cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uuresulatis
Tehnika
Uuresulatise puhul lõigatakse või söövitatakse tulevast emailkujutist moodustavad süvendid eelnevalt poleeritud metallplaati, ajalooliste emailiteoste puhul tavaliselt vase- või vasesulamist, kuld- või hõbeplaati, või tekitatakse süvendid vermimise või valamise teel. Vask- või hõbeesemed võidakse enne emaili pealepanemist veel kullata. Süvendid täidetakse peeneteralise emailiseguga. On arvatud, et varakeskaja emailkunstiteoste jaoks jahvatati Rooma ehitiste mosaiikidest väljaurgitsetud smaldikivikesi. Emailiseguga kaetud metallobjekti kuumutatakse, kuni email sulab, ja seejärel lastakse sel jahtuda. Kui emailipind ei ulatu metallipinnani, korratakse emailisegu lisamist ja kuumutamist kuni süvendid on piisavalt täidetud. Seejärel eseme pind silutakse karborundiga ja pimsskiviga ning poleeritakse.
Krimmli kosed
thumb|right|[[Austria kõrgeima joa Krimmli koskede madalaim tase]]
Uuresulatis
Erinevus teistest tehnikatest
Uuresulatisega kaunistatud esemel on metallipinnast moodustuvad joonistusjooned ebaühtlasema laiusega kui kärgsulatisega (cloisonné) kaunistatud objektil, viimatinimetatu puhul luuakse kujutis pealejoodetud ühtlase paksusega metalltraadist või metalliribast (tehnikate erinevus on sama mis intarsia ja marketrii puhul puidutöös).
Krimmli kosed
Krimmli kosed (saksa: Krimmler Wasserfälle) on kogukõrgusega 380 m kõrgeim juga Austrias. Kosed asuvad Krimmler Ache jõel ja Krimmli küla lähedal Kõrg-Tauerni rahvuspargis Salzburgi liidumaal.
Uuresulatis
Erinevus teistest tehnikatest
Émail champlevé ei sarnane üldse gooti kunstis oma tipptaseme saavutanud basse-taille emailitehnikaga, sest uuresulatise uurete põhjad jäävad lõikamistehnika võimaluste piirides krobelised ja seetõttu kasutatakse uuresulatises ainult läbipaistmatut emaili (basse-taille tehnikas kaetakse õrnalt reljeefsena modelleeritud süvendkujutised poolläbipaistva või läbipaistva emailiga).
Ajalugu
Uuresulatis oli tuntud juba antiikajal. Tehnika sobib hästi võrdlemisi suurte pindade katmiseks, samuti on lõikamine lihtne viis figuraalsete kujutiste loomiseks, kuigi varased uuresulatised keltide ja germaanlaste kunstis kasutasid geomeetrilist ornamenti.Tõelise õitsengu saavutas uuresulatis romaani ja gooti kunstis 12. ja 13. sajandil, kus sellega kaunistati reliikviakaste, laekaid, altareid, ehis- ja mälestustahvleid, raamatukaasi, altari- ja protsessiooniriste, ning nii liturgilisi kui ka muid nõusid. Kuulsaimad koolkonnad olid Limogesi piirkonnas ja Maasi jõe äärsetel aladel (tänapäeva Belgias) tegutsenud emailimeistrid.
Krimmli kosed
Kosed
Krimmli kosed on mitmetasandiline juga. Kosk algab Krimmler Ache oru tipust ja langeb allapoole kolmes etapis. Ülemine etapp langeb 140 m, keskmine 100 m ja alumine 140 m. Joa kõrgeim punkt on 1470 m merepinnast.
Vool
Krimmler Ache on liustikuoja, mille vooluhulk on aastaajati suuresti erinev. Selle vooluhulk juunis ja juulis on 20 000 m³/h, samas veebruaris on see vaid 500 m³/h. Suurim mõõdetud vool oli 25. augustil 1987, kui see oli 600 000 m³/h.
Pärast koski suubub jõgi Salzachi jõkke, mis voolab Inni, edasi Doonausse ja lõpuks Musta merre.
Turism
Tagamaks, et turistid näeksid ilma raskusteta rohkem juga, ehitas Ignaz von Kürsinger Mittersillist raja kose ülemisse ossa. 1879. aastal parandas Austria Alpiklubi teed panoraamvaate pakkumiseks. Ligikaudu 400 000 inimest külastab koski aastas. Kose udune pihustus loob ideaalse kasvutingimuse sadadele sammaldele, samblikele ja sõnajalgadele. Ümbrus on elupaik 62 linnuliigile.
Negatiivne mõju kohalikele elanikele on väikese küla kõrge liiklustaseme ja maantee erosiooni tõttu.
Tornlinnus
Tornlinnus (ebatäpselt ka tornilinnus) on linnusetüüp, mille põhiosa on bergfriid või donžoon. Tornlinnus on feodaallinnuse vanim tüüp. . Tornlinnuseid eraldi ei eksisteerinud, vaid nad olid alati koos mingi teise linnusetüübiga.
Louis van Gaal
pisi| Aloysius Paulus Maria van Gaal (sündinud 8. augustil 1951 Amsterdamis) on Hollandi jalgpallitreener ja endine jalgpallur (poolkaitsja).
Louis van Gaal oli Hollandi jalgpallikoondise peatreener aastatel 2000–2002, 2012–2014 ja 2021-2022.
Lisaks on van Gaal on olnud Ajax (1991–1997), Barcelona (1997–2000 ja 2002–2003), AZ Alkmaari (2005–2009), Müncheni Bayerni (2009–2011) ja Manchester Unitedi (2014–2016) peatreener.
Jalgpallurina (1972–1987) mängis Van Gaal Hollandi klubides Ajax, Telstar, Rotterdami Sparta ja AZ ning Belgia klubis Royal Antwerp.
Hugo Lloris
Hugo Lloris (prantsuse hääldus ​[yɡo joʁis]; sündinud 26. detsembril 1986 Nice'is) on Prantsusmaa jalgpallur, väravavaht. Ta on Prantsusmaa jalgpallikoondise ja Tottenham Hotspuri kapten.
Enne Tottenham Hotspuri siirdumist mängis ta Prantsusmaa kõrgliigas, aastatel 2005–2008 Nice'is ja 2008–2012 Lyonis. Hooaegadel 2008–09, 2009–10 ja 2011–12 valiti ta Prantsusmaa kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu ning samadel hooaegadel ühtlasi kõrgliiga parimaks väravavahiks.
Ta tuli 2005. aastal Prantsusmaa noortekoondisega alla 19-aastaste Euroopa meistriks, mängides kõigis viies mängus.
Debüüdi Prantsusmaa rahvuskoondises tegi ta 19. novembril 2008 mängus Uruguayga.
Ta on esindanud Prantsusmaad koondises ka 2010. ja 2014. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2012., 2016. ja 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Keevkiht
Keevkiht ehk pseudovedelik on ühtlase tükisuurusega peeneteralise puistematerjali kiht, milles materjaliosakesed hõljuvad kihist läbi juhitava keskkonna (gaasi, vedeliku) kineetilise energia mõjul.
Keevkihi protsessid viiakse enamasti läbi keevkihtpõletusahjus. Tahkekütuse osakeste põletamiseks tekitatakse keevkiht resti läbiva õhuvooluse toimel. Kütus põleb keevkihtkeskkonnas, kus kütuse kogus ei ületa 4 % keevkihti moodustavate osakeste massist.
Keevkihimeetodit kasutatakse paljudes tööstusharudes, nt metallurgias, kütuse- ja keemiatööstuses.
