cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Integrated Taxonomic Information System
Lisaks ingliskeelsele biosüstemaatika andmebaasile on ITIS-el ka prantsuskeelne andmebaas Système d'information taxonomique intégré (SITI), mida haldab Canadian Biodiversity Information Facility ja hispaaniakeelne andmebaas, mida haldab Mehhiko.
Małaryta rajoon
Małaryta rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1373 km². 2009. aasta seisuga elas seal 25 780 inimest. Małaryta rajoon piirneb lõunas Ukrainaga.
Mootorisport
Tuntumad on autosport ja mootorrattasport.
Małaryta rajoon
Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Arechava, Chacisłaŭ, Čarniany, Hvoźnica, Łukava, Makrany, Ołtuši ja Vielikaryta külanõukogu.
2009. aasta seisuga olid elanikest 88,34% valgevenelased, 3,75% venelased, 7,18% ukrainlased ja 0,73% oli teistest rahvustest. 56,59% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,09% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 28,11% elanikke, vene keelt aga 68,56%.
Sulev Teinemaa
Sulev Teinemaa (sündinud 10. september 1947 Harju-Risti – 9. mai 2020) oli eesti filmiajakirjanik.
Teinemaa lõpetas 1966. aastal Keila Keskkooli ja 1971. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi elektroonikainsenerina ja 1991. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal.
Aastail 1971–1988 töötas ta H. Pöögelmanni nimelise Elektroonika Tehase inseneri ja büroojuhatajana, 1988. aastast oli ta ajakirja Teater. Muusika. Kino filmitoimetaja.
Lääne tänav (Rakvere)
Lääne tänav on tänav Rakvere linna loodeosas Moonaküla linnaosas.
Põhja-lõunasuunaline tänav saab alguse Rakvere valla piirilt. Suundudes lõuna poole ning ristudes Põhja ja Kesk tänavaga, lõpeb ta Koidu tänava ristmikul.
Tänava pikkus on 263 meetrit. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist on linnulennul mõõdetuna 1,6 km.
Tänava ääres paiknevad ühepereelamud, mis on ehitatud 20. sajandi jooksul, põhiliselt selle teisel poolel.
Peeter Hõrak
pisi|Peeter Hõrak esinemas paneeldiskussioonis "Bioevolutsiooni ja elurikkuse võtmeküsimusi 21. sajandil" [[Charles Darwin|Darwini 200. sünniaastapäevale pühendatud konverentsil Tartu Ülikooli aulas 12. veebruaril 2009.]] Peeter Hõrak (sündinud 11. detsembril 1963 Tartus) on eesti ökofüsioloog. Ta on loomade füsioloogilise ökoloogia professor Tartu Ülikoolis.
Elulugu
Peeter Hõrak on lõpetanud Tartu 5. Keskkooli. 1983–1985 läbis ta teenistuse Nõukogude armees. 1989. aastal lõpetas bioloogi-zooloogina Tartu Riikliku Ülikooli. Septembrist 1989 kuni septembrini 1991 oli tööl TA ZBI ornitoloogia laboratooriumis. Seejärel asus doktoriõppesse ja 1995. aastal kaitses doktoritöö loomaökoloogia erialal. Väitekirja teemaks oli "Pathways of selection in avian reproduction: a functional framework and its application in a population study of the Great Tit" ning juhendajaks oli Raivo Mänd.
Töötanud Turu Ülikoolis ökoloogilise zooloogia laboris (1993; Kone Foundation'i stipendiaat) ja Uppsala Ülikoolis zooloogia osakonnas (1996). 1998–1999 vanemteadur EPMÜ ZBI zooloogia osakonnas, alates 1999. aasta keskpaigast evolutsioonilise loomaökoloogia vanemteadur Tartu Ülikoolis ja alates 1. veebruarist 2008 samas loomaökoloogia õppetooli loomade füsioloogilise ökoloogia professor.
Teadustegevus
Peeter Hõrak on avaldanud enam kui 50 teaduspublikatsiooni.
2001–2003 oli ajakirja Avian Science toimetaja. 2003. aastast on ajakirja Ardeola ja 2005. aastast Functional Ecology toimetaja.
Isiklikku
Abikaasa Rita Hõrak on TÜ MRI geneetika vanemteadur. Tütar Hanna ja poeg Hans õpivad mõlemad Tartu Ülikoolis. Ta on korp! Ugala vilistlaskogu liige.
Mācītājmāja
Mācītājmāja on küla (mazciems) Lätis Gulbene piirkonnas Stradi vallas. Küla asub valla loodeosas. Mācītājmāja jääb Gulbene linna piirile. Asulas on Mācītājmāja bussipeatus.
Karl Taev
pisi|Noor Karl Taev
Üks Karl Taevi tähtsamaid saavutusi oli Tartu Ülikooli taaskäivitamine pärast Teist maailmasõda 1944. aastal.
Hariduskäik
1963. aastal kaitses Karl Taev kandidaadiväitekirja "Eesti kirjandus tsaristliku tsensuuri kitsas väravas".
Töökohad
Pensionil alates 1971, kuid töötas dotsendi kohusetäitjana 1973. aastani. 1973–1974 töötas ülikoolis tunnitasulisena. Periooditi juhendas üliõpilaste pedagoogilist praktikat.
Saaremaa Ühisgümnaasiumi kirjandusringi juhatajana
Karl Taev juhendas õpetajatöö kõrvalt ka kirjandusringi, mis saavutas suure populaarsuse nii koolis kui linnas. Ring andis välja käsitsi kirjutatud almanahhi "Kume Rivi". Voldemar Miller meenutab: "Karl Taev ei olnud mitte ainult kirjanduse tundja ja armastaja, ta oli ka tugevate kunstikalduvustega. Tagantjärele mõeldes oli ta mõjustatud sel ajal moodsatest kunstivooludest. Meie lennu lõpumärgile (1929) tegi ta päris kubistliku kavandi. [...] Kirjandusring korraldas igal aastal suurejoonelise peo, mis oli mitte ainult õpilastele vaid ka linna elus suursündmuseks. Kooli kõle võimla oli sel puhul rikkalikult dekoreeritud Karl Taevi kavandite järgi.".
Tartu Ülikooli taaskäivitajana pärast II maailmasõda
Tartu Riiklik Ülikool taasalustas õppetööga 1944. aasta novembris. Sellele eelnesid aga mahukad ettevalmistused. Karl Taev meenutab: "Augusti lõpul sain Moskvast teate, et mind on määratud Tartu Riikliku Ülikooli rektori nn. täievoliliseks esindajaks prorektori ülesannetes. [...] Anti korraldus tulla ja kiiresti arvele võtta hooned, nende sisustus, kaader. Ülikool kiiresti tööle panna! Sõitsin Leningradist lennukiga Võrru. Oli ärev tunne. [...] Tartusse sain koos EK(b)P Tartu Maakonnakomitee esimese sekretäri Max Laossoniga, tema Willisel.
''Esimene mulje – rusuv. Varemed suitsesid, linn oli tühi. Ainult mitmevärvilised sidetraadid jooksid läbi uulitsate ja aedade. Käisin tühjades majades, kus kapid, raamatud maha kistud ja sõtkutud. Tuuletõmbes vaatasin oma laastatud kodukohta ja mõtlesin suurele, isegi uskumatule ülesandele – tööle rakendada Tartu ülikool.''
