cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leivamardikas
Ta on perekonna Stegobium ainus liik.
Enoch Aagaard
Enoch Green Hostrup Aagaard (21. august 1850 Rungsted – 22. aprill 1921) oli taani näitleja ja laulja.
Ta esines muu hulgas menukalt Charles Lecocqi koomilises ooperis "Le petit duc" ja Peter Sørenseni operetis "Lykkebarnet" teatris Casino ning Richard Génée operetis "Der Seekadett" teatris Dagmarteatret.
Ta mängis ka tummfilmides "En stærkere magt" (1914) ja "Arbejdet adler" (1914).
Kadaka tänav (Pärnu)
Kadaka tänav on tänav Pärnus Rääma linnaosas.
Tänav saab alguse Kaevu tänavalt ja lõppeb Ilvese tänaval. Tänava pikkus on ligikaudu 206 meetrit.
Wheatlandi maakond
thumb|Asend Montana osariigis pisi|Wheatlandi maakonna kohtumaja Harlowtonis Wheatlandi maakond (Wheatland County) on maakond USA-s Montana osariigis. Geograafilised koordinaadid on 46°47' N, 109°84' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Harlowton.
Maakonna pindala on 3699 km², millest 13 km² moodustab veepindala.
Werner Forssmann
Werner Theodor Otto Forssmann (29. august 1904 – 1. juuni 1979) oli saksa arst, Nobeli meditsiiniauhinna laureaat.
Forssmann õppis meditsiini Berliini Ülikoolis, mille lõpetas 1929. aastal. Samal aastal katsetas ta iseenda peal südame kateteriseerimist, riskides oma eluga, sest polnud kindel, et kateeter ta veene ei vigasta. Protseduur oli edukas, kuid teda kritiseeriti selle enda peal katsetamise pärast ning Forsmann loobus selle edasiarendamisest.
Forsmann astus 1932. aastal NSDAP-sse, tütre sõnul kahetses ta isa seda kogu ülejäänud elu. II maailmasõja ajal teenis Forssmann Natsi-Saksamaa poolel meditsiiniohvitserina ja langes USA vägede kätte vangi. Forssmanni vangilaagris viibimise ajal said südame kateteriseerimisest teada André Cournand ja Dickinson Richards. Cournand ja Richards arendasid seda edasi, et kateteriseerimist saaks kasutada südamehaiguste diagnoosiks ja uurimiseks.
1956. aastal said Cournand, Richards ja Forssmann südame kateteriseerimise leiutamise eest Nobeli meditsiiniauhinna.
Kaevu tänav (Pärnu)
Kaevu tänav on tänav Pärnus Rääma linnaosas.
Dole mõis
pisi|Dole mõisa peahoone
Dole mõis (Doles pils) on mõis Lätis Salaspilsi piirkonnas Salaspilsi vallas Doles. Saksa keeles Schloss Dahlen.
Dole mõis rajati aastal 1631 ja selle esimene omanik oli Nikolauss Deetrih Sperreuter. Mõisa omanikuks on olnud veel de Lacyde pere, Vietinghoffid ja Löwis of Menarid. Mõisa peahoone asub Dole saarel. Praegune peahoone ehitati aastal 1898, mil omanikuks oli Karl von Löwis of Menar. Pärast võõrandamist aastal 1921 asus peahoones kohalik koolimaja, seejärel (aastast 1954) kalurikolhoosi klubi. Aastast 1977 asub mõisa peahoones Daugava muuseum.
Kõrvalhoonetest on säilinud veel mõisavalitseja maja, mis on märgitud juba 1698. aasta mõisa kaardile. Toona oli tegemist mõisa peahoonega. Peahoone ümber on 18. sajandi teisel poolel Otto Hermann von Vietinghoffi rajatud park. Pargis asub Dole hiidtamm, jõe ääres on dolomiidist pank.
NIFL Premiership
NIFL Premiership (kuni 2013. aastani IFA Premiership; sponsori järgi Danske Bank Premiership) on Põhja-Iirimaa jalgpalli kõrgeim liiga.
Klubid
Hooajal 2019–20 mängivad liigas järgmised 12 klubi:
Mooste näidissovhoos
Mooste näidissovhoos oli sovhoos Eesti NSV-s Põlva rajoonis Mooste külanõukogus. Sovhoosi keskus asus Mooste alevikus.
Sovhoosi üldpindala 1978. aasta seisuga oli 6434 ha, sellest haritavat maad ca 3700 ha. Sovhoosi töötajate arv 1976. aasta seisuga oli 410.
Sovhoos oli spetsialiseerunud kartulikasvatusele ja rohumaaviljelusele, lisaks tegeleti piimakarjakasvatusega ja teraviljakasvatusega. Sovhoos tootis jõusöödatehastele rohujahu.
Gäbälä FK
Gäbälä FK (aserbaidžaani keeles Qəbələ Peşəkar Futbol Klubu; Qəbələ FK) on Aserbaidžaani jalgpalliklubi, mille kodulinn on Qəbələ. Klubi mängib Premyer Liqasıs (kõrgliiga).
Austrid
pisi|Austrid taldrikul koos sidruni ja võiga Austrid on mitut liiki, peamiselt austerkarplaste hulka kuuluvad söödavad limused.
Austrite söömine
Austreid süüakse üldjuhul vaid kalendrikuudes, mille eestikeelses nimetuses esineb r-täht, ehk 1. septembrist kuni 30. aprillini.
Gäbälä FK
Eesti mängijad
''Uuendatud seisuga 17. detsember 2016''
Austrid
Austrite söömine
Suvekuudel austrid koevad ning nende limuskehasid täidab suurem kogus toksiine. Samuti esinevad suvel suuremad võimalused nakatuda veeõitsenguga seotud vohamisega kaasnevatesse viirustesse või Vibrio parahaemolyticus 'e ja Vibrio vulnificus 'e bakterinfektsioonidesse, millest viimane on ühel juhul viiest surmav.
Gäbälä FK
Ajalugu
Klubi asutati 3. juulil 1995 nime all Goy Gol, mis tegutses Goygolis. 2006. aasta suvel liikus klubi Goygolist Qäbälässe, ja 31. augustil 2007 muudeti ka klubi nimi Gäbäläks.
Austrid
Austrite söömine
Tooreste (aurutamata, keetmata, praadimata või röstimata) ning eriti aegunud austrite, mida võib elujõus austritest olla raske eristada, söömine (eriti suvel) on seega tervisele vastunäidustatud või elule ohtlik.
Kõvasti sulgunud kahepoolmelisi kodasid avatakse ettevaatlikult spetsiaalsete noataoliste abivahenditega. Austrite söömisel hinnatakse eelkõige värskust kui ka pehmust või mahedust. Sageli maitsestatakse austreid sidrunimahlaga. Hapniku juurdepääsuga jahedas või jäävannis hoitud elusad austrid surevad alles kodade avamisel või närimisel ja allaneelamisel.
Augstlīči
Augstlīči on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Vecpiebalga vallas.
Aastal 2007 oli külas 5 elanikku.
Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele
Hurt oli juba varem ajakirjanduse kaudu üles kutsunud "rahvamälestust" koguma: 1871. aastal ilmus tema "Mis lugu rahva mälestustest pidada". Üleskutses "Paar palvid..." toob Hurt kasutusele mõiste 'vanavara' ja jääb hiljem selle juurde.
"Paar palvid...", mis ilmus "Olevikus" 22. veebruaril 1888, kutsub üles koguma nii eesti murdeid kui rahvapärimust. Esimene palve käib murdekogumise kohta. Murdeid soovitab Hurt koguda tekstidena, kõige sobivamaks peab "ennemuistseid jutte". Ühtlasi jagab ta üleskutses metodoloogilisi nõuandeid murdetekstide üleskirjutamiseks, juhtides tähelepanu foneetilistele detailidele nagu vokaalharmoonia, palatalisatsioon ("häälte pehmendus ehk peenendus"), larüngaalklusiil (lõunaeesti kurguhäälik sõna lõpus).
Teine palve puudutab rahvaluulet. Hurt soovitab koguda rahvalaule, ennemuistseid jutte, vanasõnu, mõistatusi, teateid kommete ja tavade kohta ning rahvausu ja ebausu kohta. Rahvalaulude puhul rõhutab Hurt, et "nende viimne korjamise aeg praegu käes on" ning loetleb kihelkondi, kust rahvalaule on rohkem või vähem kogutud. Rahvaluule suuliste vormide puhul toonitab Hurt vajadust tekst täpselt üles kirjutada: "üleskirjutaja ei pea midagi muutma, ei maha jätma ega juure lisama. Üksnes selle läbi saab materjaal õige ja usaldusevääriline olema, teadusele kõlblik ja kasuline". Kommete, tavade ja rahvausu puhul loetleb Hurt hulga valdkondi, millele informandid peaksid tähelepanu pöörama, hõlmates argikäitumise, teadmised ja uskumused loodusobjektide ja -nähtuste kohta ning rahvausundi. Richard Viidalepa hinnangul lähtus Hurt kogumiskava temaatilise liigenduse puhul Wilhelm von Mannhardti küsimuslehe eeskujust.
Hurda üleskutse lõpeb lubadusega kord kuus talle saadetava materjali kohta "avalikult seitungi läbi" aru anda. Üleskutse mõjus: juba sama aasta lõpuks oli Hurdal üle 200 kirjasaatja, 1889. aasta lõpuks 533. Seoses rahvaluulekogumisega avaldas Hurt ajakirjanduses 155 aruannet. Hans Kruusi sõnutsi oli Hurda juhitud rahvaluulekogumine "venestamisaja olukorras" 19. sajandi lõpus "ainsaks üldrahvuslikuks ettevõtteks, millest ülemaaliselt osa võeti".
"Paar palvid" on hiljem ära trükitud Hans Kruusi koostatud kogumikus "Jakob Hurda kõned ja avalikud kirjad" (Tartu, 1939) ja Ülo Tedre koostatud valimikus "Mida rahvamälestustest pidada" (Tallinn, 1989).
Lgovi rajoon
Lgovi rajoon (vene keeles Льговский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Kurski oblasti lääneosas. Rajooni keskus on Lgovi linn (ei kuulu rajooni koosseisu).
Jumalaema Kaitsmise Kirik Kiievis (Solomjanskõi rajoon)
Jumalaema Kaitsmise Kirik (ukraina keeles Свято-Покровський храм) on 19. sajandil ehitatud kirikuhoone Kiievis.
Liberalismi Akadeemia
pisi|Liberalismi Akadeemia logo Liberalismi Akadeemia (inglise keeles The Academy of Liberalism) on maailmavaateline mittetulundusühing, mille eesmärgiks on edendada liberaalset maailmavaadet ja seista vastu sotsialistlike meeleolude tõusule ühiskonnas.
Jumalaema Kaitsmise Kirik Kiievis (Solomjanskõi rajoon)
Kogudus
Kirikuhoones tegutseb Ukraina Õigeusu Kiriku kogudus, mida juhib Oleksandr Trofõmljuk.
Lgovi rajoon
Rajoon piirneb põhjas Korenevo rajooniga, idas Kurtšatovi rajooniga, kagus Bolšoje Soldatskoje rajooniga, lõunas Sudža rajooniga, edelas Korenevo rajooniga, läänes Rõlski rajooniga ja loodes Homutovka rajooniga.
Liberalismi Akadeemia
Liberalismi Akadeemia sai alguse mõttekaaslaste mitteformaalse ühendusena 2006. aastal, mittetulundusühinguna registreeriti ühendus 2013. aastal.
Tubad
Tubad (endanimetus tuba) on väikesearvuline rahvas, kelle elupaigaks on Venemaa Altai Vabariik.
Lgovi rajoon
Rajooni pindala on 1080 km². Elanike arv oli 2012. aastal 13 852, 2007. aastal 16 416 ja 2002. aastal 19 313.
Tubad
2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 1565 tuba, neist 1533 Altai Vabariigis ja suurem osa Tšoja rajoonis. 2000. aastal tunnistas valitsus nad Venemaa Föderatsiooni väikesearvuliseks põlisrahvaks.
Mikael Ljungberg
Mikael Ljungberg (13. juuni 1970 – 14. november 2004) oli Rootsi maadleja.
Eestlastest on temaga maadelnud Richard Karelson, kes kaotas EM-il 1999. aastal ilmse ülekaaluga 0–10, ja Vello Pärnupuu, kes 1997. aastal toimunud MM-il kaotas punktidega 0–5.
2001. aastal anti talle Victoriastipendiet. Maadlejatest on auhinna saanud veel Karl Tomas Ingemar Johansson 1987. aastal.
Ta sooritas enesetapu Göteborgi lahedal Mölndali haiglas, kus oli depressiooniravil.
Lgovi rajoon
Rajooni tähtsamad jõed on Seim, Opoka, Bõk, Prut, Bobrik ja Belaja Loknja.
Liberalismi Akadeemia
Liberalismi Akadeemia viib läbi üritusi, koolitusi ja seminare aktuaalsetel teemadel nii eesti, vene kui ka inglise keeles. Liberalismi Akadeemia tõlgib ja annab välja silmapaistvaks peetud liberaalseid teoseid ning pakub koolitusi, kaasates spetsialiste nii Eestist kui ka mujalt Euroopast.
Liberalismi Akadeemia on viinud läbi koolitussarja Noorte Akadeemia, et anda noortele ühiskonnategelastele teadmisi ühiskonnast, riigijuhtimisest ja poliitikast, korraldanud aktsiooni "Vabaduse raamat. 111 teost liberaalsest vaimuloost”, saates raamatukogudesse üle Eesti ülevaatliku raamatu vabadust kõrgeimaks väärtuseks pidavaist teostest, korraldanud Vaba Mõtte Koja egiidi all rahvakogumismeetodil arutelusid uute liberaalsete ideede sõelumiseks pere- ja maksupoliitika teemadel.
Alates 2010. aastast korraldab Liberalismi Akadeemia üritust Liberalismi Päev, mille raames annab igal aastal välja Aasta Liberaali auhinna. Aasta Liberaali auhinnaga tunnustatakse Eesti inimest või ühendust liberaalse mõtte–, isiku-, kodaniku- ja majandusvabaduste silmapaistva edendamise, levitamise ja/või teostamise eest.
