cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Theodor Dreyer
Elukäik
Carl Theodor Dreyer sündis Skåne maakonnast pärit teenija Josefine Bernhardine Nilssoni ja taani päritolu abielus farmeri Jens Christian Torpi abieluvälisest suhtest. Esimesed kaks eluaastat elas ta lastekodudes ja hiljem lapsendas ta sügavalt usklik Dreyerite perekond. Nime sai ta tüpograafist kasuisa Carl Theodor Dreyeri järgi. Tema lapsepõlv ei olnud kuigi õnnelik.
Dreyer lõpetas gümnaasiumi ja lahkus kodunt. Aastani 1908 töötas ta kompaniis Store Nordiske Telegraf-Selskab. Sel ajal tutvus ta ka oma tulevase abikaasa Ebba Larseniga. Nad abiellusid 19. novembril 1911.
Pärast töölt lahkumist siirdus Rootsi, kus soovis leida oma päris vanemad. Arvatavasti tutvus ta seal ema õega ja sai täpsemalt teada oma ema surma kohta. Dreyer naasis Kopenhaagenisse.
Aastal 1910 sai ta esialgu tööd ajalehe Berlingske Tidende ajakirjanikuna, kus ta peamiselt kirjutas artikleid lennundusest. Lendamine võlus Dreyerit sedavõrd, et ta hakkas võtma lennutunde. Ta töötas ka ajalehtedes Riget ja Ekstra Bladet.
Nordisk Films Kompagni direktor Frede Skaarup märkas noort ja andekat ajakirjanikku ning kutsus Dreyeri ettevõttesse tööle. Aastal 1913 saigi alguse Dreyeri karjäär filminduses. Esialgu töötas ta tiitrite kallal, kuid peagi sai tema ülesandeks lugeda ette ja kohendada stsenaariume. Nende tööaastate jooksul filmikompaniis (töötas seal 1918. aastani) kirjutas ta ise vähemalt 31 stsenaariumi, millest 20 läksid töösse.
Aastal 1918 tegi Dreyer oma esimese filmi "Præsidenten" (eesti keeles "President"), mis põhines Austria kirjaniku Karl Emil Franzos romaanil.
1920. aastatel tegi ta filme Taanis, Rootsis, Norras ja Saksamaal. Aastal 1924 valmis Saksamaal film "Mikaël", mis on üks esimese filme, milles on käsitletud homoseksuaalsust. Filmi aluseks on Herman Bangi romaan "Mikaël".
Dreyeri 1928. aastal valminud tummfilmi Jeanne d'Arci kohtuprotsessist "Jeanne d'Arci kannatused" ("La Passion de Jeanne d'Arc"), peetakse üheks läbi aegade olulisimaks linateoseks. Eriliseks tegi selle filmi see, et Dreyer kasutas sündmuste ja emotsioonide näitamiseks võtteid suures plaanis. See oli tol ajal uudne lähenemine.
Dreyeri esimene helifilm valmis 1932. aastal Berliinis ja kandis pealkirja "Vampyr - Der Traum des Allan Grey".
Film "Ordet" valmis 1955. aastal ja võitis Veneetsia filmifestivali peaauhinna Kuldlõvi. Film põhineb Kaj Munki religiooniteemat käsitleval näidendil "Ordet".
Dreyeri viimaseks filmiks jäi Hjalmar Söderbergi samanimelise näidendi järgi valminud film "Gertrud". Lõpetamata jäi tal film Jeesusest.
Dreyer suri 20. märtsil 1968, olles 79-aastane. Ta maeti Kopenhaageni Frederiksbergi kalmistule.
Tunnustus
Carl Theodor Dreyeri filmid "Du skal ære din hustru" ja "Vredens Dag" kuuluvad Taani kultuurikaanonisse.
Auhinnad
Veneetsia filmifestivali auhind
Ruila külanõukogu
Ruila külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Külanõukogu moodustati 1945 augustis Harjumaal Kernu vallas. Külanõukogu keskus asus Ruila külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Ruila külanõukogu 1950 septembris Keila rajooni koosseisu.
Robert Cogoi
Robert Cogoi (sünninimi Mirko Kogoj, 25. oktoober 1939 Châtelet – 14. mai 2022) oli Belgia laulja.
Lynni maakond
pisi|Asend Texase osariigis pisi|Lynni maakonna kohtumaja Tahokas Lynni maakond (Lynn County) on maakond USA-s Texase osariigis. Geograafilised koordinaadid on 33°18' N, 101°82' W.
Maakonna halduskeskus on Tahoka.
Robert Cogoi
Ta sündis Sloveenia vanemate perekonnas.
Lynni maakond
Maakonna pindala on 2313 km², millest 5 km² moodustab veepindala.
Robert Cogoi
Tema peamine tegevusperiood lauljana jäi 1960. aastatesse. 1964. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Belgiat lauluga "Près De Ma Rivière", mis kogus kaks punkti ja saavutas 10. koha.
Lynni maakond
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 5915. Aastal 2000 oli seal 6550 elanikku.
Naabermaakonnad
pisi|left
Ajalugu
Lynni maakond moodustati 1876. aastal.
Yeoju
Yeoju (ka Yŏju; ametlikult Yeoju-si, hangulis 여주시, hanjas 驪州市) on linn Lõuna-Koreas Gyeonggi provintsis. Yeoju nimetati linnaks 2013. aastal. Elanike arv oli 2020. aasta seisuga 111 017.
Heinrich Heine
Christian Johann Heinrich Heine (sünninimi Harry Heine; arvatavasti 13. detsember 1797 Düsseldorf – 17. veebruar 1856 Pariis) oli juudi päritolu Saksamaa luuletaja, publitsist ja ajakirjanik, üks 19. sajandi olulisemaid saksakeelseid kirjanikke.
Heinet peetakse romantismi viimaseks luuletajaks ning ühtlasi selle ületajaks. Ta muutis argikeele lüürikas kasutatavaks, tõstis följetoni ja reisikirja kunstilisele tasemele ning tõi saksa kirjandusse senitundmatu elegantse lihtsuse. Ta on üks tõlgitumaid ja viisistatumaid saksakeelseid autoreid. Heine oli kriitiline ja poliitikasse sekkuv ajakirjanik, esseist, satiirik ja polemiseerija, keda imetleti ja kardeti. Etnilise päritolu ja poliitiliste vaadete tõttu vaenasid teda alaliselt antisemiidid ja rahvuslased. See vajutas pitseri tema elule ning loomingule ja selle retseptsioonile.
Päritolu ja õed-vennad
pisi|[[Isidor Popper. Luuletaja ema Betty Heine portree]] Heinede suguvõsa kohta on andmeid alates 17. sajandist Bückeburgist.
Harry Heine oli kalevikaupmehe Samson Heine (19. august 1764 Hannover – 2. detsember 1829 Hamburg) ja tema abikaasa Betty (tegelikult Peira, sündinud van Geldern; 27. november 1770 Düsseldorf – 3. september 1859 Hamburg) neljast lapsest vanim.
Tema õed-vennad olid: Kõik lapsed kasvasid üles juudi valgustusliikumise haskala vaimus elavas perekonnas, mis oli suures osas assimileerunud.
