cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ungari ülestõus (1956)
Poliitilised repressioonid ja majanduslangus
Ungarist sai kommunistlik riik Mátyás Rákosi autoritaarse juhtimise all. Julgeolekupolitsei (ÁVH) alustas enam kui 7000 dissidendi tagakiusamist, keda nimetati "titoistideks" või "lääne agentideks". Tagakiusatud sunniti end süüdi tunnistama näidisprotsessidel ja paigutati Ida-Ungari vangilaagrisse.
Asudes likvideerima intellektuaalide ja "kodanlaste" klassi, küüditas julgeolekupolitsei 1950–1952 tuhandeid inimesi. Nende kodud ja vara jagati laiali tööpartei liikmete vahel. Uus võim püüdis end kehtestada arreteerimiste, piinamiste ja hukkamistega. Ajastu paradoksi peegeldab näiteks see, et hukatute hulgas oli ka ÁVH rajaja László Rajk. Aastaga küüditati Budapestist 26 000 inimest. Küüditatud kogesid üldjuhul kohutavaid elamistingimusi. Neid kasutati orjatöölistena kolhoosides. Paljud surid nälga ja haigustesse. Rákosi valitsus politiseeris Ungari haridussüsteemi. Vene keel nagu ka kommunistliku ideoloogia alused muudeti kohustuslikuks nii üldharidus- kui ka kõrgkoolides. Usukoolid riigistati ja kirikupead asendati valitsusele lojaalsete inimestega. 1949. aastal arreteeriti Ungari katoliku kiriku pea kardinal József Mindszenty ja mõisteti riigireetmise eest eluks ajaks vangi. Rákosi käe all oli Ungari valitsus üks vägivaldsemaid II ilmasõja järgses Euroopas.
Ungari majandus seisis 1940ndate teisel poolel vastamisi mitmete väljakutsetega. Riik nõustus maksma NSV Liidule, Tšehhoslovakkiale ja Jugoslaaviale sõjareparatsiooni suurusjärgus 300 miljonit USA dollarit. Ungari keskpank hindas 1946. aastal reparatsiooni kogumahuks 19–22% aastasest sisemajanduse kogutoodangust. . Samal aastal sattus Ungari rahvusliku valuuta surve alla, mis lõppes suurima teadaoleva hüperinflatsiooniga. Ungari osalus Vastastikuse Majandusabi Nõukogus tõmbas kriipsu peale kaubavahetusele Läänega ja takistas Ungaril saada Marshalli plaaniga võimaldatud abi.
1950. aastate alguses langes rahva elatustase vaatamata sellele, et Ungari SKP elaniku kohta kasvas. Elanike sissetulekute kärpimisega rahastati investeeringuid tööstusse. Makromajanduslikud juhtimisvead põhjustasid esmatarbekaupade ja toiduainete kroonilist puudust. Leib, suhkur, jahu ja liha olid normeeritud. Riigi võlakirjade kohustuslik ostmine vähendas veelgi üksikisikute sissetulekuid. Kokkuvõttes tähendas see, et teenistujate ja töötajate reaalpalk oli 1952. aastal vaid 2/3 sellest, mis see oli 1938. aastal. Kusjuures 1949. aastal oli vahe "veel" 90%. Riigivõla kasv ja esmatarbekaupade puudus põhjustas rahulolematust.
Rahvusvahelised sündmused
Stalini surm 1953. aasta 5. märtsil juhatas sisse mõõduka liberaliseerumise ajajärgu, mille jooksul arenes enamikus Euroopa kommunistlikes parteides välja reformimeelne tiib. Ungaris sai Mátyás Rákosi asemel peaministriks Imre Nagy. Rákosi jäi partei peasekretäriks, mistõttu tal oli võimalik õõnestada enamikku Nagy reforme. 1955. aasta aprilliks õnnestus tal diskrediteerida Nagyt sel määral, et too oli sunnitud võimult lahkuma. Pärast Nikita Hruštšovi "salajast kõnet" 1956. aasta veebruaris asuti paljastama Stalini ja tema protežeede kuritegusid, Rákosi tagandati peasekretäri kohalt ning tema asemele nimetati 18. juulil 1956 Ernő Gerő.
1955. aasta 14. mail moodustas NSV Liit Varssavi Pakti, sidudes Ungari tihedamalt Nõukogude Liidu ja selle satelliitriikidega Kesk- ja Ida-Euroopas. Alliansi põhimõteteks oli muuhulgas "riikide sõltumatuse ja iseseisvuse austamine" ja "mittevahelesegamine nende siseasjadesse".
Riigilepingu (Österreichischer Staatsvertrag) ja sellele järgnenud deklaratsiooniga tunnistas Austria end demilitariseeritud ja neutraalseks riigiks. See pani ungarlasi samuti otsima võimalusi "... kuulutamaks end Austria eeskujul neutraalseks", nagu märkis Nagy 1955. aastal.
pisi|Meeleavaldus Poznanis 1956. aasta suvel
1956. aastal lämmatas Poola valitsus Poznańis ülestõusu, mille käigus tapeti ja vigastati mitmeid protestijaid. Avalikkuse survel nimetas valitsus Poola ühinenud tööliste partei esimeseks sekretäriks rehabiliteeritud reformikommunisti Władysław Gomułka. Gomułka sai ka mandaadi pidada NSV Liiduga läbirääkimisi kaubanduse kontsessioonilepingu ja Nõukogude vägede kärpimise üle. Päevi kestnud pingeliste kõneluste tulemusena andis NSV Liit 19. oktoobril 1956 Gomułka nõudmistele lõpuks järele. Poola Oktoobrina tuntuks saanud läbirääkimised sütitasid paljudes ungarlastes lootust, et ka neil õnnestub sõlmida Nõukogude Liiduga sarnane kokkulepe.
Kõik need sündmused mõjutasid märkimisväärselt Ungari sisepoliitilist kliimat 1956. aasta oktoobris.
Külma sõja kontekstis ilmnesid USA "Ida-Euroopa ja Ungari poliitikas" põhimõttelised pinged. Ühelt poolt üritas USA julgustada Ida-Euroopa riike murdma end lahti 'Nõukogude blokist'. Teisalt aga sooviti vältida USA ja NSV Liidu vahelist vastasseisu, mis ähvardas eskaleeruda tuumasõjaks. Seepärast otsisid ühendriikide poliitikud muid meetmeid kärpimaks Nõukogude mõju Ida-Euroopas. Ühe võimalusena nähti nn ohjeldamispoliitikat, kus oleks oma koht majanduslikul ja psühholoogilisel sõjal ja varjatud operatsioonidel. Nn ohjeldamispoliitika viimases astmes nähti ette läbirääkimisi Nõukogude Liiduga Ida-bloki staatuse üle.
Sotsiaalsete pingete kuhjumine
Rákosi tagasiastumine 1956. aasta juulis julgustas üliõpilasi, kirjanikke ja ajakirjanikke võtma senisest aktiivsema ja kriitilisema hoiaku ühiskonnas toimuva suhtes. Üliõpilased ja ajakirjanikud algatasid sarja intellektuaalseid arutelusid, mis lahkasid Ungarit pitsitavaid probleeme. Foorumid, mida on kutsutud ka Petőfi ringideks, muutusid väga populaarseks ja köitsid tuhandeid huvilisi. Opositsioonilist liikumist tugevdas veelgi Rákosi valitsuse käsul hukatud László Rajki ümbermatmistseremoonia 6. oktoobril 1956.
