cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fritz Hofmann
Hofmann oli 1900. ja 1904. aasta olümpiamängudel ja 1906. aasta vaheolümpiamängudel Saksamaa võimlemisvõistkonna juht ja kuni surmani Saksamaa Olümpiakomitee liige. Ta rajas 1901 koos taimetoitlase Karl Manniga Valguse-Õhu-Spordikuurordi Berliinis (Licht-Luft-Sportbad) ning andis pikka aega välja ajakirja Kraft und Schönheit.
Gdynia
Alates 1945
Gdynias sündis 28. mail 1908 James Bondi vaenlane Ernst Stavro Blofeld.
Euroopa meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
Euroopa meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
Meedia
Meedia (ladina keeles medium 'keskel olev') on informatsioonikandjate ühine nimetus.
Meedia – keskkond, kus toimub infoedastus, info avaldamine ja/või massikommunikatsioon.
Sardonic Wrath
"Sardonic Wrath" on Norra black metal 'i bändi Darkthrone kümnes täispikk album.
Suusad
pisi|Olaus Magnuse koostatud kaart suusatajatega (16. sajand)|236x236px Suusad on paarina kasutatavad ja jalatsite külge kinnitatavad lumel liikumise ehk suusatamise vahendid.
Varasemal ajal tehti suusad puust ühes tükis, kask oli parimaks materjaliks. 20. sajandil valmistati mitmest kihist liimitud puusuuski. 1970. aastate alguses alustati plastsuuskade tootmist. Tippvõistlustel toimus plastsuuskade läbimurre 1974. aasta Faluni suusatamise maailmameistrivõistlustel, sest need olid kergemad, vastupidavamad ja parema kiirusega. pisi|238x238px|Suuskadel jahimees Norras 20. sajandi alguses
Ajaloost
Põhjapoolsed rahvad on ammustest aegadest saati kasutanud suuski liikumisvahendina. Esimesed suusad olid primitiivsed räätsad, millega sai astuda, kuid mitte libiseda. Norra koobastest on avastatud mitu tuhat aastat tagasi tehtud kaljunikerdusi suusatajatest. pisi|236x236px|Filmikaamera suusal 1925. aastal Üksikasjalikud kirjeldused suuskadest ja nende kasutamisest keskaegses igapäevaelus, jahil ja sõjategevuses on toodud Rootsist pärit kartograafi Olaus Magnuse (Olof Månsson) raamatus "Põhjarahvaste ajalugu". Tema 1555. aastal Roomas ilmunud teoses pole antud mitte ainult kirjeldusi, vaid ka suusatajaid kujutavaid joonistusi.
Parema suuskadel liikumise tagasid skandinaavlased varasemal ajal erineva pikkusega suuskade abil: parempoolset lühikest kasutati äratõukamiseks ja vasakpoolset pikemat libisemiseks. Omapärane oli ka vaid ühe kepi kasutamine, mis oli tingitud asjaolust, et suuskadel liiguti peamiselt jahti pidades ja sõjaväeteenistuses. Esimesed suusakepid olid puust või bambusest, peaaegu mehepikkused.
Vanimad suusad asuvad Oslos Holmenkollenis paiknevas suusamuuseumis: nende pikkus on 110 cm, laius 20 cm.
Suusad Eestis
Suuski kasutasid peamiselt jahimehed ja metsavahid talvel sügava lumega metsas liikudes. Varasemad rahvapärasemad suusad valmistati peamiselt haavatüvest lõhestatud laudadest. Valiti looduslikult kõver puu, millel sai suusaninad välja raiuda, ilma et neid oleks pidanud painutama.
Suusad olid lühikesed (1,5–2 meetrit) ja laiad (13–20 cm), tallasooneta, madala jalaasemega, mis oli liistudega ääristatud. Jalg kinnitati suusa külge üle jalatsinina käiva nööriga. Suusakeppe üldiselt ei kasutatud, neid asendati ohjadena käes hoitava nööriga. Nööri otsad kinnitati suusaninades olevatesse aukudesse. Kõval teel veeti suuski nööripidi enda järel. Nüüdisaegsed suusad said Eestis tuntuks 20. sajandi algul.
Ratla
Ratla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Leisi valda.
August Mätlik
August Voldemar Mätlik (15/27. juuni 1881 Palu vald, Järvamaa – 9. september 1956 Tartu) oli eesti aiandus- ja mesindusteadlane, teadusliku aianduse ja mesinduse rajajaid Eestis.
August Mätlik oli aastatel 1923–1951 Tartu Ülikooli ja 1951–1956 Eesti Põllumajandusakadeemia aianduse õppejõud. Aastal 1924 rajas ta Raadile aianduskatsejaama. Muu hulgas toimetas ta aiandus- ja mesindusalaseid ajakirju.
Aastatel 1930–1937 oli ta "Eesti Entsüklopeedia" aianduse ja mesinduse teema põhiautor ja toimetaja.
Róisín Murphy
Róisín Marie Murphy (sündinud 5. juuli 1973 Arklow) on Iirimaa laulja, laulukirjutaja ja muusikaprodutsent, kes tegeleb eelkõige elektroonilise muusika loomise ja produtseerimisega.
Murphy sai kuulsaks 1990. aastate keskel tegutsema hakanud elektroonilise muusika ansambli Moloko lauljana. Tema partneriks bändis oli tema toonane poiss-sõber Mark Brydon. Pärast paarisuhte lõppemist andis Murphy 2005. aastal välja oma esimese sooloalbumi "Ruby Blue", mille ta kirjutas ja produtseeris koos Matthew Herbertiga. Tema teine sooloalbum "Overpowered" ilmus aastal 2007. Tema versioon Bryan Ferry laulust "Slave to Love" oli 2008. aasta Gucci reklaami tunnuslaul.
29. jaanuaril 2008 esines Róisín Murphy ka Eestis.
Moloko (1994–2003)
Murphy tutvus Mark Brydoniga 1994. aastal peol, küsides ta käest: "Kas sulle meeldib mu liibuv sviiter? Vaata, kuidas see mu kehaga sobib." Neil tekkis suhe. Ühiselt loodud bänd Moloko andis 1995. aastal välja debüütalbumi "Do You Like my Tight Sweater?". Selles albumis on trip hop ja funk kombineeritud elektroonilise muusikaga. Järgnenud album "I Am Not a Doctor" sisaldas sarnast muusikat. Sellel olnud Boris Dlugoschi remiks laulust "Sing it Back" muutis bänd rahvusvaheliselt edukaks.
2000. aasta oktoobris ilmus Moloko kolmas album "Things to Make and Do". See album jõudis Suurbritannia albumite edetabelis kolmandale kohale ja singlist "The Time Is Now" sai bändi müüduim Briti singel: see saavutas edetabelis teise koha. 2003. aastal ilmus album "Statues".
Soolokarjäär (2004–...)
Murphy hakkas sooloprojektidega tegelema juba Moloko ajal. Ta salvestas esimese ametliku soolomaterjali aastal 2004 koos produtsent Matthew Herbertiga, kes oli varem teinud remikse Molokole.