''Rinne oli Vahi põllutöökooli juures Raadil. Öösiti valgustati rakettidega. Käis pidev tulistamine. Nii 17. septembrini. Ropkast leidsin professor Hendrik Riikoja. Seal sündis mu esimene käskkiri: määrasin Riikoja matemaatika-loodusteaduskonna dekaaniks ning andsin ülesande komplekteerida dekanaat. Ülikooli eest leidsin luuaga pühkimas kojamees Turba. Käskkirjaga number kaks määrasin ta peahoone komandandiks. [...] Ainuke tervem ruum oli rektori kabinet. Mujal oli korralagedus ja prügi – leivakannikatest tapetud kanade ja viinapudeliteni. Aula oli põhku ja narisid täis.''".
Hillar Palamets kirjutab, et teadustöö jäi esialgu tagaplaanile, sest õppejõudude jõupingutused olid suunatud eelkõige õppetööga alustamisele ja ülikooli taastamisele. Pealegi olid tingimused teadustööks vägagi piiratud. [...] Paljude õppejõudude erialased raamatukogud olid sõjategevuse käigus kas hävinud või kannatada saanud. Nii olid Karl Taev, Artur Vassar ja Johann Voldemar Veski kaotanud kõik oma raamatud. Ruumide kordaseadmine võttis aega ja auditooriumid olid külmad. Nn soojades auditooriumides kõikus temperatuur +8 – +10 ringis, külmades aga langes isegi alla nulli.
Tunnustus
Karl Taevi armastati tema särava huumorimeele pärast ja tema hajameelsus oli legendaarne. Õppejõuna oli Karl Taev väga kannatlik ja südamlik – omadused, mille eest tudengid kinkisid talle medali "Kullast süda". Taev käsitles oma loengutes kirjanduse arengut kooskõlas teiste kunstiliikide arenguga, nii võib tema maailmanägemist lugeda interdistsiplinaarseks.
Harrastused ja pere
Karl Taevi harrastused olid kunst ja kalapüük. Ta maalis ning joonistas peamiselt eesti kirjanike portreid ja maastikke (õli, akvarell, pastell ja graafika). Elu esimesed näpunäited plein air maalimises sai Karl Taevilt tütretütar Fideelia-Signe Roots. Karl Taevil ja tema abikaasal Salme Taevil (Põdersool) on kaks tütart, neli tütretütart, neli lapselapselast ja kolm lapselapselapselast. Karl Taevi isa oli Saaremaal sepp. Koos sepistati Kudjape kalmistu aedu ning huvi sepatöö vastu saatis ka poega terve elu.
Suved veetis Karl Taev perega Peedu Kirjanike majas, pensionieas Alatskivi lähedal mesinikust tütre pool, kuhu ta sättis sisse ka puutöötoa ja minisepikoja. Kalavetel käis ta peamiselt kunstnik Elmar Kitsega kas Peedu või Valgemetsa lähistel.
Taevide Tartu korter oli kogunemiskohaks ülikoolirahvale ja kunstnikele. Abikaasa Salme Taev meenutab: "Meil käis palju külalisi. Eriti on meeles, kui saatsin klaveril Linda Kits-Mäge. Mina laulsin teist häält, tema esimest. Linda kunstnikust kaasa Elmar Kits mängis viiulit ja laulis vahel ka, tihti liitus meiega rahvaluulemees Udo Kolk tšelloga."
Heinrich I (Braunschweig-Lüneburg)
thumb|Heinrich Keskmine, Braunschweig-Lüneburgi hertsog Heinrich Keskmine (1468–1532) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Lüneburgi vürst aastatel 1486–1520.
Järglased
Heinrichil ja Margaretel olid järgmised lapsed:
Lääne põik
Lääne põik on tänav Rakvere linna loodeosas Moonaküla linnaosas.
Ida-läänesuunaline tänav saab alguse Lääne tänavalt ning lõpeb Rakvere valla piiril, Rakvere–Haljala maantee ristmikul. Tänava pikkus on 96 meetrit. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist on linnulennult 1,8 km.
Tänava ääres paikneb 6 ühepereelamut, mis on ehitatud 20. sajandi teisel poolel.
Suurrüdi
pisi|Suurrüdi Suurrüdi ehk suurrisla (Calidris canutus) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind.
Eestis on ta harilik läbirändaja.
Drell
Drell ehk drellriie on liitkangas, mis on saadud lõime- ja koepindse toimse või lõime- ja koepindse atlassi ühendamisel. Kanga välimusele on tüüpiline sissekootud võrestik- või triibustikmuster ja kumbagi tüüpi pinnad säilitavad selgesti eristatavana oma siduse. Reeglina on drellriie tugev ja paks, võib olla puuvillane, linane või tehiskiust, ka villane.
Drellriiet võib käsitleda kui väga lihtsa geomeetrilise mustriga damasti.
Kuliai
Kuliai on alev Leedus Plungė rajoonis, Kuliai valla halduskeskus. Kuliai asub Alantase jõe ääres. Vene keeles oli asula nimi vanasti Куле.
Asula nime kohta on kaks hüpoteesi. Ühe kohaselt tuleb see žemaidi sõnast kūlis ehk kivi, kuna alevi ümbrus on kivine. Teise kohaselt tuleb see kohalikust sõnast tööliste kohta (kulis). Keskajal olid Kuliai laadad ainuke koht piirkonnas, kus kivisütt müüdi, oletatakse, et see oli töölisasula.
Vaatamisväärsusteks on aastal 1900 valminud kirik, selle värav ja kellatorn, pastoraadihoone aastast 1790, punastest tellistest köök-teenijatemaja aastast 1780. Kolm vana kabelit asuvad ka Kuliai kalmistul. Alevis on koduloomuuseum.
Ajalugu
Kuigi arheoloogiliste leidude põhjal asus seal küla juba kiviajal, on Kuliaid esimest korda mainitud XIII sajandil. Alev sai asulast XVII sajandil. Aastal 1644 ehitati sinna kirik. XVIII sajandil kuulus Kuliai jesuiitidele. XIX sajandil hakkasid sealsel turuplatsil toimuma laadad, kus kaubeldi põhiliselt loomadega. Aastal 1900 valmis praegune Kuliai kirik. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed 81 Kuliais elanud juuti. Nõukogude ajal oli Kuliai kohaliku kolhoosi keskasula.
Kuliai vanemad elanikud kasutavad igapäevaelus veel žemaidi keelt.
Turaida (Krimulda piirkond)
Külast lähevad läbi maanteed P7 ja P8. Sinna jäävad Pakuļi, Turaida ja Kungu rija bussipeatus. Seal asub põhikool.
Küla kujunes endise Turaida mõisa keskuse juurde. Aastal 1953 arvati Turaida piiskopilinnuse ümbruskond ja Koiva jõe orgu jääv küla osa Sigulda koosseisu. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Krimulda piirkonda.
Muinsusmälestistest on regionaalse kaitse all Jelgavkalni muinasasula. Külla jääb osaliselt Turaida muuseumreservaat. Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu, mis on tähistatud mälestuskiviga.
Turaida jääb Gauja rahvusparki. Looduskaitse all on tammed kõrgusega 36, 23,5, 28 ja 27 meetrit, mets-õunapuud kõrgusega 20 ja 15 meetrit ning kaks mets-õunapuud kõrgusega 12 meetrit, saar kõrgusega 23 meetrit, vaher kõrgusega 22 meetrit, mõisavalitseja maja tammed ning Pesutamm.