Poka järv
Poka järv on järv Tartu maakonnas Kastre vallas.
Järve pindala on 3,9 ha ja maksimaalne sügavus 18,5 m.
Enn Uibo
Enn Uibo (kuni 1938 Ervin Uibo, ka Uibu; 12. oktoober (vkj)/25. oktoober 1912 Vana-Kariste vald, Halliste kihelkond, Pärnumaa – 31. august 1965 Dubravlag, Mordva ANSV) oli eesti luuletaja.
Suvel 1941 oli ta metsavend, sügisest 1941 töötas ta Omakaitse Peavalitsuse raamatukogus, sügisest 1943 Omakaitse ülema kolonel Arnold Sinka käsundusametnikuna. Kevadel 1944 arreteeriti ta Gestapo poolt rahvusliku meelsuse tõttu ja mõisteti surma, kuid ta vabastati peagi.
Pärast nurjunud katset põgeneda septembris Rootsi, arreteeris Nõukogude sõjaväeluure ta 20. novembril 1944 ja Leningradi sõjatribunal mõistis ta aastal 1945 surma, hiljem asendati otsus 15-aastase vabadusekaotusega, mille ta veetis Krasnojarski krais Norillagis. Ta vabanes laagrist aastal 1954 ja 20. aprillil 1956 asumiselt Norilskist. 1957. aasta algusest oli ta remondi- ja lauatööline Viljandi limonaadivabrikus.
Uuesti arreteeriti ta 23. aprillil 1957 rahvuslike ja Nõukogude-vastaste luuletuste pärast, mõisteti kümneks aastaks sunnitööle Mordva ANSV-sse. Ta suri Dubravlagi poliitvangide laagris, maeti nimetusse hauda Sosnovka kalmistul; talle on kenotaaf (mälestuskivi) Metsakalmistul.
Laukna ohvrikivi
Laukna ohvrikivi on ohvrikivi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Laukna külas; kihelkondlikult jäi kivi Kullamaa kihelkonda. Kivi on arvele võetud kultuurimälestisena.
Sơn Đoòng
Sơn Đoòng on maailma suurim koobas, mis asub Phong Nha-Kẻ Bàngi rahvuspargis Quảng Bìnhi provintsis Vietnamis.
Koopa geograafilised koordinaadid on.
Kohalik mees nimega Hồ-Khanh avastas koopa 1991. aastal. Avalikkuse ette jõudis teave koopa olemasolust aga alles 2009. aastal, kui seda uurisid Briti päritolu teadlased.
Sơn Đoòngi laius on 200 meetrit ja kõrgus 150 meetrit ning sellel on pikkust vähemalt 6,5 km.
Sơn Đoòng võttis maailma suurima koopa tiitli Malaisias asuvalt Gua Rusalt, mille keskmine suurus on umbes 91 m x 91 m ja see on umbes 1,6 km pikk.
Frederick Reines
Frederick Reines (16. märts 1918 – 26. august 1998) oli Ameerika Ühendriikide füüsik.
1995. aastal anti talle pool Nobeli füüsikaauhinnast neutriinode tuvastamise eest koos Clyde Cowaniga tehtud katsetes.
Lielie Leimaņi
Lielie Leimaņi on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Varakļāni piirkonnas Varakļāni vallas.
Küla asub valla keskosas. Lielie Leimaņi jääb piirkonna keskusest Varakļānist 7,4 ja Riiast 198,4 kilomeetri kaugusele.
Aastal 2009 oli külas 61 elanikku.
Tiits
Tiits on eesti perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Tiits 426 inimesel: 219 mehel ja 207 naisel. Perekonnanimede levikult on Tiits meeste puhul 270. kohal ja naiste puhul 302. kohal. Nimi Tiits on levinuim Rapla maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 11,08.
Nikiforovka rajoon
Nikiforovka rajoon (vene keeles Никифоровский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Tambovi oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Dmitrijevka alev.
Rajoon piirneb põhjas Starojurjevo rajooniga, kirdes Sosnovka rajooniga, kagus Tambovi rajooniga, lõunas Petrovskoje rajooniga ja läänes Mitšurinski rajooniga.
Frédéric Chopin
thumb|[[Maria Wodzińska. Chopini portree. Akvarell. 1835]] pisi|Frédéric Chopini klaverikontsert nr 2 f-moll (op. 21) 1. osa ("Maestoso"). Esitavad Neal O'Doan, Seattle'i filharmooniaorkester, dirigent Nico Snel thumb|Ainus teadaolev foto Frédéric Chopinist (sageli ekslikult arvatud [[dagerrotüüpiaks). Autoriks peetakse Louis-Auguste Bissoni. 1849]] thumb|Chopini autogramm thumb|[[Fryderyk Chopini monument tema sünnikülas Żelazowa Wolas (Józef Gosławski, 1955/1969)]] thumb|Chopini haud Pariisis Père-Lachaise'i kalmistul Frédéric Chopin, poolapäraselt Fryderyk Chopin (sünninimega Fryderyk Franciszek Chopin; 1. märts 1810 Żelazowa Wola Varssavi lähedal – 17. oktoober 1849 Pariis), oli poola helilooja ja pianist, kes pani aluse poola rahvuslikule koolkonnale muusikas. Chopin oli romantistliku muusika üks silmapaistvamaid esindajaid maailmas. Teda peetakse üheks ajaloo mõjukamaks klaveriheliloojaks ning teda on nimetatud klaveripoeediks.
Nikiforovka rajoon
Rajooni pindala on 1191,4 km². Elanike arv oli 2012. aastal 19 591, 2009. aastal 20 554 ja 2002. aastal 22 970.
Frédéric Chopin
Elulugu
Chopini isa Mikołaj (Nicolas) Chopin (15. aprill 1771 – 3. mai 1844) oli prantsuse päritolu prantsuse keele õpetaja, kes oli 16-aastaselt emigreerunud Poolasse. Chopini ema Tekla Justyna Chopin (sünd. Krzyżanowska, 14. september 1782 – 1. oktoober 1861) oli aga aadlisoost poolatar. Chopini sündimise aegu andis tema isa tunde mitmele aristokraadiperele ning Fryderyk sündis krahv ja krahvinna Skarbeki mõisas, kus ta isa töötas koduõpetajana.
Nikiforovka rajoon
Nikiforovka rajoonis on 57 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Dmitrijevka alevi) ja viie külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsaim jõgi on Polnoi Voronež.
Frédéric Chopin
Elulugu
1810. aastal, kuus kuud pärast Fryderyki sündi, kolis perekond Varssavisse, kus Chopini isast sai Varssavi Lütseumi prantsuse keele ja kirjanduse õppejõud. Samal ajal oli Chopini Lorraine'ist pärit prantslasest isa oma uue kodumaa patrioot ja nõudis, et kodus räägitaks poola keelt.
Fryderyk oli oma vanemate ainus poeg. Tal oli vanem õde Ludwika ning nooremad õed Izabela ja Emilia. Perekond oli musikaalne. Ema mängis klaverit, isa flööti ja viiulit. Õde Ludwika mängis samuti hästi klaverit. Chopinide perekond oli väga kokkuhoidev. Kodune õhkkond oli soe ja südamlik ning lapsepõlvekodu jäi Chopini jaoks terveks eluks sümboliseerima rahu, turvatunnet ja armastust.
