cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sõlmaed
pisi|Sõlmaed, [[St Fagansi maaelu muuseum, Lõuna-Wales]] Sõlmaed on väga formaalse stiiliga aed ristkülikukujulises raamistuses, kuhu kuulub mitmesugused lõhna- ja maitsetaimed, sealhulgas tarinõges, pune, tüümian, sidrunmeliss, iisop, kassinaeris, kummel, rosmariin, saialilled ja kannikesed. Enamik sõlmaedu on nüüdisajal servadest ääristatud pukspuu hekiga, mille lehtedel on magus lõhn, kui neid hõõruda. Algupäraseid sõlmaedu, mida ei ümbritsenud pukspuuhekk, võis täpsemalt nimetada parteriteks. Teeradadeks aiaosade vahel on enamasti kasutatud peent kruusa. Enamik renessansiajastu sõlmaedadest oli moodustatud ruudukujulistest üksustest. Väike aed võis koosneda ühest üksusest, samas suured võisid sisaldada kuut või kaheksat.
Näiteid
Varaseimad sõlmaiad on nüüdseks rohtu kasvanud, kuid algupärased jäljed ja sümmeetria on siiani tajutav. Näide sellest fenomenist on 17. sajandi alguses ehitatud Muchallsi lossi aed Šotimaal. Sõlmaiad on saanud mõõdukalt esinduslikuks aiaks, näiteks:
Kaltsud
Kaltsud on endisaegsed valgest linasest, takusest või villasest riidest koosnevad torujad pahkluudeni ulatuvad säärekatted
Kaltsud olid töö riietusena kasutusel Kirde-Eestis 19. sajandil ja 20. sajandi algul. Kuna mehed kandsid suvel laiasäärelisi valgeid linaseid põlv pükse, kuulusid kaltsud nende juurde kui säärekatted ja püksisääre pikendused.
Tüümuseabstsess
Tüümuseabstsess ehk tüümusemädanik (abscessus thymi) on osadel loomadel (sh inimestel) esineda võiv tüümuse patoloogline seisund, mis võib esile kutsuda tsüstide teket keskseinandis.
Tänapäeval liigitatakse tüümuseabstsess rahvusvahelises haiguste klassifikatsiooni 10. versioonis tüümuse- ehk harkelundihaiguste hulka.
Kaasasündinud süüfilis
20. sajandi esimesel poolel seostati tüümuse abstsesse kaasasündinud süüfilisega, neid kirjeldas esimesena Dubois 1850. aastal. Eri autorid on hiljem vaielnud nende kollete tekkemehhanismide üle, need olevat tekkinud kas Hassalli kehade infiltratsiooni või tüümuse säsi nekroosi tulemusel, mille tulemusel sai häiritud veresoonte areng nimetatud üksuses ja moodustus tüümuse tsüst.
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Abscess of thymus seisuga 9.04.2015.
August von Mackensen
265px|pisi|paremal|Mackensen Ihuhuusaaride brigaadi juhina 1901. aastal Anton Ludwig August von Mackensen (6 detsember 1849 – 8. november 1945), sündides August Mackensen, oli Saksa sõdur ja välimarssal (feldmarshal). Saksa üks edukamaid ja kuulsamaid väejuhte Esimese maailmasõja ajal.
Pärast vaherahu sõlmimist oli Mackensen aastaid interneeritud. Ta läks 1920. aastal armeest pensionile ja sai 1933. aastal Hermann Göringi abil Preisi riiginõunikuks. Mackensen, pigem rahvuslane kui rahvussotsialist, esines sageli oma endise keiserliku Saksa husaarivormiga natside üritustel ja oli nii üheks peamiseks Teise Riigi ja Kolmanda Riigi integratsiooni sümboliks. Tema tuntuim hüüdnimi on "Viimane husaar", teda on kutsutud ka "Viimaseks preislaseks" ja "Viimaseks monarhiks".
Lapsepõlv ja noorus
Mackensen sündis Haus Leipnitzis, Dahlenbergi villa lähedal Preisi Saxony provintsis. Ta vanemad olid Louis ja Marie Louise Mackensen. Tema isa oli põllumajandusettevõtte juhataja ja saatis ta 1865 Halle Reaaalgümnaasiumisse, lootuses, et poeg järgib tulevikus tema elukutset. Mackensen alustas oma sõjaväekarjääri 1869 kui vabatahtlik Preisi 2. Ihuhusaaride Rügemendis (Leib-Husaren-Regiment Nr. 2). Prantsuse-Presi sõja ajal ülendati ta nooremleitnandiks ja autasustati 2. klassi Raudristiga. Seejärel lahkus ta tegevteenistusest ja astus Halle ülikooli, kuid naasis 1873 ametlikult Saksa armeesse, oma vanasse rügementi. Kuna teda peeti Impeeriumi parimaks ratsanikuks, saadeti ta tavateenistusest sõjaajalooõpetajaks tulevasele keisrile Wilhelm II-le, kes hiljem saatis oma enda poja teenima Mackenseni rügementi. Lähedase suhted Mackenseni ja keisri vahel kestsid aastaid. 1891 liitus ta Kindralstaabiga Berliinis, kus ta oli tugevasti mõjutatud oma uue ülema, Alfred von Schlieffeni poolt. 17. juunist 1893 kuni 27. jaanuarini 1898 juhtis Mackensen 1. Ihuhusaaride Rügementi (Leib-Husaren-Regiment Nr. 1), kus ta sai ülenduse a'la suite, kui ta lahkus üksust juhatamast ja mille mundrit kandis ta sageli kindralina.
1898–1901 oli ta keiser Wilhelm II tiibadjutant (Flügeladjutant, aide-de-camp) ja 1903. aastast kindraladjutant (Generaladjutant).
I maailmasõjas
350px|paremal|pisi|Mackensen (paremal) I maailmasõja ajal Wilhelm II ja ohvitseridega Olles sõja puhkedes 65-aastane, jäi Mackensen edasi juhtima XVII armeekorpust, mis kuulus 8. armee koosseisu, mida juhtis esmalt kindral Maximilian von Prittwitz ja hiljem kindral Paul von Hindenburg. Kui Vene Keiserlik Armee ründas 14. augusti pärastlõunal Ida-Preisimaad, tuli Mackensenil oma korpusega alustada 50 minutiga 25 km marssi Rominte jõe äärde. Peagi võitles Mackenseni korpus juba lahingutes Gumbinne’is ja Tannenbergis. 2. novembril 1914 võttis Mackensen kindral von Hindenburgilt üle 9. armee juhtimise, kes omakorda nimetati Idaalade peavalitsejaks (Oberbefehlshaber Ost). 27. novembril 1914 autasustati Mackenseni Pour le Merite, Preisi kõrgema ordeniga, tema tegevuse eest Lodzi ja Varssavi piirkonnas. Ta juhatas 9. armeed kuni aprillini 1915, kui ta asus juhtima 11. armeed ja armeegruppi Kiiev (Heeresgruppe Kiew), osales lahingutes Galiitsias ja aitas kaasa vastase alistamisele Przemyslis ja Lembergis. 3. juunil 1915 autasustati teda Tammelehtedega Pour le Merite ordeni juurde ja ülendati 22. juunil välimarssaliks (feldmarshal). Pärast seda kampaaniat autasustati teda ka Musta Kotka ordenaiga, Preisi kõrgetaselisema ordeniga rüütelkonnale. Sellel perioodil pälvis ta veel mitmeid Saksa riikide ja Saksa liitlaste ordeneid, nagu näiteks Max Josephi Sõjalise ordeni Suurristi 4. juunil 1915, Bavaria kuningriigi kõrgema sõjalise autasu.