2018. aastal oli külas 185 elanikku, 2022. aastal 195.
pisi|tühi|Turaida küla
Jermolov
Jermolov on tatari päritolu Venemaa aadlisuguvõsa.
Ajalugu
Suguvõsa rajajaks oli 1506. aastal Suurhordist Venemaale siirdunud mursaa Arslan-Jermol. Ta astus Moskva suurvürsti Vassili III teenistusse, võttis vastu õigeusu ja sai ristinimeks Ivan. Tema järeltulijad kandsid perekonnanime Jermolov.
Pealiin
Mursaa Arslan-Jermol (suri pärast 1506)
Akbaş
Koeratõug on tunnustatud Türgi Kennellidu poolt.
Jermolov
Vanem liin
Mihhail Ivanovitš Jermolov
Noorem liin
Vassili Ivanovitš Jermolov
Hannula-Katrin Pandis
Hannula-Katrin Pandis (sündinud 7. novembril 1990) on eesti orienteeruja.
2010. aastal lõpetas Gustav Adolfi Gümnaasiumi. 2016. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli matemaatilise statistika eriala. Töötanud Swedbank'is tarkvara insenerina.
2017. ja 2018. aastal tuli ta OK Ilves võistkonnas Jüriööjooksu võitjaks.
Rogaini Euroopa meistrivõistlustel 2020 Lätis Tukumsi lähedal ja 2021 Eestis Otepääl võitis ta naiskondade arvestuses kulla koos Piibe Tammemäega.
Friedrich (Mecklenburg)
Friedrich II, hüüdnimega Vaga (9. november 1717 – 21. aprill 1785), oli Mecklenburg-Schwerini hertsog 1756. aastast kuni surmani.
Noorus
Friedrich sündis Schwerinis Christian Ludwig II ja selle naise Gustave Caroline pojana.
Friedrichi lapsepõlves ja nooruses oli tema intellektuaalsele ja vaimsele arengule suur mõju vanatädil, Mecklenburg-Schwerini hertsoginnal Augustal, kes sisendas talle pietismi uskumusi.
Mecklenburg-Schwerini hertsog
Pärast isa surma 1756. aastal võttis Friedrich hertsogkonna valitsemise üle. Varsti pärast tema troonileasumist kisti riik seitsmeaastasesse sõtta.
Friedrich oli pietismi toetaja. Ta julgustas arendama koolisüsteemi, edendas tekstiilitööstust ja tühistas piinamise. 1764. aastal viis ta oma residentsi Schwerinist Ludwigslusti lossi. 1765. aastal käskis ta arhitekt Johann Joachim Buschil ehitada keiserliku kiriku (lõpetati 1770. aastal, nüüd linnakirik) ja jätkas aastatel 1772–1776 Ludwigslusti lossi laiendamist.
Abielu
Friedrich abiellus 2. märtsil 1746 Schwedtis Württembergi Friedrich Ludwigi tütre Louise Friederikega. Nad said neli last, kes surid noorelt.
Pärast tema surma päris hertsogkonna tema vennapoeg Friedrich Franz I.
Gustav Friedrich Cappel
Gustav Friedrich Cappel (ka Gustav Friedrich Kappel; 5. august / 16. august 1728 Auciems – 30. november / 10. detsember 1784) oli Eesti vaimulik.
Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus
Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus (lühend: ATAK) oli 2003. aastal asutatud asutus, mis pakkus avaliku teenistuse ametnikele täienduskoolitust.
ATAK-i klientideks olid valdavalt kohalikud omavalitsused, munitsipaalettevõtted, riigiasutused ja põhiseaduslikud institutsioonid.
Gustav Friedrich Cappel
Cappel sündis Auciemsis Straupe kihelkonnas (praeguse haldusjaotuse järgi Raiskuma vallas Pārgauja piirkonnas. Ta õppis Tallinna Gümnaasiumis, Tartu linnakoolis ja Riia Lütseumis. Aastatel 1750–1754 õppis ta Halle ülikoolis (immatrikuleeriti 14. oktoobril 1750). Ordineeriti 5. detsembril / 16. detsembril 1756 õpetajaks.
Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus
ATAK oli Riigikantselei hallatav asutus 2005. aastani, mil see ühendati Sisekaitseakadeemiaga. Sisekaitseakadeemia struktuuriüksusena kaotati ATAK 2015. aastal, mil akadeemia täiendusõppe koordineerimine koondati Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskusse ning fookusse võeti siseturvalisusealased koolitused.
Täiendusõppe keskuse ja ATAK-i eelkäijaks loetakse Riigikantselei alluvusse kuulunud Eesti Haldusjuhtimise Instituuti, mis loodi 1994. aastal.
Gustav Friedrich Cappel
Ta oli aastatel 1756–1760 Tori koguduse õpetaja. Aastatel 1760–1784 oli ta (introdutseeriti 9. juulil / 20. juulil 1760) Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema emapoolne vanaisa Antonius Güldenstädt oli Salasmuiža, Katlakalnsi ja Olaine ning Riia Jaani koguduse õpetaja. Tema abikaasa Anna Charlotte isa Christian Gottfried Helwig oli Helme Maarja koguduse õpetaja.
Jüri Mandre
Jüri Mandre (aastani 1938 Gerhard Evald Mann; 28. jaanuar 1907 Tartu – 28. november 1970 Baltimore) oli eesti helilooja ja organist.
Ta õppis lapsena eraviisiliselt klaverit, gümnaasiumis õppimise ajal oli pianist kooli sümfooniaorkestris, lõpetas aastal 1925 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1925–1931 ja aastast 1938 õppis ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas (ei lõpetanud). Ta oli korporatsiooni Rotalia liige.
Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale, ta elas Augsburgis Haunstette pagulaslaagris ja jätkas muusikalist tegevust. Ta saatis laagrikaaslastest soliste, taastas mälu järgi "Aladini imelambile" loodud muusika, lõi aastal 1948 muusika Agnes Vesilo näidenditele "Muinasjutt" ja "Tondiöö" (kõik Oskar Seliaru nukuteatrile Augsburgis) ning aastal 1949 lavastustele "Seitse ühe hoobiga", samuti lavatükkidele "See oli unenägu" (70 etendust Geislingeni Eesti Rahvuskoondise Teatris), "Vaeslapse käsikivi" ja Enn Vaiguri näidendile "Kraavihallid".
Leeterüdi
pisi|Leeterüdi Leeterüdi ehk leeterisla (Calidris alba) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind.
Eestis on ta väikesearvuline läbirändaja.
Tiiu Sild
pisi|300px|Tiiu Sild 2010. aastal. Tiiu Sild (neiupõlvenimega Tiiu Gutmann; 17. juuli 1958 – 16. veebruar 2012) oli eesti molekulaarbioloog ja teaduse populariseerija. Ta oli pikka aega teaduskeskuse Ahhaa juhataja.
Haridus
Tiiu Sild lõpetas kuldmedaliga kunstikallakuga Tallinna 46. Keskkooli ning 1981. aastal cum laude Tartu Ülikooli orgaanilise keemia ja keemiapedagoogi eriala. Magistrieksami sooritas ta molekulaarbioloogias ja spetsialiseerus molekulaardiagnostika erialale. 2000. aastal alustas Tiiu Sild õpinguid Tartu Ülikooli doktorantuuris loodusteaduste didaktika alal. Tema doktoriõpingute teemaks olid teaduskeskuste mudelid maailmas.
