cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anastassia Kovalenko-Kõlvart
Haridus
2015. aastal astus Kovalenko Tartu Ülikooli majandusteaduskonda. Ta kaitses 2017. aastal ärijuhtimises dotsent Priit Sanderi juhendamisel magistritöö, mis keskendus vähemusaktsionäride investorkaitse analüüsimisele, tehes seda Eestis esmakordselt õigus-majandusliku vaatenurga alt. Magistritöös käsitletud suurettevõte BLRT Grupp kaebas Kovalenko kohtusse, et ta lükkaks ümber nii oma magistritöös kui ka selleteemalises Äripäeva intervjuus esitatud väited BLRT kohta. Kovalenko sõnul on kohtuasi ehe näide vähemusaktsionäri õiguste vähesest kaitsest, mille tulemusel suuraktsionärid kasutavad oma mõjujõudu vähemusaktsionäridega manipuleerimiseks: "Mitu inimest kokku ja milliste tunnihindadega suuraktsionäri palvel seda ligi 100-leheküljelist koolitööd analüüsis, ei ole täpselt teada, kuid päris kindlasti võib väita, et ka need tuhanded eurod tulid pardoksaalsel kombel BLRT arvelt ehk nii suuraktsionäri kui ka kõigi vähemusaktsionäride ühisest rahakotist." Tema hinnangul leidub Eesti ärimaastikul mitu näidet sellest, kuidas vähemusaktsionäride nõrk juriidiline positsioon ei võimalda neil oma osalusest teenida ega ka osaluse väärtust realiseerida: "Kokkuvõttes mõjutab selline olukord majandust laiemalt, sest riigi poolt kehtestatud seadustel ja reeglitel on investorite käitumisele oluline mõju ning selline ettevõtluskeskkond ei kutsu välisinvestoreid siia investeerima. Kavatsen ka edaspidi oma professionaalses ja ühiskondlikus tegevuses seista selle eest, et vähemusaktsionäride õigused saaksid seadusandja poolt tugevama kaitse."
Plagiaadisüüdistus
2019. aasta veebruaris süüdistati Eesti Päevalehes ilmunud artiklis Kovalenkot plagiaadis, väites, et tema magistritöös on lehekülgede kaupa teistelt autoritelt viitamata kopeeritud materjali. 19. märtsil 2019 esitas Tartu Ülikooli õppeprorektori Aune Valgu moodustatud komisjon oma otsuse, milles seisab, et "Viitamiseeskirjade rikkumist esineb mõlemas magistritöös läbivalt, viitamiseeskirjade rikkumine on ulatuslik, viitamata on jäetud või ebakorrektselt on viidatud lõikude, kohati lehekülgede kaupa. Komisjoni hinnangul on A. Kovalenko rikkunud õigusteaduskonna ja majandusteaduskonna üliõpilastööde juhendite nõudeid ning pannud toime akadeemilise petturluse, minnes vastuollu õppekorralduseeskirja nõuetega. Allikatele viitamata jätmisega on A. Kovalenko rikkunud ka vastavate allikate autorite autoriõigusi". Aprilli lõpus tunnistas Tartu Ülikool Kovalenko magistriõppe lõpudiplomid kehtetuks. 2020. aastal sooritas Kovalenko Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas magistrieksami ning sai uuesti magistridiplomi. 2021. aastal kaitses Kovalenko Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas uue magistritöö ning sai uuesti õigusteaduse magistrikraadi.
Töökäik
Õigusteaduse bakalaureuseõpingute ajal töötas ta advokaadibüroos Sorainen vaidluste lahendamise meeskonnas. Majandusteaduskonna magistriõpingute ajal hakkas ta tegelema oma isa Valeri Kovalenko ja teiste vähemusaktsionäride dividendivaidlusega BLRT Grupis. Samuti hakkas Anastassia Kovalenko sõna võtma meedias vähemusaktsionäride investorkaitse teemadel, tuues välja kehtiva seadustiku puudujääke.
Sportlasena
pisi|Treening Aragonis 2015. aastal Anastassia on võistelnud motoringrajas 2012. aastast, mil ta sõitis Kawasaki Ninja 250R rattaga Eesti karikaetappidel. 2013. aastal liikus ta edasi suurema võimsusega ratta peale – Kawasaki Ninja 600 – ning võttis osa korraga kahest võistlusklassist – Superstock 600 B ja C-klass. Hooaja üldarvestuses saavutas Anastassia C-klassis kolmanda ja Superstock 600 B klassis teise koha.
2014. aastal liitus Anastassia Soome ühe tuntuima motoringraja võistkonnaga – Kallio Racing, mille omanikuks on MotoGP sõitja Mika Kallio. 2014 hooajal võistles Anastassia nii Eesti kui ka Soome meistrivõistlustel. Hoolimata hooaja keskel toimunud kukkumisest, mille tagajärjel murdus Anastassial rangluu, suutis ta hooaega jätkata, lõpetades Superstock 600 B klassi esikohal. 2015. aastal hakkas Anastassia sõitma Euroopa juunioride karikasarjas, kus naiste arvestuses tuli teiseks. 2016. aasta alguses alustas Kovalenko treenimist MotoGP kolmekordse maailmameistri Jorge Lorenzo isa käe all. Samal aastal jätkas Kovalenko võistlemist Euroopa juunioride karikasarjas, kus naiste arvestuses tuli neljandaks, jättes paar etappi vahele rahapuuduse ja vigastuse pärast. 2017. aastal alustas Kovalenko võistlemist väiksema kubatuuriga klassis – Itaalia meistrivõistlustel Yamaha R3 sarjas. 2017. ja 2018. aastatel saavutas Kovalenko antud sarjas kolmanda koha naiste arvestuses. 2019. aastal nimetas Eesti Mootorrattaspordi Föderatsioon Kovalenko aasta naismotosportlaseks. 2020. aastal tuli Kovalenko Itaalia Yamaha R3 sarja meistriks naiste arvestuses.
2021. aastal valiti Kovalenko rahvusvahelise Mootorrattaspordi Föderatsiooni komisjoni liikmeks. Samaaegselt valiti Kovalenko Eesti Mootorrattaspordi Föderatsiooni naiste komisjoni juhiks.
Poliitiline tegevus
Juunis 2017 astus ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda. Sama aasta kohalikel valimistel kandideeris ta Tallinna linnas ja osutus 392 häälega valituks. Ta on 2017. aastast Tallinna Linnavolikogu liige ning kuulub volikogu korra- ja tarbijakaitsekomisjoni.
2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Riigikokku valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosa). Ta kogus 357 häält ja ei osutunud valituks.
Erakondade Rahastamise Järelevalve Komisjonile (ERJK) esitatud valimiskampaania aruande kohaselt kulutas Kovalenko valimiskampaaniaks 41 315 eurot isiklikku raha, mis oli kandidaatidest suurim summa. Ühe talle antud hääle kohta kulus tal 115,73 eurot kampaaniaraha.
2. juunil 2020 astus Anastassia Kovalenko Sotsiaaldemokraatlikust Erakonnast välja.
2021. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas ja valiti 339 häälega Tallinna linnavolikogu liikmeks.
