cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mehmed VI
Mehmed VI (14. jaanuar 1861 Konstantinoopol – 16. mai 1926 Sanremo) oli Osmanite riigi viimane sultan ja Rooma keiser (Kaysar-i Rûm) aastatel 1918–1922. Ta oli Abdülmecid I ja Gülüstü Hanımi poeg. pisi|vasakul|Mehmed VI
Sireen
Sireen on seade, millega saab tekitada tugevat heli. Sireene on kahte tüüpi: pneumaatilised ja elektroonilised.
pisi|1860ndate sireen Sireenid:
Esimese sireeni leiutas šoti füüsik John Robison. 1819. aastal leiutas parema sireeni prantsuse füüsik ja insener Charles Cagniard de la Tour. De la Tour sireen võis heli tekitada ka vee all, seega seostatakse seda Kreeka mütoloogia sireenidega. Sellest ka seadme nimi.
Sireene kasutatakse ka muusikainstrumendina. Näiteks Edgard Varèse kompositsioonid Amériques (1918-1921), Hyperprism (1924) ja Ionisation (1931).
Põhjasaar (Novaja Zemlja)
pisi Põhjasaar (vene keeles Северный остров) on Novaja Zemlja saarestiku põhjapoolseim saar. Teda eraldab Lõunasaarest Matotškin Šari väin. Saarel asub Euroopa idapoolseim punkt Flissingski neem (algselt t' Vißinger Hooft).
Saare laius on kuni 132 km, pindala 48 904 km². See on suuruselt teine saar Venemaal ja neljas Euroopas. Põhjasaare rannikut ümbritseb läänes Barentsi ja idas Kara meri. Saare suurim absoluutkõrgus on 1547 meetrit.
Saarest umbes poolt katavad liustikud. Suurima liustiku pindala on umbes 19 800 km², seega see on Euroopa ja Venemaa suurim ning maakeral suuruselt kolmas mandriliustik. Liustike paksus on kuni 400 m, suvel tekivad nendest rannikul jäämäed.
Rannajoon on väga liigestunud; on palju lahti, poolsaari ja neemesid.
Suhhoi Nossi nina saare lõunaosas kasutati aastatel 1958–1961 tuumarelva katsetamiseks.
Saarel paiknevad Venemaa sõjaväebaas ja meresadam.
Oostlandlied
"Oostlandlied" (alamsaksa keeles 'idamaalaul') on hollandi päritolu laul, mis ilmus esmakordselt teoses "Antwerps Liedboek" (1544) pealkirjaga "Een nyeu liedeken".
Laul räägib alamsaksa (hollandi) võitlejatest Idamaal, arvatavasti 12.–13. sajandi ristisõdades.
Laul oli populaarne ka Saksamaal. Seda kasutasid ka Baltikumis võidelnud saksa vabakorpused.
Teise maailmasõja ajal kasutati seda muudetud kujul natsipropagandas, mil oli aktuaalne ida-alade hõivamine (Drang nach Osten). Seda kasutas ka Hollandi Relva-SS-i leegion.
Laulus märgitud Idamaaks on peetud muuhulgas ka Poolat, Leedut ja isegi Eestit.
Vanemad sõnad
1.
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.
9.
10.
Tõlge
Tahame reisida Idamaadele. Tahame koos minna Idamaadele. Kus parem elu meid ootab.
Emil von Behring
Emil Adolf von Behring (15. märts 1854 – 31. märts 1917) oli Saksa füsioloog ja arst.
Aastatel 1874–1878 õppis ta sõjaväearstidele mõeldud Kaiser-Wilhelm-Akademies meditsiini.
1895. aastal sai ta Marburgi Ülikooli professoriks.
1901. aastal sai ta difteeria seerumi avastamise eest Nobeli meditsiiniauhinna, olles selle auhinna esimene laureaat. 1904. aastal asutas Behring ettevõtte, mis tootis vaktsiine ja seerumeid.
Behring suri 1917. aastal Marburgis. Tema Nobeli medal asub Šveitsis Genfis Rahvusvahelise Punase Risti muuseumis.
Sandbostel
Sandbostel on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Rotenburgi kreisis.
Valla pindala on 31,54 km². 31. detsembril 2017 elas seal 771 inimest. Vald asub 43 km Bremenist kirdes, 60 km Hamburgist läänes.
Ajalugu
Sandbostel kuulus 1180. aastal rajatud vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esialgu personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast Hannoveri krooniga. 1807. aastal annekteeris üürike Vestfaali kuningriik hertsogkonna, 1810. aastal annekteeris selle Prantsusmaa. 1813. aastal anti hertsogkond tagasi Hannoveri kuurvürstkonnale, mis – pärast Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ning hertsoglikust territooriumist, sealhulgas Sandbostelist, sai uue 1823. aastal loodud Stade regiooni osa.
1932. aastal, ülemaailmse majanduskriisi ajal avas Hannoveri Evangeelne Luterlik Kirik laagri töötutele üksikutele, kes töötasid Sandbosteli lähedal avalikel töödel (teetööd, maaparandus).
1939. aastal muudeti vahepeal natside ametiühingu Reichsarbeitsdienst poolt üle võetud Sandbosteli laager sõjavangilaagriks Stalag X-B ja tsiviilisikutest vaenulike välismaalaste interneerimislaagriks. 1945. aastani käis laagrist läbi umbes miljon kinnipeetavat. Surmade arvu hinnangud varieeruvad 8000 ja umbes 50 000 vahel. Immenheimi kaubanduskeskuses on veel mõned algsed laagrihooned. Kalmistu, kuhu on ühishaudadesse maetud mitu tuhat kinnipeetavat, asub kohe linnast väljas. Siin on neile mälestusmärk.
Väike Kalajärv
Väike Kalajärv (ka Kreo Väikejärv) on järv Harju maakonnas Anija vallas Vetla külas.
Veekogu pindala on 1 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 369 m.
Järv paikneb Kõrvemaa maastikukaitsealal.
Mihhail Steblin-Kamenski
Mihhail Ivanovitš Steblin-Kamenski (vene keeles Михаил Иванович Стеблин-Каменский; 11. september (vkj 29. august) 1903 Peterburi – 17. september 1981 Leningrad) oli vene filoloog (skandinavist).
Ta kaitses 1948. aastal filoloogiadoktori kraadi väitekirjaga "Поэзия скальдов" ('Skaldide poeesia'). Professor (1950).
Teelahkme-Luige
Teelahkme-Luige oli küla Tartumaal. Küla jääb tänapäeval Võtikvere küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Võtikvere külaga.
Külast on teateid alates 1945.
Mihhail Steblin-Kamenski
Tema peamised uurimisvaldkonnad olid skandinaavia keeled, skandinaavia kirjandus ja teoreetiline lingvistika. Ta on teinud arvukalt tõlkeid skandinaavia keeltest.
Eesti keeles on 1974. aastal ilmunud Steblin-Kamenski raamat "Islandi kultuur".
Isiklikku
Tema poeg Ivan Steblin-Kamenski on lingvist, Venemaa Teaduste Akadeemia tegevliige.
The Language of Thought
"The Language of Thought" on Jerry Fodori filosoofiline teos. See ilmus 1975. aastal Thomas Y. Crowell Company väljaandel.