Töö
1981. aastal alustas Tiiu Sild tööd Eesti Teaduste Akadeemia keemia instituudis, 1990. aastal jätkas ta erialast tööd Tartu Ülikoolis orgaanilise keemia õppetooli juures. Mart Ustavi töögrupis arendas ta muu hulgas kliinilise papilloomiviiruse diagnostika süsteemi, mis on tänaseks saanud HPV diagnoosimise ja vaktsineerimise tavastruktuuriks.
1997. aastast kuni surmani 2012. aastal juhatas Tiiu Sild teaduskeskust Ahhaa, mis töötas algul Tartu Ülikooli teadusarendusosakonna projektina, 2004. aastal sai aga omaette sihtasutuseks. Tema juhtimisel valmis ka Ahhaa uus hoone Tartus.
Tiiu Silla tegevust teaduse populariseerimisel tunnustati ka rahvusvaheliselt. Ta osales mitme rahvusvahelise teadusorganisatsiooni töös ja oli teaduskeskuste võrgustiku ECSITE juhatuse liige.
Mälestuse jäädvustamine
Alates 2012. aastast kannab Eesti teaduse populariseerimise elutööpreemia Tiiu Silla nime. Sellega kaasneb skulptor Stanislav Netšvolodovi messingist lauaskulptuur "Möbiuse leht".
Karel Opočenský
pisi| Karel Opočenský (1969) pisi| [[Max Euwe ja Karel Opočenský (1969)]]
Karel Opočenský (7. veebruar 1892 Most – 16. november 1975 Praha) oli tšehhi maletaja, malekohtunik ja maleliteraat, rahvusvaheline meister (1950), rahvusvaheline arbiiter (1951).
Opočenský oli kolmekordne Tšehhoslovakkia (1927, 1929, 1938) ja 1944. aasta Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi malemeister. Ta esines Tšehhoslovakkia võistkonna koosseisus kolmel maleolümpial (1931, 1933, 1935). Juulis 1937 mängis ta Pärnu turniiril kus jäi kaheksa osavõtja seas kuuendaks. Augustis 1937 maleolümpial Varssavis (1937), kus Tšehhoslovakkia sai viienda koha, mängis ta teisel laual (esimesel laual esines Salo Flohr). Maleolümpial Buenos Aireses (1939), kus Saksamaa võitis, esines Opočenský viiendaks tulnud Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi võistkonna esimesel laual.
1942. aastal sai ta Prahas peetud turniiril 4.–5. koha (võitsid Aleksandr Alehhin ja Klaus Junge). 1946. aastal mängis ta Londonis toimunud turniiril, kus tuli neljandaks ja Šveitsis Arbonis peetud turniiril, kus jagas Daniel Yanofsky ja Luděk Pachmaniga esikohta.
1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele rahvusvahelise meistri nimetuse. Opočenský oli üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal.
Opočenský tegutses ka malekohtunikuna. Ta oli MM-tiitlimatšide (1951, 1954), Helsingi maleolümpia (1952) ja Zürichis toimunud pretendentide turniiri (1953) peakohtunik.
Narva linnaarhitekt
Eesti NSV ajal oli samaväärse ametikoha nimetus Narva peaarhitekt.
Märt Rannamäe
pisi|Märt Rannamäe skulptor [[Rait Pärgi näituse avamisel 1999. aastal]] Märt Rannamäe (sündinud 15. juulil 1964) on eesti diskor ja saatejuht.
Aastatel 1993–2004 töötas ta Raadio 2-s.
Aastast 2010 tegutses Rannamäe Tre Raadios.
Aastast 2014 raadios Hit FM
Mario Draghi
3. jaanuaril 2021 tegi Itaalia president Sergio Mattarella Mario Draghile ülesandeks moodustada uus Itaalia valitsus. Mario Draghi valitsus andis ametivande Roomas Quirinali palees 13. veebruaril 2021. 21. juulil 2022 võttis Itaalia president Sergio Mattarella vastu peaminister Mario Draghi tagasiastumispalve, saatis parlamendi laiali ja kuulutas välja erakorralised parlamendivalimised. Draghi jätkas peaministri ülesannete täitmist kuni uue peaministri ametisse astumiseni sama aasta 22. oktoobril.
Isiklikku
Tema isa Carlo töötas panganduses, ema Gilda Mancini oli apteeker.
Dries Mertens
Dries Mertens (sündinud 6. mail 1987 Leuvenis) on Belgia jalgpallur. Ta mängib Türgi kõrgliigaklubis Galatasaray ründaja kohal.
Aastatel 2013–2022 mängis ta Itaalia kõrgliigaklubis Napoli. Enne Napolisse siirdumist 2013. aasta juunis mängis Mertens Hollandi kõrgliiga klubis PSV Eindhoven.
Koondisekarjäär
Debüüdi Belgia rahvuskoondises tegi Mertens 9. veebruaril 2011 sõprusmängus Soome vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 15. augustil 2012 sõprusmängus Hollandi vastu.
2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 17. juunil lõi ta värava Alžeeria vastu.
Ta kuulus Belgia koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 18. juunil lõi ta värava Panama vastu.
Maria Valdma
Maria Valdma (sündinud 19. augustil 1973) on eesti ehtekunstnik.
Maria Valdma lõpetas 1996. aastal Eesti Kunstiakadeemia metallikunstnikuna, 2000. aastal kaitses magistritöö ja sai magistrikraadi.
Maria liitus 1996. aastal kunstirühimitusega F.F.F.F., millest sai platvorm tema praegusele loomingulisele tegevusele.
Näitustel on kunstnik osalenud 1994. aastast - nii individuaalselt kui F.F.F.F. koosseisus, muu hulgas Eestis, Soomes, Rootsis, Taanis, Hollandis, Ungaris, Saksamaal, Belgias, Iirimaal, Hiinas, Koreas ja USAs. Loetelus on neli isikunäitust.
2006. aastast töötab galeristina HOP galeriis. 2001–2012 töötas Rocca al Mare koolis kunstiõpetajana.
2002. aastast kuulub Eesti Kunstnike Liitu, 2009. aastast kunstirühmituse KAM kartell liige.
45 Broad Street
45 Broad Street on 365,8 meetri kõrgune pilvelõhkuja, mis on küll projekteeritud, kuid mitte veel valmis ehitatud Lower Manhattani Financial Districti naabruskonnas. 68-korruselisena on see projekteeritud üheks maailma kõrgemaks tornelamuks.
Hoonet hakati ehitama 2017. aastal, kuid 2020. aasta seisuga on ehitus külmutatud.
Stadio San Paolo
thumb|Stadio Diego Armando Maradona|link=Special:FilePath/Stadio_Diego_Armando_Maradona_Serie_A.jpg
Stadio Diego Armando Maradona on staadion Itaalias Napolis. Lo stadioDiego Armando Maradona mahutab 60 240 pealtvaatajat ja on istekohtade arvult kolmas staadion Itaalias San Siro ja Rooma olümpiastaadioni järel.
Oma kodumänge peab staadionil SSC Napoli.
Staadion avati 6. detsembril 1959.
Staadionil toimusid 1990. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste mängud.
