cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jõgeva
pisi|Droonivideo Jõgeva põhikooli kohalt 2021. aasta suvel Jõgeva on linn Jõgeva maakonnas, maakonna ja Jõgeva valla halduskeskus. Linna idapiiril voolab Pedja jõgi. Linna pindala on 3,86 km², 2012. aastal oli arvestuslik rändega rahvaarv 5597.
Jõgeva sai aleviks 13. oktoobril 1919 ja kolmanda astme linnaks 1. mail 1938.
Linnas on ligikaudu 30 ha kõrghaljastusega ja küllaltki liigirikkaid haljasalasid, mis vahelduvad koduaedadega.
2011. aastal tegutses Jõgeval kaks üldhariduskooli, milles oli kokku 1003 õpilast. Linnas oli üks rahvaraamatukogu, millel oli 3087 lugejat.
Jõgevalt on pärit poetess Betti Alver ja laulva revolutsiooni üks silmapaistvamaid tegelasi helilooja Alo Mattiisen. Nende mälestuseks korraldatakse igal aastal Betti Alveri luulepäevi ja Alo Mattiiseni muusikapäevi. 2006. aastal avati Jõgeval Betti Alveri muuseum. Jõgevalt pärit poetessi auks toimuvad Jõgeval juba alates 1993. aastast Betti Alveri luulepäevad "Tähetund".
Nõukogude okupatsiooni ajal oli üks tuntumaid linnaga seotud isikuid kirjanik Enn Kippel.
Jõgeval toimuvad Eesti naiste tantsupidu. I Eesti naiste tantsupidu toimus 12. juunil 2011 ja II Eesti naiste tantsupidu 12. juunil 2016.
Jõgeval toimusid ka Jääpurika festivalid, millest nüüdseks on saanud Külmalinna talvefestival. Jõgevalt sai alguse ka Küüslaugu Festival, mis 2015.a. suundus üle Tartumaal Ülenurmel asuvasse Eesti Põllumajandusmuuseumi.
Linna eelarvetulud olid 2008. aastal 6 993 900 eurot, 2011. aastal 5 790 500 eurot, kulud 2008. aastal 6 648 000 ja 2011. aastal 5 473 000 eurot. 2011. aastal kulus linna eelarvest 59% haridusele. 2009. aastal oli Jõgeval registreeritud 183 äriühingut, nende müügitulu oli kokku 122,30 miljonit eurot. Registreeritud töötuid oli 2008. aastal 105, 2011. aastal 158.
1988. aastal oli Jõgeval 58 tänavat.
Nimi
Linna nimi pärineb raudteejaamalt, mille ümber linn kujunes. Raudteejaam omakorda nimetati Jõgeva mõisa järgi, mis asus seal, kus praegu on Jõgeva alevik. Jõgeva nime etümoloogia kohta on mitu võimalikku selgitust. Lauri Kettunen pidas seda v-tuletiseks sõnast jõgi, Andrus Saareste lühenenud vormiks nimest Jõgedevahe. Valdek Pall peab kõige tõenäolisemaks etümoloogiaks Wiedemanni sõnaraamatus leiduvat sõna jõgev (omastav jõgeva), mis tähendab 'voolav, tulvav'.
Asend
pisi|Vaade Jõgeva kesklinnale ja raudteele, 04. juuli 2021 Jõgeva linn asub Vooremaa maastikurajoonis kahel loode-kagusuunalisel voorel ja nendevahelistes nõgudes ning 200–300 meetri laiuse Pedja jõe oru kallastel. Linn piirneb Jõgeva–Mustvee maanteega põhjas, Pedja jõega idas, Painküla ja Õuna külaga lõunas ja läänes. Linn paikneb 51 km kaugusel Tartust ja 154 km kaugusel Tallinnast. Põhja-lõuna suunas läbib linna Tartu–Tapa raudtee.
Loodus
Linna järgi on nime saanud siluri Jõgeva kihid. Sealne puurauk on ka nende kihtide stratotüüp. Veel on see puurauk stratotüübiks Nurmekunna kihistule, selle Imavere ja Vändra kihtidele. Lisaks on see puurauk Järva-Jaani ja Mõhküla kihtide neostratotüüp.
Kliima
Jõgeva talved on külmad ja lumised, suved seevastu kuumad ja sajused. Talvel võib õhutemperatuur langeda alla −30 °C ja suvel tõuseb kohati üle 30 °C.
Elanikkond
pisi|Betti Alveri sünnimaja
Ajalugu
pisi|püsti|Jõgeva rongijaama veetorn Muinasajal kuulus Jõgeva Vaiga maakonda. On tõenäoline, et Jõgeva küla oli olemas juba enne sakslaste tulekut. Sellele viitab küla soodne asend jõe ääres, mis andis olulise osa toidusest kala näol ning oli ühtlasi liiklustee.
Jõgeva küla ja mõisa on esimest korda mainitud 1601. aastal Poola revisjonikirjas kujul Hoff Jagiwa. Jõgeva mõis oli ehitatud alles hiljuti Jõgeva küla maadele ning haldusjaotuslikult kuulus Laiuse lossi staarostkonda. Jõgevast on juttu ka kõigis järgnevais Rootsi revisjonides.
Põhjasõja ajal, 1701. aasta kevadtalvel, kui Rootsi kuningas Karl XII talvitus Laiusel, ehitas Jõgeva mõisa majutatud väeosa väljale täismõõdulise lumekindluse ja peeti maha suurejooneline sõjamäng: kindluse kaitsmine ja vallutamine kõigi sõjakunsti reeglite kohaselt. Tulistati pappkuulidega.
1756. aastal omandas Jõgeva mõisa maanõunik krahv Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763). Jõgeva kuulus krahv Manteuffelitele kuni mõisa võõrandamiseni 1919. aastal. Mõisakeskus asus Pedja jõe saarel, millest ka mõisa saksakeelne nimi Laisholm. Tänapäeval kuulub kunagine mõisa keskus Jõgeva aleviku territooriumile.
Jõgeva linn tekkis kohale, kus varem asus Jõgeva küla. Linna tekkimise ajendiks sai Jõgeva raudteejaama asutamine 1876. aastal Tapa–Tartu raudtee äärde. Mõisa järgi sai ka jaam saksakeelse nime Laisholm. 20. sajandi algul hakkas tollane Jõgeva mõisa omanik krahv Ernst von Manteuffel (1844–1922) jaama ümber krunte välja rentima.
Jõgeva sai aleviks 13. oktoobril 1919 (esimene Jõgeva alevivanem oli Villem Sikk) ja Linnaseadusega nimetati Jõgeva alev ümber kolmanda astme linnaks alates 1. maist 1938. Esimene Jõgeva linnavanem oli senine alevivanem Johannes Võsu.
4. septembril 1939 külastas Jõgevat president Konstantin Päts, kellele linnavalitsus kinkis albumi linna vaadetega.
Jõgevalt valitud Rahvuskogu liige oli Jaan Järve ja I Riigivolikogu liige Karl Roomet.
Jõgeval asus Jõgeva põllumeeste konvent.
1940. aastal olid Jõgeva linna tänavad: Aia tänav, Jaama tänav, Jõe tänav, Kesk tänav, Lai tänav, Mustvee maantee, Nurme tänav, Piiri tänav, Põik tänav, Roosi tänav, Suur tänav, Turu tänav (praeguse nimega Pargi tänav, kuna oli Nõukogude Liidu okupatsiooni ajal nimetatud ümber Nõukogude tänavaks ja linnast lõunasse asutatud uus Turu tänav, mis kannab seda nime ka praegu).