Liberalismi Akadeemia kuulub Euroopa liberaalsete mõttekodade võrgustikku European Liberal Forum (ELF). 2012. aastal korraldas Liberalismi Akadeemia ELFi ja ALDE toetusel koolitussarja noortele ühiskonnategelastele Eestist, Ukrainast, Valgevenest, Moldovast, Georgiast, Armeeniast, Aserbaidžaanist, mis viidi läbi Tallinnas, Chișinăus ja Brüsselis.
Tamta
Tamta Goduadze (gruusia keeles თამთა გოდუაძე; kreeka keeles Τάμτα Γκοντουάτζε, Támta Gkontouátze; sündinud 10. jaanuaril 1981), esinejanimega Tamta, on gruusia päritolu Kreeka lauljatar.
Ta on õppinud Thbilisi Riiklikus Ülikoolis.
Liberalismi Akadeemia
Liberalismi Akadeemia tegevjuht oli 2011-2015 Rain Rosimannus ja on alates 2015. aastast Priit Kallakas.
Tamta
22-aastaselt kolis ta ema ja noorema venna järel Gruusiast Ateenasse ning töötas koristajana.
Ta esindas 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Küprost lauluga "Replay", mis saavutas finaalis 109 punktiga 13. koha.
Isiklikku
Ta abiellus 14-aastaselt ning varsti sündis tütar Annie. Abielu kestis kuus aastat.
Branchino järv
Branchino järv (itaalia keeles Lago Branchino) on alpijärv Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Bergamo provintsis.
Branchino (Corno Branchino) ja Piana (Corna Piana) mägede vahelises orus, Ardesio ja Oltre il Colle piiril asuv järv toitub lume sulamisest ja sagedastest vihmasadudest.
pisi|tühi|Talvine järv
Puhkus
Puhkus on tavalisest tegevusalast eemalviibimine. Reisitakse peamiselt meelelahutuse või turismi eesmärgil. Tavaliselt võtavad inimesed puhkust pühade ajal või konkreetsete festivalide või pidustuste jaoks. Puhkused veedetakse peamiselt sõprade või perega.
Puhkuse võtmise võimalus on hiljutine, mis on arenenud viimase kahe sajandi jooksul. Ajalooliselt oli puhkuse idee luksuslik, mida said endale lubada vaid rikkad inimesed. Puhkuse kontseptsiooni hakkas juhtima hiline usuline liikumine, mis julgustas vaimset taastumist ja puhkust. Perioodiliselt töölt lahkumine ehk puhkuse võtmine levis kesk- ja töölisklassis.
Tööpuhkus
Puhkust saavad võtta töölised, kui töötaja on ettevõttes töötanud vähemalt kuus kuud. Töötajal on õigus saada puhkust võrdeliselt töötatud kuude arvuga. Puhkust järgmiste tööaastate eest antakse arvestades puhkuste ajakavale, mis on tööandja poolt tehtud. Puhkuste ajakava koostamisel, peab tööandja lähtuma töö korraldamise huvidest ning võimaluse korral arvestama ka töötajate soovidega. Töölise ja tööandja kokkuleppel võib puhkust anda ka osade kaupa. Ühe puhkuse osa peab olema vähemalt 14 kalendripäeva ning teiste puhkuseosade kestus võib olla lühem.
Puhkused, mida töötajad saavad võtta:
·      Põhipuhkus
·      Tasustamata lapsepuhkus
·      Lapsepuhkus
·      Isapuhkus
·      Rasedus- ja sünnituspuhkus
Svea
Svea võib tähendada järgmist:
Puhkus
Tööpuhkus
·      Haigus/hooldusleht
Perepuhkus
Perepuhkus tähendab puhkust, mis võetakse koos ette terve perega. Perepuhkuse eesmärk on pere jaoks igapäevaste majapidamistöödest eemaldumine ja aja pühendumine pereliikmetele. Perepuhkus võib olla traditsiooniline, näiteks igal aastal umbes samal ajal, või ka ühekordne sündmus. See võib hõlmata reisimist sihtkohta või kodu lähedale. Mõned näited pere lemmikupuhkustest on kruiis, reis populaarsetesse teemaparkidesse, rannapuhkus, toidupuhkus või sama tüüpi perereisid.
Jean-Claude
Jean-Claude on prantsuse mehenimi, mis koosneb nimedest Jean ja Claude.
Eddy maakond (New Mexico)
thumb|Asend New Mexico osariigis pisi|Eddy maakonna maapiirkond Eddy maakond (Eddy County) on maakond USA-s New Mexico osariigis. Geograafilised koordinaadid on 32°47' N, 104°30' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Carlsbad.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 53 829. Aastal 2000 oli elanike arv 51 658.
Ajalugu
Eddy maakond moodustati 25. veebruaril 1889.
Valentin Klõšeiko
Valentin Klõšeiko (poolapäraselt Walenty Kłyszejko; 19. detsember 1909 Peterburi – 20. august 1987 Varssavi) oli Eesti päritolu Poola korvpallur ja spordipedagoog.
Ta tuli 1928 meeskonnas Vitjas ja 1929, 1932 ja 1933 meeskonnas Russ Eesti meistriks.
Hiljem on ta muu hulgas olnud Poola korvpallimeeskonna treener.
Küürakteesklane
Küürakteesklane (Niptus hololeucus) on liik mardikalisi sugukonnast teesklased.
Lennuvõimetu, valmik 4–4,5 mm pikkune, pruunikaskuldse karvastusega.
Eesti aerjalaliste loend
Eestis vabaltelavate aerjalaliste (Copepoda) nimestik
Eestist leitud liigid on nimestikus nummerdatud. Küsimärgiga tähistatud liigid on Eestis seni leidmata, kuid nende esinemise tõttu naaberaladel on nende avastamine ka meil tõenäoline.
Prantsuse kolmas vabariik
Prantsuse kolmas vabariik (prantsuse: La Troisième République, mõnikord kirjutatakse ka La IIIe République) oli heakskiidetud valitsussüsteem Prantsusmaal alates 1870. aastast, kui Prantsuse teine keisririik Prantsuse-Preisi sõja ajal kokku varises, kuni 10. juulini 1940 pärast Prantsusmaa kaotust Natsi-Saksamaale Teises maailmasõjas, mis viis Vichy valitsuse moodustamiseni Prantsusmaal.
Kolmanda vabariigi algusaegadel valitsesid Prantsuse-Preisi sõjast (1870–1871) põhjustatud poliitilised häired, mis jätkusid pärast keiser Napoleon III langemist 1870. aastal. Preislaste poolt nõutud karmid sõjajärgsed hüvitised põhjustasid Prantsuse Alsace'i (säilitati Territoire de Belfort) ja Lorraine'i (kirdeosa, s.o. tänapäeva Moselle'i departemang) piirkondade kaotuse, sotsiaalse pöörde ning Pariisi kommuuni loomise. Kolmanda vabariigi varased valitsused kaalusid monarhia taastamist, kuid erimeelsusi selle monarhia olemuse ja õigustatud troonipärija osas ei õnnestunud lahendada. Sellest tulenevalt sai algselt ajutiseks valitsuseks kavandatud kolmas vabariik hoopis Prantsusmaa alaliseks valitsusvormiks.
