cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1225
Aastakümned: 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad - 1220. aastad - 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad
1227
1227. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad - 1220. aastad - 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad
Aastad: 1222 1223 1224 1225 1226 - 1227 - 1228 1229 1230 1231 1232
Täishäälik
pisi|280px|Eesti artikulatoorne vokaalidiagramm
Täishäälik ehk vokaal on häälik, mille artikuleerimisel pääseb õhk vabalt ja pidevalt välja suust või suust ja ninast nii, et kõnetraktis ei teki keele keskjoonel õhuvoolule sulgu ega märgatavat kahinat põhjustavat ahtust.
Vokaalisüsteemi kirjeldamisel kujutatakse vokaale kahemõõtmelisel vokaalidiagrammil, mille vertikaalne telg näitab keeleselja tõusuastet ja horisontaalne telg keele ees-tagapoolsust. Lisaks keeleselja kujule võivad vokaalid eristuda huulte asendi poolest (vokaalidiagrammil paigutatakse illabiaal- ehk ümardamata vokaal vasakule ja labiaal- ehk ümarvokaal paremale).
Eesti keele täishäälikud
Täishäälikute arvu poolest kuulub eesti keel maailma keelte hulgas suure vokaalide arvuga keelte hulka. Eesti keeles on 9 vokaalfoneemi /i ü u e ö õ o ä a/, mida hääldatakse vastavalt IPA märgendusele [i y u e ø ɯ/ɤ o æ ɑ].
Keeleselja tõusuastme järgi saab eesti vokaalid jagada kõrgeteks vokaalideks [i y (ɯ) u], keskkõrgeteks vokaalideks [e ø ɤ o] ja madalateks vokaalideks [æ ɑ]. Vokaalfoneemi /õ/ võidakse sõltuvalt kõnelejast hääldada kas kõrge [ɯ] või keskkõrge tagavokaalina [ɤ]. Vastavalt sellele, millisel keeleselja osal paikneb keeleselja tõusu kõige kõrgem punkt, jagunevad vokaalid eesvokaalideks [i y e ø æ], mille hääldamisel keeleselja eesosa liigub kõva suulae poole, ja tagavokaalideks [u (ɯ)/ɤ o ɑ], mille hääldamisel keeleselja tagaosa liigub pehme suulae poole. Lisaks jagatakse vokaalid veel labiaal- ja illabiaalvokaalideks: labiaalsete vokaalide [y ø u o] puhul huuled ümardatakse, illabiaalsete vokaalide [i e (ɯ)/ɤ æ ɑ] hääldamisel huuli ei ümardata.
Eesti vokaalide põhilised omadused on esitatud ka järgnevas tabelis (tärniga on märgitud need tunnused, mille suhtes uurijad on olnud eri seisukohtadel).
Eesti keele primaarvokaalid on /a e i o u/. Nende esinemisele ei ole piiranguid, seega neid võib leiduda nii esi- kui ka järgsilpides (v.a /o/, mis vanade omatüvede järgsilpides ei esine. Järgsilpide /o/ on küll ajalooliselt eesti kirjakeelde kuulunud, kuid on kirjakeele kujunemise käigus sulandunud kokku /u/-ga ja esineb praegu vaid isikunimede ning uute laen- ja võõrsõnade järgsilpides) ja diftongis teise vokaalina. Sekundaarvokaalid /ü ö õ ä/ ei esine tavaliselt järgsilpides (v.a võõrsõnades) ega pole ka diftongis teiseks vokaaliks. Sellistes eesti murretes, kus on vokaalharmoonia, võivad sekundaarvokaalid ka järgsilpides esineda. Eesti keele kõige suurema esinemissagedusega vokaalid on /a/, /e/ ja /i/, neist mõnevõrra väiksema sagedusega /u/ ja /o/, millest veel väiksema esinemissagedusega on sekundaarvokaalid.
Täishäälikute akustika
Vokaalide hääldamisel on hääleallikaks häälekurrud ja filtriks keele ning huulte liikumisest tulenevalt muutuva kujuga kõnetrakt, mis kujutab endast resonantstorude kogumikku. Eri kujuga resonantsruumi osadel on erinevad resonantssagedused ehk formandid. Selle tulemuseks on vokaaliti erinev spektrikuju: võimenduvad need ülemtoonid, mis on sageduselt lähedased resonantssagedustele, ning muud sumbuvad. Vokaalide akustilisel analüüsil leitakse kuni nelja esimese formandi väärtused. Vokaalid eristuvad teineteisest põhiliselt kahe esimese formandi väärtustelt (F1 ja F2), kuid oma osa on ka kolmandal ja neljandal formandil (F3 ja F4).
Spektrogrammidel iseloomustab tagavokaale kahe esimese formandi jäämine lähedastesse sageduspiirkondadesse (vt järgnevat tagavokaali /a/ spektrogrammi, formandid tähistatud punaste punktiiridega), kuid eesvokaalidel paikneb teine formant esimesest kaugel ning on lähestikku kolmanda formandiga (vt järgnevat eesvokaali /e/ spektrogrammi).
Umuahia
Umuahia on linn Nigeerias, Abia osariigi pealinn.
Religioon
Katoliku kirikul ja anglikaani kirikul on Umuahia piiskopkond (vaata Umuahia piiskopkond (katoliku kirik) ja Umuahia piiskopkond (anglikaani kirik)).
1230
1230. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1225 1226 1227 1228 1229 - 1230 - 1231 1232 1233 1234 1235
Telemaatika
Telemaatika on tehnika haru, mis hõlmab interdistsiplinaarselt arvutustehnika kaugrakendust, andmesidet, kaugjuhtimist jms.
Aaleni lade
Aaleni lade (Aaleni mäe järgi Saksamaal) on Kesk-Juura ladestiku kõige alumine lade. Lademe kivimid moodustusid ajavahemikus 175,6...171,6 miljonit aastat tagasi.
Aaleni lademe vananenud nimetus on Aaleni ladejärk.