2022. aasta aprillis pääses Kovalenko-Kõlvart riigikokku sotsiaaldemokraat Jevgeni Ossinovski asemel, kes lahkus parlamendist ja jätkab tööd Tallinna volikogu esimehena.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 2806 häält ning osutus valituks.
Isiklikku
Anastassia on pere kuuest lapsest vanim – tal on kaks nooremat venda ja kolm nooremat õde.
Ta on lõpetanud Nõmme Muusikakooli klaveri erialal. Lisaks on ta kümme aastat tegelenud võistlustantsuga.
2022. aasta märtsi alguses abiellus Anastasia Kovalenko Tallinna linnapea Mihhail Kõlvartiga.
Anja Seibert-Fohr
Anja Seibert-Fohr (sündinud 3. aprillil 1969 Giessenis) on Saksamaa jurist.
1. jaanuarist 2020 on ta Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtunik.
Tõnis Niinemets
Tõnis Niinemets (sündinud 10. oktoobril 1987 Rakveres) on eesti näitleja, õhtu- ja saatejuht.
Elulugu
Aastatel 1995–2007 õppis Rakvere Gümnaasiumis ja osales Rakvere Gümnaasiumi Teatriansamblis (juhendaja Aili Teedla).
2011. aastal lõpetas Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia, kus oli õppinud etenduskunstide osakonnas näitleja erialal.
Aastatel 2012–2015 töötas Von Krahli Teatris, 2015–2021 oli ta vabakutseline.
Alates sügisest 2021 on ta Eesti Draamateatri näitleja.
Isiklikku
Ta sündis pere teise lapsena. Tal on vanem vend Mihkel Niinemets.
Ta on abielus koreograaf Liis Ilulaga. Peres kasvavad tütar (2013) ja poeg (2015).
Hiiumaalt Kõlunõmmest pärit talumees Kõlu Magnus (Maunus) (1710–1781) ja tema abikaasa Kadri olid Tõnis Niinemetsa, Sepo Seemani ja Margus Tabori esivanemad.
Roger Pingeon
Roger Pingeon (28. august 1940 – 18. märts 2017) oli prantsuse jalgrattur.
Pingeon lõpetas jalgratturikarjääri 1974. aastal. 2000ndatel kolis Pingeon Hauteville-Lompnesi vallast Beaupointi valda.
2017. aasta 18. märtsil suri Pingeon oma kodus Aini departemangus Beauponti vallas südame seiskumise tõttu.
Nyamko Sabuni
thumb|Nyamko Sabuni Nyamko Ana Sabuni (sünninimi Nyamko Asule Ana Sabuni; sündinud 31. märtsil 1969 Bujumburas) on Rootsi poliitik, Liberaalse Rahvapartei esimees.
Ta sündis Bujumburas, Burundis, kus tema isa, kes oli Zaire'i pagulaspoliitik, elas eksiilis. Tema isa oli kristlane ja ema moslem. Pere sai aastal 1981 asüüli Rootsis ja ta kasvas üles Stockholmi eeslinnas Kungsängenis. Ta õppis õigusteadust Uppsala ülikoolis ja migratsioonipoliitikat Mälardaleni kolledžis Eskilstunas.
Ta oli Fredrik Reinfeldti valitsuses 6. oktoobrist 2006 5. oktoobrini 2010 integratsiooni ja võrdõiguslikkuse minister ning seejärel 21. jaanuarini 2013 võrdõiguslikkuse minister.
Ryan Suter
Ryan Suter (sündinud 21. jaanuaril 1985 Madisonis Wisconsinis) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Dallas Stars.
2003. aastal valis Nashville Predators ta NHL-i draft'is seitsmenda valikuna. Hooajal 2003–04 mängis ta Wisconsini ülikooli meeskonnas ja hooajal 2004–05 Predatorsi noorteklubiga Milwaukee Admirals AHL-is. Predatorsi põhimeeskonda kuulus Suter alates hooajast 2005–06. Kokku mängis ta Predatorsis seitse hooaega.
2012. aasta juulis sõlmis ta 13-aasta pikkuse lepingu Minnesota Wildiga. Hooajal 2012–13 valiti Suter NHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu.
2021. aasta juulis sõlmis Suter nelja-aastase lepingu Dallas Starsiga.
Aastatel 2012, 2015 ja 2017 on ta osalenud NHL-i tähtede mängul.
2010. aasta taliolümpiamängudel võitis ta USA jäähokikoondise koosseisus hõbemedali.
Tema isa Bob Suter oli samuti jäähokimängija, ta võitis USA koondisega 1980. aasta taliolümpiamängudel kuldmedali. Tema onu Gary Suter mängis NHL-is üle 1000 mängu.
Lõvi tänav
Lõvi tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Hiiu asumis.
Feel Me Now
"Feel Me Now" on Ariadne "Eesti laulu 2017" finaalis esitatud laul. Loo autorid on Margus Piik, Tomi Rahula ja Anni Rahula.
Lõvi tänav
Lõvi tänav sai nime 29. veebruaril 2012. Tänav on saanud nime Pioneerpataljoni sümboli, lõvi järgi.
Ehitusgeoloogia
Ehitusgeoloogia on rakendusgeoloogia haru, mis on tihedalt seotud ehitusega ja tähtis tsiviilehituses, kaevandamises ja naftatööstuses. Selle eesmärgiks on anda geoloogilist ja geotehnilist nõu, samuti uurida maapinna ja ehitise vahelisi vastastikmõjusid ning kuidas maapinnas toimuvad protsessid sellele mõju avaldavad. Ehitusgeoloogia on seotud pinnasemehaanikaga, keskkonnageoloogiaga ja hüdrogeoloogiaga. Ehitusgeoloogia peamiseks küsimuseks on, et kuidas saavutada olemasolevate geoloogiliste tingimuste juures optimaalsed ehituslikud lahendused.
Ajalugu
Geoloogia kui modernne teadus on eksisteerinud alates 18. sajandist, kuid ehitusgeoloogia kujunes teadusharuna välja alles 19. sajandi lõpus. Selle aitasid kaasa linnastumine ja industrialiseerimine. Ehitati keerulisemaid ehitisi, mille tulemusena sagenesid ka õnnetused.
Esimesed teooriad pinnasemehaanikast loodi 1773. aastal, kui Charles Coulomb töötas välja meetodi, kuidas määrata sõjalistele vallidele mõjuvaid pinnase poolt põhjustatud surveid. Ta leidis, et maksimaalne nihketugevus sõltub pinnase sidususest ja hõõrdetegurist.
Esimene ehitusgeoloogia raamat, mille autor oli William Penning, anti välja 1880. aastal. Seal kirjeldati, kuidas ehitus ilma geoloogilise uuringuta on ebatäielik ja kui tihedalt on need omavahel tegelikult seotud.
1856. aastal töötas Henry Darcy välja Darcy seaduse, mis kirjeldab vedeliku voolamist poorses pinnases. Albert Attenberg arendas savide koostise indeksid, mis on kasutusel ka tänapäeval pinnase määramisel. Osborne Reynolds avastas 1885. aastal, et pinnase nihkumine suurendab tihedust ja osakeste kokkutõmbumist teralistes materjalides.