16. oktoobril 1956 ärritasid Szegedi üliõpilased kommunistlikku üliõpilasliitu DISZ sellega, et taastasid Rákosi diktatuuri ajal keelustatud demokraatliku üliõpilasorganisatsiooni MEFESZ. Mõne päeva jooksul taaselustati veel üliõpilasühingud Pécs, Miskolc ja Sopron. 22. oktoobril koostasid Budapesti tehnikaülikooli üliõpilased nimekirja kuueteistkümnest nõudmisest, millest mõned puudutasid ka ühiskonna valupunkte. Kuulnud, et Ungari Kirjanike Liit kavatseb järgnevatel päevadel väljendada toetust reformiliikumistele Poolas, otsustasid ka üliõpilased liituda toetusaktsiooniga.
Esimesed lasud
1956. aasta 23. oktoobri pärastlõunal kogunes umbes 20 000 meeleavaldajat kindral József Bemi mälestussamba juurde. Poolas sündinud Bem oli 1848. aasta Ungari ülestõusu kangelane. Kirjanike liidu president Péter Veres luges ette manifesti, üliõpilased esitasid oma sõnumi ja seejärel võttis rahvamurd üles tsensuuri keelustatud poeemi "Rahvuslaul", mille refrään kõlas järgmiselt: "Madjarite jumalale vannume, vannume: ei enam orjust kanna me." Keegi meeleavaldusel osalenutest lõikas Ungari lipust välja Nõukogude vapi. Teguviis leidis järgijaid – auklikust lipust kujunes protestisümbol. . Seejärel ületas suurem osa rahvahulgast Doonau jõe ja liitus parlamendihoone juurde kogunenud demonstrantidega. Kella kuueks õhtul oli meeleavaldajate arv kasvanud 200 000-ni. Demonstratsioon oli emotsioonidest kirgas, kuid rahumeelne.
Kell 20.00 esines esimene sekretär Ernő Gerő raadiopöördumisega, milles mõistis hukka kirjanike ja üliõpilaste nõudmised. Ärritatud Gerő sõnavõtust, otsustas osa meeleavaldajaist viia ellu ühe oma nõudmistest – kõrvaldada 9,1 meetri kõrgune Stalini kuju, mis oli rajatud 1951. aastal selleks spetsiaalselt lammutatud kiriku asemele. Kella 21.30-ks oli kuju kukutatud. Monumendist jäid alles vaid Stalini saapad, mille juubeldav rahvas ehtis Ungari lippudega.
Umbes samal ajal kogunes suur hulk inimesi Radio Budapesti hoone juurde, mida valvas suurte jõududega ÁVH. Murdepunkt saabus siis, kui julgeolekujõud pidasid kinni meeleavaldajate delegatsiooni, kes püüdis raadio kaudu tutvustada avalikkusele oma nõudmisi. Kuna levisid kuuldused nagu oleks delegatsioon maha lastud, muutus meelavaldus juhitamatuks. Ülemistest akendest külvati protestijad üle pisargaasiga. ÁVH avas tule, tappes hulgaliselt meeleavaldajaid.
ÁVH püüdis oma varusid täiendada kiirabiautodesse peidetud relvadega, kuid rahvas nägi plaani läbi. Mitmed sõjaväelased, kes olid saadetud ÁVH-d abistama, vahetasid poolt, rebisid peakattelt punatähe ja liitusid ülestõusnutega. ÁVH rünnak tõi kaasa vägivallalaine. Protestijad süütasid politseiautosid, jagasid massidele relvaladudest hõivatud relvi ja lõhkusid kommunistliku režiimi sümboleid.
Võitluse laienemine ja valitsuse kukkumine
25. oktoobril kogunesid meeleavaldajad parlamendihoone ette. ÁVH üksused hakkasid naaberhoonete katustelt tulistama rahvast. Mõned Nõukogude sõjaväelased vastasid ÁVH pihta tulega, kuna uskusid ekslikult, et olid tulistamise sihtmärgiks. Julgeolekupolitseid ründasid ka relvastatud protestijad.
Rünnakud parlamendi juures viisid valitsuse kokkuvarisemiseni. Kommunistliku partei esimene sekretär Ernő Gerő ja endine peaminister András Hegedüs põgenesid Nõukogude Liitu. Peaministriks sai Imre Nagy ja partei esimeseks sekretäriks nimetati János Kádár. Raadiopöördumises kutsus Nagy üles vägivalla lõpetamisele. Ta lubas uuesti käivitada kolm aastat varem katkenud poliitilised reformid.
Hoolimata Nagy üleskutsest jätkasid ülestõusnud rünnakuid Nõukogude vägede vastu. Budapesti kitsastel tänavatel pildusid nad Nõukogude tanke Molotovi kokteilidega. Üle riigi tekkis revolutsiooninõukogusid, kes tunnistasid end koha peal kõrgeima võimu kandjaks ja kutsusid rahvast laiaulatuslikule vastupanule. Vastupanu käigus teisaldati või hävitati avalikud kommunistlikud sümbolid nagu punatähed ja Nõukogude vägedele püstitatud mälestusmärgid. Põletati ka kommunistlikke raamatuid. Esile kerkisid spontaansed maakaitseväed. Vahest tuntuim neist oli József Dudási juhitud 400-meheline üksus, mis ründas ja tappis Nõukogude võimu pooldajaid ja ÁVH liikmeid.
Kokkupõrked ülestõusnute ja Nõukogude vägede vahel kestsid 28. oktoobrini, mil sõlmiti relvarahu. Relvarahu tulemusena taandus enamik Nõukogude vägedest Budapestist 30. oktoobriks Ungari maapiirkondades paiknenud garnisonidesse.
Vahemäng
Relvarahu kestis 28. oktoobrist 4. novembrini. Sellal hakkasid paljud ungarlased juba uskuma, et Nõukogude väed on Ungarist välja viidud. Samas oli vaherahu suhteliselt vägivaldne – selle aja jooksul lintšiti või hukati 213 Ungari kommunistliku partei liiget või poolehoidjat.
Uus Ungari rahvuslik valitsus
Kiiresti leviv ülestõus Budapesti tänavatel ja Gerő-Hegedüsi valitsuse äkiline langus oli uue rahvusliku juhtkonna jaoks ühelt poolt üllatav, teisalt aga segadust põhjustav. Nagy, kelle poliitilisi võimeid hinnati "tagasihoidlikeks", võitis rahva poolehoiu oma rahuliku loomuse ja sooviga taastada riigis kord. Nagy oli ainus endistest Ungari liidritest, keda usaldas nii rahvas kui NSV Liit – see lubas meeleavaldust ja sellele järgnenud sündmusi näidata pigem rahvusliku ülestõusu kui kontrrevolutsioonina. Nimetanud vastupanu 27. oktoobril raadioesinemises "laialdaseks demokraatlikuks massiliikumiseks", moodustas Nagy valitsuse, kuhu kuulusid ka mõned parteitud ministrid. Uus rahvuslik valitsus keelustas ÁVH ja loobus üheparteilisest süsteemist. Kuna Nagy valitsus oli võimul vaid kümme päeva, ei olnud sel võimalik selgitada oma poliitika üksikasju. Küll aga rõhutasid ajalehtede juhtkirjad tol perioodil seda, et Ungaris peab toimima neutraalne mitmeparteiline sotsiaaldemokraatia. Paljud poliitvangid vabastati, silmapaistvaim neist oli kardinal József Mindszenty. Taastati varem keelustatud poliitilised parteid nagu näiteks Sõltumatu Väiketalunike, Põllutööliste ja Kodanike Partei (Független Kisgazda, Földmunkás és Polgári Párt) ja Ungari Rahvuslik Talurahvapartei ning need kutsuti ühinema koalitsiooniga.
