cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luksemburgi krahvkond
Krahvkond
Luxembourgi linn sai strateegilise väärtusega riigi keskuseks Madalmaades. Selle kindlustusi laiendati ja tugevdati järgnevate omanike poolt aastate jooksul pidevalt, mis tegid sellest ühe tugevama kindluse Euroopas. Oma hirmuäratavate kaitseehitiste tõttu sai see tuntuks kui "Põhjamaa Gibraltar". Luksemburgi krahvid kaotasid Limburgi pärandi, kui nad Brabanti hertsogite poolt 1288. aasta Worringeni lahingus võideti; siiski lahendas krahv Heinrich VII, kelle isa Heinrich VI lahingus tapeti, tüli, kui abiellus aastal 1292 Brabanti Margaretega. Aastal 1308 valiti ta Roomlaste kuningaks ja krooniti aastal 1312 Saksa-Rooma keisriks, esimeseks kolmest keisrist, kes pärinesid Luksemburgi dünastiast. Tema poeg Johann Pime sai aastal 1310 Böömimaa kuningaks, pärast mida viis dünastia oma võimukeskuse Praha linnusesse.
Hertsogkond
Luksemburgi hertsogkond moodustati, kui Luksemburgi, Durbuy, Laroche'i ja Viandeni (vasallkrahvkond 31. juulist 1264) krahvkonnad, Arloni markiikond ning Thionville'i, Bitburgi ja Marville'i ringkonnad ühendati. Luksemburg jäi Saksa-Rooma riigi sõltumatuks lääniks aastani 1353, kui Luksemburgist keiser Karl IV ülendas selle hertsogkonnaks oma poolvennale Wenzelile.
Pärast Luksemburgi dünastia hääbumist läks hertsogkond aastal 1443 Valois-Burgundia dünastia kätte ja aastal 1482 Habsburgidest Austria ertshertsogite kätte. See integreeriti keiser Karl V poolt 1549. aasta Pragmaatilise sanktsiooniga Saksa-Rooma riigi Burgundia ringkonda. Prantsuse revolutsioonisõdade ajal annekteeriti Luksemburg Forêts' departemangu. Pärast kokkulepet 1815. aasta Viini kongressil sai hertsogkonnast suurhertsogkond Madalmaade Willem I võimu all, kuid mitte Madalmaade osa, misjärel ühines see Saksa Liiduga.
Imathía piirkonnaüksus
Imathía piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Ημαθίας) on Kreeka piirkonnaüksus Kesk-Makedoonia piirkonna lääneosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Véroia.
Haldusjaotus
Imathía piirkonnaüksus jaguneb 3 vallaks. Need on:
pisi|150px|left|Imathía piirkonnaüksuse vallad
Annase mõis
Annase mõis, ka Jaunāmuiža mõis (saksa keeles Ermes-Neuhof, varem Niehoff ja Peddeln-Neuhof, läti keeles Jaunāmuiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Härgmäe kihelkonnas. Mõisasüda jääb tänapäevase haldusjaotuse kohaselt Valka piirkonda Valka valda Pedele külla.
De la Barred ja Ungern-Sternbergid
Hilisema Annase mõisa maad olid algul osa Härgmäe ordulinnuse linnuseläänist. 1625. aasta 10. septembril annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf kogu valduse kindralmajor Wilhelm de la Barrele (suri 1650), kes pärandas selle oma pojale major Antonius (Anton) de la Barrele (suri 1711). Viimaselt võeti Härgmäe 1695. aastal reduktsiooniga riigile tagasi. XVIII sajandi alguseks oli Annasesse tekkinud karjamõis. Aastal 1722 restitueeriti Barredele nende valdused ja jagati peagi majori poegade vahel ära. Peamõis Härgmäe koos Annase (Neuhof), Pedele (Peddeln) ja Helme linnuseläänis asuva Hoomuli (Homeln) mõisakohtadega sai omale ooberst ja Liivimaa maanõunik Wilhelm Friedrich de la Barre (1680−1753). Pärast tema surma pärisid need neli mõisa tema kaks tütart, kes olid abielus Ungern-Sternbergidega ja tõid need valdused sellesse suguvõsasse kaasa. Vabahärra Hans Conrad Friedrich von Ungern-Sternberg, kes oli Hoomuli mõisa müünud 1808. aastal, pantis Annasi ja Pedele mõisa ära 1818. aastal. Mõlemal mõisal olid ühised omanikud XIX sajandi lõpuni.
Annase mõis 1818−1920
Mõlema mõisa pandivaldajaks sai Valga kaupmees Johann Diedrich Horn (u 1775−1862), kes need juba kolme aasta pärast Otto Ernst Eduard von Maydellile (1790−1862) loovutas. Viimane sai need samal aastal pärusomandiks ja pantis mõlemad mõisad 1827. aastal Gustav Christoph Eduard von Richterile (1790−1847), kes loovutas need 1834. aastal Friedrich Wilhelm von Grochowskile; 1839. aastal muudeti pandileping ostumüügilepinguks. 1850. aastal ostis mõisad temalt August Robert von Voigt (1826−1894). Alates aastast 1905 oli Annase mõisnikuks Kuramaalt pärit Johann Thalberg (1844−?).
Vahtrepa sadam
Vahtrepa sadam asub Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Vahtrepa külas.
Annase mõis
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kolm adramaad, sellele allus 26 mees- ja 46 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus (koos Härgmäe, Hoomuli ja Pedele mõisaga) 22 ja 7/8 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus kolm adramaad, aastal 1823 aga 1 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 1/3, aastal 1881 oli neid aga kaks, lisaks allus mõisale 1 ja 41/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Rwanda asulate loend
Rwanda asulate loend loetleb Rwanda asulaid.
Vahtrepa sadam
Vahtrepa sadam jääb Vohilaiust lõunasse ja Hõralaiust edelasse.
Sadamakohta on kasutatud aastasadu.
19. sajandi teisel poolel jäi sadam suurematele laevadele liiga madalaks, mistõttu ehitati veidi lõuna poole Heltermaa sadam.
52nd Street
228px|pisi|251 East 52th Street 52nd Street on New Yorgi linnaosa Manhattani tänavajoonestikus rõhtsirge tee.
Tee harutänavatena
Püstsirge edela-kirdesuunaline Fifth Avenue poolitab rõhtsirge tee kaheks harutänavaks: West 52nd Street ja East 52nd Street.
Mõlemal harutänaval loendatakse aadressinumbreid alates linnaosa peamisest avenüüst lähtuvalt, vastavalt loodesuunal Hudsoni jõeni (nn läänes) ja kagusuunal East Riveri suudmelaheni (nn idas).
2019. aasta Ecuadori protestid
2019. aasta Ecuadori protestid on käimasolev meeleavalduste ja protestide puhang Ecuadoris, mis on suunatud riigi presidendi Lenín Moreno ning tema valitsuse poolt kehtestatud kütusesubsiidiumide kaotamise ja kasinuspoliitika vastu.
Taust
President Moreno valiti aastal 2017, tema partei, Alianza PAISi peamine valimislubadus oli jätkata ametist lahkuva presidendi, Rafael Correa vasakpoolse majanduspoliitikaga ehk niinimetatud kodanikerevolutsiooniga. Correal oli õnnestunud kehtestada mahukaid sotsiaaltoetusprogramme ning vähendada vaesust, lisaks oli tema ametiajal tõusnud ka riigi keskmine elatustase. Valimiste ajal nähti Morenot 21. sajandi sotsialismi säilitajana Ecuadoris.