Noore Chopini muusikaanne avaldus varakult. Teda on nimetatud ka "teiseks Mozartiks". Juba 7-aastaselt kirjutas ta oma kaks esimest poloneesi. Tema esimene kutseline klaveriõpetaja oli Wojciech Żywny, kes juhendas Chopini aastail 1816–1822. Oma esimese klaverikontserdiga esines Chopin 8-aastaselt. Erakordsed pianistivõimed tegid temast kiiresti Varssavi aristokraatlike salongide tõmbenumbri.
Chopinil olid ka kunstniku- ja kirjanikutalent ning näitlejaanne, samuti huvitasid teda keeled.
Aastatel 1826–1829 õppis Chopin kompositsiooni Varssavi Kõrgemas Muusikakoolis, kus tema õppejõud oli Józef Elsner. Chopin pühendus koolis klaverikompositsioonile. Muuhulgas kirjutati tema eksamilehele, et "Frédéric Chopin on erakordne talent, muusikageenius".
1830. aastal sõitis Chopin kontsertreisile välismaale. Kodumaal puhkes aga tema eemalviibimise ajal suur poola rahva ülestõus Vene võimu vastu. Kodused kartsid, et helilooja võiks sattuda tagakiusamise ohvriks ja palusid tal jääda Pariisi.
Chopinil oli palju õpilasi ning ta elatus tundide ja kontsertide andmisest. Kontserte andis ta tavaliselt erasalongides, harva avalikkuse ees.
19-aastaselt, kui Chopin elas Varssavis, oli tema muusaks lühikest aega laulja Konstancja Gładkowska, keda ta kirjas sõbrale nimetas oma "ideaaliks". 1835. aastal armus ta 16-aastasesse kunstnikku Maria Wodzińskasse, kellega veetis Dresdenis aega. Nad kihlusid 1836. aastal, ent neiu katkestas kihluse 1837. aastal oma isa vastuseisu tõttu, mille põhjustas Chopini nõrk tervis.
1836. aastal tutvus Chopin prantsuse kirjaniku George Sandiga, kellele ta avaldas kohe sügavat muljet. Chopin pidas aga Sandi esmakohtumisel vastumeelseks. 1838. aastal algas siiski nende kirglik armulugu, mis kestis 1848. aastani, mil nad pika konfliktse perioodi järel läksid lõplikult lahku. On arvatud, et pärast tema tervise eest emalikult hoolitsenud Sandi lahkumist Chopini elust loobus helilooja võitlemast oma viletsa tervisega.
Chopin suri 1849. aastal Pariisis. Surma põhjuseks peeti tuberkuloosi. Ta maeti Père-Lachaise'i kalmistule, aga ilma südameta. Chopini viimne soov oli nimelt, et ta süda eemaldataks enne matmist kehast ja viidaks Poolasse. Vaatamata sellele, et ta oli isa poolt prantslane ja pärast ülestõusu tõttu Prantsusmaale emigreerumist ka Prantsuse kodakondsuse võtnud, pidas Chopin end elu lõpuni poolakaks. Surma lähenedes olevat ta kartnud, et ta maetakse elusalt, pidades oma südant oma elava hinge sümboliks. Chopini soov täideti ning ta süda viidi alkoholi sisse asetatuna purgiga Poolasse, kus seda säilitatakse Varssavi Püha Risti kirikus ühe samba sees. 2014. aastal avaldasid tema südant uurinud teadlased arvamust, et ta võis siiski surra kroonilise tuberkuloosi põhjustatud perikardiiti. Chopin on Poola rahvusluse sümbol ja on öeldud, et tema süda on poolakate silmis umbes sama suure au sees kui pühakute reliikviad.
Looming
Chopin kirjutas tantsulisi klaveripalasid kontsertteostena. Ta uuendas mitmeid žanre: nokturni, etüüdi, prelüüdi, poloneesi. Prelüüdid esinevad tema loomingus iseseisvate paladena (võrdle: prelüüd ja fuuga). Ta kirjutas 24 prelüüdist koosneva tsükli (kvindiringist lähtudes on kasutatud kõiki helistikke). Chopini etüüdid on emotsionaalsed kontsertpalad (tavaliselt on etüüd mõeldud ainult tehniliste võtete arendamiseks). Paljudes tantsulistes teostes on lubatud tempo kõikumine (tempo rubato). Chopini muusikas on tähtsaim väljendusvahend meloodia. Tema loomingus kajastub kiindumus kodumaa Poola looduse, ajaloo ja rahvaloomingu vastu. Ta tundis hästi poola rahvamuusikat ja sulandas seda oskuslikult oma loomingusse, poetiseerides ja dramatiseerides selliseid tantse nagu polonees ja masurka.
Mälestuse jäädvustamine
Poolas on Varssavi Frédéric Chopini lennujaam.
Chopinile on püstitatud palju monumente, millest üks tuntumaid asub Varssavis Łazienki pargi ääres. Varssavis paikneb mitmel pool ka Chopini pinke, mis mängivad tema muusikat.
2010. aasta augustis avati muusikat mängiv Chopini pink ka Tallinnas Vabaduse väljakul Jaani kiriku kõrval, Tallinna Muusikakooli poolsel haljasalal. Pingi ja sellega samal ajal avatud Poola rahvaliikumise Solidarność mälestusmärgi (Solidaarsuse mälestuskivi) autor on skulptor Aime Kuulbusch, tellija Poola Suursaatkond Tallinnas.
Stabulnieki
Stabulnieki (ka Stabuļnīki) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Varakļāni piirkonnas Varakļāni vallas.
Küla asub valla lääneosas. Stabulnieki jääb piirkonna keskusest Varakļānist 11 ja Riiast 195,9 kilomeetri kaugusele.
Laukna hiiekivi
Laukna hiiekivi on hiiekivi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Laukna külas; kihelkondlikult jäi kivi Kullamaa kihelkonda. Kivi on arvele võetud kultuurimälestisena.
Vabad mehed
"Vabad mehed" on Eesti seriaal.
Seriaali esimene hooaeg oli eetris 2015. ja teine 2017. aastal.
Tegevus toimub Lõuna-Eestis Kuperjanovi jalaväepataljonis.
Veebel Tormi 1001 imetegu
Lisa:
Reamees Sepa imetegu: Naisi ei eksisteeri, see on kõigest miraaž.
Gérard Philipe
Gérard Philipe (4. detsember 1922 Cannes, Prantsusmaa – 25. november 1959 Pariis, Prantsusmaa) oli prantsuse filmi- ja teatrinäitleja.
Philipe oli üks teise maailmasõja järgseid Euroopa filmitähti. Tänu nooruslikule ja romantilisele kuvandile sai temast Prantsuse kino ikoon.
Elu- ja loometee
Gérard Albert Philip sündis 4. detsembril 1922 Lõuna-Prantsusmaal Cannes’is. Tema isa Marcel Philip oli edukas advokaat ja hilisem ärimees, Grasse’is asunud Parc Palace’i hotelli omanik, ema Marie Elisa Philip Tšehhi päritolu pagar, kes oli tuntud ka kaartide järgi ennustaja ja spiritistina. Gérardil oli aasta vanem vend Jean.
1928. aastal astusid Gérard ja Jean Cannes’i katoliiklikku erakooli Institut Stanislasi. Nad käisid ka kirikukooris. Philip sai häid hindeid, eriti prantsuse ja inglise keeles ning kehalises kasvatuses. Kord palus Comédie-Française’i näitleja Suzanne Devoyod Philipi ema, et too lubaks poja haigestunud näitleja asemele heategevusõhtule luuletusi lugema. Philip, kes oli kategooriliselt keeldunud esinemast isegi koolinäidendites, oli nõus. Tolle õhtu järel kinnitas Devoyod, et poisil on jumalik anne.