Prantsuse põhiseadusega (1875) määratleti Kolmanda vabariigi koosseis. See koosnes Saadikutekojast ja Senatist, et moodustada valitsuse seadusandlik haru, ja presidendist, kes täitis riigipea ülesandeid. Kahe esimese presidendi Adolphe Thiersi ja Patrice de Mac Mahoni ametiajal domineerisid monarhia taastamise üleskutsed, kuid järjest suurenev toetus vabariiklikule valitsemisvormile Prantsuse elanikkonna ja rea vabariiklike presidentide seas 1880. aastatel kahandas järk-järgult väljavaateid monarhia taastamisele.
Poliitika
thumb|Prantsuse 1917. aasta propagandaplakat on pealkirjastatud 18. sajandi tsitaadiga: "Veel 1788. aastal ütles Mirabeau, et sõda on Preisimaa rahvuslik tööstus."
Pärast Prantsusmaa alistumist jaanuaris 1871 läks ajutine Rahvusliku kaitse valitsus laiali ja kuulutati välja riiklikud valimised eesmärgiga luua uus Prantsuse valitsus. Sel ajal Preisimaa poolt okupeeritud Prantsuse territooriumid ei osalenud. Tekkinud konservatiivne Rahvusassamblee valis Adolphe Thiersi Ajutise valitsuse peaks, nimeliselt "vabariigi täidesaatva haru juht, kuni tehakse otsus Prantsusmaa institutsioonide kohta". Pariisi elanikkonnas valitsenud revolutsioonilise ja vasaktiiva poliitiline kliima tõttu, valis paremtiiva valitsus oma peakorteriks Versailles' kuningapalee.
Uus valitsus pidas äsja väljakuulutatud Saksa keisririigiga läbirääkimisi rahulepingu sõlmimiseks: Frankfurdi rahu sõlmiti 10. mail 1871. Preislaste õhutamiseks Prantsusmaalt lahkuma võttis valitsus reparatsioonide maksmiseks vastu mitmesuguseid rahandusseadusi, nagu vastuoluline tähtaegade seadus. Pariisis tekkis valitsuse vastu pahameel ning märtsi lõpust maini 1871 mässasid Pariisi töölised ja Rahvuskaart ja rajasid Pariisi kommuuni, mis hoidis radikaalset vasaktiiva režiimi kaks kuud, kuni Thiersi valitsus mais 1871 selle veriselt maha surus. Järgnenud kommunaaride repressioonidel olid töölisliikumisele katastroofilised tagajärjed.
Parlamentaarne monarhia
thumb|left|upright=0.9|Rahvusassamblee koosseis – 1871
Henri V arvas, et taastatud monarhia peab kõrvaldama kõik revolutsiooni jäljed (sealhulgas kõige kuulsamalt trikoloori), et taastada monarhia ja rahva vaheline ühtsus, mille revolutsioon oli lõhestanud. Kompromiss selles osas oli võimatu, kuni rahvas ei olnud jälle ühtne. Üldsus ei tahtnud aga trikoloorist loobuda. Seetõttu monarhistid taganesid, et oodata vananeva lastetu Henri V surma, kui trooni võiks pakkuda tema liberaalsemale pärijale Philippe d'Orléansile. Seetõttu loodi "ajutine" vabariiklik valitsus. Henri V elas aastani 1883, kuid selleks ajaks oli entusiasm monarhia järele kadunud ja selle tulemusel ei pakutud Philippe d'Orléansile Prantsuse trooni kunagi.
Ordre Morali valitsus
Prantsuse konservatiivid pidasid kommuuni õigustavaid põhimõtteid suuresti moraalselt mandunuteks, samal ajal, kui Versailles' valitsus püüdis säilitada sõjajärgset nõrka stabiilsust, mille oli kehtestanud. Mais marssisid Patrice de Mac Mahoni ja Versailles' valitsuse juhitavad regulaarsed Prantsusmaa relvajõud Pariisi peale ja suutsid Verise nädala jooksul kommuuni likvideerida. Mõistet ordre moral ('moraalne kord') hakati seejärel kasutama lootustandva Kolmanda vabariigi kohta tänu kommuuni mahasurumisele järgnenud konservatiivse poliitika ja väärtuste tajutavale taastamisele.
Mac Mahon, kelle populaarsust tugevdas tema vastus kommuunile, valiti hiljem 1873. aasta mais vabariigi presidendiks ja pidas seda ametit 1879. aasta jaanuarini. Ustava katoliikliku konservatiivina legitimistlike sümpaatiatega ja ilmalike esindajate märkimisväärse umbusaldajana oli Mac Mahon üha enam vastuolus Prantsuse parlamendiga, kuna liberaalsed ja ilmalikud vabariiklased said tema presidendiks olemise ajal seadusandliku enamuse.
1875. aasta veebruaris kehtestati rea parlamendiseadustega uue vabariigi põhiseadus. Selle eesotsas oli vabariigi president. Moodustati kahekojaline parlament, mis koosnes otsevalitud Saadikutekojast ja kaudselt valitud Senatist, koos nõukogu presidendile (peaminister) alluva valitsusega, mis vastutas nominaalselt nii vabariigi presidendi kui ka parlamendi ees. 1870. aastate vältel valitses avalikus arutelus küsimus, kas monarhia peaks vabariiki asendama või selle üle järele valvama.
thumb|right|Prantsusmaal õpetati kooliõpilasi mitte unustama Alsace-Lorraine'i kadunud piirkondi, mis olid kaartidel musta värviga värvitud
1876. aasta valimised näitasid avalikkuse suurt tuge vabariikliku liikumise üha antimonarhistlikumaks muutmisele. Saadikutekotta valiti otsustav vabariiklaste enamus, samas kui senati monarhistlikku enamust hoiti ainult ühe kohaga. President Mac Mahon reageeris sellele 1877. aasta mais, püüdes vabariiklaste kasvavat populaarsust vaigistada ja nende poliitilist mõju piirata meetmete abil, mis said Prantsusmaal tuntuks kui le seize Mai.
16. mail 1877 sundis Mac Mahon lahkuma mõõduka vabariikliku peaministri Jules Simoni ja nimetas ametisse orléanisti Albert de Broglie. Kui Saadikutekoda avaldas ametisse nimetamisele nördimust, pidades volituste üleminekut ebaseaduslikuks ja keeldudes koostööst nii Mac Mahoni kui ka Broglie'ga, saatis Mac Mahon koja laiali ja kuulutas välja uued üldvalimised järgmises oktoobris. Seejärel süüdistasid vabariiklased ja nende pooldajad Mac Mahonit põhiseadusliku riigipöörde katses, millist väidet ta avalikult eitas.