Püha kivi (Kulli)
pisi|Saulepi ohvrikivi (2014) Püha kivi (ka Nõiakivi, Ohvrikivi) on Pärnu maakonnas Lääneranna valla ja Varbla kihelkonna Kulli külas asuv ohvrikivi.
Kivi on arvele võetud kultuurimälestisena (Püha kivi, 11857).
Otsene piiramine
Otsene piiramine (inglise direct regulation) on tavaliselt tehniliste ja tehnoloogiliste näitajate (nt saastekoguste) administratiivne normimine ja sanktsioonide rakendamine normide rikkumisel.
Sinine käoking
Sinine käoking (Aconitum napellus) on tulikaliste sugukonda käokinga perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Taim on surmavalt mürgine.
Meresõit sõltub tüürimehest
Kuna laul on lühike, siis lauldi seda enamasti kaks korda järjest.
Otsene piiramine
Otsest piiramine on üsna tõhus ohtlike ainete leviku tõkestamiseks teadaolevatest saasteallikatest.
Meresõit sõltub tüürimehest
Kultuurirevolutsiooni ajal laulsid seda laulu hungveipingid.
Sinine käoking
Sinine käoking on aedades ja elamute ümber kasvatatav mitmeaastane ilutaim. Tema rahvapärased nimetused on kassipätid, kingalill, kalevikübar, aidamehed, ingliking, raudkübar, tormikübar, tuiupätid, aed-käoking.
Kasvukohad
Sinine käoking on levinud enamasti Lõuna-ja Kesk-Euroopas; areaal ulatub Põhja-Rootsini, läänes Portugalini, lõunas Püreneedeni ja idas Karpaatideni. Eestis kasvatatakse teda ilutaimena, võib ka kergesti metsistuda. Kõik käokingad on külmakindlad ja vähenõudlikud taimed. Ühtviisi hästi tunnevad nad end valgustatud kui ka varjulises kasvukohas. Väänleva välimusega taimed kasvavad ja õitsevad paremini varjulises kohas. Ei talu päikesepaistelist ja liiga sooja kasvukohta.
Botaaniline kirjeldus
Õitseb alates juuni lõpust 30–35 päeva. Viljad küpsevad septembris. Talvekatet ei vaja. Vili paljuseemneline kogukukkur. Paljundatakse seemnetega ja puhma jagamise teel. Kasvatatakse põõsaste läheduses, üksikult istutatuna, peenras ja lõikkelillena.
Droog
Sinise käokinga droogiks kasutatakse juuri ja mugulaid. Neid kogutakse kogu vegetatsiooniperioodi jooksul või sügisel; pestakse, tükeldatakse ja kuivatatakse temperatuuril 60–70 °C. Teistel käokinga liikidel kasutatakse ka ürti, mida kogutakse maist kuni juuni alguseni, maapealne osa lõigatakse maha 4–5 cm kõrguselt maapinnast. pisi|Seemned
Keemiline koostis
Sinine käoking sisaldab umbes 1% diterpeenseid alkaloide: akonitiini, mesakonitiini, hüpakonitiini, N–desetüülakonitiini, oksoakonitiini, neopelliini, napelliini, neoliini. Akonitiini sisaldus on 0,18–3,0%, droogis peab see olema vähemalt 0,8%. Juures sisaldub rohkesti suhkruid, enamasti tärklist.
Kasutamine ravimtaimena
Käokinga tarvitatakse raviks ainult arsti ettekirjutusel. Kasutatakse alkoholleotisena välispidiselt radikuliidi, neuralgia ja reumatismi korral, Suure mürgisuse tõttu on kasutamine ohtlik. Käokinga alkaloididel on valu vaigistav, põletikuvastane, palavikku alandav ja südame arütmia vastane toime. Käokingatinktuur (Aconiti tinctura) valmistatakse alkoholiga vahekorras 1:10, sisaldab 0,045–0,055% alkaloide; tarvitada 0,6 g ööpäevas. Homöopaatias tarvitusel ägedate põletike, nendega kaasneva südamepekslemise ja südame arütmia leevendamiseks.
Vastunäidustused ja ohud
Sinine käoking on Euroopa üks mürgisemaid taimi. Taimemahla nahale sattumisel, tungib see läbi naha ja tekitab algul lööbe ning seejärel tekib raske mürgistus. Taimeosade närimine kutsub esile mürgistuse mõne minuti jooksul. Surmavaks annuseks inimesel loetakse 2–4 grammi juuremugulaid. Lastel see kogus on veel väiksem. Mürgistusnähtudeks on iiveldus, oksendamine, kõhulahtisus, ajutalitluse häired, nägemishäired, südamerütm häirub, kuuma- ja külmahoogude vaheldumine, krambid. Surma põhjuseks on südame- ja hingamislihaste halvatus. Mürgistusnähud võivad ilmneda isegi preparaadi raviannustes tarvitamisel.
Ei soovitata kasvatada ilutaimena, eriti lastega peredes. Taime ei soovitata murda ega muljuda ega tarvitada seespidiselt.
220 Central Park South
220 Central Park South on 290,2 meetrine pilvelõhkuja, mis asub USA-s New Yorgis Midtown Manhattanil. Tegu on maailma ühe kõrgeima tornelamuga, sel on 70 korrust.
Pasteet
pisi|Poola lihapasteet Pasteet on keedetud, hautatud või küpsetatud ja läbi hakkmasina lastud maksast, lihast või kalast tehtud toit. Kõige tavalisem on maksapasteet. Pasteet on sageli pastalaadne, seda saab hästi laiali määrida, näiteks leiva- või saiaviilu peale. Üldiselt süüakse seda külmalt.
Lisaks lihale pannakse pasteedi sisse hakitud köögivilju, võid, ürte ja vürtse. Võidakse lisada ka veini või konjakit.
Stāķi
Stāķi on küla (lielciems) Lätis Gulbene piirkonnas Stradi vallas.
Küla asub valla kirdeosas merepinnast 130 meetri kõrgusel, Riiast 188 ja valla ning piirkonna keskusest Gulbenest 4 km kaugusel.
Küla rajati 1970. ka 1980. aastatel kui maaparandajate asula. Külas on raamatukogu, põhikool ja kultuurimaja. Seal asuvad Stāķi ja Stāķu centrsi bussipeatus.
2015. aastal oli külas 523 elanikku, 2017. aastal 504 ja 2022. aastal 463.
Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia
Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia on helikunstipreemia, mida annab välja Eesti Kultuurkapital. Preemia asutati 1995. aastal.
Helikunsti sihtkapital aastapreemiatega tunnustatakse hooajal enim silma paistnud saavutusi Eesti muusikamaastikul. Preemiakandidaate saavad esitada professionaalse muusikaga seotud organisatsioonid, ühingud, asutused ning üksikisikud. Auhinna rahalise suuruse määrab helikunsti sihtkapitali nõukogu.
Helikunsti sihtkapitali aastapreemiad antakse kätte igal aastal rahvusvahelisel muusikapäeval, 1. oktoobril.
Külmapealinn
Külmapealinna tiitlit kannab Eestis Jõgeva.
Nimetuse põhjuseks on Jõgeva ilmajaamas 1940. aasta 17. jaanuaril mõõdetud külmarekord –43,5 °C. Idee nimetuse kasutuselevõtmiseks sündis 2003. aasta jaanuaris, mis Jõgeva püstitas tolle aja sajandi külmarekordi –36,7 °C ja nimetuse populariseerimiseks loodi mittetulundusühing Miinus 43,5.
