Vabaduse_filosoofia
Peatükk I. Filosoofia ja religioon
Reaalsuse probleemi, vabaduse probleemi, isiksuse probleemi tõene lahendamine on iga filosoofia proovikivi. Võimetus seda lahendada või väär lahendus näitab, et tegu on halva, seesmiselt impotentse, valel teel oleva filosoofiaga. Kahtlane on filosoofia, mille jaoks reaalsus, vabadus ja isiksus on kummitused. Ärge uskuge niisugust filosoofiat, otsige teist. Tänapäeva filosoofia eitab reaalsust, vabadust, isiksust või jaatab neid kummituslikult. Tänapäeva filosoofia on peamiselt illusionistlik, tema filosoofia ei eita mitte ainult seda, et suhe olemisega on reaalne, vaid ka olemise enda reaalsust, jätab inimese ilma algsest mõõtmatust ja põhjatust vabadusteadvusest, lagundab isiksuse murdosadeks, eitades selle algset substantsiaalsust. Tänapäeva filosoofia oskab reaalsuse, vabaduse, isiksuse alati kummituslikult päästa, selleks on tal arvukad sofistika ja gnoseoloogilise ekvilibristika vahendid. Elaval inimesel ei hakka nendest gnoseoloogilistest kavalustest kergem. Kuid ülekohtune on kõiges süüdistada tänapäeva filosoofiat. Kogu uusaja filosoofia on käinud abstraktset ratsionalistlikku teed. Filosoofilises ratsionalismis on peegeldunud vaimu patune tükeldatus. Reaalsuse, vabaduse ega isiksuse loomust ei saa ratsionalistlikult taibata, need ideed ja esemed on igasugusele ratsionalistlikule teadvusele täiesti transtsendentsed, neil jääb alati irratsionaalne jääk. Ratsionaalne reaalsus, ratsionaalne vabadus, ratsionaalne isiksus on vaid abstraktse, eneseküllase mõtte kummitused. Isegi 19. sajandi saksa idealism, Johann Gottlieb Fichte, Hegeli ja Friedrich Wilhelm Joseph Schellingi idealism, ei suutnud kogu oma loova võimsuse juures toime tulla nende igasugusele filosoofiale saatuslike probleemidega. Fichte ja Hegel eitasid idealistlikult ja ratsionalistlikult reaalsust, jaatasid vabadust vaid kummituslikult ja illusoorselt, nende ontoloogias ei jäänud ruumi konkreetsele isiksusele. Isegi Schelling, kes püüdis ratsionalistliku idealismi nõiaringist välja murda konkreetse olemise ja müstika juurde, ei suutnud nende probleemidega toime tulla. Tal pole tõelist vabadust, isiksust, reaalsust, ta jääb panteistlikuks idealistiks. Aga panteistlikus idealismis upuvad nagu ookeanis isiksus, vabadus ja konkreetne reaalsus. Nende probleemidega tuli toime üksnes Franz Baader, kellel oli eriline tee. Saksa idealism viis äärmuseni, absurdini, idealistliku voolu, milles reaalsus, vabadus, isiksus muutusid kummituseks ja abstraktsuseks. Reaalsuse, vabaduse ja isiksuse probleemi saab tõeliselt püstitada ja tõeliselt lahendada üksnes kristluse saladustesse pühitsetu jaoks, üksnes usu aktis, milles antakse tõeline reaalsus ja konkreetne gnoosis. Ainult kristlik metafüüsika jaatab olemise reaalsust ja olemise juurde viivate teede reaalsust, taipab vabaduse, mis ei ole millekski lagundatav ega taandatav, suurt saladust, ja tunnistab konkreetse isiksuse substantsi, millele on alus pandud igavikus. See on antud üksnes kristluse müstilises gnoosises, mis viib transtsendentse realismini, konkreetse personalismini, vabaduse filosoofiani. Just vabadus on kristliku filosoofia hing, just vabadus ei anna end kätte ühelegi teisele, abstraktsele ja ratsionalistlikule filosoofiale. Kuid mis on religioosne filosoofia, kristlik gnoosis?