Murphy debüütalbum "Ruby Blue" ilmus 2005. aasta juunis. Teise sooloalbumi esimene singel "Overpowered" tuli välja 2. juulil 2007, teine singel "Let Me Know" septembris ja album "Overpowered" varsti pärast seda.
Agordat
thumb Agordat on linn Eritreas Gash Barka provintsis. Asub Barka jõe ääres.
Agordatis on Massawasse viiva raudtee algusjaam. Linnas on riigi suuruselt teine mošee.
Linna ümbruses on banaaniistandused.
21. detsembril 1893 toimus linna lähedal lahing Muhammad Ahmadi sudaanlaste ja Itaalia vägede vahel.
Mäksa mõis
Ajalugu
Mäksa mõisa on esmamainitud 1555. aastal, mil see kuulus Meckside suguvõsale. Hiljem vahetusid mõisa omanikud sageli. pisi|Lõviskulptuur mõisa väraval Pärast Põhjasõda kuulus Mäksa Schlüteritele, Löwensternidele ja Essenitele. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Otto von Essen.
Mõisaansambel
pisi|Mäksa mõisa väravad septembris 2014 Mäksa mõisasüda asub Emajõe paremal kaldal. Härrastemaja vanem osa on kahekorruseline ning on ehitatud varaklassitsistlikus stiilis 18. ja 19. sajandi vahetusel. 19. sajandi lõpus lisati peahoone parempoolsesse otsa ühekorruseline historitsistlik tiibehitis. Tiibhoonele annavad omapära kaaraknad ja lamedad kolmnurkfrontoonid.
Mõisa kalmistu
Mäksa mõisa kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umber 0,6 km kaugusele kagusse. Seal on ka uusgooti stiilis matusekabel. pisi|Essenite kabel Mäksa mõisa lähedal
Thomas Nagel
Thomas Nagel [n'eidžel] (sündinud 4. mail 1937 Belgradis) on juudi päritolu USA filosoof, Balzani auhinna laureaat.
Tema tuntumad teosed on artikkel "Mis tunne on olla nahkhiir?" (What Is It Like to Be a Bat, 1974), milles ta kritiseerib reduktsionistlikke vaimuteooriaid, ning raamat "The Possibility of Altruism" oma deontoloogia ja liberaalse poliitikafilosoofiaga.
Elulugu
Thomas Nagel sündis Belgradis juudi perekonnas.
Ta lõpetas 1958. aastal bakalaureusekraadiga Cornelli Ülikooli, sai 1960. aastal Oxfordi Ülikoolist magistrikraadi (BPhil) ja 1963. aastal Harvardi Ülikoolist John Rawlsi juhendamisel doktorikraadi.
Ta õpetas aastatel 1963–1966 California Ülikoolis Berkeleys ja 1966–1980 Princetoni Ülikoolis.
1980. aastast on ta New Yorgi Ülikooli professor. Ta on filosoofia ja õigusteaduse professor ning ülikooliprofessor.
Epistemoloogia
Epistemoloogias esindab Nagel tugevat ("metafüüsilist") realismi, vaieldes mitte üksnes relativismi ja radikaalse konstruktivismiga (Richard Rorty ja Nelson Goodman), vaid ka sisemise realismiga (Hilary Putnam). Erinevalt Putnami mõisterelatiivsusest, mille kohaselt ei ole ainuõiget maailmakirjeldust, peab Nagel võimalikuks "vaadet eikusagilt" – absoluutset, tõest vaatekohta maailmale.
Raamatus "Viimane sõna" ("The Last Word") ütleb Nagel, et mõned propositsioonid, näiteks matemaatika ja loogika propositsioonid nagu 2 + 2 = 4 ja P → Q & P :. Q ei ole rünnatavad. Kui nad oleksid rünnatavad, ei saaks me mõtelda. Sellepärast on relativism väär.
Vaimufilosoofia
Vaimufilosoofias on Nagel kaitsnud seisukohta, et teadvust ja subjektiivset kogemust ei saa redutseerida ajutegevusele. Sellest kirjutas ta esimest korda oma tuntud artiklis "Mis tunne on olla nahkhiir?" (1974; küsimus ise pärineb Timothy Sprigge'ilt).
Ükskõik kui palju me ka teame mõne olendi, näiteks nahkhiire ajust, ei ava see meile tema elamusvaatekohta. Näiteks kui me täpselt teame, mis toimub nahkhiire ajus, kui tal on valus, (teame tema valude teadvuse neuronaalset korrelaati), siis ei tea me ikka veel, mis tunne nahkhiirel on, kui ta on valus. Ja me ei saagi seda teada. Et objektiivsus tähendab just sõltumatust vaatekohtadest, ei saa ta kirjeldada subjektiivsust, mida Nagel peab teadvuse kõige olemuslikumaks tunnuseks. Sellega on loodusteadusele pandud põhimõtteline tunnetuse piir.
Nagel väidab, et teadvusel on "subjektiivne iseloom", "mis-tunne-on"-aspekt, mis on talle omane. Ta väidab, et "organismil on teadlikud (conscious) vaimuseisundid siis ja ainult siis, kui on olemas miski, mis on olla see organism – miski, kuidas organismile tundub." Nagel leiab ka, et reduktsionistliku teaduse objektiivsete meetodite abil ei pruugi kunagi olla võimalik leida piisavat seletust vaimu subjektiivsele aspektile. Ta väidab, et "kui me mööname, et füüsikaline vaimuteooria peab seletama kogemuse subjektiivset iseloomu, siis me peame tunnistama, et ükski praegu olemasolev kontseptsioon ei anna meile võtit, kuidas seda saaks teha." Edasi väidab ta, et "tundub ebatõenäoline, et saaks kaaluda mõnd füüsikalist vaimuteooriat, enne kui ei mõelda rohkem järele subjektiivse ja objektiivse probleemi üle."
Artikli põhiteesi ütles välja neurofüsioloog Emil Heinrich Du Bois-Reymond juba 19. sajandil. Ometi vallandas Nageli artikkel vaidluse kvaalide üle, milles praegu osalevad teiste seas David Chalmers, Paul Churchland, Daniel Dennett, Joseph Levine ja Michael Tye.
Nagel kaldub arvama, et keha ja vaimu probleem lahendatakse tulevikus põhimõtteliselt uue teooriaga, mis lubab näha nii füüsilisi nähtusi kui ka subjektiivseid vaimunähtusi ühe ja sama protsessi objektiivsete aspektidena, mis selle protsessi juurde paratamatult kuuluvad. See tähendaks dualismi vääraks osutumist. Seost füüsilise ja vaimse vahel peab ta olemasolevatele tõenditele tuginedes paratamatuks, mitte kontingentseks.
Eetika
Eetikas on Nagel tuntud oma panuse järgi deontoloogilisse (mittekonventsionalistlikku eetikasse ja liberaalsesse poliitikateooriasse.
Raamatus "The Possibility of Altruism" (Altruismi võimalikkus; 1970) kaitseb ta altruismi. Ta väidab uuskantiaanluse vaimus, et inimestel võivad olla piisavad põhjendid teha teistele kasulikke tegusid, ootamata kasu iseendale ja olemata ajendatud kaastundest jms teguritest.