Serbia kampaania
Oktoobris 1915 alustas Mackensen, kes juhatas äsja loodud armeegruppi Mackensen (Heersgruppe Mackensen, mis sisaldas Saksa 11. armeed, Austria-Ungari 3. armeed ja Bulgaaria 1. armeed) ja uuendatud Saksa – Austria-Ungari – Bulgaaria kampaaniat Serbia vastu. Kampaania purustas Kosovo lahingus viimaks Serbia efektiivse sõjalise vastupanu, kuid ei suutnud siiski hävitada Serbia armeed, mis, kuigi lõigatud kaheks, suutis tagasi võtta Entente hallatud sadamad Albaanias ja pärast kosumist ning taasrelvastamist Prantsusmaa poolt, asuda taas võitlusse Makedoonia rindel. Belgradi pärast peetavate lahingute ajal kohtasid teljeriikide väed nii tugevat vastupanu, et selle kohta on Mackensen hiljem, Belgradi lahingus langenute monumendi avamisel öelnud järgmist: "Me võitlesime sellise armee vastu, millisest me olime vaid muinasjuttudes kuulnud“.
Rumeenia kampaania
1916 jätkas ta edukat kampaaniat Rumeenia vastu (kindral Erich von Falkenhayni üldjuhtimise all). Tema käsutada oli mitmerahvuseline armee bulgaarlastest, türklastest ja sakslastest. Vaatamata sellele olid tema rünnakud väga edukad, purustades iga armee, mis talle vastu tulid. 9. jaanuaril 1917 autasustati Mackenseni Raudristi Suurristiga, millega ta oli üks vaid viiest autasustatust Esimese Maailmasõja ajal. Aastast 1917 oli Mackensen teljeriikide kontrolli all oleva Rumaania osa (mis koosnes peamiselt Wallahiast) sõjaline kuberner. Ta viimane kampaania oli katse hävitada Rumeenia armeed, mis oli reorganiseeritud pärast Kerenski ofensiivi ja okupeerimaks ülejäänud riiki (kirdeosa). Aga see katse ebaõnnestus Mărăşeşti lahingus, kus mõlemad pooled kandsid suuri kaotusi, kuid kus Rumeenia armee oli edukam.
1918 tahtis vandeselts, mida juhtisid Mackensen, Boehm ja kindral Friedrich Bertram Sixt von Armin, taastada Saksamaal endist keisrivõimu. Mackensen püüdis ka Paul von Hindenburgi vandeseltsi värvata, kuid viimane keeldus. Vandeseltsi rahastas terasetööstur Krupp. Vandeseltsi ilmsikstulekuga jäi nende eesmärk teostamata.
Sõja lõpus vangistati ta Ungaris (nimeliselt Serbia osas) kindral Louis Franchet d’Espery juhitud liitlaste armee poolt ja hoiti sõjavangis Futogis novembrini 1919.
Sõjajärgne teenistus
300px|paremal|pisi|Mackensen enda 90. sünnipäeval, 1939 300px|paremal|pisi|Saksa ekskeisri Wilhelm II matustel Hollandis 1941 1920 eemaldati Mackensen armeest. Kuna ta oli monarhistina opositsioonis vastloodud vabariikliku süsteemiga, vältis ta avalikke kampaaniaid. Umbes 1924 muutis ta meelt ja hakkas enda isikut kui sõjakangelast kasutama selleks, et toetada konservatiivseid, monarhistlikke gruppe. Ta esines rutiinselt oma vanas ihuhusaaride mundris. Ta oli väga aktiivne promilitaarsetes-konservatiivsetes organisatsioonides, eriti Stahlhelmis ja Schlieffeni Seltsis. Saksamaa 1932 valimiste ajal toetas Mackensen Hindenburgi Hitleri vastu, kuid hiljem, uuele võimule lähenemise ajal, muutus ta nähtavaks kujuks, kes küll ainult sümboolselt, toetas natsirežiimi. Mackensen oma teravalt silmahakkava musta ihuhusaaride mundriga jäi silma Hausser-Elastolini kompaniile, mis hakkas tema 7 cm pikkusi kujusid tootma teiste kujude hulgas. Mackenseni kuulsus ja äratuntav must husaarimunder panid Kolmandat Riiki kasutusele võtma sarnast musta värvi mundri ja Totenkopfi (Surnupealuu) märgi, mille võtsid kasutusele Panzerwaffe ja mis jätkas nii keiserliku kaardiväe traditsioone, ja Hitleri "ihukaardivägi" SS. Kuigi Mackensen ilmus oma mustas mundris mõnedel avalikel esinemistel, mille korraldasid Saksa valitsus või natsipartei, protestis ta kindralite Ferdinand von Bredow' ja Kurt von Schleicheri tapmise pärast Pikkade nugade ööl juulis 1934 ja Poola-vastases sõjas toime pandud kuritegude pärast septembris 1939. Kord palus ta Hitlerilt sünnipäevakingiks seda, et viimane vabastaks koonduslaagrist kirikuõpetaja Martin Niemölleri. Paraku jäi see palve tulemuseta. Hitler ja Goebbels kahtlustasid 1940. aastate algul Mackenseni ebalojaalsuses, kuid ei teinud siiski midagi. Mackensen jäi veendunud monarhistiks ja ilmus Hitleri vastuseisust hoolimata 1941. aastal 92-aastaselt täishusaarimundris Hollandisse Doorni Saksa viimase keisri Wilhelm II matustele. Mackensen suri 95-aastaselt Schmiedebergis Saxonys. Ta oli jõudnud elada nii Preisi kuningriigi, Saksa keisririigi, Weimari vabariigi, Natsi-Saksamaa kui ka sõjajärgse liitlaste okupatsiooni ajal.
608 eKr
Aasta 608 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CXLVI (146.) aasta ab urbe condita.
Haardputk
Haardputk (Caucalis platycarpos) on sarikaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Veriora mõis
Veriora mõis (saksa keeles Paulenhof) oli rüütlimõis Räpina kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda.
Haardputk
Taim kasvab ka Eestis, ent haruldane.
August von Mackensen
Perekond
300px|paremal|pisi|Mackensen oma perekonnaga Novembris 1879 abiellus Mackensen Dorothea von Homiga (1854–1905). Neil oli viis last: Pärast oma esimese abikaasa surma abiellus Mackensen 1908 Leonie von der Osteniga (1878–1963).
Śrem
Śremi on esmamainitud 1136. aastal, linnaõigused sai 1253. aastal. Teise Poola jagamise tulemusel läks linn 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla (vahepeal oli aastatel 1807–1815 Varssavi hertsogiriigi koosseisus). Raudteeühenduse sai linn 1885. aastal. 1919. aastal läks Śrem Poola koosseisu tagasi.
Aleksandr Kerenski valitsus
Aleksandr Kerenski valitsus oli Venemaa üleminekuvalitsus, mis moodustati 14. septembril vkj 1917 ning tegutses kuni 29. oktoobrini vkj 1917, mil Aleksandr Kerenski moodustas valitsusorganina 5-liikmelise direktooriumi, mille kukutas 25. oktoobril vkj / 7. oktoobril 1917 Petrogradi Nõukogu.
Valitsuse liikmete saatus
8. novembril 1917 Talvepalees olnud valitsuse liikmed arreteeriti, kuid vabanesid samal päeval või hiljemalt paari kuu pärast.