Oportunistlikud vabariiklased
Pärast 16. mai kriisi 1877. aastal tõrjuti legitimistid võimult ning vabariiki juhtisid lõpuks vabariiklased, tuntud kui oportunistlikud vabariiklased oma toetuse pärast mõõdukatele sotsiaalsetele ja poliitilistele muudatustele, et uus režiim kindlalt kehtestada. Jules Ferry seadused, mis tegid avaliku hariduse vabaks, kohustuslikuks ja ilmalikuks (Laïcité), hääletati 1881. ja 1882. aastal, mis on üks esimesi märke vabariigi laienevast kodanikuvõimust. Sellest ajast peale ei olnud avalik haridus enam katoliiklike koguduste kontrolli all.
Prantsuse monarhismi kui tõsise poliitilise jõu tõkestamiseks purustati Prantsuse kroonijuveelid ja müüdi 1885. aastal. Alles hoiti vaid mõned kroonid, nende väärtuslikud kalliskivid asendati värvitud klaasiga.
Boulanger' kriis
thumb|upright=0.9|[[Georges Ernest Boulanger, hüüdnimega Général Revanche]]
1889. aastal raputas vabariiki kindral Georges Ernest Boulanger' põhjustatud ootamatu poliitiline kriis. Tohutult populaarne kindral võitis rea valimisi, kus ta loobus oma kohast Saadikutekojas ja kandideeris taas teises ringkonnas. Oma populaarsuse tipul 1889. aasta jaanuaris teeskles ta riigipöörde ohtu ja diktatuuri loomist. Oma toetusbaasiga Pariisi ja teiste linnade töölisringkondades, lisaks traditsiooniliste katoliiklaste ja rojalistide maapiirkondades, propageeris ta Saksamaa vastu suunatud agressiivset natsionalismi. 1889. aasta septembri valimised tähistasid Boulanger' toetajate otsustavat lüüasaamist. Nad said lüüa muudatustega valimisseadustes, mis takistasid Boulanger'd kandideerimast mitmes valimisringkonnas; valitsuse agressiivse opositsiooni poolt; ja kindrali enda äraolekul, kes asetas end iseenda poolt määratud pagulusse, et olla koos oma armukesega. Boulanger' langemine kahjustas tõsiselt konservatiivsete ja rojalistlike elementide poliitilist tugevust Prantsusmaal; nad ei taastanud oma tugevust aastani 1940.
Revisionistlikud teadlased on väitnud, et Boulanger' toetajate liikumine esindas sagedamini pigem radikaalsete vasakpoolsete kui äärmusparempoolsete elemente. Nende töö on osa tekkivast üksmeelest selles, et Prantsusmaa radikaalsed parempoolsed moodustati osaliselt Dreyfusi ajastul meeste poolt, kes olid kümmekond aastat varem radikaalsed vasakpoolsed Boulanger' toetajad.
Panama skandaal
1892. aasta Panama skandaal tähendas Panama kanali ehitamise ebaõnnestunud katse tohutuid kulusid. Haiguste, surmade, ebaefektiivsuse ja laialt levinud korruptsiooni tõttu läks pankrotti suurkanalit haldav Panama kanali ettevõte, kaotades miljoneid. Seda peetakse 19. sajandi suurimaks rahakorruptsiooni skandaaliks. Ligi miljard franki kaotati, kui Prantsuse valitsus võttis altkäemaksu, et vaikida Panama kanali ettevõtte rahalistest probleemidest.
Heaoluriik ja rahvatervis
Prantsusmaa jäi rahvatervise, töötuskindlustuse ja riiklike vanaduspensionikavadega heaoluriigi arendamisel maha nii Bismarcki Saksamaast kui ka Suurbritanniast ja Iirimaast. 1898. aastal kehtis töötajatele õnnetusjuhtumikindlustuse seadus ja 1910. aastal koostas Prantsusmaa riikliku pensionikava. Erinevalt Saksamaast või Suurbritanniast olid programmid palju väiksemad – näiteks pensionid olid vabatahtlik kava. Ajaloolane Timothy Smith leiab, et Prantsusmaa hirm riiklike abiprogrammide ees oli laialdane põlgus Inglismaa vaesteseaduse vastu. Tuberkuloos oli kõige kohutavam haigus sel ajal, rünnates eriti kahekümnendates eluaastates noori inimesi. Saksamaa kehtestas jõulised avaliku hügieeni ja ravila abinõud, kuid Prantsusmaa laskis selle probleemiga tegeleda eraarstidel. Prantsuse meditsiinitöötajad kaitsesid oma õigusi ning rahvatervise aktivistid polnud nii hästi organiseeritud ega mõjukad kui Saksamaal, Suurbritannias või Ameerika Ühendriikides. Näiteks toimus pikk võitlus rahvatervise seaduse üle, mis algas 1880. aastatel kampaaniana riigi tervishoiuteenuste ümberkorraldamiseks, nakkushaiguste registreerimise nõudmiseks, karantiini kehtestamiseks ning 1850. aasta puudulike tervishoiu- ja eluasemealaste õigusaktide parandamiseks.
Kuid reformaatorid kohtasid bürokraatide, poliitikute ja arstide vastuseisu. Kuna see oli nii paljude huvide jaoks ähvardav, arutati seda ettepanekut ja lükati 20 aastaks edasi, enne kui see 1902. aastal seaduseks sai. Lõplikult viidi rakendamine ellu siis, kui valitsus mõistis, et nakkushaigused mõjutavad riiklikku julgeolekut sõjaväelaste värbamise nõrgenemisel ja rahvastiku kasvu kiiruse hoidmisel Saksamaa omadest tunduvalt madalamal. Teine väljapakutud teooria on see, et Prantsusmaa rahvaarvu aeglane kasv võrreldes Saksamaaga oli tingitud prantslaste madalamast sündimusest, mis võis olla tingitud Prantsuse revolutsiooniseaduse sättest, mille kohaselt maa tuli jagada kõigi poegade vahel (või maksta suurt hüvitist) – see viis selleni, et talupojad ei tahtnud rohkem kui ühte poega. Puuduvad tõendid selle kohta, et prantslaste keskmine eluiga oleks olnud madalam kui Saksamaal.
Dreyfusi afäär
Dreyfusi afäär oli suur poliitiline skandaal, mis raputas Prantsusmaad alates 1894. aastast kuni selle lahenduseni 1906. aastal, ja siis oli järelkaja veel aastakümneteks. Afääri asjaajamisest on saanud kaasaegne ja universaalne ebaõigluse sümbol. See on endiselt üks ilmekamaid näiteid keerulisest õigusemõistmisest, milles ajakirjandus ja avalik arvamus etendasid keskset rolli. Kõne all oli jultunud antisemitism, mida Prantsuse armee praktiseeris ning mida konservatiivid ja katoliiklikud traditsionalistid kaitsesid ilmalike vasaktsentristlike, vasakpoolsete ja vabariiklike jõudude, sealhulgas enamiku juutide vastu. Lõpuks võidutsesid viimased.
thumb|Kapten [[Alfred Dreyfus]]
Afäär algas 1894. aasta novembris noore Prantsuse suurtükiväe ohvitseri, Alsace'i juudi päritolu kapten Alfred Dreyfusi süüdimõistmisega riigireetmises. Prantsuse sõjasaladuste edastamise eest Pariisis asuvale Saksa saatkonnale määrati talle eluaegne vanglakaristus ja ta saadeti karistuskolooniasse Kuradisaarele Prantsuse Guajaanas (hüüdnimega la guillotine sèche, kuiv giljotiin), kus ta veetis peaaegu viis aastat.