Koos Bernard Williamsiga on ta andnud suure panuse moraalse vedamise (moral luck) probleemi varajasse arutellu, täpsustades selle mitmeid külgi ning analüüsides selle mõju eetikale ja moraalihinnangutele.
Nageli arvates on katsed seletada moraali inimese bioloogilise evolutsiooni kaudu kahemõttelised. Väärtuse ning hea ja kurja küsimused on universaalsed, sobides ka võimalikesse maailmadesse, kus evolutsiooniteooria on väär.
Artiklis "The Absurd" näeb Nagel absurdi kontrastis meie tähtsuse vahel subjektiivsest vaatekohast ning objektiivse tõsiasja vahel, et meie enese olemasolu ei ole tähtsam kui kellegi teise oma ega isegi elutu asja oma. Nagel võrdleb erinevaid väljapääse absurdist (trots, religioon, armastus, enesetapp jne) ning leiab, et kõige adekvaatsem on vist iroonia.
Ta on koos John Rawlsi, Ronald Dworkini ja Robert Nozickiga kirjutanud USA Ülemkohtule suunatud märgukirja, milles pooldatakse eutanaasia lubatavust.
Tuntud on ka tema artikkel "Concealment and Exposure" ("Varjamine ja avalikustamine"), milles ta rõhutab, et selleks, et indiviidi vabadus oleks küllaldaselt tagatud, peab indiviidile jääma piisav teiste eest varjatud sfäär.
Poliitikafilosoofia
Nagel on ameerikalikus mõttes liberaal, st ta toetab riiklikku haridust, tervishoidu ja sotsiaalhooldust, vastustab piiranguteta turumajandust ning pooldab indiviidi eluviisi vaba valikut, niivõrd kui see ei kahjusta teisi.
Ta on skeptiline võimalikkuse suhtes, et kunagi seatakse jalule õiglased suhted rahvusriikide vahel.
Religioossed vaated
Nagel jumalasse ei usu. Ta on ateistlike vaadetega. 1997. aastal ilmunud raamatu "Viimane sõna" ("Last Word") viimases peatükis räägib ta religioonihirmust ja ütleb ateismi ja jumala kohta järgmist: "Ma tahan, et ateism oleks tõene ja mind teeb rahutuks asjaolu, et mõned minu tutvusringkonna kõige intelligentsemad ja suuremate teadmistega inimesed on usklikud... Asi pole ainult selles, et ma ei usu jumalasse... Ma loodan, et jumalat ei ole olemas! Ma ei taha, et jumal oleks olemas, ma ei taha seesugust universumit."
Villem Tamm (Auvere)
Villem Tamm (7. november 1862 – 2. märts 1940 Auvere) oli Auvere mõisa omanik.
The Cult Is Alive
"The Cult Is Alive" on Norra black metal 'i bändi Darkthrone üheteistkümnes täispikk album.
See album on teine oluline muusikaline stiili muutus bändil pärast death metal 'ilt üleminekut black metal 'ile. Kuigi black metal 'i joon on lugudes äratuntav, on sama teravalt kuulda ka crust punk 'ile nii omapäraseid jooni.
Carl Gustaf Mannerheim
pisi Krahv Carl Gustaf Mannerheim (10. august 1797 Lemo vald – 9. oktoober 1854 Stockholm) oli Soome riigitegelane ja loodusteadlane (entomoloog).Mannerheim valiti parlamendis 4. augustil 1944 vabariigi presidendiks.
Ta oli Vaasa lääni ja Viiburi lääni maapealik. 1839–1854 oli ta Viiburi maakohtu eesistuja. Kogu oma vaba aja kulutas ta mardikate kogumisele ja uurimisele.
Tema isa oli Carl Erik Mannerheim ja pojapoeg oli marssal Carl Gustaf Emil Mannerheim.
Tema järgi on saanud ladinakeelse nime must-seenesultan (Oxyporus mannerheimii).
Vilja Toomast
Vilja Toomast (kuni 1996 Vilja Laanaru, aastatel 1996–2010 Vilja Savisaar ja aastatel 2010–2015 Vilja Savisaar-Toomast; sündinud 15. augustil 1962 Antslas) on Eesti poliitik, XIV Riigikogu liige. Ta oli ka X, XI ja XIII Riigikogu liige ning Euroopa Parlamendi liige 2009–2014.
Poliitiline tegevus
Ta kuulub alates 14. juunist 2013 Eesti Reformierakonda, kuid oli aastail 1997–2012 Eesti Keskerakonna liige, valitud X Riigikogu ja XI Riigikogu koosseisu, oli 2007–2009 Keskerakonna fraktsiooni esimees. XI riigikogu valimistel sai ta üle Eesti suuruselt 6. häältesaagi: 8531 häält Tallinna Haabersti, Põhja-Tallinna ja Kristiine linnaosa valimisringkonnas. Keskerakonnas sai temast rohkem hääli ainult Edgar Savisaar.
2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel kogus ta Reformierakonna nimekirjas 710 häält (6. koht nimekirjas).
2002. kohalike omavalitsuste valimistel sai Põhja-Tallinnas 5598 häält.
16. oktoobril 2005 toimunud kohalike omavalitsuste valimistel sai ta üle Eesti suuruselt teise häältesaagi: 5846 häält Põhja-Tallinnas. Temast rohkem hääli sai ainult Edgar Savisaar.
Pärast 2005. aasta valimisi loobus Riigikogu liikme kohast ja asus tööle Põhja-Tallinna linnaosavanemana.
9. aprillil 2012 teatas Vilja Savisaar-Toomast, et ta astub Keskerakonnast välja. 14. juunil 2013 astus Vilja Savisaar-Toomast Reformierakonda.
2021. aastal oli üks seitsmest riigikogu liikmest, kes otsustas mitte vastata 35 805 inimese allkirjaga pöördumisele, et riik sätestaks abielu kahe täiskasvanud inimese vahelise liiduna. Teised liikmed olid Sulev Kannimäe (Reformierakond), Jaanus Karilaid (Keskerakond), Tarmo Kruusimäe (Isamaa), Urve Tiidus (Reformierakond) ja Marek Jürgenson (Keskerakond). Otsustati, et abieluvõrdsus on ühiselt tagatud kõigile "abieluvõimelistele" isikutele ignoreerides küüniliselt petitsiooni tuuma - võimaldada abielluda paaridel, kes seda soovivad. Viis seitsmest komisjoni liikmest olid komisjonis osalemise ajal abielus, kasutades neile võimaldatud hüvesid ei tekkinud komisjonil küsimust, kas samade hüvede keelamine teistele sarnastele paaridele on õiglane või mitte.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosad) 1206 häält ning osutus valituks.
Tegevus Euroopa Parlamendi liikmena
Vilja Savisaar-Toomast kuulus Euroopa Demokraatide ja Liberaalide Liidu fraktsiooni. Ta oli transpordi- ja turismikomisjoni liige ning Kasahstani, Kõrgõzstani, Usbekistani ning Tadžikistani, Türkmenistani ja Mongoolia delegatsiooni liige. Samuti oli ta regionaalarengu komisjoni asendusliige.