Valitsuse liikmetest emigreerusid või saadeti Nõukogude Venemaalt välja:
Kõiki Nõukogude Liitu jäänud valitsuse liikmeid arreteeriti ja vabastati korduvalt. Neist hukati või surid vanglas:
Vabaduses surid Nõukogude Liitu jäänud valitsuse liikmetest:
Kaarniidü lump
Kaarniidü lump on järv Võru maakonnas Võru vallas Juraski külas. Veekogu pindala on 0,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 276 m.
Vārkava piirkond
Vārkava piirkond (läti Vārkavas novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis Latgales.
Piirkonna keskus oli Vecvārkava. Suuremad külad on veel Vanagi, Rimicāni, Arendole ja Piliškas.
Donaator
Bütsantsi kultuuriruumis vastab "donaatorile" κτήτωρ (ktētōr, ktítor; kreeka keeles 'asutaja', 'toetaja'), ктитор (ktitor vene, bulgaaria, serbia keeles, ktõtor ukraina keeles), ქტიტორი (khtithori gruusia keeles), ctitor (rumeenia keeles).
Elva Laste Tuberkuloosi Sanatoorium
Asutus asutati 1. novembril 1945. Aastani 1950 kandis asutus nime Laste Tuberkuloosi Sanatoorium Nuudil. 1950–1959 kandis asutus nime Peedu Laste Tuberkuloosi Sanatoorium. Aastast 1959 kandis asutus nime Elva Laste Tuberkuloosi Sanatoorium.
Aegna sadam
Sadama geograafilised koordinaadid on 59°34´16.08 N; 24°45´28.68 E.
Marika Mänd
Elukäik
Ta lõpetas 1973. aastal Pärnu 2. Keskkooli ja 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina.
Väljasõit rohelisse
"Väljasõit rohelisse" on vendade Arkadi ja Boriss Strugatski 1972. aastal ilmunud ulmeromaan (originaalpealkirjaga "Пикник на обочине").
Tanel Talve
pisi|Tanel Talve Tanel Talve (sündinud 13. augustil 1976) on Eesti ajakirjanik, ettevõtja ning poliitik, XIII Riigikogu liige, aastast 2022 Eesti Külaliikumise Kodukant juhatuse liige. Nutika ühistranspordi väljatöötamise ning isejuhtivate busside kasutuselevõtmisega tegeleva ettevõtte Modern Mobility kaas-asutaja.
Marika Mänd
Elukäik
Aastatel 1978–1992 töötas ta Eesti Teaduste Akadeemia Zooloogia ja Botaanika Instituudis vanemlaborandi, inseneri ja nooremteadurina, 1992–2001 Eesti Põllumajandusülikooli nooremteadurina ja teadurina. Sai 2000. aastal filosoofiadoktori kraadi väitekirjaga põllumajandusmaastiku kimalastest. Aastail 2001–2004 oli Eesti Põllumajandusülikooli vanemteadur, 2005–2008 Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi vanemteadur ja dotsent. Alates 2008 töötab Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudis rakendusentomoloogia korralise professorina ja taimekaitse osakonna juhatajana.
Tuuli Rand
pisi|Tuuli Rand ETV "[[Ringvaade (saade)|Ringvaate" saate Eesti Laulu salvestusel Foto: Ave Maria Mõistlik, 3. veebruar 2013 ]] Tuuli Rand (sündinud 1. märtsil 1990 ) on eesti poplaulja.
Marika Mänd
Elukäik
Ta on avaldanud üle 50 artikli rahvusvahelise levikuga eelretsenseeritavates teadusajakirjades ja suurel hulgal muid teadus- ja populaarteaduslikke artikleid nii rahvusvahelistes kui ka Eesti väljaannetes. Õpetab Eesti Maaülikoolis taimekahjustajaid, keskkonnasäästlikku taimekaitset, bioloogilise mitmekesisuse kaitset jm distsipliine, samuti peab loenguid ja juhendab praktikume Tartu Ülikoolis. Juhatab teadus- ja rakendusprojekte. On kuulunud ja kuulub mitme teadus- ja arendusvaldkonna riikliku probleemkomisjoni koosseisu. Tema juhendamisel on kaitstud viis doktorikraadi ja mitu teadusmagistrikraadi.
Tuuli Rand
Haridustee
Ta on lõpetanud Kuressaare Gümnaasiumi ja Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli laulu erialal.
Marika Mänd
Elukäik
1984–1990 oli Eesti Looduseuurijate Seltsi entomoloogiasektsiooni juhatuse liige. 2009. aastast on ta Eesti Taimekaitse Seltsi juhatuse esimees.
Tuuli Rand
Karjäär
Ta laulab ansamblites TuuliKustiPeep, Funkifize, Bliss, Estonian Dream Dixieland Band, vokaalansamblis Söörömöö ja duetis Öed.
Tallinna Kool
Tallinna Kool (ka: Tallinna Kümme) oli Tallinnas 1970. ja 1980. aastatel tegutsenud (mõnede allikate järgi täpsemalt 1972–1985 ) arhitektide rühmitus.
Indro Montanelli
pisi|Indro Montanelli 1936. aastal Indro Montanelli (täisnimi Indro Alessandro Raffaello Schizògene Montanelli; 22. aprill 1909 Fucecchio Firenze lähedal – 22. juuli 2001 Milano) oli Itaalia ajakirjanik ja ajaloolane, Tartu Ülikooli itaalia keele ja kultuuri õppejõud.
Luiste vald
Vallamaja asus Luiste külas.
Valla alal asus teiste seas Luiste mõis.
Tuuli Rand
Karjäär
Saatesarja "Eesti otsib superstaari" viiendal hooajal jõudis ta stuudiovooru, aga finaali ta ei pääsenud.
Tanel Talve
Peamised tegevusvaldkonnad maaelu ja kogukonnaliikumise edendamine, kiire ja töökindla internetiühenduse valguskaabli viimine kõikide ettevõtete ja majapidamisteni Eestis, nutika ühistranspordi teenuse "VEDAS" käivitamine maapiirkondades (Modern Mobility projektid VEDAS Saaremaa ja VEDAS Tartu) ning tugevate kogukondade tekkimisele kaasaaitamine Eesti riigi ja elanike julgeoleku tagamiseks. Delfi podcastide "Ärilainel", "Lihtsalt rahast" ja "Arveldamata tund" saatejuht. Motomatkaja, hobitrummar.
Indro Montanelli
Montanelli õppis Grenoble'i ja Sorbonne'i ülikoolis, lõpetades õigus- ja sotsiaalteaduskonna. Vabakutselise ajakirjanikuna alustas ta tööd Paris Soir's ja United Press Agencys.
Tanel Talve
Haridus
1994. aastal lõpetas ta Tallinna 62. Keskkooli tele- ja raadiožurnalistika kallakuga klassi, juhendajad Terje Soots ja Vahur Kersna.
Oroniidü Alalump
Oroniidü Alalump (ka Oroniidü lump) on järv Võru maakonnas Võru vallas Juraski külas. Veekogu pindala on 0,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 170 m.
Luiste vald
1939. aasta vallareformiga jagati Luiste vald Kullamaa ja Märjamaa valla vahel.
Tuuli Rand
Eurovisiooni lauluvõistluse Eesti eelvoor
Konkursi "Eesti laul 2013" poolfinaalis oli ta kaastegev kahes projektis: Söörömöö koosseisus koos Liisi Koiksoniga lauluga "Üle vee" ja koos Teele Viiraga lauluga "Ring the Alarm". 2012. aastal oli ta Eesti Laulul Teele Viira taustalaulja.