CCTV (täpsustus)
CCTV on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Kristiina Kass
pisi|Kristiina Kass 5. aprillil 2014 [[Nukitsa konkurss|Nukitsa konkursi auhinnatseremoonial]] pisi|Kristiina Kass Kristiina Kass (sündinud 14. mail 1970 Tartus) on eesti lastekirjanik, illustraator ja tõlkija. Ta elab 1990. aastast Soomes ja on kirjutanud ka soome keeles.
The Language of Thought
Eessõna
Fodori raamat tegeleb häbenematult spekulatiivse psühholoogiaga. See on katse öelda, kuidas vaim töötab, arvestades uuemaid empiirilisi uuringuid keele ja tunnetuse kohta. Seda tasub Fodori arvates teha sellepärast, et küsimus ise on huvitav ja parim psühholoogia on parim vastus, mis meil praegu on, ja teiseks sellepärast, et parim psühholoogia on pooleli ja Fodor tahab sellesse oma panuse anda. Viimase kümne aasta jooksul on psühholoogias üha enam lähtutud vaatest, et paljud vaimuprotsessid on arvutuslikud, nii suur osa kõrgemast tunnetustegevusest allub reeglitele. Reeglitele alluva käitumise analüüsi tehnikat tuntakse muu hulgas keeleteaduses, simulatsioonipsühholoogias, kognitiivses psühholoogias ja psühholingvistikas. Nende tehnikate kasutamine on toonud käitumisteaduste praktikasse ja teooriasse pöörde. Fodorile tundub, et paljudele praktikutele on nende üldine teoreetiline raamistik ja see, mis edasi saab, üha ähmasem. Spekulatiivne psühholoogia saab siin aidata: taibates jooksva uurimistöö triivi, aitaks ta suunata tulevast uurimistööd. Spekuleerija ütleks: kui meie psühholoogial on üldiselt õigus, siis vaimu loomus peab olema see-ja-see, ja eksperimentaator jätkaks: kui vaimu loomus on laias laastus see-ja-see, siis meie psühholoogia peaks nüüd olema nii- ja niisugune, pakkudes uusi teooriaid. Selline spekulatiivne psühholoogia võib eksida, sest esiteks, teooriad, millele ta toetub, võivad olla väärad. Võib-olla kogu infotöötluslik lähenemine on halb mõte, nii nagu õppimisteoreetiline lähenemine käitumise seletamisele oli halb mõte, mis viis naeruväärse vaiuteooriani. Ent ei jää muud üle kui proovida. Väljaselgitamine, millise vaimuteooriani meie psühholoogia meid viib, on parim viis näidata selle ekslikkust, kui see on ekslik. Teiseks, jooksvast uurimistööst võidakse välja lugeda erinevaid asju, mistõttu teadlased ise ei pruugi Fodoriga nõustuda. Fodor ootab diskussiooni. Ta peab mõnesid järeldusi pisut metsikuteks ja oleks rõõmus, kui psühholoogia saaks neid vältida. Spekulatiivne psühholoog tahab ka välja töötada filosoofiliselt vastuvõetavaid empiirilisi vaimuteooriaid, kuid filosoofilisest vastuvõetavusest on erinevaid arusaamu. Fodor peab realismi paremaks teadusfilosoofiaks kui reduktsionismi ega pea heaks toetada ontoloogiat epistemoloogilistele argumentidele. Need eeldused võivad olla väärad, ja siis on Fodori teooria ebaõnnestunud.
Kristiina Kass
1988. aastal lõpetas ta Tallinna Kunstigümnaasiumi kunstiklassi, 1999. aastal sai Helsingi ülikoolis kandidaadi- ja 2020. aastal filosoofiamagistri kraadi soome keele ja kultuuri erialal.
The Language of Thought
Eessõna
Paljud selle raamatu ideed sündisid koostöös Thomas Beveri ja Merrill Garrettiga raamatu "The Psychology of Language: An Introduction to Psycholinguistics and Generative Grammar" kirjutamisel.
Kristiina Kass
1999. aastal avaldas Soome ajaleht Hyvinkään Sanomat (hilisem Aamuposti) tema esimesed lastelood ja peagi ka illustratsioonid. Tema lastelugusid ja noorteföljetone ilmus ajalehes üheksa aasta jooksul peaaegu igal nädalal. Kass on teinud kaastööd lasteajakirjadele Täheke ja Hea Laps ning mitmele raamatu- ja õpikukirjastusele.
The Language of Thought
Sissejuhatus: kaks reduktsionismi liiki
Juttu tuleb mõnest vaimuprotsesside teooria aspektist. Lugeja võib arvata, et vaimuprotsesse ei ole või et nende teooriat ei ole. Asi on selles, et teoreetilist psühholoogiat on alati ähvardanud kahte liiki reduktsionism, mis on vastu psühholoogide väitele, et nad uurivad vaimunähtusi. Loogilise biheiviorismi järgi pole neil muud ontoloogilist staatust kui käitumissündmustel, mida psühholoogiateooriad seletavad. Paljud psühholoogid on pidanud sellist metodoloogiat talumatult kitsendavaks: organismi siseseisundite panus oma käitumise põhjendamisse tundub vaieldamatu, arvestades käitumise spontaansust ja sõltumatust ümbrusest. Alternatiivina saab väita, et käitumine on suuresti orgaaniliste protsesside tagajärg. Psühholoogia võib käitumisele taandamise asemel valida füsioloogiale taandamise, kuid ühe kahest ta peab valima. Mõlemal juhul ta kaotab. Psühholoogia peab oma seletuste teoreetilise sõnavara võtma mõnelt teiselt teaduselt (neuroloogialt või füsioloogialt). Psühholoogia jääb ilma oma aineta, ükskõik kumma taandamise ta valib. Fodori arvates on see näiv dilemma. Ta ei näe põhjust, miks mingi teadus ei peaks püüdma näidata, kuidas organismi käitumine tuleb siseseisunditest, ega näe põhjust, miks ta siis peaks taanduma ajuteadusele selles mõttes, et psühholoogia asenduks füsioloogiaga.
Loogiline biheiviorism
Tundub, et paljude filosoofide ja mõnede teadlaste meelest ei saa niisugused teooriad, mida kognitiivses psühholoogias laialdaselt toetatakse, valgustada vaimuprotsesside iseloomu, sest need eeldavad ebasidusat arusaama seletusest psühholoogias. Gilbert Ryle ja Ludwig Wittgenstein olevat säärase filosoofia 1945. aasta paiku tapnud. Kui Wittgensteini traditsioon vaimufilosoofias tõesti sidusalt ründab tänapäeva kognitiivse psühholoogia metodoloogiat, siis see rünnak põhineb teatud eeldustel seletuse loomuse, teoreetiliste entiteetide ontoloogilise staatuse ja keelelise suhtluse võimalikkuse aprioorsete tingimuste kohta. Selle pareerimine nõuaks näitamist, et need eeldused on õigustamata, niipalju kui need on selged. Fodor ei taha seda suurt tööd ette võtta ning visandab selle asemel teda huvitavate psühholoogiateooriate metodoloogiliste sidumuste kaitse.
Kristiina Kass
2011. aastal esilinastus Eesti Televisioonis tema "Nõianeiu Nöbinina" järgi tehtud teleseriaal (nimiosas Mari Pokinen).