Austria insener ja geoloog Karl Terzaghi seletas ära pinnasemehaanika tähtsuse ehitusgeoloogias ja pidas seda üheks alldistsipliiniks. Ta kirjutas mitmeid sellega seotud artikleid, mis 1925. aastal ka avaldati. Teda peetakse ka pinnasemehaanika isaks. Ta arendas välja efektiivpinge teooria ja tegi kindlaks, kuidas see mõjutab pinnase nihketugevust. Terzaghi töötas välja ka erinevate vundamentide kandevõimed ja teooria, kuidas ennustada ehitise põhjustatud vajumite kestvust ja suurust savikihtide konsolideerumisel.
Mitmed paljude inimohvritega õnnetused näitasid, et ehitustel on vaja geoloogilisi uuringuid. Näiteks 1918. aastal toimunud õnnetus Rootsis Getås, kus maalihe purustas rongitee ja selle tulemusena sõitis reisirong teel välja. Selle pärast loodi Rootsis ka maailma esimene geotehnika komisjon, mis tegi süstemaatilist tööd.
Pinnasemehaanika
Pinnaseteadus tegeleb enamasti pudeda pinnase füüsikaliste omaduste uurimisega. Nendest omadustest sõltuvad omakorda pinnase mehaanilised omadused, nagu tugevus, vajumite teke, vee läbilaskvus ja muud ehitustegevuse seisukohalt olulised näitajad. Pinnas koosneb kolmest faasist: tahke osa, õhk ja vesi. Pinnasepoorid, mis asuvad osakeste vahel, on täitunud õhu või veega.
Pinnaseomadusi mõjutavad neli peamist tegurit: osakeste valdav suurus, osakeste tüüp, lõimiseline koostis ning osakeste, õhu ja vee suhteline hulk pinnases.
Pinnase omadused
Mõned tähtsamad pinnase omadused, mida kasutatakse analüüsimaks pinnase tingimusi:
Ehitusgeoloogilised uuringud
pisi|Puuraugu puurimine Buckland Monachorumi küla lähedal Inglismaal Ehitusgeoloogilisi uuringuid viivad läbi vastava haridusega ja sellel alal kogenud geoloogid, kes mõistavad looduslike protsesside käiku ja nende ohtusid ehitistele. Uuringud on vajalikud ehitiste projekteerimisel, ehituse erinevates faasides ja ka pärast selle lõpetamist. Saamaks aru asukoha eripäradest puuritakse ja tehakse pinnase omadusi selgitavaid nii välis- kui laborikatseid.
Põhilised punktid, millele pööratakse tähelepanu:
Uuringutel saadav informatsioon võimaldab valida ehitisele soodsaimate geoloogiliste tingimustega asukoht ning valida optimaalne vundamendi ja ehitise konstruktsioon. Samuti saab anda soovitusi ehitamise tehnoloogia valikuks ja ehitise alla jääva pinnase omaduste parandamiseks
pisi|Maalihe Richemondis (Virginia, USA)
Tüüpilised geoloogilised ohud, millega tuleb arvestada: seismilised ohud, vulkaanilised ohud, maalihked, mudavoolud, ebastabiilsed nõlvad, erosioon ning nõrgad ja vajuvad pinnased.
Aluspõhja kivimid
Aluspõhja kivimid on tugevad ja tsementeerunud ning neid nimetatakse kaljupinnasteks. Ehitusalusena väga head, sest neil on suur kandevõime ja nad on peaaegu kokkusurumatud. Kuid karbonaatsete kivimite avamusalal võib tekkida probleeme karstinähtustega ja survelise põhjaveega ning liivakivide puhul tuleb vaadata tsementeerituse astet. Aluspõhja kivimitele saab ehitada ainult siis, kui pinnakate on õhuke või puudub üldse.
Pinnakatte pinnased
Pinnakatte pinnased on pehmed, pudedad ja tsementeerumata. Need on väga lihtsasti kokkusurutavad. Pinnakate on liigestatum ja muutlikumate tingimustega. Seetõttu on ehitustingimused ka mitmekülgsemad. Ehitusalusena kasutatavad pinnakatte tüübid jagunevad neljaks: moreenid, liiv, nõrgad savid ja eripinnased.
Moreenis esinevad tihti külmakerked, mille käigus pinnasesse jääv vesi külmub jääläätsedena ja toimub mahu suurenemine. See põhjustab pinnase kerkeid ja on ohtlik ehitise vundamendile ja võib põhjustada selle purunemist.
Hargla raamatukogu
Hargla raamatukogu on Valga valla rahvaraamatukogu. Raamatukogu tegutseb Hargla külas Hargla Kooliga samas majas. 2018. aastast on see Valga Keskraamatukogu haruraamatukogu.
Ajalugu
6. märtsil 1921 kutsus Taheva valla koolivalitsus kokku koosoleku raamatukoguvõrgu küsimuses. Vastavas protokollis on kirja pandud järgmised punktid:
Raamatukogu täiendamisest jutustavad arhiiviandmed, et Taheva algkooli juhataja J. Kokk nõudis vallalt raamatukogu täiendamist ja käsiraamatute ostmist. Alates 14. jaanuarist 1931 muudeti Taheva valla Hargla Rahvaraamatukogu Seltsi raamatukogu Taheva valla avalikuks raamatukoguks. J. Rebane nõustus edasi selle raamatukogu juhatajaks olema.
1936. aastal võttis J. Rebane osa raamatukogutöötajate kursustest, sooritas lõpetamisel eksamid ja sai kutsetunnistuse. Raamatukogutöö korraldati ümber, raamatud kanti põhinimestikku, seejärel jaotati sisu järgi kümnesse liiki. Võeti kasutusele lugejakaardid. Laenutused registreeriti, selle alusel koostati aruanded lugejate ja laenutuste kohta. Vähehaaval suurenes raamatute arv ja kasvas ka lugejate pere: siia kuulus õpilasi, külanoori, õpetajaid, valla- ja metsaametnikke, aga ka üsna eakaid külainimesi. Nii muutus raamatukogu Hargla elanikele populaarseks, pakkudes üsna mitmekesist lugemisvara. Seoses fondi suurenemisega muretseti juurde teine kapp ja raamaturiiulid. Ka sai raamatukogu omaette toa.
1940. aastal raamatukogu puhastati kodanlikust kirjandusest, kogu täienes uue kirjandusega – marksismi-leninismi rajajate teostega.
Teise maailmasõja ajal sai kool kannatada, purustatud olid uksed-aknad, tassiti laiali kooli mööblit ja õppevahendeid. Rüüstati ka raamatukogu.
1. aprillil 1945. aastal võttis raamatukogutöö oma õlgadele Elli Faster. Et seniseid ruume oli vaja külanõukogule, kolis raamatukogu üle Fasteri majja.
1947. aastal siirduti Hargla rahvamaja tagaruumi, kus leiti peavarju 1951. aastani. Kui aga Taheva külanõukogu viidi üle Laanemetsa, paigutati vabanenud ruumidesse raamatukogu. 1954. aastal vajati ruume õpetajate korteriteks, tehti raamatukogu peatuspaigaks Hänilase maja. Et siin oli kasutada ainult üks tuba, jäi ruumi väheks ja aastal 1966 koliti ümber Hargla kolhoosi keskusse.