Selle lademe eraldas Šveitsi geoloog C. H. Meyer-Eymar 1864. aastal.
1231
1231. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1226 1227 1228 1229 1230 - 1231 - 1232 1233 1234 1235 1236
Ukiyo-e
pisi|[[Kitagawa Utamaro. "Meie aja kolm iludust". Värviline puulõige, u 1793. Toledo Kunstimuuseum, Ohio, Ameerika Ühendriigid]] Ukiyo-e (jaapani keeles 浮世絵 'voolava maailma pildid') oli Jaapanis Edo perioodil (1603–1868) valitsev kunstisuund, mis õitses 17.–19. sajandini.
Ajalugu
Tokugawa periood, tuntud ka Edo perioodi nime all, kestis Jaapani šogunaadi all aastatel 1608–1867. Seda peetakse majandusliku kasvu, poliitilise stabiilsuse ja rahu perioodiks. Riigi võimu üheks eesmärgiks oli säilitada stabiilsus nelja klassi – põllumeeste, käsitööliste, sõdalaste ja kaupmeeste – vahel. Riigivõimule kõige rohkem tulutoovamaks elanikkonna kihiks olid talupojad, kes moodustasid 80% elanikkonnast ja kelle ainsaks elatusallikaks oli põllumajandus. Teiseks tagamõtteks, mis andis lükke riikliku eralduse poliitika kasuks aastal 1633, tekkis imbunud võõraste vaadete ja sõjaliste leiutiste tõttu. Selle kohaselt ei võinud jaapanlased reisida välismaale ega pöörduda hiljem tagasi. 1680.–1700. aastateni kestis majanduse õitseaeg, kiire hoo said sisse ka tootmine, kaubandus ja neid töötlev tööstus. Kiire areng toimus ka suurlinnades – Osakas, Kyotos ja Edos (tänapäeva Tokyos). Siidi, puuvilla, paberi, portselani ja sake tootmine aitas kaupmeeste klassi parandusele kaasa, mis omakorda andsid lükke uutele kirjandus- ja kunstiliikidele, nende hulgas ka ukiyo-e`le.
Algselt hõlmas ukiyo-e'd budistlik mõiste, mis viitas inimelu ja kogemuse mööduvale olemusele. Uki tähistas kurbust ja yo elu, mille kombineerimisel kerkis esile budistlik vaade sünnist, surmast, kannatustest ja uuestisünnist. “Ujuv maailm” sai aga varauusaegses Jaapani hedonismlikus linnakultuuris uue tähenduse, mis kujundas uut moodi, elustiili linnakultuuris, modernsust, igapäevaelu ja hetkes elamise rõõme. Eesmärgiks ei olnud enda soovide rahuldamine, vaid pidi leppima sellega mis on ja õppima seda väärtustama. Väideti, et kui naudingud on sama hetkelised nagu kirsiõiedki, peab neid nautima nii palju kui võimalik.
Varasemad puugravüürid
Puugravüürid olid tuntuks saanud juba palju varem. Jaapanisse jõudis see kunst 8. sajandil Hiinast tulnud reisijatega, kes kandsid endaga kaasas puuplokkidega trükitud tekste. Nendega tulid kaasa ka vaja minevad tehnikad ja oskused.
764. aastal andis tollaegne Jaapani keisrinna Kōken käsu budistlike templite vahel laiali saata miljon paberile trükitud kujutist. Palveid ehk dahrani sisaldavad paberitrükid rulliti kokku ning paigutati väikestesse Jaapani küpressipuust käsitsi nikerdatud õõnsatesse pagoodidesse, mis hiljem müüdi maha või anti templi annetajatele. Selline tegevus kestis umbes kuus aastat ja sellel ajal valmistati umbes 1 000 000 pagoodi. Arvatavasti olid daharanide levitajateks preestrid, kes pakkusid neid talupoegadele odava religioosse maali aseainena. Kuna eesmärgiks oli levitada budistlikku usku, siis nende üheks edasikandjaks olid palverändurid, kes kandsid trükiseid pühamutest laia maailma, uskudes, et daharanid levitavad hea tervise õnne.
11. sajandil jõudis Hiinast Jaapanisse puidust liikuv trükkimisviis, millega trükiti budistlikke palveraamatuid. 15. sajandil valmis horisontaalrullik, tänu mille plokkidele oli võimalik valmistada 4,5 meetriseid illustratsioone. 12. sajandist 16. sajandi lõpuni kestnud kodusõjad ja tüliperioodide käigus tekkinud tulekahjud hävitasid mitmete aadlike ja jõukate inimeste templi laod. Sealhulgas põletati maha ka paljud tuntud kloostrid, kus publitseeriti kirjutisi.
Muudatused toimusid Edo perioodil, kui riigi üle võttis võimust Tokugawa šogunaat, kes hoidis ära poliitilised rahutused. Sellele järgnenud rahu andis tõuke populaarkultuuri, sealhulgas ka kunsti arenguks.
Ukiyo-e tekkimine
Eriliseks tegi ukiyo-e maalid see, et igast teosest õhkus kunstnike omamoodi välja arendatud iseloom. Kui varasemad Jaapani kunstivormid – kanō, tosa ja yamato-e – olid pälvinud väiksemate, privaatsemate eliitkoolkondade huvi, siis ukiyo-e avaldus laiema spektrina. See kooskõlastus Edo kodanike nii linnastunud samuraide, ametnike kui ka chōninide (kaupmeeste) põhimõtete ja ootustega ning kõigil avanes võimalus avaldada enda nõudmisi ja huve.
Ukiyo-e teemad
Hõljuva maailma trükiste põhiteemadeks olid kabuki teatri näitlejad, lõbustuskvartali kaunitarid, legendaarsed samuraid ja muud ajaloolised teemad. Pildid ujuvast maailmast ilmusid algul maalitud sirmidel ja rullpiltidel, mis reklaamisid teatrietendusi, maadlust ning söögikohtade või bordellide poolt pakutavaid teenuseid. Aja jooksul tekkis nõudlus uute ideede järgi ning lisandusid uued teemad: linnud, lilled, portreed, maastikud, näitlejad ehk yakusha-e, kevadpildid ehk shunga ja ka erootika, mida inspireeris naudingu otsingu põhimõte. Kuna tarbija huvidega tuli kooskõlastada, siis trendidega kaasas käimine ja õige kunstniku leidmine oli väga oluline.
