cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfred Nobel
Tootmise laiendamine
Alfred Nobeli usku nitroglütseriini tulevikku õnnetus ei vähendanud. Et tellimuste hulk aina kasvas, otsustas ta ettevõtte asutada. 22. oktoobril 1864 loodi ettevõte Nitroglycerin Aktiebolag. Alfred Nobel müüs 100 000 Rootsi krooni ja aktsiate eest oma patendi ettevõttele. Tootmise alustamisega tekkis aga probleeme, sest plahvatusest hirmunud politsei keelas linna territooriumil nitroglütseriini tootmise. Esialgu ei leitud kohta ka linna ümbrusest ning labor rajati Mälarenile renditud praamile. Talve veetis Nobel külmas liikuvas laboris tootmist käivitades ja kaevandustele lõhkeainet tutvustades. 1865. aasta jaanuari lõpus ostis ettevõte endise farmi Stockholmi lähedal Mälareni lahesopi ääres Vintervikenis. Seadmed koliti vanasse talli. Alfred Nobel jättis tootmishoonete rajamise äripartnerite hooleks ja sõitis ise Saksamaale.
25. juunil 1865 asutati lõhkeaineettevõte ka Norras. Alfred Nobel müüs oma Norras registreeritud patendi 10 000 hõbetaalri eest ettevõttele. See oli tema ainus tehing, mille puhul ta patendi üksnes raha vastu vahetas, sest ta vajas raha, et Saksamaal ettevõte asutada.
Aastal 1866 püüdis Nobel nitroglütseriinile ka Suurbritannias turgu leida. Ehkki tema toodet oleks vajatud, ei leidnud ta ettevõtte rajamisest huvitatud koostööpartnereid. Ta jättis esialgu asja katki ja otsustas keskenduda Ameerika turule.
Tegevus Rootsis
pisi|Alfred Nobel [[Emil Östermani maalil (1915)]] Vintervikeni ettevõttest sai esimene tööstuslik nitroglütseriini tootja maailmas. Luba tehase rajamiseks saadi 1865. aastal ja samal aastal alustati ka tootmist. Esialgu olid tootmistingimused väga algelised, tegutseti lageda taeva all ja ajutistes kuurides. Tehase toodangumaht kasvas pidevalt kogu ettevõtte 50-aastase tegevuse vältel.
Algusaegadel oli Alfred Nobel ettevõttes nii tegevjuht, peainsener, sekretär, müügiagent kui ka varahoidja. Kuigi ta reisis pidevalt ringi, hoidis ta alati Rootsi ettevõttel silma peal. Ettevõtte tegevjuhiks sai peagi Robert Nobel, kes oli ametis kuni 1870. aastani, mil pöördus tagasi Venemaale. Tootmist asus juhtima Alfredi lapsepõlvesõber insener Alarik Liedbeck, kes oli tema partneriks ka paljudes teistes ettevõtmistes välismaal.
Tegevus Saksamaal
Saksamaal seadis Alfred Nobel end sisse Hamburgis, kus asutas sadamas väikese labori, et esitluste tarbeks nitroglütseriini valmistada. Kaevandused tundsid tema leiutise vastu huvi ning sellest kirjutati ajalehtedes. Juunis 1865 asutati Saksamaal ettevõte Alfred Nobel & Co. See oli esimene Alfred Nobeli osalusega ettevõte välismaal. Ka Saksamaal oli lõhkeaine tootmiseks raske kohta leida. Oktoobris leiti lõpuks Hamburgi lähedal krunt tehase jaoks. Nobel ostis 42 hektari suuruse maalapi Elbe jõe ääres Krümmelis, mis asub umbes 30 km kaugusel Hamburgist. Tootmist alustati 1. aprillil 1866.
Nobeli tehas Saksamaal hävis plahvatuse tagajärjel kaks korda, 1866. ja 1870. aastal. Mõlemal korral ehitati see uuesti üles ja laiendati tootmist. Kuigi Krümmeli ümbruses oli suur tööpuudus, polnud lihtne töötajaid leida, sest tööd lõhkeainetehases peeti liiga ohtlikuks.
Alfred Nobel elas Krümmelis 1865. aastast kuni 1873. aastani, mil kolis Pariisi.
Tegevus USA-s
Kui Alfred Nobel Ameerika Ühendriikides maad kuulama hakkas, oli seal parajasti hiljuti aset leidnud kaks suurt nitroglütseriiniplahvatust ning seetõttu tehti plaane aine kasutamise keelamiseks. Ühel juhul oli plahvatuse põhjustanud aine pärit Nobeli tehasest. Nobel sõitis Washingtoni ja kohtus seaduseelnõu algatajatega, kuid ei suutnud neid oma meetodi ohutuses veenda.
Talle pakkus oma abi Taliaferro Shaffner, sama mees, kes oli varem tema patendi vaidlustanud. Mehed pidasid parajasti kõnelusi USA-s ettevõtte asutamise üle, kui Nobel sai teada, et tema tehas Saksamaal oli õhku lennanud. Ta otsustas läbirääkimised lõpetada ning loovutas oma USA patendi Shaffnerile sümboolse ühe dollari ja 2500 aktsia eest. Samal ajal kiitis USA kongress heaks nitroglütseriini kasutamise keelu. Lõhkeaine transportimine riigis jäi lubatuks, eeldusel, et täideti kehtestatud ettevaatusabinõusid. 27. juulil 1866 asutati United States Blasting Oil Company. Nobel ise pöördus Saksamaale tagasi ja saabus 10. augustil Hamburgi.
Dünamiidi leiutamine
pisi|Dünamiidikast Prantsusmaal [[Paulillesi lõhkeainetehase muuseumis]] Et Nobeli labor Saksamaal oli plahvatuse tagajärjel hävinud, rentis ta ajutise labori rajamiseks praami Elbe jõel, kus alustas katsetusi, et nitroglütseriini käsitlemist ohutumaks muuta. Ta püüdis leida ainet, mis imaks nitroglütseriini endasse ja moodustaks stabiilse segu. Ta katsetas muu hulgas söe, saepuru, tellisepuru ja müüriseguga. Krümmeli pinnas oli diatomiidirikas. Katsetused pinnasest saadud kobediatomiidi kiiselguuriga tõid lõpuks oodatud tulemuse. Ahjus kuivatatud kiiselguur imes endasse umbes kolm korda oma mahust suurema koguse nitroglütseriini. Segu oli hästi töödeldav ning sellest sai vastavalt otstarbele sobiva kujuga pulgad voolida. Katsetused 1866. aasta sügisel kinnitasid, et lõhkeaine käsitsemine on ohutu, samas ei olnud nitroglütseriin oluliselt oma plahvatusjõudu kaotanud. Toime oli 5–8 korda suurem kui püssirohul. Uue lõhkeaine nimetas Nobel dünamiidiks.
Vintervikeni tehases hakati dünamiiti kohe tootma. Valmistati kaht tüüpi lõhkeainet – 75- ja 64-protsendilise nitroglütseriinisisaldusega dünamiiti. Nõudlus selle järele oli suur ja kasvas pidevalt.
Dünamiidi leiutamise kohta on liikvel mitmesuguseid kuulujutte. Paljud inimesed on püüdnud dünamiidi leiutamist enda nimele kirjutada. Muu hulgas Nobeli tehase ehitusel ametis olnud töödejuhataja Carl Dittmar väitis, et just tema oli soovitanud Nobelil nitroglütseriini kiiselguuriga segada. Nobel kaebas Dittmari kohtusse ja võitis.
pisi|Alfred Nobel ja Robert Strehlenert Sanremo suvilas
Tegevus Suurbritannias
Nobel asus taas asjatundjatele ja ajakirjanikele esitlusi korraldama. Tema Saksamaa tehas sai palju järelepärimisi uue lõhkeaine kohta.