Raamatukogu oli mugavustega korteris küll, aga otse raamatukogu all keldris oli katlamaja. Suitsu ajas sisse nii hullusti, et raamatud ja üldse kõik sisustus oli tahmakorra all. Tolleaegsed raamatud on veel praegugi vingulõhnalised ja mustad.
1992. aastal andis vald raamatukogule lasteaia endised ruumid.
Esimesed arvutid ja ka internetiühenduse saadi aastal 2002. 2004. aastal võeti kasutusele raamatukoguprogramm RIKS ja 2009. aastal mindi üle elektroonilisele laenutusele.
Statistika
Statistika 2014. aasta seisuga
Kogud: 10 869
Külastused: 1 1380
Laenutused: 6905
Töökohad: 1
Halliste malevkond
Halliste malevkond oli Kaitseliidu Pärnumaa maleva malevkond enne 1940. aastat.
Halliste malevkonna pealik oli nooremleitnant Peeter Nõmm, kes mõisteti Sverdlovskis 12. märtsil 1942 surma ja hukati sama aasta 4. mail. .
Liis Ilula-Niinemets
Liis Ilula-Niinemets (sündinud 14. aprillil 1987) on eesti tantsija ja lavastaja.
Isiklikku
Tema abikaasa on näitleja Tõnis Niinemets.
Pružany
Pružany ehk Pružanõ (leedu Pružanai, poola Prużana, jidiši פרוזשענע, Pruzhani, transkribeerituna Pružanõ) on linn Valgevenes Bresti oblastis, Pružany rajooni ja Pružany külanõukogu halduskeskus.
Pružany asub Muchavieci jõe kaldal, 157 meetrit üle merepinna.
Linna piirides on neli keskkooli, gümnaasium, kunstikool ja laste spordikool. Pružanys on ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu.
Pružanys on toiduainetetööstus, seal töödeldakse lina ja valmistatakse ehitusmaterjale. Suurim ettevõte on raadiodetaile tootev tehas.
Vaatamisväärsusteks on vanalinn, katoliku kirik aastast 1883 ja õigeusu kirik (1866–1880). Õigeusu kalmistul asunud kirik (1875–1878) põles aastal 2003 maha ja seal on nüüd vaid varemed. Katoliku kalmistul asub kabel aastast 1852. Huvipakkuv on endine turuhoone (1896). Muchavieci jõe alguses asub skulptuur "Muchavieci sünd". Suurimaks vaatamisväärsuseks on aga Pružany mõisa süda (ainus omas laadis mõisakompleks Valgevenes).
Naja crawshayi
Naja crawshayi on kobra perekonna maoliik.
2020. aasta Tüüringi valitsuskriis
Valitsuskriisi Tüüringis kutsus esile 5. veebruaril 2020 Vaba Demokraatliku Partei (FDP) kandidaadi Thomas Kemmerichi valimine liidumaa presidendiks.
Naja crawshayi
Levila
Neid madusid võib kohata roomamas Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Kongo Vabariigis, Malawis ja Tansaanias.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Naja crawshayi seisuga 3.05.2015.
2020. aasta Tüüringi valitsuskriis
14. septembril 2014 toimunud Maapäeva valimistel võitis CDU 34 kohta 91st, Linke 28, SPD 12, Alternatiiv Saksamaale (AfD) 11 ja Rohelised 10 kohta. Võitnud 46 kohta, oleks CDUl ja SPDl endiselt olnud napp enamus. SPD otsustas aga koalitsiooni mitte jätkata ja selle asemel moodustas uue leppe Linkega. Ametisse astus uus, Linke-SPD-roheliste koalitsioon.
27. oktoobril 2019 toimunud Maapäeva valimistel tuli Linke esimeseks, võites 29 kohta 90st. AfD aga tõrjus CDU teiselt kohalt välja, võites 22 kohta CDU 21 vastu. SPD võitis 8, rohelised 5 ja FDP 4 kohta. Senine Linke-SPD-roheliste koalitsioon oli oma enamuse kaotanud, kokku oli neil vaid 42 kohta, vajalik oleks olnud FDP valitsusse kaasamine, kuid FDP ei nõustunud Linkega koostööd tegema. Teine võimalus oleks olnud Linke-CDU koalitsioon, kuid see olnud liiga suurte ideoloogiliste erinevustega ning CDU ei olnud juba varemgi nõus Linkega koalitsiooni moodustama. Ükski erakond ei olnud nõus moodustama koalitsiooni paremäärmusliku AfDga.
Peale koalitsioonikõneluste ebaõnnestumist otsustas Linke ministerpresident Bodo Ramelow jätkata senist koalitsiooni vähemusvalitsusena. 5. veebruaril 2020 parlamendi avamisel kandideeris Ramelow uuesti ministerpresidendiks, AfD nimetas oma kandidaadiks Sundhauseni linnapea Christoph Kindervateri. Ministerpresidendi valimised koosnevad kahest hääletusvoorust, kus on vajalik saada absoluutenamus (46 häält), kui seda ei saada, toimub kolmas voor, kus aga piisab lihthäälteenamusest. FDP otsustas kandideerida kolmandas voorus, nimetades oma kandidaadiks partei Tüüringi osakonna juht Thomas Kemmerichi, kuid seda ainult siis, kui ka AfD kandidaat kandideerib, kuna ei soovitud saada AfD hääli.
Esimeses voorus sai Ramelow 43 ja Kindervater 25 häält, CDU ja FDP ei osalenud. Teises voorus sai Ramelow 44 ja Kindervater 22 häält. Kolmandas voorus kandideeriski Kemmerich. Ootamatult sai aga Kemmerich 45 häält (CDU, FDP ja AfD) ja Ramelow 44, Kindervater hääli ei saanud. See tekitas skandaali, kuna varem ei olnud ükski ministerpresident ametisse valitud AfD häältega. Kemmerich teatas peale hääletust, et AfD-d koalitsiooni ei kutsuta ja selle asemel pakkus välja koalitsiooni moodustamise CDU, SPD ja rohelistega. Kuid isegi nende vahel neljakesi oleks kokku vaid 39 häält. See ettepanek aga lükati tagasi ja võimulolev Linke-SPD-roheliste koalitsioon esitas Kemmerichile ultimaatumi tagasi astumiseks.
Kemmerichi ministerpresidendiks valimine tekitas Saksamaal suure protestilaine, ka Berliinis FDP peakorteri ees. AfD tunnistas hiljem, et Kemmerichi poolt hääletamine oli taktikaline. CDU esinaine Annegret Kramp-Karrenbauer ütles, et koostöö Kemmerichiga oleks partei väärtuste rikkumine, kuna ilma AfD häälteta ei oleks Kemmerichi ministerpresidendiks valitud. FDP esimees Christian Lindner läks 6. veebruaril Tüüringisse, et veenda Kemmerichi tagasi astuma. Kemmerich astuski tagasi 8. veebruaril, jäädes ametisse kohusetäitjana kuni uute ministerpresidendi hääletusteni 4. märtsil. 10. veebruaril teatas Kramp-Karrenbauer, et astub CDU parteijuhi kohalt tagasi peale uue juhi valimisi 2021. aastal. 7. veebruaril palus Lindner FDP umbusaldushääletust, mille ta võitis.