Üle riigi moodustatud lokaalsed revolutsiooninõukogud võtsid kommunistidelt üle kohaliku võimu. 30. oktoobriks tunnustas Ungari Kommunistlik Partei nende õiguspädevust ja Nagy valitsus palus toetust neilt kui "revolutsiooni ajal moodustatud autonoomsetelt ja demokraatlikelt kohalikelt organitelt". Tööstusettevõtetes ja kaevandustes loodi sarnastel alustel töölisnõukogud ning kõrvaldati mitmed ebapopulaarsed korraldused, näiteks tootmisnormid. Töölisnõukogud püüdsid ühelt poolt juhtida ettevõtteid, teisalt aga kaitsta tööliste huve, rajades nõnda sotsialistliku majanduse, mis oli vaba karmist partei kontrollist.
Kohalikud nõukogud seisid aeg-ajalt vastamisi ÁVH rünnakutega. Näiteks Debrecenis, Győris, Sopronis, Mosonmagyaróváris ja teistes linnades avas ÁVH meeleavaldajate pihta tule, tappes mitmeid protestijaid. Lõpuks siiski ÁVH desarmeeriti. Selleks kasutati tihti jõudu ja kohalike politseinike abi.
Nõukogude Liidu positsioon
24. oktoobril arutas NLKP KK Presiidium poliitilisi suundumusi Poolas ja Ungaris. Molotov ja tema mõttekaaslased nõudsid karmikäelist lähenemist ja interventsiooni, Nikita Hruštšov ja kaitseminister Georgi Žukov olid selle vastu. Budapestis viibinud Nõukogude delegatsioon raporteeris, et kohapealne olukord ei ole sugugi nii kohutav, kui seda püüti näidata. Hruštšov nägi ülestõusus mitte niivõrd ideoloogilist võitlust, kui rahulolematust riigis valitseva majandusliku ja sotsiaalse olukorraga.
Pärast mõningaid arutlusi otsustas presiidium 30. oktoobril mitte kõrvaldada Ungari uut valitsust. Kaitseminister Žukov ütles isegi: "Me peaksime väed Budapestist välja viima. Kui see on vajalik, peame need välja viima kogu Ungarist. Olgu see meile õppetunniks sõjalis-poliitilises sfääris". Presiidium kiitis järgmisel päeval heaks deklaratsiooni Nõukogude Liidu ja teiste sotsialistlike riikide vahelisest koostööst, arengupõhimõtetest ja edasisest sõpruse tugevdamisest. Dokument deklareeris: "Nõukogude valitsus on valmis alustama asjakohaseid läbirääkimisi Ungari valitsusega ja teiste Varssavi Pakti riikidega küsimuses, mis puudutas Nõukogude vägede paiknemist Ungari territooriumil." Seega, mõnda aega näis, justkui oleks võimalik jõuda rahumeelsele lahendusele.
30. oktoobril ründasid ülestõusnud ÁVH komandot, mis kaitses Ungari Kommunistliku Partei peakorterit. Rünnaku ajendiks olid kuuldused, et peakorteris hoitakse vange. Lisaks ärritas ülestõusnuid varem Mosonmagyaróváris aset leidnud vahejuhtum, kus ÁVH avas tule demonstrantide pihta.
Rünnaku käigus tapeti või lintšiti rahvahulga poolt üle 20 julgeolekupolitsei ohvitseri. Haavata sai ka Budapesti parteikomitee juht Imre Mező, kes hiljem suri. Ungari tankid, mis olid saadetud peakorterit kaitsma, hakkasid ekslikult seda hoopis tulistama.
Partei peakorteri ümber toimunu jõudis mõni tund hiljem Nõukogude teleuudistesse. Ungari revolutsiooni liidrid mõistsid intsidendi hukka ja kutsusid üles rahule. Rahvahulkade vägivald taltus. Kommunistid aga asusid pilte ohvritest kasutama propagandavahenditena.
31. oktoobril tühistasid Nõukogude liidrid päev varem heaks kiidetud otsuse, mitte sekkuda Ungari sündmustesse. Ajaloolaste hulgas tekitab jätkuvalt vaidlusi küsimus, mil määral mõjutas teist Nõukogude interventsiooni ungarlaste otsus taganeda Varssavi Paktist.
Presiidiumi 31. oktoobri protokoll osutab sellele, et otsus sõjaliseks sekkumiseks sündis päev enne seda, kui Ungari tunnistas end neutraalseks ja teatas soovist lahkuda sõjalisest liidust. Mõned Vene ajaloolased aga väidavad, et Kremli sekkumise ajendiks oli just deklaratsioon Ungari neutraliteedist.
Kaks päeva varem, 30. oktoobril, kui Nõukogude poliitbüroo esindajad Anastass Mikojan ja Mihhail Suslov olid Budapestis, oli Imre Nagy andnud mõista, et neutraliteet on Ungari kaugem eesmärk. Nagy lootis teemat arutada NSV Liidu liidritega. Mikojani ja Suslovi kaudu jõudsid Ungari revolutsioonivalitsuse mõtted ka Moskvasse. Sel ajal oli Hruštšov Stalini suvilas, kaaludes Ungariga seotud võimalusi. Üks tema kõnede kirjutajaid oli hiljem öelnud, et deklaratsioon neutraliteedist mängis olulist rolli Hruštšovi otsuses toetada interventsiooni. Lisaks olid mõned Ungari revolutsiooni eestvedajad ja üliõpilased varem kutsunud üles loobuma Varssavi paktist ja see võis mõjutada Nõukogude Liidu otsuseid.
Presiidiumi ärritasid muudki võtmesündmused Ungari sisepoliitikas:
Presiidium otsustas de facto murda vaherahu ja lämmatada Ungari revolutsioon. Kavas oli kuulutada välja "ajutine revolutsioonivalitsus" János Kádári juhtimisel, kes oleks pöördunud palvega NSV Liidu poole aidata taastada kord riigis. Tunnistajate sõnul viibis Kádár novembri alguses Moskvas. Ta oli kontaktis Nõukogude saatkonnaga ka siis, kui kuulus Nagy valitsusse.
Kui Nõukogude interventsioon oli alanud, saatis NSV Liit oma delegatsioonid teistesse Ida-Euroopa kommunistlikesse riikidesse ja Hiinasse, et hoida ära võimalikud konfliktid seal. Samuti olid ette valmistatud propagandasõnumid, mida levitati satelliitriikide meedias. Varjamaks oma tegelikke kavatsusi, alustasid Nõukogude diplomaadid Nagy valitsusega kõnelusi NSV Liidu vägede väljaviimise osas.