Trükitehnika areng
17. sajandil olid trükised ühevärvilised ehk kasutati ainult musta tinti. Sumizuri-e ehk “must trükitud pilt” jõudis Hiinast Jaapanisse juba 8. sajandil budistlike tekstide ja piltide trükistena. Mustvalged puuplokitrükid, millele kanti käsitsi pintsliga värvi, olid väga nõutud ning selliseid trükiseid toodeti 17. sajandi lõpust 18. sajandi keskpaigani. pisi|Sugimura Jihei, Kume no sennin, 1685–95 18. sajandi alguses võtsid voolu üle puugravüürimeistrid ja trükitehnikate arenguga moodustati käsitööliste koostöös ukiyo-e kvartett. Neljasesse rühma kuulusid kirjastaja ehk hanmoto, kunstnik ehk eshi, plokilõikaja ehk horishi ja trükiprintija ehk surishi. Kirjastaja tegeles rahastamisega ning algatas tootmise tellides kunstnikult trükise disaini. Ainult musta tinti kasutades, lõi kunstnik gako ehk visandi, hiljem loodi lõplik sketš ehk hanashita-e. Vastavad ukiyo-e gravüüride kavandid toimetas kunstnik trükikotta, plokilõikaja kätte, kes antud joonise järgi nikerdas puust ühevärvilise versiooni ehk omohani. Hiljem nikerdas horishi ka teistele värvikihtidele oma puuploki. Printimisprotsessis osales ka kunstnik, kes andis surishi`le printimisel värvijuhiseid. Printimine nõudis surishi`lt täpsust, mille jaoks ta arvutas välja üldise tasakaalu ja tegi peened kohandused. Trükkimist alustati musta tindiga kaetud võtmeplokist, mis sisaldas kujunduse piirjooni ja teksti. Sellele järgnesid värvilised kihid. Valminud ukiyo-e trükised illustreerisid mitmeid romaane, aga pälvisid kuulsuse ka iseseisvate graafiliste teostena.
Värvi areng
pisi|Okumura Masanobu "Taking the Evening Cool by Ryogōku Bridge", 1745 Esimesed värvid, lisaks mustale, võeti kasutusele 1740ndatel Okumura Masanobu (1691-1768) poolt, kes enda ajal piirdus küll musta ja valge tindiga, kuid hiljem lisandus ka käsitsi maalitud punakaspruun ja oranž värvus ehk tan-e. Tema oli ka esimene, kes pintseldas enda trükistele lakki. Tan-e`le lisandus benizuri-e ehk roosakaspunased ja maarohelised värvid. Nende värvidega trükkimine laienes 19. sajandil, mis võimaldas keerukamaid trükikujundusi. Tekkisid nõudlikumad värvimustrid ja kaunistatud maastikud.
Ukiyo-e tegemisel kasutatud värvained olid kättesaadavad nii loodusest kui ka sünteetilisel viisil. Looduslikud värvained saadi taimedest ja putukatest. Kõik looduslikud osad, lehed, juured, õie kroonlehed, õienupud, rohi, vaik, puidu sisu ja koor, aga ka kuivatatud puuviljad, kasutati ära. Meiji perioodil (1868–1912), kui toimus kiire moderniseerimine ja paranes kaubandusvõrgustik, võeti kasutusele keemiliselt valmistatud sünteetilised värvid. Need lisasid pigmendile intensiivsust ning tänu dünaamilisele värvipaletile muutus pilt elavamaks. pisi|Suzuki Harunobu, Two Women in a Storm, 1764–1772 1760. aastatest hakati tootma mitmevärvilisi trükiseid ehk nishiki-e. Selle alusepanija, Suzuki Harunobu (1725–1770), oli kõige silmapaistvam bijin-ga kunstnik ning enda teostes jäädvustas ta Yoshiwarat ehk Edo lõbustuspiirkonda. Pealmiselt kujutas ta õrna ja lapseliku näoga naisi, kes maitsesid armurõõme, jalutasid mööda tänavaid või lesisid kodus. Enda teostega pani ta aluse elegantse eluolu kujutamisele ukiyo-e`s. Nishiki-e ehk brokaadipilt sisaldas eri viisil prinditud värve, mis andsid ukiyo-e`le visuaalse rikkuse. Meiji perioodil, tänu läänest tuleva fotograafiaga, hakkas ukiyo-e moest kaduma ja sellega langes ka nishiki-e väärtus. Aega nõudev puuplokkidega trükkimine jäi tänapäevastele graafikameetoditele jalgu ning kõik see asendati mehhaaniliste vahenditega.
Kunstnikud
Aastal 1868, kui Tokugawa periood oli läbi saamas, avanes uks välismaailma ja ukiyo-e`st sai üks esimesi Jaapani kunstistiile, mis kandus edasi Ameerikasse ja Euroopasse. Erilist mõju avaldas “ujuva maailma“ stiil impressionismile, mis hiljem inspireeris paljusid tol aegseid kunstnikke. Samal ajal, kui ukiyo-e oli lääne kunstnike seas populaarsust kogumas, hakkasid need samad mõjud jaapani gravüüride nõudlust vähendama. 20. sajandil muutusid ukiyo-e traditsioonilised puugravüürid eksperimentaalsemaks ja abstraktsemaks. Uueks kunstivooluks kujunes välja sosaku-hanga ehk loomingtrükised, mis kasutasid küll ukiyo-e uhkeid värvipalette, kuid kaotasid ära kunstnike, graafikute ja nikerdajate koostöö asendades selle ühe inimese isikliku loominguga.