Noorpõlv ja õpinguaastad
pisi|[[Napoleoni sissemarssimist Düsseldorfi 1811. aastal kirjeldas Heine hiljem teoses "Ideed. Le Grandi raamat"]]
Heine sünnikuupäev ei ole kindlalt teada. Kõik kaasaegsed dokumendid, mis võiksid sünniaega kinnitada, on kaotsi läinud. Heine ise nimetas end naljatledes "sajandi esimeseks meheks", sest ta olevat sündinud 1800. aasta uusaastaööl. Mõnikord märkis ta oma sünniaastaks ka 1799. Tänapäeval peavad Heine uurijad kõige tõenäolisemaks sünniajaks 13. detsembrit 1797. Tema lapsepõlv ja noorus sattusid Prantsuse revolutsiooniga seotud suurte muudatuste aega.
1811. aastal nägi 13-aastane Heine Napoleoni sissemarssi Düsseldorfi. Baieri oli Bergi hertsogiriigi 1806. aastal loovutanud Prantsusmaale, nii et Heine oleks saanud taotleda Prantsuse kodakondsust. Heinrich von Treitschke hilisematele väidetele vaatamata ta seda ei teinud. Tema sünnimaad, nüüdset Bergi suurhertsogiriiki, valitsesid 1806–1815 Napoleoni sugulased, ning see oli Reini Liidu liikmesriigina tugeva prantsuse mõju all. Heine austas Prantsuse keisrit kogu oma elu, kuna see oli kasutusele võtnud Code civil ' i, mis käsitas juute ja mittejuute seaduse silmis võrdsena.
pisi|Salomon Heine (1767–1844), Heine jõukas onu, kes toetas vennapoega kuni oma surmani 1815–1816 töötas Heine vabatahtlikuna esmalt Frankfurdi pankuri Rindskopffi juures. Sel ajal õppis ta Frankfurdi juudikvartalis (Judengasse ' s) tundma juutide rõhuvat ja talle senini võõrast getoelu. Heine ja ta isa külastasid toona ka Frankfurdi vabamüürlaste looži nimetusega Zur aufgehenden Morgenröte. Vabamüürlaste seas pälvisid nad seltskondliku tunnustuse, mis neil juutidena jäi sageli saamata. Palju aastaid hiljem, 1844. aastal, sai Heinest Pariisi looži Les Trinosophes liige.
1816. aastal asus Heine tööle oma jõuka onu Salomon Heine panka Hamburgis. Salomon, kes erinevalt vend Samsonist oli ühiskondlikult väga edukas ja mitmekordne miljonär, võttis vennapoja oma hoole alla. Kuni oma surmani 1844. aastal toetas ta teda rahaliselt, ehkki ei mõistnud tema kirjanduslikke huvisid. On säilinud Salomoni ütlus: "Kui ta oleks midagi õiget õppinud, ei peaks ta raamatuid kirjutama." Juba kooliajal lütseumis oli Heine teinud esimesi lüürilisi katsetusi. Alates 1815. aastast kirjutas ta reeglipäraselt, ja tema luuletused avaldati esimest korda 1817. aastal ajakirjas Hamburgs Wächter.
pisi|Amalie Heine, Heinrich Heine onutütar ja esimene suur armastus Kuna Heine ei näidanud rahaasjades üles ei erilist huvi ega annet, asutas onu talle viimaks kaleviäri, ent Harry Heine & Comp. pidi juba 1819. aastal pankroti välja kuulutama. Selle omanik oli juba toona pühendunud pigem luulekunstile. Perekonnarahule mõjus kahjulikult ka Heine õnnetu armastus oma onutütre Amalie vastu. See vastuseta jäänud kiindumus oli aluseks hilisematele romantilistele armastusluuletustele kogus "Buch der Lieder". Rõhuvat õhkkonda onu majas, kus ta tundis end üha enam soovimatuna, kirjeldas Heine luuletuses "Affrontenburg".
Õpingud Bonnis, Göttingenis ja Berliinis
Arvatavasti veensid vastuolud perekonnas Salomon Heinet viimaks onupoja tungidele järele andma ja võimaldama talle õpinguid Hamburgist eemal. 1819. aastal asus Heine õppima õigus- ja kameraalteadust, ehkki kumbki ala teda eriti ei huvitanud. Esmalt astus ta Bonni ülikooli, ent külastas seal ainult üksikuid juuraloenguid.
1820. aasta talvesemestril astus ta Göttingeni ülikooli, ent pidi sealt juba mõne kuu pärast duelliga seotud sekelduste tõttu lahkuma. Nimelt oli Heine püüdnud juutidele tolleaegsel Saksamaal osaks langenud ühiskondliku eraldatuse tõttu oma päritolu võimalikult hästi varjata. Kui üks kaasõpilane teda juudiksolemise tõttu solvas, kutsus ta selle duellile. Seetõttu heideti ta koos oma duellipartneriga 1821. aasta veebruaris ülikoolist üheks semestriks välja. Samal kuul arvati Heine "karskuskeelu" rikkumise tõttu Burschenschaftist välja. Ta oli 1819. aastal Bonnis astunud üliõpilasorganisatsiooni "Allgemeinheit", Göttingenis sai ta 1821. aastal corps Guestphalia liikmeks.
Göttingeni kohta väljendus Heine mõni aasta hiljem teoses "Harzi-reis" ülimalt sarkastiliselt ja irooniliselt:
Heine suundus nüüd Berliini Ülikooli, kus ta õppis 1821–1823, külastades teiste hulgas Georg Wilhelm Friedrich Hegeli loenguid. Varsti sai ta kontakti linna kirjanduslike ringkondadega ning oli korrapärane külaline nii Elise von Hohenhauseni kirjanduslikus salongis kui Rahel Varnhagen von Ense nn teises salongis. Rahel ja tema abikaasa Karl August Varnhagen von Ense said Heine sõpradeks ning toetasid tema karjääri, arvustades positiivselt tema varaseid kirjutisi ja vahendades talle edasisi kontakte. Näiteks viisid nad ta kokku Varnhageni õe Rosa Maria Assingiga, kelle salongis Hamburgis oli Heine sage külaline. Varnhagen von Ense jäi Heinega kuni selle surmani tihedasse kirjavahetusse.
Berliini-perioodil avaldas Heine oma esimese raamatu. 1822. aasta alguses ilmus Maureri kirjastuses tema kogu "Gedichte" ("Luuletused"), 1823. aastal Dümmleri kirjastuses "Tragödien, nebst einem lyrischen Intermezzo" ("Tragöödiad ja lüüriline vahemäng"). Oma tragöödiatele "Almansor" ja "William Ratcliff" oli Heine alguses omistanud väga suure tähtsuse, ent neid ei saatnud edu. "Almansori" esietendus 1823. aastal Braunschweigis katkestati publiku protestide tõttu, "Ratcliff" ei jõudnudki Heine eluajal lavale.