1940. aastal paigutati Tartust Jõgevale 2. Lennuväedivisjon, mille ülem, major Evald Döring sai Jõgeva garnisoni ülemaks.
pisi|[[Jõgeva raudteejaama endine jaamahoone]]
Eesti lipp heisati Jõgeva tuletõrjehoonel pärast punaarmee lahkumist 23. juulil 1941, järgmisel päeval saabus Saksa sõjavägi.
30. oktoobril 1942 külastas Jõgevat kindralkomissar Karl Siegmund Litzmann.
Teises maailmasõjas hävis ligi 60% linnast. Väidetavasti hukati Saksa okupatsiooni ajal Jõgeva kruusaaugus ligi 80 nõukogude aktivisti ja sõjavangi. Selles arvus on kaheldud, kuna Jõgeval ega ümberkaudsetes valdades polnud kindlasti nii palju kollaborante ja massihukkamine linna külje all pole ka loogiline. Otseselt kruusaaugus hukkamine on teada vaid ühe mehe puhul. Võimalik, et kruusaaugus maeti mujal toimunud lahingute ajal hukkunud punaarmeelasi.
Teine Nõukogude Liidu okupatsioon Jõgeval algas aset 19. septembril 1944.
Nõukogude ajal sai Jõgevast rajoonikeskus, põllumajandusrajooni juhtiv linn. Tartu lähedus ja põllumajanduskesksus peegeldusid ka ettevõtluses: Jõgeval asusid Tartu Piimatoodete kombinaadi võitsehh, Tartu Naha- ja Jalatsikombinaadi nahavabrik, ETKVL-i tööstuskoondisse kuuluv Jõgeva Leivakombinaat, tootmiskoondis Jõgeva, trükikoda jm. Suured tööandjad olid Jõgeva KEK ja MEK. Alates 1960. aastatest on linna kerkinud hulgaliselt teenindushooneid ja suurelamuid (Pae linnaosa ja Tähe-Rohu kvartal).
1979. aastal laiendati linna Ellakvere ja Õuna küla suunas.
2009. aastal valmis Jõgeva bussijaam.
2017. aastal ühines Jõgeva linn Jõgeva vallaga.
Haridus
1913. aastal asutati Jõgeva Haridusselts ning 1915. aastal Haridusseltsi Kool 89 õpilasega. 1920. aastal nimetati kool 6-klassiliseks algkooliks ja 1926. aastal alustati uue koolihoone ehitamist, milles algas õppetöö 1929. aastal. 1945. aastal sai koolist keskkool. 1951. aastal valmis aadressil Aia tänav 34 uus koolihoone ja 1970. aastal aadressil Rohu tänav 10 veel üks koolimaja. 1984. aasta septembris jagunes Jõgeva Keskkool kaheks kooliks: Jõgeva 1. Keskkooliks (mis tegutses Rohu tänav 10 majas) ja Jõgeva 2. Keskkooliks, mis alustas tööd vastvalminud koolimajas Piiri tänav 1. 1995. aastal nimetati Jõgeva 1. Keskkool ümber Jõgeva Gümnaasiumiks ja 1997. aastal Jõgeva 2. Keskkool Jõgeva Ühisgümnaasiumiks. 2013. aastal suleti mõlemad gümnaasiumid ja loodi kaks uut kooli: Jõgeva Põhikool ja riigigümnaasium Jõgevamaa Gümnaasium.
Aastatel 1971–1983 tegutses ka Jõgeva Kaugõppekeskkool, mis 1983. aastal muudeti Jõgeva Keskkooli osakonnaks. 1995. aastal moodustati sellest uus iseseisev kool – Jõgeva Kaugõppekool, mis nimetati 2000. aastal nimetati ümber Jõgeva Täiskasvanute Keskkooliks. Jõgeva Täiskasvanute Keskkool lõpetas tegevuse juuni 2022 ning mittestatsionaarset õpet hakkas pakkuma Jõgevamaa Gümnaasium.
Klubi Hekto
1976. aastal moodustasid Jõgeva noored Ants Paju eestvõttel klubi Hekto. Koos ei käidud ainult meelt lahutamas, vaid tehti ka tõsist tööd. Hekto eeskujul tekkis ulatuslik noorteklubide liikumine, mis levis nii Eestis kui ka väljaspool Eestit. Hektost räägiti ja kirjutati, sellest tehti 1981 film "Rong peatub kaks minutit" (stsenarist Rein Karemäe, režissöör Kaljo Kiisk, operaator Arvo Vilu).
Jõgeva kultuuriloos
Linna on satiirilises võtmes kujutanud Jõgevalt pärit kirjanik Enn Kippel romaanis "Kuldvasikas", kus ta nimetas asukohta Mõigu aleviks.
2011. aastal avaldas noorpoeet Siim Pauklin luuleraamatu "Aheldatud Jõgeva. Haikud".
Pius II
Pius II (Enea Silvio Piccolomini või ladinapäraselt Aeneas Sylvius, 18. oktoober 1405 – 14. august 1464) oli paavst 1458–1464. Ta oli 210. paavst.
Francesco Filelfo eeskujust innustatuna õppis Piccolomini 1429–1431 Firenze ülikoolis klassikalist filoloogiat ja poeesiat. Seejärel reisis ta Bolognas, Ferraras ja Milanos, kuid naasis sugulaste tungival palvel Sienasse juuraõpinguid jätkama.
Teel Baseli oikumeenilisele kirikukogule läks 1431 Sienast läbi Fermo piiskop Domenico Capranica, kes kutsus Piccolomini oma sekretärina kirikukogule kaasa. Pärast seiklusrikast reisi jõudsid nad 1432 kohale. Nad taunisid kontsiliaristidena paavst Eugenius IV poliitikat. Peale selle ei tunnustanud Eugenius IV Capranica kardinalitiitlit.
Kui Piccolomini Baselisse naasis, oli kardinal Albergati sealt juba lahkunud. Tänu oma humanistlikule haridusele ja kõnemehevõimetele sai ta ilmikuna kirikukogul selliseid tähtsaid ameteid nagu scriptore, abbreviaator ja peaabbreviaator. Ta toetas Savoia hertsogi Amedeo VIII seadmist vastupaavstiks, sest kirikukogu oli paavsti ametist tagandanud. Piccolomini oli tema paavstiksvalimisel tseremooniameistriks. Ta kuulus delegatsiooni, mis eskortis Felix V Baselisse. Ta sai 5. novembril 1439 Felix V sekretäriks, kaitses tema ametisse seadmist ja tunnustas Baseli kirikukogu õigusi paavsti poolt kokku kutsutud Firenze kirikukogu vastu, kuhu paavsti pooldajad olid siirdunud.
"Catholic Encycopedia" andmeil mõistis Piccolomini, et Baseli kirikukogu positsioon ei ole pikas perspektiivis jätkusuutlik. Viibides 1442 kirikukogu saadikuna Frankfurdi riigipäeval, leidis ta võimaluse tõmbuda tagasi paavst Eugeniust toetava Saksa kuninga (1452. aastast keisri) Friedrich III õukonda. 11. novembril 1442 lahkus ta Baselist, et sõita Viini. Jaanuaris 1443 asus ta tööle Saksa-Rooma riigi kantselei sekretärina. Piccolomini jäi paavsti ja vastupaavsti tülis esialgu neutraalsele positsioonile ning soovitas nii teha ka Friedrichil. Aastani 1445 viibis ta põhiliselt keisri õukonnas Wiener Neustadtis ja Grazis. Ta krooniti vabameelsete värsside ("Ma ei ole kastraat") ja mitmete teenete eest 27. juulil 1442 õukonna pärjatud poeediks (poeta laureatus) ning teda protežeeris keisri kantsler Kaspar Schlick, kelle üht armuseiklust Sienas ülistas ta Giovanni Boccaccio stiilis romaanis "Eurialus et Lucretia". Sel ajal pidas ta Viini ülikoolis loenguid antiikpoeetidest, millega ta avaldas olulist mõju saksa humanismile.
