cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus V
Välispoliitika
Paulus V soovis oma valitsemisajal hoida Euroopa kahe mõjukama katoliikliku riigi Prantsusmaa ja Hispaania vahel neutraliteeti.
Konflikt Veneetsiaga
Paulus V valitsemisaja üks olulisemaid välispoliitilisi kriise oli konflikt Veneetsiaga, mis ei tunnustanud vaimulikkonna eksemptsiooni ja kus maapuudusest tingituna keelustati uute kirikute rajamine ning maa võõrandamine ilma vastava loata. Veneetsias süüdistati kahte vaimulikku, Vicenza kanoonikut Scipio Saracenit ja Narvesa abti Brandolino Valmarinot, nende nõuete eiramises. Need vaimulikud vangistati, süüdistatuna lisaks veel vägistamises ja tapmises. Paulus V nõudis Veneetsialt 10. detsembril 1605 vaimulikkonna õigusi piiravate otsuste tühistamist ja kohustas Orazio Maffeid nõudma vangistatud vaimulike vabastamist. Pärast tulutut sõnasõda Veneetsiaga pidas paavst 26. märtsil 1606 koos 40 kardinaliga istungi, esitades Veneetsiale 24-päevase ultimaatumi. Kuna Veneetsia jäi oma põhimõtetele kindlaks, ekskommunikeeris Paulus V 17. aprillil 1606 Veneetsia senati, valitsuse ja doodži ning kehtestas Veneetsiale interdikti.
Veneetsia kuulutas interdikti õigustühiseks ja enamus vaimulikkonnast pooldas linnriigi otsust. Jesuiidid, teatiinid ja kaputsiinid otsustasid paavstile kuuletuda ning aeti Veneetsiast välja. Samuti tuli nuntsiusel Veneetsiast lahkuda. Paavsti otsusest hoolimata peeti Veneetsias missasid, Kristuse Pühima Ihu ja Vere suurpüha tähistati erakordselt pidulikult. Ka Paolo Sarpi pidas pärast pikka ajavahemikku missat. Polnud välistatud sõja puhkemine Veneetsia ja Kirikuriigi vahel, eriti pärast seda, kui Hispaania kuningas Felipe III pakkus paavstile Milanos paiknevaid üksusi. Prantsusmaa kuningas Henri IV ja kardinal François de Joyeuse’i vahendustegevuse tulemusena hoiti sõda ära, Veneetsia vabastati 21. aprillil 1607 interdiktist ja vangistatud vaimulikud vabastati, kuid jesuiite ei lubatud Veneetsiasse tagasi.
See oli üks tõsisemaid konflikte kiriku ja ilmaliku võimu vahel varauusajal. Paavst sai selles konfliktis näilisele edule vaatamata poliitilise tagasilöögi, sest tal tuli tõdeda, et langetatud interdikt jäi kehtima vaid paberile.
Suhted Prantsusmaaga
Augustis 1605 saatis Prantsusmaa kuningas Henri IV Arnaud d'Ossat' asemele Rooma suursaadikuks Villeroy markii Charles de Neufville'i. 1617 saatis Paulus V Prantsusmaale nuntsiuseks Guido Bentivoglio.
Paavst avaldas Henri IV tapmise üle kahetsust. Louis XIII ajal olid paavsti huvid suhetes Prantsusmaaga valdavalt seotud teoloogiliste probleemidega.
Suhted Inglismaaga
Paulus V õnnitles 9. juulil 1606 James I-t Inglismaa kuningaks saamise puhul, kuid rõhutas, et katoliiklasi ei tohi süüdistada Guy Fawkesi vandenõu kavandamises. Tõsisem probleem suhetes Inglismaaga tekkis aga siis, kui Inglismaa parlament nõudis katoliiklastelt truudusvannet, millega ühtlasi ei tunnustataks paavsti õigust tagandada ilmalikke valitsejaid, kuid 22. septembril 1606 ja 23. augustil 1607 keelas Paulus V katoliiklastel seda vannet anda. 26. veebruaril 1607 tapeti vandeandmise suurimaid vastaseid preester Robert Drury.
Kui ülempreester George Blackwell tunnustas vandeandmist, tagandati ta 1608 ametist. Järgmiseks ülempreestriks sai George Birkhead, kelle surma järel kinnitas Paulus V 11. juulil 1615 uueks ülempreestriks William Harrisoni.
Galilei protsess
pisi|300 px|[[Galileo Galilei Rooma inkvisitsiooni ees. Joseph-Nicolas Robert-Fleury maal, 1847]] 1611 saabus Galileo Galilei Rooma, kus ta sai nii vaimulikkonna kui aadli poolt suurejoonelise vastuvõtu osaliseks. Tema teleskoop viidi kardinal Ottavio Bandinile kuuluvasse aeda.
Mikołaj Koperniku vaadete ja Galilei astronoomiliste avastuste levikut takistas katoliku kiriku levitatav seisukoht, et kui õpetus heliotsentrilisest maailmapildist satub vastuollu Pühakirjaga, peab see järelikult olema vale. Kõige olulisemaks argumendiks Koperniku vaadete vastu sai Joosua palve päeva pikendamiseks (Jo 10; 12–13). Galileid ja tema kaaslast karmeliit Paolo Antonio Foscarinit, kes teoloogina võrdles Koperniku süsteemi Vanas Testamendis 7-harulise küünlajalaga, kahtlustati ketserluses.
Detsembris 1615 saabus Galilei uuesti Rooma ja andis inkvisitsiooni ees oma vaadetest aru, mille järel kuulutas inkvisitsioon tema õpetuse valeks ja ketserlikuks ning kohustas Galileid sellest loobuma. Galilei olevat lubanud oma vaateid mitte õpetada. Pärast seda, kui Paulus V oli Galileiga kohtunud, teatas inkvisitsioon paavsti soovitusel 5. märtsil 1616 Koperniku süsteemil tugineva õpetuse taunimisest ja kõrvaldas ajutiselt käibelt Koperniku ja Johannes Kepleri traktaadid, kuid Galileid selles avalduses ei mainitud. Kardinal Roberto Bellarmino kirjutas Galileile tõendi, et teadlast pole kuidagi süüdistatud, vaid teda on ainult informeeritud uuest suhtumisest Koperniku maailmasüsteemi. 1620 avaldati Koperniku töö uuesti, kuid sellest oli kõrvaldatud või muudetud 9 lauset, kus mainiti heliotsentrilist maailmapilti. Galilei ja Foscarini tunnustasid inkvisitsiooni otsust, kinnitades seda, et Pühakiri ongi mõeldud inimeste lunastuseks, nagu kirik väitis, ja pole loodusteaduslik traktaat. Samas nõudis kardinal Bellarmino heliotsentrilise maailmapildi tunnustamiseks Galileilt ja Foscarinilt nende poolt õpetatud vaadete tõestamist tingimusel, et selle abil oleks võimalik seletada kõiki taevaseid nähtusi.
Kiriku institutsioonide reformid
Paulus V saatis võimule saades kõik prelaadid, kes viibisid Roomas olulise põhjuseta, tagasi nende piiskopkondadesse ja uuendas 19. oktoobril 1605 oma eelkäijate otsust prelaatide kohustusest resideerida oma piiskopkondades.