Külmarekordite põhjust selgitatakse nii Jõgeva geograafilise paiknemisega Eesti idapoolsemas kontinentaalsema kliimaga osas kui ka ilmajaama paiknemisega Pedja jõe vasakkaldal sügaval orus, kus vaatlusväljak on avatud põhja- ja idakaarde, kuid lõuna- ja läänesuunal piiravad õhu vaba liikumist puud.
Jõgeva ilmajaamas on mõõdetud eri külmarekordeid, nt 1942. aastal madalaim aasta keskmine õhutemperatuur 1,6 °C, varaseim öökülm 2. septembril 1972 ja hiliseim öökülm 19. juunil 1978.
Jõgeva turundab end ka turismimaterjalides külmapealinnana, on püstitatud Jõgeva külmasammas, peetud jääpurikafestivali jpm.
Staadioni tänav
Staadioni tänav (varasemate nimedega Tallinna tänav ; Revalsche Straße; Große-Straße; große Reval’sche Straße; Grosse Strasse; Revalscher Weg; Revalsche Weg  ) on tänav Tartus Ülejõel.
Tänava algab ristudes Narva maanteega (teisel pool jätkub see Jaama tänavana) ning kulgeb enam-vähem paralleelselt Emajõega ja Emajõe ürgoru servaga, kuni läheb linnapiiril üle Tartu-Jõgeva maanteeks.
pisi|left|Endine haiglahoone Staadioni tänav 48
Tänava ääres asub Tartu Ülikooli staadion.
Staadioni 73 tegutseb Tartu linnaraamatukogu laenutuspunkt.
Staadioni 48 tegutses aastaid Tartu Psühhiaatriahaigla, mille ruume on hiljem kasutatud mitmeks otstarbeks, muu hulgas on seal tegutsenud Vilde Teater. Tänapäeval asub majas (muuhulgas) Ülejõe kohvik. Psühhiaatriahaigla hoone on peetud Eesti suurimaks puithooneks (aga selleks on arvatud ka näiteks Vändra kurttummade kooli hoonet ). Psühhiaatriakliiniku peahoone rajamist alustati 1877. aastal ja projekti eestvedajateks olid Tartu Ülikooli professorid Eduard Georg von Wahl, O. von Engelhardt ja A. von Wulff. 1877. aastal ostis E. von Wahl väikese maja ja krundi Tallinna tänavale (mis tol ajal kandis Puiestee tänava nime), kuhu 1878. aastal alustati uue haigla ehitamist. Haigla rajajaks ja esimeseks juhatajaks oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna kasvandik ja hilisem professor Eduard-Georg von Wahl. Psühhiaatriakliinik sai lõplikult valmis 1880. aastal ja panditud krundi ostis Tartu Ülikool välja 24. novembril 1880. aastal. Haigla nimetati ülikooli teraapiakliiniku närvi- ja vaimuhaiguste osakonnaks. 1882. aastal nimetati osakond ümber ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliinikuks. See oli esimene vene ülikooli juures tegutsev psühhiaatriakliinik ja üldse teine kliinik kogu Venemaa keisririigis.
Tallinna tänavast on kirjutanud luuletustes Kalev Kesküla ("Vana tartlase nutulaul") ja Kalju Lepik ("Klaasist mehed lähevad läbi Punase mere I"), memuaarides Riho Lahi, Oskar Luts, Arnold Matteus, Harald Parrest, Elo ja Friedebert Tuglas.
Väikerüdi
pisi|Väikerüdi Väikerüdi ehk väikerisla (Calidris minuta) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind.
Eestis on ta harilik läbirändaja.
Ballistiline juhtivus
Ballistiliseks juhtivuseks nimetatakse elektronide liikumise režiimi, kus puudub hajuvusest tingitud takistus. Hajumise puudumisel kirjeldab elektronide liikumist mitterelativistlikel kiirustel Newtoni mehaanika.
Varbla kirikuaed
pisi|Varbla kirikuaia piirdemüür (2011) Varbla kirikuaed on Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Helmkülas Varbla kiriku juures asuv kirikuaed.
Varbla kirikuaed koos seda ümbritseva kirikuaia piirdemüüriga on arvele võetud kultuurimälestisena.
Kõrgrünkpilved
Kõrgrünkpilved koosnevad tavaliselt lamedatest pilvetükkidest, mis võivad moodustada kihitaolisi kogumeid. Mõnikord on nende pilvede osad rünklikud või isegi tornjad.
Kui kõrgrünkpilvede osad on väga peened ja valged, siis ei saa neid enamasti kiudrünkpilvedest eristada.
Kõrgrünkpilvede teke näitab troposfääri keskosa ebastabiilsust ja on seotud ebapüsiva ilmaga. Rünklikumad ja tornjamad pilved on hoovihma ja äikese võimaluse tunnus.
Tavaliselt koosnevad kõrgrünkpilved allajahtunud veepiiskadest, mõnikord moodustavad neid nii allajahtunud veepiisakesed kui ka jääkristallide ja lumekübemete segu. Enamasti nendelt ei saja, aga mõnikord võivad langeda peenikesed vihmapiisad või üksikud lumehelbed sajuhoogudena või laussajuna.
Kõrgeünkpilved esinevad sageli madalrõhkkonnas sooja ja külma frondi vahel, kuigi neid varjavad sageli madalamal asuvad pilved.
Kõrgrünkpilvede korral võivad esineda niisugused optilised nähtused nagu tara ehk pärg ja irisatsioon.
Kõrgrünkpilved jagunevad kaheks alaliigiks, mis jagunevad omakorda paljudeks pilvevormideks.
Pilvetüüp Altocumulus perlucidus esineb mõnikord nõrgeneva sooja frondi eesosas, kui seal suuremad pilvemassid lagunema hakkavad. Harvemini on selle pilvetüübiga kaetud terve taevas.
Läätsekujulised kõrgrünkpilved võivad meenutada lendavaid taldrikuid. Seda pilvetüüpi tekitavad tavaliselt mägedega seotud tõusvad õhuvoolud.
Habutai
Habutai ehk habotai (jaapani keeles 羽二重 habutae) on labase sidusega kerge, pehme ja libeda pealispinnaga siidkangas, mille valmistamise traditsioon on pärit Jaapanist, kuid mida tehakse tänapäeval ka Hiinas. Traditsiooniliselt kasutati seda kimono voodrite valmistamiseks, kuid tänapäeval kasutatakse habutaikangast igasuguste kergete rõivaste (suvepluusid, pesu jt) õmblemiseks.
Habutaikangas ei tõmbu märjaks saades kokku ja see on hõlpsasti värvitav (kasutatakse siidimaalis).
Inciems
Küla asub endise Inciemsi mõisa alal. Pärast 1920. aasta maareformi määrati Tiesenhausenitele kuulunud mõis koos pargiga Anšlavs Eglītise isale, kirjanik Viktors Eglītisele. Anšlavs Eglītise mälestuste romaani "Pansion lossis" (Libri Livoniae, Tallinn 2015. ISBN 9789949386697) tegevus leiab aset Inciemsi mõisas. Kirjaniku 100. sünniaastapäeva puhul avati mõisapargis talle mälestusmärk.