Mõningate allikate kohaselt olevat Hiina liider Mao Zedong mänginud olulist rolli Hruštšovi mõjutamisel. Kuigi suhted Hiina ja Nõukogude Liidu vahel olid eelnenud aastatel märgatavalt halvenenud, omasid Mao sõnad jätkuvalt kaalu Kremli silmis. Hiina Kommunistliku Partei aseesimees Liu Shaoqi survestas Hruštšovi saatma vägesid Budapesti, et suruda jõuga maha ungarlaste vastuhakk.
Kriisi ajal olid mõlemad valitsused sageli ühenduses. Esialgu oli Mao teise interventsiooni vastu ja see teave edastati Hruštšovile 30. oktoobril enne, kui presiidium kogunes arutama sõjalise sekkumisega seonduvat. Seejärel Mao muutis oma meelt interventsiooni kasuks, kuid ajaloolase William Taubmani hinnanguil jääb arusaamatuks, millal ja kuidas sai Hruštšov sellest teada. Ja kui sai, siis mil määral see mõjutas 31. oktoobri presiidiumi otsust.
1. novembril lahkus Hruštšov Moskvast ja külastas kolme päeva jooksul oma Ida-Euroopa liitlasi, et informeerida neid otsusest viia väed Budapesti. Esimesena kohtus ta Brestis Poola liidri Władysław Gomułkaga. Seejärel sai ta Bukarestis kokku Rumeenia, Tšehhoslovakkia ja Bulgaaria juhtidega. Lõpuks lendas Hruštšov koos Malenkoviga Jugoslaaviasse, kus nad kohtusid Josip Broz Titoga, kes oli parasjagu puhkamas Aadria mere Brioni saarel. Tito olevat Hruštšovile soovitanud uueks Ungari riigipeaks Ferenc Münnichi asemel János Kádárit.
Rahvusvaheline reaktsioon
Kuigi USA riigisekretär John Foster Dulles tegi 24. oktoobril ettepaneku kutsuda kokku ÜRO Julgeolekunõukogu, et arutada olukorda Ungaris, jäi see ettepanek suurema tähelepanuta. Osalt oli põhjuseks keeruline globaalpoliitiline olukord – Ungari ülestõusuga samal ajal algas Suessi kriis. Probleem ei olnud niivõrd see, et Suessi kriis hajutas USA ja teiste lääneriikide tähelepanu Ungari sündmustelt, vaid see, et Lähis-Idas toimuv muutis Nõukogude Liidu hukkamõistmise väga keeruliseks. Nagu asepresident Richard Nixon hiljem selgitas: "Meil ei olnud võimalik ühelt poolt taunida NSV Liidu interventsiooni ja teisalt tunnustada Suurbritanniat ja Prantsusmaad, kes Ungari revolutsiooni ära kasutades asusid kukutama Gamel Abdel Nasserit".
Teise interventsiooni ajal, 4. novembril esitas Nagy ÜRO Julgeolekunõukogule palve peatada NSV Liidu sekkumine Ungari siseasjadesse. Julgeolekunõukogu koostas Nõukogude Liidu tegevust kritiseeriva resolutsiooni, kuid NSV Liit kui nõukogu alaline liige vetostas selle. Vastu võeti hoopis resolutsioon 120, mis suunas probleemi lahendamise ÜRO peaassambleesse. 50 poolt- ja 8 vastuhäälega nõudis peaassamblee NSV Liidult sõjalise sekkumise lõpetamist. Selleks ajaks oli aga ametisse nimetatud juba Kádári valitsus, kes keeldus ÜRO vaatlejate vastuvõtmisest.
Ühes 1998. aastal antud intervjuus kritiseeris Ungari suursaadik Géza Jeszenszky Lääne tegevusetust 1956. aasta sündmuste ajal. Jeszenszky viitas tolleaegsele ÜRO mõjule ja tõi näiteks maailmaorganisatsiooni sekkumise Korea sõjas aastatel 1950–1953.
Ülestõusu ajal vahendas Raadio Vaba Euroopa ungarikeelne toimetus uudiseid poliitilisest ja sõjalisest olukorrast riigis, toetades niiviisi ungarlaste võitlust Nõukogude vägede vastu. Muuhulgas vahendas jaam taktikalisi nõuandeid vastupanu meetoditest. Pärast ülestõusu lämmatamist kritiseeriti Raadio Vaba Euroopat ungarlaste eksitamises. Raadio olevat kütnud asjatuid lootusi NATO ja ÜRO sekkumisest, kui ülestõusnud jätkavad vastupanu.
Nõukogude interventsioon 4. novembril
pisi|Revolutsioonilise Ungari minister [[István Bibó, kes esines deklaratsiooniga "Vabadus ja tõde"]]
1. novembril jõudis Imre Nagyni teade, et Nõukogude väed on sisenenud idast Ungarisse ja liiguvad Budapesti suunas. NSV Liidu suursaadik Juri Andropov kinnitas, et Nõukogude Liit ei kavatse sekkuda Ungari siseasjadesse. Ungari valitsuskabinet, teiste hulgas János Kádár, deklareeris Ungari neutraliteeti ja lahkumist Varssavi Paktist. Samuti palus valitsus tuge Budapestis paiknenud diplomaatiliselt korpuselt ja ÜRO peasekretärilt, et kaitsta Ungari neutraliteeti. Suursaadik Andropovil paluti informeerida oma valitsust, et Ungari soovib alustada läbirääkimisi Nõukogude vägede otsekohe väljaviimisese saavutamiseks.
3. novembril kutsuti Ungari delegatsioon, mida juhtis kaitseminister Pál Maléter Budapesti lähedal Tökölis paiknenud Nõukogude sõjaväebaasi, et pidada läbirääkimisi Nõukogude vägede väljaviimise üle. Kesköö paiku andis Nõukogude julgeolekupolitsei (KGB) ülem kindral Ivan Serov käsu arreteerida Ungari delegatsioon. Järgmisel päeval jätkas Nõukogude armee Budapesti ründamist.
Nõukogude teise interventsiooni, koodnimetusega operatsioon "Tuulispask", algatas marssal Ivan Konev. Enne 23. oktoobrit Ungaris paiknenud viiele Nõukogude diviisile toodi lisaks 12, suurendades nii diviiside arvu 17-ni. Lisaks toodi operatsiooniks Ungarisse 8. mehhaniseeritud armee kindralleitnant Hamazasp Babadzhaniani juhtimisel ja 38. armee kindralleitnant Hadži-Umar Mamsurovi juhtimisel. Mõned Nõukogude sõjaväelased uskusid, et neid saadeti Berliini võitlema Saksa fašistide vastu.
4. novembri öösel kell 3.00 sisenesid Nõukogude tankid kahel suunal piki Doonau Pesti-poolset külge Budapesti: üks liikus lõuna poolt Soroksári teed pidi üles, teine põhja poolt Váci teed alla. Kontrollides kõiki sillapäid ja olles tagant kaitstud laia Doonauga, õnnestus Nõukogude vägedel ühegi lasuta jagada edukalt linn pooleks. Relvastatud üksused ületasid Buda ja tulistasid kell 4:25 esimesed lasud Budaõrsi teel paiknenud barakkide suunas. Varsti pärast seda kostis Nõukogude tankide ja kahurite tuld kõikides Budapesti piirkondades. "Operatsioon tuulispask" koosnes õhurünnakutest ning koordineeritud suurtüki- ja tankirünnakust, milles osales 17 diviisi. Ungari armee vastas juhusliku ja koordineerimatu vastupanuga.