Kaks aastat hiljem tulid päevavalgele tõendid, mis näitasid, et tegelik spioon oli Prantsuse armee major Ferdinand Walsin Esterhazy. Pärast seda, kui kõrged sõjaväeametnikud uued tõendid salastasid, mõistis sõjakohus Esterhazy ühehäälselt õigeks. Vastuseks esitas armee Dreyfusile võltsdokumentide alusel täiendavaid süüdistusi. Sõna sõjaväekohtu katsetest Dreyfus süüdi lavastada hakkas levima, peamiselt poleemilise artikli "J'accuse" tõttu, 1898. aasta jaanuaris Pariisi ajalehes avaldatud väljapaistva kirjaniku Émile Zola äge avalik kiri. Aktivistid avaldasid valitsusele survet juhtumi uuesti avamiseks.
Aastal 1899 saadeti Dreyfus Prantsusmaale tagasi uueks kohtuprotsessiks. Pingeline poliitiline ja kohtulik skandaal, mis järgnes, jagas Prantsuse ühiskonna Dreyfusi toetajateks, nagu Anatole France, Henri Poincaré ja Georges Clemenceau, ning tema hukkamõistjateks, nagu Édouard Drumont, antisemiitliku ajalehe La Libre Parole juht ja kirjastaja. Uue kohtuprotsessi tulemuseks oli uus süüdimõistmine ja 10-aastane karistus, kuid Dreyfus sai armu ja vabastati. Lõpuks osutusid kõik tema vastu esitatud süüdistused alusetuks ning 1906. aastal Dreyfus vabastati ja ennistati Prantsuse armee majoriks.
Aastatel 1894–1906 jagas skandaal Prantsusmaa sügavalt ja püsivalt kaheks vastasleeriks: armeemeelsed Dreyfusi-vastased koosnesid konservatiividest, katoliiklikest traditsionalistidest ja rojalistidest, kes üldiselt kaotasid initsiatiivi antiklerikaalsetele, vabariigimeelsetele Dreyfusi-pooldajatele, haritlaste ja õpetajate tugeval toetusel. See kibestas Prantsuse poliitikat ja hõlbustas radikaalsete poliitikute üha suuremat mõju poliitilise spektri mõlemal poolel.
Ajalehed
Demokraatlikku poliitilist ülesehitust toetas politiseeritud ajalehtede levik. Igapäevase ajakirjanduse tiraaž Pariisis paisus 1 miljonilt 1870. aastal 5 miljonini 1910. aastal; hiljem 1939. aastal ulatus see 6 miljonini. Reklaam kasvas kiiresti, pakkudes avaldamiseks kindlat rahalist alust, kuid see ei katnud kõiki kaasnevaid kulusid ja seda pidid täiendama ärihuvide salajased toetused, mis soovisid soodsat aruandlust. 1881. aasta uus liberaalne ajakirjandusseadus loobus sajandi vältel olnud tüüpilistest piiravatest tavadest. 1860. aastatel kasutusele võetud kiirestipöörlevad pressid hõlbustasid kiiret pöörlemisaega ja odavamat avaldamist. Uut tüüpi populaarsed ajalehed, eriti Le Petit Journal, jõudsid lugejaskonnani, kes oli rohkem huvitatud mitmekesistest meelelahutustest ja kuulujuttudest kui rasketest uudistest. See hõivas veerandi Pariisi turust ja sundis ülejäänud hindu alandama. Peamised päevalehed võtsid tööle oma ajakirjanikud, kes võistlesid välkuudiste pärast. Kõik ajalehed tuginesid Agence Havas'le (nüüd Agence France-Presse), reporterite võrguga telegraafilisele uudisteteenusele ja Reutersiga sõlmitud lepingutele, et osutada ülemaailmset teenust. Vanad ajalehed säilitasid oma lojaalse klientuuri, kuna nad olid keskendunud tõsistele poliitilistele küsimustele. Kuigi ajalehed sisaldasid tavaliselt valesid tiraažiarve, oli Le Petit Provençali igapäevane tiraaž 1913. aastal tõenäoliselt umbes 100 000 ja Le Petit Meridionalil umbes 70 000. Reklaam täitis umbes 20% lehtedest.
Rooma katoliku assumptionistlik ordu tegi riikliku ajalehe La Croix abil survegrupi meedia revolutsiooni. See toetas jõuliselt traditsioonilist katoliiklust, olles samal ajal uuenduslik kõige moodsama tehnoloogia ja turustussüsteemidega, mille piirkondlikud väljaanded olid kohandatud kohalikule maitsele. Sekularistid ja vabariiklased tunnistasid ajalehte oma suurimaks vaenlaseks, eriti kui see asus juhtima Dreyfusi reeturina ründamist ja antisemitismi õhutamist. Pärast Dreyfusile armuandmist sulges radikaalne valitsus 1900. aastal kogu assumptionistliku ordu ja selle ajalehe.
Pangad maksid salaja teatud ajalehtedele, et edendada konkreetseid finantshuve ja varjata või peita väärkäitumist. Samuti tasusid nad soodsate teadete eest kommertstoodete uudisteartiklites. Mõnikord šantažeerib ajaleht ettevõtet, ähvardades avaldada ebasoodsat teavet, kui ettevõte ei hakka kohe ajalehes reklaamima. Välisriikide valitsused, eriti Venemaa ja Türgi, maksid ajakirjandusele salaja sadu tuhandeid franke aastas, et tagada Pariisis müüdavate võlakirjade soodne katvus. Kui tõelised uudised olid Venemaa kohta halvad, nagu näiteks 1905. aasta revolutsiooni ajal või sõja ajal Jaapaniga, tõstis see ante miljonitele. Maailmasõja ajal said ajalehed sõjapüüdluste nimel rohkem propagandaagentuuriks ja vältisid kriitilisi kommentaare. Nad teatasid harva liitlaste saavutustest, andes kõik head uudised Prantsuse armeest. Lauses ei olnud ajalehed sõltumatud tõemeistrid, vaid maksid salaja panganduse kuulutusi.