Ta oli aastatel 2002–2011 Ida-Tallinna Keskhaigla nõukogu esimees ning aastatel 2005–2011 Eesti Võrkpalli Liidu president.
Isiklikku
pisi|Vilja Savisaar-Toomast ja [[Taimo Toomast Euroopa Parlamendi valimiste eel Reformierakonna valimistelgi juures Tammsaare pargis Foto: Ave Maria Mõistlik, 15. mai 2014 ]]
Ta oli Vahur Kersna elukaaslane.
22. augustil 1991 otsustas Edgar Savisaare valitsus maksta Vilja Laanarule 300 rubla ühekordset toetust. Selle toetuse põhjust pole Vilja Laanaru eraelu huvide kaitseks avaldatud.
Aastatel 1996–2009 oli ta abielus Edgar Savisaarega. Neil on tütar Rosina.
30. juulil 2010 abiellus ta Taimo Toomastiga.
29. detsembril 2015 teatas ta, et ta muutis nime. Uus nimi on Vilja Toomast.
2006. aasta sügisel osales ta Kanal 2 telesaates "Tantsud tähtedega", kus tema partner oli Veiko Ratas. Nad ei jõudnud paremate hulka.
26. aprillil 2007 valiti Vilja Savisaar Eesti Võrkpalli Liidu presidendiks.
Ta on Vana-Narva Seltsi ja Nõmme Heakorra Seltsi liige.
Ants Eskola
Ants Eskola (kuni 16. veebruar 1935 Erhard-Voldemar Esperk; 17. veebruar 1908 Tallinn – 14. detsember 1989 Tallinn) oli eesti näitleja ja laulja. Aastatel 1930–1979 mängis ta rohkem kui 25 teatrilavastuses ja filmis.
Elulugu
Ta sündis Tallinnas raamatupidaja ja põllumehe peres.
Ta õppis aastatel 1918–1924 Tallinna Reaalkoolis ja 1924–1925 Riigi Kunsttööstuskoolis Günther Reindorffi graafikaklassis.
Tema näitlejakarjäär algas 1925. aastal, kui ta võeti Estonia teatri õpperühma. Ta esines 1941. aastani sõnalavastustes ja ooperikoomikuna.
1947 Rakvere teatris, 1947–1949 uuesti Estonias, 1949–1965 Draamateatris ning 1966–1983 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris.
Maetud Tallinna Metsakalmistule, teatrirahva kvartalisse.
Lapsepõlv
Ta sündis 17. veebruaril 1908 Tallinnas. Isa sündis Virumaal Toolses, ema Tallinnas. Lühikese aja oma lapsepõlvest elas Ants oma ema, isa, õdede ja vendadega Rakveres. Peres oli neil viis last: kolm poissi ja kaks tüdrukut. Oma lapsepõlve meenutas ta väga ilusate emotsioonidega: "Isa ostetud Uku talu Keila jõe ääres oli meile, lastele, suureks rõõmuks. Veetsime päevad jõe ääres ja vees. Sõitsime oma tehtud parvega jõgepidi, öösiti püüdsime nattadega vähki, otsisime kivide alt lutse."
Eskola oli loomult vaikne ja unimüts, kuid see ei välistanud aeg-ajalt lapselikke lollusi, mis on väiksele poisile omased. Lapsest saadik oli ta hea joonistaja ja maalija. Kooliteed alustas ta Tallinna I Reaalkoolis, kust läks üle Riigi Kunsttööstuskooli. Selles koolis toimus ka väga suur muutus tema elus, sest seal kõneldi kunstist ja kritiseeriti seda. Tekkisid omapärased väljendused ja žargoon. Ants on öelnud, et selles koolis võttis kunstimaailm teda oma võimsa tiiva alla.
Jõudmine teatri juurde
Eskola esimene kokkupuude lavalolemisega ja teatritegemisega oli juhuslik. Koolipeo jaoks lavastati Hugo von Hofmannsthali ühevaatuseline näidend "Tiziani surm", kus ühte tegelast mängis Ants Eskola. Selle kogemuse kaudu avastas ta endas täiesti uue külje – ta nautis laval olemist. Teda lummas kellegi teise mängimine ja see, et publik teda vaatab. See oli väike roll, aga saatuslik esimene lavalolemine, sest sellega andis ta justkui tüki endast teatrile. Sellest ajast peale hakkas Eskola otsima aina rohkem võimalusi, kuidas lavale saada. Sõprade kaudu sattus ta väikesesse näiteringi, mille juht oli Hilda Vernik.
Teekond teatrisse ja esimesed aastad lavalaudadel
1925. aasta suvi oli Eskolale murranguline. Estonia teatrisse otsiti uusi talente ja toimus noorte vastuvõtt, kuhu ka Ants koos oma näiteringikaaslastega läks. Neid hindas auväärne komisjon: Ants Lauter, Erna Vilmer, Hilda Gleser, Hugo Laur ja Karl Jungholz. Katsed läksid Eskolal edukalt ja sügisest oli ta Estonia teatri uus näitleja. Temaga koos võeti teatrisse vastu veel Meta Luts, Kaarel Karm, Vidrik Gutman, Rita Deinhart ja Elfride Kena. Esimene lavastus, millega algas Eskola lavatee, oli L. Lunzi "Lindprii", kus ta mängis röövlit.
Kunstikool jäi Eskolal lõpetamata, sest teater röövis kogu aja. Ta ise on seda aega kirjeldanud nii: "Teater neelas kõik minu aja ja väga raske oli sealt isegi korraks ära lipata. Olin ka siis seal, kui mind otseselt ei vajatud. Mulle näis, et seal sünnib nii palju huvitavat, ja kui mind seal pole, jääb see kõik nägemata, kuulmata. Olin rahul sellega, et olen väike rattake selles suures teatrimehhanismis."
Eskolal ei olnud teatriharidust, kõik lavalolemiseks vajalik tuli tal endal avastada. Tuli luua oma süsteem ja katsetada ilma eelteadmisteta. See pani Eskola tööle ja motiveeris tegutsema.
1927. aastal läks Eskola aega teenima Tallinna Üksikusse eskadroni, kuhu teda sokutati, et ta saaks teatrile lähemal olla. Ta vabanes aasta pärast ja naasis siis teatrisse, kus algasid raskemad ajad. Tema koht teatris oli täidetud, aga talle anti võimalus jääda teatri juurde ootama ja kui tööd oli, maksti talle etenduste pealt. Mõne aja möödudes vabanes koht ja Eskola võeti taas Estonia teatrisse palgaliseks näitlejaks.
Ta veetis enamiku ajast teatris, isegi siis, kui tal seal midagi teha ei olnud. Päevad teatris kolleegide keskel ja lavalaudadel oligi talle teatrikooli eest. 1930. aasta suvel abiellus Eskola noore baleriini Elli Kubjasega.
Ka Eskola tee operetini oli juhuslik. Agu Lüüdik pakkus talle osa ühes uues operetis, mis avardas jälle Eskola näitlejaampluaad ja avas temas uusi külgi. Ta sai seal improviseerida, liikuda ja häält kasutada. Opereti vastu tal isiklikku suurt huvi polnud, aga kuna see oli hästi tasustatud, võttis ta töö vastu.