4. novembri hommikul kell 6:00 kuulutas János Kádár Szolnokis välja Ungari "Revolutsioonilise Tööliste ja Talurahva Partei". Ta deklareeris: "Me peame lõpetama kontrrevolutsiooniliste elementide liialdused. On saabunud hetk tegudeks. Asume kaitsma rahvademokraatia saavutusi ning tööliste ja talurahva huve." Sama päeva õhtul kutsus Kádár üles "ustavaid sotsialismi eest võitlejaid" tulema välja peidikuist ning haarama relvad.
Kella 8.00-ks, kui Nõukogude väed hõivasid raadiojaama, lakkas Budapesti organiseeritud kaitse. Võitluste raskuskese jäi Ungari tsiviilelanike kanda. Nõukogude väed ei näinud märkimisväärset vaeva eristamaks sõjalisi sihtmärke tsiviilobjektidest. Tankid tulistasid valimatult liikumisteede äärde jäänud hooneid.
Ungarlaste vastupanu oli tugevaim Budapesti tööstuspiirkondades, mis olid ka massiivsete Nõukogude suurtüki- ja õhurünnakute sihtmärgiks. Viimane vastupanurakuke kutsus üles vaherahule 10. novembril. Sõjalises operatsioonis hukkus 722 Nõukogude sõjaväelast ja üle 2500 ungarlase. Tuhanded said haavata.
Nõukogude versioon sündmustest
pisi|[[Saksa Demokraatlik Vabariik|Saksa Demokraatliku Vabariigi poliitik Willi Stoph ja János Kádár (paremal) 1958. aastal]] Nõukogude Liidu hinnangud Ungari sündmustele olid tähelepanuväärselt vaoshoitud. Neid esitati rohkem pärast teist interventsiooni ning olid mõeldud tsementeerima rahvusvaheliste kommunistlike parteide toetust NSV Liidule. Pravda avaldas ülevaate 36 tundi pärast vägivalla puhkemist ja see lõi fooni järgnevateks aruanneteks ning hilisemaks Nõukogude-poolseks ajalookäsitluseks. Selle käsitluse järgi toimusid Ungaris ajalises järjestuses järgmised sündmused:
Võrreldes Läänega ilmus esimene Nõukogude-poolne ülevaade sündmustest 24 tundi hiljem. Seal ei kajastatud näiteks Nagy pöördumist ÜRO poole. Hiljem, kui Nagy arreteeriti Jugoslaavia saatkonnas, tema arreteerimist ei kinnitatud. Ka ei selgitatud seda, kuidas Nagy muutus patrioodist reeturiks. Samal ajal, kui Lääne ajakirjandus jagas teavet revolutsioonilise kriisi puhkemisest Ungaris, püüdis Nõukogude press jätta muljet, et Budapestis on kõik suhteliselt rahumeelne. Nõukogude selgituste järgi ei ole ungarlased kunagi soovinud ülestõusu.
1957. aasta jaanuaris kohtusid Budapestis Nõukogude Liidu, Bulgaaria, Ungari ja Rumeenia esindajad, et analüüsida riigisisest arengut Ungaris pärast Nõukogude Liidu poolt paika pandud valitsust. Kohtumise communiqué "järeldas üksmeelselt", et Ungari töölised purustasid Kádári juhtimisel ja Nõukogude armee toetusel jõud, kes püüdsid "muuta tühiseks Ungari rahva sotsialistlikud saavutused". Nõukogude Liit, Hiina ja teised Varssavi Pakti riigid kiirustasid Kádárit tagant, et too korraldaks Nagy valitsuse ministrite ülekuulamise ja kohtuprotsessi. Samuti palusid nad "kontrrevolutsionääride" karistamist. Kádári valitsus avaldas mahuka seeria valgetest raamatutest ("Kontrrevolutsioonilised jõud oktoobrisündmuste ajal Ungaris"), mis dokumenteerisid vägivalda kommunistliku partei ja ÁVH liikmete vastu. Valgeid raamatuid avaldati ja levitati enamikus sotsialistlikes riikides.
Ungaris
Vahetu tagajärjena arreteeriti kümneid tuhandeid ungarlasi, kellest 26 000 üle peeti ka kohut. Karistus määrati 22 000 inimesele, neist 13 000 jäeti lühemaks või pikemaks ajaks vangi. Kaalukate tõenditeta küüditati sajad inimesed Nõukogude Liitu. Endise Ungari välisministri Géza Jeszenszky hinnanguil hukati karistuseks 350 inimest. Põgenikena lahkus Ungarist umbes 200 000 inimest.
Sporaadiline relvastatud vastupanu ja töölisnõukogude streigid jätkusid 1957. aasta keskpaigani, põhjustades märkimisväärset majanduslikku kahju. 1963. aastaks oli enamik Ungari revolutsiooni ajal vangistatud poliitvange vabastatud.
8. novembril, mil suurem osa Budapestist oli Nõukogude kontrolli all, nimetati Kádár "revolutsioonilise tööliste-talupoegade valitsuse" peaministriks ja Ungari Kommunistliku Partei peasekretäriks. Reorganiseeritud parteisse astusid vähesed ungarlased. Partei juhtkond seati NSV Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Presiidiumi järelevalve alla. Järelevalvet korraldasid Georgi Malenkov ja Mihhail Suslov.
Kuigi Ungari Kommunistliku Partei liikmeskond vähenes revolutsioonieelselt 800 000-lt 100 000-ni 1956. aasta detsembris, neutraliseeris Kádár dissidendid ja kasvatas oma mõjuvõimu Ungaris. 1957. aasta mais suurendas NSV Liit vägede arvu Ungaris. Uute lepingutega nõustus Ungari valitsus paigutama oma riiki alaliselt Nõukogude väed.
Rahvusvaheline Punane Rist ja Austria sõjavägi rajas Traiskirchenisse and Grazi põgenike laagrid. Kui Nõukogude väed vallutasid Budapesti, palusid Imre Nagy, Georg Lukács, Géza Losonczy ja László Rajki lesk Júlia varjupaika Jugoslaavia saatkonnas. Nõukogude Liit ja Kádári valitsus lubasid põgenikel lahkuda turvaliselt riigist. Hoolimata lubadusest arreteeriti Nagy ja tema kaaskond 22. novembril 1956, kui nad püüdsid saatkonnast lahkuda, ning toimetati Rumeeniasse. Losonczy suri vanglas. Ülejäänud toodi 1958. aastal Budapesti tagasi. Nagy nagu ka Pál Maléter ja Miklós Gimes hukati pärast salajast kohtupidamist 1958. aasta juunis. Nad maeti anonüümsesse hauda Budapestist välja ühele kohalikule surnuaiale.
Kardinal Mindszenty palus 1956. aasta novembris poliitilist varjupaika USA saatkonnas, kus ta elas järgmised 15 aastat. Mindszenty keeldus varjupaigast lahkumast ka siis, kui Ungari valitsus tühistas talle 1949. aastal riigireetmise eest määratud karistuse. Halva tervise tõttu ja Vatikani palvel lahkus ta lõpuks 1971. aasta septembris saatkonnast ja asus elama Austriasse.