Kristiina Kass on tõlkinud soome keelest selliste populaarsete Soome lastekirjanike nagu Sinikka ja Tiina Nopola ("Risto Räppari" sari), Mauri Kunnase, Marjatta Kurenniemi ("Õnneli ja Anneli"), Marko Leino ("Jõululugu") ja Magdalena Hai ("Painajapoe" sari) raamatuid.
The Language of Thought
Loogiline biheiviorism
Fodor tahab neid õpetusi eristada, sest psühholoog võib aktsepteerida selliseid teooriaid, mis Ryle'ile ei meeldi, tahtmata seejuures siduda end selle õpetuse kõigi järeldustega, mida Ryle nimetab kartesiaanluseks. Näiteks eeldab Ryle (erinevalt enamikust psühholoogidest, kes on vaimuterminite designaatide suhtes realistid), et mentalist peab olema dualist. Raamatus "Psychological Explanation" põhjendab Fodor väidet, et mentalismi ja dualismi segiajamine on Wittgensteini traditsiooni surmapatt. Selle üks tagajärg on kalduvus pidada dualismi ja biheiviorismi ammendavateks alternatiivideks vaimufilosoofias. Samuti tundub Fodorile, et 3. punkti saab aktsepteerida ilma 2. punktita. Mõned klouni käitumist põhjustavad vaimuprotsessid võivad olla publikule (ja ka klounile endale) mittevaadeldavad, aga tundub, et käitumise seletamine vaimuprotsessidega ei nõua epistemoloogilise privaatsuse sidumust. Materialistil ei saagi sellist sidumust olla, sest vaimusündmused on füüsilised sündmused ning peavad seetõttu olema vähemalt põhimõtteliselt avalikult vaadeldavad.
Ryle'i meelest ei saa niisugune teooria õige olla, sest selle järgi ei ole klounaad intelligentne mitte sellepärast, et see on teatud laadi põhjuse tagajärg, vaid muu hulgas sellepärast, et see toimub publiku silme all, sisaldab ootamatusi, et mees, keda kloun pirukaga tabas, oli pidulikus riietuses. Need asjad pole kuidagi klounile privaatsed, vaid just vastupidi. Ja klounaadi ei tee intelligentseks mitte selle põhjused, vaid käitumise enese iseloom. Nii et kui mentalistlik programm näeb ette klouni käitumist põhjustavate vaimusündmuste leidmist ja kirjeldamist, on see algusest peale ebaõnnestunud. Samasuguseid käike kasutab Ryle ka tajupsühholoogia ja muude kognitiivse psühholoogia harude kohta. Ryle'i keskne argument on vast see, et "kartesiaanlikud" (mentalistlikud) psühholoogiateooriad võtavad loogilist suhet ühe sündmuse aspektide vahel põhjusliku suhtena eri sündmuste vahel. See kalduvus anda mõistelistele küsimustele mehhanistlikke vastuseid viibki Ryle'i järgi mentalisti katseteni seletada käitumist aluseks olevate psühholoogiliste mehhanismidega. (Laias laastus on Ryle'i järgi see, mis teeb mingi käitumise mingit laadi käitumiseks, et sel on omadused, mis on kriteeriumiks, et mõnd käitumist seda laadi käitumiseks pidada.)
Fodor eeldab, et säärased seletused on põhimõtteliselt metodoloogiliselt laitmatud. Ta võtab selles raamatus selliseid seletusi täiesti tõsiselt ning püüab visandada üldise pildi vaimuelust, milleni need viivad. Ryle'i argumendi pareerimiseks vahetab ta näidet. Mis teeb nisu- ja kliihelbed (Wheaties) tšempionide eineks? Esimest tüüpi vastus (põhjuslik lugu) viitab mõnele nende omadusele, millel on põhjuslik mõju (teeb tšempioniks) olulisele hulgale sööjatele. Teist tüüpi vastus (mõisteline lugu) viitab sellele, et neid sööb arvestatav hulk tšempione. Mõistelisse lukku kuuluvad vastused tavaliselt ei kuulu põhjuslikku lukku ja ümberpöördult (erandiks on juhtumid, kus põhjuslik seos on mõisteliselt nõutav). See, et arvestatav hulk tšempione klii-nisuhelbeid sööb, ei põhjusta seda, et need on tšempionide eine, nii nagu klouni ootamatu käitumine ei põhjusta klounaadi intelligentsust. Mõlemal juhul on tegu mõistelise seosega. (Klounaadi puhul midagi lähedast tarvilikule ja piisavale tingimusele ei ole. See ei ole juhuslik, sest organismi vaimuseisundi tarvilikud ja piisavad tingimused ei viita ainult keskkonnamuutujale, vaid ka tema teistele vaimuseisunditele. Miski ei näita, et oleks võimalik jõuda puhtkäitumislike analüüsideni.
Mõistelise seose mõiste on filosoofiline miasm, eriti kui Wittgensteini järgijate kombel väidetakse, et on sellist laadi mõistelisi seoseid, mida ei saa põhimõtteliselt väljendada tarviliku tingimuse ja piisava tingimuse mõiste abil. Siin on aga oluline, et põhjuslik lugu ja mõisteline lugu võivad mõlemad korraga tõesed olla.
Isegi kui biheivioristidel oleks õigus, et selle tarvilikud ja piisavad tingimused, et käitumine on teatud liiki, saab anda täielikult stiimuli- ja reaktsioonimuutujate kaudu, ei kahjustaks see mentalisti väidet, et käitumise põhjused on organismi siseseisundid ning käitumist saab nende abil seletada. Loogiline biheiviorism ei ole sellele midagi vastu väitnud. Ja see, et biheivioristlik psühholoogia ei anna isegi esimest lähendust usutavale tunnetuse teooriale, viitab sellele, et mentalistil võib õigus olla.
Need argumendid on suunatud sellise reduktsionismi vastu, mis püüab näidata, et vaimusündmused, millele psühholoogilised seletused viitavad, ei saa põhjustada neid käitumissündmusi, mida psühholoogia püüab seletada. Selline reduktsionism väidab, et tüüpilistes psühholoogilistes seletustes on käitumis- ja vaimupredikaadid mõisteliselt seotud. Selle seose olemasolust järeldatakse vaimusündmuste teise klassi ontoloogiline staatus. Fodorit see argument ei veena. Sellepärast ta eeldab, et psühholoogid pakuvad tavaliselt teooriaid sündmuste kohta, mis põhjustavad käitumist. Pole küll tagatist, et seda mängu saab mängida. Võib-olla praeguste psühholoogiateooriate mõisted ei võimalda käitumist seletada. Võib-olla käitumist põhjustavad vaimuprotsessid on nii keerulised, et nendest ei saagi aru saada. Aprioorselt ei saa näidata, et mingi empiirilise uurimise programm osutub kindlasti viljakaks. Aga loogilised biheivioristid ei ole esitanud aprioorset alust oletada, et mentalistlik programm ei osutu viljakaks.
Kui vaimusündmused ei taandu käitumissündmustele, mis on siis nende ontoloogiline staatus? Fodori arvates on väga tõenäoline, et kõik käitumise organismilised põhjused on füsioloogilised, nii et vaimusündmustel on tõesed kirjeldused ideaalselt lõpuni viidud füsioloogia sõnavaras. Sellisest materialismist ei järeldu aga, et mõni füsioloogia haru annaks või saaks anda sobiva sõnavara psühholoogiateooriate rajamiseks. Selle tõenäolisusest, et psühholoogilised sündmused on füsioloogilised sündmused, ei järeldu, et psühholoogia oleks taandatav füsioloogiale. Et aru saada, miks see nii on, tuleks pikalt arutada teadustevahelise reduktsiooni mõistet, millest rohkem on psühholoogia metodoloogia]]t ähmastanud vast ainult tähenduse verifitseeritavuskriteerium.
