja kindluskirik, vanad puumajad, Moslavina mäed ja veinitee, kus saab proovida kohalikke veine.
Linnas on sündinud kirjanik Dubravka Ugrešić.
Neo-noir
pisi|Neo-noir-filmi "John Wick 3" logo Neo-noir (kreeka keelest neos 'uus' + prantsuse keelest noir 'must) on filmižanr. See on taaselustatud vorm film noir'ist, mis tekkis Ameerika Ühendriikides teise maailmasõja järgsetel aastatel.
Peamised iseloomujooned
Nii film noir- kui ka neo-noir-filmidel on iseloomulikud kallutatud kaameranurgad, valguse ja varjude koosmõju ning ilmselgelt tasakaalustamata kadreerimine. Suur rõhk on ka vägivallal, moraalsel ebaselgusel ning kuritegevusel. Neo-noir-filmid, nagu ka film noir-filmid, on tonaalsuselt domineerivalt melanhoolsed, võõrandunud, illusioonideta, tundetud, pessimistlikud, mitmetähenduslikud, kurjad, paranoilised. Film noir 'i ja neo-noir 'i võib pidada krimi- ja gangsterfilmi eriliigiks. (Anti)kangelane on üldjuhul küüniline, üksildane femme fatale kiirustavas suurlinnas, kuid esineb ka erandeid.
Termin
Termini "film noir" (prantsuse keeles 'must film') võttis esmakordselt kasutusele prantslasest filmikriitik Nino Frank 1946. aastal, millest hiljem tuletati termin "neo-noir" (kreeka ja prantsuse keeles 'uus must'). Probleemiks osutus see, et nagu ka film noir enne seda, kasutasid kriitikud terminit neo-noir, et kirjeldada filme, mis olid üksteisest väga erinevad. Selle tulemusena ei teadnud tolleaegsed filmitegijad, keda tänapäeval tähistatakse žanri pioneeridena, et nende poolt koostatud filmid kuuluvad neo-noir 'i žanri alla.
Ajaperiood
Kui film noir-filme avaldati ajaperioodil 1940–1959, siis neo-noir-filmide ajaperiood on laiahaardelisem, ulatudes 1960. aastatest kuni tänapäevani. Film noir lõppes 1959. aastal, kõik mis järgnes, oli neo-noir. Žanri esimestel aastatel käsitlesid noir-filmid peamiselt 1930. aastate Ameerika Ühendriike, hiljem defineeriti noir-filme kui kõiki filme, millel olid olemas film noir 'i tunnused.
Esimesed neo-noir-filmid
Neo-noir 'i esiisaks võib pidada Jean-Luc Godardi, tema radikaalsed filmid "Breathless" (1960), "Bande à part" (1964), ja "Alphaville" (1965) olid motivatsiooniks noorematele filmitegijatele Hollywoodis, kes aitasid žanrit taaselustada. 1976. aasta filmikommentaari artiklis pealkirjaga "Life Après Noir" kutsus Larry Gross filme "Alphaville", "Point Blank" (1967) ja "Pikk hüvastijätt" (1973) "uue filmide laine osadeks, mis võiksid olla nimeliselt märgistatud 'noir ', kuid mis samal ajal püüdsid nihkuda psühholoogiliselt analüüsilt sotsioloogilisele analüüsile ja agressioonile Hollywoodi narratiivikonventsioonide vastu".
Üks filmidest, mis populariseeris neo-noir-žanri, oli 1974. aastal avaldatud film "Chinatown", mida peetakse ka 1970. aastate Hollywoodi kino tippteoseks.
Digitaalne ühtne turg
pisi|300px|ELi digitaalse ühtse turu skeem Digitaalne ühtne turg (inglise keeles Digital Single Market) on Euroopa ühtse turu poliitika, mis hõlmab digitaalset turundust, e-kaubandust ja telekommunikatsiooni.
Jean-Claude Junckeri komisjon kuulutas 2015. aasta mais välja digitaalse ühtse turu mõtte. Esialgu vastutas digitaalse ühtse turu eest Euroopa Komisjoni asepresident Andrus Ansip, kuid pärast tema valimist Euroopa Parlamenti vastutas selle eest Junckeri komisjoni liige Maroš Šefčovič.