1610 saatis ta palliumi maroniidi patriarhile Johannes XI-le.
1611 kinnitas ta Monte Vergine kloostri privileegid ja Dijonis asuva Saint Etienne kloostri reeglid.
1611 avaldatud bullas "Universi agri" sätestas ta Rota Romana volitused.
1619 rajas ta Tšiilis Santo Tomase kloostri.
11. juunil 1620 sätestas ta Magister Sacri Palatii volitused.
Ta määras kardinalidele, kelle elatusraha jäi alla 6000 skuudo aastas, lisasissetulekuna 1500 skuudo suuruse Piatto Cardinalizio.
Ambrosiaanid
Ai He
pisi|Ai He Ai He (hiina 瑷河) on jõgi Hiinas, Yalu jõe parempoolne lisajõgi. Saab alguse Muduozi mägedest.
Paulus V
Kiriku institutsioonide reformid
1606 tunnustas ta apostoliinide ühinemist ambrosiaanidega.
Ai He
Jõe pikkus on 206 km ja valgala 5992 km².
Paulus V
Kiriku institutsioonide reformid
Annecy visitatsiooni ordu
Ai He
Ai Hel on üheksa hüdroelektrijaama koguvõimsusega 9368 kW.
Paulus V
Kiriku institutsioonide reformid
1618 tunnustas ta Annecy visitatsiooni ordut.
1618 tunnustas ta augustiinlaste nunnaordut.
Bernardiinid
Mertsedariaanid
1606 tunnustas ta mertsedariaanide reformi.
Obregoniaanid
1609 lubas ta obregoniaanidel kanda halle rüüsid.
Oratooriumid
24. veebruaril 1612 tunnustas ta Filippo Neri rajatud oratooriumit.
10. mail 1613 avaldatud bullas "Sacrosantae romanae ecclesiae" tunnustas ta Prantsusmaa oratooriumi ("Congrégation de l'Oratoire de Notre Seigneur Jésus-Christ").
1618 tunnustas ta Püha Antoniuse ordut.
Püha Vaimu ordu
1619 kinnitas ta Püha Vaimu ordu privileegid.
Taevaminemise ordu
1613 tunnustas ta Taevaminemise ordu konstitutsiooni.
Tsistertslased
1616 tunnustas ta tsistertslaste ordu Aragoni kongregatsiooni.
Ursuliinid
1618 tunnustas ta ursuliinide ordut.
Vennaskonnad
1606 tunnustas ta Jeesuse Nime vennaskonda.
2. märtsil 1607 avaldatud bullas "Cum certas" ja 11. märtsil 1607 avaldatud bullas "Nuper archiconfraternitati" uuendas ta Püha Franciscuse Südame vennaskonna privileege.
18. detsembril tunnustas ta 1620 Surmavendade kongregatsiooni konstitutsiooni.
Ta andis Purgatooriumi Seltsile indulgentsid.
Vaimulikud rüütliordud
16 veebruaril 1608 kinnitas Karmeli Mäe Jumalaema ordu (Ordre de Notre-Dame du Mont-Carmel) asutamise (bulla "Romanus Pontifex")
31. oktoobril 1608 tunnustas ta Karmeli Mäe Jumalaema ordu ühinemist Püha Lazaruse rüütliorduga.
1614 tunnustas ta Magdaleena rüütliordut.
1615 tunnustas ta Saksa Kristliku Sõjaväe rüütliordut.
Liturgilised reformid
20. augustil 1605 avaldatud bullas "Decet Romanum" sätestas Paulus V katoliikliku matusekombestiku.
27. septembril 1608 kinnitas Paulus V 2. oktoobri tähistamist pühade kaitseinglite päevana.
Paulus V kohustas 1613 palvetama Loreto litaaniat hommikuti, õhtuti, laupäeviti, vigiiliatel ja neitsi Maarja mälestuspühadel.
Ta avaldas 20. juulil 1614 Rituale Romanumi.
27. juunil 1615 lubas ta Hiinas peetavatel liturgiatel kasutada hiina keelt.
Teoloogilised vaidlused
28. augustil 1607 saatis Paulus V laiali erikongregatsiooni ("Congregatio de auxiliis") ja lubas nii jesuiitidel kui dominikaanidel jääda oma veendumustele kindlaks. Paavsti otsus vallandas hiljem tõsise diskussiooni jansenistide teoloogiliste vaadete üle.
Paulus V protesteeris Pariisi parlamendi otsuse vastu, millega tauniti Francisco Suáreze töid, ja mõistis 1613 hukka gallikanismi. Seepeale kuulutasid generaalstaadid 1614, et kuningas saab oma volitused vaid Jumalalt. 1611 avaldas Sorbonne'i dekaan Edmond Richer traktaadi paavsti ilmeksimatuse vastu, kuid tema töö sattus tsensuuri alla. 7. juulil 1615 otsustas Prantsusmaa vaimulikkond tunnustada Trento kirikukogu otsuseid provintsiaalsinoditel.
Paulus V väitis 30. augustil 1617 dominikaanide ja frantsisklaste vahelises vaidluses neitsi Maarja pärispatuta saamisest, et keegi ei tohi õpetada, nagu oleks neitsi Maarja eostatud pärispatus.
Suhtumine juutidesse
Paulus V avaldas 31. juulil 1610 bulla "Apostolicae servitudis", milles kohustati regulaarvaimulikke õppima heebrea keelt.
Kanoniseerimised
Paulus V kanoniseeris 2 isikut:
Paulus V kuulutas õndsaks 14 isikut:
Onupojapoliitika
Paulus V ajal sai Borghese suguvõsa Itaalia üheks mõjukamaks suguvõsaks.
Paulus V õde Ortensia abiellus Marcantonio Caffarelliga. Nende poeg Scipione Caffarelli Borghese sai kardinaliks ja 1610 Bologna peapiiskopiks.
Paulus V vend Giovanni Battista Borghese sai Borgo ja Sant' Angelo kindluse kuberneriks. 1609 sai temast Vivaro vürst. Tema poeg oli Marcantonio I Borghese.
Paulus V vend Francesco Borghese oli kindral ja Rignano hertsog.
Kardinalide pühitsemised
Paulus V pühitses oma ametiajal 60 kardinali 10 konsistooriumil. Lisaks itaallastele said kardinalideks 6 hispaanlast, 5 prantslast, 2 sakslast ja 1 ungarlane. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Gregorius XV ja Urbanus VIII. Paulus V rajas 17. oktoobril 1616 San Carlo ai Catinari titulaarkiriku San Biagio dell'Anello titulaarkiriku asemel.
Paulus V kultuuriloos
pisi|Paulus V monument [[Riminis]] Paulus V ajal täiustati Püha Peetruse basiilika löövi ja fassaadi. Tema ajal valmis Vatikani paavstipalee epitaafiga palkon, kust paavstid teevad avalikke pöördumisi ja valitud paavst ilmub rahvale. Tema ajal taastati Traianuse akvedukt, mis nimetati tema auks ümber Aqua Paolaks. Roomas ehitati tema ajal Villa Borghese.