1822–1824 tegeles Heine esimest korda intensiivselt juutlusega. Ta oli Berliinis Juudi Kultuuri- ja Teadusühingu aktiivne liige, käis teiste hulgas läbi juutluse teadusliku uurimise ("Wissenschaft des Judentums") ühe rajaja Leopold Zunziga ning alustas 1824. aastal tööd katkendiks jäänud romaaniga "Der Rabbi von Bacherach" ("Bacherachi rabi"). 1822. aastal Berliinist alanud reisil Posenisse (tänapäeva Poznań) puutus ta esimest korda kokku hassiidide liikumisega, mis Heinet küll paelus, ent jäi talle võõraks. 1823. aasta kevadel, kaks aastat enne kristlusse pöördumist, kirjutas ta kirjas oma sõbrale Immanuel Wohlwillile: "Auch ich habe nicht die Kraft einen Bart zu tragen, und mir Judemauschel nachrufen zu lassen, und zu fasten etc. Ich hab nicht mal die Kraft ordentlich Mazzes zu essen. Ich wohne nemlich jetzt bey einem Juden ... und bekomme jetzt Mazzes statt Brod und zerknacke mir die Zähne." Juudi motiividega tegelemine liikus pärast Heine ristimist küll tagaplaanile, ent pakkus talle tegevust kogu elu. Uuesti väljendus see eelkõige tema hilises loomingus, näiteks kogumiku "Romanzero" kolmandas raamatus, mille pealkiri on "Hebräische Melodien" ("Heebrea meloodiad").
Promotsioon, ristimine ja Plateni afäär
1824. aastal naasis Heine Göttingeni. Järgneva aasta mais sooritas ta lõpueksami ning promoveeriti 1825. aasta juulis õigusteaduse doktoriks. Tema plaan Hamburgis advokaadina tegutsema asuda nurjus aga juba sellesama aasta lõpus.
Et suurendada oma võimalusi saada tööd juristina, oli Heine kohe pärast lõpueksami sooritamist, 1825. aasta juunis, lasknud end Heiligenstadtis protestantlikult ristida ja võtnud endale nime Christian Johann Heinrich. Sellest ajast alates nimetas ta end Heinrich Heineks. Ta püüdis ristimist alguses salajas hoida: see ei toimunud mitte kirikus, vaid preestri korteris, ainsaks tunnistajaks vaderid. Ta suhtus religiooni toona leigelt ning käsitas ristimistunnistust lihtsalt "sissepääsupiletina Euroopa kultuuri". Ometi pidi ta möönma, et paljud selle kultuuri kandjad ei aktsepteeri endaga võrdväärsena ka temasarnast ristitud juuti. Heine ei olnud siiski valmis alandusi ja solvanguid vaikides taluma.
pisi|August Graf von Platen, kellega Heinel oli äge tüli
See tuli eriti selgelt välja niinimetatud Plateni afääris: kirjanduslikust tülist luuletaja krahv August von Platen-Hallermündega arenes isiklik kokkupõrge, mille tulemusel rünnati Heinet ka tema juudi päritolu tõttu. Nii kasutas Platen 1829. aastal ilmunud komöödias tema kohta väljendeid "Petrark des Lauberhüttenfestes" ('lehtmajadepüha Petrarca') ja "des sterblichen Geschlechts der Menschen Allerunverschämtester" ('häbituim inimeste sureliku soo hulgast'). Ta heitis Heinele ette "sünagoogiuhkust" ja kirjutas: "… doch möcht' ich nicht sein Liebchen sein; Denn seine Küsse sondern ab Knoblauchsgeruch" ('… aga ma ei tahaks olla tema armsam, sest tema suudlused haisevad küüslaugu järele').
Edvarts Virza
pisi|Edvarts Virza Edvarts Virza (õieti Jēkabs Eduards Liekna; 27. detsember 1883 – 1. märts 1940) oli läti kirjanik ja tõlkija.
Heinrich Heine
Promotsioon, ristimine ja Plateni afäär
Heine pidas neid ja teisi sarnaseid väljaütlemisi osaks kampaaniast, mis pidi tal takistama Müncheni ülikooli juures professorikoha saamist.
Edvarts Virza
Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Taevaredel: aasta vanas Semgale talus" (originaali pealkiri "Straumēni", läti keelest tõlkinud Mart Pukits, Tartu: Noor-Eesti, 1938, 2. trükk Tallinn: Eesti Raamat, 1992).
Heinrich Heine
Promotsioon, ristimine ja Plateni afäär
Löök järgnes kirjanduslikus vormis teose "Reisebilder" ("Reisipildid") kolmandas osas "Die Bäder von Lucca" ("Lucca termid"). Siin nimetas Heine Plateni loomingut steriilseks ja taandas selle krahvi homoseksuaalsusele, mille ta seeläbi avalikustas. Ta nimetas teda "soojaks sõbraks" ja kirjutas, et krahv olevat "mehr ein Mann von Steiß als ein Mann von Kopf" ('pigem istmiku- kui peamees').
Tüli tõi mõlemale osapoolele märkimisväärselt kahju. Platen, kes nägi, et ta on seltskonnast kõrvale tõrjutud, jäi vabatahtlikku pagulusse Itaaliasse. Heine teguviis aga jäi mõistmise ja avaliku toetuseta. Afääri põhjuseid ja asjaolusid mainimata heitsid kriitikud veel lähiminevikus talle ikka ja jälle ette "iseloomu puudumist". Teised aga, nagu Heine kaasaegne kirjanduskriitik Karl Herloßsohn, toetasid teda, kuna ta olevat Platenile lihtsalt samaga tasunud.
pisi|[[Baieri kuningas Ludwig I oli mitmete Heine pilavärsside sihtmärgiks]]
Edvarts Virza
Edvarts Virza on maetud Riia metsakalmistule.
Heinrich Heine
Promotsioon, ristimine ja Plateni afäär
Heine pidas Plateni ja teiste juudivaenulikke rünnakuid vastutavaks selle eest, et Baieri kuningas Ludwig I ei määranud talle professuuri, mille saamist ta kindlalt uskus. Selle eest pidas ta monarhi hiljem meeles terve rea pilavärssidega, näiteks poeemis "Lobgesänge auf König Ludwig" ("Kiidulaul kuningas Ludwigist"):
Ristimisest loodetud tagajärjed jäid olemata, ning Heine on oma kristlusse pöördumist hiljem mitmel korral otsesõnu kahetsenud.
Edvarts Virza
Isiklikku
Tema abikaasa oli kirjanik ja tõlkija Elza Stērste. Kirjanik, tõlkija ja diplomaat Anna Žīgure on nende tütretütar.
Heinrich Heine
Promotsioon, ristimine ja Plateni afäär
Peaaegu kõik biograafiad rõhutavad juudi päritolu tähendust Heine elule ja luulele. Eriti kirjanduskriitik Marcel Reich-Ranicki esindab seisukohta, mille järgi Heine Pariisi emigreerumise motiivid ei olevat olnud mitte niivõrd poliitilised, vaid pigem tingitud tema saksa ühiskonnast kõrvalejäämisest. Prantsusmaal oli Heine sakslane ja seega välismaalane, Saksamaal seevastu alati juut ja seega kõrvalejäetu.
Plateni afääriga nurjus Heine viimane püüe saada tööd juristina mõnel saksakeelsel maal. Ta otsustas seetõttu teenida elatist vabakutselise kirjanikuna, mis tol ajal oli pigem ebatavaline.