17. veebruaril alustasid Linke, SPD, CDU ja rohelised nõupidamist, 21. veebruaril jõuti kokkuleppeni korraldada 4. märtsil uus ministerpresidendi hääletus ja uued Maapäeva valimised 25. aprillil 2021, mille kohaselt valitakse Ramelow uuesti ministerpresidendiks ja jätkub Linke-SPD-roheliste vähemusvalitsus, eelarvet enne 2021. aastat vastu ei võeta. Uuel ministerpresidendi hääletusel kandideeris Ramelow uuesti, AfD kandidaadiks oli partei Tüüringi osakonna juht Björn Höcke. Esimeses kahes voorus sai Ramelow 42 häält (Linke, SPD, rohelised) ja Höcke 22 häält, CDU ja FPD (26 häält) ei hääletanud. Kolmandas voorus tõmbus Höcke tagasi ja Ramelow jäi ainsaks kandidaadiks, nüüd vajas ta vaid lihthäälteenamust poolthääli. Ta saigi 42 häält poolt ja 23 häält vastu ning valitigi ajutiselt ministerpresidendiks tagasi.
Uus-Prantsusmaa
pisi|Lipp pisi|Vapp pisi|Kaart
Uus-Prantsusmaa (prantsuse Nouvelle-France), ametlikult Uus-Prantsusmaa asekuningriik (prantsuse Vice-royauté de Nouvelle-France), oli Prantsusmaa koloniseeritud territoorium Põhja-Ameerikas perioodil alates Saint Lawrence'i jõe avastamisest Jacques Cartier poolt aastal 1534 ning lõpetades Uus-Prantsusmaa loovutamisega Hispaaniale ja Suurbritanniale aastal 1763. Oma kõrghetkel, aastal 1712 (enne Utrechti rahu), ulatus Uus-Prantsusmaa territoorium, mida tuntakse ka Prantsuse Põhja-Ameerika Impeeriumi või Kuningliku Uus-Prantsusmaa nime all, Newfoundlandist Kaljumäestikuni ja Hudsoni lahest Mehhiko laheni.
Pružany
Pružany nimi
Linna nime päritolu kohta on mitu varianti. Esimese kohaselt tuleb asula nimi preislastest (Прусаны või Прусіяны), kes sinna kanti ümber asusid. Aastal 1276 said ristisõdijate eest pagevad preislased suurvürst Traideniselt loa asuda Leedu Suurvürstiriiki elama. Teise variandi kohaselt tuleb asula nimi sellest, et Pružanys ja selle ümbruses kasvatati palju hirssi (проса). Ka sellele seisukohale võib leida vanadest dokumentidest kinnitust, kuna Pružany varustas tõepoolest ümbruskonna kindluste sõjamehi hirsiga. Kolmanda hüpoteesi kohaselt on aluseks tiikide kaevamine (valgevene keeles прудзіць), kuna linna ümbruses on palju tiike. Kohalikud legendid seostavad asula nime linna vapiga ja Bona Sforza külaskäiguga Pružanysse, kuigi see nimi esines juba sellele sündmusele eelnenud dokumentides.
Mitme vana üriku põhjal võib järeldada, et kuni aastani 1589 oli asula ametlik nimi Dabučyn. Praegu kannab seda nime Pružanyst kümmekond kilomeetrit loodes asuv küla Pružany rajoonis.
Nime vana variant, mida vahel veel tänapäevalgi kasutatakse, on Pružana. Ametlikult oli selline nimi viimati kasutusel Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944).
Ajalugu
Pružanyt on esmamainitud 1433. aastal, kuigi ka Saksa ordu dokumentides on 1401. aastal kirja pandud rida von Pruszin hin ken Russin. See rida võib aga käia ka preislaste kohta.
Algselt kuulus asula Kobrini vürstkonda. Aastal 1463 ehitati sinna esimene sünagoog, aga aastal 1473 – õigeusu kirik. Aastal 1483 ilmus dokumentidesse Dabučyni nimi, seejärel kasutati seda paralleelselt Pružanyga kuni aastani 1589.
Aastal 1492 Kobrini vürstkond likvideeriti, Dabučyn hakkas alluma Leedu suurvürstidele. Aastal 1495 aeti juudid asulast välja, neil lubati tagasi pöörduda aastal 1503. Aastal 1522 rajati asulasse esimene katoliku kirik.
Asula kuulus algselt Podlaasia vojevoodkonda ja Kobrini maakonda. Aastast 1566 kuulus Pružany aga Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. Aastal 1533 hakkas Pružany kuuluma Bona Sforzale. Aastal 1588 andis Poola kuninganna Anna Jagiellonka Pružanyle linnaõigused, ühtlasi sai asula vapiks Sforzade suguvõsa vapi koopia. Ühtlasi kadus käibelt ka Dabučyni nimi, seda nime hakkas kandma üks küla Pružanyst loodes. Ühtlasi sai Pružany õiguse kaks korda aastas laata pidada. Aastal 1589 kinnitati linnaõigused uuesti, ühtlasi kasvas laatade arv kahelt neljale. See tõi kaasa kaubanduse ja käsitöö arengu. XVII sajandi alguses hakati Pružanys kohalikus mustast savist valmistama anumaid ja kahhelkive.
Aastal 1644 said Pružany juudid Władysław IV Wazalt loa ehitada sünagoog (tingimusel, et see ei asu katoliku kiriku juures), tegeleda piirituse valmistamise ja käsitööga, valmistada õlut ja mõdu, tegeleda kauplemisega. See tõi kaasa kohaliku juutide kogukonna kiire kasvu. Uputuse ajal sai asula kõvasti kannatada, aastaks 1661 oli linna jäänud vaid 61 maja.
XVIII sajandi alguseks oli Pružanys 1500 elanikku, neist 40% moodustasid juudid ja karaiimid. Asula taastumine võttis aega, nii kaotas Pružany aastal 1776 linnaõigused. Pružany sai need tagasi aastal 1791.
Aastal 1795 läks asula kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Pružany hakkas kuuluma algul Słonimi, seejärel Leedu ja viimaks Hrodna kubermangu. Ühtlasi kinkis Katariina II sealsed maad kindral Rumjantsevile, kes selle valduse aga eraldi mõisadeks jagas ja uutele omanikele edasi müüs. Nii tekkinud Pružany mõisa omanikuks said Jahmninad, seejärel aga Szwykowskid.
1812. aasta isamaasõjas laastati Pružany taas. Aastal 1817 oli Pružanys 212 puust maja. Esimene tellistest hoone valmis aastal 1820. Tegemist oli algkooliga, kus juutide lapsed said haridust. Nii hakkasid Pružany ümbruskonna šlahtitšid koguma raha, et avada keskkool, kus saaks käia kõik lapsed. See kool avati aastal 1837. Aastal 1845 sai Pružany uue vapi, millel oli kujutatud kuuske, hiljem lisati sinna ka härg.
Kastuś Kalinoŭski ülestõusu ajal (1863) hõivasid linna ülestõusnute väed. Kuna linna elanikud toetasid ülestõusu, siis ei suutnud linnavõimud ülestõusnuid linnast eemal hoida. Samal aastal põles maha ka vanim dokumentides mainitud ehitis linnas – vana sünagoog.