Paulus V oli Guido Reni ja Cavaliere Giovanni Baglioni patroon.
1611–1613 ehitati Vatikani arhiivi hooned. Paulus V asus koguma ladinakeelseid papüürusi.
Ta resideeris 14. jaanuarist 1614 kuni surmani Palazzo del Quirinale palees. 7. juulil 1608 avas ta Bibliotheca Ambrosiana.
Justus Lipsius pühendas talle oma 1605 avaldatud "Seneca" ja Martin Becan oma "Controversia".
Paulus V pihiisa oli orientalist Mario di Calasio.
1612 avati Ostias sadama põhjabassein.
Ta muutis Leuveni ülikooli statuuti.
Ta kohustas Antoinette d'Orléans-Longueville'i rajama seminari.
Ta toetas Iiri kolleegiumi Sevillas ja kohustas induldiga kohalikke kalureid püüdma kala kuuel pühapäeval aastas, kusjuures nad peavad toetama iiri üliõpilasi.
1614 usaldas ta Lucca Jumalaema regulaarvaimulikele haridusreformi teostamise selles piirkonnas.
Kunstnikud Michelangelo Merisi da Caravaggio ja Ludovico Leoni on temast teinud portreed. Riminis asub Nicolò Cordieri ja Sebastiano Sebastiani poolt tema auks püstitatud pronksist monument.
Gitega
Gitega (varem Kitega) on Burundi poliitiline pealinn, Gitega provintsi halduskeskus. Asub riigi keskosas 1504 m kõrgusel merepinnast.
1990. aasta rahvaloenduse andmetel oli Gitegas 20 708 elanikku.
Märtsis 2007 teatas Burundi president, et Gitega, mille asukoht riigi keskel võimaldab elanikke paremini teenindada, kavatsetakse teha riigi uueks pealinnaks. Pealinn on Gitega alates 2019. aasta veebruarist, senise pealinna Bujumbura asemel.
Aleksander Vastalu
Aleksander Vastalu (kuni 1926 Aleksander Abramson, 2. veebruar 1898 Pala mõis – 18. jaanuar 1974 Chicago) oli eesti arst.
1927–1934 oli ta Nõmme linnaarst, 1934–1938 kooliarst, alates 1938. aastast Politseitalituse kodanliku õhukaitse ja tuletõrje sanitaarinspektor. Alates 1929. aastast oli ta Nõmme vabatahtliku tuletõrjeühingu arst ja 1934. aastast esimees.
Saksa okupatsiooni ajal oli ta Tallinna raehärra ja Eesti sõjaväelaste Nõmme hoolduskomitee esimees.
Progress (album)
"Progress" on ansambli Geminice 2006. aasta debüütalbum.
Vaimupuue
Mõiste "vaimupuue" on kahemõtteline ja seni pole spetsialistide seas ühtset seisukohta selle termini suhtes. Tänapäeval (aastal 2007) on üsna levinud arusaam, et vaimupuue tähendab vaimset alaarengut. Kuid siiamaani annulleerimata seisukoht, mis on esitatud EE-s, väidab, et vaimupuude mõiste sisaldab nii vaimset alaarengut kui ka vaimset taandarengut.
(Vaata ka märksõna "eripedagoogika".)
Kose-Uuemõisa mõis
thumb|Graniitobeliskid thumb|Kose-Uuemõisa mõisa peahoone Kose-Uuemõisa mõis (saksa keeles Nova Curia, hiljem Neuenhof) oli rüütlimõis Harjumaal Kose kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Kose valda Harju maakonnas.
Asukoht
Mõisakompleks asub Kose-Uuemõisa servas Pirita jõe kaldal, peahoone paikneb poolsaarekujulisel neemikul.
Ajalugu ja omanikud
pisi|püsti|Mõisnike vapp kabeli seinal
Asutamisest 17. sajandini
Kose kandis hakati maid läänistama 13. sajandil. Kirjalikes ürikutes mainitakse sealse maaomanikuna 1254. aastal Woghaen Palnisuni, kelle järeltulijatele kuulunud mõisa tunti esmamainimisel 1340. aastal Nova Curia, hiljem aga Nienhave nime all. Mõisa asutamise aeg pole teada, kuid Jüriöö ülestõusu aegsetes Harjumaa mõisate asutamise aja järgi reastatud loendites figureerib ta kümnendal kohal. See teeb Kose-Uuemõisa mõisast ühe vanima mõisa Eestis.
Ordumeister Odert van deme andis 1397. aastal Nyenhovele ja Clawes van Herkele kuulunud Uuemõisa (kirjutatud kui Nyenhove) ühes veskikohaga Johannes von Scherenbekele. On teada, et 15. sajandi esimesel poolel kuulus mõis Toddewini perekonnale. 1486. aastal läks mõis Berend Tuve (Taube) omandusse.
1583. aastal mõisastas Kose-Uuemõisa mõisa omanik Wolmar von Tuwe (Tuve) osa mõisale kuulunud Kirimäe külast ja muudab selle Kose-Uuemõisa Kirimäe karjamõisaks. 1586. aastal müüs Robrecht von Tuwe, hilisem rüütelkonna pealik ja maanõunik, Kirimäe karjamõisa 14 000 Herrenthaleri eest oma väimehele obrist (kolonel) Johann (Hans) Rechenbergile.
Tiesenhausenite aeg
Taubede käes oli Kose-Uuemõisa kuni 1622. aastani, mil Robert von Taube müüs selle oma sugulasele Johan von Rechenbergile. Viimane pärandas valdused abikaasa Elisabethile. Elisabeth von Rechenbergi varandused pärisid õed Margareth ja Anna. Viimane oli abielus Hans von Tiesenhauseniga (1592–1662) ja nii jäi Kose-Uuemõisa pea poolteiseks sajandiks Tiesenhausenite suguvõsa valdusse (mõisaomanikeks olid Hans Heinrich von Tiesenhausen (1685–1736), Hans Heinrich von Tiesenhausen (suri 1747), Gustav Johann von Tiesenhausen (1725–1782) jt). Mõisa suuruseks on sel ajal (1671. ja 1678. aasta maanimistu järgi) märgitud 2 ¼ ratsateenistusüksust.
18. sajandi lõpust säilinud mõisa topograafilises kirjelduses on mainitud järgmisi kiviehitisi: härrastemaja, valitsejamaja, tall-tõllakuur, ait, karjalaut, viinaköök, vesiveski.
Tiesenhausenite ajal 1805. aastal toimus seal ka üks suuremaid talupoegade vastuhakke mõisnikele – Kose-Uuemõisa sõda. 1818. aasta maanimistu järgi oli mõisas ühes Kirimäe kõrvalmõisaga maad, 43 1/5 adramaad ja 546 revisjonihinge.
Uexküllide aeg
thumb|left|Peahoone tagafassaad 19. sajandi keskpaigaks oli mõis oma 43 adramaa suuruse põllumaaga muutunud üheks suuremaks Eestis. 1833. aastal ostis mõisa Friedrich Wilhelm von Straelborn, kuid müüs selle juba 1850. aastal edasi Peterburi sakslasele Natalie-Caroline Harderile. Too aga abiellus Jacob Johann von Uexkülliga. Nii algas Kose-Uuemõisas Uexküllide aeg, mis kestis kuni mõisa võõrandamiseni 1923. aastal. Sellest perioodist on pärit enamik mõisa säilinud hooneid.