Kevadel 1867 sõitis Nobel Suurbritanniasse ja sai mais Briti patendi. Suvel korraldatud esitlused mõjusid veenvalt – dünamiit oli tõhus ja ohutu, ei tekitanud ka sellist suitsu ega haisu nagu püssirohi. Et Rootsi ja Saksamaa tehased ei suutnud kasvavale nõudlusele vastu tulla, tahtis Nobel asutada ettevõtte ka Suurbritannias.
Suurbritannia parlament oli hiljuti heaks kiitnud seaduse, mis nõudis, et kõik nitroglütseriini sisaldavate ainete saadetised märgistataks sildiga, mis juhib tähelepanu aine ohtlikkusele. Piirang raskendas ettevõtte loomist, sest võimalikud Briti koostööpartnerid pidasid seda liiga suureks takistuseks. Nobel püüdis sügisel 1867 seadusandjaid veenda, et dünamiidile tehtaks erand, aga see tal ei õnnestunud. Ta reisis veidi aega dünamiiti tutvustades mööda Euroopat, muu hulgas Prahas, Viinis, Zürichis ja Bernis. Seejärel pöördus ta tagasi Suurbritanniasse, plaanides rajada tehase Šotimaale. Aastal 1869 suutis ta kohalikes huvi äratada, kuid ka Šotimaal võeti peagi vastu seadus, mis keelas nitroglütseriini sisaldavate ainete impordi ja tootmise. Seadus jättis võimaluse teha erandeid ja Nobel lootis, et dünamiit võiks erandkorras valitsuse loa saada. Ta esitas oma põhjendused, kuid oleks loa saanud ainult tingimusel, et lõhkeainet valmistataks lõhkamiskohal. See aga polnud mõeldav. Peagi selgus, et siseministeeriumi otsustajate seas oli inimene, kellel olid mängus oma huvid – nimelt tegeles ministeeriumis töötanud keemik Frederick Abel puuvillapüssirohuga, mille Nobeli leiutis oleks turult välja tõrjunud. Kevadel 1870 esitas Nobel siseministrile tõendid dünamiidi ohutuse kohta. Tolleks ajaks oli toodetud 560 tonni dünamiiti ja see polnud põhjustanud ainsatki planeerimata plahvatust. Aprillis otsustati dünamiidile erand teha ja Nobel sai lõpuks Suurbritanniasse tehast rajama hakata. Aastal 1871 asutati Ardeeris British Dynamite Company. Alfred Nobel sai 300 asutajaaktsiat ja 900 aktsiat patendi eest. Aastal 1877 sai ettevõtte nimeks Nobel's Explosives Company.
Tegevus Prantsusmaal
Prantsusmaal kuulus lõhkeainete valmistamise monopol riigile. Kõik Nobeli dünamiidisaadetised olid tollis kinni peetud. Juba Suurbritannias viibides püüdis Nobel oma prantsuse koostööpartneri Paul Barbe'i abiga asuda ka Prantsusmaal ettevõtet looma. Samal ajal alustas Prantsusmaa sõda Preisimaaga. Pärast sõda mõistis Prantsusmaa valitsus vajadust uuenduste järele ning Nobeli partnerile anti luba alustada dünamiidi suurtootmist. Tootmine läks käima, kuid see peatati 1871. aastal, sest jõustus seadus, mis keelas lõhkeaine tootmise ja müümise. Riigi esindajad ei soovinud Nobeli ettevõttega läbirääkimisi pidada, katkestasid senised lepingud ja aasta hiljem hakkas kaitseministeerium hoolimata Nobeli patendist ise dünamiiti tootma. Selgus, et patent ei kehtinudki, sest asjaga tegelenud volinik oli unustanud patendi eest maksta. Kogu dünamiit, mis oli toodetud mujal kui riiklikes ettevõtetes, kavatseti konfiskeerida. Samal ajal puhkes aga pahameel riikliku monopoli vastu, sest riigiettevõte müüs lõhkeainet tootmishinnast kõrgema hinnaga, see aga oli seadusega keelatud. Lõpuks otsustati, et monopol ei kehti nitroglütseriinil põhinevate lõhkeainete kohta. Aastal 1875 asutasid Nobel ja Barbe ettevõtte Société Générale de la Fabrication de la Dynamite.
Aastal 1873 ostis Nobel Pariisis Malakoffi avenüül maja ja asus sinna elama. Pariis jäi tema kodulinnaks kuni 1891. aastani. Tal oli esialgu aias väike labor, kus ta töötas koos noore prantsuse keemiku Georges D. Fehrenbachiga. Peagi asus ta katsetamise jaoks sobivamat kohta otsima ning ostis 1881. aastal kinnistu Pariisist umbes 16 km kaugusel kirdes asuvas Sevranis. Sevran oli tol ajal Prantsusmaa lõhkeainetööstuse keskus. Asula tuhatkonnast elanikust umbes 650 töötas riiklikus lõhkeaineid valmistavas ettevõttes Poudrérie Nationale. Nobel töötas päeval Sevranis ja sõitis ööseks Pariisi majja tagasi.
Aastal 1875 leiutas Alfred Nobel dünamiidist stabiilsema želatiindünamiidi ja sai aasta hiljem sellele patendi.
Tegevus Itaalias ja Šveitsis
Nii Itaalias kui ka Šveitsis ehitati palju tunneleid, sildu ja raudteid, mille rajamisel mägisel maastikul vajati palju lõhkeainet. Aastal 1871 sai Nobel patendi Itaalias. Kui 1872. aastal Prantsusmaal tootmine seiskus, võttis Barbe ühendust Šveitsi miljonäri Louis Favre'iga, kes nõustus Šveitsis asutatud ettevõttes partneriks hakkama. Tehas hakkas toodangut andma 1873. aasta suvel. Veidi hiljem ostis Nobel Favre'i osa välja.
Nobeli saksa äripartnereid pahandas asjaolu, et neid Šveitsi tehase osanikeks ei kutsutud. Nad hankisid Itaalias patendi dünamiidi teisendile. Nobel asus sakslastega läbirääkimistesse ning kõneluste tulemusel loodi Itaalias ühine ettevõte Societa Anonima Italiana perla fabbricazione della Dinamite – Brevetto Nobel. Pool sellest kuulus Nobelile.
Probleemid
Et eri maades olid Alfred Nobeli äripartneriteks saanud erinevad inimesed, kippusid tema ettevõtted omavahel konkureerima. Nobel ise kuulus mitmekümne ettevõtte juhtkonda ja püüdis nende tegevust koordineerida.
Turule hakkas ilmuma ka dünamiidiga väga sarnaseid nitroglütseriini sisaldavaid lõhkeaineid. Saksa ettevõte Krebs & Co. hakkas tootma lõhkeainet, mille nimetas lithofracteur 'iks. Sellel oli praktiliselt sama koostis nagu dünamiidil. Nobel kaebas ettevõtte kohtusse ja sai teise astme kohtus õiguse ning Krebs pidi talle suure valuraha maksma. Nobeli võidetud kohtuprotsess oli arvatavasti hoiatus teistele ning pärast seda tema patendiõigust eriti ei kiputud enam rikkuma.