Eskolal oli looduse poolt kaasa antud ilus hääl, aga et lava peal ikkagi professionaalselt laulda, tuli seda koolitada. Ta õppis laulu itaallanna Armanda degli Abbati juures. Hiljem on ta veel õppinud ooperilaulja Helmi Eineri juures.
Reisimine ja elu Estonia näitlejana
Eskola oli avardanud oma maailmapilti maailmas ringi rännates. Tol ajal oli see üsna keeruline, aga 1934. aastal leidis ta nutika noore inimesena lahenduse, kuidas sõita oma esimesele välisreisile Prantsusmaale ja Inglismaale. Sel aastal sündis ka tütar Tiina.
Teatrihooajal 1934/35 sai ta võimaluse hakata mängima peaosi ka draamalavastustes (Hlestakovi roll Nikolai Gogoli "Revidendis").
Teise suurema reisi tegi Eskola 1938. aastal Inglismaale, Prantsusmaale ja Saksamaale.
Sõda ja elu Solikamski vangilaagris
Esimene nõukogude teatrihooaeg 1940/41 katkes Eskola jaoks ootamatult. Kaasnäitleja (Kaarel Karm ) pealekaebamise abil saadeti uute võimude jaoks "kahtlane" Eskola Euroopa ja Aasia piirimaile Solikamski vangilaagrisse. Sõjaperiood oli Eskolale väga raske. Ta koges palju, oli raskelt haige, kuid tuli sellest kõigest välja.
Selgi perioodil ei jäänud Eskola teatrikaugeks. Eskola talent sai rakendust Solikamski teatri kultuuribrigaadi näitetrupi ridades, kus oli ligi 30 liiget. 1946. aasta kevadel sõitis näitetrupp ringreisile, kuid Eskola jäi taas väga haigeks ja oli sunnitud haiglasse minema. Kui ta sealt välja sai, määrati ta uuele töökohale kunstnike ateljeesse. Pärast seda saatis Estonia teatri peanäitejuht ametliku kirja, milles nõuti Eskolat välja kui teatris vajalikku jõudu. Sõjast tagasi tulles ootas Eskolat ees kurb uudis – Läände olid põgenenud tema naine ja lapsed, mindi jäädavalt ja alatiseks.
Naasmine teatrisse
1947. aastal abiellus ta Estonia baleriini Veera Leeveriga ning 1948. aastal sündis tütar Irene.
Draamateatri aeg
1949. aasta märtsis sai valmis Estonia teatrimaja, mis oli sõjas rusudeks pommitatud, ja näitlejad said tagasi kolida oma vanasse majja. Siis eraldati ka draamatrupp ooperi- ja balletitrupist ning ühineti Draamateatriga. Nii algaski Eskola elus Draamateatri ajajärk.
Eskola on ise tähendanud, et 1950. aastate teatrihooajad olid tema jaoks ilma erilise särata. Muutused loominguteel toimusid kokkupuutes Voldemar Pansoga.
1959. aastal avanes Eskolal võimalus reisida Hiina Rahvavabariiki, kust naastes sai alguse õnnelik periood teatriteel. Teatrimaastikul olid puhumas uued tuuled ja hakati taas tegelema materjalidega, mis olid Eskolale väga meelepärased (näiteks Ibseni "Peer Gynt").
1962. aastal toimus Eskola karjääris murrang. Voldemar Panso palus teda mängima Maurust oma tipplavastusse "Inimene ja jumal". Eskola ise on nimetanud Mauruse rolli üheks oma meeldejäävamaks teatritööks.
1966. aastal anti Eskolale luba sõita Ameerika Ühendriikidesse, kus elasid tema lapsed ja lapselapsed. Ta polnud oma lapsi näinud 25 aastat. Ameerikas kohtus ta tütar Tiinaga, kellel olid poeg ja kaksikud – poiss ja tüdruk – ning kes oli abielus eestlase Jüri Randrüütiga. Pojal Antsul oli kaks poega ja ta oli abielus ameeriklannaga. See reis oli Eskolale väga kirgastav ja ta rõõmustas, et tema lastest olid saanud tegusad täiskasvanud inimesed.
1966. aastal suri Eskola ema, kes maeti Tallinna Rahumäele oma mehe kõrvale.
Noorsooteatri aeg
1966. aasta sügisel läks Eskola üle Noorsooteatrisse. Esimene töö seal oli Voldemar Panso lavastus "Hamlet" Ants Eskolaga peaosas. Seda peetakse ka üheks Eskola teatrikarjääri tipprolliks. Hamleti osatäitmise kohta on Eskola öelnud järgmist: "Peab olema väljakujunenud maailmanägemisega inimene ja suure sisemise laenguga näitleja, väljakujunenud näitlejaisiksus, et astuda lavale ja väljendada oma mõtteid monoloogis "Olla või mitte olla"."
1967. aastal avanes Eskolal taas võimalus sõita Ameerika Ühendriikidesse külla oma lastele ja lastelastele.
1968. aastal viibis Eskola pikka aega Aasias filmi "Paljastamine" võtetel. Ta mängis filmis, mille režissöör oli T. Sabirov, doktor Kaplickat.
Olenemata sellest, et Eskola reisis maailmas palju, oli talle kõige armsam koht ikkagi kodumaa Eesti. Ta on öelnud: "Olen armunud lõplikult meie pilvedesse, lõpmatult muutuvatesse ja imelistesse. Samuti hindan meie merd, rohelust, metsa ja tema sõbralikkust. Tõepoolest, eks ole meie mets külalislahke ja armas."
Noorsooteatri aeg ja külalisrollid Draamateatris
1969. aastal seoses Ibseni "Metspardi" lavastusega (lavastaja Voldemar Panso) tulid Eskolal esimest korda pähe mõtted sellest, et ehk on ta juba piisavalt vana, et teatritöö jätta. Kui tunned, et oled vana, tuleb ära minna – need on Eskola enda mõtted.
Eskola on lavastajate kohta öelnud: "Näitlejana vajan ma lavastajat ja kuulan heameelega ta nõuannet. Tema vaimukus ja tema mõtted nakatavad ja viivad mind üllatavatele leidudele."
1970. aasta hooajal oli Eskola teatrist eemal halva tervise tõttu. Suurema osa sellest ajast veetis ta haiglaseinte vahel.
1970. aastal kutsus Maria Knebel Eskola mängima Draamateatrisse oma uues lavastuses "Ivanov", kus Eskolal oli täita nimiosa. See oli ta esmane kokkupuude selle legendaarse lavastaja ja pedagoogiga.
1972. aastal reisis Eskola kolmandat korda üle ookeani, et külastada oma lapsi. Poeg oli aja möödudes kolinud Washingtoni osariiki, tütar elas Chicagos.
1970. aastate teisel poolel hakkas Eskola loomingut pikapeale häirima haigus, mis piiras tema liikumisvabadust. Oma 75 aasta juubelil rääkis ta kõnes, et on aeg teatrist eemalduda.