Digitaalse ühtse turu üks eesmärke oli parandada ettevõtete võimalusi rahvusvahelise kaubanduse rakendamisel ELis. Enne seda müüs ainult 7% väikestest ja keskmise suurusega ettevõtetest riikidevahelisi kaupu või teenuseid.
Novomitšurinsk
Novomitšurinsk on linn Venemaal Rjazani oblastis Pronski rajoonis. Asub Pronja jõe paremal kaldal, 85 km Rjazanist lõunas.
Digitaalne ühtne turg
Junckeri komisjoni eesmärk oli luua selline turg, kus oleks tagatud kaupade, isikute, teenuste, kapitali ja andmete vaba liikumine ning kus ELi kodanikud ja ettevõtjad saaksid sõltumata rahvusest või asukohariigist sujuvalt ja õiglastel tingimustel osta või müüa kaupu ja teenuseid internetist. Samuti sooviti pakkuda uusi võimalusi idufirmadele (start-up-firma) ja tagada, et pärast digitaalse ühtse turu projekti lõpuleviimist oleks Euroopa maailmas e-majanduse valdkonnas juhtkohal.
Novomitšurinsk
Asula on rajatud 1968. aastal Rjazani soojuselektrijaama ehitajatele ja sai linnaks 1981. aastal. Asula sai nime sordiaretaja Ivan Mitšurini järgi, kes on linna lähedal sündinud.
2019. aasta alguses oli linna elanike arv arvestuslikult 16 503.
Digitaalne ühtne turg
Strateegia
Digitaalne ühtne turg on osa ELi programmist "Digital Agenda for Europe 2020", mis on omakorda üks Euroopa Komisjoni algatusel 2010. aastal pakutud strateegia "Euroopa 2020". ELi digitaalse ühtse turu strateegia on määratud Euroopa Komisjoni strateegias.
Euroopa Komisjoni strateegia hõlmab kolme peamist valdkonda ehk sammast:
Need valdkonnad keskenduvad sellistele aspektidele nagu ELi autoriõiguse seaduse ümberkujundus, audiovisuaalse meedia eeskirjade ülevaatus, geoblokeerimine, välismaise kauba müük, ELi telekommunikatsioonieeskirjade uuendus, digitaalsete teenuste isikuandmete töötlemine ja andmepõhise majanduse rada. See strateegia kutsuti ellu ELi autoriõiguse direktiivi heakskiitmise ja kasutuselevõtuga.
Rändlusteenuse tasud ELis
Rändlusteenused olid enamikule Euroopa elanikest aastaid probleemiks, eriti reisil olles, kus andmesidet sooviti kasutada suuremas mahus. Alates 2017. aasta 15. juunist saavad ELi liikmesriikide kodanikud reisida ilma rändlusteenuse tasudeta.
Reisil olles makstakse kõnede, SMSide ja andmesidemahu eest täpselt nii, nagu koduriigis. Piiramatu mahuga lepingus kehtivad need tingimused ka välismaal viibides ja rändlusteenust kasutades. Teenusepakkuja saab lisatasu küsida kahel viisil:
Crystal Castles
Crystal Castles on Kanada elektroonilise muusika grupp, mille lõi 2003. aastal Torontos laulukirjutaja ja produtsent Ethan Kath.
Digitaalne ühtne turg
Väärtus
Euroopa digitaalsest ühtsest turust saaks internetipõhiste ettevõtete jaoks üks suurima väärtusega turgudest. Aastal 2016 ostsid ELi tarbijad internetis kaupu peaaegu 500 miljandi euro eest, sh Suurbritannia ostlejate osa oli sellest hinnanguliselt 153 miljardit eurot. Samal aastal kulutasid Ameerika Ühendriikide kodanikud internetiostudele aga 363 miljardit eurot. Eeldati, et digitaalse ühtse turu eduka toimimise tõttu võiks see summa Euroopas 2020. aastaks kahekordistuda.