Füsioloogiline reduktsionism
Positivistlik teadusfilosoofia väidab tavaliselt, et kõik eriteaduste tõesed teooriad peaksid aja jooksul redutseeruma füüsika teooriatele. See on osalt empiiriline tees ning seda toetavad osalt niisugused teaduse õnnestumised nagu soojuse molekulaarteooria ja keemilise sideme füüsikaline seletus. Ent reduktsionistliku programmi populaarsust ei saa seletada ainult nende saavutusega. Teadusharusid on tekkinud vähemalt sama sageli, kui neid on kadunud, nii et ootus, et lõpuks jääb järele ainult füüsika, ei saa põhineda ainult induktsioonil. Fodori arvates pooldavad filosoofid reduktsionismi sageli peamiselt sellepärast, et nad tahavad toetada füüsika üldisusest: kõik sündmused, mis käivad mingi teaduse seaduste alla, on füüsikalised sündmused ja seetõttu käivad füüsika seaduste alla. Nende jaoks tähendabki see, et füüsika on fundamentaalne teadus, et eriteaduste teooriad peavad redutseeruma füüsika teooriatele. Fodor tahab näidata, et siin aetakse kaks asja segi. Teaduse ühtsus on tugevam ja vähem usutav tees kui füüsika üldisus. Kuigi reduktsionism on empiiriline õpetus, pretendeerib ta regulatiivsele rollile teaduses. Füüsikale taandatavust nähakse eriteaduste teooriate aktsepteeritavuse kitsendusena, nii et tuleb välja, et mida edukamad eriteadused on, seda enam nad peaksid kaduma. Sellest, et psühholoogia aine on füüsika aine osa, järeldatakse, et psühholoogia teooriad peaksid taanduma füüsika teooriale. Fodor vaidlustab selle järelduse.
Klassikaline reduktsionism väidab, et kõik eriteadused taanduvad füüsikale. Olgu eriteaduse seadusel kuju: iga sündmus, mis seisneb selles, et x on S1, tekitab sündmuse, mis seisneb selles, et y on S2. Fodor eeldab, et teadust individueerivad suuresti selle tüüpilised predikaadid, nii et S1 ja S2 ei ole fundamentaalfüüsika predikaadid. Sellised seadused ei ole tavaliselt eranditeta. See seadus redutseerub mingile füüsika seadusele parajasti siis, kui on olemas samakujuline füüsika seadus predikaatidega P1 ja P2, kusjuures predikaadid S1 ja P1 on ekvivalentsed ja predikaadid S2 ja P2 on ekvivalentsed. Teadus redutseerub füüsikale parajasti siis, kui kõik selle seadused redutseeruvad füüsikale. Eriteaduse ja füüsika predikaadi ekvivalentsuse teesi nimetatakse sildseaduseks ja sildseadusi vastandatakse päris seadustele.
Reduktsiooniseos on transitiivne, reduktsioon võib olla vahendatud. Sildseadused väljendavad sümmeetrilisi seoseid. Kui need ei kehti sündmuste identsuse tõttu, tagab reduktsionism ainult nõrga füsikalismi ja nõnda ta ei täida oma eesmärki. Sellisel juhul on seotavate sündmuste vahel ainult põhjuslik seos. See on ühitatav mittefüsikalistliku ontoloogiaga, sest eriteaduses vaadeldav sündmus ei pruugi siis ise olla füüsikaline. Sel juhul ei taga reduktsionismi tõesus füüsika üldisust, sest mõned eriteaduse vallas olevad sündmused jäävad füüsika vallast välja. Sellepärast on paljud filosoofid leidnud, et sildseadusi tuleb võtta sündmuste kontingentse identsuse väljendusena. Siis saadakse klassikaline reduktsionism, "eksemplarifüsikalism", mis väidab lihtsalt, et kõik sündmused, millest teadused räägivad, on füüsikalised sündmused. See on nõrgem kui materialism, mis väidab lisaks, et iga sündmus langeb mõne teaduse seaduste alla. Eksemplarifüsikalism on nõrgem ka tüübifüsikalismist, mille järgi kõik omadused, mida mõne teaduse seadustes mainitakse, on füüsikaline omadus. Eksemplarifüsikalismist ei järeldu tüübifüsikalism, sest sündmustepaari kontingentne identsus ei taga nende omaduste samasust, mille esinemine sündmused konstitueerib, isegi mitte juhul, kui sündmuste identsus on nomoloogiliselt paratamatu. Ent kui sündmus on lihtsalt omaduse esinemine, siis tüübifüsikalismist järeldub eksemplarifüsikalism: siis on kaks sündmust identsed, kui need seisnevad sama omaduse esinemises samal indiviidil samal ajal.
Air India Expressi lend 812
pisi|Lennuki teekond Air India Expressi lend 812 oli lend, mis sattus 22. mail 2010 õnnetusse, olles teel Dubaist Mangalore'i. Sihtkohta jõudes põrkas lennuk kokku maapinnaga. Õnnetuse põhjuseks peetakse lennuki kapteni otsust eirata esimese ohvitseri palvet mitte maanduda. Lennukil paluti teha veel üks tiir ümber lennujaama ala, et saavutada õige lennukiirus ja kõrgus ning seejärel maanduda ohutult. Kapten eiras käsku ja maandas lennuki palvest olenemata. Selle tagajärjel sõitis lennuk liivavallidesse, libises mäekünkalt alla, murdus kaheks ja lahvatas leekidesse.
Pardal olnud 160 reisijast ja kuuest meeskonnaliikmest hukkusid 152 reisijat ja kõik meeskonnaliikmed. Hukkunute arvu rohkus teeb sellest lennust suurima Boeing 737-8HG lennukimudeliga juhtunud õnnetuse. Air India Expressi lend 812 on India ajaloos hukkunute arvu poolest suuruselt kolmas õnnetus.
Lennuk ja meeskond
pisi|Boeing 737-8HG Lennukimudel Boeing 737-8HG on mõeldud kasutamiseks lennujaamades, kus on eelkõige lühikesed maandumisrajad. Nimetatud mudel lendas esimest korda 20. detsembril 2007 ja anti Air India Expressile üle kuu aega hiljem. Lennumeeskonna moodustasid kapten Zlatko Glušica (Inglise ja Serbia kodakondsusega), kellel oli piloodina 10 215 lennutundi (Boeing 737-8HG lennukimudeliga 2844 lennutundi),ja esimene ohvitser Harbinder Singh Ahluwalia (indianlane), kellel oli kokku 3620 lennutundi (Boeing 737-8HG lennukimudeliga 3319 lennutundi ). Lisaks neile oli pardal neli Indiast pärit stjuardessi.