Rahvusvahelises elus
Hoolimata Läänemaailmas kasutatavast külma sõja retoorikast ja NSV Liidu lubatud peatsest sotsialismi triumfist nägid selle ajastu riigijuhid (nagu ka ajaloolased hiljem), et Ungari ülestõusu läbikukkumine oli viinud külma sõja Euroopas patiseisu. Selles valguses soovitas Lääne-Saksamaa välisminister Ida-Euroopa inimestel hoiduda "dramaatilistest ettevõtmistest, mis võivad põhjustada neile katastroofilisi tagajärgi." NATO peasekretär nimetas Ungari ülestõusu "kogu rahva kollektiivseks suitsiidiks". Ühes ajaleheintervjuus 1957. aastal ütles Hruštšov, et "USA toetus ... on olemuselt sarnane toetusega, kus poodud mehele ulatatakse köis."
Ungari ja Rumeenia valitsused keeldusid ÜRO komitee liikmeid riiki lubamast ja Nõukogude Liidu valitsus ei vastanud infopäringutele. 268-leheküljelist komitee raportit esitleti peaassambleel 1957. aasta juunis. See andis ülevaate ülestõusust ja Nõukogude interventsioonist ning järeldas, et "Kádári valitsus ja Nõukogude okupatsioon rikkusid Ungari inimeste inimõigusi." Peaassamblee kiitis heaks resolutsiooni, "taunides Ungari rahva represseerimist ja Nõukogude okupatsiooni". Muid samme sellega seoses aga ette ei võetud.
Ajakiri Time andis 1956. aastal aasta inimese nimetuse Ungari vabadusvõitlejale. Tiitlit kommenteerides möönis Time, et enne revolutsioonilisi sündmusi 1956. aasta lõpus poleks keegi osanud aimata ajakirja säärast valikut. Kaanelugu rääkis loo kolme ungarlase üleelamistest Ungari revolutsiooni päevil. Allikad olid anonüümsed ja kandsid pseudonüümi "Ungari vabadusvõitleja".
Pinged Nõukogude Liidu ja Ungari vahel lõid lõkkele ka 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude ajal. Olümpiakülas kiskus Ungari delegatsioon mastist kommunistliku Ungari lipu ja heiskas selle asemele revolutsioonilise Ungari lipu. Tõsisem Nõukogude Liidu ja Ungari vastasseis leidis aset veepalliturniiri poolfinaalis. Matš oli erakordselt vägivaldne ja peatati viimasel minutil, et rahustada vaatajaskonnas puhkenud kaklust. Matš ise, mis on tuntud ka "veri vees matšina", on inspireerinud looma mitmeid filme. Ungari võitis mängu 4-0 ja tuli hiljem olümpiavõitjaks.
Ungari sündmused tekitasid ideoloogilisi mõrasid Lääne-Euroopa kommunistlikes parteides. Itaalia Kommunistlikus Parteis (PCI) toimus lõhenemine. Partei ametliku häälekandja l'Unità teatel käsitles enamik tavaliikmetest ja osa partei juhtkonnast (näiteks Palmiro Togliatti ja Giorgio Napolitano) ungarlaste vastuhakku kontrrevolutsioonina. Kuid kommunistide ametiühingu liider Giuseppe Di Vittorio, silmapaistvad partei liikmed Antonio Giolitti ja Loris Fortuna ja paljud mõjukad kommunistlikud intellektuaalid ei tunnistanud seda seisukohta. Kriitilise hoiaku tõttu heideti mitmed neist parteist välja, mõned lahkusid ise.
Suurbritannia Kommunistlik Partei (CPGB) kaotas Ungari sündmuste ajal tuhandeid liikmeid. Kommunistide ajalehe The Daily Worker korrespondent Peter Fryer vahendas küll tõetruult ülestõusu vägivaldset mahasurumist, kuid tema sõnumeid tsenseeriti. Naasnud kodumaale, lahkus Fryer ajalehest. Hiljem heideti ta parteist välja. Prantsusmaal ütlesid mitmed mõõdukad kommunistid (näiteks ajaloolane Emmanuel Le Roy Ladurie) lahti poolehoiust kommunismile ning seadsid kahtluse alla Prantsusmaa Kommunistliku Partei toetuse Nõukogude Liidu tegevusele Ungaris. Prantsuse filosoof ja kirjanik Albert Camus kirjutas avaliku kirja "The Blood of the Hungarians" ('ungarlaste veri'), kus ta kritiseeris Läänt tegevusetuse pärast. Isegi Jean-Paul Sartre, kes määratles end kommunistina, kritiseeris NSV Liitu artiklis "Le Fantôme de Staline", mis ilmus raamatus "Situations VII".
Eestis
Ööl vastu 4. novembrit 1956 levitasid koolinoorte vastupanuorganisatsiooni Eesti Noorte Maleva liikmed Tartus sadu lendlehti, millega toetati Ungari ülestõusu ja nõuti Eestile vabadust. Organisatsiooni liikmed arreteeriti ja saadeti vangilaagritesse.
Mälestus
pisi|1956. aasta revolutsiooni lipp [[Ungari parlamendihoone ees]] 1991. aasta detsembris vabandasid Mihhail Gorbatšov ja Boriss Jeltsin lagunenud NSV Liidu ja Venemaa vaheliste lepingute preambulis ametlikult Nõukogude Liidu tegevuse pärast 1956. aasta Ungari revolutsiooni ajal. 1992. aastal kordas Jeltsin vabandust kõnes, mille ta pidas Ungari parlamendis.
13. veebruaril 2006 mälestas USA Riigidepartemang 50 aasta möödumist Ungari revolutsioonist. Tollane USA välisminister Condoleezza Rice meenutas mälestusüritusel 1956. aasta Ungari revolutsiooni põgenike panust USA ja teiste põgenikke vastu võtnud maade arengusse. Samuti tänas Rice Ungarit, kes pakkus varjupaika 1989. aastal Ida-Saksamaal meelt avaldanud kommunismivastastele. USA president George W. Bush külastas Ungarit 22. juunil 2006, et mälestada revolutsiooni 50. aastapäeva.
1989. aasta 16. juunil, hukkamise 30. aastapäeval, maeti austusavalduste saatel ümber Imre Nagy. Ungari Vabariik kuulutati välja 1989. aastal revolutsiooni 33. aastapäeval. Samast aastast tähistatakse 23. oktoobrit Ungari rahvuspühana.
Ungari Vabariik tunnustas Teenistusordeni Ohvitseriristiga Eesti poliitikut ja vabadusvõitlejat Enn Tartot, kes Eesti Noorte Maleva liikmena oli õöl vastu 4. novembrit 1956 levitanud Tartus sadu lendlehti, millega toetati Ungari ülestõusu ja nõuti Eestile vabadust.
Historiograafia
Tunnustatud ajaloolane György Litván on määratlenud ja kirjeldanud 1956. aasta revolutsiooniga seotud seitse eksiarvamust, mis küll peegeldavad, kuid ei suuda üldistada revolutsiooni olemust. Litván tervitab uue teadlaste põlvkonna esiletõusu pärast 1989. aastat, kuid märgib kriitiliselt, et paljud akadeemilised uurimused klammerduvad rahva hulgas või teadlaskonnas levinud eksiarvamuste külge, ega luba sõltumatult hinnata ükskuid revolutsiooni elemente. Eksiarvamuste tekkimise ühe põhjusena toob Litván välja asjaolu, et 1956. aasta revolutsioon mängis olulist rolli Lääne külma sõja poliitika ja retoorika kujunemisel. Selle retoorika võtsid omaks ka Lääne eliit, töölised ja intellektuaalid, keda tänased teadlased kasutavad olulise allikmaterjalina.