1940. aastal lõpetas Philip kooli ning astus isa valitud õigusinstituuti Nice’is. Nähes aga oma igapäevaelus sõja eest riigi lõunarannikule Côte d’Azuri põgenenud kultuuritegelasi, muusikuid ja näitlejaid, soovis ta ka enda tuleviku siduda näitlejatööga. Ema toetas ta valikut.
Côte d’Azuris tegutsesid tollal ka filmistuudiod. Nende juures töötavale filmilavastajale Marc Allégret’le olid sõbrad rääkinud, et kohaliku hotelli omaniku abikaasa oskab hästi kaarte panna. Allégret suunduski koos naisega madame Philipi juurde ning too mainis ennustamise vahel, et ta noorem poeg kavatseb juuraõpingud pooleli jätta ja näitlejaks hakata. Allégret’l tekkis poisi vastu huvi ja ta kutsus ta katsetele. Et ta ei katkestaks õpinguid, saatis ta Nice’i oma assistendi Jean Huet’, kellelt tulevane lava- ja filmitäht sai esimesed õpetused.
Kui Prantsusmaa 1941. aasta suvel kapituleerus, asus 18-aastase Philipi isa natside poolele. Temast sai üks Vichy valitsuse liidreid. Pärast sõda jättis isa pere maha ja põgenes Hispaaniasse. Seda lõiku oma elus Philipe meeleldi ei meenutanud. Philip ei kuulunud ühtegi parteisse, kuid võttis reavõitlejana osa Pariisi vabastamise barrikaadilahinguist. Ka hiljem reageeris ta sageli ühiskondlikele algatustele, isegi kui see võis mõjutada tema kui publikulemmiku karjääri.
Sel ajal lisas ta ema soovil oma perekonnanime lõppu e-tähe.
Esimesed filmirollid
Tuule tiibadesse saanud näitlejateed tumestasid terviseprobleemid. Nooruses põetud pleuriit oli jätnud oma jälje ning Philipe haigestus tuberkuloosi. Ta ravis end sellest kellelegi rääkimata. 1940. aastatel sõitis ta pärast "Caligulat" Püreneedesse ravile, kus tutvus näitleja ja kirjaniku Nicole Navaux’ga, kellega mõni aasta hiljem abiellus.
Esimesed sammud näitlejateel andsid kindlust suundumaks omandama selles vallas akadeemilist haridust. 1943. aasta oktoobris astus Philipe Pariisi konservatooriumi. Eriti tänulik oli ta õpetaja Georges Le Royle, kellega hoidis kontakti elu lõpuni. Esimese õppeaasta lõpus osales ta näitlejameisterlikkuse konkursil ja pälvis teise preemia Prix de Comédie. Juba eduka näitlejana osales ta näitleja ja teatrijuhi Denis d’Inèsi kursustel.
Tähelennu algus
1946. aastal linastus Fjodor Dostojevski romaani põhjal valminud Georges Lampini draama "Idioot" ("L’Idiot"), mille peaosas astus üles Gérard Philipe. Film osutus rahvusvaheliselt menukaks ning räägiti staari sünnist. Järgmisel, 1947. aastal leidsid lootused kinnitust – pärast Claude Autant-Lara skandaalse ja väävlihõngulise filmi "Saatan ihus" ("Le Diable au corps") esilinastust soovisid kõik produtsendid teda filmide peaossa. Ka ta teised teatritükid, Albert Camus’ teose põhjal valminud "Caligula" (1945, lavastaja Paul Œttly) ja Pierre Corneille’ näidendi alusel valminud tragikoomiline tükk "Cid" ("Le Cid", 1951, lavastaja Jean Vilar) osutusid menukaks. 25. eluaastaks oli Philipe tõusnud prantsuse teatri- ja filminäitlejate etteotsa.
Teater jäi Philipe’i kiindumuseks, aga kino tõeliseks armastuseks, millele ta andis kogu oma energia. Ta töötas mainekate režissööridega, kes pakkusid talle rikastavat koostööd. "Filmivõtetel tundub mulle, et ma kogu aeg vaid valmistun, lakkamatult harjutan rolli, mängimata seda kunagi lõpuni. Ning kui mul lõpuks õnnestub filmi ennast näha, siis mind ei ole seal: ekraanil ei mängi mitte mina, vaid mu kujutis või teisik; ma muutun lihtsaks vaatajaks, vastupidi teatrile, kus ma olen olemas esimesest stseenist eesriide langemiseni. Elavale publikule esinemine inspireerib mind tohutult!" rääkis näitleja ühes oma vähestest intervjuudest. Laval oli Philipe maagiline: tal oli ilus, ühtaegu kõlav ja terav hääl, tulvil elavaid nüansse.
1947. aasta märtsis algasid Christian-Jaque’i Stendhali romaanil põhineva filmi "Parma klooster" ("La Chartreuse de Parme") võtted. See oli esimene prantsuse film, mis filmiti täielikult Itaalias. Philipe on öelnud, et ei teadnud selle ajani Itaaliast suurt midagi, ent kui ta oli tutvunud Roomaga, hakkas ta seda pidama ainsaks linnaks Pariisi kõrval, kus võiks elada. Võtete ajal määras Brüsseli rahvusvahelise filmifestivali žürii Philipe’ile rolli eest filmis "Saatan ihus" parima meesnäitleja preemia (sama osa eest sai ta ka aasta parima prantsuse näitleja auhinna). Kuna tal ei olnud võimalik minna Brüsselisse preemiat vastu võtma, tegi "Parma kloostris" üht peaosa mänginud Maria Casarès otsekui lohutuseks talle kingituse – väikese musta tahvlikese, mille ees istuvad kaks last –, öeldes: "See rõõmustab alati, kui autasu saab inimene, keda armastad või austad."
Nädalalõpp Kanal 2ga
"Nädalalõpp Kanal 2ga" oli Kanal 2-s näidatud meelelahutussaade. Saade oli eetris reedeti. Saatesse kutsuti külalisi, kus nad ka laulsid ja mängisid mänge. Saadet juhtisid Kristjan Jõekalda ja Teet Margna.
Gérard Philipe
Tähelennu algus
29. novembril 1951 abiellus Philipe oma kauaaegse elukaaslase Nicole’iga. Abielu sõlmimise tseremooniale Neuilly-sur-Seine’is kutsus ta vaid kõige lähedasemad sõbrad, teiste hulgas režissöör René Clairi koos abikaasaga. Pärast abiellumist võttis Nicole nimeks Anne-Marie Philipe. 1954. aastal sündis neil tütar Anne-Marie Philipe ja 1956. aastal poeg Olivier Philipe.
Näitlejast lavastajaks
Gérard Philipe töötas üheksa aastat Pariisis Théâtre National Populaire’is (TNP), kus mängis oma parimad rollid. TNP-s asus ta esimest korda ka lavastama. Lavastaja Jean Vilar ütles kommentaariks ajal, kus Philipe tõi lavale Alfred de Musset’ tüki "Lorenzaccio", et teater, mis ei usalda noorsugu, et see ise oma saatuse eest vastutaks, on surnud teater.
Aastail 1950–1959 astus ta lavale 605 etenduses:
Philipe oli kolleegide meenutusel võrdne võrdsete seas. Ta sai teistega sama palju palka, ehkki oli neist rohkem hõivatud. Prantsusmaa näitlejate liidu eesotsas seistes ei kaitsnud ta üksnes näitlejate majandus- ja muid huve, vaid prantsuse rahvusliku kunsti sõltumatust. Kuigi ta teenis filmidega palju, ei tähendanud see, et ta taotles suuri honorare.