Pärast valimiste võitmist muutis Moreno Allianza PAISi kursi hoopis parempoolsemaks. Ta algatas niinimetatud decorreasatsiooni protsessi, millega kaotati paljud Correa poolt kehtestatud programmid. Eelistades paremaid suhteid Ameerika Ühendriikidega, viis ta Ecuadori välja alternatiivglobalistlikust organisatsioonist ALBA ning hakkas kehtestama neoliberalistlikku majanduspoliitikat, millega ta jäi ilma nii ekspresidendi kui ka suure osa oma partei valijate toetusest. Rahva seas ebapopulaarsed parempoolsed majanduspoliitised sammud kukutasid Moreno populaarsusreitingu rahva seas 70%-lt aastal 2017 30%-le aastal 2019.
Kulminatsiooniks oli Moreno otsus kaotada kütusesubsiidiumid, mis olid senini hoidnud bensiini- ja diislihindu ekuadorlaste jaoks taskukohasel tasemel. Kütusehindade tõus viis teatud ühiskonnakihtide rahulolematuse uuele tasemele ning algatati protestiliikumised.
New Town (Edinburgh)
pisi|Edinburghi uuslinn pisi|[[James Craigi koostatud Edinburghi uuslinna üldplaneering aastast 1768]] New Town ('uuslinn') on Šotimaa pealinna Edinburghi keskne elukeskkond. Linnaplaneerimise meistriteos, mida ehitati järk-järgult aastast 1767 kuni 1850. aastateni, säilitab suure osa oma algsest uusklassitsistlikust ja George'i ajastu arhitektuurist.
Selle tuntuim tänav on Princes Street, mis seljatab Edinburghi kindlust ja vanalinna (Old Town), jäädes teisele poole endisest Nor Lochi nõost. 1995. aastal määrati nn uuslinn koos vanalinnaga UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Mart Kallas
pisi|Mart Kallas Mart Kallas (sündinud 1. veebruaril 1963 Rakveres) on Eesti poliitik, kes kuulub Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda.
Ta on Tallinna linnavolikogu EKRE fraktsiooni esimees.
Haridus ja töökäik
Valdab vene, soome, rootsi, inglise ja saksa keelt.
Nõukogude perioodil töötanud kelner-baarmanina Tallinnas Olümpia hotelli restoranis, Võsul rannarestoranis Neptun jm.
Alates perestroikast tegelenud väikeettevõtlusega.
Poliitiline tegevus
23. jaanuarist 2004 kuni 7. juunini 2013 oli ta erakonna Res Publica, hilisema IRL-i liige. 27. aprillil 2016 astus ta Eesti Konservatiivsesse Erakonda.
Kallas on EKRE Lääne-Tallinna ringkonna esimees, EKRE Mustamäe osakonna esimees, EKRE Volikogu aseesimees ning EKRE Majandustoimkonna juhataja.
2017. aasta kohalike omavalitsuste valimistel sai Kallas Mustamäe valimisringkonnas 70 häält ja pääses 2018. aastal Martin Helme asendusliikmena Tallinna Volikokku. Pärast seda on Kallas olnud Tallinna Volikogu linnamajandus ja revisjoni komisjoni liige.
2019. aastal pärast Urmas Reitelmanni siirdumist Riigikokku valiti Kallas Tallinna Volikogu EKRE fraktsiooni esimeheks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosad) 42 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Kallas on abielus 1985. aastast, tal on kaks tütart.
Pakuonis
Pakuonis on alev Leedus Prienai rajoonis, Pakuonise valla halduskeskus. Alevis asuvad põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne koduloomuuseum ja 1883. aastal valminud katoliku kirik.
Kilkísi piirkonnaüksus
Kilkísi piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Κιλκίς) on Kreeka piirkonnaüksus Kesk-Makedoonia piirkonna põhjaosas.
Suur-Pakri saare järvikud
pisi|Lihlviki järvik Suur-Pakri saare järvikud on Suur-Pakri saare põhjaosas Pakri maastikukaitsealal asuvad väikesed järved ehk järvikud. Järvikud on loodusliku või inimtekkelise päritoluga. Järvikuid on u 12. Järvikud on arvele võetud ürglooduse objektina.
Kilkísi piirkonnaüksus
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Kilkís.
Pakuonis
Kirjalikes allikates on Pakuonist esmamainitud 1744. aastal. 1782. aastal püstitati sinna esimene kirik, umbkaudu sel ajal sai asula ka alevi staatuse.
Kilkísi piirkonnaüksus
Haldusjaotus
Kilkísi piirkonnaüksus jaguneb 2 vallaks. Need on:
Pakuonis
1904. aastal sündis seal juudi päritolu kunstnik Jacques Koslowsky.
Kilkísi piirkonnaüksus
Haldusjaotus
pisi|150px|left|Kilkísi piirkonnaüksuse vallad
Kadi Kullerkann
Kadi Kullerkann (sündinud 19. augustil 1992) on eesti võrkpallur.
2013. aastast on ta kuulunud Eesti naiste võrkpallikoondisse ja hooajal 2022/23 esindas ta Itaalia esiliigaklubi Cremona Esperia. Eesti koondisega tuli Kadi Kullerkann Hõbeliiga meistriks.
Isiklikku
Kadi lõpetas 2011. aastal Audentese Spordigümnaasiumi hõbemedaliga. Ta vanem õde on võrkpallur Liis Kiviloo.
‘Abd al-Fattāḩ ‘Abd ar-Raḩmān al-Burhān
‘Abd al-Fattāḩ ‘Abd ar-Raḩmān al-Burhān (araabia keeles عبد الفتاح عبد الرحمن البرهان, sündinud 4. juulil 1960‎) on Sudaani poliitik ja Sudaani relvajõudude kindral, kes on alates 12. aprillist 2019 olnud Sudaani de facto riigipea.
Ta oli varem Sudaani maavägede juhataja.
Udu (film 2007)
"Udu" (inglise The Mist; täieliku pealkirjaga Stephen King's The Mist) on 2007. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide õudusfilm, mis tugineb Stephen Kingi samanimelisele lühiromaanile.
"Udu" filmiti Louisiana osariigis Shreveportis.
Kiirmale
Kiirmale (inglise keeles fast chess) on võistlusmale liike, kus igale mängijale antakse partii mängimiseks 10–60 minutit.
Kiirmalereeglid on kehtestanud Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE). Maailmameistrivõistlusi korraldatakse 2012. aastast.
Kiirmale maailmameistrid
pisi|150px|Ainsana on kolmel aastal kiirmale maailmameistriks tulnud [[Magnus Carlsen]]
Kiirmale naiste maailmameistrid
pisi|150px|Ainsana on kahel aastal kiirmale naiste maailmameistriks tulnud [[Ju Wenjun]]
Rathika Ramasamy
Rathika Ramasamy (sündinud Theni lähedal asuvas külas Tamil Nadu osariigis Indias) on New Delhis elav ja töötav India loodusfotograaf. Teda peetakse esimeseks rahvusvahelise tuntuse saanud India naissoost loodusfotograafiks.
Ta on õppinud arvutitehnikat ja saanud magistrikraadi ärijuhtimises (MBA). Huvi loodusfotograafia vastu tärkas tal külastades 2003. aastal Bharatpuri linnukaitseala Rajasthanis.