Maailmasõda lõpetas ajakirjanduse kuldajastu. Nende nooremad töötajad koondati ja meessoost asendajaid ei leitud (naisajakirjanikke ei peetud sobivaks). Raudteetransport oli normeeritud ja sisse tuli vähem paberit ja trükivärvi ning vähem eksemplare suudeti välja vedada. Inflatsioon tõstis ajalehepaberi hinda, mida oli alati napilt. Kaanehind tõusis, tiraaž langes ja paljud väljaspool Pariisi ilmunud 242 päevalehest suleti. Valitsus moodustas ministritevahelise pressikomisjoni ajakirjanduse hoolikaks jälgimiseks. Eraldi agentuur kehtestas tiheda tsensuuri, mille tulemusel tühjad kohad, kus uudisteateid või toimetusi ei lubatud. Päevalehed piirdusid mõnikord tavalise nelja asemel ainult kahe leheküljega, mis viis ühe satiirilise ajalehe proovima sõjauudiseid samas vaimus teatada:
Piirkondlikud ajalehed õitsesid pärast 1900. aastat. Pariisi ajalehed jäid pärast sõda siiski suuresti seisma. Suurim sõjajärgne edulugu oli Paris Soir, millel puudus igasugune poliitiline tegevuskava ja mis oli pühendatud sensatsiooniliste reportaažide segu pakkumisele ringluse hõlbustamiseks ja tõsiste artiklite maine loomiseks. 1939. aastaks oli selle tiraaž üle 1,7 miljoni, mis on kaks korda suurem kui lähimal konkurendil Le Petit Parisien. Lisaks oma päevalehele toetas Paris Soir väga edukat naisteajakirja Marie Claire. Veel ühe ajakirja, Match, eeskujuks oli Ameerika ajakirja Life fotoajakirjandus.
Talupoegade moderniseerimine
Prantsusmaa oli maarahvas ja talupoeg oli tavaline Prantsuse kodanik. Ajaloolane Eugen Weber jälgis oma ilmunud raamatus "Talupoegadest prantslasteks" (1976) Prantsuse külade moderniseerimist ja väitis, et Prantsusmaa maapiirkonnad liikusid 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses mahajäämusest ja eraldatusest moodsasse, omades rahvusliku identiteedi tunnet. Ta rõhutas raudteede, vabariiklike koolide, ja universaalse sõjalise ajateenistuse rolle. Ta tugines oma leidudele koolide arvestuses, rändeharjumustes, ajateenistuse dokumentides ja majandussuundumustes. Weber väitis, et umbes kuni 1900. aastani oli Prantsuse rahvustunne provintsides nõrk. Seejärel vaatas Weber, kuidas Kolmanda vabariigi poliitika lõi Prantsuse rahvustunde maapiirkondades. Weberi teadmisi kiideti laialdaselt, kuid kritiseerisid mõned inimesed, kes väitsid, et enne 1870. aastat oli provintsides olemas prantsluse tunne.
Linna kaubamaja
Aristide Boucicaut asutas 1838. aastal Pariisis Le Bon Marché ja 1852. aastaks pakkus see laias valikus kaupu "ühe hoone osakondades". Kaupu müüdi fikseeritud hinnaga, tagatistega, mis võimaldasid vahetust ja tagasimakseid. 19. sajandi lõpuks oli Prantsuse krediidikaupmees Georges Dufayel teenindanud kuni kolm miljonit klienti ja oli seotud La Samaritaine'iga, suure Prantsuse kaubamajaga, mille 1870. aastal rajas endine Bon Marché juht.
Prantslased mõnulesid Pariisi suurte poodide poolt esile toodud rahvuslikus prestiižis. Suur kirjanik Émile Zola (1840–1902) pani oma romaani "Au Bonheur des Dames" (1882–1883) tüüpilisse kaubamajja. Zola kujutas seda uue tehnoloogia sümbolina, mis oli nii ühiskonda parendav kui ka seda õgiv. Romaan kirjeldab tootearendust, juhtimisvõtteid, turundust ja tarbimisharjumusi.
Grands Magasins Dufayel oli Pariisi põhjaossa 1890. aastal ehitatud tohutu odavate hindadega kaubamaja, kus see jõudis töölisklassi väga suure uue kliendibaasini. Naabruskonnas, kus oli vähe avalikku ruumi, pakkus see avaliku väljaku tarbijaversiooni. See õpetas töötajaid suhtuma ostlemisse kui põnevasse ühiskondlikku tegevusse, mitte ainult rutiinsesse vajaduste hankimisharjutusse, nagu seda tegi kodanlus kuulsates kaubamajades kesklinnas. Sarnaselt kodanliku kauplusega aitas see muuta tarbimise äritehingust otsesteks suheteks tarbijate ja soovitud toodete vahel. Selle reklaamid lubasid võimaluse osaleda uusimas ja moodsamas tarbimises mõistliku hinnaga. Esitleti uusimat tehnoloogiat, nagu kinod ja selliste leiutiste eksponaadid nagu röntgeniaparaadid (mida saaks kasutada kingade paigaldamiseks) ja grammofon.
Radikaalide vabariik
Kõige tähtsam partei 20. sajandi alguse Prantsusmaal oli Radikaalne partei, asutatud 1901. aastal kui "vabariiklik, radikaalne ja radikaalsotsialistlik partei" ("Parti républicain, radical et radical-socialiste"). See oli poliitiliselt orientatsioonilt klassikaliselt liberaalne ning vastustas monarhiste ja klerikaalseid elemente ühelt poolt ning sotsialiste teiselt poolt. Vabamüürlased olid värvanud palju liikmeid. Radikaalid jagunesid aktivistideks, kes nõudsid riiklikku sekkumist majandusliku ja sotsiaalse võrdsuse saavutamiseks, ja konservatiivideks, kelle esimene prioriteet oli stabiilsus. Töötajate nõudmised streikide järele ähvardasid sellist stabiilsust ja tõukasid palju radikaale konservatiivsuse poole. See oli naiste valimisõiguse vastu kartuses, et naised hääletavad selle vastaste või katoliku kiriku poolt kinnitatud kandidaatide poolt. See soosis progressiivset tulumaksu, majanduslikku võrdsust, laiendas haridusvõimalusi ja kooperatiive sisepoliitikas. Välispoliitikas pooldas see tugevat Rahvasteliitu pärast sõda ning rahu säilitamist kohustusliku vahekohtu, kontrollitud desarmeerimise, majandussanktsioonide ja võib-olla ka rahvusvahelise sõjalise jõu abil.
Léon Gambetta järgijad, nagu Raymond Poincaré, kellest sai 1920. aastatel nõukogu president, lõid Demokraatliku liidu (ARD), millest sai pärast esimest maailmasõda peamine paremtsentristlik partei.
Valitsuskoalitsioonid varisesid kokku korrapärasusega ja kestsid harva üle mõne kuu, kuna radikaalid, sotsialistid, liberaalid, konservatiivid, vabariiklased ja monarhistid võitlesid kõik kontrolli eest. Mõned ajaloolased väidavad, et kollapsid ei olnud olulised, kuna need kajastasid paljude erakondade koalitsioonides toimunud väiksemaid muudatusi, mis rutiinselt kaotasid ja said mõned liitlased. Järelikult võib valitsuste vahetust vaadelda veidi enamana kui ministrite ümberkorraldamise sarja, kus paljud isikud liiguvad ühest valitsusest teise, sageli samadel ametikohtadel.