Ballistiit
Nobel pakkus uut lõhkeainet Prantsusmaa sõjaväele, kuid prantslased lükkasid selle tagasi, sest olid hiljuti kasutusele võtnud prantsuse keemiku Paul Vieille leiutatud lõhkeaine, mis põles samuti suitsuta, kuid oli samas lenduvate lahustite kasutamise tõttu suhteliselt ebastabiilne.
Alfred Nobel pakkus seejärel lõhkeainet Itaalia valitsusele, kes selle rõõmuga vastu võttis. Torino lähedal Aviglianas hakati seda peagi tootma. Hiljem müüs Nobel oma Itaalia patendi Itaalia valitsusele. Prantsusmaal tekitas Nobeli tegevus Itaalias pahameelt. Teda peeti reeturiks ja spiooniks ning ähvardati vangistamisega. Et tal keelati Prantsusmaal katsetamine ja tootmine, otsustas ta elama asuda Itaaliasse Sanremosse.
Aastal 1889 selgus, et Frederick Abel oli Inglismaal saanud patendi ballistiidiga äärmiselt sarnasele kordiidile. Kampri asemel oli Abel kasutanud vaseliini ja lõhkeaine vormitavaks muutmiseks lahustina atsetooni. Nobel oli oma patenditaotluses märkinud lähteaineks lahustuva nitrotselluloosi, Abel aga lahustumatu. Nobel püüdis esialgu Abeliga kokkuleppele jõuda, kui aga selgus, et patent oli antud mitmes riigis, otsustas ta asja ametlikult ajada. Abel müüs oma patendi Suurbritannia riigile, keda ei saanud kohtusse kaevata. Seetõttu pidi Nobel ootama, kuni ainet tootma hakati. Aastal 1890 kaebas ta tehase direktori kohtusse, kuid kaotas kohtuasja ja pidi 22 000 naelsterlingit kohtukuludeks maksma.
Tegevus Sanremos
Aastal 1891 asus Alfred Nobel elama Sanremosse. Ta ostis maja Vahemere kaldal. Maja lähedal oli laboratoorium, kus töötas muu hulgas tema varasem sekretär ja pärastine testamenditäitja Ragnar Sohlman.
Vahemere kliima mõjus ka tema tervisele hästi. Ta elas Sanremos elu lõpuni.
Tema villa kuulub Sanremo linnale ja on avatud külastajatele.
Kaukaasia naftatööstus ja tegevus Venemaal
Alfred Nobel oli osanik ka Bakuu naftatööstuses. Tema vend Robert Nobel oli 1873. aastal Bakuusse saabudes avastanud, et sealne naftatööstus kasutab äärmiselt mahajäänud tehnikat. Ta otsustas selle tulusaks äriks muuta ja investeeris naftapuurimisse. Veidi hiljem sai ettevõtte osanikuks ka tema vend Ludvig Nobel.
Aastal 1879 investeeris ka Alfred Nobel venna palvel tema ettevõttesse. Asutati Nobeli vendade naftatööstusettevõte, mis sai tuntuks Branobeli nime all. Branobeli aktsiakapital oli kolm miljonit rubla, millest Alfred Nobeli osa moodustas 110 000 rubla. Vennad töötasid koos välja muu hulgas uudse naftatöötlusmeetodi.
1880. aastate keskel oli Branobel Bakuu suurim naftatöötlusettevõte. Alfred Nobel teenis suure osa oma varandusest just naftaga (umbes 5 miljonit Rootsi krooni). Ettevõte tegutses kuni 1920. aastani, mil see natsionaliseeriti.
Dünamiit jõudis Venemaale alles 1877. aastal, kui Alfred Nobel sai kümneaastase patendi. Lõhkeainetehast ta Venemaale ei rajanud.
Isiklik elu
Alfred Nobeli isiklikust elust pole palju räägitud. Tema vennad abiellusid varakult, kuid Alfred jäi poissmeheks. Ise kirjeldab ta ühes autobiograafilises luuletuses Pariisis kogetud õnnetut armastust, kuid räägitud on ka tema teismeliseeas Peterburis läbielatud traagilise lõpuga loost.
Sügisel 1876 tutvus Nobel 20-aastase Viinist pärit Sofia Hessiga. Nobel ostis naisele korteri Pariisis, kuid oli peagi sunnitud hakkama Sofia üha luksuslikumaks muutuvat eluviisi kinni maksma. Nende teed läksid lahku, kui Sofia 1891. aastal teatas, et saab ungarlasest ratsaväelasega lapse. Sofia sai Nobeli pärandina väikese rahasumma, kuid sellele lisaks õnnestus tal Alfred Nobelilt saadud kirjade abil ka pärijatelt raha välja pressida.
Tervis
pisi|Alfred Nobeli surimask Alfred Nobelil oli nõrk tervis juba noorena. Ta kannatas muu hulgas seedimisprobleemide, peavalude ja meeleoluhäirete all. Suurema osa elust töötas ta liiga palju ja puutus kokku mitmesuguste kemikaalidega. Ka nitroglütseriini leiutaja Ascanio Sobrero oli täheldanud, et selle ainega kokku puutumine põhjustab tugevat peavalu. Alfred Nobel pidi palju reisima, tal polnud õiget kodu, perekonda ega sõpru. Stressi tekitasid ka tootmisprobleemid, kohtuprotsessid ja avalik hukkamõist tema tegevusala suhtes.
Vanemas eas kannatas ta südameprobleemide (stenokardia) all. Tema surma põhjustas ajurabandus, mis jättis ta esialgu osaliselt halvatuks.
Surm ja pärand
Ta tegi 1895. aastal uue testamendi, millega jättis suurema osa oma varast viie auhinna loomiseks.
Nobel pärandas 32 miljonit Rootsi krooni sihtasutusele, mis sai ülesande anda igal aastal viies valdkonnas rahaline auhind inimesele, kes on aasta jooksul oma alal kõige suurema panuse andnud. Ta asutas oma testamendiga füüsika-, keemia-, füsioloogia- või meditsiini-, kirjandus- ja rahuauhinna.
Auhinnafondi loomiseks müüdi kõik Alfred Nobelile kuulunud aktsiad tema ettevõtetes.
Ulan Qab
Ulan Qab (mongoli 15px Ulaɣančab, hiina 乌兰察布 Wulanchabu) on 2. järgu haldusüksus (ringkonna õigustega linn) Hiinas Sise-Mongoolias. Piirneb põhjas Mongooliaga.
Haldusüksuse keskus on Jiningi linnarajoon.
Haldusjaotus
Ulan Qab jaguneb 11 maakonna tasemel haldusüksuseks: 5 maakonnaks, 4 hošuuniks, 1 linnarajooniks ja 1 maakonnaõigustega linnaks:
Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmeil olid linna elanikest 96,45% hiinlased, 2,6% mongolid ja 0,5% mandžud.
Kardinal
pisi|püsti|Kardinalist peapiiskopi vapikaunistus. Punane kardinalikübar ([[galero), millel on 30 külgtutti, näitab, et tegu on kardinaliga. Rist näitab, et tegu on peapiiskopiga. Moto ja vapikilp on igal kardinalil erinev.]] pisi|püsti|Kardinali kooririietus Kardinal on katoliku kiriku hierarhias paavstist 1 aste allpool asuv ametikoht.
Kardinalid nimetab ametisse paavst ja kardinaliks jäädakse kogu eluks. Kardinalid moodustavad kardinalide kolleegiumi, mis osaleb kiriku juhtimises. Umbes kolmandik kardinalidest kuulub Vatikani Rooma kuuriasse.
Kardinalide kolleegium valib pärast paavsti surma või ametist tagasi astumist konklaavis enda hulgast uue paavsti.