1917
1917. aasta revolutsioonis mõis viga ei saanud. Juba oktoobri alguses oli Kose-Uuemõisas moodustatud mõisatööliste ja saunameeste punakaardi salk. Viktor Kingissepa isiklikul korraldusel anti neile relvad. Kohe pärast oktoobripööret moodustati mõisakomitee, mis võttis kogu mõisa üle. Nii oli Kose-Uuemõisa esimene Eestis enamlaste poolt üle võetud mõis.
Mõisa jagamine ja tänapäev
Pärast Vabadussõda jagati mõis kaheks, osa maast ja valitseja maja jäid Heinrich von Uexkülli kasutusse, kes aga müüs selle peatselt talukohta tahtvale Tallinna kaupmehele. Enamik mõisahooneid, sealhulgas häärber ja park, riigistati. Algselt paiknes hoones algkool ning seejärel linnatänaval elavate naiste varjupaik. 1933. aastast alates asus mõisas vanemliku hoolitsuseta tütarlaste kodu. 1943. aastal muudeti asutus lastekoduks - Kosejõe Koolkodu, alates 1959. aastast tegutses seal Kosejõe Erirežiimiline Internaatkool, mis 1963. aastal nimetati ümber Kosejõe Eriinternaatkooliks ja 1992. aastal omakorda Kosejõe Kooliks. Viimane lõpetas tegevuse 2017. aastal.
Mõisakompleks
Mõisa tänapäevani säilinud hooned on pärit 1850. aastatest. Kõigepealt alustati härrastemaja rekonstrueerimisest ja seejärel ehitati sellest põhja ja lõuna poole kahekorruselised tiibehitised. Neid ühendasid peakorpusega algselt ühekorruselised galeriid. Samast perioodist pärinevad peahoonest lõuna poole ehitatud teenijatemaja ja viinavabrik.
Mõisakompleksi kuuluvad veel park koos kasvuhoonete varemetega ja pargi äärealadele 1886. aastal ehitatud uusgooti stiilis kabel. Mõisa pargis asub tiik, mille pärimuse järgi lasknud mõisahärra oma prouale rajada vaid ühe öö jooksul.
Informatsioon
Informatsiooni all on algselt mõistetud ja mõistetakse üldkeeles ka praegu inimesele mõeldud andmeid ja teateid. Selles tähenduses nimetatakse informatsiooni ka teabeks või infoks.
Eri valdkondade terminoloogias võib terminil "informatsioon" olla erinev tähendus, kusjuures informatsiooni võidakse andmetest, teabest ja infost eristada.
Informatsiooniteooria
Informatsiooni saab vaadelda kui määramatuse vähenemist. Informatsiooni hulk on pöördvõrdelises sõltuvuses mingi sündmuse toimumise tõenäosusega.
Küberneetika
Küberneetikas mõeldakse informatsiooni ehk info all teateid, mille kaudu on seotud juhtimissüsteemi elemendid või alamsüsteemid. Informatsiooni kandjad on signaalid, mis näitavad juhitava süsteemi olekut (väljundinfo) ja mille abil toimub süsteem juhtimine nii väljastpoolt (sisendinfo) kui ka – iseregulatsiooni korral – süsteemisiseselt (tagasisideinfo).
Füüsika
Vormid, materjalid, nähtused, kehad, ehk ainelised ja mitteainelised informatsioonikogumid on energiahulk, mille lähteaineks on kõikehõlmav informatsioon, mis kõik on omavahelises ühenduses.
Geograafia
Eesti geograafid eristavad teabe ja informatsiooni mõistet.
Teave on andmed korrastamata kujul. See tähendab, et teave pole kohe arvutil analüüsitav ega töödeldav. Näiteks kui me otsime sõnastikust mingi sõna tähendust, siis me saame midagi teada ehk teavet; seda teadmist pole võimalik arvutiga töödelda enne, kui ta on tõlgitud masinkoodi. Teave ei pruugi olla meile mõistetav. Näiteks hiina kirjas tekst on keskmise eestlase jaoks teave, kuid hiina kirja tundva inimese ajus tekib selle põhjal informatsioon. Seega teave ei ole alati teadmine.
Informatsioon on teadmus ehk ajus tekkinud teadmine. Informatsiooni ei saa talletada paberile ega mingile muule eluta andmekandjale. Informatsioon tekib näiteks inimese ajus, kui ta loeb ajalehte ja saab sealt midagi teada. Ajalehes sisalduv teave ei pruugi muutuda informatsiooniks. Näiteks lugemisoskuseta inimene ei saa tekstist informatsiooni.
Vladimir Ljahhov (kosmonaut)
pisi|Ljahhov 1984. aasta postmargil Vladimir Ljahhov (vene Владимир Афанасьевич Ляхов; ukraina Володимир Панасович Ляхов; 20. juuli 1941 Antratsõt, Ukraina NSV – 19. aprill 2018 Astrahan) oli Nõukogude Liidu kosmonaut.
Ljahhov lõpetas 1964. aastal kõrgema sõjalennuväekooli Harkivis. 7. mail 1967 valiti ta kosmonaudiks. Ta osales kolmel kosmoselennul ja oli missioonide Sojuz 32/Sojuz 34 1979, Sojuz T-9 1983 ja Sojuz TM-6 1988 komandör. Oma esimesel kosmoselennul püstitas ta 175 päevaga kosmosesviibimise rekordi. Kokku viibis ta kosmoses 333 päeva, 7 tundi ja 47 minutit.
1979. aastal sai ta NSV Liidu kosmoselenduri aunimetuse.
Ljahhov oli abielus ja tal oli kaks last.
Kuldne pistoda
Kuldse pistoda auhind (The Gold Dagger) on kirjandusauhind, mida annab välja Suurbritannia kriminaalkirjanike organisatsioon Crime Writers' Association. Auhinda hakati välja andma 1955. aastal.
Aastatel 1955–1959 nimetati peaauhinda Ristatud Punaste Heeringate auhinnaks (Crossed Red Herring Award). 1995–2002 spondeeris seda Macallan ning sel ajal kandis auhind nime Macallani Kuldne Pistoda (Macallan Gold Dagger).
2006. aastal asus auhinda spondeerima Duncan Lawrie Bank ning peaauhind nimetati ümber Duncan Lawrie Pistodaks (Duncan Lawrie Dagger). Auhinnafondis oli siis 20 000 naela, mille poolest oli Kuldne Pistoda rahaliselt maailma suurim kriminaalkirjanduse auhind.
2008. aastal loobus Duncan Lawrie auhinda spondeerimast ning pärast seda kannab auhind taas nimetust Kuldne Pistoda (Gold Dagger) ning sellega ei kaasne rahalist auhinda. Aastatel 1969–2005 anti välja ka Hõbedase Pistoda auhinda (Silver Dagger), mille sai teisele kohale hääletatud raamat. Lisaks Kuldsele pistodale antakse Pistoda auhinda välja ka muudes kategooriates.