Rohesein
pisi pisi|Taimetrepp Pärnus Pärnu Keskuses (autor Maia Noorsalu)|alt=Maia Noorsalu loodud taimetrepp Tartus Lõunakeskuses pisi|Taimevaip Tartus Lõunakeskuses (autor Maia Noorsalu)Rohesein on sein, mis on osaliselt või üleni kaetud taimestikuga ja sisaldab kasvusubstraati, näiteks mulda. See meetod sobib taimekasvatuseks väikeses aias või linnakeskkonnas, kuna vertikaalpinnal kasvatamiseks on vaja vähem maapinda.
Tuuli Rand
Diskograafia
Tuuli Ranna esimene soolosingel "Don't Be Afraid", mille autoriteks on ta ise ja trummar Peep Kallas, ilmus 2013. aastal.
Tanel Talve
Haridus
Kõrgharidus - 2016 Tartu Ülikooli Pärnu Kolledzi hotelli- ja turismiettevõtluse eriala.
Rohesein
Roheseintel kasvatatakse taimi selleks ette nähtud konstruktsioonidel väikestes konteinerites, kuhu on sisse ehitatud kastmissüsteem. See annab hooldusel rohkem vabadust, kuna taimed ei vaja pidevat järelevalvet. Kasutatakse ka tugiraame, sõrestikke, kaari jne, et taimedel oleks võimalik üles- või allapoole kasvada või rippuda.
Tanel Talve
Poliitiline tegevus
Tanel Talve on aastast 2015 Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Pastlad
Pastel on ühest pargitud või parkimata nahatükist tehtud kerge kontsata jalanõu, mille servadesse on tehtud augud ehk tärkmed paelte läbitõmbamiseks.
Rohesein
Enamikul roheseintel on integreeritud veesüsteem. Roheseinu nimetatakse ka elavateks seinteks või vertikaalaedadeks. Need tekitavad hoonetes eraldatud ruume ja lisavad hubasust.
Tanel Talve
Viited
Tanel Talve - ühistransport korda ka maapiirkondades - Nõudluspõhise ühistranspordi tarkvara VEDAS
Tallinna Kool
Rühmituse eestvedajad olid Vilen Künnapu ja Leonhard Lapin. Enamik rühmituse liikmeskonnast moodustasid Eesti Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI) lõpetajad.
Rohesein
Roheseina tuleks eristada rohefassaadist. Roheseinal paikneb kasvusubstraat tervel esiseinal, aga rohefassaadil on muld ainult seina alumises servas konteineris või maapinnal ning ronitaimi toestatakse seina esipinnal, et tekiks rohe- ehk taimefassaad.
Indro Montanelli
Kuna Montanelli kirjutas pärast Hispaania kodusõjast artikleid, mis olid fašistliku valitsuse hinnangul poliitiliselt sobimatud, saadeti ta mõni aasta enne Teist maailmasõda Eestisse. 1937. aasta septembrist pidas ta aasta vältel Tartus itaalia keele ja kultuuri loenguid.
Tallinna Kool
Rühmituse tegevus avaldus näiteks modernismi kriitikana, väärtuslikuks peeti Teise maailmasõja eelset Eesti arhitektuuri.
609 eKr
Aasta 609 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CXLV (145.) aasta ab urbe condita.
Indro Montanelli
Hiljem on Indro Montanelli kirjutanud ligi 60 raamatut ning teinud auhindu pälvinud filmi "Rovere kindral".
11. märtsil 2013 avati Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna Paabeli hoone (Ülikooli 17) fuajees Montanelli mälestustahvel. Alates 2015. aastast asub mälestustahvel Lossi 3 õppehoones.
Rohesein
Eri suurusega roheseinad võivad paikneda nii siseruumides kui ka õues, olla eraldiseisvad või kinnitatud olemasolevale seinale.
Illinois' ülikooli maastikuarhitektuuri professor Stanley Hart White patenteeris 1938. aastal leiutise vegetation-bearing architectonic structure and system 'arhitektuurne taimekonstruktsioon ja -süsteem', kuid see ei jõudnud tema tagahoovis olevatest prototüüpidest kaugemale.
Troopilise metsa alustaimestikule spetsialiseerunud botaanik Patrick Blanc töötas 1986. aastal koos arhitekt Adrien Fainsilberi ja insener Peter Rice'iga välja esimese suure roheseina, mis oli mõeldud Pariisi teadusmuuseumi (Cité des Sciences et de l'Industrie) siseruumi. 2005. aastal lõi Patrick Blanc koos arhitekt Jean Nouveliga taimedest välisseina Pariisi põliskultuuride muuseumi (Musée du Quai Branly – Jacques Chirac) administratiivhoonele.
Viimastel aastakümnetel on roheseinad muutunud üha populaarsemaks. Veebiandmebaasis greenroof.com on registreeritud 61 suuremõõtmelist õueroheseina. Nendest 80% on ehitatud 2009. aastal või hiljem ning 93% on rajatud 2007. aastal või hiljem. Paljud roheseinad on ehitatud avalikesse kohtadesse ja hoonetesse, näiteks lennujaamadesse, kuid nüüd on neid hakatud rajama ka mujale.
2015. aasta andmetel asub suurim rohesein pindalaga 2700 m2 Los Cabose rahvusvahelises messikeskuses ja selle lõi mehhiklasest arhitekt Fernando Romero.
Roheseinte tüübid
Roheseinu valmistatakse enamasti moodulpaneelidest, kuhu on paigutatud kasvusubstraat, mille järgi jagatakse paneelid järgmiselt: lahtine substraat, mattsubstraat ja struktuurne substraat.
Lahtine substraat
Lahtise substraadi korral kasutatakse huumuseriiulite ja -kotikeste lahendust. Muld koos istikuga asetatakse riiulile või kotti ja kinnitatakse siis seinale. Seda laadi seintel tuleb vahetada taimi õues kord aastas ja siseruumides iga kahe aasta tagant. Lahtise substraadiga lahendus ei ole sobilik piirkondades, kus võib esineda maavärinaid. Sellise roheseina maksimaalne soovitatav kõrgus on 2,5 m, kuna tugev tuul ja vihm võivad taimedele liiga teha. On olemas ka maavärinakindlaid roheseinte lahendusi. Aasias on välja arendatud viis, mis hoiab substraati roheseina küljes isegi siis, kui pinnas maavärina tõttu veeldub. Erosioonitõkkega süsteemis suudavad taimed uuesti juurduda isegi pärast mulla veeldumist. Roheseinad, kus ei ole kasutatud mulla erodeerumise vastast süsteemi, sobivad koduaedadesse, kus taimi niikuinii aeg-ajalt välja vahetatakse. Lahtise substraadi ja erosioonivastase kaitsega süsteem sobib kõikidele seinatüüpidele.
Mattsubstraat
Roheseinamatte valmistatakse kookoskangast ja vildist. Mati kasutamisel tuleks arvestada sellega, et taimestik püsib seal 3–5 aastat. Selle aja jooksul muutub taimede juurestik matil valdavaks. Kui mati pindala on väiksem kui juurte maht, tekib probleeme veerežiimiga – matt ei suuda imada ja hoida vett. Probleemi lahendamiseks tuleb aeg-ajalt lõigata matist mõni tükk välja ja asendada see uuega. Osa asendatud tüki lähedal olevatest taimedest sureb, kuna uuendamise käigus lõigatakse läbi olemasolev juurestik. Matisüsteem sobib hästi sisekujundusse. Matile tuleks istutada taimed, mis suureks kasvades ei muutu raskeks. Kindlasti tuleb tähelepanu pöörata sellele, et rohematt vajab pidevat kastmist, kuna õhuke materjal ei ole suuteline endas vett hoidma. Probleemi lahendamiseks tuleks koos rohematiga mõelda kohe kastmissüsteemidele. Mati soovitatav kõrgus on kuni 2,5 m.