Aastal 1873 sai Pružany telegraafiühenduse. Aastal 1896 püüdsid kohalikud ukrainlased avada teatrit, aga ei saanud selleks tsaarivõimudelt luba. XX sajandi alguses toimus Pružanys viis laata aastas.
Aastast 1921 oli Pružany Poola koosseisus. Sel ajal rändasid paljud kohalikud juudid USA-sse, sellele vaatamata olid aastal 60% Pružany elanikest juudid. Tol ajal ehitati Pružanysse kino, valmis ka teatrihoone külalisetenduste jaoks.
1939. aastal liideti linn Valgevene NSV-ga. Teise maailmasõja ajal rajati Pružanysse geto, kus elas 10 000 juuti, neist 4000 kaotas natside käe läbi oma elu. Aastal 1943 geto likvideeriti, sealsed juudid viidi Oświęcimi koonduslaagrisse. Kokku kaotas Pružany sõjas 5000 elanikku, kellest suurem osa olid juudid.
Uus-Prantsusmaa
Territoorium oli jagatud viieks eraldi hallatavaks kolooniaks: Kanada, Acadia, Hudsoni laht, Newfoundland (Placentia) ja Louisiana. Utrechti rahuga loobus Prantsusmaa nõudmistest Acadia maismaale, Hudsoni lahele ja Newfoundlandile ning rajas Acadia järglasena Île-Royale (Cape Breton) koloonia.
Prantsusmaa loovutas ülejäänud Uus-Prantsusmaa, väljaarvatud Saint-Pierre'i ja Miqueloni saared, Suurbritanniale ja Hispaaniale Pariisi rahuga, mis lõpetas Seitsmeaastase sõja (Prantsuse ja indiaanisõda). Suurbritannia sai endale maa-alad Mississippist idas, sealhulgas Kanada, Acadia ja osa Louisianast, Hispaania aga territooriumi läänes – suurema osa Louisianast. Hispaania tagastas selle osa Louisianast Prantsusmaale aastal 1800 salajase San Ildefonso lepinguga, kuid Prantsusmaa valitseja Napoleon Bonaparte müüs territooriumi aastal 1803 Ameerika Ühendriikidele (Louisiana ost), lõpetades jäädavalt Prantsuse koloniaalkavatsused Põhja-Ameerika mandril.
Varased avastusretked (1523 – 1650. aastad)
1523. aasta paiku veenis firenze meresõitja Giovanni da Verrazzano kuningas François I-se korraldama ekspeditsiooni leidmaks läänepoolset mereteed Cathaysse (Hiinasse). Hiljem samal aastal heiskas Verrazzano Dieppe'is purjed ja ületas viiekümne mehega Atlandi väikesel karakil La Dauphine. Pärast Põhja-Ameerika ranniku uurimist järgmise aasta alguses tänapäeva Põhja- ja Lõuna-Carolina (Carolinad) asupaigas, suundus ta piki rannikut põhja, jäädes lõpuks ankrusse New Yorgi lahe merekitsuses (The Narrows).
Ta oli esimene eurooplane, kes külastas paika, kus tänapäeval asub New York, ning ta nimetas selle kuninga – kes oli endine Angoulême'i krahv – auks kui Nouvelle-Angoulême. Verrazzano reis veenis kuningat püüda rajada koloonia äsja avastatud maal. Verrazzano pani Uus-Hispaania (Mehhiko) ja Inglise Newfoundlandi vahel asuva maa nimedeks Francesca ja Nova Gallia.
pisi|350px|Uus-Prantsusmaa kaart, Samuel de Champlain, 1612
Aastal 1534 püstitas Jacques Cartier Gaspé poolsaarele risti ja hõivas maa kuningas François I nimel. See oli esimene Uus-Prantsusmaa provints. Siiski nurjusid esimesed prantslaste katsed piirkonda asustada.
Teine varajane Prantsuse katse rajada asula Põhja-Ameerikas oli Fort Caroline, mis rajati aastal 1564 kohas, kus praegu on Jacksonville (Florida). Hugenottide varjupaigana kavandatuna asutati Fort Caroline René Goulaine de Laudonnière'i ja Jean Ribault' juhtimisel. Selle rüüstasid hispaanlased eesotsas Pedro Menéndez de Avilésiga, kes seejärel rajasid 20. septembril 1565 San Agustíni asula.
Acadia ja Kanada olid tol ajal asustatud Põhja-Ameerika põlisrahvaste hulka kuuluvate algonkinitega (rändrahvas) ja irokeesidega (paikne rahvas). Need maad olid täis kasutamata ja väärtuslikke loodusrikkusi, mis meelitasid kogu Euroopat. 1580. aastateks olid loodud Prantsuse kaubakompaniid ja prahitud laevad karusnahkade veoks. Paljust, mis sel ajal kohalike ja eurooplaste vahel juhtus, pole teada ajalooliste ürikute puudumise tõttu.
Varajased katsed luua püsiasustust ebaõnnestusid. Aastal 1598 loodi kaubapunkt île de Sable'il, Acadia rannikul, kuid seda ei saatnud edu. Aastal 1600 loodi kaubapunkt Tadoussacis, kuid vaid viis asunikku elasid talve üle. Aastal 1604 loodi asula Saint Croix' saarel François lahes (Fundy laht), mis aastal 1605 viidi üle Port-Royali. See hüljati aastal 1607, taasasustati aastal 1610 ja hävitati aastal 1613, misjärel suundusid asunikud lähiümbrusse, luues asundusi, mis kõik kokku said tuntuks kui Acadia ja selle asunikud kui akaadialased.
Québeci linna asutamine (1608)
pisi|350px|Läänepoolse Uus-Prantsusmaa kaart (sealhulgas [[Illinois' maa), Vincenzo Maria Coronelli, 1688]]
Aastal 1608 asutasid Pierre Dugua de Mons ja Samuel de Champlain Henri IV rahalisel toel 28 mehega Québeci linna, teise püsiva Prantsuse asunduse Kanada koloonias. Koloniseerimine oli aeglane ja raske. Paljud asunikud surid karmi ilma ja haiguste tõttu varakult. 1630. aastal oli seal vaid 103 kolonisti, kuid 1640. aastaks jõudis rahvaarv 355-ni.
Champlain asus niipea kui võimalik liitu piirkonna algonkini ja innu rahvastega, kes olid sõjas irokeesidega. Aastal 1609 rändas Champlain koos kahe teise prantslasega algonkini, innu ja hurooni liitlaste saatel Saint Lawrence'i orust lõunasse Champlaini järveni, kus ta osales otsustavalt lahingus irokeeside vastu, tappes kaks irokeeside pealikku esimese lasuga oma haakpüssist. See sõjaline tegutsemine irokeeside vastu kindlustas Champlaini positsiooni suhtes Uus-Prantsusmaa hurooni ja algonkini liitlastega, mis oli karusnahakaubanduse toimimiseks elutähtis.