Esimene kirjanduslik edu
Esimesed luuletused ("Ein Traum, gar seltsam", "Mit Rosen, Zypressen") avaldas Heine juba Hamburgis 1816. aastal, kasutades pseudonüümi '''Sy. Freudhold Riesenharf' (anagramm fraasist Harry Heine, Dusseldorff''). Need ilmusid ajalehes Hamburgs Wächter. H. Heine nime all avaldas ta 1821. aasta detsembris Berliinis oma esimese lüürikakogu "Gedichte" ("Luuletused"). Nagu juba mainitud, ilmus 1823. aastal raamat "Tragödien, nebst einem Lyrischen Intermezzo". 1821. aastal kirjutatud tragöödias "Almansor" tegeles Heine esimest korda põhjalikult Andaluusia mauride islami kultuuriga, mida ta ülistab arvukates luuletustes ja mille allakäigu pärast ta avaldab kahetsust. "Almansoris" leidub Heine varajane poliitiline sõnum: <poem style="margin-left:5em;"> Das war ein Vorspiel nur, dort wo man Bücher verbrennt, verbrennt man auch am Ende Menschen. ("See oli vaid eelmäng; seal, kus põletatakse raamatuid, põletatakse lõpuks ka inimesi.")
Joan Sutherland
Dame Joan Alston Sutherland (7. november 1926 Sydney – 10. oktoober 2010 Genf) oli Austraalia ooperilaulja, dramaatiline sopran. Sutherland andis panuse bel canto repertuaari 1950. aastatel lõpust kuni 1980. aastateni.
Heinrich Heine
Esimene kirjanduslik edu
1824. aastal ilmus kogumik "Dreiunddreißig Gedichte" ("Kolmkümmend kolm luuletust"), mis sisaldas ka Saksamaal tänapäeval tuntuimat Heine luuletust "Die Loreley". Samal aastal külastas ta Harzi-reisi käigus Weimaris Johann Wolfgang von Goethet, keda ta väga austas. Juba kaks aastat varem oli Heine talle saatnud oma esimese luulekogu koos pühendusega. Külaskäik oli Heine jaoks aga pigem pettumus, sest täiesti oma loomu vastaselt käitus ta ujedalt ja kohmakalt ning Goethe suhtus temasse reserveeritud viisakusega.
pisi|Kogumiku "Buch der Lieder" esmaväljaande tiitelleht (1827) pisi|Heine kirjastaja Julius Campe pisi|Heinrich Heine (1829)
Joan Sutherland
Talle kui ühele 20. sajandi märkimisväärsemale ooperiprimadonnale andis La Fenice'i publik pärast 1960. aastal esitatud Händeli Alcina rolli tiitli La Stupenda. Joan Sutherlandil oli ilus ja tugev hääl, lisaks väledus ja vigadeta hääldus, ning ta laulis ülimalt täpselt staccato 't. Trillerdused, mida Joan Sutherland suutis oma häälega teha, olid teiste koloratuursopanite omadega võrreldes kadestusväärsed. Muusikakriitikud aga nurisesid sageli tema diktsiooni üle. Sutherlandi sõber ja lavapartner Luciano Pavarotti kutsus teda "sajandi hääleks"; Montserrat Caballé kirjeldas austraallanna häält nagu "taevas olemist". Sutherlandist sai 1962. aastal esimene austraallane, kes on võitnud Grammy auhinna parima klassikalise esinemise ja vokaalsolistina.
Heinrich Heine
Esimene kirjanduslik edu
1826. aastal avaldas Heine oma reisikirja "Die Harzreise" ("Harzi-reis"), millele sai osaks publikumenu. Samal aastal algas tema koostöö Hamburgi kirjastusega Hoffmann und Campe. Julius Campe jäi Heine kirjastajaks kuni tema surmani. Ta andis 1827. aasta oktoobris välja lüürikakogu "Buch der Lieder" ("Lauluraamat"), mis pani aluse Heine kuulsusele ja on menukas tänaseni. Nende ja hilisemate luuletuste romantiline, sageli rahvalaululik toon ei mõjunud kaasakiskuvalt mitte ainult tema kaasajal. Neid on viisistanud teiste hulgas Robert Schumann oma teoses "Dichterliebe".
Joan Sutherland
Tema lauljakarjäär kestis 1947. aastast kuni 1980. aastate lõpuni.
Heinrich Heine
Esimene kirjanduslik edu
Ent Heine luuletuste romantiline toon muutus varsti, kui ta vürtsitas seda irooniavarjundiga ja kasutas romantilise luule stiilivõtteid ka poliitilise sisuga värssides. (Seejuures ei tohi Heine "romantismi ironiseerimist" segi ajada niinimetatud "romantilise irooniaga", mida esindas Friedrich Schlegel.) Heine ise nimetas end "jooksupannud romantikuks". Järgnev katkend, milles Heine heidab nalja sentimentaal-romantilise loodusest saadud meeleliigutuse üle, näitlikustab seda iroonilist murrangut: <poem style="margin-left:5em;"> Das Fräulein stand am Meere Und seufzte lang und bang. Es rührte sie so sehre der Sonnenuntergang.
''Mein Fräulein! Sein sie munter,'' Das ist ein altes Stück; Hier vorne geht sie unter Und kehrt von hinten zurück.
Joan Sutherland
Noorus ja karjäär
Joan Sutherland sündis šoti vanemate peres Austraalias Sydneys ning alustas kooliteed St Catherine'i koolis Wawerley äärelinnas Uus-Lõuna-Walesi osariigis. Joan imiteeris lapsena ema laulmist. Tema ema oli metsosopran, kes oli käinud laulutundides, kuid polnud kunagi kaalunud elukutseliseks lauljaks hakkamist. Sutherland oli 18-aastane, kui ta hakkas saama tõsisemat häälekoolitust John ja Aida Dickensi käe all. Esimese kontserdidebüüdi tegi ta Sydneys, see oli Purcelli "Didos ja Aenases" 1947. aastal. Esimene lavadebüüt oli 1951. aastal Eugene Goossensi "Juuditis". 1951. aastal, pärast Austraalia tähtsaima võistluse "Sun Aria" ('päikeseaaria') võitmist 1949. aastal läks Sutherland Londonisse, et õppida Kuningliku Muusikakolledži ooperikoolis koos Clive Careyga. Kuninglik Ooper võttis Sutherlandi tööle Covent Gardenisse, kus ta tegi debüüdi 28. oktoobril 1952 Mozarti "Võluflöödis", millele järgnes sama aasta novembris Clotilde roll Maria Callase kõrval Bellini ooperis "Norma".
Imetlenud nooruses Kristen Flagstadit, õppis Sutherland Richard Wagneri dramaatiliseks sopraniks. 1952. aasta detsembris laulis ta oma esimese rolli Kuninglikus Ooperis, milleks oli Amelia ooperis "Un ballo in maschera". Järgmised rollid olid Agathe ooperis "Der Freischütz", krahvinna ooperis "Figaro pulm", Desdemona ooperis "Othello", Gilda ooperis "Rigoletto", Eva ooperis "Die Meistersinger von Nürnberg" ning Pamina ooperis "Võluflööt". 1953. aastal laulis ta Lady Richi Benjamin Britteni ooperis "Gloriana" mõned kuud pärast ooperi maailmaesietendust ning alustas 27. jaanuaril 1955 Jenniferi rolli Michael Tippetti "Kesksuve abielus".