Väljasõit rohelisse
Eesti keeles ilmus teos 1987. aastal "Mirabilia" sarja kogumikus "Miljard aastat enne maailmalõppu".
Rohesein
Taskutega matt
Poolavatud pooridega polüuretaanist valmistatud taskutega matt on viimastel aastatel olnud populaarne ja edukas roheseina meetod nii õues kui ka siseruumides. Taskutega matti saab kasutada roheseinte ja -katuste rajamisel. Kui eespool kirjeldatud matisüsteem vajas pidevat kastmist, siis taskutega mati veepidavus on märkimisväärselt suurem. Taskute sees on kookoskanga- ja vildisüsteemid, mis tänu polüuretaankattest ümbrisele hoiavad endas hästi vett. Polüuretaan pole biolagunev ja seetõttu püsib substraat elujõulisena üle 20 aasta. Roheseina jaoks pannakse taskute tagumisele küljele veekindel materjal, et maja fassaad ei saaks niiskuskahjustusi. Majale paigaldatakse võrk või konksud, millele saab kinnitada taskutega roheseinapaneeli. Taimed istutatakse ilma mullata. Niiskusrežiimi parandamiseks võib sama materjali purustada ja lisada taskutesse.
Struktuurse substraadi plokid
Struktuursest moodulist moodustatakse plokid, mis oma omadustelt ei sarnane lahtise substraadi ega mattsubstraadi moodulitega. Struktuurse substraadi moodulis on mõlema eespool kirjeldatud substraadi head omadused. Plokid peavad vastu 10–15 aastat ning neid valmistatakse eri suuruse ja kujuga. Struktuurset substraati saab kohandada vastavalt taime vajadustele. Plokid saab kohandada sobivaks taimedele vajaliku veehulga ja pH alusel.
Väljasõit rohelisse
Jutustuse ainetel on tehtud film "Stalker" (1979).
Rohesein
Funktsioon
Roheseinu võib kõige sagedamini leida linnakeskkonnas, kus taimed langetavad hoonete üldtemperatuuri. Linnas põhjustavad soojuse kogunemist eelkõige isolatsioon, päikesekiirguse neeldumine tänavatel ja hoonetel ning ehitusmaterjalidesse salvestuv kuumus ja neilt tagasi peegelduv kiirgus. Taimepinna temperatuur ei tõuse transpiratsiooni tõttu ümbritseva keskkonna temperatuurist kõrgemale kui 4–5 °C ning on mõnikord isegi jahedam. Elavate seinte abil saab ka vett taaskasutada. Taimed võivad puhastada kergelt saastunud vett (nt hallveesüsteemid), imades endasse lahustunud toitaineid. Bakterid mineraliseerivad orgaanilisi ühendeid, muutes need seeläbi taimedele omastatavaks. Washingtoni osariigis Seattle'is Bertschi koolis tehakse praegu uuringut GSky Pro Walli süsteemiga, kuid tulemusi ei ole veel avaldatud. Roheseinad sobivad eriti hästi linnadesse, sest neid on võimalik kasutada vertikaalsetel pindadel.
Samuti on need sobilikud kuivades piirkondades, sest ringluses olev vesi aurustub vertikaalsetel seintel vähem kui horisontaalaedades. Elavad seinad täidavad linnapõllunduses ja -aianduses ka esteetilist funktsiooni. Seinu ehitatakse vahel ka hoonete sisse, et leevendada kinnise ruumi sündroomi.
Lisaks aitavad roheseinad nii sees kui ka väljas õhku puhastada.
Taimed
Vertikaalselt on võimalik kasvatada peaaegu kõiki taimi. Kõige levinumad ronitaimed on metsviinapuu liigid, elulõng, tobiväät, humal, lillhernes, mungalill ja õisuba. Vään- ja ronitaimed katavad suuri kõrgeid seinu, summutades linnamüra ja parandades õhku.
Ka paljusid köögivilju, mis aias ohtralt kasvuruumi võtavad (kõrvits, kurk, maasikas jne), saab kasvatada vertikaalpinnal. Selliselt kasvatades on saagikus tänu paremale õhuvahetusele suurem, lemmikloomad ja haigustekitajad ei ulatu kõrgele ning saagikoristus on lihtsam.
Maja (ajakiri)
Maja (kirjutatud ka MAJA) on aastast 1994 ilmuv Eesti arhitektuuriajakiri.
Ajakirjas käsitletakse peamiselt nüüdisaegse arhitektuuri temaatikat.
Ajakirja väljaandmist on toetanud Eesti Kultuurikapital.
Päri mõis (Viljandi)
Päri mõis (saksa keeles Ninigal, varem Jerwer ja Ninigalshof) oli rüütlimõis Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Varasem ajalugu
Päri oli Saksa Ordu Viljandi komtuurkonna üks vanimaid mõisaid. Seda on esmamainitud 1429. aastal (curia Jerwer), mil see kuulus Nicolaus Nynegallile. Ninegalide vasallisuguvõsa käes oli mõis veel 1584. aastal (Moiza Ninigal), mil seda valdas Hans Ninigal.
Wartmannid 1631−1652
Pärast Rootsi-Poola sõda langes Päri Rootsi kroonile. Kuningas Gustav II Adolf läänistas mõisa Saksamaal Werbenis välilaagris viibides 1. augustil (vkj) 1631. aastal võla katteks ja truu teenistuse eest vendadele Friedrich von Wartmannile (suri 1654) ja Erich von Wartmannile (suri enne 1645). Vendadest vanem ja tema vennapoeg Tönnis Johann von Wartmann (suri 1668) müüsid valduse kuninganna Kristiina loal 1652. aasta 14. veebruaril (vkj) Bargenitele.
Päri riigimõisana
Pärast mõisa riigile tagasivõtmist anti see 1686. aastal endisele omanikule Willibald von Bargenile kümneaastasele rendile. Tema valduses oli see 1688. aastal. Mõis restitueeriti tema pärijatele 22. oktoobril (vkj) 1711.
Mõis XVIII sajandi 1. poolel
1715. aastal oli mõisa valdajaks nooruke Beata Elisabeth von Bargen. Major Willibald von Bargeni pärijate nimel seisis mõis nii 1724. kui 1744. aastal. 1731. aastal oli see disponeeritud sillakohtunikuproua Gertrud Helena von Fockile (sündinud von Bargen), kes oli 1698. aastal surnud Willibald von Bargeni tütar. Viimase ja Hans Ludwig von Focki abielust sündinud tütar Eva Helene von Fock (1717−1772) naitus Lahmuse mõisniku Otto Johann von Bockiga (1703−1784) ja Päri pärandus sugulusliini kaudu viimase suguvõsale.