2009. aastal tutvustas Itaalia linnuajakiri Uccelli in Natura oma lugejatele Rathika Ramasamyt kui parimat Aasia linnufotograafi. Samal aastal tunnustas India ringhääling Doordarshan teda kui India esimest naissoost loodusfotograafi ja tutvustas tema töid oma kanalil.
53rd Street
228px|pisi|100 East 53rd Street 53rd Street on New Yorgi keskse linnaosa Manhattani tänavajoonestikus rõhtsirge tee.
Tee harutänavatena
Püstsirge edela-kirdesuunaline Fifth Avenue poolitab rõhtsirge tee kaheks harutänavaks: West 53rd Street ja East 53rd Street.
Karl von Gyldenstubbe
Karl von Gyldenstubbe (18/30. oktoober 1862 Tallinn – oktoober 1944 Posen) oli Eesti kohtunik ja advokaat.
Ta oli Venemaa Senati sekretär, 1909–1917 Peterburi Kohtupalati liige, 1918 rahukohtunik Tallinnas, 1919–1934 Kohtupalati liige, hiljem ka tsiviilosakonna juhataja.
14. juunil 1919 juhatas ta Ringkonnakohtu liikmena Vannutatud Advokaatide Nõukogu asutamiskoosolekut Tallinnas Ringkonnakohtu hoones (praeguse aadressiga Pärnu maantee 7). Ise oli ta vannutatud advokaat aastail 1934–1939. Asus ümberasujana Saksamaale.
6. jaanuaril 1903 abiellus ta Sophie von Mengdeniga.
Belgia lauljate loend
''Siin on loetletud Belgia lauljaid; ooperilauljaid on loetletud ka Belgia ooperilauljate loendis.
Levico Terme
thumb|Levico Terme vaadatuna [[Tenna (Trento)|Tenna lähedalt, esiplaanil Levico järv]] thumb|Levico Terme valla paiknemine Trento provintsis
Levico Terme (kohalikus murdes: Levego, saksa: Löweneck, tsimbri: Leve) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 15 km Trentost kagus. 2012. aasta 30. juuni seisuga elas seal 7668 inimest ja valla pindala on 62,9 km².
right|thumb|220px|Vaade Levico Termele, vasakule jääb järv.
Geograafia
Levico Terme paikneb Valsugana orupõhja kõrgemas osas, 520 m üle merepinna, 22 km Trentost ja umbes 110 km Padovast, Rio Maggiore kallastel, mis suubub Levico järve, millest omakorda saab alguse Brenta jõgi.
Linna üle domineerivad Lagorai aheliku mäed põhjas, sealhulgas Monte Fronte (1582 m) ja Monte Panarotta (2002 m), ning platoodevöönd (Vezzena, Lavarone, Luserna, Folgaria) lõunas, kus paiknevad Cima Vezzena, kohalikult ka Pizzo di Levico (1908 m), mille tipus on iselaadne Austria-Ungari kindlus, ja Cima Pegolara. Läänes võib üle Levico ja Caldonazzo järvede näha Vigolana ahelikku ning idas avaneb org märgatavalt ja vaade ulatub Borgo Valsugana taha.
Tiheasustusega ala on valdavalt orupõhjas, kus peamine asustatud keskus asub Brenta jõe vasakul kaldal üheskoos frazioni Selva ja Campiello, samas kui jõe paremal kaldal asuvad frazioni Barco, Santa Giuliana ja Quaere. Teised asulad ei asu orupõhjas, ent nende rahvaarv on madal ja sageli seotud hooajalise tegevusega nagu turism (Vetriolo Terme, 1500 m) või mäetegevusega nagu metsaraie, karjatamine ja puhkus (Passo Vezzena, 1402 m).
Levico Terme vald on traditsiooniliselt jagatud kuueks rioni (veerandikud): Chiesa (loodes), Furo (kirdes), Grande (edelas) ja Cortina (kagus) peamises asustatud keskuses, Oltrebrenta koosneb kõigist frazioni Brenta paremkaldal (Barco, Santa Giuliana, Quaere) ja Selva koosneb samanimelisest külast ja Campiellost.
Linnast läänes, Levico järve kohal, asub Forte Col De Le Bene, Austria-Ungari kindlus, tuntud ka kui Forte San Biagio, künka nime järgi, millel ta asub.
Iidne ajalugu
Inimasustuse jäljed Levico piirkonnas lähevad tagasi rauaaega, kuigi esimene organiseeritud asustus tekkis Rooma ajal. Nime "Levico" etümoloogia üle veel vaieldakse. Suurte teooriate järgi tuleb Levico keldi mõistetest nagu leoug, leak või lewa, mis tähendavad "piiriposti", või paganlikust Letta, millest tuleb Levi vicus, lühendatuna Levicus, või ladina mõistest (praedium) Livicune ("Liviuse farm", lihtsustatult Lievigo ja Levigo) või Laevus vicus, "küla vasakul [jõest]". Ladina tõlgendustega on kõige enam kokku lepitud, arvestades ladina mõistete arvukust valla topograafias (nagu Furo, sõnast forum). Järgnenud langobardide kohalolekut on samuti mitmes dokumendis viidatud ja leidub mitmes kohanimes, nagu Guizza (sõnast wizza, ühiskarjamaa).
Trento piiskopkond
1027. aastal läks Levico territoorium Trento piiskopkonnale, mis loodi Konrad II annetusena piiskop Ulrich II-le. Kuid Levico jäi vaimulikust võimust olenemata Feltre piiskopkonna alluvusse, ja jäi nii 1785. aastani. Nime Levico (kui Levigo) on esmamainitud 29. oktoobril 1184 paavsti bullas, milles paavst Lucius III kinnitas uuesti Feltre piiskopkonna õigused Valsuganas.
18. sajandil levitasid teaduslikud ajakirjad uudiseid kohalike arseeni- ja rauarikaste vete tervistavast mõjust, mida oli mainitud Michelangelo Mariani 1673. aasta teoses "Trento kirikukogu ajalugu". Esimene kuurordihoone, mis neid lätteid kasutas, avati 1860. aastal.
Austria ajast tänapäevani
thumb|left|Kihelkonnakirik
Napoleon I, oma teel Bassano lahingusse septembris 1796, läks pärast Trentosse jõudmist läbi Valsugana, kohates Levicos kerget Austria vastupanu, mille kohta ütles Napoleon seejärel loco ameno et hospitale (omapärane ja külalislahke linn). Hiljem annekteeriti Levico koos ülejäänud Trentinoga Austriasse, pärast piiskopkonna kui poliitilise üksuse kaotamist 1803. aastal. Kolmandas Itaalia iseseisvussõjas toimus Austria ja Itaalia vägede vahel lahing, viimase liikumisel Trento suunas, mis võideldi linnas 23. ja 24. juuli vahelisel ööl 1866. aastal. 1894. aastal ülendati Levico Franz Joseph I keiserlik-kuningliku dekreediga linnaks (Stadtgemeinde) ja 1896. aastal jõudis selleni Valsugana raudtee.