Heinrich Heine
Esimene kirjanduslik edu
Ka tsensuuri eest, mis kontrollis kõiki tema üllitisi Saksamaal, oskas Heine end satiiriga kaitsta, näiteks 1827. aastal ilmunud tekstiga, mis oleks just nagu tsenseeritud:
<poem margin-left:5em;"> Die deutschen Censoren —— ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——   Dummköpfe  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  ——  —— ——  ——  ——  ——  —— ("Saksa tsensorid - lollpead ")
Kogemused tsensuuriga olid Heinel alates 1827. aasta novembrist, kui ta sai Müncheni väljaande Neue allgemeine politische Annalen toimetajaks. Umbes sellest ajast hakati Heinet üldiselt pidama suureks kirjanduslikuks talendiks. Alates 1830. aastate algusest levis tema kuulsus nii Saksamaal kui ülejäänud Euroopas.
Joan Sutherland
Noorus ja karjäär
1957. aastal kehastas ta Händeli Alcinat koos Händeli Ooperikogukonnaga, laulis raadioringhäälingus valikuid Donizetti "Emilia di Liverpoolist", milles olid tema bel canto ning koloratuur märgatav, just nagu Bonynge oli öelnud. Järgmisel aastal esines ta Vancouveris Mozarti "Don Giovannis" Donna Annana. pisi|Joan Sutherland ja Luciano Pavarotti 1976. aastal [[Metropolitan Opera "Puritaanides"]] 1958. aastal pärast Händeli "Let the bright Seraphimi" (oratooriumist "Samson") laulmist aplodeeris publik Sutherlandile 10 minutit.
Heinrich Heine
Pariisi-aastad
pisi|[[Eugène Delacroix' maal "Vabadus viib rahva barrikaadidele" (1830) on juulirevolutsiooni vaimu ülistus]] Olles 1830. aasta suvel puhkusel Helgolandil, sai Heine teada juulirevolutsiooni algusest. Oma "Kirjades Helgolandilt", mis avaldati alles 1840. aastal Ludwig Börnet käsitleva pamfleti teise osana, tervitas ta revolutsiooni juubeldustega. 10. augustil 1830 kirjutas ta:
Joan Sutherland
La Stupenda
1960. aastate alguses oli Sutherlandi, oma meeldivalt võimsa häälega, endale diivana teed sillutanud. Suure heakskiidu saatel laulis ta Luciat 1960. aastal Pariisis, 1961. aastal La Scalas ja Metropolitan Operas. 1960. aastal laulis Sutherland Veneetsias La Fenices vapustava Alcina, misjärel sai ta hüüdnime La Stupenda ("Hämmastav"). "Lucia di Lammermoor" tekitas nii suurt elevust, et inimesed kogunesid juba 7:30 hommikul. "Hulluse stseeni" laulmine põhjustas 12-minutilise ovatsiooni. Peagi nimetasid kogu maailma ajalehed Joan Sutherlandi La Stupendaks. Hiljem, samal aastal, tegi Sutherland oma esimese USA debüüdi Alcina rolliga Dallase Ooperis.
Tema Metropolitan Opera debüüt leidis aset 26. novembril 1961, seal laulis ta samuti Luciat. Pärast 223 etendust paljudes ooperites tegi Sutherland 12. märtsil 1989 Metropolitan Operas oma viimase etteaste. Aastate 1978–1982 jooksul käis Metropolitan Opera mitu korda alla, kuna Sutherland pidi ära ütlema Constanze rollist Mozarti "Die Entführung aus dem Serail's". Aasta varem oli valmis tehtud proovigraafik. Seejärel otsustas ooperi juhtkond tema jaoks "Lõbusat leske" lavastada. Kuigi ta ei laulnud Metropolitan Operas pidevalt, käimas olid Rossini "Semiramise" proovid, oli ta siiski nõus.
1960. aastatel lisas Sutherland oma repertuaari bel canto kangelannade rollid: Violetta Verdi "La Traviatas", Amina Bellini "La Sonnambulas" ja Elvira Bellini "Puritaanides" 1960. aastal; nimiosa Bellini "Beatrice di Tendas" 1961. aastal; Marguerite de Valois roll Meyerbeeri "Hugenottides" ja nimiosa Rossini "Semiramises" 1962. aastal; Norma Bellini "Normas" ja Cleopatra Händeli "Gulio Cesares" 1963. aastal. 1966. aastal lisas ta Marie rolli Donizetti "Rügemendi tütrest", millest sai üks tema populaarseimatest rollidest, tema ideaalse koloratuuri ning elava ja lustaka tõlgenduse tõttu.
1965. aastal oli Sutherland Austraalia-turneel koos Sutherland-Williamson Opera Companyga. Temaga koos esines noor tenor Luciano Pavarotti ning turneest sai Pavarotti lauljakarjääri nurgakivi. Iga esinemine, kus Joan laulis, oli välja müüdud.
1970. aastatel pingutas Sutherland kõvasti, et oma diktsiooni, mida oli sageli kritiseeritud, parandada ning lavalist ilmekust lihvida. Ta jätkas oma repertuaari uute bel canto rollide võtmist, näiteks Donizetti "Maria Stuarda" ja "Lucrezia Borgia", lisaks Massenet' "Esclarmonde", roll mida vähesed sopranid üritavad laulda. Koos Pavarottiga tegi Sutherland Zubin Mehta taktikepi all 1972. aastal väga menuka "Turandot'" salvestise, hoolimata sellest, et ta ei olnud seda rolli kunagi laval laulnud.
Sutherlandi varased lindistused jätavad temast mulje kui suurepärase diktsiooni ja kristallselge häälega lauljast. Ometi oli tema hääl 1970. aastateks kaotanud keskmise registri selguse ning ta sattus sageli tule alla ebaselge diktsiooni pärast. Mõned on pannud selle ninaõõne operatsiooni arvele, kuigi see operatsioon tehti 1959. aastal, kohe pärast Covent Gardenis lauldud "Lucia di Lammermoori". Tegelikult, võrreldes tema esimest Lucia esitust viimasega, tuleb välja, et tema häält ja diktsiooni operatsioon ei kahjustanud. Tema abikaasa Richard Bonynge märkis, et "kohmakas diktsioon" esineb ainult voolava legato ajal. Tema sõnul on see sellepärast, et varem oli Sutherlandil saksapärane laulmisviis. Kriitika läks Joanile hinge ja ta otsustas oma diktsiooni parandada. Paari aastaga paraneski tema diktsioon märkimisväärselt ning ta jätkas maailma publiku jahmatamist.
1970. aastate lõpus hakkas Sutherlandi hääl vaibuma ja tema vibraato lõdvenes pealetükkivasse ulatusse. Tänu tema hääle reipusele ja puhtale tehnikale jätkas ta hämmastavalt hästi ka kõige keerulisemate rollide laulmist. Kuigi Sutherlandi hääl vaibus, tema teatraalne arusaam suurenes. 1980. aastatel lisas ta repertuaari "Anna Bolena", Amalia rolli "I Masandierist" ja "Adriana Lecouvreur", lisaks kordas ta "Esclarmonde'i" Kuninglikus Ooperis 1983. aasta novembris ja detsembris. Joan Sutherlandi viimane täispikk dramaatiline esitus oli Marguerite de Valois'na Hugenottides Sydney Ooperiteatris 1990. aastal, 63-aastaselt. Pärast seda etendust laulis ta hüvastijätuks "Home, sweet home". Tegelikult jäi Sutherlandi viimaseks avalikuks etteasteks "Nahkhiire"("Die Fledermaus") gala 1990. aasta aastavahetusööl Covent Gardenis koos Luciano Pavarotti ja metsosopran Marilyn Horne'iga. The Guardianile antud intervjuus on tema sõnade järgi tema suurimaks saavutuseks Esclarmonde'i rolli laulmine. Sutherland pidas neid salvestisi ja esinemisi parimateks.