Bockid 1751−1919
Esimest Lahmuse Bockide suguvõsast pärit Päri mõisnikku Otto Johann von Bocki on omanikuna nimetatud 1751. ja 1758. aastal. Ta loovutas mõisa juba oma eluajal vanemale pojale Hans Ludwig von Bockile (1734−1782), keda on mõisnikuna nimetatud 1765. aastal. Kuna tal järeltulijaid ei olnud, langes mõis tema nooremale vennale kapten Berend Johann von Bockile (1745−1799). Pärast tema surma pärisid mõisa tema lapsed, kes sõlmisid 11. mail (vkj) 1803. aastal omavahel pärandvarajagamise lepingu, millega sai järgmiseks mõisaomanikuks porutšik Karl Otto Ludwig von Bock (1780−1810). Ta pantis mõisa juba 10. detsembril (vkj) 1805 kümneks aastaks maakohtunik Kaspar von zur Mühlenile (1763−1817). Viimane läks aga pankrotti ja enampakkumisel omandas mõisa Karl Otto Ludwigi noorem vend Berend Johann von Bock (1782−1863), kes selle 20. detsembril (vkj) 1820 välja lunastas. Ta sõlmis juba oma eluajal 12. mail (vkj) 1858 oma lastega varaloovutus- ja jagamislepingu, millega päris mõisa poeg staabikapten Ernst Wilhelm Konstantin von Bock (1820−1890), kelle nimele see kinnistati 3. veebruaril (vkj) 1860. Viimase surma järel said tema lesk Emma Charlotte Helie von Bock (sündinud paruness von Maydell) (1846−1929) ning pojad Ernst Wilhelm Konstantin von Bock (1874−1947) ja Alfred Boris Konstantin von Bock (1875−1948) mõisa 24. juulil (vkj) 1891 ühisomandiks. 20. septembril 1899 sõlmisid pärijad pärandvarajagamise lepingu, millega omandas mõisa Ernst Wilhelm Konstantin von Bock. Mõis võõrandati temalt 1919. aastal.
Mõisa nimest
Saksakeelne nimi Ninigal tuleneb mõisa esimeste omanike Ninegalide nimest. Eestikeelse nimekuju andsid mõisale Bargenid.
Akmenynai vald
Akmenynai vald (leedu keeles Akmenynų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Kalvarija omavalitsuse territooriumil. Vald moodustati aastal 2000.
Valla pindala on 46,5 km². 2011. aasta seisuga elas seal 754 inimest. Valla keskus on Akmenynai küla. Vallavanema kohusetäitja on Ona Savickienė.
pisi|Akmenynai kirik
Lateraani basiilika
Lateraani basiilika (itaalia keeles Arcibasilica Papale di San Giovanni in Laterano) on Ristija Johannesele pühitsetud Rooma piiskopkonna katedraal ja roomakatoliku kiriku emakirik. Tegemist on läänemaailma vanima kirikuga, mis oli kuni 14. sajandini enam kui tuhat aastat Rooma piiskopi ehk paavsti residents.
Ajalugu
Lateraani basiilika ja ümberkaudne piirkond on nime saanud rikka Lateraani perekonna järgi, kelle valdused keiser Nero 65. aasta paiku tema vastu korraldatud vandenõu tõttu konfiskeeris. Lateraani piirkonda lasi esimese kiriku ehitada Rooma keiser Constantinus. Legendi järgi sai Constantinus enne Mulviuse silla lahingut nägemuse ristiga inglist, kes hoidis kirja deviisiga "In hoc signo vinces". Keiser lasi selle oma sõdurite kilpidele maalida ning alistas Maxentiuse. Pärast lahingu võitmist hakkas Constantinus kristlust soosima. 313. aastal oli Constantinus Milanos, kus ta võttis vastu Milano edikti, millega kristlus kuulutati teiste Rooma usunditega võrdväärseks ning kristlaste kiusamine lõpetati. Olles Rooma naasnud, hakkas Constantinus otsima sobivat kohta kristlastele kiriku ehitamiseks. Kirik ehitati Lateraani piirkonda, samas lammutati sinna eelnevatel sajanditel ehitatud luksuslikud villad. Kirik pühitseti sisse 324. aastal.
Kiriku praegune nimi pärineb 7. sajandist, mil paavst Gregorius I tegi Ristija Johannesest kiriku patrooni.
4. sajandist kuni paavsti tagasipöördumiseni Rooma pärast niinimetatud Avignoni vangipõlve 14. sajandi lõpus oli Lateraani basiilika koos selle juurde kuuluva Lateraani paleega paavsti ainuke residents. Tänapäeval on kirik ja palee 1929. aastal Itaalia kuningriigi ja Püha Tooli vahel sõlmitud Lateraani kokkulepete alusel Vatikani ekstraterritoriaalne osa.
Arhitektuur
Arheoloogiliste väljakaevamiste käigus on leitud jäänukeid Septimius Severuse hiiglaslikust kasarmust, mille keiser lasi ehitada aastatel 193–197 ja mille peale Constantinus ehitas esialgse kiriku. Constantinuse kirikust ei ole maavärinate, tulekahjude, vandaalide rünnakute ja ümberehituste tõttu midagi säilinud, kuid teada on, et tegemist oli rikkalikult kaunistatud viielöövilise hoonega.
Esimesena võttis kiriku restaureerimise ette paavst Leo I 5. sajandil, pärast vandaalide rünnakut. 896. aastal sai ehitis maavärina tõttu tugevasti kahjustada. Kiriku ehitas uuesti üles Sergius III. 13. sajandi lõpus sisustas kirikut rikkalikult Nicolaus IV. Pärast 1308. aasta tulekahju ehitas kiriku taas üles Clemens V, kuid pool sajandit hiljem, 1361. aastal põles kirik uuesti maatasa, ning uue kiriku ehitamine jäi Urbanus V ja Gregorius XI hooleks.
Nagyhalász
Nagyhalász on linn Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadis Ibrányi kreisis. Nagyhalász asub Tisza jõest 6 km kaugusel, komitaadikeskusest Nyíregyházast ligikaudu 21 km põhjas. Nagyhalászist vahetult läänes paikneb Ibrány linn.
Küla on esmamainitud 1245. aastal. Linnaõigused sai Nagyhalász 1993. aastal.
Lateraani basiilika
Arhitektuur
Põhjalikud uuendustööd võeti ette pühal 1650. aastal Innocentius X juhtimisel. Paavst määras arhitektiks Francesco Borromini, kelle jaoks oli see esimene kord niivõrd suuremõõtmelise hoonega töötada. Paavst piiras aga tugevalt Borromini loomevabadust: Borromini, kes pidi varasema kiriku barokkstiili ümber kujundama, ei tohtinud muuta viielöövilise hoone põhiplaani, lage, kosmaatide stiilis põrandat ega ka 12. sajandist pärinevat mosaiigiga kaunistatud apsiidi. Kogu projekti jaoks anti arhitektile aega vaid kolm aastat. Muutmata jäi ka peafassaad, mis valmis 1733.–1736. aastal Alessandro Galileo juhtimisel. Galileo loodud fassaad liigendub hiiglaslike pilastrite ja sammaste abil viieks osaks. Selle keskel on massiivne lahtine rõdu, kus paavst saab rahvast õnnistada. Fassaadi kõrgeimasse ossa, atikale, on paigutatud pühakute kujud. Galileo fassaadi peetakse Rooma barokkfassaadide üheks parimaks näiteks. Peafassaadi Rooma-aegsed pronksuksed toodi kirikusse Rooma senatihoone Kuuria eest ning paigutati praegusse asukohta 1660. aastal Aleksander VII käsul. Kiriku põhjafassaadi, külglöövi ette projekteeritud kahekordse vestibüüli projekteeris aastatel 1586–1589 arhitekt Domenico Fontana.
Koło
Koło on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas, Koło maakonna halduskeskus. Koło asub Warta jõe ääres Łódźist umbes 73 km loodes ja Koninist umbes 27 km idas.