1229
1229. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1170. aastad 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad - 1220. aastad - 1230. aastad 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad
Aastad: 1224 1225 1226 1227 1228 - 1229 - 1230 1231 1232 1233 1234
Tethyse ookean
Tethyse ookean oli Mesosoikumis ja Kainosoikumis ookean Gondwana ja Lauraasia hiidmandri vahel enne Atlandi ookeani avanemist.
Selle jäänused on tänapäeva Must meri, Araali meri ja Kaspia meri. Ka Vahemerd võib pidada Tethyse ookeani jäänukiks.
Tethyse ookeani kunagise olemasolu avastas Austria geoloog Eduard Suess aastal 1893. Ookean sai nime merejumalanna Tethyse, Okeanose abikaasa järgi.
1235
1235. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1230 1231 1232 1233 1234 - 1235 - 1236 1237 1238 1239 1240
1238
1238. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1233 1234 1235 1236 1237 - 1238 - 1239 1240 1241 1242 1243
1234
1234. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1229 1230 1231 1232 1233 - 1234 - 1235 1236 1237 1238 1239
Sugunääre
Sugunääre ehk gonaad on paljudel loomadel (sealhulgas inimesel) elund, mis toodab sugurakke ehk gameete ja suguhormoone. Sugunääre kuulub suguelundite hulka.
Seemnerakke tootvat sugunääret nimetatakse munandiks ehk testiseks või seemnesarjaks ehk raiaks (isassugunääre), munarakke tootvat sugunääret munasarjaks ehk ovaariumiks või ovaariks (emassugunääre). Kui üks ja sama elund toodab nii seemne- kui ka munarakke, nimetatakse teda ovotestiseks. Viimane esineb mõningatel tigudel. Teistel loomadel esineb läbipõimunud munandi- ja munasarjakoega ovotestis haruldase kõrvalekaldena.
Sugunäärmed eri loomarühmadel
Selgrootutel on seemnesarjad ja munasarjad, osal tigudest paaritud ovitestised, mis produtseerivad diferentseerumata sugurakke.
Kalade seemnesarja nimetatakse niisaks, munasarja marjaks. Sõõrsuude sugunäärmed on paaritud, teistel kaladel paariselundid.
Kahepaiksetel ja roomajatel on sugunäärmed paariselundid.
Lindudel nimetatakse isassugunääret munandiks või raiaks, emassugunääret munasarjaks või rebusarjaks. Munandid on tavaliselt paariselundid. Munasarjadest talitleb ainult vasakpoolne, parempoolne munasari taandareneb enamasti täielikult juba looteeas.
Inimese sugunäärmed
Nagu teistelgi imetajatel, on inimesel paarilised munandid (mehel) ja paarilised munasarjad (naisel).
Talitlus
Suguküpsel naisel toodavad munasarjad munarakke, suguküpsel mehel munandid seemnerakke. Mehel võivad viljastamisvõimelised seemnerakud tekkida puberteedist kuni kõrge eani välja, naisel tekivad sigimisvõimelised munarakud kuni menopausini.
Nii munasarjad kui ka munandid toodavad ka suguhormoone: munasarjad peamiselt östrogeene ja gestageene, munandid peamiselt androgeene (sealhulgas testosterooni).
Munandite või munasarjade eemaldamist või talitlusvõimetuks muutmist nimetatakse kastratsiooniks.
Sugunäärmete kahjustused võivad kaasa tuua muutusi teisestes sootunnustes, kasvuhäireid, sigimishäireid ja muutusi seksuaalkäitumises.
Areng
Sugunäärmed arenevad algul mõlemast soost lootel ühtemoodi.
Seetõttu arvatakse sugunäärmed esmaste sootunnuste hulka. Nad määravad gonaadilise soo.
Väärarengu puhul võib moodustuda ovitestis.
FED
FED või Fed võib tähendada järgmist:
1236
1236. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1231 1232 1233 1234 1235 - 1236 - 1237 1238 1239 1240 1241
Fotoefekt
Fotoelektriline efekt ehk fotoefekt avaldub valguse (või ka muu elektromagnetkiirguse) ja aine vastastikmõjus, mille tulemusena footonite (valguskvantide) energia kandub aine elektronidele. Fotoefekt hõlmab footonite ja aine vastastikmõju kolme lähedast, kuid füüsikaliselt erisugust protsessi:
Need efektid saavad toimuda, kui footoni energia on küllalt suur ehk kiirguse võnkesagedus piisavalt kõrge.
Ajalugu
1900. aastal lahendas Max Planck ülesande musta keha kiirguse kohta, mis näitas, et iga aatom saab neelata või kiirata ainult diskreetse energiaga kvandi E = h\,f. Planck arvas, et energiakvandi kontseptsioon on lihtsalt matemaatiline trikk, et teooria ühilduks katsega.
pisi|Välisfotoefekt – valguse toimel lüüakse elektronid ainest välja
Välisfotoefekt
Fotoefekti tekkimiseks peab pinnale langeva elektromagnetkiirguse sagedus ületama sellele pinnale omase lävisageduse f_0 või lainepikkus olema väiksem piirlainepikkusest. Olenemata valguse intensiivsusest fotoefekti ei teki, kui see tingimus ei ole täidetud.
Tänu fotoefekti uurimisele jõuti lähemale valguse ja elektronide kvantolemuse mõistmisele ja see aitas kaasa valguse dualismi sõnastamisele.
Välisfotoefekti nimetatakse ka fotoelektroniemissiooniks ehk fotoemissiooniks.
Llanfair­pwllgwyn­gyllgo­gery­chwyrn­drobwll­llanty­silio­gogo­goch
pisi|Küla nime hääldus thumb|Silt raudteejaamas Llanfair­pwllgwyn­gyllgo­gery­chwyrn­drobwll­llanty­silio­gogo­goch on küla Suurbritannia Walesis Anglesey saarel.
Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia
Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia (Stanford Encyclopedia of Philosophy) on vaba veebientsüklopeedia filosoofia alal, mida toimetatakse Stanfordi Ülikooli poolt.