Suurema osa sajandi vältel toimusid irokeeside ja prantslaste kokkupõrked reas rünnakutes ja karistusretkedes. Champlain pani ka noori prantsuse mehi elama pärismaalaste sekka, et õppida nende keelt ja tavasid ja aidata prantslastel kohaneda eluga Põhja-Ameerikas. Need mehed, tuntud kui coureurs des bois (prantsuse 'metsades jooksjad') (nagu Étienne Brûlé), laiendasid Prantsuse mõju lõunasse ja läände Suure järvistuni ning hurooni hõimudeni, kes seal elasid.
Esimese mõnekümne aasta jooksul oli koloonia prantsuse populatsiooni suuruseks vaid paarsada inimest, samas kui Inglise kolooniad lõunas olid märksa suuremad ja rikkamad. Louis XIII nõunik Kardinal Richelieu soovis teha Uus-Prantsusmaa sama tähtsaks kui Inglise kolooniad. Aastal 1627 asutas Richelieu Uus-Prantsusmaale investeerimiseks Uus-Prantsusmaa kompanii, lubades maatükke sadadele uutele asunikele ja lubades muuta Kanada tähtsaks kaubandus- ja põllumajanduskolooniaks.
Champlain nimetati Uus-Prantsusmaa kuberneriks. Seejärel keelas Richelieu mittekatoliiklastel seal elamise. Protestantidelt nõuti oma usust taganemist Uus-Prantsusmaale elama asumise eeltingimusena; paljud otsustasid seejärel kolida elama Inglise kolooniatesse.
Katoliku kirik ja misjonärid, nagu frantsiskaanid ja jesuiidid, seadsid ennast asumaal kindlalt sisse. Richelieu kehtestas ka senjöörisüsteemi, pool-feodaalse talupidamise süsteemi, mis jäi Saint Lawrence'i orule iseloomulikuks kuni 19. sajandini. Kuigi Richelieu jõupingutustest polnud eriti kasu Prantsuse kohaloleku suurendamiseks Uus-Prantsusmaal, sillutasid need teed hilisemate jõupingutuste edule.
Samal ajal hakkasid Inglise kolooniad lõunas tegema rüüsteretki Saint Lawrence'i orgu ning aastal 1629 vallutasid nad Québeci enda ja hoidsid seda kuni aastani 1632. Champlain tuli sel aastal Kanadasse tagasi ja soovis, et Sieur de Laviolette rajaks uue kaubavahetuspunkti Trois-Rivières'is, mis sai teoks aastal 1634. Champlain suri aastal 1635.
Jesuiitide misjonid
pisi|"Le Grand Voyage du Pays des [[Huroonid|Hurons", Gabriel Sagard, 1632]]
Prantsuse katoliku kirik, mis oli pärast Champlaini surma kõige mõjuvõimsam jõud Uus-Prantsusmaal, tahtis koloonias rajada utoopilise kristlaste kogukonna. Aastal 1642 rahastas see Paul de Chomedey juhitud asunikegruppi, kes asutasid Saint Lawrence'i jõe ülemvoolul Ville-Marie, tänapäeva Montréali eelkäija. 1640. aastate vältel käisid jesuiitlikud misjonärid läbi Suure järvistu piirkonna ja pöörasid palju huroone ristiusku. Misjonäridel tekkis tüli irokeesidega, kes ründasid sageli Montréali.
Transpordi taristu Uus-Prantsusmaal oli peaaegu olematu, väheste teede ja kanalitega. Kanalid olid sõltuvalt aastaajast kuni 3 miili pikad ja paadid olid kitsad ja lihtsad. Seega oli peamiseks liikumisviisiks kanuutransport mööda veeteid, eriti mööda Saint Lawrence'i jõge. Talvel, kui järved jäätusid, reisisid nii vaesed kui ka rikkad kelguga, mida vedasid koerad või hobused. Maismaatranspordi süsteemi ei loodud piirkonnas enne 1830. aastaid, kui ehitati jõega paralleelselt kulgevad maanteelõigud, ja Rideau kanal valmis alles aastaks 1840.
Kuninglik ülevõtmine ja asustamiskatsed
pisi|Uus-Prantsusmaa kaubanduslipp
1650. aastatel oli Montréalis endiselt vaid mõnikümmend asunikku ja tugevalt alarahvastatud Uus-Prantsusmaa langes peaaegu täielikult vaenulike irokeesisõdalaste kätte. Aastal 1660 viis asunik Adam Dollard des Ormeaux kanada ja huroonide rahvaväe neist palju suurema irokeeside väe vastu; keegi kanadalastest ei jäänud ellu, kuid neil õnnestus irokeeside sissetung tagasi lüüa. Aastal 1663 muutus Uus-Prantsusmaa lõpuks turvalisemaks, kui Louis XIV tegi sellest kuningliku provintsi.
Aastal 1665 saatis ta Québeci Prantsuse garnisoni, Carignan-Salières'i rügemendi. Koloonia valitsus kujundati ümber Prantsusmaa valitsuse eeskujul, kus kindralkuberner ja intendant allusid mereministrile Prantsusmaal. Aastal 1665 saatis mereminister Jean-Baptiste Colbert Uus-Prantsusmaale Jean Taloni esimese intendandina. Need reformid piirasid Québeci piiskopi võimu, kelle käes oli olnud suurim võim pärast Champlaini surma.
1965/66. aasta talvel viis Prantsusmaa intendant Jean Talon läbi 1666. aasta rahvaloenduse Uus-Prantsusmaal. See näitas Uus-Prantsusmaa rahvaarvuks 3215, palju rohkem kui vaid mõni kümnend varem, kuid ka suurt erinevust meeste (2034) ja naiste (1181) arvus. Seda seetõttu, et enamik Uus-Prantsusmaale tulnud maadeuurijaid, sõdureid, karusnahakaupmehi ja asunikke olid mehed.
Talon püüdis reformida senjöörisüsteemi, sundides senjööre tegelikult oma maal resideerima ja piirates benefiitsi (maavalduse) suurust, püüdes teha uutele asunikele rohkem maad kättesaadavaks. Need kavad ei kandnud lõpuks vilja. Saabus väga vähe asunikke ja karusnahakaubandus jäi kõige tähtsamaks tegevusalaks vaatamata Taloni loodud erinevatele tööstustele.
Naised ja perekonnad
pisi|Üks grupp "kuninga tütreid" saabub Québeci, 1667 Et kolooniat tugevdada ja teha sellest Prantsuse koloniaalimpeeriumi keskus, otsustas Louis XIV Uus-Prantsusmaale lähetada rohkem kui 700 üksikut naist vanuses 15–30 (tuntud kui kuninga tütred ehk les filles du roi). Samal ajal soositi abielusid põliselanikega ja Uus-Prantsusmaale saadeti ka lepinguteenijaid ehk võlaorje (engagés). "Kuninga tütred" leidsid endale suures osas meessoolise asunikkonna hulgast kiiresti abikaasad, samuti ka uue elu. Nad tulid enamasti vaestest peredest Pariisi piirkonnast, Normandiast ja Prantsusmaa kesklääne piirkondadest. Nende seas oli käputäis endisi prostituute, kuid on teada vaid üks, kes praktiseeris seda elukutset Kanadas. Heas toitumuses ja suure sündimusega talunaistena mängisid nad suurt rolli pereelu sisseseadmisel koloonias ja tegid võimalikuks kiire demograafilise kasvu. Neil oli umbes 30% rohkem lapsi kui võrreldavatel naistel Prantsusmaal. Yves Landry järgi oli "kanadalastel tolle aja kohta suurepärane dieet. Seda tänu liha, kala ja puhta vee loomuldasele küllusele; headele toidusäilitustingimustele talvel; ja piisavalt suure viljavaru olemasolule enamikul aastatest."