Lend
Lend startis kell 21.06 (UTC) Dubai rahvusvahelisest lennujaamast. Kell 00.35 (UTC) toimus kokkupõrge maapinnaga Mangalore’i rahvusvahelises lennujaamas. Kuna Mangalore’i lennujaam asub mägises piirkonnas, on Directorate General of Civil Aviation (DGCA) liigitatud selle riskilennuväljaks. Selles kategoorias lennuväljadel on keerukate olude tõttu lubatud tõusta ja maanduda ainult lennuki kaptenil.
Kokkupõrge
pisi|Lennuki vrakk Pärast maandumist lennurajale number 24 (2448 m) sõitis lennuk raja lõpust välja ja põrkas kokku mägedega. Air Traffic Controli (ATC) protokollis märgiti, et piloodil ei oldud varem täheldatud stressi.
India Tsiviillennunduse minister Praful Patel sõnas, et lennuk jälgis maandumisel instrumentaalmaandumissüsteemi (ILS) ja maandus uuel lennurajal. Uus rada number 24 avati 2006. aastal ja oli pikem kui eelnevad. Piloot andis ligi 6,9 kilomeetrit enne maandumist torni teada oma maandumissoovist ja maandumisluba anti 610 meetrit enne maandumist. ILS andis loa maanduda lennurajale number 24. Lennuk alustas maandumist 1600 meetri kaugusel lennuraja algusest, mis andis 850 meetrit seisma jäämiseks. Piloot ei suutnud selle ajaga lennukit peatada, mistõttu sõitis ta 90 meetrit paksu liivavalli, mis samuti lennukit ei peatanud. Liivavallist läbi sõites murdis üks lennuki tiib ILS-i lokaliseerimisantenni. 240 meetri kaugusel lennurajast jäi lennuk peaaegu seisma, kuid libises järsust kallakust alla, jäädes lõplikult seisma 200–300 meetri kaugusel järsakust.
Televisiooni vahendusel oli näha, et lennuk oli täisleekides ja kõhuga maapinnal. Ministri sõnade kohaselt olid ilmastikutingimused head ja nähtavus 6 kilomeetrit. Tuule kiirus oli väike ja õnnetuse ajal vihma ei sadanud, tibutama hakkas alles pärast seda.
Õnnetuse põhjus
Õnnetuse põhjuseks peetakse kapteni ebaõnnestunud maandumist ja käskude eiramist. Esimene ohvitser palus kolmel korral, et kapten teeks veel ühe tiiru ümber lennujaama ja saavutaks sellega õige lennukiiruse maandumiseks, kuid kapten eiras käsku. Samasugune käsk tuli ka majakalt.
Päästmine
Üks pääsenuist andis hiljem intervjuu, kus sõnas, et lennuk murdus kaheks tükiks pärast kokkupõrget, misjärel täitis lennukit must suits. Kõik kaheksa ellujäänut hüppasid aknast välja ja põgenesid eemale. Esimesena jõudsid õnnetuspaigale appi kohalikud elanikud, seejärel 15 tuletõrjeautot, 20 kiirabiautot ja 100 päästjat.
Ohvrid
Õnnetuse ajal oli lennukis 160 reisijat ja kuus meeskonnaliiget. Algselt oli nimekirjas 169 reisijat, kuid üheksa neist ei ilmunud kohale. Kõik surnukehad leiti lennuki vrakist. Kokku pääses 8 inimest, kellest üks suri hiljem teel haiglasse. Mangalore’i lennuvälja juhataja Peter Abraham kinnitas, et päästjatel oli raskusi lennuki vrakile ligi pääsemisega. India Tsiviillennunduse minister Prafaul Patel sõnas, et ohvrid olid tundmatuseni ära põlenud ja vajasid tuvastamiseks DNA-teste.
*Üks väike tüdruk päästeti, kes suri hiljem haiglas
27. juulil 2010 avati lennujaama juures ohvritele mälestusmärk, kus olid kirjas kõikide hukkunute nimed. 5. oktoobril rüüstasid vandaalitsejad mälestusmärki.
Wolfgang (Anhalt-Köthen)
Wolfgang (1. august 1492 – 23. märts 1566) oli Askania dünastiast Saksa vürst ja Anhalt-Kötheni vürstkonna valitseja. Ta oli üks esimesi protestantlikke valitsejaid Saksa-Rooma riigis.
Ta oli Anhalt-Kötheni vürsti Waldemar VI ja tema naise Margarete teine (kuid vanim elusolev) poeg.
Elu
1500. aastal võeti Wolfgang vaid kaheksa-aastaselt vastu Leipzigi Ülikooli ja 1508. aastal võttis ta kuueteistkümneaastaselt üle oma vürstkonna valitsemise residentsiga Köthenis. Wolfgangil oli võimalus kohtuda Martin Lutheriga Augsburgi riigipäeval aastal 1521. Lutheri abiga teostas Wolfgang reformatsiooni Anhalt-Köthenis (1525) ja Anhalt-Bernburgis (1526), mis tegi neist teise ja kolmanda riigi maailmas (pärast Saksimaa kuurvürstiriiki), kes võtsid protestantismi ametlikult omaks. Aastal 1526 ühines Wolfgang üheskoos teiste evangeelsete riikidega kaitseliitu keiser Karl V vastu; see oli otsene eelmäng hilisemale Schmalkaldeni liidu moodustamisele. Wolfgang oli ka üks kuuest vürstist, kes 19. aprillil 1529 koostasid protestantliku vähemuse esindajatena Rigipäeval Speyeri protestatsiooni ja pöördusid Riigipäeva poole, et eemaldada riigivanne (saksa Reichsacht) Lutheri vastu, samuti tema tööde ja õpetuste keeld, ning kutsusid üles evangeelse usu piiramatule levikule. Aastal 1530 allkirjastas ta Augsburgi riigipäeval Augsburgi usutunnistuse. Aastal 1534 korraldas Wolfgang esimese kiriku ülevaatuse (saksa Kirchenvisitationen) Anhalt-Köthenis, sundvõõrandas katoliku kiriku valdused ja andis need üle kohalikele omavalitsustele.
Aastal 1544 loobus ta oma õigustest Anhalt-Dessau üle oma nõo kasuks, kuid säilitas oma õigused Anhalt-Bernburgi üle, kus ta aastal 1538 laiendas lossi Wolfgangi tiivaga, mis tegi sellest suurima renessanss lossi Põhja-Saksamaal. Kui Kötheni vana "Burg" aastal 1547 tules hävines, tegi ta residentsiks Bernburgi. Sel aastal osales ta Mühlbergi lahingus ja pandi keisri poolt riigivande alla. Wolfgang sai varjupaiga Saksimaal ja nimetati aastal 1551 kuurvürst Moritzi poolt Magdeburgi kuberneriks. Aastal 1552 vabanes ta vastavalt Passau lepingu tingimustele riigivande alt ja sai oma valdused tagasi.
Aastal 1562 andis ta siiski kõik oma valdused oma nõole, hoides alles ainult Coswigi. Aastal 1564 läks ta Zerbsti, kus ta kaks aastat hiljem suri, vallalise ja lastetuna.
Colle d'Anchise
Colle d'Anchise on vald Itaalias Molise maakonnas Campobasso provintsis.
Colle d'Anchise kõrgus merepinnast on 649 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Colle d'Anchise piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Baranello, Bojano, Campochiaro, San Polo Matese, Spinete, Vinchiaturo.