Aastatel 1586-1958 võis kardinale olla kuni 70. Johannes XXIII ja Paulus VI suurendasid kolleegiumi liikmeskonda, lubades konklaavil osaleda kuni 120 kardinali, kes on nooremad kui 80-aastased.
Taigonossi poolsaar
thumb|Taigonossi poolsaare asukoht Taigonossi poolsaar (vene keeles полуостров Тайгонос) on poolsaar Euraasia kirdeosas Venemaal Magadani oblasti ja Kamtšatka krai territooriumil.
Paikneb Šelihhovi lahe põhjaosas ning eraldab läänepoolset Gižiga lahte idapoolsest Penžina lahest.
Brunei vapp
thumb|250px Brunei vapp on Brunei rahvusvapp, mis on kujutatud Brunei lipul. Vapp oli kinnitatud aastal 1932.
Maailmarekord
Maailmarekordiks nimetatakse spordis vastava spordiala ülemaailmse organisatsiooni tunnustatavat parimat tulemust (rekordit) maailmas mingil võistlusalal.
Maailmarekordiks tunnistamine eeldab tulemuse saavutamist võistlusel, kus on nõutav arv nõutava kvalifikatsiooniga kohtunikke. Samuti on nõutavad määrustele vastavad ilmastikuolud (näiteks jooksualadel ja kaugushüppes ei tohi olla lubatust tugevamat taganttuult).
Popovka
Popovka on mitme küla nimi:
Popovka on ka laeva nimi:
Mihail Kogălniceanu
Mihail Kogălniceanu (6. september 1817 Iași – 1. juuli 1891 Pariis) oli Rumeenia poliitik, peaminister 11. oktoobrist 1863 kuni 26. jaanuar 1865.
Venemaa Vabariik
<td align=center colspan=2> Venemaa Vabariik, 1917 Riigikeel Vene Riigikirik Vene Õigeusu Kirik Pealinn Petrograd (1917) Riigipea Ajutise Valitsuse esimees: Georgi Lvov, 23.3. – 21.7 1917 Aleksandr Kerenski, 21.7 – 7.11 1917 Seadusandlik võim Iseseisvus (1. vkj) 14. septembrist (25. oktoobrist vkj) 7. novembrini 1917 Pindala Rahvaarv Rahaühik "Kerenski rubla" Riigihümn Venemaa Vabariik oli Venemaa Keisririigi territooriumil pärast Veebruarirevolutsiooni Venemaa Ajutise Valitsuse poolt 14. septembril (vkj 1. septembril) 1917 välja kuulutatud lühiajaline riik, mis kestis kuni bolševike toime pandud riigipöördeni, valitsuse kukutamiseni ja Venemaa Nõukogude Vabariigi väljakuulutamiseni 7. novembril (vkj 25. oktoobril) 1917. pisi|Venemaa vabariigi [[de jure territoorium enne aprilli 1917]]
Riigihaldus
Venemaa Ajutine Valitsuse juhid olid Georgi Lvov 23. märtsist 21. juulini 1917 ja Aleksandr Kerenski 21. juulist 7. novembrini 1917.
Venemaa Ajutine Valitsus pidi oma võimu üle andma Ülevenemaalise Asutava Kogu moodustatavale valitsusele. Senine Venemaa valitseja, keisritroonist ja tiitlist loobunud Nikolai Aleksandrovitš Romanov vahistati koos perekonnaga ning tema ja senise Venemaa keisririigi juhtkonna ning juhtivate ametnike tegevuse uurimiseks ja nende üle kohtupidamiseks süüdistusmaterjalide kogumiseks moodustati uurimiskomisjon.
Territoorium
Venemaa Vabariigi territooriumi moodustas endine Venemaa keisririigi territoorium, väljaarvatud Esimese maailmasõja käigus Keskriikide poolt sõjategevuse käigus vallutatud läänepiirkonnad (vt Ober Ost).
Riigikaitse
Venemaa oli alates 1914. aastast osalenud Esimeses maailmasõjas, millega kaasnenud sõjaraskused olid ka üks Venemaa veebruarirevolutsiooni põhjusi, kuid 1917. aastal võimu võtnud senise Venemaa keisririigi Riigiduuma juhtivad poliitikud ning Venemaa sõjaväe juhtkond toetasid sõja jätkamist Saksa keisririigi ja Austria-Ungari ning nende liitlaste vastu. Veebruarirevolutsioon ning ka pealinnas Petrogradis, Petrogradi Nõukogu poolt vastu võetud käskkiri nr 1 aga likvideeris senises Venemaa keisririigi sõjaväes sõjaväelise korra ning asendas selle valitavate väeosade komiteedega, ilma kelle loata oli võimatu teostada väeosade juhtimist. Revolutsiooni- ja lüüasaamismeeleoludest puutumata sõjaväelastest moodustati sõja jätkamist pooldavate ohvitseride, Georgi risti kavaleride, löögi- ja surmapataljone.
Pärast ebaõnnestunud juunipealetungi algas sõjaväe täielik demoraliseerumine ja lagunemine. Sotsialistlike parteide poliitiline propaganda rindel ja tagalas, Petrogradis valitsenud kaksikvõim ja Kornilovi mäss laostasid lõplikult ajutise valitsuse positsioonid.
Venemaa kodusõda
Riigipöördega 7. novembril ukj 1917 said enamlased Venemaa pealinna Petrogradi enda kontrolli alla, ent põhjas, lõunas, idas ja läänes kehtis Venemaa Ajutisele Valitsusele ja Asutavale Kogule lojaalsed valitsusorganid ja sõjavägi, kus moodustusid erineva suunitlusega (monarhistid, Ajutise Valitsuse pooldajad jt.) nõukogude võimu vastased valgekaartlaste relvastatud jõud. Kodusõja alguseks loetakse 15. novembrit 1917, kui kindral Mihhail Aleksejev hakkas Lõuna-Venemaal koguma relvastatud jõude võimu haaranud bolševikega võitlemiseks.
Ervin Tender
Ta lõpetas 1926. aastal Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Aastatel 1928–1931 õppis ta õigusteadust Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Akadeemiliselt oli ta EÜS Ühenduse liige.
Ta oli Nõmme linna-arhivaar ja alates 1938. aastast notar Läänemaal (Hiiumaa saarel) Kärdla linnas.
Ta arreteeriti Juuniküüditamisel ning saadeti perest eraldatuna vangilaagrisse Sverdlovski oblastis. Talle ei jõutud Nõukogude võimu poolt midagi inkrimineerida, sest ta suri eeluurimise aegu. Seetõttu pole tema teised väljapakutud surma-ajad (3. september 1942 ja 1943. aasta ) arvatavasti õiged ja tõenäolisem on tema surm siiski 1941. aastal.
Isiklikku
Tema vennad olid arhivaar ja ajaloolane Erik Tender ning poksija ja metsandustegelane Karl Tender.
Meripurad
pisi|MeripuraGoniobranchus kuniei Indoneesias Meripurad (Holothuroidea) on klass okasnahksete hõimkonnast.
Meripuradel on piklik (usjas) või kurki (näiteks inglise keeles nimetataksegi neid merekurkideks) meenutav keha. Neid leidub peaaegu kõikide merede põhjas.
Meripuradel asub skelett nagu teistelgi okasnahksetel vahetult naha all.
Meripurade toiduks on tavaliselt teiste organismide jäänused, mis on langenud merepõhja, ja plankton.
Meripurad on lahksoolised. Esineb lõimetishooldust.