Koło on asutatud 13. sajandil, linnaõigused sai 1362. aastal. Teise Poola jagamise tagajärjel läks linn 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla. Alates 1807. aastast oli Varssavi hertsogiriigi koosseisus. Neljanda Poola jagamise tulemusel läks Koło 1815. aastal Venemaa Keisririigiga reaalunioonis olnud Poola Kuningriigi (nn. Kongressi-Poola) koosseisu.
Lateraani basiilika
Interjöör
Vaatamata paljudele ümberehitustele, on basiilikas säilinud ka mõningaid elemente algsest kirikust. Esialgse kiriku 4. sajandist pärinev kolonnaadist on säilinud kaks sammast, mis praegu toestavad võidukaart baldahhiini ees.
1650. aasta ümberehituste käigus vähendas Borromini kesklöövi arkaade neljateistkümnelt kaarelt viiele. Nende toestamiseks kasutas ta massiivseid piilareid, mille kohale paigutas ta aknad. Piilarite vahele ehitas Borromini aga nišid, kuhu 18. sajandi alguses toodi kaheteistkümne apostli kujud. Kiriku külglöövidele lisas arhitekt kabeleid, mille tagajärjel sai basiilika pikisuunalise rõhuasetuse asemel laiema kuju. Kuigi Borromini uuenduste käigus muutus märkimisväärselt kiriku interjöör, jäi hoone viielööviline põhiplaan paavsti soovil samaks.
Kirikus asuv baldahhiin valmis 1369. aastal ning selle katusel olevas relikviaaris on väidetavalt Peetruse ja Pauluse pead, kuid on võimalik, et Prantsuse revolutsiooni käigus pead eemaldati. Baldahhiini all asub Paavsti altar, mida võib teenistuse läbiviimiseks kasutada vaid paavst isiklikult. Väidetavalt on altari sees tükike lauast, millel püha Peetrus armulauda jagas.
Püha sakramendi altar sisaldab seedripuust lauda, mida Jeesus pühal õhtusöömaajal kasutas. Seda ümbritsevad marmorist ja pronksist sambad on kirikusse toodud tõenäoliselt Kapitooliumi künkal asunud Jupiteri templist.
Mihkel Mattisen
pisi|Mihkel Mattisen 1997. aastal Foto: Jaan Künnap Mihkel Mattisen (sündinud 13. augustil 1976) on eesti muusik ja õpetaja.
Mihkel Mattisen oli laulja ansamblis Push Up ja Jam, mille ta lõi 1994. aastal koos Juss Tammega. Ansambel lõpetas tegevuse aastal 2005 ning pärast seda on ta esinenud peamiselt üksi.
Tema laulud on ilmunud 2010. aastal Violina ansambli albumis "Maagiline".
Ta on õpetanud Kadrina Keskkoolis 2020. aasta septembrist saadik.
Eesti Laulu võidulood.
Mihkel Mattiseni kirjutatud laul "Et uus saaks alguse" esindas Eestit 2013. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Malmös. Ta on ka laulu "La forza" üks kaasautoreid, mis esindas Eestit 2018. aastal Eurovisiooni lauluvõistlusel Lissabonis.
Haisev hanemalts
Haisev hanemalts (Chenopodium vulvaria) on rebasheinaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Taim kasvab ka Eestis.
Andrzej Poczobut
pisi|Andrzej Poczobut (2013) Andrzej Poczobut (valgevene keeles Андрэй Пачобут; sündinud 16. aprillil 1973 Vialikaja Bierastavicas) on poola rahvusest Valgevene ajakirjanik, publitsist ja blogija, Valgevene poola vähemuse aktivist ja poliitvang.
Aastatel 1999–2001 oli ta õigusõppejõud Hrodna Riiklikus Polütehnilises Kõrgkoolis ning Õigus- ja ärikoolis. Siis asus ta tegelema ajakirjandusega. Ta töötas muu hulgas Grodno ajalehtedes "Pahonia", "Dien", "Miestnoje Vriemia", "Głos znad Niemna" ja üleriigilises sõltumatus päevalehes "Narodnaja Volja". Ta oli Anżelika Orechwo (endise nimega Andżelika Borys) juhitava Valgevene Poolakate Liidu ajakirja "Magazyn Polski na ugraniczności" peatoimetaja. Alates 2006. aastast "Gazeta Wyborcza" korrespondent Hrodnas.
Ta on Valgevene Poolakate Liidu aktiivne liige alates 1990. aastatest. Ta on alati kindlalt toetanud organisatsiooni täielikku sõltumatust Minski võimudest, kuid seda Valgevene seadusandluse raames. Ta oli Valgevene Poolakate Liidu ülemnõukogu esimees, mida Minski võimud ei tunnustanud.
Ta on üks Valgevene presidendi Alaksandr Łukašenka vastaseid, keda režiim on oma artiklites korduvalt kritiseerinud. Teda peeti kinni ja vahistati mitu korda oma ühiskondliku ja ajakirjandusliku tegevuse eest.
Ta on ekspert NSV Liidu eriteenistuste ajalooga Lääne-Valgevenes ja Armia Krajowa tegevusega nendes valdkondades.
Isiklikku
Ta on abielus, tal on tütar ja poeg.
Malla vald
Malla vald (saksa keeles Malla) oli vald Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891. Siis liideti Kunda vald ja Malla vald ning moodustati Kunda-Malla vald.
Valla alal asus teiste seas Malla mõis.
611 eKr
Aasta 611 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CXLIII (143.) aasta ab urbe condita.
Küläoro järv
Küläoro järv on järv Võru maakonnas Võru vallas Külaoru külas. Veekogu pindala on 1,9 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 593 m.
Norman (Oklahoma)
Norman on linn Ameerika Ühendriikides Oklahoma osariigis, Clevelandi maakonna keskus. Norman asub 32 km Oklahoma City kesklinnast lõuna pool.
Linna elanike arv oli 2019. aastal hinnanguliselt 124 880. Norman on elanike arvult osariigi kolmas linn.
Norman rajati 1889. aastal toimunud maahõive käigus, mil uusasunikel lubati hõivata varem kriigi ja seminoli indiaanlastele Indiaaniterritooriumil eraldatud maad.
1890. aastal asutati linnas Oklahoma Ülikool.
Linnas asub mitu ilmastiku uurimise keskust, näiteks Storm Prediction Center ja National Severe Storms Laboratory, aga samuti koolituskeskus Warning Decision Training Division. Normanis asub ka Sam Noble'i Oklahoma Loodusloomuuseum, mis on maailma üks suurimaid ülikooli juures tegutsevaid loodusmuuseume ja mille kogus on üle viie miljoni museaali. Ülikooli juures tegutseb ka Fred Jones Jr. kunstimuuseum, mis on tuntud oma suure prantsuse impressionismi kogu poolest.
Lydia Allik
Lydia Allik (sündinud Lydia Alt; 1. aprill 1918 – 8. juuni 2009 Jõgeva) oli Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku salmilaulja (köster) ja koorijuht.
Viisud
Viisk (mitmuses: viisud, kirdemurdes virs ) on 2–3 cm laiustest puukoore ribadest valmistatud pastlataoline ilma sääreta tööjalats.
Lydia Allik
Eluloolisi andmeid
Ta  sündis Tartus 1. aprillil 1918 Johannes (Georg) ja Rosalie Wilhelmine Aldi (sünd Müller) peres, lõpetas Tartu Kodumajanduskooli, laulis Tartu Helikunsti Seltsi segakooris (dirigent Miina Härma) ning Tartu Pauluse kiriku segakooris.