Keskkõrgendik
Keskkõrgendik on loode–kagu-sihiline aluspõhjakõrgendik Kadrioru ja Lilleküla vahel Tallinnas.
Kõrgendiku pikkus on 5–6 km, laius 0,5–1,5 km, kõrgus loodes ja põhjas valdavalt 8–12 meetrit üle merepinna, kuid Toompeal 44 meetrit ja Tõnismäel 27 meetrit üle merepinna.
Kõrgendik koosneb Kambriumi liivakividest, aleuroliitidest ja savidest. Keskkõrgendiku edelanõlv on lauge, kirdenõlv järsk, kohati astanguline. Keskkõrgendiku loodeosas asub Hundipea mägi ja Sitsi mägi.
Boris Henrichson
Boris Henrichson (13. märts 1899 Alūksne, Läti – 12. detsember 1971 Viljandi) oli rootsi-saksa-poola päritolu eesti pedagoog ja spordikohtunik. Põlvnes vene riiginõuniku perekonnast.
Elulugu
1909. aastal astus Pärnu Gümnaasiumi, Esimese maailmasõja ajal jätkas õpinguid Novgorodis, kuhu kool oli evakueeritud. 1916–1918 õppis taas Pärnus. 1918 õppis Riia Linna Gümnaasiumis, mis asus evakueerimise tõttu Tartus. Kooli lõpetas Tartu Vene Õpetajate Ühingu Eragümnaasiumi juures.
Henrichson töötas 1919–1944 matemaatika eraõpetaja-tunniandjana Tartus. 1921–1922 oli Tartu-Valga Villa ja Lina Kokkuostupunkti arveametnik-kassapidaja.
1944. aastal asus elama Viljandisse, kus esialgu töötas Eesti Autopargi Viljandi osakonnas, hiljem Viljandi Rajooni Maanteede Valitsuse varustusosakonna juhatajana.
Aastatel 1945–1962 oli ta Viljandi 2. Keskkooli matemaatikaõpetaja ja Viljandi Õhtukooli õpetaja; 1948. aastast ka Viljandi Vene Keskkooli matemaatika asendusõpetaja.
1955. aastal lõpetas E. Vilde nimelise Tallinna Pedagoogilise Instituudi matemaatika-füüsika erialal.
Aastatel 1962–1970 töötas C. R. Jakobsoni nimelise Viljandi 1. Keskkooli matemaatikaõpetajana.
1966. aastast oli ta vabariikliku kohtunike kolleegiumi liige ning 1968. aastast Eesti NSV Spordiühingute ja -organisatsioonide Viljandi Nõukogu juures asuva Viljandi Spordiveteranide Koondise liige. Ta oli vabariikliku kategooria kohtunik.
Tunnustus
4. novembril 1958 tunnustati Henrichsoni haridustöö eesrindlase aumärgiga ning 21. augustil 1965 Eesti NSV teenelise õpetaja aunimetusega.
Maetud Viljandi Metsakalmistule.
Jaak Vilo
pisi|Jaak Vilo 2011. aastal esinemas rahvusvahelisel [[genoomika ja biomeditsiini alasel teaduskonverentsil]] Jaak Vilo (sündinud 14. novembril 1966) on eesti arvutiteadlane, bioinformaatik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2012).
Ta oli aastatel 2011–2022 Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudi juhataja. Tema peamised uurimissuunad on seotud bioloogia- ja terviseandmete uurimisega.
Haridus
Ta lõpetas 1984 Tallinna 2. Keskkooli ja 1991 Tartu Ülikooli rakendusmatemaatika eriala programmeerimise suunal cum laude. Hiljem täiendas end Helsingi Ülikoolis, kus kaitses 2002. aastal doktorikraadi arvutiteaduses.
Töökäik
Aastatel 1989–1993 töötas Jaak Vilo Helsingi Ülikooli arvutiteaduse instituudis õpetajana ning 1993–1999 assistendi ja uurimisassistendina. Ajavahemikul 1999–2002 oli ta Euroopa Bioinformaatika Instituudi vanemteadur ning 2002–2006 ettevõtte EGeen Inc informaatikadirektor ja Eesti Biokeskuse erakorraline vanemteadur. Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudis töötas ta 2004. aastast dotsendi, vanemteaduri ja erakorraline vanemteadurina. Temast sai 2007. aastal Tartu Ülikooli bioinformaatika professor ja 2011–2022 täitis ta lisaks arvutiteaduse instituudi juhataja rolli.
2012. aastal valis Eesti Teaduste Akadeemia üldkogu Jaak Vilo akadeemikuks informaatika alal. Ta kuulub akadeemias informaatika ja tehnikateaduste osakonda.
Jaak Vilo on olnud ühenduse Informatics Europe nõukogu liige (2018–2022).
Vilo on rahvusvahelise bioloogiliste andmete teadustaristu ELIXIR Eesti koordinaator.
Jaak Vilo kuulub korp! Sakalasse.
Teadustöö
Jaak Vilo teadustöö keskmes on informaatika ja selle rakendused, näiteks bioinformaatika. Ta on välja töötanud uusi algoritme ja efektiivset tarkvara, mis on võimaldanud bioinformaatika vallas teha andmeanalüüse ning saada uudseid tulemusi isegi molekulaarbioloogias. Vilo on olnud teerajaja näiteks tekstidest (uute) mustrite otsimisel, geenide regulatsioonimehhanismide uurimisel, geeniekspressiooni analüüsil, G-valk retseptorite analüüsil ning veebipõhiste tööriistade ja keskkondade arendamisel. Tema uurimistöö on motiveeritud informaatika parimate meetodite rakendatavusest eri valdkondades, eriti hästi on see õnnestunud bioinformaatikas, meditsiiniinformaatikas ja keeletehnoloogias, aga ka sotsiaalvõrgustike alal.
Jaak Vilo on loonud oma uurimisrühma BIIT, kust on välja kasvanud uus põlvkond Eesti arvutiteadlasi ja bioinformaatikuid. Ta osaleb Eesti arvutiteaduse ja IT-hariduse diskussioonides ja juhtimises. Lisaks on ta sõna sekka öelnud hariduse ja teaduse alastes diskussioonides ja juhtimisel, ülikoolide ja Eesti IT-sektori koostöö edendamisel. Jaak Vilo on mitme IT-ettevõtte, sealhulgas Teleporti, Meediamaa, Keelevara, EGeeni ja Qureteci kaasasutaja. 2009. aastal oli ta Tarkvara TAK (Tarkvara tehnoloogiate ja rakenduste arenduskeskus; praeguse nimega STACC OÜ) asutajate seas, olles koos Marlon Dumasiga EAS TAK taotlusvooru eduka taotluse koordinaator.
Kirjandus
Margus Maidla. Akadeemik Jaak Vilo ja tema biit. − Teaduste Akadeemia − Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 699–706.
Küberneetika
Küberneetika on teadusharu, mis uurib juhtimise, sideteenuste, sidetehnika ja informatsiooni üldisi seaduspärasusi nii tehnilistes, looduslikes kui ka sotsiaalsetes süsteemides. Praktilises teoloogias nimetatakse küberneetikaks õpetust kiriku valitsemisest ja juhtimisest.