Mõnda liiki meripurasid kasutavad inimesed toiduks, näiteks jaapani trepange (Stichopus japonicus).
Antropomorfism
pisi|Naerev kilpkonn Emys orbicularis hellenica Antropomorfism (kreeka sõnadest anthrōpos 'inimene' ja morphē 'kuju, välimus') tähendab inimese omaduste omistamist teistele olenditele. Näiteks on antropomorfistlik omistada loomadele või taimedele mõtteid, tundeid või tahet.
Antropomorfism usundilises vaates omistab jumalale inimese keha ja näo või inimlikud mõtted ja tunded (näiteks vanakreeka mütoloogias).
Edvin Laine
thumb|right|Edvin Laine Edvin Armas Laine (kuni 1906. aastani Bovellán; 13. juuli 1905 Iisalmi – 18. november 1989 Helsingi) oli Soome filmi- ja teatrilavastaja.
Edvin Laine alustas loomekarjääri Turu teatris näitlejana. Aastal 1935 siirdus ta Tamperesse, kus sai peagi Tampere töölisteatri juhiks. Aastatel 1943–1953 oli Edvin Laine lavastaja ja näitleja Helsingi Rahvateatris ning aastatel 1953–1973 lavastaja Soome Rahvusteatris.
Edvin Laine sai tuntuks paljude Soome kirjanduse klassika hulka kuuluvate teoste ekraniseeringutega. Tema 1955. aastal lavastatud Väinö Linna romaanil põhinev "Tundmatu sõdur" on Soome läbi aegade populaarseim film. Aastal 1968. linastunud "Siin Põhjatähe all" on vaatajate arvult kõigi aegade kolmas. Erakordselt menukad olid ka tema Hella Wuolijoki romaanide põhjal lavastatud filmid Niskamäe talust.
Aastatel 1943–1986 lavastas Edvin Laine umbes 40 filmi. Ta sai kolm Jussi auhinda ning võitis auhindu rahvusvahelistel filmifestivalidel. Aastal 1955 anti talle Pro Finlandia medal.
Laine on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Bajanhongori aimakk
Bajanhongori aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Reinhold Wilhelm von Pohlmann
Reinhold Wilhelm von Pohlmann (Venemaal tuntud kui Vilim Romanovitš, vene keeles Вилим (Вильгельм-Рейнгольд) Романович фон Польман) (9. (ukj 20.) aprill 1727 Võrnu, Ereda mõis – 22. jaanuar (ukj 2. veebruar) 1795 Kodila) oli baltisaksa päritolu Schleswig-Holsteini ja Vene keisririigi sõjaväelane ja riigitegelane.
Päritolu
Põlvnes baltisaksa aadlisuguvõsast. Tema isa oli Öötla ja Toila mõisaomanik ning Ingerimaa riigimõisate pealik Reinhold Wilhelm von Pohlmann. Ema oli Charlotte von Brackel, kes pärines Kohtla mõisast.
Teenistus
Teenistust alustas ta Holsteinis, kus sai jäägermeistriks. Aastal 1752 astus Venemaa sõjaväeteenistusse ja sai porutšiku auastme. 1759. aastaks oli ta välja teeninud polkovniku auastme. 1765. aastal sai kindralmajoriks ja tegelikuks kammerhärraks. Järgnevalt oli ta Ingerimaa saksa asunike asunduste ülemdirektor. 1766. aastal juhtis ta vürst Grigori Orlovile − ta oli temaga sõbrunenud − kuuluva Gattšina palee ehitamist. 1767. aastal oli ta Eestimaa rüütelkonna saadik Moskvas. 1768. aastal sai ta õukondliku auastme jäägermeister. Kaks aastat hiljem valiti ta Vaba Ökonoomilise Seltsi presidendiks. 1771. aastal sai temast Tsarskoje Selo ülemvalitseja. Samal aastal oli ta vahemeheks Eestimaa rüütelkonna ja kindralkuberner von Browne konfliktis. Ajuti oli ta Peterburi ümbruse saksa kolonistide direktor. Ülendati 1773. aastal kindralporutšikuks ja oli aastatel 1775−1778 keiserliku jahi ülem. 29. jaanuaril (vkj) 1779 läks ta riigiteenistusest erru.
Viimased eluaastad
Pärast riigiteenistusest lahkumist elas ta oma Kodila mõisas. 1786. aasta detsembris sai temast Koluvere lossi ülemvalitseja, kellena oli kuni 1788. aastani lossis pagenduses viibiva Württembergi printsessi Auguste Karoline järelevaataja. Suri Kodila mõisas 1795. aastal.
Mõisavaldused
Oma isalt oli ta pärinud Järvamaal Öötla mõisa. Abielu kaudu Dorothea Johanna von Wrangelliga (1735–1786) langes Pohlmannide kätte Sikeldi mõis Harjumaal. 25. juunil (vkj) 1772 omandas ta 40 000 rubla eest Reinhold Johann von Wrangelli pärijatelt Kodila mõisa, mis jäi tema järeltulijate kätte 1805. aastani.
Perekond
Ta naitus 1751. aastal Dorothea Johanna von Wrangelliga (1735–1786) Sikeldi mõisast. Nende abielu kestis 35 aastat ja sellest sündis neli poega ja kaks tütart.
Araabia Ühendemiraatide vapp
thumb Araabia Ühendemiraatide vapp on Araabia Ühendemiraatide ametlik vapp. Vapp on kasutusel alates 2008. aastast.
Arhangaj aimakk
Arhangaj aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
🇲🇳
Eesti Semiootika Selts
Eesti Semiootika Selts (inglise keeles Estonian Semiotics Association) on 27. novembril 1998 asutatud eeskätt Eesti semiootikuid ühendav organisatsioon.
Selts on korraldanud igal aastal Eesti semiootika sügiskooli, mitmesuguseid seminare ja arutelusid.
Selts annab välja jätkukogumikku Acta Semiotica Estica.
Selts annab välja ka aastaauhinda Semiootiline Jälg möödunud kalendriaastal ilmunud parima semiootikateemalise kirjatöö eest.
2016. aasta seisuga oli Eesti Semiootika Seltsil 70 liiget. Seltsi juhatuse esimees oli kuni 2012. aastani Peeter Torop. Aastatel 2012–2014 juhatas seltsi Katre Väli, alates 2012. aastast Eva Lepik ja aastast 2016 teeb seda Katre Pärn.
2014. aastal kuulusid seltsi juhatusse äriregistri andmeil Peeter Torop, Maarja Vaikmaa, Rauno Saidla, Daniele Monticelli ja Eva Lepik. Seltsi aadress oli Jakobi 2-318, Tartu.
Kalakuta Vabariik
Kalakuta Vabariik (Kalakuta Republic) oli muusiku ja ühiskonnategelase Fela Kuti krunt Nigeerias Lagoses, mille ta 1970 pärast Ameerika Ühendriikidest naasmist) sõltumatuks kuulutas.
See asus Lagoses Mushini kohaliku omavalitsuse alal Idi-Oros aadressil 14 Agege Motor Road.
Fela Kuti elas seal koos oma perekonnaliimete, oma bändiliikmete ning bändiga seotud inimestega. Seal oli tasuta kliinik ja helisalvestusstuudio. Selle nime all anti välja ka plaate.
Nimi tuleb suahiili sõnast kalakuta ('kelmlik').