1237
1237. aasta
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Kiirituse korral saavad elektronid neelata footonite energia, aga nad enamasti järgivad põhimõtet "kõik või mitte midagi": kas neelatakse kogu footoni energia ja kasutatakse see elektroni vabastamiseks aatomist või see eraldub uuesti. Kui footoni energia neelatakse, siis osa energiast vabastab elektroni aatomist ja ülejäänu jääb elektroni kineetiliseks energiaks.
1237
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Vabanenud elektroni maksimaalne kineetiline energia avaldub kujul kus h on Plancki konstant, f footoni sagedus ning \varphi väljumistöö (tähistatakse ka W ja \phi ), mis on minimaalne energia, mille elektron peab omandama, et metalli pinnalt väljuda. See avaldub kujul \varphi = h\,f_0, kus f_0 on metalli lävisagedus. Maksimaalne kineetiline energia avaldub seega kujul Kineetiline energia on alati positiivne, järelikult fotoefekti tekkimiseks peab olema täidetud tingimus f > f_0.
1237
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Fotoefekti loomust illustreerib seos voolu ja rakendatud pinge vahel. Olgu meil katseseade, kus klaasballoonis, millest on õhk välja pumbatud, paiknevad kaks elektroodi. Elektrood, millele langeb valgus, ühendatakse patarei negatiivse klemmiga. Elektroodidele rakendatud pinget saab muuta potentsiomeetriga. Valgustatud elektrood emiteerib elektrone, mis tekitavad elektriväljas elektrivoolu. Jättes valgusvoolu konstantseks, kuid muutes elektroodidele rakendatud pinget, suureneb voolutugevus. Mingi kindla väärtuse juures saavutab see maksimaalse väärtuse, mida nimetatakse küllastusvooluks. Selle tugevuse määrab elektroodilt ühes sekundis lahkunud elektronide arv. Kui pinge on väike, siis ei jõua kõik elektronid teisele elektroodile. Fotovoolu tugevus erineb nullist aga ka siis, kui pinge on null. Seega osa fotoefekti toimel emiteerunud elektrone jõuab teisele elektroodile ka siis, kui elektroodide vahel pinge puudub. Kui muuta vooluallika polaarsust, siis voolutugevus väheneb ja muutub mingi pinge U_s juures nulliks. Selle tulemusena pöörduvad kõik elektronid tagasi elektroodile, kust nad emiteerusid.
1237
Aastad: 1232 1233 1234 1235 1236 - 1237 - 1238 1239 1240 1241 1242
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Kui m on emiteerunud fotoelektroni mass ja v_max tema maksimaalne kiirus, saame kineetilise energia kirja panna järgmiselt:
Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia
Selle artiklite autoreiks on toimetaja valitud asjatundjad, artiklid on retsenseeritud ning nende täiendamine kuulub autorite kohuste hulka.
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
.
Tõkkepinge U_s väärtus sõltub väljatõrjutud elektronide maksimaalsest kineetilisest energiast järgmiselt: kus e on elektroni laeng.
Stanfordi filosoofiaentsüklopeedia
Entsüklopeedia asutati 1995. aastal ja selle loojaks oli Edward N. Zalta.
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Tõkkepinge on lineaarses sõltuvuses valguse sagedusega, aga sõltub ka materjalist. Emissiooni tekkimiseks, tuleb iga konkreetse materjali jaoks ületada sellele vastav lävisagedus f_0, mis omakorda ei sõltu laine sagedusest, vaid ainult ainelistest omadustest. Näiteks germaaniumdioodi tõkkepinge muutub vahemikus 0,2–0,3 V ja silikoondioodil 0,5–0,7 V.
Taff
pisi|Taff Taff (kõmri Afon Tâf) on jõgi Suurbritannia saarel Walesis.
Fotoefekt
Emissiooni mehhanism
Fotoefekti tahkistest käsitletakse tihti kolmeastmelisena:
Vaakumfotoelemendid
160px|pisi|Fotoelement Fotoelement on vaakumtoru, milles on kumer katood, mida kutsutakse emitteriks ja mis on tehtud metallist, milles elektronide väljumistöö on väike. Kui emitterile langeb valgus, mille sagedus on suurem vastavast lävisagedusest, vabanevad elektronid. Anoodiks on toru keskel olev peenike traat, kollektor, mis on piisavalt peenike, et ei blokeeri valgust. Kollektorile antakse positiivne potentsiaal ja tema ülesanne on püüda fotoelektrone. Valguse langemisel fotoelemendi katoodile tekib vooluahelas elektrivool, mis rakendab tööle relee või vajadusel releed. Fotoelemendi ja relee kombinatsioonil põhinevad paljud "nägevad" automaadid, näiteks metroo automaat, mis avab läbipääsu alles siis, kui sellesse on sisestatud piisavalt münte. Taolised automaadid on olulised turvalisuse tagamiseks. Näiteks saab fotoelemendi abil võimas press peaaegu silmapilkselt peatuda, kui inimese käsi on sattunud ohtlikku tsooni.
Taff
Suuremad lisajõed on Rhondda ja Cynon.
Fotoefekt
Fotoelektronspektroskoopia
Fotoelektronspektroskoopia toimub vaakumis, et ei toimuks elektronide põrkeid gaasikeskkonna molekulidega. Kontsentriline poolsfääriline analüsaator kasutab elektrivälja, et muuta elektronide suunda sõltuvalt nende kineetilisest energiast. Seoseenergia on erinev iga elemendi jaoks. Seega analüsaatori väljund annab graafiku, mille kohalikud maksimumid näitavad ära pinnal olevate ainete koostise.
Llanfair­pwllgwyn­gyllgo­gery­chwyrn­drobwll­llanty­silio­gogo­goch
Algselt oli küla nimi Llanfairpwllgwyngyll. Uus nimi pandi külale 1860. aastatel eesmärgiga saada sinna Suurbritannia pikima nimega raudteejaam. See on ka üks maailma pikimatest kohanimedest.