Pensionipõlv
Pärast pensionile jäämist ilmus Sutherland vähe publiku ette ja eelistas vaikset elu oma kodus Šveitsis Les Avantsis. Üks erand oli tema kohaleminek 1994. aastal Australians for Constitutional Monarchy korraldatud lõunale.
1995. aastal oli tal juhtroll ema Ruddina komöödiafilmis "Dad and Dave: On Ous Selection", kõrvalosades mängisid Leo McKern ja Geoffrey Rush.
1997. aastal andis ta välja autobiograafia "Joan Sutherlandi autobiograafia: Primadonna areng" ("The Autobiography of Joan Sutherland: A Prima Donna's Progress"). Teoses on kirjas kõik tema rollid ja teised näitlejad, kellega koos ta mängis.
Joan Sutherlandi elulugu "Joan Sutherland: Ametlik biograafia" avaldati 1994. aasta veebruaris, selle autor on Suurbritannia endise peaministri John Majori abikaasa Norma Major.
2002. aastal osales Sutherland Kuningliku Filharmoonia kogukonna korraldatud õhtusöögil Londonis, et võtta vastu kuldmedal. Ta andis The Guardianile intervjuu, milles kurtis tänapäeva ooperilauljate kehva tehnika ning heade õpetajate puuduse üle. Selleks ajaks ei andnud ta enam muusikatunde ning kui Itaalia ajakirjanikud temalt 2007. aastal küsisid, et mis on selle põhjuseks, vastas Sutherland: "Ma olen juba 80-aastane ja ma tõesti ei soovi enam ooperiga tegemist teha, hoolimata sellest, et ma olen endiselt lauluvõistluste žürii liige." "Cardiffi maailma lauljate lauluvõistlus" oli võistlus, millega Sutherland oli seotud ka pensionipõlves. Tema pidev seotus selle võistlusega algas 1993. aastal, mil ta oli žürii liige viis korda järjest ning 2003. aastal sai temast selle ürituse patroon.
Heinrich Heine
Pariisi-aastad
Poliitiliste vaadete tõttu üha rohkem vaenatuna – eriti Preisimaal – ja tüdinud Saksamaa tsensuurist, kolis Heine 1831. aastal elama Pariisi. Siin sai alguse tema teine elu- ja loomefaas. Elu jooksul hakkas Heine siiski Saksamaa järele igatsema, nagu näitab tema luuletus "In der Fremde" ("Võõrsil"):
Joan Sutherland
Pensionipõlv
3. juulil 2008 kukkus ta oma Šveitsis asuva kodu aias ja murdis mõlema jala luud. 2009. aastaks oli ta täielikult tervenenud ja võttis Buckinghami palees osa kuninganna Elizabeth II Meriti ordu auks korraldatud lõunasöögist.
Heinrich Heine
Pariisi-aastad
<poem style="margin-left:5em;"> Ich hatte einst ein schönes Vaterland. Der Eichenbaum Wuchs dort so hoch, die Veilchen nickten sanft. Es war ein Traum.
Ingrid Margus
pisi|Ingrid Margus lavastuses "Praegu pole aeg armastamiseks" Ingrid Margus (sündinud 5. jaanuaril 1994 Tartus) on eesti näitleja.
Heinrich Heine
Pariisi-aastad
Das küßte mich auf deutsch und sprach auf deutsch (Man glaubt es kaum Wie gut es klang) das Wort: "Ich liebe dich!" Es war ein Traum.
Ingrid Margus
Ta on lõpetanud 2013. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, kus õppis humanitaarklassis. Seejärel õppis ta ühe aasta Tallinna Ülikoolis filosoofiat. 2018. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (28.lend). 2019. aastal täiendas end New Yorgis Lee Strasberg Theater and Film Institute'is.
Joan Sutherland
Surm
11. oktoobril 2010 teatas tema perekond, et Joan oli eelmisel päeval oma Les Avantsi kodus Šveitsis surnud südametegevuse seiskumise tõttu – "süda andis lihtsalt alla. Kui Joan jõudis punkti, kus ta ei saanud füüsiliselt midagi teha, ei tahtnud ta enam elada. Ta tahtis siit ilmast lahkuda, ja oli õnnelik, et saab lahkuda, lõppude lõpuks suri ta väga, väga rahulikult." Kuigi ta oli oma 2008. aasta kukkumisest paranenud, viis see veel tõsisemate terviseprobleemideni. Tema perekonna teadaandes seisis: "Ta elas pika elu ning pakkus paljudele inimestele naudingut." Sutherland palus vaikset ja väikest matust. Matus peeti 14. oktoobril ja Austraalia Ooper avaldas Sutherlandile austust. Austraalia Ooperi kunstiline juht Lyndon Terracini ütles: "Me ei näe kunagi kedagi temasarnast. Tal oli fenomenaalne hääleulatus, -jõud ja -kvaliteet. Me ei saa teda enam kunagi kuulda."
Heinrich Heine
Pariisi-aastad
Isamaad nägi ta veel ainult kaks korda, ent ta säilitas tiheda kontakti sealsete tuttavatega. Alates 1832. aastast tegutses Heine Augsburgi ajalehe Allgemeine Zeitung Pariisi korrespondendina. Selle oli asutanud Weimari klassikute olulisim kirjastaja Johann Friedrich Cotta ning see oli tolle aja loetuim saksakeelne päevaleht. pisi|Johann Friedrich von Cotta Heine kirjutas sellele ajalehele artiklisarja, mis ilmus veel samal aastal ka raamatu kujul pealkirjaga "Französische Zustände" ("Prantsuse olud"). Artiklid tekitasid poliitilise sensatsiooni. Cotta ajaleht trükkis need kaastööd küll anonüümselt, ent kõikidele poliitikahuvilistele oli selge, kes need oli kirjutanud. Lugejad olid artikleist vaimustunud, ametivõimud aga olid nördinud ja kiirustasid takka tsensuuri. Pariisi 1830. aasta juulirevolutsiooni tulemusel oli nimelt ka Saksamaal tekkinud rahvuslik-liberaalne demokraatlik opositsioon, mis nõudis üha valjemini põhiseadusi Saksa Liidu maades. Austria riigikantsler Klemens Wenzel Lothar von Metternich sekkus Cotta tegevusse ning Allgemeine Zeitung lõpetas artikliseeria ega avaldanud enam Heine saadetud üheksandat peatükki.
Heine Hamburgi kirjastaja Julius Campe avaldas aga juba 1832. aasta detsembris "Prantsuse olud" eraldi raamatuna, olles käsikirja Heine tahte vastaselt esitanud läbivaatamiseks tsensuurile. Ametivõimud reageerisid keeldude, läbiotsimiste, konfiskeerimiste ja ülekuulamistega. Neis tekitas meelepaha eelkõige Heine eessõna saksa raamatuväljaandele. Seetõttu Campe seda ära ei trükkinud, ent see otsus kahjustas tugevalt tema suhteid Heinega ning ajendas Heinet avaldama eessõna Pariisis tsenseerimata separaadina. Ka Campe avaldas seepeale separaadi, ent pidi selle jällegi tagasi võtma.