Sõna "küberneetika" tuleb kreekakeelsest sõnast, mis tähendas laevajuhtimiskunsti. Juhtimisteooriate tähenduses tõi termini laiemasse kasutusse Norbert Wiener.
Meitneerium
Tuntud isotoopidest stabiilseim on isotoop massiarvuga 276, mille poolestusaeg on 0,72 sekundit.
Esimest korda saadi meitneeriumi 1982. aastal Darmstadtis. Element on nimetatud austria-rootsi füüsiku ja matemaatiku Lise Meitneri järgi.
Kus oled Sa
"Kus oled Sa" on Geminice'i ja Luisa 2005. aasta singel.
Cháris Georgiádis
Cháris Georgiádis (kreeka keeles Χάρης Γεωργιάδης; sündinud 9. aprillil 1972 Nikosias) on kreeka rahvusest Küprose majandusteadlane ja poliitik. Ta oli 28. veebruarist 2013 kuni 2. detsembrini 2019 Küprose rahandusminister.
Ta on õppinud Readingi Ülikoolis majandust ja rahvusvahelisi suhteid.
Ta on 28. veebruarist 2013 kuni 2. detsembrini 2019 Küprose rahandusminister.
Vaimufilosoofia
Vaimufilosoofia ehk analüütiline vaimufilosoofia (inglise keeles philosophy of mind) on filosoofia haru, kuhu kuulub psühholoogiafilosoofia, filosoofiline psühholoogia ja see osa metafüüsikast, mis puudutab vaimsete nähtuste loomust ja seda, kuidas need reaalsuse põhjuslikku struktuuri sobivad.
Psühholoogiafilosoofia uurib seda, mida on psühholoogial öelda psühholoogiliste nähtuste loomuse kohta, uurib psühholoogiateooria aspekte, nagu näiteks kasutatavaid mudeleid, pakutavaid seletusi ja tuletatavaid seadusi. Samuti pakub psühholoogiafilosoofiale huvi see, kuidas psühholoogia sobitub sotsiaal- ja loodusteadustega.
Filosoofilise psühholoogia uurimisobjektiks on rahvapsühholoogia, see on mentaalsete nähtuste kohta käivate tavamõistuslike ja prototeaduslike arusaamade kogum. Selliste uuringute tüüpiline eesmärk on sõnastada ja täpsustada rahvapsühholoogias leiduvaid arusaamu mälust, tajust, uskumustest, teadvusest ja teistest mentaalsetest nähtustest.
Vaimufilosoofia keskne metafüüsiline teema on keha ja vaimu probleem: kas mentaalsed nähtused on füüsilised ja kui mitte, siis kuidas on nad füüsiliste nähtustega seotud. Metafüüsiliste küsimuste hulka kuuluvad ka vaba tahte probleem, isikuidentsuse probleem ja küsimus, kuidas on võimalikud irratsionaalsed vaimunähtused, nagu näiteks tahtenõtrus (akrasia).
Vaimu teooriad
Ontoloogilises plaanis võib vaimuteooriaid ja -kontseptsioone jagada laias laastus kaheks: dualistlikeks ja monistlikeks.
Dualistlikud teooriad
Arusaam, et vaim on kehast erinev, esineb pea kõigis suuremates religioonides. Filosoofias ulatub see tagasi vähemalt Platonini ja figureerib ka hilisematel aegadel. Tänapäevane keha ja vaimu dualismi pärineb siiski René Descartesilt. Tema järgi koosneb maailm kahest täiesti erinevast substantsist – immateriaalsetest vaimudest ja materiaalsetest kehadest ("Meditatsioonid esimesest filosoofiast", 1629; vt Descartes 1996). See seisukoht toob aga kaasa keha ja vaimu probleemi: kuidas on võimalik, et mittemateriaalsed vaimud mõjutavad materiaalseid kehi. Descartes'i väitel on vaim kehaga seotud põhjuslikult: vastasmõju toimub käbinäärme vahendusel. See lahendus ei tundu aga veenvana, kuna see ei kõrvalda vastuolusid Descartes'i kontseptsioonis.
Rahulolematus Descartes'i dualismiga tõi kaasa mitmete uute, nii dualistlike kui ka mittedualistlike teooriate tekke.
Tänapäeva dualistlikest teooriatest on tähtsamad epifenomenalism ja substantsidualism. Epifenomenalismi järgi on keha ja vaimu vaheline põhjuslik seos ühepoolne: keha mõjutab vaimu, kuid mitte ümberpöördult. Vaimuseisundid on materiaalsete, tõenäoliselt ajus toimuvate protsesside inertsed kõrvalsaadused. Substantsidualismi järgi on kehad ja vaimud küll eri substantsid, aga vaimudel on lisaks mentaalsetele omadustele ka füüsilisi omadusi.
Monistlikud teooriad
Üheks problemaatilisemaks vastuseks Descartes'i dualismile on idealism. Idealistid eitavad dualistlikus pildis leiduvat materiaalset poolt. Nende järgi eksisteerivad ainult vaimud ja nende sisud, materiaalseid objekte mitte ainult ei eksisteeri, vaid materiaalne maailm on sõna otseses mõttes mõeldamatu. Arusaam, et leidub väljaspool vaimu eksisteerivaid objekte, ei ole mitte lihtsalt vale, vaid mittemõistetav.
Marina Ogilvy
Marina põhjustas aastal 1989 skandaali, jäädes lapseootele oma poiss-sõbrast Paul Mowattist. Hiljem kritiseeris ta ajaleheartiklis oma perekonda, teenides sellega nende pahameele. Kui ta 2. veebruaril 1990 Paul Mowattiga abiellus, oli ainsana kohal tema isa Angus; ema ja teised kuningliku perekonna liikmed olid otsustanud mitte tulla. Pärast lahutust 1997 taastas Marina suhted perekonnaga.
Vaimufilosoofia
Monistlikud teooriad
Erinevalt idealistidest on materialistid seisukohal, et iga substants on materiaalne substants. Biheivioristid üritavad näidata, et Descartes'ilik kontseptsioon vaimust ja kehast kui eri substantsidest põhineb fundamentaalset laadi arusaamatusel (Ryle 1996). Nende järgi on vaimu kohta käivad väited taandatavad käitumise kohta käivatele väidetele.
Marina Ogilvy
Paaril oli kaks last, kes kuuluvad ka troonipärimisjärjekorda:
Alexandra Ogilvy Princess Alexandra, The Honourable Lady Ogilvy
Vaimufilosoofia
Monistlikud teooriad
Funktsionalism on seisukoht, mille järgi vaimuseisundid on määratud nende põhjuste ja tagajärgedega. Vaimuseisundist teevad mingit kindlat tüüpi vaimuseisundi funktsionaalsed seosed, mis sellel seisundil on tajustiimulite, käitumisreaktsioonide ja teiste vaimuseisunditega. Funktsionalismi võib pidada biheiviorismi ja samasusteooriate järglaseks, ka on see tänapäeval vaimuteooriatest üks tunnustatumaid.