Esimese maailmasõja puhkemisel oli Levico ikka veel Austria-Ungari osa ja sellisena pidas see sõdurite kontingenti (1. Kaiserjäger rügemendil oli linna paigutatud pataljon). Kuid tsiviilelanikkond küüditati enamuses interneerimislaagritesse (Internierungslager) keisririigi sisemaal, kui Itaalia 24. mail 1915 Antantiga ühines. Linn asus tõepoolest otse lõunas asuva platoo rindejoone taga ja enamus rahvastikust jõudis Morava laagritesse, niinimetatud puitlinnadesse. Need, kes loeti turvariskiks, enamasti Itaalia-meelsuse kahtluse pärast, paigutati aga Katzenausse, karmidesse tingimustesse.
Rahuleping andis Levico koos ülejäänud Trentino ja Lõuna-Tirooliga Itaaliale. Linn oli mahajäetusest ja tööliste pikaaegsest puudumisest laastatud ning ülesehitamine oli aeglane. Selleks, et kiirendada ümberehitamist, songiti massiivsed Austro-Ungari kindlused, mis olid sõja ajal töötanud, üles, et eraldada raud ja ehitusmaterjal, muutes enamuse neist veidi rohkem kui varemeteks.
Teine maailmasõda puudutas Levicot koos ülejäänud provintsiga piiratud ulatuses kuni Badoglio proklamatsioonini 8. septembril 1943, kui sinna tungis Wehrmacht ja liitis selle Alpenvorlandiga Saksa otsealluvusse. Linn valiti Deutsches Marinekommando Italieni asupaigaks oktoobrist/novembrist 1943 veebruarini 1944, ning juulist 1944 27. aprillini 1945 (kui Marineoberkommando Süd), vaatamata sellele, et asus sisemaal rohkem kui 100 km Aadria merest. Levicot pommitati palju kordi sõja teises pooles; suurim pommitamine 15. märtsil 1945 purustas kuurordihoone ja Regina hotelli, sel ajal ühe kõige luksuslikuma hotelli piirkonnas.
Pärast sõda toimus Levicos ulatuslik urbanistlik laienemine ja kuurordikompleksi ülesehitus (avati aastal 1965), arendades veelgi olemasolevat turismil põhinevat majandust.
Suru Suursoo
pisi|[[Tallekesejärv Kõnnu-Suursoos]] Suru Suursoo ehk Suru soo ehk Kõnnu Suursoo asub soo Harju maakonnas Kuusalu vallas Põhja-Kõrvemaa looduskaitsealal. Soo on arvele võetud ürglooduse objektina.
Soo pindala on 2557 ha. Sellest 1558 ha jääb madal- ja siirdesoolasundi alla ning 999 ha katab raba-sega- ja rabalasund.
Rabas, eriti selle edelaosas vastu Paukjärve, on arvukalt väikseid ja väga sopilisi suuremaid laukaid (nt Tallekesejärv). Raba kirdeservas on Eesti suurim säilinud laugasjas märejärv – Pikklaugas.
Nii sooala lääneosas kui ka soost läänes Mähuste järve piirkonnas asusid Nõukogude Liidu armee pommituspolügoonid. Neil ja nendega piirnevatel aladel esineb arvukalt pommituslehtreid ning on suurenenud raskmetallide sisaldus.
Viljandi Haigla psühhiaatriakliinik
Viljandi Haigla psühhiaatriakliinik on Viljandi maakonnas Viljandi vallas Jämejala külas asuv tervishoiuasutus. Asutus kuulub sihtasutusele Viljandi Haigla.
Ajalugu
Asutus (Anstalt Marienhof) asutati 1897 Liivimaa Langetõbiste ja Nõdrameelsete eest Hoolekandmise Seltsi ja Viljandi mõisa omaniku Oswald Ungern-Sternbergi eestvõttel. Asutuse rajamiseks osteti apteeker Ewald von Deblerilt kolm talu (Kaljapulga, Västriku ja Jämejala), mis olid ühendatud Marienhofi kinnistuks suurusega 142 ha. Ühe talu nime järgi sai asutus ka oma hilisema eestikeelse nime.
Esimesed haiged toodi asutusse (Anstalt Marienhof bei Fellin für Blöde und Epileptische) vkj 24. oktoobril/ ukj 5. novembril 1897. Haiglahooneks kujundati üks kinnistu elumajadest, nn Immanueli ühekorruseline maja, millest sai langetõbiste ja nõdrameelsete ravi- ja hoolekandeasutus. 1898. aasta lõpuks oli asutuses juba 26 hoolealust. 1904. aastal oli haigete arv juba 80–90 ja haiglas töötas üheksa nais- ja neli meespõetajat, kaheksa teenijat ja üks sulane.
1919. aastal hakkas Jämejala haiglat kui peremeheta vara haldama Viljandi maakonnavalitsus. 1923. aastal viidi haigla üle Töö- ja Hoolekande Ministeeriumi alluvusse ja nimetati ümber Tervishoiu Peavalitsuse Jämejala Vaimuhaiglaks, juhataja oli (1923–1932) Osvald Soo, 1932–1940 Nikolai Born, 1940–1944 Bernhard Saarsoo.
Jämejala haiglas viibis lühikest aega ka 1954. aasta detsembris Konstantin Päts, enne Moskva lähedale praeguse Tveri oblasti Buraševo külla Litvinovi-nimelisse Psühhoneuroloogiahaiglasse viimist, kus ta ka 18. jaanuaril 1956 suri.
Gerhard Greinert
Gerhard Richard Paul Greinert (11. juuli 1898 Äksi kirikumõis, Tartumaa – 3. juuni 1971 Erlangen, Saksamaa) oli Eesti advokaat.
Ta lõpetas aastal 1917 Tartu Aleksandri Gümnaasiumi, õppis aastatel 1917–1918 ja 1920–1923 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, aastatel 1923–1927 aga õigusteaduskonnas, mille lõpetas. Ta oli Korporatsioon Fraternitas Academica vilistlane.
Ta osales Balti rügemendi koosseisus Vabadussõjas, oli 1928–1930 vandeadvokaat Walter Kraffti abi Paides, 1930–1933 vandeadvokaat E. v. Maydelli abi Järva-Jaanis, 1933–1939 vandeadvokaat Tartus. Siirdus ümberasujana Saksamaale, oli 1940–1944 kohtunik Brombergis (praegu Bydgoszcz, Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas), 1944–1945 teenis Saksa sõjaväes, oli 1948–1956 kohtunik Osterwaldis.
Isiklikku
Tema isa Leberecht Georg Traugott Greinert oli Äksi Andrease koguduse õpetaja. Nii onu Friedrich Adolf Greinert kui ka onupoeg Ernst Adolf Greinert olid Anseküla Maarja koguduse õpetajad.
Harju maavanem
Harju maavanemate loend on loetelu Harju maakonna Harju maavalitsuse maavanematest ja ajutise maavalitsuse esimeestest.
Maavanema ülesandeks oli:
Maavanema institutsioon kaotati kooskõlas maavalitsuste tegevuse lõpetamisest tuleneva Vabariigi Valitsuse seadusega, mille kohaselt lõpetati maavalitsuste töö 1. jaanuarist 2018. aastal.
Harju maakonnavalitsuse esimehed
...
Ilja Oberõšõn
pisi|Ilja Oberõšõn (enne 1950. aastat) Ilja (Ilko) Stepanovitš Oberõšõn (ukraina keeles Ілля (Ілько) Степанович Оберишин, varjunimed "Stetsko", "Kobzar", "Okhrim", "R-5"; 1921 Potiku küla – 11. november 2007 Ternopil) oli Ukraina Ülestõusuarmee sõdur ja metsavend, ta elas aastatel 1961–1991 illegaalsena.