Eskola on öelnud: "Näitleja peab elama lahtiste silmadega. Ammutan osale vajalikud elemendid peaasjalikult teosest endast ja oma ettekujutusest. Improvisatsioon annab palju ootamatut, aga ma hoian kuju sisemisest tegevusjoonest kinni nagu trepikäsipuust pimedal trepil, teades, et kohe langen, kui lahti lasen. Rollis peab läbiv heli või toon kõlama, mis paisub ja edasi mängib. Mingi juhtiv meloodia peab kõrvus helisema."
Ants Eskola teatrirollid
Eskola näitlemisele oli omane väljendusvahendite vähesus, loomulikkus ja lihtsus. Tema rollides tulid esile peened ja sügavad psühholoogilised varjundid.
Estonia
1925 1926 1927 1928 1929 1930 1931 1932 1933 1934 1935 1936 1937 1938 1939 1940 1940/41
Rahvusteater Estonia
1948
1949 W. Shakespeare, "Othello". Jago. A. Särev
Tallinna Riiklik Draamateater
1950
1951
V. Kingissepa nimeline Tallinna Riiklik Draamateater
1952
1953
1954
1955
1956
V. Kingissepa nimeline Tallinna Riiklik Akadeemiline Draamateater
1957
1958
1959
1960
1961
1962
1963
1964
1965
Eesti NSV Riiklik Noorsooteater
1966
1967
1968
1971
1972
1973
1974
1980
Teised stuudiod
Lenfilm:
Mosfilm:
Lavastajad Ants Eskolast
Adolf Šapiro Ants Eskolast:
"Eskolal on väga erksameelne, ilu ja headust märkav ja peegeldav – aga ka skeptiline pilk elule. Optimistlikult pessimistliku sisehoiakuga. Tal oli erk pilk, kergelt haavatav ja vastuvõtlik loomus, oskus näha ja teha nähtust/kogetust loomingu toiteallikas. Eriline on ka Eskola suveräänne ajatunnetus. Ta tunnetab inimese terviklikku ja katkematut eksisteerimist ajas ja seda, et inimene oma kordumatuses on iseenesest väärtus. Eskolal on ülimalt tähtis ja harv omadus: tunnetada intuitiivselt näidendi struktuuri ja oma kohta selles. Võtab ainult üldpildist osa, kuni talle soolomeloodia antakse. Proovis on Eskola kui muusik, kes otsides proovib akorde, valib, improviseerib ja katsetab meloodiat."
Maria Knebel Ants Eskolast:
"Eskola on väga tšehhovlik näitleja. Temas on tõelist sisemist tagasihoidlikkust ja intelligentsust; arusaamist, mida tähendab südametunnistus. Mulle imponeerib selline näitleja, kes lavaelu igal hetkel täpselt teab, mida ja mille nimel ta teeb, mida tunneb ja kes iga kord teeb seda pisut erinevalt, lisab midagi mulle ja iseendalegi ootamatult."
Voldemar Panso Ants Eskolast: "Tema loominguprotsess on loomulik nagu lillekasv. Eskola pole orel, ka mitte vaskpill. Ta on – flööt. Temas on peidus imelisi helisid. Võib-olla ta ise alati ei teagi, kui imelisi."
Isiklikku
Ta oskas hästi maalida.
Ka tema vend Olaf-Andres oli hiljem näitleja.
Ta abiellus 1930. aastal baleriin Elli Kubjasega, kellega sai kaks last. 1947. aastal abiellus ta Estonia baleriini Veera Leeveriga, kellega tal on üks laps.
Maetud Tallinna Metsakalmistule teatritegelaste kvartalisse.
Kõrvekarvad
Kõrvekarva üks ots on terav, nõelakujuline, ja ulatub taimest eemale. Seda katab ränisooladest kate, mis isegi kerge puudutuse tagajärjel murdub. Terav ots tungib taimega kokku puutunud looma (sh inimese) ihusse ja kõrveraku sisu voolab tema kehasse.
Taimed eritavad kõrvekarva kaudu metaanhapet ehk sipelghapet, histamiini ja serotoniini. Viimaste uuringutega on leitud ka etaandihapet ehk oblikhapet ja 2,3-butaandiool-1,4-dihapet ehk viinhapet.
Eestis kasvavatest kõrvekarvadega taimedest on kõige tuntumad nõgesed. Kuigi kõrvetada saanud koht hakkab punetama ja sügelema, ei ole kõrvetus ohtlik. Mõnda liiki nõgesed kõrvetavad kõrvenõgesest märksa valusamalt, näiteks Uus-Meremaal kasvav ongaonga ehk nõgesepuu (Urtica ferox) on tapnud hobuseid, koeri ja vähemalt ühe inimese.
Erni Kask
Erni Kask (sündinud 27. augustil 1979 Lääne-Virumaal) on eesti näitleja.
Erni Kask on pärit Lääne-Virumaalt Leikude külast. 1997. aastal lõpetas ta Kadrina Keskkooli.
Olles tegutsenud kooli ajal nii ajalehe Virumaa Teataja noortelehekülje toimetajana kui ka näidelnud kooli näiteringis, sooritas ta sisseastumiseksamid üheaegselt Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialale ja Viljandi Kultuurikolledži teatrikateedris. Kuna Tartu Ülikooli ei õnnestunud sisse saada, langes valik näitekunsti kasuks.
Pärast kolledži lõpetamist 2001. aastal töötas Erni Kask Viljandi teatris Ugala, 2005. aastal aga naasis kodumaakonda ja asus tööle Rakvere teatris. Alates jaanuarist 2014 oli ta ametis teatri välissuhete korraldajana.
Alates 2017. aasta märtsist on ta Tartu linnavalitsuse kultuuriosakonna kultuuriteenistuse peaspetsialist. Ta on Euroopa kultuuripealinn Tartu 2024 rahvusvaheliste suhete juht.
Reinhard Wittram
Reinhard Wittram (9. august 1902 Riia – 16. aprill 1973 Merano) oli baltisaksa päritolu saksa ajaloolane.
Wittram õppis esialgu Riia Saksa gümnaasiumis, seejärel siirdus Saksamaale, kus õppis Jena ja Tübingeni ülikoolis geograafiat ja religiooniajalugu. Hiljem tegi ta doktoritöö 19. sajandi baltisaksa liberaalidest.
Tema põhiteoseks võib pidada 1939. aastal välja antud baltisakslaste ajalugu, mille täiendatud trükid ilmusid 1954. ja 1973. aastal.
Kloropreen
Kloropreen ehk 2-kloro-1,3-butadieen on orgaaniline aine keemilise valemiga CH2=CCl-CH=CH2. Kloropreen on värvitu vedelik, mille keemistemperatuur on 59,4 ºC. Kroropeen on monomeeriks teatud tüüpi sünteetilise kummi – polükloropreeni (neopreeni) tootmisel.
Hakk
pisi|Hakid on üks nutikamaid linnuliike, kes võib probleeme tööriistade abil lahendada pisi|Hakk antenni otsas Hakk (Corvus monedula) on värvuliste seltsi vareslaste sugukonda varese perekonda kuuluv linnuliik.
Linnuliigi põhiline leviala jääb Euroopasse, Loode-Aafrikasse ja Lääne-Aasiasse. Hakid on vareslaste sugukonna kõige väiksemad esindajad Euroopas.