Selle tulemusel keelati Heine kirjutised – ka kõik tulevased – esmalt 1833. aastal Preisimaal ja 1835. aastal Frankfurdi Liidupäeva otsusega kõikides Saksa Liidu liikmesriikides. Sama saatus tabas rühmituse "Junges Deutschland" ("Noor Saksamaa") luuletajaid. Liidupäeva otsuses oli kirjas, et selle grupi liikmete eesmärk on "ilukirjanduslikes, kõikidele lugejaklassidele kättesaadavates kirjutistes rünnata kristlikku religiooni kõige jultunumal kombel, alavääristada kehtivaid sotsiaalseid suhteid ning hävitada kogu siivsus ja kombelisus."
"Prantsuse oludega" rajas Heine paljude ajaloolaste ja kirjandusteadlaste hinnangul moodsa poliitilise ajakirjanduse. Selle artikliseeriaga pani Heine aluse oleviku ajalookirjutusele, uuele vormile, milles ajakirjanikud ja kirjanikud kujutasid oma kaasaega. Selle kirjutise stiil avaldab tänaseni mõju saksa följetonile, mistõttu seda peetakse saksa kirjandus- ja ajakirjandusloo verstapostiks. Lisaks võttis Heine endale nüüdsest Saksamaa ja Prantsusmaa vaimse vahendaja rolli ning esitas oma positsiooni esimest korda ka üle-euroopalises raamistikus. 2010. aastal avaldas kirjastus Hoffmann und Campe faksiimiletrüki "Prantsuse olude" käsikirjast, mida seni peeti kadunuks.
Pärast tema kirjutiste avaldamiskeeldu Saksamaal sai Pariisist Heine lõplik varjupaik. Neil aastail tekkisid esimesed sümptomid – halvatusnähud, peavaluatakid ja nägemishäired – haigusest, mis aheldas ta elu lõpus kaheksaks aastaks voodi külge. Alguses aga nautis ta elu maailmalinnas. Ta astus kontakti seal elavate euroopa kultuurielu suurnimedega, nagu Hector Berlioz, Ludwig Börne, Frédéric Chopin, George Sand, Alexandre Dumas vanem ja Alexander von Humboldt. Mõnda aega otsis ta lähedust utoopiliste sotsialistidega, nagu Barthélemy Prosper Enfantin, kes oli Henri de Saint-Simoni õpilane. Heine lootus leida nende kvaasireligioosses liikumises 'uus evangeelium' või 'kolmas testament' oli aidanud kaasa Pariisi kolimise otsusele.
Pärast esialgset vaimustust eemaldus Heine varsti Saint-Simoni järgijaist, ka seetõttu, et nad nõudsid temalt, et ta annaks oma kirjandusliku ande nende käsutusse. 1835. aastal, pärast seda kui selle liikumise lagunemine oli ilmselge, kirjutas Heine:
Pariis inspireeris Heinet kirjutama tõelisena tulvana esseid, poliitilisi artikleid, poleemikat, memorandumeid, luuletusi ja proosateoseid. Püüdes sakslastele lähemale tuua Prantsusmaad ja prantslastele Saksamaad, õnnestus tal avaldada lausa prohvetliku loomuga analüüse, näiteks teose "Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland" ("Religiooni ja filosoofia ajaloost Saksamaal") järelsõnas. Heine kirjutas selle teksti 1834. aastal prantslaste aadressil, 99 aastat enne nende võimuletulekut, kes hakkasid ka tema raamatuid põletama:
pisi|Heinrich Heine (1837)
Varem kui enamik tema kaasaegseid tundis Heine ära saksa natsionalismi hävitava loomuse, mis erinevalt prantsuse omast eemaldus silmanähtavalt demokraatia ja rahva suveräänsuse ideedest. Luuletaja tunnetas selles pigem varjatud vihkamist kõige võõra suhtes, nagu ta kirjutas luuletuses "Diesseits und jenseits des Rheins" ("Siin- ja sealpool Rheini"; lisa teosele "Romanzero" ): <poem style="margin-left:5em;"> Aber wir verstehen uns bass, Wir Germanen auf den Hass. Aus Gemütes Tiefen quillt er, ''Deutscher Hass! Doch riesig schwillt er,'' Und mit seinem Gifte füllt er Schier das Heidelberger Faß.
Vaidlus Ludwig Börnega
pisi|Ludwig Börne (umbes 1835) Viimati nimetatud teoses reageeris Heine oma varasema sõbra "Kirjadele Pariisist", milles talle heideti ette revolutsiooni eesmärkide reetmist. Nii nagu tülis Plateniga, mängis ka Heine ja Ludwig Börne (kes sel ajal oli tuntum kui Heine) kokkupõrkes rolli isiklik vaen. Tegelikud põhjused olid aga põhimõttelist laadi ning puudutasid luuletaja ja kunstniku enesepilti üldisemalt.
Kogu oma loometee jooksul taotles Heine seda, et kunst oleks parteiülene. Ta pidas end vabaks, sõltumatuks luuletajaks ja ajakirjanikuks, ning ei tundnud end kogu oma elu jooksul kohustatuna järgima ühtegi poliitilist suunda. Radikaal-vabariiklikust publitsistist Ludwig Börnest erines ta veel ühel viisil, mis võis Börnele meeldida: Kui aga tegemist oli kunsti ja luulega, seadis Heine teose kvaliteedi alati kõrgemale kui autori kavatsuse või meelsuse.
Börnele näis selline suhtumine oportunistlikuna. Ta heitis Heinele mitmel korral ette meelsuse puudumist ja nõudis, et luuletaja peab vabadusvõitluses asuma kindlale positsioonile. Tüliga selle üle, kas ja kui palju kirjanik tohib olla parteiline, ennetasid Heine ja Börne hilisemaid diskussioone kirjanduse poliitilise moraali üle, nagu neid pidasid 20. sajandil Heinrich ja Thomas Mann, Gottfried Benn ja Bertolt Brecht, Georg Lukács ja Theodor W. Adorno, Jean-Paul Sartre ja Claude Simon. Seetõttu on Hans Magnus Enzensberger arvanud, et tüli Heine ja Börne vahel oli "saksa kirjandusloo tulemuslikem lahkheli."
Seda, et see memorandum ilmus alles 1840, kolm aastat pärast Börne surma, segadusttekitava – ja Heine poolt autoriseerimata – pealkirjaga "Heinrich Heine über Ludwig Börne" ("Heinrich Heine Ludwig Börnest") ning lisaks sisaldas pilkeid Börne armukolmnurga teemal tema sõbranna Jeanette Wohli ja tolle abikaasa, Frankfurdi kaupmehe Salomon Straußiga, panid Heine muidu heasoovlikud lugejad talle pahaks. Strauß, kes tundis end selle avalikustamise tõttu paljastatuna, väitis hiljem, et ta olevat luuletajale tolle väljaütlemiste eest avalikult vastu kõrvu andnud. Seepeale kutsus Heine ta püstoliduellile, millel sai kergelt puusast haavata, sellal kui Strauß jäi vigastamata.
Ingrid Margus
Isiklikku
Ta hindab kõrgelt Harry Potterit ja Merle Palmistet.