Aastal 1444 etendas Piccolomini tähtsat osa Nürnbergi riigipäeval. Aastal 1445 saadeti Felix V teenistuses olev Piccolomini Rooma lähetusele, mille ülesandeks oli paavsti veenda uue kirikukogu kokkukutsumises. Seal leppis paavst Eugenius IV ametlikult temaga ja ta vabastati kiriklikest karistustest, mis ta oli saanud Baseli kirikukogu toetajana ja vastupaavsti ametnikuna. 8. veebruaril 1446 sai Piccolomini paavsti sekretäriks ja naasis Saksamaale paavsti ülesandega. Diplomaatilise osavusega lahendas ta paavsti kuuria ja Saksa kuurvürstide vahelisi erimeelsusi. Septembris 1446 Frankfurdi riigipäeval õnnestus tal likvideerida kuurvürstide liiga, mille järel hakkas riigipäeva enamus toetama paavsti ja Friedrichit. Piccolomini osales ka delegatsioonis, mille tegevuse tulemusena tunnustas peaaegu kogu Saksamaa paavsti jurisdiktsiooni. Ta etendas tähtsat osa kokkuleppes, mille paavst Eugenius IV 1447 tegi oma surivoodil Saksa vürstidega, nii et kirikukogu ja vastupaavst jäid poliitilisest toetusest ilma. See viis Viini konkordaadi sõlmimiseni veebruaris 1448, mis andis paavstile suured eesõigused vaimulike ametikohtade täitmisel Saksa-Rooma riigis.
Selleks ajaks oli Piccolomini podagra tõttu otsustanud vaimuliku elu kasuks, mida ta varem ei olnud seksuaalse abstinentsi kohustuse tõttu tahtnud vastu võtta ("Olen Venusest tüdinud"; samuti on ta kirjutanud, et olla vaimulik oli talle kasulikum). Piccolomini oleks 1439 paiku ordineeritud diakoniks, kuid ta keeldus sellest. Tal oli kaks vallaslast, üks Šotimaal, teine Straßburgis. Baselis oli ta lävinud väikese seltskonnaga, mille liikmed jumaldasid antiikkultuuri. Märtsis 1447 pühitseti ta Viinis alamdiakoniks ja 4. märtsil 1447 preestriks.
1447 toimunud konklaavil osales ta lihtametnikuna. Ta osales paavst Nicolaus V kroonimisel 19. märtsil 1447, kus ta kandis protsessioonil paavsti ees risti. Nicolaus V määras ta 17. aprillil 1447 Trieste piiskopiks ja ta pühitseti piiskopiks 15. augustil 1447. Piccolomini osales seejärel Friedrich III saatkonna koosseisus Milanos ja oli Friedrich III saadik Aschaffenburgi riigipäeval. 24. oktoobril 1449 määrati ta Siena piiskopiks ja paavst kinnitas selle otsuse 23. septembril 1450. 1450 juubeliaasta puhul siirdus ta Rooma.
Aastal 1450 saadeti Piccolomini kuningas Friedrichi saadikuna pidama läbirääkimisi Friedrichi abiellumiseks Napoli printsessi Leonoraga. Missioon õnnestus ja 1451 saatis Friedrich ta Böömimaale, kus ta sõlmis leppe hussiitide juhi Jiříga Podebradyst. Aastal 1452 saatis ta Friedrichit sõidul Rooma, kus Friedrich abiellus Leonoraga ja krooniti keisriks ning roomlaste kuningaks. Seejärel siirdus ta keisri kaaskonna koosseisus Austriasse.
Piccolomini jäi Friedrichi diplomaatilisi ülesandeid täitma 1455. aastani. Ta osales 1454 Frankfurdi riigipäeval ja 1455 Wiener Neustadti riigipäeval. Augustis 1455 suundus ta keisri saatkonnaga Rooma, et näidata Saksamaa kuulekust uuele paavstile Calixtus III-le. Tal oli kaasas keisri ja Ladislaus Postumuse soovituskiri enda nimetamiseks kardinaliks, kuid paavst määras kardinaliks oma sugulased, sealhulgas õepoja, tulevase paavsti Aleksander VI. Piccolomini viibis 1455–1456 Veneetsias. Ta sai paavstlikuks kirjakirjutajaks ja aprillis 1456 oli ta Siena saatkonna koosseisus Napoli kuninga juures. 17. detsembril 1456 määras Calixtus III ta Santa Sabina kardinalpreestriks. Vastav tseremoonia toimus 18. detsembril. 26. jaanuaril 1457 sai ta camerlengoks ja 12. augustil 1457 Ermlandi vürstpiiskopiks.
1458 tabasid Piccolominit ägedad podagrahood, mille tõttu viibis ta sama aasta suvel Viterbos ravil.
1458. aasta konklaav
pisi|Pius II vapp Pius II valiti paavstiks 19. augustil 1458 pärast kolm päeva kestnud konklaavi ja krooniti 3. septembril kardinal Prospero Colonna poolt. Oma nime valikul lähtus Pius II humanistlikest vaadetest, valides nime 'vaga' Aenease (Enea) järgi. Sellega tõi ta paavstluses taaskasutusse uue nime, mida viimati tegi Lucius II. Seejuures on nime taaskasutuselevõtu vahemik Pius I ja Pius II vahel paavstluses pikim.
Calixtus III suri 6. augustil 1458. 10. augustil kogunesid kardinalid Vatikani paavstipalees konklaavile. Roueni piiskop ja Ostia peapiiskop Guillaume d'Estouteville näis olevat kindel soosik, kuigi ta oli prantslane ja tema iseloomu peeti vastuoluliseks. Teiseks mõjukaks kandidaadiks oli kardinal Domenico Capranica, kes aga suri 14. augustil.
Konklaavi 1 voorus said Piccolomini ja Calandrini 5 häält. Kardinal Barbo veenis Itaalia kardinale hääletama Piccolomini poolt, mistõttu 2 voorus saavutas Piccolomini 9 häält ja järgmises voorus osutus ta valituks. Konklaavi viimases voorus osales 18 kardinali.
1458. aasta konklaavil osalenud kardinalid
Türgi-vastase ristisõja organiseerimine
pisi|Paavst Pius II saabub [[Anconasse. Pinturicchio (?), 1502–1507. Fresko Siena toomkiriku raamatukogus. Detail]] Pius II jätkas oma eelkäija poliitikat, organiseerides ristisõja türklaste vastu, kes 1453 olid vallutanud Konstantinoopoli. Selle idee eest oli ta võidelnud juba Nicolaus V teenistuses, sest 1453. aasta sündmused vapustasid teda hingeliselt sügavalt.