Eliminativistide arvates on meie jutt vaimudest ja nende sisudest ning meie tava seletada käitumist mentaalsete sündmustega primitiivse animistliku seletusviisi jäänuk. Aruka käitumise seletamine peaks hülgama tavapärase mõistestiku, see on rahvapsühholoogilise ehk intentsionaalse mõistestiku. Selle asemel tuleks kasutada neuroteaduslikku mõtlemist.
Harilik piimjuur
Harilik piimjuur (Tragopogon pratensis L.) on korvõieliste sugukonda piimjuur perekonda kuuluv rohttaim.
Kirjeldus
pisi|Õitsev piimjuur.
Harilik piimjuur on tavaliselt kaheaastane taim, harvem üheaastane või püsik. Taim on 30–100 cm kõrge. Lihakast juurest kasvab välja paks vars, mis on seest õõnes. Taime alumised lehed on 10–30 cm pikad ja süstjad, hallikasrohelised, terava otsaga, karvadeta, kõrvuti kulgevate roodude ja valge keskrooga. Ülemised lehed on palju väiksemad ja püstised. Lehed on sageli keskosas allapoole kõverdunud. Piimmahl on valge. Juur ja pungad on söödavad. Sellest on taim oma nimegi saanud, et tema juur on piimmahla täis.
Harilik piimjuur õitseb maist juulini. Õied avanevad hommikul koos päikesetõusuga ja ainult hea ilma korral ning sulguvad keskpäeval. Õied on alamliigist sõltuvalt 3–7 cm laiad ja kollased. Piimjuurel on korvõisik, mis koosneb 20–50 üksikõiest. Tolmukad on ülaosas lillakat tooni. Piimjuurt tolmeldavad peamiselt põrnikad ja kärbsed. Nende ligimeelitamiseks on taim kohastunud nõnda, et nektari joomiseks on mugav kroonlehel istuda.
Levila ja kasvukoht
Ta kasvab Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Briti saartel leidub teda enamikus Inglismaast, Ida- ja Lõuna-Šotimaal ja Kesk-Iirimaal. Teda kohtab Türgis, Kasahstanis ja Lääne-Siberis. Venemaa Euroopa-osas ja Eestis on ta tavaline.
Harilik piimjuur kasvab niitudel, metsa- ja põlluservadel, lagendikel ja teepervedel.
Keava linnamägi
thumb|Keava linnamäe põhjapoolne külg thumb|Keava linnamäe lõunaapoolne külg thumb|Keava linnamäe õu pisi|Eesti muinaslinnuste juures haruldane salakäik
Keava linnamägi on linnamägi Raplamaal Kehtna vallas Linnaaluste külas.
Kirjeldus
Keava linnamäel oli muistse Harjumaa kõige lõunapoolsem Kalevipoja sängi tüüpi linnus. Selle rajamise ajaks peetakse I aastatuhande lõppu m.a.j. Linnuse ehitamiseks kasutati 6–7 meetri kõrguste järskude nõlvadega pikliku kruusaseljandiku üht otsa, mille suhteline kõrgus ulatub 13,6 meetrini. Linnuse õu on umbes 80×30 meetrit suur. Linnuse umbes 24 aari suurust õuepinda ümbritseb ka külgedelt madalam vall (välja arvatud põhjapoolne nurk), mis oli ilmselt aluseks palkidest kaitseseinale.
Mõlemale otsale tuli kuhjata 2,5 meetri kõrgused vallid ja nende välisjalamile kaevata kraavid. Kuigi pikikülgedel on vall madalam, on järsu seljakunõlva kõrgus seal 15–18 meetrit. Linnuse õue nurgas on üks kividega täidetud lohk, mida peetakse endiseks kaevuasemeks.
Ajalugu
Arheoloogilistel väljakaevamistel on linnamäel tuvastatud viis erinevat ehitusjärku. Esimene rajatud linnus asus seal 5.–6. sajandil, teine (7.)8.–9. sajandil, kolmas 10. sajandist kuni 11. sajandi algupooleni. Kaks varasemat linnust olid püsiasustuseta ja arvatavasti kasutusel vaid ohuolukorras. Linnamäe lähedal avastatud avaasulates elasid linnuse ehitajad. Linnamäe kolmandast ehitusfaasist pärinevad nõrgad jäljed püsiasustusest – tõenäoliselt elas seal vähemalt ajutiselt (juhtiv) perekond või linnuse valvurid. Väljakaevamistel avastatud linnamäe põhjanurgas avastatud salakäigu varaseim versioon võib pärineda samuti sellest ajast. Keava linnuse juurest avastatud asulat on pindala, kultuurkihi ulatuse ja paksuse ning rohkete leitud savinõukildude tõttu peetud üheks Eesti ala suuremaks viikingiaegseks (9.–11. sajandi keskpaik) asustuskeskuseks. Kõik kolm varasemat linnust olid suhteliselt nõrgalt kindlustatud.
Kolmanda Keava linnuse hävitamist võib olla mainitud Vana-Vene kroonikates. 1030. aastal oli Kiievi-Vene suurvürst Jaroslav Tark võitnud tšuude ja rajanud Jurjevi linnuse. Kui suurvürst 1054. aastal suri, sai Kiievi ja Novgorodimaa valitsejaks tema poeg Izjaslav Jaroslavitš, kes üritas oma mõjuala laiendada. Kroonikate kohaselt ründas Izjaslavi poolt Novgorodi asehalduriks määratud Ostromir samal aastal tšuude, kuid ta sai koos paljude teiste novgorodlastega surma. Seepeale läks Izjaslav ise tšuudide vastu ja vallutas Kedepiv-i linnuse (осек Кедипив). Kroonik tõlkis selle nime ka vene keelde: solntsa ruka ('päikese käsi'). Seega sisaldab Kedepiv arvatavasti arhailisi vorme eesti sõnadest "käe" ("käden") ja "päike". Kuna veel 1410 kandis Keava küla nime Kedempe, siis peetakse tõenäoliseks, et Izjaslav vallutas muistsel Harjumaal asunud Keava linnuse. Samas tähendas sõna осек vana-vene keeles metsa rajatud raidtõket, mis võib osutada, et keavalased olid mingil põhjusel otsustanud taanduda kuhugi ajutisse pelgupaika metsas või rabasaarel. Teisalt on arvatud, et selle sõnaga tähistati lihtsalt asjaolu, et linnuse kaitsesein oli puidust. Linnuse enda juurest kindlaid märke novgorodlaste rünnakust (nt venepäraseid nooleotsi) leitud pole.
Sündmuste kroonikas antud dateeringutes on kaheldud ja peetud usutavamaks 1059. või 1060. aastat. Kuna 1060. aastal toimus kroonikate kohaselt Izjaslavi sõjakäik sossolite vastu ja nende maksustamine, siis on võimalik, et erinevad kroonikakohad räägivad samast sündmusest ja sossolid olid harjulased. Kroonikate järgi ajasid sossolid peagi maksukogujad minema, vallutasid 1061. aasta kevadel Jurjevi ümbruse külad, põletasid sealse linnuse ja tungisid sõdides Pihkvani välja.
Novgorodlaste sõjakäik näitab kaudselt tolleaegse Keava linnuse ja asula olulisust, sest tähtsusetut punkti poleks Izjaslav üritanud oma võimu alla painutada.