Kirik ja riik
Kolmanda vabariigi eluajal (1870–1940) peeti Prantsusmaal katoliku kiriku staatuse üle lahinguid vabariiklaste, monarhistide ja autoritaaride (nagu bonapartistid) vahel. Prantsuse vaimulikud ja piiskopid olid monarhistidega tihedalt seotud ja paljud tema hierarhiast olid pärit aadlisuguvõsadest. Vabariiklased tuginesid antiklerikaalsele keskklassile, kes nägi kiriku liidus monarhistidega poliitilist ohtu vabariiklusele ja ohtu moodsale progressivaimule. Vabariiklased vihkasid kirikut selle poliitiliste ja klassiliste kuuluvuste pärast; nende jaoks esindas kirik Ancien Régime'i, aega Prantsuse ajaloos, mis enamiku vabariiklaste lootuses oli kaugel selja taga. Vabariiklasi tugevdas protestantide ja juutide toetus. Katoliku kiriku nõrgendamiseks võeti vastu arvukalt seadusi. 1879. aastal arvati preestrid haiglate halduskomiteedest ja heategevusnõukogudest välja; aastal 1880 suunati usukoguduste vastu uued meetmed; 1880–1890 toimus paljudes haiglates nunnade asendamine ilmiknaistega; 1882. aastal võeti vastu Ferry kooliseadused. Napoleoni 1801. aasta konkordaat jätkas tegevust, kuid 1881. aastal katkestas valitsus preestritele palgad.
Vabariiklased kartsid, et religioossed ordud – eriti jesuiidid ja assumptionistid – koole kontrollides lastes vabariiklusevastasust koolitavad. Otsustanud selle välja juurida, kinnitasid vabariiklased, et nad vajavad majanduslike ja militaristlike edusammude saavutamiseks Prantsusmaa koolide kontrolli. (Vabariiklased pidasid 1870. aastal Saksamaa võidu peamiseks põhjuseks nende kõrgemat haridussüsteemi.)
Varased katoliiklusevastased seadused olid suures osas vabariiklase Jules Ferry töö 1882. aastal. Usuõpetus oli kõigis koolides keelatud ja religioossed ordud ei tohtinud neis õpetada. Riigikoolide rajamiseks eraldati usukoolidest raha. Hiljem samal sajandil nõrgestasid teised Ferry järeltulijate vastuvõetud seadused kiriku positsiooni Prantsuse ühiskonnas veelgi. Tsiviilabielu muutus kohustuslikuks, kehtestati lahutus ja kaplanid eemaldati armeest.
Kui Leo XIII 1878. aastal paavstiks sai, püüdis ta rahustada kiriku ja riigi suhteid. 1884. aastal käskis ta Prantsuse piiskoppidel mitte tegutseda riigi suhtes vaenulikult (Nobilissima Gallorum Gens). 1892. aastal andis ta välja entsüklika, milles soovitas Prantsuse katoliiklastel koonduda vabariiki ja kaitsta kirikut vabariigi poliitikas osalemise kaudu (Au milieu des sollicitudes). Action libérale asutasid 1901. aastal Jacques Piou ja Albert de Mun, endised monarhistid, kes astusid paavst Leo XIII palvel vabariiklusse. Kirikute vaatevinklist oli selle missioon väljendada Leo 1891. aasta entsüklilises raamatus "Rerum Novarum" sisalduvaid poliitilisi ideaale ja uusi ühiskonnaõpetusi.
Action libérale oli parlamendirühm, millest tekkis ALP poliitiline partei, lisades sellele laienemise tähistamiseks sõna populaire ("rahvalik"). Liikmelisus oli avatud kõigile, mitte ainult katoliiklastele. Selle eesmärk oli koguda kokku kõik "ausad inimesed" ja olla Leo XIII otsitud sulatuskoht, kus katoliiklased ja mõõdukad vabariiklased ühineksid, et toetada sallivuse ja sotsiaalse progressi poliitikat. Selle moto võttis kokku programmi: "Vabadus kõigile; võrdsus seaduse ees; paremad tingimused töötajatele". Kuid "vanu vabariiklasi" oli vähe ja see ei suutnud kõiki katoliiklasi ümber koondada, kuna monarhistid, kristlikud demokraadid ja integristid hoidusid sellest. Lõpuks värvas see peamiselt liberaalkatoliiklasi (Jacques Piou) ja sotsiaalkatoliiklasi (Albert de Mun). ALP oli algusest peale lahingusse tõmmatud (selle esimesed sammud langesid kokku Combes' ministriameti algusega ja selle antiklerikaalse võitluspoliitikaga), kuna usulised küsimused olid tema tähelepanu keskmes. See kaitses kirikut vabaduse ja tavaõiguse nimel. Tuliselt võideldes Action française'iga langes liikumine aastast 1908, kui see kaotas Rooma toetuse. Sellegipoolest oli ALP kuni 1914. aastani tähtsaim parempoolne partei.
Katse parandada suhteid vabariiklastega ebaõnnestus. Sügavalt juurdunud kahtlused jäid mõlemale poolele ja Dreyfusi afäär (1894–1906) lisas õli tulle. Katoliiklased olid suuremalt jaolt Dreyfusi vastased. Assumptionistid avaldasid antisemiitlikke ja antivabariiklikke artikleid oma ajakirjas La Croix. See ajas raevu vabariiklastest poliitikud, kes olid meelsasti nõus kätte maksma. Sageli tegid nad koostööd vabamüürlaste loožidega. Waldeck-Rousseau' ministeerium (1899–1902) ja Combes' ministeerium (1902–05) võitlesid Vatikaniga piiskoppide nimetamise üle. Kaplanid eemaldati mereväe ja sõjaväe hospitalidest aastatel 1903 ja 1904 ning sõduritel kästi aastal 1904 mitte sageli katoliiklikesse klubidesse minna.
Combes' vastu olid jõuliselt kõik konservatiivsed parteid, kes pidasid kirikukoolide massilist sulgemist usu tagakiusamiseks. Combes juhtis vasakpoolset antiklerikaalset koalitsiooni, seistes silmitsi opositsiooniga, mida korraldas peamiselt katolikumeelne ALP. ALP-il oli tugevam rahvalik baas, parem rahastamine ja tugevam ajalehtede võrk, kuid parlamendis oli palju vähem kohti.
Combes' valitsus tegi vabamüürlaste loožidega koostööd kõigi armeeohvitseride salajase jälgimise tagamiseks, et veenda, et vaimulikke katoliiklasi ei edutataks. Affaire Des Fiches'na paljastatud skandaal kahandas Combes' valitsuse toetust ja ta astus tagasi. See õõnestas ka armee moraali, kuna ohvitserid mõistsid, et nende eraelu uurivad vaenulikud spioonid on nende karjääri jaoks olulisemad kui nende enda ametialased saavutused.
1905. aasta detsembris algatas Maurice Rouvier' valitsus Prantsuse seaduse kiriku ja riigi eraldamisest. Seda seadust toetas tugevalt Combes, kes oli rangelt rakendanud 1901. aasta seltside seadust ja 1904. aasta usukoguduste õpetamisvabaduse seadust. 10. veebruaril 1905 kuulutas koda, et "Vatikani suhtumine" muutis kiriku ja riigi lahususe vältimatuks ning kiriku ja riigi eraldamise seadus võeti vastu detsembris 1905. Kirik sai tõsiselt haiget ja kaotas pooled preestritest. Pikemas perspektiivis saavutas see siiski autonoomia; hiljem polnud riigil enam piiskoppide valimisel häält, seega oli gallikanism surnud.