Nomenklatuur ja süstemaatika
Hakil on neli alamliiki. Eestis ja Euraasias levinud alamliik on kaelushakk (Corvus monedula soemmeringii).
Levila ja ränne
Hakk pesitseb Euroopas, Loode-Aafrikas ja Lääne-Aasias.
Euroopas ei leidu hakki Püreneedes, Lõuna-Prantsusmaal, Fääri saartel ja Islandil ning Skandinaavia, Soome ja Venemaa põhjaosas.
Osa hakke on rändlinnud, kes sügiseti lendavad Lääne-Euroopasse ja naasevad veebruaris-aprillis, kuid lõuna-Soomes, Baltimaades ja Skandinaavia lõunaosas pesitsevad linnud jäävad talveks paigale. Eestis enamik vanalinde niisiis ei lahku, vaid jääb talveks siia. Üksnes noored linnud rändavad lõuna poole: Ida-Saksamaale, Poolasse ja Kaliningradi lähistele. Osa hulgub talvel ringi, lennates pesapaikade ümbruses siia-sinna.
Hakk on Eestis üldlevinud harilik haudelind ja talvituja, põhja- ja idapoolsed asurkonnad rändavad meilt septembris-novembris läbi teel Lääne-Euroopasse. thumb|Hakk lendamas – hästi on näha hoosulgede otsad|left
Arvukus
Hakke on maailmas 15–45 miljonit.
Eestis on hakke 20 000–40 000 paari, talvel 80 000–150 000 lindu.
Välimus
Hakk on varesest vilkam ning osav lendaja, kes teeb tihti purilendu. Parved sooritavad tuult ja tõusvaid õhuvoole kasutades meisterlikke lennutrikke, eriti õhtuti, mil kogunetakse ühisesse ööbimispaika.
Elupaigad
Hakk on levinud üle Eesti, kuid enim võib teda kohata linnades, kus ta eelistab vanemat kõrghoonestust ja parke. Samuti on hakk levinud järvede ligiduses asuvatel kaljudel ning laiuvatel metsaavarustel või avamaastikel. Hakk on seltskondlik lind, kes elutseb peamiselt kolooniatena, kuhu võib kuuluda sadu linde. Samal ajal pole ka üksikud paarid eriti haruldased.
thumb|left|Hakk
Elupaik ja eluviis
Hakipaar veedab terve elu koos, isegi toitu otsitakse sageli paarikaupa. Pesitsevad nad seltsinguliselt kirikutornides, müürides ja teisteski ehitistes, varemetes ja puuõõntes nii linnades ja külades kui ka laialehistes metsades, puiesteedel, parkides ja paljandites. Toitutakse peamiselt põllu- ja rohumaadel, teiste lindude pesi rüüstavad hakid harva. Hakkide käitumine pakub huvi ka teadlastele, näiteks on leitud, et hakid jagavad omavahel toitu, on nad siis sugulased või mitte. Hakid on inimese suhtes üsnagi mittepelglikud või pigem isegi ükskõiksed. Vabalt võib juhtuda, et aias toimetavast inimesest 1-2 meetri kaugusel toimetab hakk omi asju. Sageli liiguvad hakid ringi künnivareste seltskonnas. Hakkide ja künnivareste segaparved liiguvad toitudes mööda linna ja põldusid.
Toitumine
Hakk toob inimesele kasu, hävitades suurel hulgal kahjurputukaid, kuid samal ajal võib ta väikelinde nende pesadest välja tõrjudes pidurdada nende pesitsemist.
Pesitsemine
thumb|Haki pesa, milles paistavad munad ning vastkoorunud poeg Hakid alustavad pulmamänge varakevadel. Isaslind tiirleb emase ümber, pidevalt kummardudes, et oma kaunist halli kaela esitleda. Paar jääb harilikult kokku kogu eluks ning igal aastal naasevad nad ühte ja samasse pesitsuspaika. Hakkidel on risust pesa puuõõnsustes, korstnates ja varemetes, aga ka näiteks ventilatsioonilõõrides ja seest õõnsates kõrgepingepostides. Seal pesitseda tahtvad väiksemad linnud aetakse minema. Pesaks kuhjavad nad nii looduslikku materjali, oksi, karvu ja rohtu kui kõikvõimalikku prahti, mida inimeste läheduses leidub. On nähtud, kuidas hakid tirivad villa isegi lammaste seljast. Sama pesa kasutatakse tavaliselt mitu aastat. Emahakk muneb aprilli keskpaigas või mais 4–7 rohekas-sinakat pruunikirjalist muna ning haub neid 18–20 päeva. Hakipojad omandavad lennuvõime 30–35 päeva pärast ja lendavad pesast välja umbes juuni keskel. Pesitsemise ajal toob isaslind emaslinnule süüa ning vahetab emase pesal ka lühikeseks ajaks välja. Linnupoegi toidavad mõlemad vanemad, kes toovad pesasse palju toitu. Pojad püsivad pesas mitu kuud, kuigi lennuvõime saavutatakse kiiresti.
Häälitsused
Hakkide häälitsust võib iseloomustada kui küllaltki läbilõikavat kisa. Nad on ka suurepärased erinevate häälitsuste ja helide imiteerijad. Häälitsused on varese omadest kaikuvamad ja musikaalsemad: enamasti metalne lajatav “kjak” ja käre “kärrr”.
Vaenlased
Hakke söövad rebased, kassid, röövlinnud ja teised kiskjad, kellest osa toituvad ka hakimunadest. Vaenlasele osutab hakk väga vintsket ja lärmakat vastupanu. Näiteks Tartu kesklinna linnupeletitest kostab just ohvriks langenud haki hädakisa.
Looduskaitse
IUCN kategooriate järgi on 2008. aastal hakk määratud ohuväliseks (soodsas seisundis).
Hakk rahvaluules
pisi|[[Tartu hakkidest inspireeritud linnupeakujuline betoontõkis Raekoja platsil, juuli 2011. Idee autor: Bruno Kadak .]]
Matthias Johann Eisen toob raamatus "Eesti vana usk" hakkide kohta välja mitu seika. Haki tekkimist seletanud rahvasuu kahel viisil. Ühe teate järgi nõidunud nõid kirikuõpetaja hakiks. Et hakid kirikuõpetajast tekkinud, armastavat hakid ikka kirikute juures viibida. Rahvas võrrelnud veel Eiseni päevilgi kirikuõpetajaid hakkidega. Teise teate järgi saanud hakk alguse rongast. Jeesuse ristilöömise ajal lennanud kaaren valjusti kraaksudes üle Jeesuse risti. Jeesus ütelnud seepeale, et kui ronk tema surmapäevaks mune ära ei ole munenud, toogu ta võõraid lapsi, hakkisid, ilmale. Hiljemini munetud ronga munadest tekkinudki hakid.