Linnus ehitati uuesti üles 11. sajandi lõpus ja seekord juba tunduvalt tugevamalt kindlustatuna ja selgemate märkidega püsiasustusest. Oletatavalt millalgi 12. sajandi keskpaigas linnus hävitati, kuid selle asemele püstitati kohe uus. Selles viimases ehitusjärgus kasutati linnuse kindlustamiseks peamiselt kive, ka salakäik ehitati kividest. Arvatavalt 1219. aastal vermitud mündi leidmine väljakaevamistel osutab, et linnus püsis vähemalt selle aastani. Keava linnuse kõige tõenäolisemaks lõpliku hävitamise ajaks on arvatud 1224. aastat, mil Henriku Liivimaa kroonika järgi toimus ristisõdijate sõjakäik Harjumaale. Keava linnamäelt avastatud kaks ammunoolt ja valli sisse tehtud kaevand, mis osutab levinud ristisõdijate piiramisvõttele linnuse kaitseehitiste lõhkumiseks, kinnitavad seda oletust. Kuigi kroonika räägib hoopis Lohu linnuse piiramisest (samas seal märgid piiramisest puuduvad) ja Keavat ei maini, on arvatud, et sõjakäigul mitte kaasas olnud kroonik on Harjumaa linnused segi ajanud või vähemalt on lisaks Lohu piiramisele toimunud ka Keava piiramine. Kroonika järgi linnus pärast selle kaitsjate alistumist põletati. Arheoloogilised leiud näitavad, et ka viimane Keava linnus hävines põlengus nagu selle neli varasemat ehitusjärkugi.
Megaösofagus
Megaösofagus ehk hiidsöögitoru ehk söögitoru laienemine (ka laienenud söögitoru) on söögitoru osaline või üldine laienemine, mis tekib söögitoru peristaltikat kahjustava neuromuskulaarse häire tagajärjel või muul põhjusel.
Haigust on kirjeldatud koertel, kassidel, hobusevarssadel ja inimesel.
ThrustSSC
Thrust SSC (SSC – SuperSonic Car) on Suurbritannias kujundatud ja ehitatud kahe reaktiivmootoriga auto. Selle autorid on Richard Noble ja Ron Ayers. ThrustSSC käes on autode kiirusrekord.
15. oktoobril 1997 sai autost Thrust SSC esimene maismaal liikuv sõiduk, mis ületas helikiiruse. Maksimumkiiruseks saavutas auto pärast pikki katsetusi Black Rock kõrbes Nevada osariigis USA-s 1227 km/h. Sõidukit juhtis Andy Green.
1983. aastal purustas Richard Noble oma eelmise reaktiivautoga (Thrust2) rekordi, kui ta saavutas 1018 km/h.
Thrust SSC ja Thrust 2 on mõlemad eksponeeritud Coventry transpordimuuseumis Inglismaal.
Õpilasesinduste Assamblee
Õpilasesinduste Assablee (vene keeles Ассамблея Ученических Представительств) on Eestis tegutsev vene õppekeelega õpilaste esindusorganisatsioon, mis tegeleb õpilasomavalitsuse arendamisega Eesti koolides ja koolihariduse küsimustega.
Assamblee on loodud 1999. aastal. Assamblee koosseisu kuulub 58 kooli ehk 90% Eestis olevatest vene õppekeelega gümnaasiumiastmega koolidest.
Organisatsioonist
Vastavalt Assamblee kodulehele on organisatsiooni põhieesmärgid järgmised :
Assamblee tegevust rahastab MTÜ Avatud Vabariik.
Hariduspoliitika
Assamblee suhtub kriitiliselt Tallinna abilinnapea Mihhail Kõlvarti poolt algatatud aktsiooni, mille käigus pakkus Kõlvart kanda valge lindi venekeelse hariduse toetuseks. Kõlvarti sõnul "niimoodi väljendavad aktsioonist osavõtjad oma negatiivset suhtumist sellesse kiirustamisse, millega haridusministeerium tahab venekeelsed koolid eestikeelsele õppele üle viia". 5. septembril 2011 levitatud pressiteates kutsub Õpilasesinduste Assamblee kõiki kohalike omavalitsusi keskenduma koolides olemasolevate probleemide lahendamisele ning mitte politiseerima neid.
Nõukogu
Assamblee kõrgeimaks organiks on nõukogu.
Esinduskogu
Esinduskogu on Õpilasesinduste Assamblee alaline tööorgan.
Peasekretär
Käesoleval ajal on Assamblee peasekretäri ametis Jevgeni Filatov.
Varem on peasekretäri ametis olnud: 3. märts 2010 - 3. veebruar 2011 - Jana Naumenkova; 9. veebruar 2009 - 3. märts 2010 - Sergei Metlev; 29. jaanuar 2008 - 9. veebruar 2009 - Anastasia Dobretsova jt.
Kuno
Kuno või KUNO võib tähendada erinevaid asju:
Noorem Edda
"Noorem Edda" (ka "proosa-Edda" või "Snorri Edda") on Islandi skaldikunsti käsiraamat, mis sisaldab ülevaadet paganlikust Skandinaavia mütoloogiast. "Noorem Edda" on üks olulisemaid allikaid Skandinaavia mütoloogia kohta.
"Noorema Edda" kirjutas Islandi skald, poliitik ja ajaloolane Snorri Sturluson 1220. aasta paiku. Ei ole päris selge, miks teos kannab nime 'Edda'. Võimalik, et see on seotud sõnaga óðr (luuletus, luule); arvatavasti tähendab edda ka "vaarema".
Aastal 1000 ristiusustatud Islandil oli viikingiajast pärinev skaldikunst 13. sajandi alguses, kui Snorri Sturluson tegutses, endiselt au sees. Selle kunsti valdajaid ja mõistjaid jäi aga järjest vähemaks. Skaldikunsti oluliseks osaks olevate kenningite sisuks oli sageli paganlik mütoloogia, mille üksikasju tuli luule mõistmiseks tunda. Snorri "Edda" oli mõeldud õpperaamatuks noortele skaldidele.
Paganlikku mütoloogiasse suhtuti 13. sajandi Islandil kaheti: konservatiivsed kristlased pidasid paremaks paganluse jäänused välja juurida ja mälestuse sellest hävitada. Snorri toetas suunda, mis pidas vana mütoloogiat oluliseks Islandi kultuuri osaks, mida tuleb tunda ja säilitada. "Nooremas Eddas" käsitleb ta vanu jumalaid kui ammu elanud silmapaistvaid inimesi, keda rahvas hakkas ajapikku jumalatena austama, sest ristiusk oli neile veel tundmatu.
Ülesehitus
"Noorem Edda" koosneb neljast osast: proloog, "Gylfaginning", "Skáldskaparmál" ja "Háttatal".
Proloog kirjeldab maailma loomist Piibli legendide kohaselt ja muistsete pealike saabumist Troojast Põhjamaadele, kus neid hiljem hakati pidama jumalateks.
"Skáldskaparmál" on kahekõne merejumala Ægiri ja luulekunsti jumala Bragi vahel, milles käsitletakse mütoloogiat ja poeetilist keelt, eriti heitisid ja kenningeid.