Heinrich Heine
Abielu, reisid Saksamaale, päranditüli
pisi|Heine abikaasa Mathilde (Augustine Crescence Mirat) Veel enne duelli abiellus Heine 1841. aastal Pariisi Saint-Sulpice'i kirikus endise kingamüüja Augustine Crescence Mirat'ga, keda ta nimetas Mathildeks ja kelle kohta ta teadis, et ta on ka mehe surma puhul kindlustatud. Pulmad toimusid naise soovil katoliku kombe kohaselt. Oma juudi päritolu vaikis Heine kogu elu maha.
Juba 1833 oli Heine tollal 18-aastast neidu tundma õppinud ning elas temaga arvatavasti alates 1834. aasta oktoobrist koos. Mathilde oli alates 1830. aastast elanud Pariisis nn grisette ' na, s.o iseseisva töötava noore naisena, kes oma aja tavade järgi ei olnud "austusväärne". Ta oli atraktiivne, suurte tumedate silmade ja tumepruunide juustega naine, kelle figuuri tihti imetleti. Tal oli iseloomulik kõrge "lehelinnuhääl", mis jättis paljudele lapsiku mulje, ent mõjus Heinele arvatavasti võluvalt. Ta näib olevat Mathildesse silmapilkselt armunud. Paljudele Heine sõpradele seevastu, nende hulgas Marxile ja Engelsile, ei meeldinud tema suhe lihtsa ja elurõõmsa naisega. Heine aga näib olevat armunud ka seetõttu, et naine pakkus talle kontrasti intellektuaalse keskkonnaga. Nende suhte alguses püüdis ta maalt pärineva sõbranna haridust pisut järele aidata. Tema innustusel õppis naine lugema ja kirjutama, ja Heine rahastas mitmel korral tema osalemist noortele naistele mõeldud õppeasutustes.
Nende kooselu möödus mõnikord üsna maruliselt: ägedatele abielutülidele, mille algatajaks oli sageli Mathilde helde ümberkäimine rahaga, järgnes enamasti kohe leppimine. Oma naise hellade kirjelduste kõrval leidub Heinel ka sapiseid värsse, nagu näiteks luuletuses "Celimene": <poem style="margin-left:5em;"> Deine Nücken, deine Tücken, Hab ich freylich still ertragen Andre Leut' an meinem Platze Hätten längst dich todt geschlagen.
Heine hindas teda, ehkki – või pigem kuna – Mathilde ei rääkinud saksa keelt ning tal ei olnud seetõttu ka tegelikku ettekujutust tema olulisusest luuletajana. Säilinud on Mathilde ütlus: Just seda teadmatust tõlgendas Heine märgina sellest, et Mathilde armastas teda kui inimest, mitte kui prominentset luuletajat.
1843. aastal kirjutas Heine luuletuse "Nachtgedanken" ("Öömõtted"), mille esimest stroofi tsiteeritakse sageli: <poem style="margin-left:5em;"> Denk ich an Deutschland in der Nacht, Dann bin ich um den Schlaf gebracht, Ich kann nicht mehr die Augen schließen, Und meine heißen Thränen fließen. Ta lõpetab järgmiste ridadega: <poem style="margin-left:5em;"> ''Gottlob! durch meine Fenster bricht'' Französisch heit’res Tageslicht; Es kommt mein Weib, schön wie der Morgen, Und lächelt fort die deutschen Sorgen.
Ingrid Margus
Isiklikku
Ta harrastab taijid, ratsutamist ja talisuplust.
Heinrich Heine
Abielu, reisid Saksamaale, päranditüli
pisi|Heine Saksamaa-reiside ajal (1843/1844)
Ingrid Margus
Isiklikku
Tema elukaaslane on kunstnik Martin Saar.
Heinrich Heine
Abielu, reisid Saksamaale, päranditüli
Heine "Saksa murede" (die deutschen Sorgen) hulka ei kuulunud mitte ainult poliitilised olud teisel pool Reini jõge, vaid ka tema vahepeal lesestunud ja üksi elav ema. Eelkõige selleks, et teda taas näha ja talle oma naist tutvustada, võttis ta 1843 ("Deutschland. Ein Wintermärchen") ja 1844 ette kaks viimast reisi Saksamaale. Hamburgis kohtus ta oma kirjastaja Campega ning viimast korda onu ja kauaaegse toetaja Salomon Heinega. Kui Salomon 1844. aasta detsembris suri, puhkes tema poja Carli ja Heinrich Heine vahel rohkem kui kaks aastat kestnud päranditüli.
Carl loobus pärast isa surma aastatoetuse maksmisest, mida Salomon Heine oli vennapojale 1838. aastal lubanud, ent mille edasimaksmist ei olnud testamendis sätestatud. Heinrich Heine, kes tundis end onupoja poolt alandatuna, võttis tüli käigus appi ajakirjanduslikud vahendid ja avaldas Carlile avalikult survet. See nõustus 1847. aasta veebruaris viimaks toetust edasi maksma tingimusel, et Heinrich Heine ei tohi enam ilma tema nõusolekuta avaldada mitte midagi perekonna kohta.
Tüli põhjuseks oli Heine alatine mure enda ja abikaasa rahalise kindlustatuse pärast. Seejuures oli ta mitte ainult kunstiliselt, vaid ka majanduslikult väga edukas kirjanik: parimail Pariisi-aastail teenis ta aastas kuni 34 700 franki, mis ostujõult vastanuks (2007. aasta seisuga) rohkem kui 200 000 eurole. Osa sellest sissetulekust pärines Prantsuse riigi toetusest, mis pärast 1848. aasta veebruarirevolutsiooni küll lakkas. Heine pidas oma finantsseisu siiski alati ebakindlaks ning näitas seda avalikult välja enamasti viletsamana kui see tegelikkuses oli. Hilisemail eluaastail muretses ta eelkõige selle pärast, et tagada oma naisele materiaalne kindlustatus.
Pärast Heine surma osutus Mathilde aga ülimalt ettevõtlikuks ning oli edukas läbirääkimistel Campega oma mehe teoste edasise kasutamise osas. Ta elas oma mehest rohkem kui veerandsada aastat kauem ja suri 1883. aastal. Lapsi paaril ei olnud.
Heine ja sotsialism
pisi|Teose "Deutschland. Ein Wintermährchen" esmaväljaanne (1844) 1840. aastate keskel valmisid Heine suured värsseeposed "Atta Troll" ning "Deutschland. Ein Wintermärchen". Viimase tekkeajendiks oli 1843. aasta reis Saksamaale, ning selles kommenteeris ta ülimalt sapiselt riiklikke, kiriklikke ja ühiskondlikke olusid Saksamaal. Nii kirjeldab ta esimeses peatükis üht stseeni kohe pärast piiriületust, milles "õige tunde ja vale häälega" tütarlaps laulab harfi saatel vaga viisi: <poem style="margin-left:5em;"> ''Sie sang das alte Entsagungslied, ''Das Eiapopeia vom Himmel, ''Womit man einlullt, wenn es greint, ''Das Volk, den großen Lümmel.
''Ich kenne die Weise, ich kenne den Text, ''Ich kenn auch die Herren Verfasser ''Ich weiß, sie tranken heimlich Wein ''Und predigten öffentlich Wasser.
''Ein neues Lied, ein besseres Lied ''O Freunde, will ich euch dichten! ''Wir wollen hier auf Erden schon ''Das Himmelreich errichten.