Edgar Kolmpere
Ta võitis aastatel 1917–1925 Eesti meistrivõistlustel vasaraheites 4 kulda ja 2 hõbedat, odaviskes 2 hõbedat ja kettaheites 1 pronksi ning tuli 1916–1923 jääpallis kalevlasena 3 ja Spordi meeskonnas 4 korda Eesti meistriks.
Gooti sõda
Gooti sõda Ida-Rooma riigi ja Idagootide kuningriigi vahel peeti aastatel 535–554 Itaalias, Dalmaatsias, Sardiinias, Sitsiilias ja Korsikal. See on üldiselt jaotatud kahte faasi. Esimene faas kestis aastatel 535–540 ja lõppes Ravenna langemisega ning Itaalia näilise tagasivallutamisega roomlaste poolt. Teise faasi ajal (540/541–553) taaselustas Totila gootide vastupanu ja see lõppes alles pärast pikki võitlusi Narsesega, kes tõrjus ka frankide ja alemannide 554. aasta sissetungi. Mitmed Põhja-Itaalia linnad jäid siiski kuni 560. aastate alguseni vallutamata.
Itaalia gootide võimu all
Aastal 476 lõpetati Lääne-Rooma keisririik Itaalias, kui Odoaker kukutas keiser Romulus Augustuluse ja kuulutas end Itaalia kuningaks (Rex Italiae). Kuigi ta tunnustas idakeiser Zeno nimelist ülimuslikkust, tekitas tema sõltumatu poliitika ja kasvav tugevus Konstantinoopoli silmis ohtu. Samal ajal asusid idagoodid Theoderichi juhtimisel keisri föderaatidena Lääne-Balkanil, kuid nende rahutus kasvas. Zeno otsustas "tappa kaks kärbest ühe hoobiga" ja saatis idagoodid Itaaliasse Odoakerit võimult kõrvaldama, ametlikult keisri esindajatena. Theoderich ja goodid olid suutelised Odoakerit võitma ja Itaalia läks gootide võimu alla. Siiski olid Theoderichi, Zeno ja viimase järeltulija Anastasiuse vahelise lepingu järgi maa ja rahvas veel keisririigi osa ja Theoderich täitis vaid asekuninga ja armeejuhi (magister militum) rolli. Theoderich pidas hoolikalt sellest lepingust kinni: administratsioon jätkas vanal moel ja oli komplekteeritud ainult roomlastest, ja seadusandlus jäi keisri hooleks. Samal ajal jäi armee ainult gootide hooleks, kes olid oma pealike ja kohtute alluvuses. Kahte rahvast hoidis veelgi enam lahus usk: roomlased olid Chalkedoni kristlased, samas goodid olid ariaanid, kuigi erinevalt vandaalidest või varajastest läänegootidest praktiseeriti märkimisväärset usulist sallivust. See keerukas kaksiksüsteem töötas tõhusalt Theoderichi võimekal ja tugeval juhtimisel, kes teadis, kuidas läbi viia oma poliitikat ilma Rooma aristokraatiat võõrandamata, kuid hakkas mõranema tema hilistel aastatel ja kukkus täielikult kokku tema pärijate ajal.
Keiser Justinus I trooniletõusmisega, Akakiose skisma lõppemisega ja kirikliku ühtsuse taastamisega idas hakkasid mitmed Itaalia senatiaristokraatia liikmed gootide võimu tasakaalustamiseks soodustama tihedamaid sidemeid Konstantinoopoliga. Väljapaistva magister officiorum Boëthiuse ja tema äia ametist kõrvaldamine ja hukkamine aastal 524 oli märk nende seisuse aeglaselt kasvavast võõrandumisest gootide režiimist. Kui Theoderich augustis 526 suri, sai tema järglaseks tema pojapoeg Athalarich. Kuna ta oli laps, oli regendiks tema ema Amalasuntha, kes oli saanud Rooma hariduse ja algatas leppimispoliitika Senati ja keisriga. See poliitika ja tema kavatsus harida Athalarichit Rooma kombel, pahandas goote, kes alustasid tema vastu vandenõu. Tajudes ohtu, hukkas Amalasuntha kolm juhtivat vandenõulast ja kirjutas uuele keisrile Justinianus I-le kirja, kus küsis varjupaika, kui ta on sunnitud Itaaliast põgenema. Lõpuks Amalasuntha siiski jäi paigale, isegi pärast oma poja surma aastal 534. Otsides toetust, valis ta oma nõo Theodahadi, kellele ta pakkus kuningavõimu. See oli saatuslik lüke, kuna Theodahad jäi veidi hiljaks, ta arreteeriti ja hukati 535. aasta algul.
Justinianuse poliitika ja ettevalmistused
Juba aastal 533, kasutades dünastilisi vaidlusi, saatis Justinianus oma kõige võimekama kindrali Belisariose tagasi võtma Põhja-Aafrika provintse, mis olid vandaalide võimu all. Vandaali sõda andis üllatavalt kiire ja otsustava võidu Rooma riigile, ja julgustas kindlasti Justinianust tema ambitsioonis võtta tagasi kaotatud lääneprovintsid. Selle sõja ajal lubas Amalasuntha kasutada Rooma laevastikul operatsioonibaasina Sitsiilia sadamaid, mis kuulusid Idagootide kuningriigile. Justinianus püüdis oma agentide kaudu Amalasuntha elu kaitsta, kuid ebaõnnestunult. Igal juhul andis viimase surm talle ideaalse vabanduse sõjaks.
Sitsiilia ja Dalmaatsia langemine roomlaste kätte
pisi|Esimese viie sõja-aasta operatsioonide kaart, mis näitab bütsantslaste vallutusi Itaalias Belisariose juhtimisel Belisarios randus esiteks Sitsiilias, mis asus strateegiliselt nüüd roomlaste Aafrika ja Itaalia vahel, ja mille rahvastik oli keisrimeelne. Saar vallutati kiiresti. Märkimisväärne vastupanu oli vaid Panormoses (nüüd Palermo), mis vallutati detsembris. Siit valmistus Belisarios Itaaliasse tungima, kus Theodahad roomlaste edust hirmutatuna saatis saadikud Justinianus I-se juurde, pakkudes esiteks Sitsiiliast loobumist ja tema võimu tunnustamist, kuid hiljem kogu Itaaliast loobumist. Vahepeal tabas roomlasi Dalmaatsias triumf ja katastroof. Mundus tungis kiiresti Dalmaatsiasse ja vallutas selle pealinna Salona. Kuid suur gootide armee saabus provintsi tagasi nõudma ja Munduse poeg Mauricius langes kokkupõrkes. Raevunud Mundus marssis oma armeega gootide vastu ja tekitas neile suure kaotuse. Kuid seejuures sai Mundus surmavalt haavata. Selle tõttu Rooma armee taganes ja kogu Dalmaatsia, väljaarvatud Salona, loovutati gootidele. Kõik see juhtus märtsis 536 ja Theodahad sai sellest edust julgust ning vangistas Justinianuse saadikud. Edasine võimalik rahumeelne tegevus oli sellega välistatud. Justinianus saatis uue magister militum per Illyricum Constantianuse Dalmaatsiat tagasi võtma ja käskis Belisariosel siseneda Itaaliasse. Constantianus lahendas oma ülesande kiiresti. Gootide kindral Gripas loovutas Salona, mille ta oli alles hiljuti okupeerinud, kuna linna kindlustused olid lagunenud ja linnakodanikud olid keisrimeelsed, ning taganes põhja poole. Constantinianus okupeeris siis linna ja parandas selle müürid. Seitse päeva hiljem lahkus gootide armee Itaaliasse, nii et juuni lõpus oli Dalmaatsia jälle roomlaste käes.