1. juunil 1459 kogunes Mantovasse paavsti poolt kokku kutsutud kongress, et arutada ristisõja alustamist. Sinna olid kutsutud kõik kristlikud valitsejad. Et kohale oli tulnud liiga vähe osavõtjaid, lükati istungite algus edasi 26. septembrile. Ka siis oli osavõtjaid vähe ja läbirääkimised jooksid ummikusse. Veneetsia kasutas venitamistaktikat, Saksamaa delegaat Gregor Heimburgist käitus paavstiga ülbelt. Sakslased lubasid lõpuks koguda 32 000 jalaväelast ja 10 000 ratsaväelast, kuid Saksa-Rooma keiser Friedrich III jättis sise- ja välisraskuste tõttu selle lubaduse täitmata. Prantslased aga blokeerisid kongressi, sest Anjou hertsog ei saanud paavsti toetust oma nõudmistele Napoli kuningriigi troonile. Kongress otsustas pidada osmanite vastu kolmeaastase sõja, kuid tegelikult midagi ette ei võetud. Enne kongressi laialisaatmist andis paavst välja bulla, milles tõotas pattude andeksandmist kõigile ristisõjas osalejatele. Ta tunnustas Vlad III võitlust türklastega. Pius II tegi Mantova pühapaika palverännaku.
Kui levisid kuuldused, et sultan Mehmet II kahtleb islamis, saatis paavst talle sõja ärahoidmiseks kirja pakkumisega, et sultan saab kristluse vastuvõtmisel Idamaade keisriks. See ettepanek lükati tagasi, kuid teise versiooni järgi ei saatnudki paavst seda kirja ära.
Aastal 1463 kutsus Pius II uuesti alustama ristisõda, mida ta kavatses seekord isiklikult juhtida. Veneetsia ja Ungari lubasid paavsti sõjas toetada. 18. juunil 1464 võttis ta Roomast kaasa Peetruse risti ja siirdus ristisõdijate kogunemispaigaks määratud Anconasse, kust ta leidis eest vaid väikese seltskonna. Kui Veneetsia laevastik lõpuks saabus, nägi haigestunud paavst seda ainult aknast. Sõjakäik jäi paavsti surma tõttu ära.
Osalus Napoli troonipärilustülis
Pius II ajal puhkes tüli Napoli trooni pärast Anjou hertsogi René I ja Alfonso V poja Fernando (Ferrante) vahel. Pius II pooldas Ferrantet. Paavsti otsus põhjustas Lõuna-Itaalias sõja Prantsusmaa ja Aragóni vahel. Sõda algas Mantova kongressi ajal. Paavst saatis Fernandole appi oma nõo Antonio Todeschini. Fernando tegi viimasest Amalfi hertsogi ning andis talle naiseks oma abieluvälisest suhtest sündinud tütre Maria.
Prantsusmaa kuningas Louis XI loobus 1461 vastuolulistest pragmaatiliste sanktsioonide otsustest, mis piirasid paavsti võimu Prantsusmaal. Sellega soovis kuningas saada paavsti poolehoidu Anjou René toetuseks, kuid kui Pius II jäi oma otsusele kindlaks, taastas Louis XI Pariisi ülikooli ja parlamentide protestidele toetudes need sanktsioonid kuninglike korraldustega.
Suhted Poolaga
Pius II püüdis olla vahendajaks Kolmeteistaastases sõjas Poola ja Saksa Ordu vahel ning kui see ei õnnestunud, siis ekskommunitseeris ta Poola kuninga Kazimierz IV ning Preisimaa elanikud, kes võitlesid Saksa ordu vastu.
Suhted Ungariga
Paavstil õnnestus lepitada Saksa-Rooma keiser ja Ungari kuningas.
Tirooli Sigismundi ekskommunitseerimine
Pius II ekskommunitseeris 1. juunil 1460 Tirooli hertsogi Sigismundi, kes suhtus vaenulikult Nicolaus Cusanuse reformidesse. Ta ekskommunitseeris 18. oktoobril 1460 Gregoriuse Heimburgist. Tema osa selles Brixeni piiskopkonnaga seotud "Brixeni tülis" tegi ta Saksamaal ebapopulaarseks, kuid ta vabastas 1464 Sigismundi ekskommunikatsioonist.
Mainzi peapiiskopi tagandamine
Pius II tagandas 1461 Mainzi peapiiskopi Diether von Isenburgi, kes soovis koos Böömimaa kuninga Jiříga kukutada Saksa-Rooma keisrit Friedrich III-t. Diether ei allunud paavsti otsusele, apelleerides kirikukogule, ning see tõi kaasa kodusõja. Dietheri asemele määrati peapiiskopiks Adolf II Nassaust.
Kontsiliarismivastane dekreet
Pius võitles paavsti otsustamisvõimu eest vaimulikes ja ilmalikes küsimustes. 18. jaanuaril 1460, päev enne Mantova kongressilt lahkumist, avaldas Pius II dekreedi (teistel andmetel bulla) "Execrabilis", mis oli suunatud kontsiliarismiliikumise vastu. Ta mõistis hukka paavsti apellatsioonid oikumeenilisele kirikukogule ning kuulutas ketserlikuks õpetuse, mille kohaselt oikumeenilised kirikukogud on paavstide suhtes ülimuslikud.
Pius II ja Eesti
Pius II saatis 7. juunil 1460 keisrile lahendamiseks tallinlanna Wendula Vrese ja Stockholmi elaniku Brigitte Medeborgi vahelise kohtuasja.
Ta volitas 1. veebruaril 1463 Riia peapiiskoppi Silvester Stodewescherit visiteerima Riia frantsisklaste kloostrit.
Vaidlus Tartu piiskopkonnas
Pius II määras 22. detsembril 1459 Tartu piiskopiks Helmich von Mallinkrodti ja lubas 24. veebruaril 1460 tal loobuda premonstraanlase ordurüüst. Pius II sätestas 3. novembril 1459 Tartu kapiitli volitused vakantsiperioodil. Ta saatis 3. detsembril 1461 Tartu piiskopile kirja piiskopikspühitsemise asjus.
Vaidlus Saare-Lääne piiskopi määramise pärast
Pius II tunnustas 23. detsembril 1458 Saare-Lääne piiskopina Jodokus Hoensteini, kuid ekskommunitseeris Johann Vatelkanne ja tema järgijad.
Taani kuningas Christian I saatis 1458 ja 1459 seoses Saare-Lääne piiskopkonnaga seotud probleemidega paavstile mitmeid kirju.
Pius II manitses 31. detsembril 1459 Vatelkannet ja tema järgijaid, Vatelkanne pidi Saare-Lääne piiskopkonnast lahkuma, tema järgijad vabastati kirikuvandest.
Paavst saatis 23. augustil 1460 kirja Saare-Lääne piiskopile.
Sisepoliitika
Mantova kongressilt naastes viibis Pius II veidi Sienas. Rooma naasma oli ta sunnitud Tiburzio de Maso tõttu, kes lõpuks kinni võeti. Tema ajal kimbutasid Kirikuriiki mässavad Campania parunid ning kondotjeerid.
Tolfa mägedes avastati maarjajääd, millega kauplemine andis paavstile uusi rahalisi vahendeid.
Ta andis San Marinole üle mõned Kirikuriigi kindlused.
Suhted kiriku institutsioonidega
Pius II määras 1463 ametis olevate abbreviaatorite arvuks 24. Ta moodustas komisjoni kuuria reformimiseks ja püüdis taastada kloostridistsipliini.
Benediktiinid
Ta tunnustas 4. veebruaril 1464 Würzburgi Sankt Andrease kloostri kirikut kollegiaalkirikuna.
Kolettiinid
Ta tunnustas 18. märtsil 1459 Colette’i rajatud kolettiinide ordut.
Adam van der Weyde
Adam van der Weyde (venepäraselt Адам Адамович Вейде; 1667 Moskva – juuni 1720) oli Venemaa jalaväekindral, Preobraženskoje polgu general en chef, Sõjakolleegiumi viitsepresident ja Püha Andrease ordeni kavaler (1714).