Viisud
Viiske kanti kogu Kirde-Euroopa metsavööndis. Tavalised olid nad Ida- ja Lõuna-Eestis, aga ka Lätis, Leedus, Venemaal ja Valgevenes. Eestis kanti viiske peamiselt suvel (nädalas võis kuluda mitu paari), 20. sajandi algusaastail juba vähesel määral, põhiliselt heina tehes vesistel sooheinamaadel.
Lydia Allik
Isiklikku:
Lydia Alliku pere: abikaasa Ermil Allik, nende lapsed: Georg Allik, Paul Allik ja Tiina Allik.
Vaata ka
Tartu Helikunsti Selts
Surnud 18. augustil
Siin loetletakse 18. augustil surnud tuntud isikuid.
Lydia Allik
Vaata ka
Miina Härma
Kaarepere Vaga Suzdali Eufimi ja Vaga Egiptuse Maria Kirik
Kaarepere kalmistu
Viaal
Viaal on väike, enamasti silindrikujuline ja korgiga suletav klaasist või PET-plastist anum, mida kasutatakse meditsiinis, farmaatsias, analüütilises keemias ja muudes valdkondades.
Viaale kasutatakse sageli vedeliku kujul ravimite ja vaktsiinide säilitamiseks, vere või muu bioloogilise materjali hoidmiseks või rakkude kasvatamiseks.
Veenisisese (parenteraalse) manustamisega ravimite ja vaktsiinide hoidmiseks kasutatavate viaalide sisu tõmmatakse meditsiinilisse süstlasse torgates läbi viaali korgi. Viaal võib sisaldada ravimi või vaktsiini ühte või ka mitut annust.
Viaalide maht on enamasti 1–250 milliliitrit.
Rasina mõis
Rasina mõis (saksa keeles Rasin) oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Põlva valda.
Mõisat mainiti esimest korda 1611.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Erich von Minding.
Mõisa barokne puidust peahoone ehitati 18. sajandi alguses. Peahoonest on tänapäevani säilinud vasakpoolne tiibehitis.
Ehitaja (ajakiri)
Ehitaja on aastast 1995 ilmuv Eesti ehitusajakiri.
Ajakirjas on artikleid nt ehitustööde, ehitiste projekteerimise kohta. Samuti tutvustatakse ehitusalaseid õigusakte.
Mariasdorf
Mariasdorf on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Oberwarti ringkonnas.
Seli sanatoorium
pisi|Seli mõisa peahoone Seli sanatoorium oli tervishoiuasutus (sanatoorium) Rapla maakonnas Seli külas Seli mõisa peahoones. Asutus tegutses 1920–1985. Tänapäeval asub Seli külas Seli Tervisekeskus.
Pärast 1919. aasta mõisate sundvõõrandamist sai Seli mõisa valdajaks Eesti Punane Rist. 1920–1985 töötas mõisa peahoones kopsutuberkuloosi sanatoorium, seejärel olid raviastutuse patsientideks sõjaveteranid.
Haisev karikakar
Haisev karikakar (Anthemis cotula) on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Taim kasvab ka Eestis.
Kullo Lastegalerii
Kullo Lastegalerii on Tallinnas aadressil Kuninga tänav 6 asuv laste töid eksponeeriv kunstigalerii. Galeriid haldab huvikeskus Kullo.
Galerii asub 14. sajandil ehitatud majas. Galerii avati 1983 ja tollal kandis see nime Laste Loomingu Maja. 1993 nimetati Laste Loomingu maja ümber Kullo Lastegaleriiks.
Paasvere vald (Simuna kihelkond)
pisi|250px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Paasvere vald (saksa keeles Pastfer) oli vald Simuna kihelkonnas Rakvere kreisis ja Viru maakonnas. Vallamaja asus Laekveres. Vald eksisteeris 1868 –1939.
Simuna kihelkonna Paasvere valla alal asusid: Laekvere mõis, Luusika mõis, Moora mõis, Muuga mõis, Rahkla mõis, Venevere mõis, Paasvere mõis.
Paasvere vallaga liideti 1892. aastal Laekvere vald (1869–1892 ), Moora vald (1869–1892), Muuga vald (1868–1892 ), Rahkla vald (1868–1892 ), Venevere vald (1868–1892).
Paasvere valda kuulusid: Salutaguse küla, Muuga mõis, Laekvere mõis, Moora mõis, Aru karjamõis, Rahkla mõis, Tammiku mõis, Venevere mõis, Aru karjamõis, Edivere karjamõis, Paasvere mõis, Luuga mõis.
Galerii
1939. aasta vallareformiga moodustatud uus Paasvere vald suurenes peaaegu kogu Venevere valla võrra.
Sven Tali
Sven Tali (sündinud 11. novembril 1970 Tallinnas) on eesti ehtekunstnik ja fotograaf.
Ettevõtlusõpe
Kitsas tähendus
Ettevõtlus on regulaarne majandustegevus eesmärgiga saada tulu kauba või teenuse tootmisest ja müügist. Ettevõtluse aluseks on ettevõtte asutamine ja selle käigushoidmine. Sellise määratluse kohaselt on ettevõtlusõpe ettevõtluseks ettevalmistav õpe, mille keskmes on ettevõtte loomise ja arendamise protsess.
Sven Tali
Ta lõppetas 2003. aastal Eesti Kunstiakadeemia bakalaureuseõppe ehte- ja sepakunsti erialal ning õppis 2003. aastal Portugalis ESAD MATOSINHOS koolis (College of Art and Design, Porto). Samast aastast on ta osalenud ehete ja kontseptuualse objektidega näitustel ning tegutsenud ka vabakutselise kunstnikuna.
Muusika (ajakiri)
Peatoimetajaid:
Sven Tali
Ühisnäitused
[[Fail:Making wise decisions- “I will make of thee a great nation” ---reboost--- Earrings 2019.jpg|pisi|Making wise decisions:“I will make of thee a great nation”Earrings
Ettevõtlusõpe
Lai tähendus
Ettevõtlus on dünaamiline ja sotsiaalne protsess, mille keskmes on üksikisikute või nende rühmade sihipärane tegutsemine kindlas sotsiaalses, kultuurilises, ärilises vm kontekstis, et viia ellu uuendusi. Sellisest määratlusest lähtuva ettevõtlusõppe alus on ettevõtlikkus ehk komplekt isikuomadusi, mis suurendavad isiku võimekust märgata ja realiseerida võimalusi ning millel põhinevad ideede teostamiseks vajalikud teadmised ja oskused. Ettevõtlusõppe eesmärk on arendada ettevõtlikkust, mitte lihtsalt valmistada inimesi ette äritegevuseks, kuid mõnel juhul võib ettevõtlikkuse arendamine viia ettevõtluseni (ettevõtte loomiseni). Ettevõtlusõpe on elukestva õppe osa.
Sven Tali
Ühisnäitused
2019
Ettevõtlusõpe
Lai tähendus
Ettevõtlusõpe multidistsiplinaarse õppena on peale majandusteaduse seotud ka sotsiaalpsühholoogia, antropoloogia, pedagoogika ja ärijuhtimisega. Just ettevõtlusõppe laienemine kõrghariduse majanduserialadelt mittemajanduserialadele on kaasa toonud paradigma muutuse, st liikumise kitsa tähenduse juurest laiema tähenduse juurde, seades fookusse praktiliste teadmiste, oskuste ja hoiakute arendamise, mitte uue ettevõtte loomise majandusliku kasu eesmärgil. Kuna ettevõtlusõppe tuuma moodustavad siiski ärijuhtimise ja majandusega seotud teemad, kuulub ettevõtlusõpe traditsiooniliselt majandusteaduse vastutusalasse.
Sven Tali
Ühisnäitused
Silver 935