Ariminumi piiramine, Narsese saabumine
Kui Vitiges marssis kirdesse, tugevdas ta erinevate linnade ja kindluste garnisone oma teel, et kaitsta oma tagalat, ja liikus siis Ariminumi suunas. Roomlaste 2000 ratsamehest vägi, mis linna okupeeris, oli osa Belisariose parimast ratsaväest ja Belisarios otsustas nad jalaväe garnisoniga asendada, et nad oleksid tal käepärast võtta. Siiski keeldus ratsaväe komandör Johannes allumast ülemjuhataja käsule ja jäi Ariminumi. See viga tehti vahetult enne gootide saabumist. Kuigi esialgne rünnak ebaõnnestus, jätkasid goodid linna piiramisega, kuna seal oli vähe varusid. Samal ajal marssis teine gootide armee Ancona vastu. Kuigi nad sundisid roomlastele peale avatud lahingu, ebaõnnestusid nad linna kindlustuste ülevõtmisel. Samal ajal saabusid Picenumisse uued väed, 2000 heruli föderaati Armeenia eunuhhi Narsese juhtimisel. Belisarios läks Narsesega kohtuma, ja kui kaks kindralit nõu pidasid, jäid nad eriarvamusele, kuidas jätkata. Narses toetas kiiret abiretke Ariminumi ja Belisarios pooldas ettevaatlikumat lähenemist, kuid Johanneselt saabunud kiri, milles kirjeldati peatset linna langemist, lahendas vaidluse esimese kasuks. Belisarios jagas oma armee kolme ossa, meritsi liikuv vägi võimeka ja ustava leitnant Ildigeri juhtimisel, teine samakogenud Martini juhtimisel, mis pidi lähenema lõunast, ning põhijõud tema enda ja Narsese juhtimisel, mis pidi lähenema loodest. Siiski sai Vitiges nende tulekust teada ja ülekaaluka väe poolt ümberpiiramise kartuses taganesid goodid kiiruga Ravennasse.
Lahkhelid Belisariose ja Narsese vahel
Veretu võit Ariminumi juures tugevdas Narsese positsiooni Belisariose vastu, paljud Rooma kindralid, sealhulgas Johannes, vandusid talle truudust. Nõupidamisel pärast Ariminumi abistamist tulid erimeelsused esile. Kui Belisarios pooldas tugeva gooti garnisoni nõrgendamist Auximumis (nüüd Osimo) nende tagalas ja Mediolanumi piiramise (vaata allpool) lõdvendamist, siis Narses pooldas vähem kontsentreeritud tegevusi, sealhulgas Aemilia kampaania. Belisarios ei tahtnud suhteid lõplikult rikkuda ja marssis koos Narsese ja Johannesega Urbinumi vastu. Kaks armeed jäid eraldi laagritesse ning varsti pärast seda veendus Narses, et linn oli vastupidav ja hästi varustatud, pani laagri kokku ja lahkus Ariminumi. Sealt saatis ta Johannese Aemiliasse, mis alistati kiiresti. Sellele vaatamata langes Urbinum linna ainsa veeallika kuivamise tõttu varsti pärast seda Belisariose kätte. Igal juhul oli Rooma armeel Itaalias nüüd kaks erinevat juhti ja selle killustatuse tulemused said traagiliselt selgeks Mediolanumi vabastamise ebaõnnestumisel.
Mediolanumi piiramine ja rüüstamine
Aprillis 538, vastates Mediolanumi (Milano), siis Rooma järel rahvaarvu ja rikkuse poolest suuruselt teise Itaalia linna saadikute abipalvetele, saatis Belisarios linna 1000-mehelise väe Mundilase juhtimisel. Sellel väel õnnestus kergesti kaitsta linna ja enamust Liguuriast, väljaarvatud Ticinum (Pavia). Siiski kutsus Vitiges frangid. 10 000-meheline burgundide vägi ületas kiiresti ja ootamatult Alpid ning asus koos gootidega Uraiase juhtimisel piirama linna, mis oli nii vähevarustatud kui ka alamehitatud, kuna niigi väikesed Rooma väed olid hajutatud naaberlinnade ja kindluste garnisonidesse. Belisarios saatis abivägesid, kuid nende komandörid Martinus ja Uliaris ei teinud midagi ümberpiiratute abistamiseks. Selle asemel küsisid nad lisavägesid Johannese ja magister militum per Illyricum Justinuse vägedest, kes opereerisid naaberprovintsis Aemilias. Siit alates halvendasid erimeelsused Rooma juhtkonnas olukorda, kuna Johannes ja Justinus keeldusid ilma Narsese käsuta liikumast, ja pärast seda jäi Johannes haigeks ning ettevalmistused peatusid. Need viivitused said ümberpiiratud linnale saatuslikuks, mis pärast mitmekuulist piiramist oli jõudnud näljani. Goodid pakkusid Mundilasele ja tema sõduritele ellujäämisvõimalust, kui linn alistub, kuid kuna linnaelanikele sellist garantiid ei antud, ta keeldus, kuni umbes märtsi lõpul 539 sundisid tema nälgivad sõdurid teda tingimustega nõustuma. Rooma garnison pääses tõesti, kuid linnaelanikud langesid veresauna ohvriks ja linn ise hävitati.
Frankide sissetung Põhja-Itaaliasse, Auximumi ja Faesulae langemine
Pärast seda katastroofi kutsuti Narses tagasi ja Belisarios kinnitati absoluutse võimuga ülemjuhatajaks Itaalias. Samal ajal saatis Vitiges saadikud Pärsia õukonda, lootes veenda Khosrau I-st taasalustama vaenutegevust roomlastega. See sunniks Justinianust koondama enamuse oma vägedest, sealhulgas Belisariose, itta ja jätaks goodid rahule. Sõda tõepoolest tuli, kuid Vitigese jaoks liiga hilja. Belisarios omalt poolt otsustas lõpetada sõja Ravenna hõivamisega. Enne seda pidi ta võtma kaks gootide kindlust Auximumi ja Faesulae (Fiesole). Samas kui Martinus ja Johannes takistasid gootide armeed Uraiase juhtimisel Po jõge ületamast, piiras osa vägedest Justinuse juhtimisel Faesulaed ja Belisarios ise piiras Auximumi. Piiramiste ajal ületas suur frankide vägi kuningas Theudebert I juhtimisel Alpid ning liikus gootide ja roomlaste suunas, kes olid Po kallastel laagris. Goodid, kes said aru, et liitlased tulevad, asusid kiiresti teele. Sama üllatunud roomlased andsid lahingu, mille kaotasid ja taandusid lõuna poole Toscanasse. Kuid frankide sissetung, mis oleks võinud muuta sõja kulgu, sai lüüa düsenteeriapuhangu tõttu, mis põhjustas suuri kaotusi ja sundis frangid taanduma. Belisarios keskendus kahe ümberpiiratud linna võtmisele, mis saavutati, kui mõlemad garnisonid nälja tõttu 539. aasta oktoobris või novembris alistusid.