Noorus
Adam van der Weyde sündis Moskvas 1657 saksa päritolu sõjaväelase (polkovniku) perekonnas kes oli kutsutud Venemaale tsaar Aleksei I Mihhailovitši poolt algatatud sõjaväereformi käigus arendama Vene sõjaväge «välismaise korra järgi». Algselt planeeriti Weydele meediku elukutset, kuid veetes koos noote tsareevitš Pjotr Aleksejevitšiga Saksa Slobodaas sõjamängudes astus Weyde Preobraženskoje polku (Преображенский потешный полк) ning alustas tegevust noore Peeter I mänguvägedes.
Pius II
Suhted kiriku institutsioonidega
Rüütliordud
Adam van der Weyde
Sõjaväeteenistus
Sõjaväeteenistuses spetsialiseerus van der Weyde inseneriasjanduses ning tõusis 1693. aastaks Preobraženskoje polgus majoriks.
Pius II
Suhted kiriku institutsioonidega
1459 andis ta välja bulla, milles nähti ette uue rüütliordu rajamine. See pidi kandma Petlemma Madonna nime ning selle peakorter pidi asuma Lémnose saarel.
Adam van der Weyde
Sõjaväeteenistus
van der Weyde osales mõlemas Azovi sõjakäigus, esimeses sõjakäigus juhendas inseneritöid, kuid 1696. läks üle teenistusse sõjalaevastikku kapteni auastmes.
Pius II
Suhted kiriku institutsioonidega
Tselliidid
Rüdiger
Rüdiger, ka Ruediger (vene keeles Ридигер) on ilmselt Ida-Preisimaalt pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Adam van der Weyde
Sõjaväeteenistus
1698. aastal, viibides visiidil Austrias osales van der Weyde vaatlejana Ungarisse tunginud Ottomani impeeriumi ja Savoia prints Eugeni poolt juhitud Austria ertshertsogiriigi vägede vahel toimunud Zenta lahingus.
Pärast naasmist reisilt välisriikidesse koostas van der Weyde 1698. aastal esimese Venemaa sõjaväemäärustiku ning vastavalt tsaar Peeter I korraldusele moodustas ka 1699. aasta sügisel koos Avtomon Goloviniga esimesed uut tüüpi Vene 18 jalaväe- ja 2 tragunipolku.
Pius II
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta tunnustas 1459 tselliidi vendade ordut.
Adam van der Weyde
Tegevus Põhjasõjas
1700. alguses moodustas ta uuttüüpi sõjaväeosadest – tragunipolgust ja 9-st jalaväepolgust diviisi, mida juhtis Põhjasõja Narva lahingus. Ta langes haavatuna sõjavangi ja viidi Stockholmi, kus ta viibis 1710. aastani, mil ta vahetati mõned kuud Riias sõjavangis olnud Liivimaa kindralkuberner Nils Strombergi vastu.
Pius II
Liturgilised otsused
Pius II lubas 1460 Saksi hertsogil pidada vigiiliat Neitsi Maarja templissetoomise pühal.
Adam van der Weyde
Tegevus Põhjasõjas
Pärast Venemaale naasmist osales ta Pruti sõjakäigus, kus juhatas 8 polgust koosnevat diviisi ning 1714. aastal Rootsi-vastastes operatsioonides Soomes Riilahe merelahingus, Hanko poolsaare juures, juhtides galeeri, millel viibis ka tsaar Peeter I.
Pius II
Liturgilised otsused
Apostel Andrease säilmed toodi tema ajal Rooma.
Teoloogilised vaidlused
pisi|[[Hussiidid|Hussiitide saadikud paavsti juures.]]. Pius II püüdis maha suruda valdeslaste ja hussiitide liikumist. Ta tühistas Baseli kompaktaadid, mis olid lubanud Böömimaal armulaua koos karikaga (sub utraque specie; utrakvism). Need plaanid põrkusid vastuseisule Böömimaal. Jiří oli salajasel kroonimisel vandunud taastada oma kuningriigis ühtsus Roomaga jumalateenimise viisides. Kuningat usaldades oli paavst tal aidanud tagasi saada katoliiklikku Breslau (Wrocław) linna. Aastal 1461 aga lubas Jiří oma alamatele Baseli kompaktaatide säilitamist. Aastal 1462 saabus Rooma saatkond, mis taotles Baseli kompaktaatide heakskiitmist. Pius ei nõustunud sellega, kuid läbirääkimistel ei jõutud enne Piuse surma mingi kokkuleppeni.
Elastne deformatsioon
Elastne deformatsioon on keha (detaili) kuju muutus, mis kaob täielikult pärast välisjõudude lakkamist.
Adam van der Weyde
Tegevus Põhjasõjas
Adam van der Weyde suri 1720. aastal ning maeti vastavalt Peeter I korraldusele Peterburi Aleksandr Nevski kloostrisse.
Adam van der Weyde ja Eestimaa
Peeter I kinkis talle Oxenstiernadele kuulunud Keskküla mõisa Kirbla kihelkonnas Läänemaal, mis aga tema surmajärel Katariina I resolutsiooniga taas Oxenstiernadele kinnitati ning kindralmajor Axel Gabriel Oxenstierna selle 1725 kaaspärijate nõusolekul maha müüs.
Isiklikku
Weyde tütar Justina Weyde (1684–1715) abiellus Smolenskis 27. jaanuaril 1713 kindrali, hilisema Eesti- ja Liivimaa kindralkuberneri, Püha Aleksander Nevski ordeni kavaleri ja riigivabahärra Pierre von Le Fortiga (1674–1754), kes oli Genfi bürgermeistri Amadeus Le Forti ja Madelaine Meztrezati poeg ja Peeter I lähikondlase ja admirali Franz Leforti (1655–1699) vennapoeg.
Pius II
Teoloogilised vaidlused
Vastased apelleerisid Piuse varasemale kontsiliarismile. Oma positsiooni selgitamiseks andis Pius seetõttu 1463 välja bulla "In minoribus agentes" (seal ütleb ta: "Saatke välja Aeneas, võtke vastu Pius").
Adam van der Weyde
Teosed
Weyde on tuntud kui sõjaväemäärustiku koostaja, mille ta kirjutas 1698, pühendades selle Peeter I-le. Määrustik ilmus trükis 1841.
Pius II
Teoloogilised vaidlused
Ta kaitses kiriku õpetust endise Chichesteri piiskopi Reginald Pecocki (Peacocki) kirjutiste vastu.
Siena Katariina kanoniseerimine
Pius II kanoniseeris 29. juunil 1461 Siena Katariina.
Kristlik eetika ja moraal
1462 kuulutas Pius II orjanduse kristlasele suurimaks kuriteoks (magnum scelus).
Onupojapoliitika
Pius II pühitses oma sugulased Francesco Todeschini Piccolomini, Giacomo Ammannati-Piccolomini ja Niccolò Fortiguerra kardinalideks.
Kardinalide pühitsemine
Pius II pühitses 13 kardinali 3 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius III. Lisaks itaallastele said kardinalideks 2 prantslast, 1 hispaanlane ja 1 austerlane.
Pius II kultuuriloos
Pius II oli mitmekülgne ja viljakas kirjanik. Humanistid tervitasid tema valimist paavstiks, kuid nende pettumuseks ei saanud temast nende patrooni.