Tõlkes tähendab küla nimi Maria kirik valge sarapuu lohus kiire veekeerise ja punase koopa juures asuva püha Tysilio kiriku juures.
Hiljem on üritanud mõned külad veel pikemat nime võtta, kuid neid nimesid ei ole ametlikult tunnustatud.
1232
1232. aasta
Sajandid: 12. sajand - 13. sajand - 14. sajand
Aastakümned: 1180. aastad 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad - 1230. aastad - 1240. aastad 1250. aastad 1260. aastad 1270. aastad 1280. aastad
Aastad: 1227 1228 1229 1230 1231 - 1232 - 1233 1234 1235 1236 1237
Indrek Männiste
Indrek Männiste (sündinud 4. veebruaril 1975) on eesti filosoof.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli bakalaureusekraadiga 2002. aastal. 2004. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistritöö "Akraasiaprobleem kaasaegses analüütilises filosoofias: Donald Davidsoni argumentatsioon ja kriitika", juhendaja Tiiu Hallap, oponent Marek Järvik. Doktorantuuri läbis ta Aucklandi Ülikoolis Uus-Meremaal, kus ta 2011. aastal kaitses doktoritöö "Henry Miller and the Philosophy of The Inhuman Artist".
2011. aastast on ta järeldoktorantuuris Tartu Ülikooli Jüri Talveti juhendamisel ning uurib tehnika ontoloogilist staatust David Herbert Lawrence'i teostes.
Eifel
thumb|Eifeli kaart thumb|400px|Eifeli maastik thumb|400px|Vaade [[Laachi järvele, ühele vulkaanilise Eifeli järvele]]
Eifel ([ˈaɪfl̩]; letseburgi: Äifel, [ˈæːɪ̯fəl]) on madal mäestik Lääne-Saksamaal ja Ida-Belgias. See hõlmab osi Nordrhein-Westfaleni edelaosast, Rheinland-Pfalzi loodeosast ja Belgia saksakeelse kogukonna lõunaosast.
Eifel on osa Reini Kiltkivimäestikust; selle põhjaosas asub Eifeli rahvuspark.
Paiknemine
thumb|left|150px|Eifeli paiknemine Saksamaal
Eifel asub Aacheni (põhjas), Trieri (lõunas) ja Koblenzi (idas) linna vahel. See laskub kirdes piki joont Aachenist Düreni kaudu Bonnini Alam-Reini madalikule. Idas ja lõunas ümbritsevad seda Reini ja Moseli orud. Läänes läheb see Belgias ja Luksemburgis üle geoloogiliselt seotud Ardennideks ning Luksemburgis Öslingiks. Põhjas piirab seda Jülich-Zülpicher Börde. Saksamaal asub see Rheinland-Pfalzi ja Nordrhein-Westfaleni liidumaadel; Benelux alal Eupenis, Sankt Vithis ja Luksemburgis. Selle kõrgeim punkt on Hohe Achti vulkaaniline koonus (746,9 m). Algselt hõlmas Karolingide Eifelgau vaid väiksemat piirkonda umbes Ahri, Kylli, Urfti ja Erfti jõe lätete ümbruses. Selle nimi kanti hiljuti üle kogu piirkonnale.
Topograafia
Eifel kuulub Reini Kiltkivimäestiku sellesse ossa, mille lainjas lavamaa liigitatakse peneplaani mägismaaks (Rumpfhochland), mis moodustati Hertsüünia mäeehituse faasi iidsete mägede erosiooniga ja sellele järgnenud edasise tõusuga. Üksikud mäeahelikud, kuni 700 m kõrgused, näiteks Schneifel ja Hohes Venn, kulgevad läbi lavamaa lääneosa. Idaosas, Hocheifelis ja Vulkaneifelis, tõusevad vulkanismi tulemusena tertsiaari ja kvaternaari ajastutel tekkinud üksikud šlakikoonused ja basaltkupped, näiteks Hohe Acht ja Ernstberg, lainja maastiku kohale.
Moselisse, Reini ja Maasi suubuvad jõed, nagu Our, Kyll, Ahr, Brohlbach ja Rur, on lõikunud sügavalt Eifeli serva ja moodustanud laiu orge.
Eifeli pindala on 5300 km² ja see jaguneb geograafiliselt Põhja- ja Lõuna-Eifeliks. Edasi jaguneb see mitmeks looduslikuks piirkondlikuks maastikuks, mõnel veel alajaotusi.
Rahvus- ja looduspargid
Alates 2004. aastast on osa Nordeifelist nimetatud Eifeli rahvuspargiks. Põhjast lõunasse on Eifelis ka 4 loodusparki: Rheinland, Hohes Venn-Eifel, Vulkaneifel, Südeifel, ehkki esimesena nimetatud park laiub ainult Eifeli põhjajalamil.
Jagunemised
Eifelis on mitu erinevat ahelikku.
Alates 2004. aastast on Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaal umbes 110 km² Eifelist kaitstud kui Eifeli rahvuspargi looduskaitseala.
Mäed ja künkad
thumb|Vaade [[Raßbergilt Hohe Achti rabavale kuplile]] thumb|Vaade [[Ernstbergile Mäusebergilt]] thumb|[[Nürburgi lossimägi õhust]] thumb|[[Arembergi mägi ja Arembergi küla]] thumb|[[Hochsimmer]] thumb|Vaade [[Houverath (Bad Münstereifel)|Houverathist Hochthürmerbergile]] thumb|Vaade üle [[Moseli jõgi|Moseli jõe ja mööda Bremmi külast Calmontile]]
Peale oma orgude on Eifel õrnalt lainjas lavamaa, millest kerkivad mäestikud ja üksikud mäed. Enamik neist tippudest ei saavuta suurt kõrgust üle ümbritseva maastiku. Aga mitmed, nagu Schwarzer Mann Schneifelis, paistavad kaugelt silma kui pikad, metsased seljandikud või selgelt eraldatud mäetipud.