Ta sündis aastal 1921 Potiku külas (asub praeguse haldusjaotuse järele Ternopili oblastis).
Õppis Rohatõni gümnaasiumis. 17-aastaselt sai temast OUN Youth liige, kus tema ülesandeks oli nikotiini- ja alkoholivastane kampaania.
Armeenia ajalehtede loend
Enamik Armeenia ajalehti ilmub enam kui ühes keeles, sageli on armeeniakeelse kõrval ka ingliskeelne osa.
Armeenia diasporaa ajalehed
Lisaks Armeenias ilmuvatele ajalehtedele on ulatuslik ajalugu ka Armeenia diasporaa meediaväljaannetel. Peamiselt antakse armeeniakeelseid ajalehti välja Liibanonis, USA-s, Kanadas, Prantsusmaal, Egiptuses, Türgis, Iraanis ja Venemaal.
Paljud välisarmeenlaste ajalehed ilmuvad ka kohalikus keeles, eriti inglise keeles. Tuntumate seas on "Armenian Weekly", "Armenian Mirror-Spectator" ja "Armenian Reporter".
Veiveriai
Veiveriai on alev Leedus Prienai rajoonis, Veiveriai valla halduskeskus. Alev asub merepinnast 80-95 meetri kõrgusel. Veiveriais on gümnaasium, muusikakool ja raamatukogu.
Ajalugu
Asula rajati XVIII sajandi esimesel poolel, kirjalikes allikates on seda esmamainitud 1744. aastal. 1782. aastal püstitati kabel. 1818. aastal ehitas Aukštoji Freda mõisa omanik Józef Godlewski sinna esimese kiriku, ühtlasi hakkas tegutsema ka kihelkonnakool. Umbkaudu samal ajal rajati sinna ka hobupostijaam. Algselt oli sealne kirik Zapyškise kiriku abikirikuks, Veiveriaisse rajati omaette kihelkond alles aastal 1846.
Pärast Peterburist Königsbergi viiva raudtee valmimist kaotas sealne hobupostijaam oma tähtsuse ja aastal 1866 hakkas selle ruumides tegutsema õpetajate seminar (aastani 1872 olid need küll ametlikult vaid õpetajate kursused). Aastal 1905 toimusid selle juures miitingud, kus nõuti, et õppetöö hakkaks toimuma leedu keeles. Aastal 1915 seminar suleti, tänapäeval tegutseb samas hoones kohalik muusikakool.
Aastal 1935 osalesid asula elanikud suures Suvalkijat haaranud streigis, streigi mälestuseks on asulas mälestussammas. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad, ka nende mälestuseks on Veiveriai lähistele Skausmase künkale püstitatud mälestusmärk. Nõukogude ajal oli Veiveriai kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Hoogstede
Hoogstede on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Grafschaft Bentheimi kreisis.
Valla pindala on 49,77 km². 31. detsembril 2015 elas seal 2881 inimest.
Asukoht
Hoogstede asub Nordhornist loodes Saksa-Hollandi piiril. Vechte voolab läbi linna ja selle lisajõgi Lee suubub seal sellesse. Vald kuulub valdade ühendusse Samtgemeinde Emlichheim.
Osad
Valla seitse keskust on Hoogstede, Kalle, Tinholt, Arkel, Bathorn, Scheerhorn ja Berge.
Ajalugu
Hoogstede ajalugu algas 1821. aastal, kui kalvinistliku kihelkonna kabel viidi Arkelist Hoogstedesse. 1859. aastal ehitati katoliku kirik ja peagi rahvaarv kasvas. 1953. aastal ehitati kalvinistlik kirik ja 1961. aastal luterlik kirik.
Aivar Toomiste
Aivar Toomiste (17. november 1963 Tallinn) on eesti korvpallur.
Haridus
Aivar Toomiste lõpetas 1982. aastal Tallinna Spordiinternaatkooli (praegune Eesti Spordigümnaasium) ja õppis Tallinna Pedagoogilise Instituudi (praegune Tallinna Ülikool) kehakultuuriteaduskonnas (1982–1983).
Mängijakarjäär
Korvpallimängust hakkas Toomiste (tema pikkus on 192 cm) huvituma Kohtla-Järve 1. Keskkoolis, tema treeneriks oli Jaakko Tarum. Tallinna Spordiinternaatkoolis harjutas Toomiste Märt Kermoni treeningrühmas. NSV Liidu juunioride meistrivõistlustel võitis ta U20 Eesti koondisega 1982. aastal hõbeda ja 1983. aastal pronksi. Toomiste on mänginud Eesti noortekoondises, Kalevi duubelkoosseisus, korvpalliklubis Ehitaja ning aastatel 1984–91 Kalevi esindusmeeskonnas. Eesti NSV koondises pidas aastatel 1983–1990 12 mängu.
Aivar Toomiste tuli 1991. aastal Kalevi koosseisus NSV Liidu meistriks ning sai meistrivõistlustel 1990. aastal 5. ja 1989. aastal 6. koha. Eesti meistrivõistlustel tuli ta Tallinna Standardi meeskonnas aastatel 1986–90 5 korral Eesti meistriks, 1985 võitis meistrivõistlustel hõbeda. Hiljem on Toomiste mänginud meesseenioride Eesti meistrivõistlustel.
Nõukogude armees ajateenistuses olles mängis 1983.–1984. aastal Riia ASK-s. NSV Liidu meistersportlaseks sai ta 1986. aastal. Mängiva treenerina juhendas Toomiste aastatel 1991–93 Eesti meistrivõistlustel Andrise meeskonda (Eesti karika võitja 1991).
Tiia
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 70. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Tiia 2269 naisel.
NSV Liidu Ministrite Kabinet
NSV Liidu Ministrite Kabinet (vene keeles Кабинет Министров СССР) oli NSV Liidu kõrgeim täidesaatev valitsusorgan 1991. aasta jaanuarist septembrini. See allus Nõukogude Liidu presidendile.
Kuna Ministrite Kabinet osales 1991. aasta suvel augustiputšina tuntud riigipöördekatses, tõstatas president NSV Liidu Ülemnõukogu ees 24. augustil küsimuse Kabinetile usalduse avaldamisest (presidendi ukaas 24. augustist 1991 nr УП-2461). 28. augustil 1991 avaldas Ülemnõukogu kogu Ministrite Kabineti koosseisule umbusaldust (otsus nr 2367-I.
Errumineku ajaks ei olnud Kabineti moodustamine veel lõppenud: NSV Liidu Ministrite Nõukogust täitsid endiselt oma kohustusi ja polnud uude Kabinetti määratud lennutööstuse minister Apollon Sõtšov, välismajandussuhete minister Konstantin Katušev ning Riikliku Rahvahariduse Komitee eesistuja Gennadi Jagodin. NSV Liidu Riikliku Rahvusküsimuste Komitee esimees puudus sootuks.
August Anmann
August Anmann (eesnimi ka Agu, perekonnanimi ka Anman; 1921 Tartu – 9. jaanuar 1943) oli eesti poksija. Ta sai Eesti meistrivõistlustel poksis 1939. aastal sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) 3. koha.
Ta sai 2. Eesti mängude poksivõistlusel 1939. aastal kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 3. koha.
Ta osales Eesti ja Läti maavõistlusel 1939. aastal kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg), kuid kaotas oma kohtumise.