Philipe soovis olla ka teisel pool kaamerat, ning ta esimesest katsest oodati palju. Koos Joris Ivensiga lavastatud seikluskomöödia "Thijl Ulenspiegeli seiklused" ("Les Aventures de Till l’Espiègle", 1956), mis põhines Charles-Theodore-Henri De Costeri romaanil "Legend Thijl Ulenspiegelist ja Lamme Goedzakist", oli tema jaoks sissejuhatus režissööriameti omandamisele. Philipe’i kuulsaim roll oli peaosa seikluskomöödias "Tulp Fanfan" ("Fanfan la Tulipe"; 1951, režissöör Christian-Jaque) ning kuna ta armastas selle peategelast tolle rahvuslikkuse, lõbususe ja optimismi tõttu, otsustas ta sarnast joont hoida ka Thijli kuju loomisel. Seda tehes unustas ta aga fakti, et Thijl oli konkreetsete ajalooliste isikute koondportree, pealegi flaami rahvuskangelane, ning Costeri romaani tegevus arenes tegelike ajalooliste sündmuste taustal. Kõik see andis põhjust tema lavastajadebüüti teravalt kritiseerida. Filmi läbikukkumine kurvastas Philipe’i väga.
Viimane aasta
1959. aasta märtsis alustas Philipe läbirääkimisi Peter Brookiga "Hamleti" lavastamise asjus. Suve hakul jõudis ta tagasi Mehhikost, kus olid lõppenud Luis Buñueli filmi "Palavik levib El Paos" ("La fièvre monte à El Pao"). Kuna võtted olid toimunud rasketes tingimustes, kirjutas Philipe oma väga väsinud ja haiglase oleku pingsa töö ja Mehhiko kliima iseärasuste arvele ning sõitis naise ja lastega oma Ramatuelle’is asuvasse mõisa puhkama.
Oktoobri algul reisis ta Londonisse vaatama Stratfordi teatri etendusi Laurence Olivier’ga. Kuna väsinud olek ei olnud taandunud, läks ta abikaasa soovil Pariisis uuringutele. Talle tehti põhjalik röntgenuuring, kuid see ei näidanud midagi ning tohtrid panid diagnoosiks maksaabstsessi. 9. novembril toimus operatsioon, kus selgus, et tal oli kaugele arenenud maksavähk. Pärast 19. novembril koju jõudmist pühendus Philipe näidendite lugemisele, millega oli alustanud haiglas. Kavas olid Sophoklese "Antigone", Kreeka tragöödiad ja Euripides.
Gérard Philipe suri 24. novembril 1959. Ta põrm sängitati mulda 28. novembril, Philipe’ide pulma-aastapäeva eelõhtul Ramatuelle’i kalmistule.
"37-aastaselt lahkusid ka Aleksandr Puškin, Guillaume Apollinaire ja Vladimir Majakovski. Kui meenutame Keani, Frédérick Lemaître’it või Talmad, näeme vaimusilmas vaid elatanud nägusid. Gérard Philipe jättis endast üksnes noorusvärske kuju... Kõikjal maailmas vapustas tema surm neid, kelle pea on loodud unistamiseks, süda armastamiseks. Noorele põlvkonnale on see surm nagu hoop nende oma nooruse pihta," kirjutas päev pärast Philipe’i surma luuletaja Louis Aragon.
Gérard Philipe’i fenomeni püüdis määratleda Théâtre National Populaire'i asutaja ja ta sõber Jean Vilar: "Sa pole minu jaoks mitte ainult Roderigo, Hamburgi prints või Lorenzaccio. Sa oled sõjajärgse põlvkonna ainus näitleja, kes on vaistlikult ära tabanud rahva lootusi." Philipe’il õnnestus peaaegu võimatu: taaselustada sõjast väsinud ja skeptilisel Prantsusmaal ülev romantika ja klassikaline draama, luua kangelane, heites justkui väljakutse kõigile, kes avalikult kuulutasid antiheroismi, skepsist, künismi ja umbusku.
Philipe’i surma järel sattus ta abikaasa rahalistesse raskustesse ning oli sunnitud müüma väärisesemeid, nende seas abikaasa kingitud briljandi, mille oli saanud kingiks poja sünni puhul 1956. aastal. Kui Philipe’i eelviimase filmi "Ohtlikud suhted" ("Les Liaisons dangereuses"; 1959, režissöör Roger Vadim) ekspordikeeld tühistati, siis ta olukord paranes, ta asus tööle Pariisi Musée de l’Homme’i ning kirjutas kaks autobiograafilist raamatut: "Souvenirs" (1960) ja "Le Temps d’un soupir" (1964). Gérard Philipe’i tütrest Anne-Mariest sai samuti näitleja.
Free State'i provints
Free State [frii steit] on Lõuna-Aafrika Vabariigi provints.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Free State'i provintsi elanikkonnast mustanahalised aafriklased 87,6%, valged 8,7%, värvilised 3,1%, India ja Aasia päritolu inimesed ja teised 0,2%. Sotho keelt pidas emakeeleks 64,2% rahvastikust, afrikaani keelt 12,7%, koosa keelt 7,5%, tsvana keelt 5,2%, suulu keelt 4,4% ja inglise keelt 2,9%.
pisi|tühi|Golden Gate'i rahvuspark Lesotho piiri ääres
Turuhhansk
Turuhhansk (kuni 1924. aastani Monastõrskoje, aastatel 1924–1930 Novo-Turuhhansk) on küla Venemaal Krasnojarski krais, Turuhhanski rajooni halduskeskus. Turuhhansk asub kohas, kus Alam-Tunguska suubub Jenisseisse.
Turuhhanskis on lennujaam ja jõesadam.
Liivamadu
Liivamadu (Psammophis) on maoperekond.
Klassifikatsioon
Liivamadude perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid võib kohata Aafrikas ja Aasias.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Psammophis seisuga 11.03.2014.
Đồng Hới
pisi|Đồng Hới Đồng Hới on linn Vietnami keskosas, Lõuna-Hiina mere ääres. See on Quảng Bìnhi provintsi halduskeskus. Linnas on lennujaam. Đồng Hới geograafilised koordinaadid on.
Kliima
Linnas valitseb lähisekvatoriaalne kliima. Suvel ulatub õhutemperatuur 30 °C-ni, jaanuaris on keskmine õhutemperatuur 17 °C. Maist novembrini sajab rohkesti vihma.
Ida-Kapimaa provints
Ida-Kapimaa provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Lõuna-Aafrika Vabariigis.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ida-Kapimaa provintsi elanikkonnast mustanahalisi aafriklasi 86,3%, värvilisi 8,3%, valgeid 4,7%, India või Aasia päritolu inimesi 0,4% ja teisi 0,3%. Koosa keelt pidas emakeeleks 78,8% rahvastikust, afrikaani keelt 10,6%, inglise keelt 5,6% ja sotho keelt 2,5%.
Paenase hiiekivi
Paenase hiiekivi on hiiekivi Saare maakonnas Muhu vallas Paenase külas; kihelkondlikult jäi kivi Muhu kihelkonda. Kivi on arvele võetud kultuurimälestisena.