Karusnahakaubandus
Uus-Prantsusmaa majandusarengut iseloomustas põhilistel tarbekaupadel põhinevate järjestikuste majanduste teke, millest igaüks dikteeris ajastu poliitilised ja kultuurilised sätted. 16. sajandil ja 17. sajandi algul oli Uus-Prantsusmaa majandus tugevalt keskendunud Atlandi kalandusele. See muutus 17. sajandi lõpus ja 18. sajandil, samaaegselt prantsuse asustuse tungimisega kaugemale sisemaale. Sel ajal Prantsusmaa majanduslikud huvid nihkusid ja keskendusid Põhja-Ameerika karusnahakaubanduse arengule. Karusnahkadest saab peagi uus põhikaup, mis tugevdab ja veab Uus-Prantsusmaa majandust järgmise sajandi vältel, eriti Montréalis.
pisi|350px|Kaart, mis näitab suurte hõimude ja asunduste ligikaudset asukohta.
Ville-Marie kaubapunkt, mis asutati praegusel Montréali saarel, muutus kiiresti Prantsuse karusnahakaubanduse majanduslikuks keskuseks. See juhtub suuresti tänu kaubapunkti erilisele asukohale Saint Lawrence'i jõe ääres. Siit kerkis esile uus majandusharu, mis pakkus Uus-Prantsusmaa asunikele suuremaid majanduslikke võimalusi. Detsembris 1627 asutati Uus-Prantsusmaa Kompanii ja sellele anti äriõigused koguda ja eksportida karusnahku Prantsuse asumaadelt. Kaubeldes põliselanikega ja kindlustades endale peamised turud kasvas selle võim järgmisel kümnendil pidevalt. Selle tulemusel sai kompanii kehtestada kindlad hinnad karusnahkadele ja teistele vääriskaupadele, sageli selleks, et kaitsta oma majanduslikku ülemvõimu kaubanduspartnerite ja teiste majandusharude üle.
Sellest hoolimata teisendas majanduslik õitseng, mida karusnahakaubandus ergutas, 1700. aastate algul tasapisi Montréali. Majanduse osas ei olnud see enam väikekaupmeeste või karusnahaturgude linn, vaid pigem suurkaupmeeste ja heledate tulede linn. Karusnahakaubanduse esimene sektor, karusnahkade omandamine ja müümine, edendas kiiresti täiendava teise ja kolmanda sektori kasvu majanduses. Näiteks asutati Montréalis vähesel arvul parkimistöökodasid, niisamuti ka suuremal arvul võõrastemaju, kõrtse ja turge, mis olid toeks üha suurenevale arvule asunikele, kelle elatis sõltus karusnahakaubandusest. Juba aastaks 1683 oli seal üle 140 perekonna ja Montréalis võis elada kuni 900 inimest.
Indiate kompanii asutamine aastal 1718 tõstis taas kord esile karusnahakaubanduse majandusliku tähtsuse. See kaupmeeste ühing, nagu ka selle eelkäijad, reguleeris karusnahakaubandust oma parimate võimaluste tasemel, kehtestades hindu, toetades valitsuse müügimakse ja võideldes musta turuga. Siiski oli karusnahakaubandus 17. sajandi keskpaiku kerges langustrendis.
Prantsuse võimu lõppedes Uus-Prantsusmaal aastal 1763 oli karusnahakaubandus, mis oli toetanud suuremat osa Uus-Prantsusmaa majandust rohkem kui eelneva sajandi kestel, olulisel määral kaotanud oma tähtsuse. Sellest hoolimata oli see peamine jõud Montréali ja Prantsuse koloonia asutamise ja kiire kasvu taga.
Coureurs des bois
Coureurs des bois’d panid aluse kaubavahetusele Montréalist, viies prantsuse kaupu kaugematele territooriumidele, sellal kui indiaanlased tõid sealtpoolt oma karusnahku. Coureurs’d reisisid ringi koos vahepeal asuvate kauplevate hõimudega ja leidsid, et need ei soovinud lubada prantslastele juurdepääsu kaugematele karusnahku jahtivatele hõimudele. Siiski tungisid coureurs’d üha kaugemale, kasutades Ottawa jõge oma teekonna esimese sammuna ja Montréali lähtepunktina. Ottawa jõgi oli tähtis, kuna see võimaldas eurooplastele praktilist teekonda, viies kauplejad põhja poole, välja territooriumilt, kus domineerisid irokeesid. Just sel põhjusel olid Montréal ja Ottawa jõgi indiaanisõdade ja -rivaliteedi keskseks asupaigaks.
Montréalil oli liiga palju coureurs’e väljas metsades ja see tekitas raskusi. Sissetoodavad karusnahad põhjustasid Euroopa turgudel ülepakkumise. Tekkis küsimusi coureurs’de elukutse suhtes, kuna coureurs’d hiilisid väga lihtsalt kontrollist, monopolidest ja maksudest kõrvale; lisaks sellele arvati coureurs’de elukutse kohta, et see rikub kõlbeliselt nii prantslasi kui ka indiaanlasi. See rikkus prantslasi, kuna harjutas neid täielikult elama koos indiaanlastega (väljaspool euroopaliku tsivilisatsiooni norme), ja see rikkus indiaanlasi, kasutades kauplemisel ära nende alkoholilembust.
See küsimus põhjustas koloonias suure lõhe ja aastal 1678 kinnitas peaassamblee, et kaubelda tuleb avalikult, et paremini tagada indiaanlaste turvalisust. Keelati ka indiaanlastega sisemaale kauplema minnes alkoholi kaasa võtta. Siiski ei töötanud need coureurs’de piirangud erinevatel põhjustel kunagi. Karusnahakaubandus jäi sõltuvaks alkoholist ja läks järjest enam coureurs’de kätesse, kes rändasid karusnahkade otsinguil põhja poole.
Põlisrahvad
Prantslased olid huvitatud maa ärakasutamisest karusnahakaubanduseks, hiljem ka puidukaubanduseks. Vaatamata tööriistade ja relvade olemasolule sõltus prantslaste ellujäämine Põhja-Ameerika selle kandi karmis kliimas põlisrahvastest. Paljud asunikud ei teadnud, kuidas talvi üle elada; põlisrahvaste roll neile ellujäämiseks vajalike oskuste õpetamises oli suur. Põlisrahvad õpetasid neile, kuidas jahtida toitu ja kasutada karusnahku rõivastusena, mis kaitseks neid talvekuudel.
Kui karusnahakaubandus muutus Uues Maailmas valdavaks majanduseks, abiellusid prantsuse rändurid sageli pärismaalastest naistega või lõid nendega suhteid. See võimaldas prantslastel arendada suhteid oma naiste pärismaalastest hõimudega, mis omakorda pakkus kaitset ja ligipääsu hõimude jahi- ja karusloomapüügimaadele.