Ta oli Teises maailmasõjas mobiliseeritud Punaarmee eesti üksustesse ja langes 9. jaanuaril 1943 Velikije Luki operatsiooni ajal.
Isiklikku
Tema vend oli poksija Mihkel Anmann.
LGBT-kogukond
LGBT-kogukond või GLBT-kogukond (ka: geikogukond) on lõdvalt defineeritud lesbide, geide, biseksuaalsete ja transsooliste inimeste (LGBT) ning LGBT-inimesi toetavate inimeste, organisatsioonide ja subkultuuride grupeering, mida ühendab ühine kultuur ja sotsiaalsed liikumised. Need kogukonnad tähistavad LGBT uhkust, mitmekultuurilisust, individuaalsust ja seksuaalsust. LGBT-aktivistid ja sotsioloogid näevad LGBT-kogukondade ehitamises vastukaalu laiemas ühiskonnas olevale heteroseksismile, homofoobiale, bifoobiale, transfoobiale, seksualismile ja survele kohaneda ühiskonnaga. Mõistet LGBT uhkus kasutatakse, et väljendada LGBT-kogukonna identiteeti ja ühist jõudu. LGBT-paraadid on üheaegselt parim näide sõna kasutusest ja demonstratsioon selle laiemast tähendusest. LGBT-kogukond on mitmekesine poliitiliselt kuuluvuselt. Kõik LGBT-isikud ei pea end osaks LGBT-kogukonnast.
LGBT-kogukonnad võivad tekkida erinevates maailma kohtades. Nende loomisel võib olla erinevaid motiive. Näiteks luua LGBT-inimestele kogukond või toetada LGBT õigusi.
Modaalsus (semiootika)
Modaalsuse ehk semiootilise modaalsuse (ingl. k. nii modality kui mode) mõiste tõuseb kaasaegses humanitaarias kõige selgemalt esile multimodaalsete uuringute kontekstis.
Multimodaalsuse teooriates mõistetakse modaalsust ennekõike psühholoogia traditsioonile toetuvalt. Seega väljendab modaalsus, millist kanalit läbib kommunikatsioonis edastatav info, ning milliseid meeleelundeid kasutab info vastuvõtja teate tajumisel. Nii võib eristada visuaalset (nähtavat), auditiivset (kuuldavat), taktiilset (puudutatavat) ja olfaktoorset (haistetavat) modaalsust, samuti sub- või alammodaalsusi, näiteks auditiivse ehk kuulmisel põhineva modaalsuse raames võib eristada kõnet, muusikat ja heliefekte. Mõnikord on keeruline tõmmata selget piiri modaalsuste ja submodaalsuste vahel. See ilmneb näiteks jaotuses pilt-tekst-muusika, kus loomulikus keeles esitatav tekst võib olla väljendatud nii nähtavas kui ka kuuldavas vormis. Laiemalt võttes väljendab modaalsus seda, mil viisil on mingisugune informatsioon kodeeritud märkide kujule.
Modaalsus ja tõeväärtus
Lisaks infokanali- ning meeleelundite-põhisele eristusele on võimalik käsitleda modaalsust teisteski tähendustes. Seda on teinud erinevad autorid ka semiootika-siseselt. Üks kaasaegse semiootika rajajaist, Charles Sanders Peirce (1839–1914), laenas modaalsuse põhitähenduse loogika traditsioonidest, kus modaalsused väljendavad väidete tõeväärtuste astmeid (1979: 2.382). Loogikapõhist modaalsusekäsitlust ja Peirceʼi tuntud märgitüüpide eristust (ikoon – indeks – sümbol) sidudes on võimalik iseloomustada, kui usutavad või reaalsusele vastavad tunduvad erinevaid märgitüüpe kasutavad sõnumid. Näiteks sümboolselt ehk meelevaldsetesse märkidesse kodeeritud sõnum (loomulikus keeles tekst) paistab madalama tõeväärtusega (modaalsusega) kui kõrge ikoonilisusega tekst (näiteks retušeerimata foto, mille loomisel on järgitud inimsilma konventsioone).
Robert Hodge and Gunther Kress juhivad tähelepanu, et vastu võttes ja tõlgendades ükskõik millist teksti, anname hinnanguid selle kohta, kui usaldusväärne on see tekst ja meie kohalviibiv või eemalolev kommunikatsioonipartner, kes meile seda teksti edastab (Hodge & Kress 1988, 122–124). Traditsiooniliselt on peetud visuaalseid meediumeid (foto, film) realistlikumaks ja väidetud, et need peegeldavad reaalsust vahetumalt. Näiteks filmiteooria arengut on pikalt saatnud debatt filmi kui meediumi realistlikkuse üle. James Monaco on väitnud, et võrreldes kirjandusega on filmis tähistaja ja tähistatav väga lähedased (Monaco 1981, 127–128). Monaco seisukohale oponeerides on teiste hulgas rõhutanud David Rodowick, et film kui sotsiaalne seadmestik või aparaat (cinematic apparatus) on oma toormaterjali töödeldes alati selektiivne, pidevalt informatsiooni filtreeriv ja muutev (Rodowick 1994,77). Arvestades Rodowicki tähelepanekut ja laialdast pildimanipuleerimise tehnikate ja fiktiivset reaalsust loovate montaažitehnikate kasutust läbi filmiajaloo, peab tõdema, et üht modaalsust ei saa a priori tunnistada tõeväärtuslikumaks kui teisi.
Modaalsus ja distants ajas ning ruumis
Gunther Kress ja Theo van Leeuwen on ka eristanud modaalsusi kommunikatsiooni formaalsuse ehk sotsiaalse distantsi lõikes – intiimne, personaalne, sotsiaalne, avalik (Kress & van Leeuwen 1996, 130–135) ning teisal on vihjanud võimalusele eristada ajal ja ruumil baseeruvaid modaalsusi (Kress & van Leeuwen 2001:3). Sellest lähtuvalt on Briti semiootik Daniel Chandler tüpologiseerinud kommunikatsioonimodaalsusi vastavalt nende sünkroonsuse astmele:
1) sünkroonne interpersonaalne kommunikatsioon, mis hõlmab ühes ajas ja ruumis toimuvat kõnet ja ka mitteverbaalset kommunikatsiooni, telefonikõnet ning internetil põhinevat sünkroonset tekstivahetust,
2) asünkroonne kommunikatsioon nagu kirjad, e-kirjad, automaatvastajasse jäetud kuuldavad sõnumid jne
3) asünkroonne massikommunikatsioon, kus nii saatja kui ka vastuvõtja rollis pole üks inimene, vaid mitu (ajalehed, raamatud, televisioon jne) (Chandler 1994). Põhimõtteliselt on võimalik ka sünkroonne massikommunikatsioon (otseülekanne televisioonis või grupivestlus internetis).