Pinzgauer Lokalbahn
Pinzgauer Lokalbahn (varem Pinzgaubahn või Krimmler Bahn) on kitsarööpmeline raudtee Austria Salzburgi liidumaal. Raudtee järgib Salzachi orgu Zell am Seest Krimmlini Pinzgau mägede vahel. Lõik Mittersilli ja Krimmli vahel sai 2005. aastal üleujutuses kannatada ja taasavati 2010. aasta septembris.
thumb|center|240px|Rööbasbuss Krimmlis
Książ
pisi|Vaade Książi lossile Książ on Sileesia piirkonna suurim loss. See asub Poola Alam-Sileesia vojevoodkonnas Wałbrzychi linnast põhjas.
Loss on vaatega Pełcznica jõe kurule ja on üks Wałbrzychi piirkonna peamisi turismiobjekte.
Loss rajati aastail 1288–1292. 16. sajandil ehitati see renessanss-stiilis ümber, hiljem on seda veel ümber ehitatud.
Hajnówka
Hajnówka (valgevene keeles Гайнаўка) on linn Poolas Podlaasia vojevoodkonnas, Hajnówka maakonna halduskeskus. Hajnówka asub Valgevene piirist umbes 16 km kaugusel.
Hajnówka on asutatud 17. sajandil, linnaõigused sai 1951. aastal.
Linnal on sõprussidemed Suure-Jaani vallaga.
Sheldon Brown
thumb|Sheldon Brown Sheldon Brown (14. juuli 1944 – 4. veebruar 2008) oli Iiri ja Soome juurtega Ameerika kodanikust jalgrattamehaanik, jalgrataste täiustaja ja propageerija. Ta sai oma tegevuse eest mitmeid autasusid.
Christophe Jallet
Christophe Jean-Pierre Jallet (sündinud 31. oktoobril 1983 Cognacis) on Prantsusmaa jalgpallur, paremkaitsja. Ta mängib Ligue 1 klubis Amiens.
Prantsusmaa koondisse kuulus Jallet aastatel 2012–2017. Debüüdi Prantsusmaa rahvuskoondises tegi ta 9. augustil 2012 sõprusmängus Uruguayga. Oma teises mängus, mis toimus 11. septembril 2012, lõi ta koondise koosseisus Valgevene vastu esimese värava.
Kenti maakond (Rhode Island)
Kenti maakond (Kent County) on maakond USA-s Rhode Islandi osariigis.
Maakonna halduskeskus on East Greenwich ja suurim linn Warwick.
Maakonna pindala on 487 km². Veepindala on 47 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 166 158. Aastal 2000 oli elanike arv 167 090.
Ajalugu
Kenti maakond moodustati 1750. aastal Providence'i maakonna osadest.
Sarnaselt teiste Rhode Islandi maakondadega likvideeriti maakonna omavalitsus 1846. aastal. Maakond jaguneb Warwicki linnaks (city) ja neljaks aleviks (town): Coventry, East Greenwich, West Greenwich ja West Warwick.
Priit Piilmann
Priit Piilmann (14. mai 1965 – 20. november 2022) oli Eesti ettevõtja, Viru Keemia Grupi üks suuromanikke.
Piilmann alustas oma äritegevust seakasvatusega, kust jõudis kütuseärini ning kütusega kaubeldes jõudis ka oma esimese miljonini. Koos Elar Sarapuuga alustasid nad 1990. aastate alguses väikest kütuseäri, tuues Leedust Eestisse autokütust, alguses ühe paakautoga, hiljem mitmega ning siis juba rongidega. 1994. aastal asutasid nad kahasse firma Eriõli. 1995. aastal ostsid nad ära Tartu kütuseärimehe Jüri Lõsaku pankrotistunud LMRA ning alustasid koostööd Vene firmaga Orenburgneft. Aasta hiljem soetasid nad osaluse Bekkeri sadamas. 1997. aastal erastas Eriõli põlevkivikeemiakombinaadi Kiviter, mille järglaseks sai Viru Keemia Grupp. 1998. aastal kuulus Viru Keemia Grupi eelkäija riigiettevõtte Kiviter erastajate ringi.
Firma Tristen Trade kaudu oli ta aastakümneid Viru Keemia Grupi üks suuremaid aktsionäre, kellele kuulus kuni 2022. aasta septembrini 39 protsenti. 2022. aasta septembris jagas Priit Piilmann selle osaluse oma abikaasa, enda ja kolme poja vahel viieks.
Piilmann oli üks Eesti jõukamaid inimesi, Äripäeva 2020. aasta edetabelis oli ta seitsmendal kohal ning tema vara väärtuseks hindas majandusleht 252,9 miljonit eurot. Piilmannide perele kuuluva Viru Keemia Grupi osaluse väärtus oli 2022. aasta Rikaste TOPi andmetel 450 miljonit eurot.
Piilmann kuulus ka Eesti Jahimeeste Seltsi juhatusse (aseesimees ja asepresident) ning oli aastatel 2013–2016 Eesti Maadlusliidu president. Lisaks investeeris ta kinnisvaraprojektidesse ning oli Järvamaal asuva Toosikannu puhkekompleksi tegelik kasusaaja.
Wipptal
thumb|300px|Vaade üle [[Sterzingi.]]
Wipptal (Wippi org) on Alpi org Austrias Tiroolis ja Itaalias Lõuna-Tiroolis, ulatudes Innsbruckist Franzensfesteni. Brenneri mäekuru (1374 m) Austria-Itaalia piiril jagab selle põhjapoolseks Austria Unteres Wipptaliks ja lõunapoolseks Itaalia Oberes Wipptaliks. Unteres Wipptal ulatub piki Silli jõge Innsbruckist, kus Sill suurema Inni jõega kohtub, lõunasse kuni Brenneri mäekuruni. Piirist lõuna pool ulatub Oberes Wipptal piki Eisacki jõge Sterzingist Franzensfesteni. See moodustab Wipptali ringkonna Lõuna-Tirooli provintsis.
Brenneri Autobahn (kiirtee) (A13 Austrias, A22 Itaalias) läheb läbi oru, alguses Europabrücke (Euroopa sild) Innsbrucki juures. See on tähtis maanteeühendus üle Alpide, moodustades osa ühendusteest Müncheni ja Verona vahel. Wipptali elanikud on aastaid kurtnud liiklusmahu üle. Brenneri raudtee läheb samuti läbi oru. Kavandatud Brenneri baastunnel võib kaotada kõik pikamaarongid orust.
Kiirabiauto
pisi|Kiirabiauto [[Helsingis. Külje peal on näha hädaabinumber 112]] pisi|[[Taani kiirabiauto]] pisi|Väljakutsel kiirabibrigaad Tartus, Supilinnas, Herne tänaval. 2016. aasta november. Kiirabiauto on auto, mida kasutatakse kiirabi personali ja varustuse ning patsientide transpordiks.
Kiirabiautode valmistamine
Kiirabiautod valmistatakse tänapäeval peaaegu alati saritootmises oleva sõiduki baasil. Sellise lähenemise peamine põhjus on finantsvahendite kokkuhoid. Saritootmises olevalt sõidukilt eemaldatakse vastavalt konkreetsele projektile kõik mittevajalik ja asendatakse see otstarbekohase varustusega. Baasauto keretüübiks valitakse sageli kaubik, kuid kiirabiautosid ehitatakse kõikide autotüüpide baasil. Kiirabiauto peab vastama kõigile autoehituse ja liiklusohutuse standarditele.