Kalakuta sõda
Seda reidi hakati kutsuma Kalakuta sõjaks. Et juhtum pälvis avalikkuse tähelepanu, oli valitsus sunnitud korraldama juurdluse. Süü pandi "üliagaratele tundmatutele sõduritele ja Felale". Kompensatsiooni juhtunu eest ei makstud. Aasta hiljem sisse antud hagi lükati tagasi.
Norra konstitutsioonipäev
pisi|Norra kunstniku [[Christian Krohgi teos "17. mai 1893"]] Norra konstitutsioonipäev 17. mail on Norra rahvuspüha. 17. mail 1814 allkirjastati Norra põhiseadus.
Norralased nimetavad seda päeva lihtsalt syttende mai, Nasjonaldagen või Grunnlovsdagen.
Konstitutsioonipäeval mälestatakse neid, kes andsid oma elu Norra vabaduse eest. Päeva ametlik tähistamine algab pärgade asetamisega mälestusmärkidele ja kalmistutele. Toimuvad laste rongkäigud ning ainus sõjaväeparaad peetakse Oslo peatänaval. Paraadi ajal näitavad sõjaväelased pigem oma rividrilli ja muusikalisi oskusi, vähem sõjaväelist võimekust. Sõjaväeorkester osaleb ka Oslo laste rongkäigul.
Konstitutsioonipäeva tähistamise traditsioon sündis tudengite ja tavainimeste spontaanse algatusena. Sel ajal oli Norra Rootsi valitsemise all ning Rootsi kuningale oli 17. mai tähistamine vastumeelne. Paaril aastal 1820. aastatel keelas kuningas Karl XIV Johan konstitutsioonipäeva tähistamise, sest ta pidas pidustusi protestiaktsioonideks ja lausa mässuks Rootsi võimu vastu. Kuninga hoiak muutus pisut pärast 1829. aasta mässu (Torvslaget) ning ta oli sunnitud 17. mai tähistamist lubama.
Kiievi suurvürst
Kiievi suurvürst oli Kiievi-Vene valitseja tiitel 9.–13. sajandil.
Esiliiga 2003
Esiliiga 2003 võitis Kohtla-Järve Lootus.
Norra konstitutsioonipäev
Laste rongkäigud
pisi|Lasteaialapsed laste rongkäigus Pärast 1864. aastat oli konstitutsioonipäeva tähistamine juba tavaks muutunud. Kristianias korraldati laste rongkäik, milles osalesid ainult poisid. Selle algataja oli kirjanik Bjørnstjerne Bjørnson. Kirjanik Henrik Wergeland oli organiseerinud esimese teadaoleva laste rongkäigu Eidsvollis juba 1820. aastatel ning teda tunnustatakse varem rahvuslikku uhkust tähistava päeva muutmise eest ka laste tähtpäevaks. Alles alates aastast 1899 lubati rongkäigule ka tüdrukuid.
Esiliiga 2003
Hooaeg
Maardu JK ei suutnud täita kõiki litsentsitingimusi, ning kaotas Esiliiga koha Tartu JK Merkuurile (eelmise hooaja välja langejale).
Norra konstitutsioonipäev
Laste rongkäigud
Laste rongkäike peetakse kõikjal Norras – varahommikul hakkab tänavatel mängima muusika, igal koolil on rongkäigus oma esindus ja orkester.
Esiliiga 2003
Liigatabel
(M) = Liiga võitja; (LV) = Langes liigast välja; (E) = Edutatud; (ÜV) = Üleminekumängude võitja.
Norra konstitutsioonipäev
Laste rongkäigud
Rongkäik viib lapsed läbi linna. Peatutakse vanemate kodanike kodude ja sõjamälestiste juures. Pikim rongkäik toimub Oslos, kus umbes 100 000 inimest koguneb linna keskusse, et pidustustest osa saada. Ulatuslikus Oslo rongkäigus osaleb ligi sada kooli ja orkestrit. Rongkäik möödub kuningalossist, kus kuninglik perekond rahvast tervitab. Igal aastal toimub rongkäigust ka otseülekanne televisioonis. Antakse ülevaade ka väiksemates kohtades toimuvatest pidustustest üle riigi.
Esiliiga 2003
Liigatabel
1 Tartu JK Merkuur alustas meistrivõistluseid 4 miinuspunktiga seoses EJL Litsentsikomisjoni poolt määratud karistusega litsentseerimiseks vajaliku dokumentatsiooni hilinenud esitamisega ning ebatäpsustega nimetatud dokumentides. 2 Pärnu Vaprus kaotas hooaja kestel litsentsi ning hoolimata kogutud punktidest oli esiliiga viimane.
Norra konstitutsioonipäev
Laste rongkäigud
Tavaliselt koosneb kooli esindus rongkäigus vanema astme õpilastest, kes kannavad kooli ametlikku loosungit või lippu, ja neile järgnevatest õpilastest suurte Norra lippudega ning kooli orkestrist, millega kaasa lauldakse. Orkestrile järgnevad ülejäänud õpilased, kes lehvitavad pisikesi Norra lippe ning isetehtud loosungeid. Osalema kutsutakse ka lähedalolevaid lasteaedu. Rongkäigu möödudes liituvad pealtvaatajad sageli ametliku rongkäigu lõpuosaga ning liiguvad koos sellega tagasi kooli.
Esiliiga 2003
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 28 mängu.
Norra konstitutsioonipäev
Laste rongkäigud
Rongkäigu lõpus lauldakse seistes Norra hümni "Ja, vi elsker dette landet" ("Jah, me armastame seda maad") (tavaliselt 1., 7. ja 8. salmi), ning kuninglikku hümni "Kongesangen".
Lisaks laste rongkäikudele korraldatakse ka rongkäike, millest võib igaüks osa võtta. Neid juhivad teiste hulgas kohalikud orkestrid, laulukoorid, skaudid ja gaidid. Need rongkäigud toimuvad enne või pärast laste rongkäike.
Kõik rongkäigud algavad või lõpevad kõnedega. Kõnesid võivad pidada nii vanemad lapsed kui ka täiskasvanud. Rongkäigu lõppedes korraldatakse lastele mänge ning süüakse palju jäätist, kommi ja vorstisaiu (pølse).
Chandigarh
Chandigarh on India linn-liiduala, mis on pealinnaks kahele osariigile – Pandžabile ja Haryanale.
Ajalugu
Pärast Briti India Indiaks ja Pakistaniks jagamist 1947. aastal jagati ka Pandžab, kusjuures pealinn Lahore jäi Pakistanile. India Pandžabile otsustati rajada uus pealinn, mis sai nimeks Chandigarh jumalanna Chandile pühendatud Chandi Mandiri templi järgi. Chandīgarh tähendab Chandi kindlust. Linna üldplaani projekteerisid arhitektid Albert Mayer ja Matthew Nowicki.
Pärast hindikeelse elanikkonnaga asustatud Pandžabi eraldumist ja Haryana osariigi loomist 1966. aastal jäi Chandigarh mõlema osariigi pealinnaks ja sai sõltumatu liiduala staatuse.
Mitmed hooned linnas on projekteerinud Le Corbusier.
Chandigarhi sümboliks on avatud lahtise labakäe kujutis.
Välislingid
🇮🇳
Hiina Rahvavabariigi embleem
thumb Hiina Rahvavabariigi embleem (hiina keeles 中华人民共和国国徽) on Hiina Rahvavabariigi embleem. Embleem on kasutusel alates 20. septembrist 1950.
Embleemi keskel on kujutatud Taevase rahu väravat, mida valgustab viis tähte.
Hongkongi embleem
300px|thumb 300px|thumb
Hongkongi embleem on Hongkongi embleem.