Aastatel 2009–2021 kuulus küla Krimulda piirkonda. 2018. aastal oli külas 550 elanikku, 2022. aastal 539.
pisi|tühi|Inciemsi park
Nezdenice
Keeleteadlaste arvates tuleb küla nimi selle asutaja hüüdnimest „Nezdeň“ (avatud, lahtine). Kirjalikes allikates mainiti küla esimest korda 3. juunil 1374, kuid mõnede topograafide arvates rajati sinna asula juba XI või XII sajandil. Kuna küla asus oma algusaastatel Tšehhimaa ja Ungari piirialadel, mida mõlemad riigid enda omaks pidasid, siis kannatasid küla elanikud sõdades korduvalt mõlema poole sõdurite vägivalda. Aastate jooksul on külast kadunud paljud Määri Slovakkia ajaloolised traditsioonid (rahvarõivad, pulmakombed, lihavõttenädala traditsioonid), ent mõned rahvakombed, eriti aga vastlapäeva tähistamine, on seal siiski säilinud.
Aastani 1900
pisi|Nezdenice mõisa algselt ampiirstiilis ja hiljem ümberehitatud peahoone, kus tänapäeval asub vanadekodu
Kirjalikes allikates mainiti küla esimest korda 3. juunil 1374 Olomouci kohturaamatutes, mil kohtu ette astus Oneš Nezdenicest, keda süüdistas Hereš Krahovcest. Oneš oli talle võlgu 12 grivnat Praha grossides. Varasemad teadmised selle piirkonna ajaloost põhinevad arheoloogilistel uuringutel, mis on Nezdenice ja Bojkovice vahelisel alal avastanud inimtegevuse jälgi aastast 50 000 eKr. Tänapäevane asustus sai sel alguse rauaajal, mil seal elasid keldid. Olšava org oli suuremal osal keskajast Tšehhimaa ja Ungari vaheliste sõdade tallermaaks. Aastal 1108 toimus küla kohal verine lahing Tšehhi vürsti Svatopluki ja Ungari kuninga Kálmáni vägede vahel, mille järel ungarlased ümbruskonna paljaks riisusid. Sealses lahingus olevat Svatopluk ka kaotanud oma silma. Oletatavasti moodustati seejärel Olšava orus neutraalne piirkond, kus asus kaks eraldi Nezdenice küla. Tšehhi poolne Nezdenice asus jõe paremal kaldal, jõe vasakul kaldal asus aga Ungari Nezdenice, mis oli lähedalt seotud Bánoviga. Kindlamad andmed küla kohta pärinevad siiski alles 13. sajandist.
Vanemad kirjalikud allikad näitavad, et Nezdenices elasid XIV–XV sajandil vabad talumehed (ligi seitse peret), kelle maad ei kuulunud ühelegi mõisale. Kirjalikes allikates on ka juttu Nezdenice väikelinnusest, millel oli palju erinevaid omanikke. Aastal 1392 mainitakse sealset kirikut, mis oli toona juba kihelkonnakirik. Hussiitide ajal toetas piirkond ilmselt hussiitide õpetust, sest on teada, et Oneš z Lipiny a na Nezdenicích (Oneš, Lipini ja Nezdenice isand) koos teiste kohalike aadlikega (Mikuláš z Přečkovic, Petr ze Zahorovic) olid nende 452 seas, kes saatsid Konstanzisse kaebuste nimekirja. Kui aastal 1480 ehitati Nový Světlovi linnus, siis läks selle valdusse kahekümne viie muu küla seas ka Nezdenice.
Aastal 1605 ründasid küla István Bocskai poolehoidjatest ungarlased, laastades ja põletades seda nii 1. mail, 25. juulil kui ka 3. augustil. Järgmine raske periood küla ajaloos oli Kolmekümneaastane sõda, mil küla laastati aastail 1620, 1628 ja 1643. 16. oktoobril 1663 rüüstasid küla Määrimaale tunginud Türgi ja tatari väed. Järgmisena laastasid küla kurutsid, kes tungisid sinna 27. märtsil 1704 ja märtsis 1707. Sel aastal ilmusid külaelanikele võitluses ungarlastega appi haidukid Světlovi mäelt, ent vaatamata nende abile tehti küla peaaegu maatasa. pisi|left|[[Jan Nepomucký skulptuur, mis asub mõisa peahoone lähistel]]
Aastail 1831, 1836 ja 1848 möllas suvel Nezdenices koolera. Haigus nõudis nii arvukalt ohvreid, et surnute matmiseks ei jätkunud inimesi. Haiguse ohvrid viidi kohalikku kaevandusse ja nende kehad kaeti kustutamata lubjaga. Aastal 1861 Nezdenice põles, tules hävis üle neljakümne elamu. Pärast seda keelati sepal külas tegutsemine. Augustis 1888 avati küla läbiv Vlárská dráha nimeline Brno ja Trenčianská Teplá vaheline raudtee. Esialgu kasutasid seda teed vaid kaubarongid, reisijatevedu algas alles septembris. Samal aastal avati külas ka postkontor, mis kuulus kohalikule mõisnikule.
Kahekümnes sajand
Aastal 1912 avati Nezdenices kivimurd, kus murti andesiiti. Sealt hangitavat materjali kasutati sildade ehitamisel, teede sillutamiseks, kallaste kindlustamiseks jne. Tööd selles kivimurrus peatati aastal 1965, tänapäevaks on see suures osas üle ujutatud. Teine kivimurd rajati külla aastal 1951; sealset õhkimise teel murtud kivi kasutati killustiku valmistamiseks. Sealses kivimurrus peatati töö aastal 1971.
Aastail 1932–1935 tükeldati Nezdenice ümbruskonna seni mõisale kuulunud maad kruntideks. See tulemus siiski seniseid rentnikke-uusmaasaajaid ei rahuldanud, sest kivisemaid ja halvemaid maatükke hakkasid peagi omandama teised, kes said omale viljakamad maalapid.
Teise maailmasõja ajal vallutasid Nõukogude väed küla Bratislava-Brno operatsiooni käigus. Selle käigus pommitati 15. aprillil 1945 küla (sinna heideti 30 pommi) ja järgnevalt sattus küla 26. ja 29. aprilli vahel liitlaste suurtükiväe tule alla. Järgmisel päeval ründasid Nõukogude ja Rumeenia väed sakslaste positsioone Nezdenice külas, hõivates need jalaväerünnakuga. Lahingus langesid üks Nõukogude sõdur ja kaks Rumeenia sõdurit. Kokku ulatusid külale tekitatud kahjustused 768 000 kroonini, eraomandile tekitatud kahju moodustas sellest 695 000 krooni. Aastail 1938–1945 hukkus sõjas 14 Nezdenice elanikku (nende seas oli ka aastal 1938 Moravská Chrastová lahingus hukkunud Bedřich Stuchlík).
Pärast sõda keskenduti külas põllumajanduslikule tootmisele. Seitsmekümnendatel aastatel hakati välja ehitama küla uut infrastruktuuri, sealhulgas supluskoha ümbruse tänavaid, ühtlasi laiendati ka sealset kalmistut. Kaheksakümnendatel aastatel valmis aktsioon Z käigus küla postkontor.