Kiirabiautode tüübid
Kiirabiautod on üldehituslikelt põhimõtetelt võrdlemisi sarnased ja nende alatüüpe pole palju. Siiski puudub üldtunnustatud klassifikatsioon. Otstarbest lähtuvalt on välja kujunenud üldine jaotus.
pisi| [[AS Karell Kiirabi kiirabiauto Tallinnas]]
Kiirabisõidukite margid
Kiirabisõidukite ja reanimobiilidena kasutatavaid Mercedes-Benz Sprintereid komplekteeritakse baasautodest (mitmes riigis kohapeal) kasutamiseks. Eestis on praegu levinuim kiirabisõidukite mudel Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI.
Alam-Saksi ringkond
thumb|300px|Alam-Saksi ringkond 16. sajandi algul Alam-Saksi ringkond oli Saksa-Rooma keisririigi ringkond. Kattes enamiku keskaegse Saksimaa hertsogkonna territooriumist (peale Vestfaali), kandis ringkond algul nime Saksi ringkond ( või ), alles hiljem võeti Ülem-Saksi ringkonnast paremaks eristamiseks kasutusele täpsem nimi.
Kiirabiauto
Kiirabisõidukite margid
pisi|left| Cadillac
Alam-Saksi ringkond
Selle ringkonna ebatavalisim iseärasus on asjaolu, et eri aegadel olid Taani (Holsteinis), Suurbritannia (Hannoveris) ja Rootsi (Bremenis) kuningad mitme keiserliku osariigi vürstid.
Päritolu
Esimesed plaanid Alam-Saksi ringkonna rajamiseks pärinevad Albert II-lt 1438. aastal. Ametlikult loodi Saksi ringkond 1500. aastal, kuid juba 1512 jagati see Ülem-Saksi ringkonnaks ja Alam-Saksi ringkonnaks. Jaotus seadustati alles 1522 ja võttis aega, et keiserlik kohus otsuse ellu viiks. Ülem-Saksi ringkonna nimi võeti kasutusele kiiremini ning mõistet "Alam-Saksi ringkond" kasutati esimest korda 1548. aastal.
Territoorium
Alam-Saksi ringkond võttis enda alla tänapäevase Alam-Saksi liidumaa idapoolse ala, põhjapoolse osa Saksi-Anhalti liidumaast (v.a Altmark), Mecklenburgi, Holsteini (v.a Dithmarschen), Hamburgi, Bremeni, lisaks sellele väiksemad alad Brandenburgis ja Tüüringis. Suurem osa ringkonnast oli katkematu territoorium, mille sees olid mõned väiksemad enklaavid nagu Halle. Nordhausen ja Mühlhausen olid alad väljaspool ringkonna põhiterritooriumi. Ringkonna sees oli Verdeni peapiiskopkond, mis oli olnud personaalunioonis Bremeni peapiiskopkonnaga aastast 1502.
Saksa-Rooma keisririigi lagunemise ajaks oli ringkonna suurus 1240 ruutmiili ja seal elas 2,12 miljonit inimest. Peaaegu kõik elanikud olid protestandid, erandiks osaliselt katolik Hildesheimi piiskopkond.
Struktuur
Welfide dünastia käes oli suur osa Alam-Saksi ringkonna territooriumist. Pärast reformatsiooni juhtisid värskelt usku vahetanud Magdeburgi peapiiskopkonda alates 1513 Hohenzollernite dünastia Brandenburgi haru valitsejad. Lisaks anti 1648. aastal Halberstadti piiskopkond Brandenburgile. Bremenit valitsesid pärast reformatsiooni Taani ja Rootsi ning alates 1715 Welfide dünastia. Koos Oldenburgi hertsogkonnaga sai Taani kuningas õiguse olla keiserliku ringkonna prints. Tänu oma maavaldustele ringkonna sees said ka Preisimaa, Rootsi ja Suurbritannia kuningad keisririigi printsideks. Alam-Saksi ringkonda valitsejad olid enamasti väljastpoolt keisririiki, kuid Welfide tugev positsioon Alam-Saksi ringkonnas takistas Mecklenburgi hertsogitel ja Taani kuningatel oma tahet kehtestamast.
Artemis 3
Artemis 3 (ametlikult Artemis III) on kavandatud NASA Artemise programmi esimeseks mehitatud maandumismissiooniks Kuule ja Starship HLS maanduri esimeseks mehitatud lennuks. Artemis 3 mille start on planeeritud 2025. aasta detsembrisse, on plaanide kohaselt teine ​​meeskonnaga Artemise missioon ja esimene mehitatud maandumine Kuule pärast 1972. aasta detsembrit kui Kuul maandus Apollo 17.
Baluošas (Švenčionyse rajoon)
Baluošas või Baluošai on järv Leedus Švenčionyse rajoonis, merepinnast 138,7 meetri kõrgusel. Põhjakaldal piirneb Baluošas Molėtai rajooniga.
Järve säng asub jääajal tekkinud tunneloru kohal. Kaldad on üldiselt kõrged, idas ja läänes kohati ka madalad ja soostunud. Kaldavöönd on liivane. Kaldajoone pikkus on 12,14 kilomeetrit. Järves on neli metsaga kaetud saart: Orališkiai saare pindala on 1,74 ha, ülejäänute pindalad on 0,22 ha, 0,11 ha ja 0,06 ha.
Järve suubub põhjast Žverna, idast nimetu oja. Välja voolab Asveja järve suubuv Baluoša. Baluošas jääb Asveja regionaalparki. Vee läbipaistvus on suvel 2,8 meetrit.
Kaladest elavad järves roosärg, särg, koger, nurg, linask, angerjas, kiisk, koha, luts, karpkala, meritint, viidikas, ahven, rääbis, latikas ja haug. Külad järve kaldal on Čistabora, Baluoša ja Orališkiai. Edelakaldal asub Baluoša linnamägi, põhjakaldal turismitalu, lõunakaldale on rajatud laagriplats.
Järve nimi tuleneb kas murdesõnast balas, mis tähistab valget, või sõnast bala, mis tähistab tüma paika, sood.
Ameerika-Mehhiko sõda
Ameerika-Mehhiko sõda oli sõjaline konflikt Mehhiko ja Ameerika Ühendriikide vahel aastail 1846–1848. See järgnes Texase annekteerimisele USA poolt 1845. aastal.
Lisaks Mehhiko ranniku blokaadile merel tungisid Ameerika väed Mehhikosse, vallutades New Mexico, California ning osa praegusest Põhja-Mehhikost. Teine Ameerika armee vallutas Mehhiko pealinna México, sundides Mehhiko nõustuma oma põhjaalade (pool oma territooriumist) müügiga USA-le.
Ühendriikide laienemine Vaikse ookeani rannikule oli Demokraatliku Partei juhi, president James K. Polki eesmärk. Samas ei toetanud USA-s enda elanikud sõda sugugi üksmeelselt, Viigide Partei ja orjandusvastased olid sellele tõsiselt vastu. Samuti kritiseeriti ameeriklaste ränki kaotusi ja kõrgeid sõjakulutusi. Sõja kõige ulatuslikuma tagajärjena oli Mehhiko sunnitud loobuma Californiast, New Mexicost, Arizonast, Nevadast, Utah'st, lõviosa Coloradost ja Wyomingist, mille eest USA maksis Mehhikole 18 miljonit dollarit. Vahepeal leiti Californiast kulda, mis tekitas rahvusvahelise mõjuga California kullapalaviku. Sõja poliitilise järelmõjuna tõusis USA-s ühiskondliku debati fookusse orjandus, mille teemaliste vaidluste ägenemine ähvardas kodusõjaga; 1850. aasta kompromiss pakkus vaid lühikest hingetõmbeaega.