Tema kirjutised on kõrgel kirjanduslikul tasemel ning annavad elava ja tõepärase ettekujutuse tema ajastu vaimust. Tema töödest anti välja palju trükke. Esimesed teostekogud anti välja 1551 ja 1571. Kõik tema teosed on ladinakeelsed.
Tema tähtsaim teos "Pius II märkmed" avaldati 1584 Gobelinuse varjunime all. Tähtsaks ajalooallikaks on ka tema kirjad, samuti "Böömimaa ajalugu" ja "Keiser Friedrich III ajalugu", mis on osalt autobiograafiline.
Elu esimesel poolel kirjutas ta hulga traktaate oma aja poliitilistel ja teoloogilistel vaidlusteemadel ning esteetikast.
Kaasaegsed imetlesid väga teda kui poeeti. Tema maine ilukirjanikuna tuleneb siiski suurelt jaolt tema "Eurialusest ja Lucretiast". Ta kirjutas ka komöödiaid, millest on säilinud vaid üks.
Pius II on kirjutanud ka hulga kõnesid, mida on peetud ilukõnede eeskujudeks.
Pius II kodulinn Pienza sai planeeringu tema ideede kohaselt. Piuse 600. sünniaastapäeva puhul peeti Sienas 2. juulil 2005 palio (hobuste võiduajamine), mille võitis Nobile Contrada del Bruco linnaosa hobusega Berio, millel ratsutas Luigi Bruschelli (Trecciolino).
Pius II asutas 3. mail 1459 Valence’i ülikooli ja 12. novembril 1459 Baseli ülikooli.
Ta lubas 16. juulil 1459 kohalikul piiskopil asutada Alcalá ülikoolis mõned teaduskonnad.
Ta on viimane paavst, kelle elulugu on "Liber pontificalises".
Paavsti on freskodel kujutanud kunstnik Pinturicchio. Kunstnik Ferdinand Hetteš on paavsti kujutanud joonistusel. Trieste katedraali juures on paavsti kujutav büst.
Surm
Pius II suri 14. augustil 1464 kella 23 paiku Anconas palavikku, olles siirdumas ristisõjale türklaste vastu. Juba 18. juunil Roomast siirdudes oli paavst haiglane.
Ta maeti algul Peetruse kirikusse, süda aga Anconasse. 1614 viidi tema säilmed üle Sant'Andrea della Valle kirikusse Roomas.
Hinnang
Pius II-t on peetud oma ajastut iseloomustavaks isikuks.
"Catholic Encyclopedia" andmetel oli ta diplomaadina Friedrichile kasulik, sest oskas kõigile jätta mulje, et on nende andunud pooldaja.
Pius II peetakse üheks haritumaks paavstiks, kuid ta oli oma varasemate eluviiside tõttu ka üks suuremaid seiklejaid. Teda on peetud üheks keskaja väljapaistvamaks paavstiks. Erinevad autorid on olnud üksmeelel tema kultuursuse ja annete suhtes, kuid eriarvamusi on tekitanud tema sagedased poliitilised tööandja vahetused ja meelemuutused ning kohanemine olukordadega, millesse ta sattus.
Paavstina juhindus ta kiriku huvidest, kui mitte arvestada teatavaid onupojapoliitika ilminguid.
Richard Garnett kirjutab Encyclopaedia Britannica 1885. aasta väljaandes:
Jan Tönnisson
Jan Tönnisson oli Liivi ordu vasall 15. sajandil.
23. veebruaril 1421 läänistas ordumeister Siegfried Lander von Sponheim Rakveres temale pool adramaad Paldoga külas, kuna tema varasem lääniürik oli ära põlenud.
Tusklik
Tusklik (originaalis rootsi keeles Snorken, soome Niisku) on soomerootsi lastekirjaniku Tove Janssoni muumilugude tegelane.
Tusklik on Tusklikupreili vend. Ta esineb Muumiraamatutes "Sabatäht" ja "Võlukübar".
Joonisfilmis Muumioru lood kannab Tusklik nime Piripoiss. Kui raamatutes kujutatakse teda ühena Muumimajas elavatest lastest, siis joonisfilmis on ta omaette majas elav teadlasetüüpi leiutaja.
Autoralli maailmameistrivõistluste etappide loend
Siin on loetletud autoralli maailmameistrivõistluste etappe.
Etappide loend
Maailmameistrivõistluste kavasse on kuulunud järgmised rallid:
Kujutav geomeetria
Kujutav geomeetria on geomeetria eriharu, milles käsitletakse objektidest tasapinnaliste kujutiste ehk jooniste tuletamist ja ruumigeomeetriliste ülesannete lahendamist kujutiste abil.
Kui geomeetria muudes harudes (stereomeetria, analüütiline geomeetria) lahendatakkse ülesanded arvutuslike meetoditega, siis kujutavas geomeetrias lahendatakse kõik graafiliselt. Seega on siin joonisel eriline koht. Siin on joonis põhivahend, mujal illustreeriva tähendusega. Seega joonis peab üheselt määrama kujutatud objekti kõik geomeetrilised omadused. Kui see tingimus on täidetud siis nimetatakse teda objekti määravaks jooniseks.
Kujutav geomeetria õppeainena
Paljudel tehnilistel aladel on kujutav geomeetria alusaine, mis eelneb tehnilisele joonestamisele ja insenerigraafikale. Sealhulgas õpitakse ainet masinaehituses, arhitektuuris, ehituses jne.
Tsistertslaste ordu
pisi|Tsistertslaste rõivastuses mungad pisi|Tsistertslaste vapp pisi|Bernard Clairvaux'st. Initsiaal B 13. saj illumineeritud käsikirjast "[[Legenda aurea|Legenda Aurea"]] Tsistertslaste ordu (ladina keeles Sacer Ordo Cisterciensis; lühend OCist) on benediktlastest alguse saanud katoliku ordu.
Ordu ülemabt on alates 2010. aastast Mauro-Giuseppe Lepori. Aastatel 1995–2010 oli ülemabt Maurus Esteva Alsina.
Ordul on valge rüü, mille peal kantakse musta ülavööd või põlle. Tsistertslaste ordu vendi on nimetatud "valgeteks vendadeks", erinevalt dominiiklaste ordu "mustadest vendadest".
Tsistertslaste ordust on pärit umbes 850 pühakut (kellest tuntuim on püha Bernard Clairvaux'st) ja õndsakskuulutatut.
Ajalugu
Ordu rajas aastal 1098 Prantsusmaal Cîteaux's (ladina keeles Cistercium) rühm benediktiini munki eesotsas Champagne'ist pärit püha Robertiga Molesme'ist, kellele alluvad mungad olid elanud Molesme'is Chatilloni lähedal. Robert ei olnud sealse elulaadiga rahul ning rändas koos 20 mungaga soisele kohale Burgundias Châlonsi piiskopkonnas Dijoni lähedal Cîteaux's.
Burgundia krahvi Odo soosingul ehitasid nad kloostri, mille nimi oli lihtsalt Novum Monasterium ('uus klooster'), ning seadsid eesmärgiks elada rangelt selle kloostrielu reegli järgi, mille Benedictus Nursiast aastal 540 oma munkadele oli seadnud (Regula Benedicti). Selle alusel tahtsid nad elatuda ainult oma kätetööst, lükates tagasi sissetuleku benefiitsidest, tollidest, rendisest ja intressidest. Tsistertslastele oligi tunnuslik naasmine füüsilise töö, eriti põllutöö – benediktlaste kunagise eluviisi – juurde. Nad hülgasid kõik vahepealsed leevendused ja uuendused, mõnes punktis läksid ranguses Benedictuse aegadest veelgi kaugemale. Et füüsilise töö jaoks aega jääks, loobusid nad jumalateenistuse lisaelementidest, mis benediktlastel kolme sajandi jooksul olid välja kujunenud. Cluny kloostris ja teistes benediktlaste kloostrites olid need jumalateenistuse aega mitmekordistanud. Nendest uuendustest säilitasid tsistertslased ainult hingepalvemissa igapäevase lugemise.