Vapp ja lipp
Küla vapp ja lipp kinnitati Tšehhi parlamendi poolt 13. veebruaril 2003. Punasel ja sinisel vapikilbil asub hõbedases rõngasrüüs rüütel. Rüütli paremas käes on kuldne mõõk, rinnale surutud vasakus käes aga punane gooti stiilis võti. Vapivärvid pärinevad küla ühelt viimaselt omanikult Jan Herringilt, rüütli kujutist kasutasid aga oma pitsatitel Mikuláš Nezdenicest ja Zicha Nezdenicest aastal 1465. Mõõk ja võti sümboliseerivad kohaliku kiriku kaitsepühakuid Peetrust ja Paulust, keda oli kujutatud küla pitsatil aastast 1683. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2: 3, nii selle värvid kui ka sümboolika ühtuvad vapi omadega. Sümboolika autor on heraldik Miroslav Pavlů.
Poliitika
Nezdenice kuulub Zlíni maakonda ja Uherské Hradiště ringkonda. Kohalikel valimistel valitakse külast viisteist esindajat, kellest viis kuuluvad kohalikku volikokku, ülejäänud aga finants- ja kontrollkomiteesse. Aastal 2010 osales valimistel 66,67% hääleõiguslikest elanikest, Üksikkandidaadid kogusid sealjuures 42,11% häältest, Čechy ja Morava Kommunistlik Partei sai 29,41% ja Kristlik-Demokraatlik Liit – Tšehhoslovakkia Rahvapartei 28,47% hääli.
Transport
Küla läbivad nii raudtee kui ka maantee. Küla põhja osa läbib teise klassi maantee, mis ühendab Uherský Brodi Bojkovice linnaga. Bussiliiklust teenindab ČSAD BUS, mis pakub bussiühendust Uherský Brodiga. Küla läbib ka Brno-Trenčianska Teplá raudtee. Külast 29 kilomeetri kaugusel asub Kunovice lennujaam.
Munitsipaalehitised
pisi|left|Küla seltsimaja, kus asuvad ka tuletõrjedepoo ja raamatukogu
Küla munitsipaalehitised valmisid enamikus 20. sajandi teisel poolel. 1. mail 1960 avati sealne koolimaja, kus praegu tegutsevad neli klassi, samuti asub selle ruumides kohalik lasteaed. Aastal 1999 hoone renoveeriti. 16. septembril 1961 avati küla tervisekeskus, kus asuvad ka küla apteek ja hambaarst.
Aastal 1983 rajati külla vanadekodu. 2. novembril 1987 avati eakate sotsiaalhoolekande programmi raames endises mõisa hoones vanadekodu uus osa, kus olid ruumid 28 elaniku jaoks. Kokku on Nezdenice vanadekodus 159 kohta. Kuuekümnendatel aastatel valmis ka küla seltsimaja, kuhu rajati ruumid ka kohalikule raamatukogule, tuletõrjejaoskonnale ja klubile, lisaks asub hoones lugemissaal. Aastal 1980 rajati vanadekodu kõrvale vana koolimaja ruumidesse spordisaal, kus on ka saun. Aastail 2006–2008 see renoveeriti, sinna lisati ka jõusaal ja ronimissein. Aastal 1978 valmis ka küla välibassein. Bassein rajati looduslikku lohku tuletõrje veevõtukoha asemele ja selle mõõtmed on 15x33 meetrit. Bassein saab oma vee endisest praeguseks vee alla jäänud kivimurrust. Aastal 2002 bassein rekonstrueeriti ja selle juurde rajati riietusruumid, tööde maksumus oli 942 000 krooni. Basseini lähistel asub ka küla valgustatud kunstlume ja 230 meetri pikkuse suusaliftiga suusamägi. Külaelanikke teenindavad ka kaks poodi, teenindusmaja kondiitriäri, postkontori, juuksurisalongi, alkoholipoe, kahe autohoolduspunkti, rehvivahetustöökoja ja tantsusaaliga. Külakogukonnale kuulub ka aastal 1976 kalmistu juurde rajatud ehitis.
Nezdenice mineraalveeallikad
Nezdenice mineraalveeallikaid mainis kirjalikult esimest korda aastal 1585 Määrimaa füüsik Tomáš Jordán Klausenburgist oma teoses "Knijha o Wodách Hogitedlných neb Teplicech Morawských". Tema kirjelduste kohaselt aitas sealse vee sage tarbimine neid, kes on sagedasti tõbised, kannatavad düsenteeria, soolehaiguste ja maksahaiguste ehk kollatõve puhul. Lisaks loetleb ta soolase vee erinevaid omadusi ja ravivaid toimeid.
XVII või XVIII sajandil rajati sinna kümblusmaja, mille joodi ja broomi poolest rikkalikus vees haiged kümblesid kuni aastani 1887. Sel aastal hoone lammutati, seda veega varustanud torud maeti aga maa alla. Aastal 1912 tungis mineraalvesi mõisale kuulunud kivimurdudesse. Seejärel üritasid külaelanikud kaevetöid keelustada, kuna kartsid, et need halvendavad vee kvaliteeti või põhjustavad allikate kuivamise. Külaelanike soovidega aga ei arvestatud, vaid kaevanduses toimunut peeti juhuseks. Talvel allikate veekogus väheneski. Uherský Brodis asunud ringkonnavalitsus aga külaelanike väidetega ei nõustunud. Alles 1930. aastatel tasuti külaelanikele tekitatud kahju eest 80 000 krooni, kuid allikate vee kvaliteet oli selleks ajaks juba halvem. Uuemad veeanalüüsid näitasid siiski, et vee raviomadused on suuresti säilinud.
Külas asub ka teine joodirikka veega allikas – Kořenskovská kyselka. See on saanud nime sealse maaomaniku järgi. Ka see sisaldab mitmesuguseid kasulikke keemilisi ühendeid (naatriumkarbonaati, jodiide, bromiide, naatriumtetraboraati, kaltsium- ja magneesiumkarbonaati, kaaliumkloriidi ja suures koguses süsihapet. 1880. aastatel villiti sealset vett, seda müüdi 80 000 pudelit aastas. Vett turustati põhiliselt Austria-Ungari aladel, seda kasutati bronhide ja hingamisteede haiguste korral ning mao- ja sooleärrituste leevendamiseks.
Loss
Külas asub ampiirstiilis häärber, mis asub XIV sajandil püstitatud linnuse kohal. See oli kohalike mõisnike residents. Ajal, mil Jiří Poděbradyst ja Mátyás I omavahel sõdisid, linnus tõenäoliselt hävis, kuid peagi see taastati. Sealset linnust on mainitud veel aastal 1637, mil Menhart Marisiany ostis selle evangelist Fridrich Kalkreuterilt. Aastal 1714 ostsid Nezdenice Serenyid, kes peagi ehitasid sealse linnuse ümber väikeseks barokkstiilis lossiks. Ampiirstiilis hoone lasi aastail 1820–1822 ehitada Jan Herring. Aastal 1925 ostsid selle vennad Spíškovid, kes lasid selle järgmisel aastal ka korda teha. Nende valdusse jäi see kuni riigipöördeni aastal 1948. Tänapäeval kuulub hoone kohalikule omavalitsusele ja on osa vanadekodule kuuluvast hoonetekompleksist (vanadekodu ehitati suuremalt jaolt endise mõisapargi aladele).
Peeter-Pauli kirik
Kirik on hulknurkse suletud kooriruumiga ja nelinurkse torniga. Sammastele tuginev lagi on kooriruumil võlvitud. Pikihoone on lameda laega, selle kohal asub viilkatus.