USA-s nimetatakse sõda vahel Mehhiko sõjaks (Mexican War) või USA-Mehhiko sõjaks (U.S.–Mexican War). Mehhikos kasutatakse selle kohta termineid (primera) intervención estadounidense en México (Ameerika Ühendriikide (esimene) sissetung Mehhikosse), invasión estadounidense de México (Ameerika Ühendriikide kallaletung Mehhikole) ja guerra del 47 ("'47. aasta sõda").
Väike Karujärv
pisi|Väike Karujärv Väike Karujärv (ka Meose järv) on järv Tartu maakonnas Nõo vallas.
Järv asub ürgorus ja selle lähedal asub ka Suur Karujärv; minevikus moodustasid need kaks järve ühise veekogu.
Sündinud 12. septembril
''Siin artiklis loetletakse 12. septembril sündinud tuntud inimesi.
Willis Lamb
Willis Eugene Lamb Jr. (12. juuli 1913 Los Angeles – 15. mai 2008 Tucson) oli Ameerika Ühendriikide füüsik.
1955. aastal anti talle pool Nobeli füüsikaauhinda avastuste eest vesinikuaatomi uurimisel.
Murdmaasuusatamine 2018. aasta taliolümpiamängudel
Eestit esindas 7 sportlast: meestest Marko Kilp, Karel Tammjärv, Raido Ränkel, Andreas Veerpalu ja Algo Kärp, naistest Anette Veerpalu ja Tatjana Mannima. Anette Veerpalu haigestumise tõttu ei startinud.
Võistluste ajakava
Kõik ajad on (UTC+9).
Klassikasprint
Finaal: 13. veebruar Osavõtjaid: 80 Ametlikud tulemused Kohtadel 1.–6. on antud kaotus finaali võitjale, kohtadel 7.–12. poolfinaali võitjatele, Kilbi kaotus teise veerandfinaali võitjale Federico Pellegrinole. <br style="clear:both" />
Sprinditeatesõit vabatehnikas
Finaal: 21. veebruar Osavõtjaid: 28 võistkonda Ametlikud tulemused Marko Kilp ja Karel Tammjärv sõitsid teises poolfinaalis ning said seal 14 võistkonna seas 9. koha (kaotust võitjale +26,33). Otse said edasi sellest poolfinaalist Norra ja Prantsusmaa ning aegade võrdluses pääsesis finaali USA, Itaalia ja Kanada.
Esimese poolfinaali kaks paremat olid Olümpiasportlased Venemaalt ja Rootsi ning aegadega said finaali Saksamaa, Soome ja Tšehhi. <br style="clear:both;"/>
15 km vabatehnikas
Finaal: 16. veebruar Osavõtjaid: 119 [ Ametlikud tulemused] <br style="clear:both;"/>
15 km (kl) + 15 km (v) suusavahetusega sõit
Finaal: 11. veebruar Osavõtjaid: 68 Ametlikud tulemused <br style="clear:both" />
50 km ühisstardist klassikastiilis
Finaal: 24. veebruar Osavõtjaid: 71 Ametlikud tulemused <br style="clear:both;"/>
4×10 km teatesõit (kl.+vaba)
Finaal: 18. veebruar Osavõtjaid: 14 võistkonda Olümpiavõitja 2014: Rootsi ( Lars Nelson, Daniel Rickardsson, Johan Olsson, Marcus Hellner ) Ametlikud tulemused Sportlaste aegade taga sulgudes olev number näitab etapi kohta. <br style="clear:both;"/>
Sprinditeatesõit vabatehnikas
Finaal: 21. veebruar Osavõtjaid: 21 võistkonda Ametlikud tulemused <br style="clear:both;"/>
10 km vabatehnikas
Finaal: 15. veebruar Osavõtjaid: 90 Ametlikud tulemused <br style="clear:both;"/>
7,5 km (kl) + 7,5 km (v) suusavahetusega sõit
Finaal: 10. veebruar Osavõtjaid: 62 Ametlikud tulemused <br style="clear:both" />
30 km ühisstardis klassikastiilis
Finaal: 25. veebruar Osavõtjaid: 47 Ametlikud tulemused <br style="clear:both;"/>
4×5 km teatesõit (kl.+vaba)
Finaal: 17. veebruar Osavõtjaid: 14 võistkonda Olümpiavõitja 2014: Rootsi ( Ida Ingemarsdotter, Emma Wikén, Anna Haag, Charlotte Kalla ) Ametlikud tulemused Sportlaste aegade taga sulgudes olev number näitab etapi kohta. <br style="clear:both;"/>
Reet Ann Nurmberg
Reet Ann Nurmberg (aastast 1974 Reet Howell; 19. märts 1945 Ängelholm, Rootsi – 10. juuni 1993 Brisbane, Austraalia) oli eestlasest sporditeadlane ja -ajaloolane.
Ta sündis Ängelholmis Skåne maakonnas Rootsis. 1967. aastal lõpetas ta ajaloolasena Kanadas Toronto Ülikooli, ta oli Eesti Akadeemilise Kodu esimees ja korporatsiooni Filiae Patriae esinaine. 1970. aastal kaitses ta Alberta Ülikoolis magistrikraadi ja 1972. aastal Berkeley ülikoolis (USA California osariigis) doktorikraadi teemal "Sport ja kehaline kasvatus Eestis"
Ta on tegelenud võimlemise, tennise ja pikamaajooksuga. Ta pidas aastatel 1972–1973 loenguid Palomari kolledžis, aastatel 1974–1979 oli ta San Diego ülikoolis abi- ja kaasprofessor, aastatel 1979–1981 oli ta Ottawa ülikoolis kaasprofessor. 1982. aastal pidas ta loenguid Brisbane'i kolledžis, aastatel 1983–1989 oli ta teadur Queenslandi Ülikoolis, aastatel 1983–1989 kaasprofessor Queenslandi Tehnikaülikoolis.
Ta osales Austraalia Olümpiakomitee allüksuste ja rahvusvaheliste teadusorganisatsioonide töös, aitas korraldada ülemaailmseid konverentse ja kongresse. Ta on kirjutanud 15 raamatut ja üle poolesaja ulatusliku artikli või raamatupeatüki (enamasti koos abikaasa Max Howelliga).
Isiklikku
Ta abiellus 1974. aastal Max Howelliga. Mäesuusataja Tiiu Nurmberg on tema vennatütar.
Kalju Kukk
Kalju Kukk (2. august 1943 Pärnu – 13. juuni 2018 Järvakandi) oli eesti luterlik vaimulik.
Kiriklikku teenimist alustas ta jutlustajana, olles ametis erinevates EELK kogudustes – 1964–1968 Paistus ning 1968–1974 Mehikoormas ja Piirissaarel.
12. novembril 1974 ordineeriti Kalju Kukk aseõpetajaks ning määrati teenima Jämaja ja Anseküla kogudusi Saaremaal, mida ta teenis aastatel 1974–1976. 1978. aasta alguses määrati ta Puhja koguduse õpetajaks. Selles ametis oli ta kuni 1991. aastani, hooldades aastast 1979 ka Rannu kogudust.
Hiljem on Kalju Kukk teeninud erinevaid kogudusi Rapla piirkonnas (Rapla, Järvakandi, lisaks hooldanud Juuru, Tori ja Vändra kogudusi). 2012. aastal arvati Kalju Kukk emerituuri, kuid pärast sedagi on ta abistanud vaimulikke erinevate koguduste juures.
Kalju Kukk pälvis 2018. aastal EELK aukirja.