Aastal 1099 naasis Robert paavsti korraldusel Molesme'i ning Cîteaux' kloostri abtiks sai püha Alberic, kes jäi abtiks kuni oma surmani aastal 1109. Seejärel oli 1134. aastani abtiks inglane, püha Stephen Harding.
Mõnda aega paistis uus klooster perspektiivituna. Noviitse oli vähe ning Stepheni abtiaja algaastatel tundus, et üritus on läbi kukkunud. Ent aastal 1112 või 1113 liitus kloostriga Bernard Clairvaux'st koos 30 kaaslasega. Kloostrielu hakkas hämmastavalt kiiresti ülesmäge minema. Järgmisel kolmel aastal asutati neli tütarkloostrit, primaarkloostrid: La Ferté klooster (1113), Pontigny klooster (1114), Clairvaux' klooster ja Morimondi klooster (mõlemad 1115), millest said alguse neli filiatsiooniliini. Uudne oli tsistertslastele omane range side põhimõtteliselt iseseisvate kloostrite vahel. Iga klooster jäi vastutavaks oma emakloostri ees. Emakloostri abt sooritas igal aastal ametliku visitatsiooni. Selles filiatsioonisüsteemis omandas kõrgeima positsiooni Cîteaux' klooster.
Ordu sisekord hakkas välja kujunema Alberici ajal, kuid omandas lõpliku vormi abtide koosolekul Stephen Hardingi ajal ürikus "Carta Caritatis". See korrastas suhted tsistertslaste ordu kloostrite vahel ja avaldas mõju kogu lääne munkluse arengule. Seda kodukorda võib võtta kompromissina algse benediktlaste süsteemi vahel, kus iga klooster oli autonoomne ja eraldatud, ning täieliku tsentraliseerituse vahel, kus kõik benediktlased allusid Cluny kloostrile. Seevastu Cîteaux' süsteemis oli igal kloostril oma abt, kelle valisid oma mungad, ning oma ühisomand ja finantsid. Teisest küljest allusid kõik kloostrid peakapiitlile, mis käis igal aastal Cîteaux's koos ning koosnes ainult abtidest. Seda organit ja ordut juhtis Cîteaux' abt. Tema oli ka kõikide kloostrite visiteerija, kellel oli luba muuta kõigi kloostrite usu- ja ilmalik elu Cîteaux' eeskujule täpselt vastavaks. Kui Stephen aastal 1134 suri, oli tsistertslastel juba 30 kloostrit.
Tsistertslaste ordu juht Bernard Clairvaux’st oli vaimulik eestvedaja, kes oma kirjutistega propageeris ja põhjendas Teist ristisõda (1147–1149).
Kui Bernard aastal 1153 või 1154 suri, oli tsistertslastel kloostreid juba üle 280 ning umbes 700 munka ja ilmikvenda. 12. sajandi lõpuks oli neid üle 500. 13. sajandil lisandus sadakond kloostrit. 15. sajandil jõudis kloostrite arv peaaegu 750-ni. Suuremaks see arv ei kasvanud. Ordu levis kogu Euroopas, eriti Prantsusmaal, ent ka Saksamaal, Inglismaal, Šotimaal, Iirimaal, Rootsis, Poolas, Eestis, Ungaris, Itaalias, Sitsiilias, Hispaanias, Portugalis ja mujal. Portugalis rajati väga suurejoonelisi kloostreid, näiteks Alcobaça klooster.
Peaaegu pool kloostritest asutati otseselt või kaudselt püha Bernardi suure mõju ja prestiiži tõttu otseselt või kaudselt Clairvaux'st. Bernardi peeti peaaegu ordu asutajaks ning tsistertslasi nimetatigi sageli bernardiinideks.
Tsistertslaste mõju katoliku kirikus kasvas nii suureks, et üks püha Bernardi munkadest sai paavstiks (Eugenius III). Kuni 13. sajandi esimese veerandini olid tsistertslased benediktlastest mõjukamad. Siis aga hakkas nende mõju vähenema, sest kerjusmunkade ordud vastasid paremini ajastu vajadustele. Kuid tsistertslaste allakäigul olid ka sisemised põhjused. Hiigelordul oli raske säilitada esialgset vaimulikku innukust. Hakati tegema järeleandmisi askeesi ranguses (sealhulgas toitumises) ja tuluallikate asjas. Hakati lubama rente, tolle ja benefiitse. Tekkis ärivaim. Paljud kloostrid muutusid toretsevaks. Mungad loobusid põllutööst.
Hiljem on tsistertslaste seas pidevalt tekkinud liikumisi esialgse ranguse taastamiseks. Peakapiitel püüdis võidelda leevenduste ja kuritarvitustega.
Tsistertslastel oli suur tähtsus 12. ja 13. sajandi koloniseerimistegevuses, eriti Elbest ida pool. Kloostri rajamisel pidi mõnekümneliikmeline munkade rühm välja rändama ning ideaalis rajama uue kloostri metsikusse kohta, et seda õilistada. Osalt oli koloniseerimine ka vältimatu, sest Lääne-Euroopa võimalikud põllumaad olid juba hõivatud. Nad rajasid näidispõllumajandeid, edendasid puuvilja- ja viinamarjakasvatust, hobuse- ja kalakasvatust, mäendust ja villakaubandust, arendasid teadust ja meditsiini ning aitasid sellega kaasa kõrgkeskaja kultuuri levikule ja õitsengule. Nad avaldasid suurt mõju hilisema keskaja tsivilisatsiooni arengule. Nad tegid põllumajanduses palju uuendusi.
Algselt said tsistertslased kogu sissetuleku maast. Nad arendasid välja põllumajandussaaduste turustamise süsteemi ning aitasid kaasa kaubanduse arengule Lääne-Euroopas. Näiteks oli 13. sajandi lõpuks Inglismaa tsistertslaste villaekspordil üleriiklik tähtsus. Mungad üksinda ei jõudnud enam põllumajanduslikke töid käigus hoida, sest neil läks palju aega vaimulikele ülesannetele. Seetõttu oli tsistertslastel palju ilmikvendi. Neid värvati talupoegade seast. Tegemist oli lihtsate harimatute meestega, kelle ülesanne oli teha kõiksugu töid, eeskätt põllutöid. Nad elasid samas hoones eraldi, kuid ei võtnud osa kanoonilistest jumalateenistustest ning neil olid eraldi palvused ja usuharjutused.
Ilmikvendi kunagi ei ordineeritud ning neile ei antud kunagi juhtivaid positsioone. Just ilmikvendade abil õnnestuski tsistertslastel Euroopa arengus nii suurt osa etendada. Sageli aga läks ilmikvendade arv ülemäära suureks. Ühes kloostris võis olla paarsada ilmikvenda. Hiljem siiski ilmikvendade arv vähenes ja lähenes proportsioonidele benediktlaste ordus.
Belaja jõgi (Kuban)
Belaja (vene Белая (Belaja), adõgee Шъхьэгуащэ (Šhegvaše)) on jõgi Põhja-Kaukaasias.