Kõrgeim mägi kogu Eifelis on Hohe Acht (746,9 m). See on ainus üle 700 m kõrge Eifeli tipp. Kuid paljud tipud, mäeharjad ja suured piirkonnad, nagu Zitterwald, ületavad kõrguse 600 m. Nende hulka kuulub kaks tosinat tippu, millel on head kõikvõimalikud vaated, millest paljudel on vaatetorn. Põhjast lõunasse on siin: Michelsberg, Häuschen ja Teufelsley põhjas; Adert, Hohe Acht ja Raßberg kirdes; Hochkel, Nerotherkopf, Dietzenley ja Kasselburgi varemed keskosas; Prümer Kalvarienberg, Hartkopf ja Prümer Kopf idas, Steineberg ja Mäuseberg Dauni lähedal, Hochsimmer ja Scheidkopf Mayeni lähedal; Eickelslay ja Absberg kagus; ning Krautscheid ja Hohe Kuppe edelas.
Eifeli mäed ja künkad on järgmised (kõrguse järjekorras meetrites üle merepinna):
Paljusid neist silmapaistvatest punktidest ühendavad piirkonna ida- ja lõunaosa läbivad Eifeli-Ardennide roheline rada, Saksa vulkaanirada, Saksa metsiku looduse rada ja Südeifeli puhkuserada.
Veekogud
thumb|Prüm thumb|Ruri veehoidla ülemine bassein [[Einruhri ja Rurbergi vahel]]
Niiske ja pehme Atlandi kliima tõttu lõikavad Eifelit arvukad ojad ja väikesed jõed. Nende veevoolude levik, eriti Nordeifelis, on viinud väga suurte paisjärvede, nagu Rursee (mis on mahult teine Saksamaal) ja Urftsee, loomiseni.
Eifeli eripäraks on vulkaanilise päritoluga looduslikud järved. Suurim, Laachi järv, on kokkuvarisenud, veega täitunud kaldeera, samal ajal kui paljud maarid on veega täitunud vulkanismi tekitatud kausid. Suurim maarijärv on Pulvermaar. Meerfelder Maaril on veelgi suurem bassein, kuid kolmveerand sellest on kokku vajunud.
Jõed ja ojad
Paljud Eifeli jõed ja ojad suubuvad Eifeli-väliste suurte jõgede kaudu Põhjamerre: Rein (ja selle lisajõgi Mosel) ning Maas (lisajõed Rur ja Ourthe). Mäestiku jõed ja ojad, koos suuremate lisajõgedega, on järgmised:
Järved ja veehoidlad
Veehoidlad
Vulkaanilised järved
Geoloogia
Vaatamata Eifeli piirkonna huvitavale geoloogiale on koostatud vaid kolm põhjalikku geoloogilist aruannet. Johann Steiniger avaldas 1822. aastal piirkonna esimese geoloogilise kaardi ja 1853. aastal Geognostische Beschreibung der Eifel. 1915. aastal avaldas Otto Follmann uue aruande, täiendades selle aja teadusliku mõistmise ulatuses, Abriss der Geologie der Eifel ("Eifeli piirkonna geoloogia kokkuvõte". 1986. aastal avaldas Wilhelm Meyer lõpuks kogumiku Geologie der Eifel ("Eifeli geoloogia"), mille neljandat revideeritud väljaannet peetakse nüüd Eifeli geoloogia standardtööks.
Eifel ja selle läänepoolne jätk Belgiasse, Ardennid, on Hertsüünia kärbitud kõrgendiku jäänuk, millest suur osa on 400 miljonit aastat vana, ja mis on Reini Kiltkivimäestiku (Rheinisches Schiefergebirge) osa. Stavelot-Venni sadula piirkonnas (Hohes Venn) on vanimad kivimikihid, mis pärinevad kambriumist ja on umbes 550 miljonit aastat vanad. Eifel on üks vähestest vulkaaniliselt aktiivsetest Saksamaa aladest, nagu näitab arvukas süsihappe väljavool, näiteks Laachi järve. Viimased pursked, millest sündisid kõige värskemad maarid, toimusid umbes 11 000 aastat tagasi.
thumb|Siegeni lademe tume [[Argilliit|sügavroheline kiltkivi (sügav alamdevoni, 410-405 miljonit aastat vana) Monschau lähedal Põhja-Eifelis]] thumb|[[Richelsley, gedinne lademe konglomeraatide erosioonijääk (sügavaim alamdevoni, u. 415 miljonit aastat vana), Monschaust läänes Belgia Eifelis]]
Aluskord
Eifeli aluskord, nagu ka Reini Kiltkivimäestiku teistes piirkondades, koosneb peamiselt devoni kiltadest, liivakividest ja lubjakividest, mis on ladestunud vanast punasest mandrist lõunasse jäänud ookeani ning mis on kurrutatud ja murtud Hertsüünia orogeneesis. Ainult Eifeli põhjaservas, Hohes Vennis ja selle lähiümbruses, on vanemaid kivimeid kambriumi ja ordoviitsiumi paljandist. Karboni kivimeid, mis järgnevad devonile, ei esine Eifelis endas, vaid need lasuvad piki selle põhjapiiri Aacheni piirkonnas.
Devoni kivimid ladestati ookeanibasseini, millesse pesti erosioonijääke põhja poolt suurelt Eurameerika põhjamandrilt (Laurussia või vana punane manner), mille moodustas Kaledoonia mäeteke siluri ajastul. Mississippi ajastiku lõpust sattus merebassein Hertsüünia mäetekke protsessi, lükati kokku ja tõsteti üles ning moodustas osa Hertsüünia mäesüsteemist, mis hõlmas Pennsylvania ajastikus ja varapermi ajastul suuri alasid Euroopas.
Eifeli geoloogilisi struktuure, nagu põhikurrutus ja üleskerked, saab jälgida edela-kirde suunas kaugel Reini oru taga.