Praegune embleem on kasutusel alates aastast 1997, kui Hongkong läks Suurbritannia valdusest Hiinale.
Ümmarguse punase embleemi keskne kujund on valge orhideeõis, nagu ka Hongkongi lipul. Embleemi valgel äärel on Hiina Rahvavabariigi Hongkongi erihalduspiirkonna nimi hiina kirjamärkides ning ingliskeelne lühivariant "Hong Kong".
Sarvikliidrik
Sarvikliidrik (Coenagrion pulchellum) on liidriklaste sugukonda liidriku perekonda kuuluv kiil.
Eestis, nagu suuremas osas Euroopast kuni Iirimaani, on sarvikliidrik tavaline.
Sarvikliidriku keha on üsna sale ja kehapikkus jääb tavaliselt vahemikku 40–50 mm. Eestiivad ja tagatiivad on ühelaiused ning aluselt järsult kitsenevad.
Sarvikliidrikuga on üsna sarnane sadulliidrik (Coenagrion puella). Ka välimus on neil sarnane. Sarvikliidrikul on tooraksi teisel segmendil must U-kujuline märk, niinimetatud veiniklaasimärk, koos musta joonega, mis ühendab seda segmendi kitsa musta ääreribaga. See eristabki teda sadulliidrikust: viimasel on samuti U-kujuline märk, aga pole ääreribaga ühendavat joont. Tagakeha on sinine mustade triipudega, aga mõnel emasel on mustad triibud nii laiad, et sinist peaaegu polegi näha.
Nende kahe liigi eluviis on samuti sarnane. Üldiselt elavad nad taimedel. Noori isendeid leidub tihti luhtadel ja niitmata rohumaadel. Kiilid lendavad maist juunini hommikutundidel. Paaritumine võib toimuda lennul, kuid ka õitel või teistel taimeosadel. Emane muneb veealustele taimeosadele, olles sealjuures ise veepinnast kõrgemal. Vastsed kasvavad veetaimedel ja talvituvad ühe korra.
Esimest korda kirjeldas sarvikliidrikku teaduslikult Pierre Léonard Vander Linden 1825.
Berliin
Berliin (saksa keeles Berlin) on Saksamaa pealinn. See on 3,6 miljoni elanikuga Kesk-Euroopa suurim linn ja suuruselt teine linn Euroopa Liidus. Berliin on jaotatud 12 linnarajooniks. Linna pindala on 892 km², sellele jäävad Spree ja Haveli jõgi ning mitmed väiksemad vooluveekogud ja järved. Saksamaa suurim linn asub Kesk-Euroopa tasandikul, umbes 70 km kaugusel tänapäevasest Poola piirist. Ta asub Brandenburgi liidumaa keskel, ent alates 1920. aastast ei kuulu enam selle koosseisu, vaid moodustab omaette liidumaa (1. järgu haldusüksuse).
Oma rahvusvaheliselt tuntud kultuuriasutuste, ülikoolide ja üritustega on Berliin üks olulisemaid teadus- ja kultuurikeskusi Euroopas.
Nimi
Nimi Berlin ei ole etümoloogiliselt seotud karuga, mis on kujutatud Berliini vapil. Oletatavasti tuleb see lääneslaavi sõnast berl, mis tähendab sood.
Asend
Ida-lääne suunal on Berliini ulatus kõige laiemast kohast umbes 45 km ja ning põhja-lõuna suunal ligikaudu 38 km. Linna pindala on umbes 892 km². Berliini ümbritseb täielikult Brandenburgi liidumaa. Linn asub Ida-Saksamaal, umbes 70 km kaugusel läänes Poola piirist. Berliin-Brandenburgi linnastu on üks Saksamaa kõige tihedamalt asutatud piirkondi.
Pinnamood
pisi|[[Metssiga]] Berliin asub liustikulise tekkega maastikul. Linna ajalooline keskus asub Varssavi-Berliini liustikuoru kõige kitsamas kohas. Org läbib linna kagu–loodesuunaliselt ning Spree jõgi voolab orust läbi ida–läänesuunaliselt. Berliini kirdeosa asub Barnimi lavamaal ning umbes pool linna pindalast asub selle edelaservas oleval Teltow' lavamaal. Berliini kõige läänepoolsem linnarajoon Spandau asub korraga nii Berliini liustikuorus kui ka linna lääneserval asuval Nauener Platte lavamaal. Berliini maastik tekkis viimase jääaja ehk Weichseli jäätumise ajal ning liustikuorg kujunes jää taandumisel umbes 18 000 aastat tagasi.
Berliinis voolavad Spree harujõgedest veel Panke, Dahme, Wuhle ja Erpe. Spandau linnarajoonis suubub Spree Haveli jõkke, mis läbib Berliini lääneserva põhja–lõunasuunaliselt. Voolu poolest meenutab Havel sageli hoopis järve ning suuremad paisud sellel on Tegeler See ja Große Wannsee järved. Berliini linna jäävad veel Havelisse suubuvad Tegeler Fließi ja Bäke ojad.
Berliini kõrgeim loodusliku tekkega punkt on Große Müggelberg (114,7 meetrit üle merepinna), kõrgeimad inimtekkelised kohad on Teise maailmasõja purustustest pärinevast kiviprügist kokku kuhjatud Teufelsberg (114,7 meetrit üle merepinna) Charlottenburg-Wilmersdorfi linnarajoonis ning Ahrensfelder Berge (114,5 meetrit üle merepinna) Marzahn-Hellersdorfis. Madalaimad paigad Berliinis on Haveli paisud linna edelaoas, mis asuvad 32 meetrit merepinnast allpool.
Kliima
pisi|Schlachtensee Berliin jääb mõõduka kliima piirkonda, mis asub merelise kliima ja kontinentaalse kliima üleminekukohal. Berliini aasta keskmine temperatuur on 8,9 °C ja keskmine sademete hulk on 581 mm. Kõige soojemad kuud on juuli ja august, mil keskmine temperatuur on vastavalt 18,5 ja 17,7 °C. Kõige külmemad on jaanuar ja veebruar, mil temperatuur on keskmiselt vastavalt −0,6 ja −0,3 °C. Kõige sademeterikkam on juuni, mil keskmine sademete hulk on 70 mm. Kõige väiksem on keskmine sademete hulk märtsis (keskmiselt 31 mm).
Kõige sagedamini puhuvad Berliinis edela- ja loodetuuled, mis eriti talvel on tugevad ja toovad kaasa merelisele kliimale omaseid õhumasse. Kirde- ja kagutuulega kaasnevad sageli kõrgrõhkkonnad, mis vastavalt aastaajale toovad kas väga kuuma või väga külma õhku.
Kuna linnas on maapinna kõrguse erinevused väikesed, on kliima kogu Berliinis üsna sarnane. Mõningad temperatuurierinevused on siiski täheldatavad tihedalt täis ehitatud piirkondade ja suuremate rohealade vahel. Eriti suveöödel on esinenud kuni 10 °C küündivaid temperatuurierinevusi.
Haldusjaotus
pisi|Rotes Rathaus Berliin jaguneb 12 linnarajooniks, mis omakorda jagunevad 97 linnaosaks (2021). Linnaosad ei ole iseseisvad haldusüksused, kuid neil on kindlad piirid. Kolmanda taseme moodustavad üksused (saksa keeles Ortslagen), millel pole kindlaid piire ning mis märgivad vaid igapäevakõnes tuntud geograafilisi piirkondi. Igapäevakõnes on linnaosadel ja väiksematel piirkondadel tähtsam roll, samas kui linnarajoonid on eelkõige kunstlikult loodud administratiivüksused.