Tsistertslaste ordu
Ajalugu
Gooti stiilis arhitektuur, mille tsistertslased algul kõheldes omaks võtsid, levis üle kogu Euroopa suuresti selle ordu tegevuse tulemusel. Nagu kõik mungad, kirjutasid nad ümber liturgilisi ja teoloogilisi käsikirju. Mõnel kloostril oli keskaja lõpuks juba suur ja väärtuslik raamatukogu.
Belaja jõgi (Kuban)
Jõgi algab Suur-Kaukasusest, ülemjooksul voolab mägijõena valdavalt põhja, alamjooksul laskub tasandikule ja pöördub loodesse ning suubub vasakult Kubanisse.
Tsistertslaste ordu
Ajalugu
Aastal 1335 kehtestas paavst Benedictus XII, kes oli ise tsistertslane, rea eeskirju ordu algse vaimu taastamiseks. 15. sajandil püüdis mitu paavsti ordut reformida. Ordut tervikuna reformida ei õnnestunud, ent 15. ja 16. sajandil õnnestus teha kohalikke reforme. 17. sajandil püüdsid paavst ja Prantsusmaa kuningas veel kord läbi viia üldreformi. Peakapiitel valis Cîteaux' kloostri abtiks kardinal Richelieu, arvates, et too suudab tsistertslasi reformi eest kaitsta. Richelieu aga asus täielikult reformi poolele. Vastupanu oli siiski nii suur, et üldreformi läbi viia ei õnnestunud.
Belaja jõgi (Kuban)
Jõe pikkus on 273 km, valgala 5990 km².
Big Pine Key
Big Pine Key on saar Florida väinas, üks Florida Keysi saartest. Pindala 25,3 ruutkilomeetrit. Kuulub Ameerika Ühendriikidele.
Belaja jõgi (Kuban)
Belaja jõe ääres asuvad Maikop ja Beloretšensk.
Tsistertslaste ordu
Ajalugu
16. sajandil tekkis reformitud tsistertslaste kongregatsioon feuillants, mis levis Prantsusmaal ja Itaalias (viimases parandatud bernardiinide nime all). Prantsusmaal tekkis veel kongregatsioon Sept-Fontaines (1654).
Tähtsaim tsistertslaste reformiliikumistest oli aastal 1663 eraldunud La Trappe'i rühm (trapistid). Neist sai lõpuks omaette "rangete tsistertslaste" ordu.
Reformatsioon, Joseph II kirikupoliitika, Prantsuse revolutsioon ja teised revolutsioonid peaaegu hävitasid tsistertslased. Alates 19. sajandi viimasest poolest hakkas ordu tegevus jälle elavnema. 20. sajandil muutus tsistertslaste ordu uuesti tähtsaks, eriti oma koolitegevuse tõttu. Peale selle hakati piiratud ulatuses arendama misjonitegevust Lõuna-Ameerikas.
Nunnad
Tsistertslastel on alati olnud palju nunni. Esimene nunnaklooster asutati Langres'i piiskopkonnas Tartis aastal 1125. Kõrgajal olevat olnud 900 nunnakloostrit ja kloostrid olid väga suured. Nunnad tegelesid kontemplatsiooni ja ka põllutööga. Hispaanias ja Prantsusmaal olid mõnedel tsistertslaste abtissidel erakorralised privileegid. Nunnadel leidis aset arvukalt reforme. Tuntuim tsistertslaste naisklooster oli Port-Royal, mille reformis Angélique Arnaud ja mis on seotud jansenismiga.
Kloostrid
pisi|Jędrzejów tsistertslaste kloostri siseõu Ordu statuutide järgi tuli klooster ehitada asustusest eemale, kloostrite arhitektuur oli askeetlik. Kõik kloostrid ehitati sama põhiplaani järgi, kuigi mõõtmed varieerusid. Kloostri hoonestuse põhistruktuur toetus benediktiini kloostrite skeemile: hooned olid koondatud nelinurkse hoovi ümber, põhjatiivas asus reeglina kirik ja ülejäänud tiivad moodustasid klausuuri. Ka kirikud olid vähemalt 12. sajandil tagasihoidlikud. Neis ei tohtinud olla skulptuure, vitraaže ega kivist kellatorne. Eluruumide rajamisel kasutati kloostrites uusi tehnilisi lahendusi, näiteks küttesüsteemi, veevärki ja kanalisatsiooni.
Tsistertslasi
Benedictus XII – Bernard Clairvaux'st – Berthold (Liivimaa piiskop) – Eugenius III – Gertrud Helftast – Gottfried – Jean Valence'ist – Johann Viktringist – Mechthild Hackebornist – Mechthild Magdeburgist – Freisingi Otto – Nicolaus Risbiter – Robert de Molesme – Theoderich – Ulf Gudmarsson
Tsistertslased Eestis
Kõige vanem tsistertslaste majandusmõis Eestis oli tõenäoliselt Gotlandil asuvale Roma kloostrile kuulunud mõis Kolgas. Taani hindamisraamatu järgi kuulus Ojamaa munkadele (monachi de Gutland) terve rida külasid Revala maakonna idaserval Kahala järve ümber: Hirvli, Sigula, Kahala, Kalamäe, Kullava ja Uuri. Kokku 78 adramaad. Roma mungad ostsid need maavaldused Taani asevalitsejalt hertsog Knudilt ajavahemikus 1223-1227. Võimalik, et eesmärgiks oli tütarkloostri asutamine.
1290. aastal ostsid Kolga mungad Kuusalu kiriku Taani asehaldur Saxo Agunsunilt.
Tsistertslaste ordu misjonärid saabusid Tartusse pärast 1224. aastal Tartust piiskopilinna tegemist, selle esimese piiskopi Hermanni palvel, kes soovis oma misjonialale kloostrit. Tsistertslased rajasid 1228. aastal Tartumaale Kärkna kloostri ja sadakond aastat hiljem Harjumaale Padise kloostri. Kärkna klooster hävitati Vene vägede poolt Liivi sõja alguses 1558. aastal ja Padise klooster 1559. aastal.
Naukšēni piirkond
Naukšēni piirkond (läti Naukšēnu novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirneb kirdes Eestiga.
Piirkonna keskuseks oli Naukšēni küla.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Naukšēni piirkonna elanikest lätlasi 92,82%, venelasi 2,64%, ukrainlasi 1,45% ja muudest rahvustest inimesi 3,08%.
Piirkond asus Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.
Ernst Kirs (skulptor)
Ernst Kirs asus Eestisse elama 1923. aastal. 1936 lõpetas Koeru Alg- ja Täienduskooli. 1936–1940 õppis Paide Tööstuskeskkoolis graafik August Roosilehe käe all.
1940–1941 õppis Jaan Koorti nim. Riigi Rakenduskunstikoolis. 1941–1944 osales Teises maailmasõjas. 1945–1950 õppis Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuri. 1948. aastast töötas samas instituudis Anton Starkopfi assistendina raidkunsti erialal. Aastatel 1951–1953 töötas koos Starkopfiga Moskvas skulptor Sergei Merkulovi ateljees. 1950. aastast oli skulptuuri kateedri nooremõpetaja ja hiljem vanemõpetaja. Pärast oma kunagise õpetaja, skulptor Johannes Hirve surma tema asetäitja.
Ta on loonud muu hulgas skulptuuri "Akt" Hirvepargis ning Aadu Hindi (Eesti Kunstimuuseum) ja August Englase (Eesti Kunstimuuseum) portreed.
Soome kriminaalkirjanduse auhind
Soome kriminaalkirjanduse auhind on kirjandusauhind, mida annab välja Soome kriminaalromaanikirjanikke ühendav organisatsioon Suomen dekkariseura ry.