Modaalsus ja keelekasutuse sotsiaalne kontekst
Olulise vahelüli, mis ühendab modaalsuse loogikapõhist tähendust sotsiaalpsühholoogilise tähendusega, pakub lingvist Michael Halliday, kes rõhutab vajadust uurida keelt tema sotsiaalses kontekstis (vastandusena Noam Chomsky jt formaliseeritud, struktuursele kirjeldusele). Halliday jaoks on modaalsus seotud keele sotsiaalse kasutusega, eeldusega, et keeleline tegevus on alati seotud teatud eesmärkidega ehk funktsioonidega (Halliday 1978:21–22). Halliday arvates (1978:28) võib keele funktsioone olla väga palju ja neist on raske luua selget tüpoloogiat. Täiskasvanute keelekasutust iseloomustades rõhutab Halliday, et keel on alati polüfooniline ja erinevaid meloodiad (kasutades muusikalist metafoori) kõlavad kõrvuti (1978:31). Siit pole keeruline jõuda multimodaalsete tekstide teooriani. Halliday seisukohti intrepreteerides võime tõdeda, et keel oma sotsiaalses, mitteverbaalses kontekstis (millest ta on aga lahutamatu) väljendub sageli multimodaalsete tekstide kujul.
Elisabeth Köstinger
pisi|Elisabeth Köstinger (2014) Elisabeth Köstinger (sündinud 22. novembril 1978 Wolfsbergis Kärnteni liidumaal) on Austria poliitik (Austria Rahvapartei).
Elisabeth Köstinger on õppinud Klagenfurti Ülikoolis publitsistikat, kommunikatsiooniteadusi ja rakenduslikke kultuuriteadusi, kuid stuudium jäi lõpetamata. Aastatel 2003–2009 töötas ta vabakutselisena kommunikatsiooni valdkonnas.
Alates 18. detsembrist 2017 oli ta Austria maa- ja metsamajanduse, keskkonna ja veemajanduse minister. Alates 8. jaanuarist 2018 kuni 3. juunini 2019 oli ta jätkusuutlikkuse ja turismi minister.
Alates 7. jaanuarist 2020 on ta Austria põllumajandus-, regionaal- ja turismiminister.
ILike
iLike on internetikauplus ehk veebipood Eestis. iLike müüb arvuti- ja digitehnikat, nutiseadmeid, TV-seadmeid, audio- ja videotehnikat, foto- ja valveseadmeid, kodumasinaid ja muud elektroonikat.
Borek Stary
Borek Stary on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Rzeszówi maakonnas Tyczyni vallas. Borek Stary asub Tyczynist ligikaudu 5 km idas ja Rzeszówist umbes 12 km kagus.
Eesti Rahva Tänumedal
Eesti Rahva Tänumedal on kodanikualgatuse korras väljastatav sõltumatu autasu, mis antakse füüsilisele isikule Eesti riigile ja rahvale osutatud teenete eest.
Ülevaade
Eesti Rahva Tänumedal (edaspidi: Tänumedal) on valmistatud kullast (proov 750) ja kaalub 80,80 grammi. Tänumedali kujundas Ain Saar ja medali valmistas OÜ Wõro Büroo. Tänumedaliga kaasneb lisaks köidetud raamat, mis sisaldab tänumedali statuuti ja kõigi toetajate nimesid.
Ajalugu
Eesti Rahva Tänumedali idee pärineb Vaba-Sõltumatu Kolonni Nr.1 liikmelt Ain Saarelt. Üleskutse Eesti Rahva Tänumedali sisseseadmiseks tehti avalikuks Tartus 29. märtsil 2008 Jüri Kuke XIII mälestuskonverentsil.
Tänumedali sisseseadmiseks korjasid toetusallkirju 23 inimest (Tauno Rahnu, Heli Lepik, Harald Mäepalu, Arvi Saar, Urmas Saar, Boris Takk, Ülo Zirnask, Evald Laidvere, Alar Mägi, Heino Martinson, Jannu Holsting, Anna Rosalie Udre, Veiko Laas, Arne Sarapuu, Ain Saar, Riho Lallu, Mia Daniel, Toivo Jaas, Eha Särev, Heino Martinson, Vallo Paosalu, Ülo Pajumets, Tiit Öpik, Heino Passimägi ja Kalmer Kaljuvee), kes said kokku 4226 toetusallkirja. Tänumedali valmistamiseks tegi annetuse 164 inimest ning kokku annetati 52 690 krooni ja 50 senti. Suurema rahalise annetuse on teinud Erwin Pari, Indrek Avarand, Ilmar Tamm, Valdo Helmelaid, Arne Sarapuu, Mihkel Tammepuu, Tauno Rahnu, Ly Lehtmets, Peeter Remann, Mart Kimask ja Virve Kaasik ning Riho Lallu.
Ettepanekut Eesti Rahva Tänumedali sisseseadmiseks ja andmiseks 2008. aastal vabadusvõitlejale Harald Nugiseksile toetasid organisatsioonidest Vaba-Sõltumatu Kolonn Nr.1, Uus Euroopa, Eesti Sõjameeste Sakala Ühing, Võrumaa Sõjameeste Ühendus, Eesti Rahvuslik Liikumine, Läänemaa Vabadusvõitlejate Ühendus, Eesti Vabadusvõitlejate Rakvere ühendus, Eesti Leegioni veteranide Virumaa klubi, Põlvamaa Vabadusvõitlejate Ühendus, Eesti Iseseisvuspartei ja Eesti Leegioni Sõprade Klubi. Kullast tänumedali valmistamise kogumaksumuseks oli 54 332 krooni.
Tänumedali komitee
Ettepaneku Tänumedali väljaandmiseks võivad teha nii Medalikomiteesse kuuluvad kodanikud kui ka organisatsioonid.
Tänumedali andmise tingimused
Tänumedal antakse
Tänumedali laureaadi valivad välja Medalikomitee liikmed hääletusel lihthäälteenamuse alusel. Hääletatakse kas interneti või posti teel.
Tänumedalit võib määrata postuumselt. Postuumselt määratud Tänumedal antakse üle laureaadi perekonnaliikmele või sellele organisatsioonile, kuhu autasustatu kuulus. Tänumedali võib üle anda ka mõnele muuseumile.
Kui Medalikomitee on tunnistanud Tänumedali kandidaadiks esitatud isiku eesti rahva tunnustuse vääriliseks, viiakse läbi kampaania, mille käigus kogutakse toetusallkirju väljavalitud isiku autasustamiseks, samuti rahalisi vahendeid Tänumedali valmistamiseks.
Tänumedali kätteandmise aja ja koha otsustab Medalikomitee aktiiv.
Tänumedali üleandmise au saab osaks isikule, kes on kogunud kõige enam allkirju medalikandidaadi toetuseks.
Tänumedali juurde kuulub iluköites tunnistus, mis muu hulgas sisaldab Tänumedali statuuti ja kõigi toetajate nimesid. Kirjeldatud üriku üleandmise au saab osaks isikule, kes järgmisena kogunud enim toetusallkirju.
Tänumedali kavalerid
Tänumedalit on välja antud kahel korral.
Gertrud Elisabeth Mara
pisi|Anton Graff. Gertrud Elisabeth Mara portree (1790) Gertrud Elisabeth Mara (sündinud Schmähling või Schmeling, 12. veebruar (vkj)/ 23. veebruar 1749 Kassel – 8. jaanuar (vkj)/ 20. jaanuar 1833 Tallinn) oli saksa (hesseni) laulja.
Lapsepõlv ja lauljakarjäär
Tema isa Johann oli vaene muusik. Tüdruk õppis isalt viiulimängu. Lapsena mängis ta Maini-äärses Frankfurdis laadal raha eest viiulit. Ta õppis 5 aastat Leipzigis laulmist. 1771 hakkas ta lauljana esinema, peatselt tunnustati teda saksa maade parima lauljatarina. Kuni 1780. aastani töötas ta Preisimaa õukonnas, kuid pärast abiellumist lõpetati tema leping.