1920. aastal loodi mitme linna, maa-asula ja mõisa liimise tulemusel nn Suur-Berliin, mis mõningate muudatustega püsib tänini. Esialgu oli äsjaloodud linnas 20 linnarajooni oma 94 linnaosaga, mille piirid vastasid varasemate eraldiseisvate asulate piiridele. Pärast linna jagamist Ida- ja Lääne-Berliiniks jäid 12 linnarajooni lääneossa ning 8 Berliini idaossa. Seoses uute elamupiirkondade ehitamisega kasvas aastatel 1979–1989 Ida-Berliinis linnarajoonide arv 11-le, samas kui Lääne-Berliinis püsis arv muutumatuna. Taasühendatud Berliinis oli 1990. aastal kokku 23 linnarajooni.
1. jaanuari 2001 haldusreformiga liideti senised linnarajoonid 12-ks enam-vähem võrdse elanike arvuga linnarajooniks. Ka linnaosade arv ja nende piirid on viimase kümnendiga oluliselt muutunud.
Berliini linnarajoonid
pisi|300px|Berliinis on 12 linnarajooni
Berliinis on 12 linnarajooni:
Ajalugu
pisi|Berliini ja Cöllni kaart aastast 1652
Keskaeg
Pärast Suurt rahvasterändamist jäi Ida-Saksamaa inimtühjaks. 6. sajandil asusid sinna lääneslaavi hõimud havelaanid, kes said nime Haveli jõe järgi, mille ääres nad elasid, ja sprevljaanid, kes said nime Spree jõe järgi.
Tänapäeva Berliini alal paiknevaid Spandaud (1197) ja Köpenicki (1209) on mainitud varemgi, ent ametlikult ühendati nad Berliiniga alles 1920.
1415. aastal sai Brandenburgi markkrahviks ja kuurvürstiks Hohenzollernite suguvõsast pärit Friedrich I, kes valitses seal oma surmani 1440. Hohenzollernid püsisid Berliinis võimul 1918. aastani: algul Brandenburgi markkrahvidena, siis aastast 1701 Preisimaa kuningatena ja lõpuks aastast 1871 Saksa keisritena.
1448 mässasid linlased Friedrich II Raudse vastu ega tahtnud talle lossi ehitada. Ülestõus suruti maha ning linn jäeti ilma hulgast poliitilistest ja majanduslikest vabadustest. 1451 kuulutati Berliin Brandenburgi markkrahvide ja kuurvürstide residentsiks ja kaotas hansalinna staatuse. Linna majandus orienteerus ümber luksuskaupade tootmisele õukonna jaoks.
Uusaeg
pisi|Video lennust üle sõjas hävinud Berliini (1945.)
Berliini keskosa ehitati alates Saksamaa ühinemisest (Saksa Keisririigi ehk nn Teise Riigi asutamisest) 1871. aastal välja pealinnale väärikate mitmekorruseliste kivihoonetega esinduslikus stiilis. Meieni on tollasest arhitektuurist säilinud Riigipäevahoone (taastatud 1990ndatel muudetud kujul), Brandenburgi väravad jt ehitisi.
Natside võimuloleku ajal 1930. aastate teisel poolel tehti arhitekt Albert Speeri juhtimisel kava Berliini ümberehitamiseks pompoosses stiilis. Berliinist kavandati tollal teha maailma pealinn Germania, mis näitaks kujukalt Natsi-Saksamaa võimsust. 1939. aastal alanud Teise Maailmasõja tõttu tollaseid plaane ellu ei viidud. Ühena vähestest kavandatud suurehitistest valmis Speeri projekti järgi vaid Riigikantselei hoone (1937–1939, jäi sõjas 1945. aastal varemeisse ja hiljem lammutati).
Liitlaste (Suurbritannia, vähemal määral ka USA) pommirünnakud Berliinile 1943–1945 ning arvukad tänavalahingud 1945. aasta kevadel linna kaitsjate ja pealetungivate Nõukogude vägede vahel muutsid suure osa kesklinnast varemeteks. Tänapäeva Berliini kesklinn on suures osas 20. sajandi teisel poolel uuesti üles ehitatud.
Potsdami konverentsi otsusega jagati Berliin nagu omakorda terve Saksamaa neljaks (Briti, USA, Prantsuse ja Nõukogude Liidu) sektoriks. Briti, Prantsuse ja USA sektorid ühinesid tritsooniks pärast seda, kui NSV Liidu komandant lahkus komandantide komiteest. 7. oktoobril 1949 kuulutati Ida-Berliin Saksa DV pealinnaks. Aastal 1961 eraldati Ida- ja Lääne-Berliin teineteisest kivimüüriga (Berliini müür). 9. novembril 1989 avati Ida- ja Lääne-Saksamaa vaheline piir uuesti. 3. oktoobril 1990 ühinesid kaks Saksa riiki rahumeelselt. Berliini müür on lammutatud, ainult mõnes kohas on natuke mälestuseks alles jäetud.
pisi|left|1989. Pärast Saksamaa taasühinemist sai Berliin uuesti riigi pealinnaks (seni oli Lääne-Saksamaa pealinnaks olnud Bonn). Algselt plaaniti Saksamaal kasutada nn. Hollandi mudelit – kuigi Hollandi pealinnaks on Amsterdam, asuvad riigi valitsusasutused Haagis. Nimelt oli Berliini ajalugu liiga seotud Saksa keisririigi, Weimari vabariigi ning Kolmanda Reichiga, ning arvati, et rahumeelselt taasühendatud riigi valitsus ei peaks asuma nii sõjaga seotud linnas. Lisaks oli Bonn lähemal Euroopa Liidu peakorterile Brüsselis.
See lahendati Liidupäeva hääletusega 20. juunil 1991, kui tulemusega 338:320 võeti vastu otsus valitsus üle viia Berliini. Valitsuse jäämist Bonni toetasid eelkõige nooremad, ning riigi lõuna- ja lääneosade parlamendisaadikud, vastukaaluks vanemate saadikutele, kes mäletasid veel Berliini kunagist hiilgust, ning peamiselt põhja- ja idaosa saadikutele. Endise SDV saadikute hääled kallutasid hääletuse Berliini kasuks.
Kuigi valitsus ja parlament kolisid Berliini, lubati osadel ministeeriumitel (näiteks kaitse- ja põllumajandusministeerium) kompromissina jääda Bonni, ning ainult nende peamised juhid tegutsevad Berliinis – praegugi töötab veel ligi 8000 18 000 riigiametnikust Bonnis. Valitsuse Berliini kolimine sai tänu vajalikule ehitustööle valmis alles 1999. aastal.
Peale taasühinemist kerkis esile Berliini ja Brandenburgi liidumaa ühinemise küsimus, mille üle peeti 5. mail 1996 referendum. Berliin hääletas referendumil ühinemise poolt 53.60-45.85, kuid Brandenburg vastu 36.57-62.72, mistõttu jäi ühinemine ära.
Elanikkond
pisi|Berliini vanusepüramiid (2020)
Berliinis elas 2020. aasta seisuga umbes 3,6 miljonit inimest, mida on rohkem kui Saksamaa suuruselt järgmistes linnades Hamburgis ja Münchenis kahe peale kokku. Koos linnaliste asulatega, mis jäävad Berliini liidumaa piiridest välja, küündib elanike arv umbes 4,7 miljonini ning Berliin-Brandenburgi linnastus, mis hõlmab täielikul mõlemat liidumaad, elab kokku ligi 6,2 miljonit inimest.