Eksiarvamused, millele Litván juhib tähelepanu:
Teine ajaloolane, Gabor Gyáni, väidab, et 1956. aasta sündmuste historiograafiat on olulisel määral mõjutanud eksiarvamused, mida loodi Kádari riigikorra ajal 'ametlike' dokumentidega ja mis pidid varjutama inimeste vahetu mälu ja kogemuse. Pärast 1989. aastat toetas eksiarvamusi uus õiguslik raamistik, mis seadis üksikisiku õigused kõrgemale õigusest korrastada kollektiivset mälu. Uurijatel muutus raskemaks ligipääs revolutsiooni võtmeisikute isikutoimikutele.
Gyáni ja Litván märgivad, et 1956. aasta historiograafia on ka tänases Ungaris poliitiliseks päevateemaks, mistõttu on see väljaspool akadeemilisi arutelusid. Avalikus diskursuses eksisteerib palju üksteisega vastuolus olevaid mälestusi 1956. aasta sündmustest.
Võõrkeelne kirjandus
pisi|Taastatud osa [[Stalini monumendist, millisena see paistis 1956. aasta revolutsiooni ajal. (Asub Szoborparkis Budapesti lähedal)]]
Märkused
<references group="N"/>
Mällikvere
Mällikvere on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas. Piirneb Põltsamaa linnaga. Külas elas 2010. aastal 154 elanikku.
Leherood
pisi|[[Hõlmikpuu dihhotoomselt roodunud lehed]] Leherood ehk rood on lehelabas kulgevad juht- ja tugikoe kimbud.
Leheroodude alusel saab lehti jagada üheroolisteks ja mitmeroolisteks. Enamik taimi omab lehtede mitmeroolisust, üheroolised lehed on näiteks sammaltaimedel.
Lehtede kasvamisel toimub lehe roodumine enamasti korrapäraselt. Kõige ürgsemaks roodumistüübiks loetakse dihhotoomset roodumist, mille puhul taimerood hargnevad kaheks ja need omakorda kaheks jne, kusjuures need hargnenud rood omavahel enam ei ühine. Säärase leheroodumise tüüpiliseks näiteks on hõlmikpuu (Ginkgo biloba).
Enamiku teiste taimede lehtede puhul on tegemist kas sulgroodumise või sõrmroodumisega, üheiduleheliste taimedel esineb ka rööp- ja kaarroodumist. Eriti korrapäraste sulg- ja sõrmroodsete lehtede roodude võrgustike korral saab eristada ka võrkroodseid lehti.
Kaliküla
Kaliküla (ka Kalliküla) on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Kaliküla asub Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee ääres Põltsamaa ja Puurmani vahel.
Kalikülas olnud Kaliküla mõisa peahoone on hävinud, kuid mõisal oli mitmeid kõrvalhooneid (laudad, tööliselamu, aidad, rehed, veskid). Mõisast 1 km kaugusel Umbusi jõel oli maakividest möldrimaja-vesiveski ja selle juures tahumata maakividest Hollandi tuulik.
Teet Kask
Teet Kask (sündinud 8. mail 1968 Pärnus) on eesti lavastaja-koreograaf ja tantsija.
Teet Kask töötas aastatel 1986–1989 Rahvusooperis Estonia, 1989–1990 Stockholmi Kuninglikus Ooperis ja 1990–2004 Norra Rahvusooperis balletiartistina, 1997 alustas tööd vabakutselise lavastaja-koreograafina.
Alates 1. septembrist 2021 on ta Tallinna Muusika- ja Balletikooli balleti ja kaasaegse tantsu loovjuht.
Maasing
Maasing on mitme tuntud inimese perekonnanimi:
PCI
Kolmetäheline lühend PCI võib tähendada:
Teet Kask
Teet Kase looming hõlmab üle 35 tantsulavastuse.
2014. aasta sügishooajal tõi ta Vanemuises lavale balleti "GO – mäng kahele" Lepo Sumera muusikale.
Kõrboja peremees
"Kõrboja peremees" on 1922. aastal ilmunud A. H. Tammsaare romaan.
Romaani saamislugu
Romaani kirjutamise mõte tekkis kirjanikul juba 1911. aastal, kui ta elas metsavahist venna juures Koitjärvel Oru talus, kus ta taastus raskest tuberkuloosist ja maooperatsioonist. Tervise kõrval vaevas Tammsaaret ka armastuslugu Laane talu peretütre Leeni Ploompuuga. Terviseprobleemide tõttu ei julgenud ta Leenit naiseks paluda.
Tammsaarel oli esialgne mõte kirjutada lihtne armastuslugu, kuid see muutus läbipõimitud motiividega mitmekihiliseks romaaniks. Kandvaks teemaks jäi armastus ning romaani armuloos Kõrboja Anna ja Katku Villu vahel võib tajuda Tammsaare isikliku elu tausta. Lisaks mehe ja naise armastusele ning armukolmnurgale kajastub romaanis ka armastus maa vastu – nii talu (Katku ja Kõrboja) kui laiemalt kodumaa vastu. Selle sümboliks on laps, väike Villu, tulevane Kõrboja peremees. Koitjärve ümbruse vastakas loodus karmide rabade ja kaunite metsajärvedega inspireeris Tammsaaret seda kasutama oma teoses. Metsade vahel paiknev Paukjärv oli aluseks romaanis kirjeldatud järvele. "Kõrboja peremehe" kirjutas ta 1922. aastal, kui suvitas Kehra jaama lähedal Kaserahu mõisas (Birkenruh). Romaan valmis varastel hommikutundidel, Tammsaare kirjutas kolmest kaheksani ning lõpetas kirjandusteose kolme nädalaga. Valmis lisaks traagilisele armuloole ka ühiskondlikku sõnumit väljendav romaan.
Kirjandusteadlane Endel Nirk on eesti romaani ajalugu käsitledes nimetanud «Kõrboja peremeest» esimeseks tõeliseks eesti romaaniks ja Katku Villut, keda iseloomustab ületamatu lõhe soovide–kujutluste ning tegeliku elureaalsuse vahel, esimeseks tõeliseks romaanikangelaseks.
Sisukokkuvõte
Katku Villu (29) naaseb kodutallu vangist, kus ta on istunud ühe aasta kakluse käigus inimese tapmise eest. Villu on salakütt, puskariajaja, mõtlematu purjutaja, kes naiste pärast tihti kaklustesse sattunud. Lisaks on ta teinud vallaslapse Kõrboja talu endisele teenijale Eevile, kes nüüd elab Kuusiku talu saunas ema juures. Villut pole talutöö huvitanud, teda huvitasid tööriistad ja masinad, ta üritas rikkaks saada hangeldamise ja puskariajamisega – siit ka joomine ja pahandused. Ema armastab Villut tingimusteta, isa aga toob eeskujuks Vabadussõjas langenud venda.