Ravenna vallutamine ja Belisariose lahkumine
Pärast seda edu, mis kõrvaldas ohu tagalast, ja värskete abijõudude saabudes Dalmaatsiast liikus Belisarios Ravenna vastu. Eriväeosad saadeti Po jõest põhja poole ja keiserlik laevastik patrullis Aadria merel, lõigates linna varustusteedest ära. Ümberpiiratud gootide pealinnas võttis Vitiges vastu frankide saadikud, kes soovisid liitlassuhteid, kuid pärast möödunud suviseid sündmusi ei usaldatud frankide pakkumist. Varsti pärast seda tuli saatkond Konstantinoopolist, tuues Justinianuselt üllatavalt leebed tingimused. Soovides lõpetada sõda ja keskendudes oodatavaks Pärsia sõjaks, pakkus keiser Itaalia jaotamist: maad lõuna pool Po jõge jäävad keisrile, põhja pool gootidele. Goodid nõustusid kohe tingimustega, kuid Belisarios keeldus, otsustades, et see on kõige selle reetmine, mida ta on püüdnud saavutada, isegi kui tema kindralid ei nõustunud temaga. Pettunud goodid kasutasid viimast plaani. Nad pakkusid teha Belisariosest, keda nad austasid, läänekeiser. Belisarios ei kavatsenud sellega nõustuda, kuid nägi, kuidas ta saab olukorda oma hüvanguks kasutada, ja teeskles nõustumist. Seega sisenesid Belisarios ja tema väed mais 540 Ravennasse. Linna ei rüüstatud, goote koheldi hästi ja nende omand jäeti neile alles. Pärast Ravenna alistumist alistusid mitmed gootide garnisonid põhja pool Po jõge. Mõned jäid gootide kätte, nende seas Ticinum, kus asus Uraias, ja Verona, kus asus Hildebad. Varsti pärast seda seilas Belisarios Konstantinoopolisse, kus ta keeldus triumfikäigust. Vitiges nimetati patriitsiks ja saadeti mugavalt pensionile, samas vangistatud goodid saadeti idavägede tugevduseks.
Hildebadi ja Erarichi valitsemisajad
Belisariose lahkumine jättis enamiku Itaaliast roomlaste kätte, kuid põhja pool Po jõge jäid Ticinum ja Verona vallutamatta. Varsti pärast Belisariose pettuse ilmsikstulekut valisid goodid Uraiase ettepanekul Hildebadi oma uueks kuningaks. Belisariose lahkudes unustas Justinianus nimetada uue ülemjuhataja. Samas kui Rooma väed ja nende juhid jätsid distsipliini unarusse ja asusid röövima, ja äsjaloodud keiserlik bürokraatia tegi end kohe ebapopullaarseks, nõudes suuri makse, taastas Hildebad kontrolli Venezia ja Liguuria üle. Hildebad võitis otsustavalt Rooma kindralit Vitaliust Treviso juures, kuid pärast Uraiase mõrva tüli tõttu nende naiste vahel mõrvati ka tema mais 541 kättemaksuks. Siis kuulutasid rugid, Odoakeri armee jäänukid, kes olid jäänud Itaaliasse ja olid gootide poolel, ühe endi seast, Erarichi, uueks kuningaks. Kummalisel kombel nõustusid goodid sellega. Erarich veenis goote Justinianusega läbirääkimisi alustama, kuid salaja kavatses nad keisrile reeta. Goodid tajusid tema tegevusetust selles asjas ja pöördusid Hildebadi vennapoja Totila poole ning pakkusid talle kuningavõimu. Irooniliselt, Totila oli juba alustanud kõnelusi roomlastega, kuid kui ta kohtus vandenõulastega, ta nõustus. Seega 541. aasta varasügisel Erarich mõrvati ja Totila kuulutati kuningaks.
Esialgne gootide edu
Totilat aitasid tema kavatsuses taastada gootide valdused kolm tegurit: suure katku puhkemine, mis laastas Rooma riiki aastal 542, uue Rooma–Pärsia sõja algus ning erinevate Rooma kindralite ebakompetentsus ja killustatus Itaalias, mis tõi kaasa tema algse edu. Pärast Justinianuse pealekäimist ühendasid kindralid Constantian ja Alexander oma väed ja liikusid Verona poole. Reetmise läbi õnnestus neil vallutada värav linnamüüris, kuid siis viivitasid nad nii kaua, tülitsedes eelseisva saagi üle, et goodid said värava tagasi vallutatud, sundides roomlased taganema. Totila tuli oma laagrist Faventia (Faenza) lähedal, ja hävitas 5000 mehega Rooma armee. Totila marssis siis Toscanasse, kus piiras Firenzet. Kolm Rooma kindralit Johannes, Bessas ja Cyprian marssisid appi, kuid Mucelliumi lahingus nende väed, kuigi arvuliselt suuremad, võideti ja hajutati.
Retk Lõuna-Itaaliasse ja Napoli langemine
Selle asemel, et jääda Kesk-Itaaliasse, kus tema väed olid arvulises vähemuses ja isegi üks kaotus mõis olla hukatuslik, otsustas Totila lõunasse marssida, kus Rooma garnisonid olid väikesed ja nõrgad. Ta möödus Roomast ja õige varsti olid Lõuna-Itaalia provintsid sunnitud tunnistama tema võimu. See kampaania näitab ilmekalt Totila strateegia tähtsaid punkte: kiire liikumine kontrolli saavutamiseks maakohtades, jättes roomlaste kontrollida isoleeritud kindlused, enamasti rannikul, mille võiks hiljem hõivata. Kui kindlustatud koht langes, tehti selle müürid tavaliselt maatasa, nii et sel ei olnud enam mingit sõjalist väärtust. Veelgi enam, Totila järgis teadlikult poliitikat ravida oma vange hästi, ahvatledes neid seega alistuma, mitte lõpuni võitlema, ja püüdis aktiivselt võita enda poole Itaalia rahvastikku. Samal ajal viisid tema operatsioonid keiserliku maksusüsteemi Itaalias tõsiste häireteni, kuna maksud läksid nüüd Totila kätte ja Rooma sõdurite palgad kannatasid vastavalt.
Varsti marssis tema armee Napoli poole, mida kaitses kindral Conon tuhande mehega. Laiaulatusliku abi äsjanimetatud magister militum Demetriuselt Sitsiiliast hävitas peaaegu täielikult gootide sõjalaevastik. Teine katse, jällegi Demetriuse juhtimisel, ebaõnnestus samamoodi, kui tugevad tuuled ajasid laevad rannale, kus neid ründas gootide armee. Teades linna kaitsjate hädaolukorda, lubas Totila garnisonile vaba lahkumist, kui nad alistuvad. Nälja survel Conon nõustus ja 543. aasta märtsi lõpus või aprilli alguses Napoli alistus.
Belisarios tuleb Itaaliasse tagasi
Kasutades viieaastast vaherahu idas, saadeti Belisarios 544. aastal 200 laevaga tagasi Itaaliasse, kus ta leidis, et olukord on suuresti muutunud. Tal ei õnnestunud ära hoida Rooma langemist, kui Totila seda aastal 546 piiras, kuigi ta võttis selle aastal 547 tagasi. Siiski osutus tema teine Itaalia kampaania ebaedukaks. Roomat piirati kolmandat korda aastal 549 ja vallutati Totila poolt, kelle rahupakkumised Justinianus tagasi lükkas.