Tema abikaasa oli Berliinis sündinud tšellist Giovanni Battista Mara (Johann Baptist Mara, 1744–1808).
Mara esines Viinis, Münchenis ja mujalgi, enne kui jõudis 1782 Pariisi. Sel ajal esines seal teinegi tuntud lauljatar Luisa Todi ning Pariisi üldsus jagunes nii-öelda todistideks ja maratistideks vastavalt sellele, kumba lauljat nad toetasid. 1784 läks Mara Londonisse ja jätkas seal suure menuga esinemisi kuni 1802. aastani, andes aeg-ajalt külalisetendusi Pariisis ja Itaalias.
1802. aastal kolis ta Venemaale ja elas Moskvas. 1812. aasta Vene-Prantsuse sõja ajal, kui taganevad Vene väed süütasid Moskva, kaotas Mara kogu oma varanduse.
Tallinna-periood
Mara elas 1815. aastast Tallinnas, kus tegutses lauluõpetajana (elas Toompeal, Lossi plats 6) ja asutas omanimelise stuudio (Mara laulustuudio). Tema sõbrad olid luuletajad Sophie Tieck ja Hedwig Dorothea von Berg (sündinud Sivers, Tallinna sõjakuberneri Gregor von Bergi abikaasa), kunstiajaloolane ja arheoloog Otto Magnus von Stackelberg, Oleviste kiriku organist ja gümnaasiumi muusikaõpetaja Johann August Hagen ning Eestimaa maanõuniku Reinhold August von Kaulbarsi abikaasa paruness Nathalie Elisabeth von Kaulbars (sündinud Aderkas). 1822. aastal kolis ta Tallinna all-linna aadressile Lai 11, kus elas kuni oma surmani. Gertrud Elisabeth Mara maeti Kopli kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
pisi|C. T. Von Neff. G. E. Mara portree. 1828
Edinburghi kindlus
pisi|Edinburghi kindlus Edinburghi kindlus on Šotimaa pealinna Edinburghi siluetis domineeriv ajalooline kindlus, mis asub kõrgendikul Castle Rock.
Sindi kalevivabrik
pisi|Sindi kalevivabriku hoonete varemed 2016. aastal Sindi kalevivabrik oli Sindis tegutsenud tekstiilitööstusettevõte; tegutsemise ajal Venemaa keisririigi juhtivaid kalevitööstusettevõtteid.
Kinnismälestised Sindi kalevivabriku hoone 1 ja 3 asuvad Pärnu maantee 28, Sindi kalevivabriku hoone 2 asub Kalamaja tee 4
Ajalugu
Vabriku rajas Riia kaupmees Johann Christoph Wöhrmann. Wöhrmannid olid Lübeckist pärit kaupmeestesuguvõsa. 1833. aastal omandas Riia I Gildi kaupmees Johann Christoph Wöhrmann (1784–1843) Sindi kroonumõisa (Krons-Gut Zintenhof) päritava rendiõiguse sinna Kalevivabriku rajamiseks. Wöhrmanni eelmine kalevivabrik praeguse Poola alal Sieradzi linnas oli Poola Novembriülestõusu ajal (1830–1831) maha põlenud, misjärel ta otsustas oma vabriku Liivimaale tuua. Asukoha valikut soodustas ka Taali ja Tõstamaa mõisnik Johann Erich Staël von Holstein, kes ise tegeles lambakasvatusega ja oli selleks välja pakkunud, tema enda valduste kõrval, Tori kihelkonnas asuva soodsa asendiga Zintenhofi kroonumõisa.
Vabriku ehitamist alustati 1833. aastal ning kalevit halati seal tootma 1834. aastal. 1840. aastatel suurenes vabriku toodangu maht, kuna kasutusele võeti mehaanilised ketrusmasinad ning täiustati vanutamist ja viimistlust. Sindi vabrik oli toona juhtivaid kalevitööstusi terves Vene impeeriumis. Suur osa oskustööliste kaadrist toodi vabrikule järele Poolast: Sieradzist ja teistest tööstuslinnadest, kus vabrikud olid suletud. Sinti saabus üle 70 väljaõppinud meistri. Töölisi toodi ka kõigist Eesti- ja Liivimaa linnadest, Riiast, Miitavist, Wolmarist. Vladimiri ja Moskva kubermangu mõisatest palgati pärisoriseid talupoegi kangruks tervete artellide kaupa. 1835. aasta algul oli ettevõttes 514 töölist. 1839. aastal sai vabriku toodetele osaks esimene kõrge tunnustus – ülevenemaalise tööstusnäituse I järgu suur kuldmedal. 1842. aastal valmistati vabrikus 14 erinevat kalevisorti. 19. sajandi keskel rajati vabriku juurde mehaanikaosakond, kus tehti ka malmivalu ja gaasivabrik – esimesed selletaolised ettevõtted Pärnumaal. 1843.–1848. aastal vabriku sisseseadet täiustati pidevalt. Oluliseks uuenduseks olid uute mehaaniliste ketrusmasinate kasutuselevõtmine. Vabrikus oli 16 täiskomplekti ketrusseadmeid, 150 kangastelge, 17 vanutus-, 10 pesemis-, 36 karvastus- ja 40 pügamismasinat. Jõuallikana kasutati masinate töölepanemiseks kaht vesiratast (150 hj) ja vajadusel ka kaht 100-hobujõulise koguvõimsusega aurumasinat.
Vabrik koosnes viiekorruselisest peahoonest kahe kolmekorruselise tiibhoonega, ühest värvimis-, kahest kuivatus- ja ühest pesemishoonest, aurumasinate ruumist, sepikojast ja puutöökojast. Töölisti oli vabrikus ligikaudu 1000, neist 760 olid venelased, ülejäänud valdavalt eestlased. Vabriku juurde kuulus kivist elumaja vabrikuvalitsuse tarvis ning veel 54 puithoonet töölistele.
11. mail 1877. aastal läks Sindi Kalevivabrik, aktsiaseltsi „Sindi kalevivabriku Ühisus, endine Wöhrmann ja Poeg“ valdusse. Vabriku tegevus oli kõrgpunktis 1870. aastate lõpus. Aastal 1879 ostis vabriku ära Moskva suurkaupmees W. Aue.
1882. aastal korraldati ettevõte ümber aktsiaseltsiks Sindi Kalevimanufaktuuri Ühisus. Müügitehingus kirjeldati Liivimaa kubermangus, Pärnu kreisis, Tori kihelkonnas Sindi mõisa juurde kuulunud vabriku müügiobjekti järgnevalt: 125,486 ruutsülla ja 30 ruutjala suuruse pinnaga rajoon koos Vabriku ja selle juurde kuuluvate hoonete, sisseseade ja Appertinentiedega. Kinnistu juurde kuulusid vabrikualal asuvad hooned, 49 suuremast ja väiksemast ametnike ja tööliste majast koosnev elamukompleks, 9 kasarmut, gaasivabrik, hospidal, saun (Badestube), laod ja aidad, aurujahuveski (Dampfmahlmühle), metallikeevituskoda (Eisengiesserei) ja masinatöökoda, käsitööliste töökojad ja seebivalmistuskoda (Seifensiederei), samuti tamm ja kanaliala koos vesirataste ja seal asuvate aurumasinatega.
Vabriku direktor oli kuni 1905. aastani Georg Nuut.