Ometi esinevad ka hakid ronkade ja vareste kombel rahvaluules õnnetuse ettekuulutajatena: Haljalas iseloomustati hakki nõnda: “Jäme pea otsas, must mantel seljas, hall rätt kaelas. " thumb|[[:en:Harrison_Weir|Harrisson Weiri illustratsioon aastast 1881 Aisopose valmile, milles ennasttäis hakk end võõraste sulgedega ehib.]] Ka välismaal on hakkidele erinevaid tähendusi omistatud. Norras, Inglismaal ja Šveitsis arvati, et nende karjumine ennustab vihma, Saksamaal ennustas see aga külma. Veel on arvatud, et nad ennustavat sõda ja isegi katku. Sigtunas arvatakse, et hakid on munkade hinged. Kuna nad eluajal pidid oma kongis vaikima, siis teevad nad selle nüüd linnu kujul tasa.
Meremiil
Meremiil ehk geograafiline miil on põhiühik kauguste mõõtmiseks merenduses ja lennunduses.
Üks meremiil võrdub Maa meridiaani ühe kaareminuti (laiuseminuti) pikkusega. Meridiaani kaareminuti pikkus on erinev (ekvaatoril 1842,9 meetrit; poolusel 1861,57 meetrit), siis kasutatakse laevajuhtimise praktiliste ülesannete lahendamiseks ka tinglikku, keskmist meremiili, milleks on 1928. aastal kinnitatud standardmiil pikkusega 1852 meetrit (ka 1851,8 m, st 40000/360/60). Viimane võrdub meridiaani ühe kaareminuti pikkusega laiusel 45°.
Meremiili pikkus on eri maades erinev vastavalt riigis kinnitatud referentsellipsoidi suurusele.
Eestis kasutatakse ka nimetust merepenikoorem (lühend mpk).
Vaata ka
pisi| meremiil
Jaanus Kask
Jaanus Kask (sündinud 16. märtsil 1981) on eesti näitleja.
2005. aastal lõpetas ta Viljandi Kultuuriakadeemia teatrikunstide osakonna.
Aastast 2005 töötab ta Ugalas.
Rollid
2005-06 2006-07 2007-08 2008-09
F.O.A.D.
"F.O.A.D." (Fuck Off and Die) on Norra black metal bändi Darkthrone kaheteistkümnes täispikk album.
Koonga vald
2016. aastal sõlmisid Lihula, Hanila, Varbla ja Koonga vald ühinemislepingu. 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustus nende nelja valla ühinemisel uus omavalitsusüksus – Lääneranna vald.
Koonga vald piirnes põhjas Lihula ja Vigala vallaga, idas Halinga valla ja Lavassaare aleviga, lõunas Audru ja Tõstamaa vallaga ning läänes Varbla ja Halinga vallaga.
Koonga viimane vallavanem oli Mikk Pikkmets.
Külad
Emmu – Hõbeda – Irta – Iska – Joonuse – Jänistvere – Järve – Kalli – Karinõmme – Karuba – Kibura – Kiisamaa – Koonga – Kuhu – Kurese – Kõima – Lõpe – Maikse – Mihkli – Naissoo – Nedrema – Nätsi – Oidrema – Paimvere – Palatu – Parasmaa – Peantse – Piisu – Pikavere – Rabavere – Salevere – Sookatse – Tamme – Tarva – Tõitse – Ura – Urita – Vastaba – Veltsa – Võitra – Võrungi – Õepa
Pinnamood
Endise Koonga valla maa-ala on osa Lääne-Eesti madalikust, asetudes pisut kõrgemale kerkival veelahkmel Kasari ja Audru jõgikonna vahel. Kuid ka sellest hoolimata on valla pind üldiselt väga madal, enamas ulatuses 13–25 m kõrgusel üle merepinna, kerkides ainult üksikuis kohtades ülimalt 40 m-ni (Paka mäe selg Kalli küla kohal). Madalamad kohad on Kasari jõe poole kaldu oleval valla põhja- ja loodeserval – Järve soo pind maakonna piiril 10,2 m ü. m. p. Nagu sellest näeme, on ka suhtelised kõrguse vaheldused valla piirides üldiselt väga väikesed.
Pinna ebatasasuste asetumises on näha teatud määral korrapärast suundumist loodest kakku, nähtavasti jääaegse mannerjää liikumise kohaselt. Koonga vald ühes muu Põhja-Pärnumaaga (Jaagupi ja osalt Vändra khk) kuulub paese aluspõhja piirkonda ja selle paese pinna on mannerjää kulutanud oma liikumise suunas viiruliseks. Lohud esinevad nüüd laiade tasaste soo- ja rabapindadena, kuna nende vahel kerkivad lamedad loode–kagusuunalised paekünnised, mis kohati sulavad ja lavade servad langevad soonõgude poole kohati aeglaselt ja lamedalt, kohati aga selge ühe- või mitmekordse astanguna. Nii on lugu eriti lavade ja künniste kirdenõlvadel. Astanguile seltsivad paiguti veel madalad kruusavallid. Seal on ilmselt tegemist vanade järverandadega. Säärasena esineb valla põhjapoolseima sopi moodustava Järve soo serv Vastjaba, Kurese ja Järve küla kohal, samuti Kõima soo serv Kõima, Hõbeda, Tamme ja Õepa kohal. Üksikud kõrgemad sooservad on rahvasuus mitmesuguste muinasjuttudega seotud ja ka nimedega ristitud. Nii on osa kõrgest rannarõõnest Kurese küla taga hakatud kutsuma "Koera mäeks" ja Vastjaba küla taga olevat järsku kallast (kuni 45° kaldenurgaga) "Vastjaba mäeks".
Paese pinnaga künniste ja lavade pind on ainult nõrgalt kumer või paiguti vähe lainjas. Suurim säärane paelava on valla keskosas Kõima ja Koonga ümbruses, piirdudes kirdes Järve sooga, idas Kõima sooga, kagus ja lõunas Lasma, Kasse ja Nedermaa rabaga. Läänes jätkub veel paelava tüki maad üle maakonna piiri Veltsa vallas. Tasaselt paepinnalt kerkib siin-seal üksikuid järsumaid kõrgendikke, mis on küll vähese kõrgusega, kuid paistavad tasase ümbruse tõttu siiski hästi silma. Need on tõenäolised mannerjääst paiguti nihutatud ja siis mahajäetud valdavad paelahmakad, rändpangased või lahtise paerusu kuhjatised. Kujult on nad mõnemeetrilise kõrgusega ebamäärased künkad ühe järsu ja teise lameda nõlvaga. Neid kutsutakse lähedal asuvate külade nimedega. Suurim neist on Vastjaba ja Kurese küla vahel olev Salu mägi, kujult umber 1 km läbimõõduga kaunis korrapärane kuppel, järsuma põhja- ja kirdenõlvaga. Vanad paemurrud ja kruusaaugud muudavad mäe pinna ebatasaseks, auklikuks. Salumägi oma 37,5 m kõrgusele ü. m. p. kerkiva laega on ümbruskonna kõrgeim koht ja ümberkaudse rahva jaanitulemäeks. Mäel on kaks suurt rändrahnu, mida peetakse vanadeks ohvrikivideks. Teised pangased – nii Kurese Paka mägi, Järve, Naissoo, Ura, Hõbeda ja Salevere pangas jt – on Salumäest hoopis väiksemad.