Villu kuuleb, et suurde mõisataolisse Kõrboja tallu on linnast naasmas peretütar Anna Kivirist (27), kellega ta noores eas sõbrustanud oli. Anna süü läbi on Villu metsas joostes noorena ühe silma kaotanud. Ema ei usalda Kõrboja rahvast ning tunneb halba eelaimust. Isa peab Kõrboja vastu vimma sellest ajast, kui sealne endine peremees tahtis tema talu maid ära osta. Vangist naasnud Villu sukeldub parimate kavatsustega hoogsalt talutöösse ja teeb talu arendamise plaane. Talu kõige viljakamad maad on kiviseljandiku all – Villul tekib plaan kivid õhku lasta. Kaevab ja puurib, aeg-ajalt näeb järve ääres Kõrboja Anna jälgi.
Kõrboja vana peremees Rein plaanib tütart linnast koju talu edasi pidama kutsuda, kuna tal endal puudub oma suurte plaanide ja unistuste elluviimiseks energia. Kommenteerib Annale, et Katku rahvas ei salli neid kui mujalt sisserännanuid. Rein on nõus ka talu tükeldama ja müüma, kuid Anna ei nõustu kodutalu võõrastele jätma ja otsustab ise perenaiseks hakata. Talu aga vajab ka peremeest... Sulased ja teenijad on skeptilised naisterahva võime suhtes üksi juhtida ja imestavad, miks Anna mehele ei saa. Anna kutsub külarahva jaanitulele, näitamaks, et nüüd on uued ajad. Annale imponeerib Villu hulljulgus, sest ka tema enda perenaiseks hakkamine oli impulsiivne otsus. Eevi aga unistab Villust.
Villul on plaan Anna jaanipidu nurja ajada ja ta kutsub lõõtspillimängija Kusti hoopis enda poole napsi võtma. Lõpuks lähevad mõlemad siiski peole. Anna tervitab Villut ja palub sellel ilutulestiku rakette lasta. Sõidavad lootsikuga järvele, uurivad üksteise plaanide kohta. Anna küsib Villult, kuidas tema Kõrboja talu peaks; Villu kirjeldab, mida kõike ta teeks, kuid jutt takerdub, kui ta kogemata oma vangisistumist meenutab. Tusane Villu püüab tuju parandada viina võttes, satub hoogu, tantsib, komistab kellegi jala otsa ja tahab taas kaklus üles võtta, kuid Anna keelab tülitsejaid. Anna teeb Villule leebeid etteheiteid joomise pärast. Tantsivad koos ja see hakkab ka külarahvale silma. Villu lubab Anna sünnipäeva auks põlluharimist segavad kivid õhku lasta; Anna nõustub vastumeelselt tingimusel, et Villu lubab rohkem mitte juua. Kivi lõhates juhtub Villuga õnnetus, tema terve silm ja parem käsi saavad raskelt vigastada.
Anna mõtted on talutöö juurest hajevil, kuni ta arstilt kuuleb, et Villu ei jää päris pimedaks. Siis saavad talutööd jälle nagu uut hoogu. Anna arutab, et Villust võiks Kõrbojale peremees saada küll, kuid Reinule on see mõte väga vastumeelt – Villu on arutu joodik ja lisaks vaenulikust perest.
Villu naaseb koju. Isa arvab, et kui ta enne tormas nagu poisike, siis nüüd on ta sant; meest pole temast saanud, aga Kõrbojale peremeheks ta veel kõlbaks. Villu on solvunud ja teatab, et tema vigasena Kõrbojale peremeheks ei lähe, ning läheb hoopis Kuusiku sauna Eevit Katkule perenaiseks paluma. Villu isa pole aga nõus Kõrboja endist teenijat oma miniaks võtma ja avaldab kahetsust, et ta peab oma talu mõtlematule pojale jätma. Villu tunnistab, et ta ei tahtnud käia isa jälgedes ja olla tema töökäteks, kelle tegemisi ei tunnustata, vaid teha midagi uut ja omamoodi. Tahab hakata Katkut nullist üles ehitama ja usub, et vaesel Eevil oleks töömurdmiseks rohkem motivatsiooni kui mõnel rikkal peretütrel. Isa peab nõustuma, kuid kangekaelsusest pulmapidu korraldada ikka ei luba.
Pähklipühal saavad Anna ja Villu jälle kokku. Villu on viinaga tuju tõstnud ja kutsub Anna tantsima, kuid nad kukuvad rüsinas. Villu on lõõpijate peale vihane, kuid hoiab end vaos. Anna kutsub ta uuesti tantsima, nad lahkuvad peolt koos (Villu saab Kõrboja vana ja vigase suure koera järgi pidulistelt hüüdnimeks Kõrboja Mousi) ja lähevad järve äärde. Anna kutsub Villut Kõrbojale peremeheks ja endale meheks, kuid see keeldub oma uhkusele viidates. Villu piinleb vastandlike tunnete käes ega saa und.
Kõrboja vana koer Mousi leitakse surnult, Katku koer ulub ja Annale tuuakse sõnum, et Villu on ennast maha lasknud. Isa kommenteerib, et Villu ei osanud elada, aga endalt elu võtmine oli täismehe tegu (Villu oli aida põranda höövlilaastudest puhtaks teinud, et püssilasust tulekahju ei tekiks). Kõrboja Anna tuleb Katkule ja leiab nutus Villu emaga lepituse. Anna mõtleb algul ära linna minna, kuid kohtab teel Eevit, kes on pärast ema surma koos lapsega Kuusiku saunast välja aetud. Anna kutsub Eevi Kõrbojale elama ja lubab isale, et kasvatab Villu ja Eevi pojast Kõrbojale peremehe. Kõrboja talu tegemistesse tekib uus lootus.
Tõlgendused
Nõukogudeaegne kirjandusteadus tõstis "Kõrboja peremehe" juures esile küla sotsiaalsete vastuolude ning ebavõrdsuse kujutamist. Mõned kirjandusteadlased on märkinud, et tegemist on n-ö väikse romaaniga, mis keskendub inimsuhete lüürilisele portreteerimisele ilma sügavama sotsiaalse või psühholoogilise kunstilise üldistuse taotluseta. Uuemad tõlgendused viitavad romaani täpsele vormilisele läbikomponeeritusele ja piibliainelisele sümbolikeelele.
Enamasti analüüsitakse "Kõrboja peremeest" järgmisi teemasid:
Teatrilavastused ja film
Romaani ainetel on valminud lavastused teatrites ning film.
Teatrilavastajate loend
Teatrilavastajate loend loetleb teatrilavastajaid, sealhulgas koreograafe, muusikalavastajaid ja kuuldemängulavastajaid. Filmilavastajad on loetletud filmirežissööride loendis.
Toomas Vitsut
Toomas Vitsut (sündinud 1. jaanuaril 1960 Tallinnas) on Eesti poliitik, XIII Riigikogu liige. Ta oli Tallinna linnavolikogu esimees 2005. aasta 21. aprillist 2015. aasta märtsini.
Hariduskäik
Aastatel 1981–1986 õppis Tallinna Pedagoogilises Instituudis ja sai kehalise kasvatuse õpetaja kvalifikatsiooni. 1993. aastal sai samas ülikoolis sporditeaduste magistrikraadi, magistritöö teema "Sportlaste saavutusmotivatsiooni seostest sooritusega".