Crystal Castles
Crystal Castles on tuntud oma kaootiliste live-esinemiste ja melanhoolsete kodus valmistatud lo-fi väljalasete poolest. 2006. ja 2007. aastal andsid nad vinüülidel välja palju piiratud koguses singleid, kuni avaldasid kolm kriitikute poolt soojalt vastu võetud albumit vahemikus 2008–2012.
2005. aastal andis Ethan Kath Crystal Castlesi nime all välja digitaalsed singlid "Magic Spells" ja "Untrust Us". Need kogusid internetis populaarsust, misjärel hakkas tulema pakkumisi plaadifirmadelt. 2006. aastal kutsus Kath bändi laulja Alice Glassi, et temaga koos avaldada bändi esimene füüsilisel kujul nelja looga vinüül-EP "Alice Practice". Nende debüütalbum "Crystal Castles" ilmus 2008. aastal ja asetati hiljem New Musical Expressi (NME) poolt aastakümne 100 parima albumi nimekirjas 39. kohale.
Digitaalne ühtne turg
Väärtus
Junckeri komisjoni andmetel toob hästitoimiv digitaalne ühtne turg Euroopa Liidu majandusse aastas 415 miljardit eurot ja aitab luua sadu tuhandeid uusi töökohti.
Crystal Castles
2010. aastal avaldas bänd oma teise albumi pealkirjaga "(II)", mis jõudis Billboardi 200 edetabelisse. Album sisaldas muuhulgas nende esimest ülemaailmsetesse edetabelitesse jõudnud singlit "Not In Love", milles tegi kaasa The Cure'i solist Robert Smith.
Nende kolmas album "(III)" ilmus 12. novembril 2012. Nii Tumblr kui ka Hype Machine nimetasid selle aasta albumiks. Album sisaldas nelja singlit: "Plague", "Wrath of God", "Sad Eyes" ja "Affection".
2014. aasta oktoobris teatas Alice Glass oma bändist lahkumisest mitmetel isiklikel ja professionaalsetel põhjustel. 2015. aasta aprillis andis Ethan Kath välja uue Crystal Castlesi singli "Frail", kus tegi kaasa bändi uus laulja Edith Frances. 19. augustil 2016 ilmus bändi neljas album, "Amnesty (I)".
Natalia Popenko
Natalia Popenko (sündinud 23. veebruaril 1981 Viljandis) on Eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 2006 Moskva Kunstiteatri stuudiokooli.
Ta oli aastatel 2006–2007 Vene Teatri näitleja.
Narvskaja Nedelja
Narvskaja Nedelja (algupärase nimega Нарвская Неделя) oli aastatel 1997–2010 Narvas ilmunud nädalaleht, mis vahendas Narva linna ja selle lähiümbruse uudiseid. Lehte andis välja PR-Põhjarannik. Lehte toimetas Ilja Smirnov.
Jäävusseadus
Jäävusseadus (ingl conservation law) on füüsikaseadus, mis ütleb, et vaadeldavas isoleeritud süsteemis mingi kindel mõõdetav füüsikaline suurus ei muutu, kui selles süsteemis toimub mingi muutus.
Tuntuimad jäävusseadused on
Tampereen Pyrintö
thumb|150px|Odaviskaja [[Tero Järvenpää]] Tampereen Pyrintö on spordiklubi Soomes Tamperes.
Klubi asutati 1896. Klubis tegeldakse kergejõustiku, korvpalli, murdmaasuusatamise, suusahüpete, tõstmise, orienteerumise ja cheerleading ' uga.
Korvpall
Pyrintö mängib Korisliigas. Kodumängud peetakse Pyrintö Pyynikki hallis. 2010. ja 2011. aastal tuli Pyrintö meeskond Soome meistriks ja 1969. aastal võitis Soome karika.
Heino Enden on mänginud Pyrinnös.
Kadrina rahvamaja
pisi|Kadrina rahvamaja 2019. aastal pisi|Kadrina rahvamaja küljelt Kadrina rahvamaja on 1930. aastal ehitatud rahvamaja Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas Kadrina alevikus.
Maja saamislugu
1905. aasta revolutsiooni järel sai rahvas võimaluse luua haridusseltse, et asutada omal jõul koole ja neid ülal pidada. Seda võimalust ei jätnud kasutamata ka Kadrina ärksamad inimesed.