Platform
Pärast seda kurrutust on Eifel jäänud suuresti mandriliseks. Permi ajastul pärast kergete lõppu olid Hertsüünia mäed tugevasti lagunenud, jäädes vaid suhteliselt tasaseks kärbunud kõrgendikuks. Lühikese aja jooksul ja ainult osaliselt ujutas meri selle hiljem üle.
Triiase ja juuraajastu ladestused on säilinud nn Eifeli põhja-lõuna tsoonis. See on vajumispiirkond, mis kulgeb Trieri madalikust lõunas Alam-Reini madalikuni põhjas. Selle vööndi kaudu oli korraks olemas mereühendus Kesk-Euroopa põhja- ja lõunaosa vahel. Sel ajal ladestunud sette jäänused on suuremal määral säilinud Maubach-Mechernichi triiasekolmnurgas (põhjas) ja Oberbettingeni triiasekaevikus Hillesheimi ja Oberbettingeni ümbruse piirkonnas.
Ülemkriidiajastul ja tertsiaaris ujutati Eifelit üle peamiselt põhjast. Kriidiajastu kivimite jäänused avastati Hohes Vennil. Oligotseeni ladestuste hajusaid laike võib leida siit ja Lääne-Eifelist.
Pliotseenist alates koges Reini Kiltkivimäestik, sealhulgas Eifel, tõusu. See viis ojade ja jõgede lõikumiseni õrnalt lainjasse maastikku, mille tulemuseks oli praegune madal mäeahelik tasase lavamaaga ja sügavalt sisselõikunud orgudega.
Arvukate hiljutiste teadusprojektide tõttu on kliimamuutused alates viimasest jääajast Eifeli piirkonnas detailselt jälgitavad.
Vulkanism
Vulkaaniline tegevus Eifelis algas 50 miljonit aastat tahasi ja jätkub geoloogilises olevikus. See lõi arvukalt vulkaanilisi struktuure, laavavooge ning tuffist ja pimsist tehtud ulatuslikke vulkaanilise väljundi kihte, mis on Rooma ajast alates olnud oluliseks kaevandustegevuseks ehitusmaterjalide kaevandamisel. Mõned mäed on vulkaanilised õhuavad. Vulkaanikraatritest on moodustunud vulkaanilistele piirkondadele iseloomulikud ringikujulised järved (maarid).
Esimesed vulkaanipursked toimusid varajases tertsiaaris keskusega Hocheifelis ja isegi enne vulkaanilist tegevust Siebengebirges ja Westerwaldis. Vulkanism Hocheifelis lõppes umbes 15-20 miljonit aastat tagasi, samal ajal, kui Siebengebirges.
Vulkanism Lääne- ja Ida-Eifelis on erinevalt Hocheifelist palju uuem nähtus kui Siebengebirges ja Westerwaldis. See sai alguse Westeifeli Dauni, Hillesheimi ja Gerolsteini piirkondades umbes 700 000 aastat tagasi ning lõi tuhavulkaanide, šlakikoonuste, maaride ja kraatrite aheliku, mis kulges loodest kagusse. Noorimad maarid on vaid veidi vanemad kui 11 000 aastat.
Ida-Eifelis algas vulkanism umbes 500 000 aastat tagasi tänase Laachi järve piirkonnas; see ulatus Neuwiedi basseinini lõunas ja ületas Reini idas. Vulkaanide poolt toodetud basaltlaava, pimsstuffi ja tuhatuffi kogus oli siin palju suurem kui Lääne-Eifelis. Ida-Eifeli vulkanism lõppes tohutu purskega, mille tagajärjel magmakamber tühjenes kokku varises, luues kaldeera. Tänane Laachi järv tekkis kaldeerasse. Pursetest tekkinud tuhka saab tänapäeval õhukese kihina tuvastada kogu Kesk-Euroopas ja kuni Bornholmini.
Vulkanismi põhjustab magma, mis kas tõuseb otse maapinnale vahevöö ülemistest piirkondadest või koguneb enamikul juhtudel mitmekümne kilomeetri sügavuses maakoore alla magmakambrisse, millest magma tõuseb ebaregulaarsete ajavahemike järel ja põhjustab vulkaanipurskeid. Arvatakse, et Eifeli vulkaanilisus on osaliselt põhjustatud Eifeli tulipunktist, kohast, kus vahevöö sügavusest tõuseb kuum materjal pinnale, ja osaliselt sulatõusuga maakoore sügavatel murdudel. Uuringud on näidanud, et vulkaanism on endiselt aktiivne; Eifeli piirkond tõuseb 1–2 mm aastas ja seal on väljuvaid gaase, näiteks süsihappegaas (CO2) Laachi järves.
Kliima
Eifel asub atlantilises kliimavöötmes, kus on suhteliselt palju sademeid; mõõdukalt külmad ja pika lumega talved; ja suved, mis on sageli niisked ja jahedad. Valitsev tuule suund on läänest/edelast. Hocheifeli tuule- ja vihmavarjus valitseb suhteliselt kuiv ja leebem kliima. Siberi külm õhk Eifeli kõrgematel kõrgustel mõjutab ilmastikuolusid vähem, kuna Atlandi ookeani lähedus Eifelile toob Eifelisse mahedama mereõhu ka talvel.
Pikaajalisi keskmisi vaadates on isegi Schnee-Eifelis talvel ainult üheksa järjestikust päeva lumikate, sest külmakraade enam ei ole. Täis lumikate on aga keskmiselt 70 päeva, kuna kõrgemal kõrgusel on lume sagedus suhteliselt kõrge (võrdluseks: Bitburg 35 päeva, Maifeld 30 päeva), kuid lumesaju tase on aasta-aastalt erinev. Lume paksus varieerub keskmiselt 15-60 cm. Niiske atlantiline kliima võib põhjustada äärmuslikke erinevusi: 2. märtsil 1987 oli Eifelis Weißer Steinil 227 cm lund.
Keskmine temperatuur kõige külmemal kuul (jaanuaris) on -1,5 °C kõrgema, +1,5-2 °C jalamil. Pakast on keskmiselt 110 päeva, kui temperatuurid mägismaal on alla 0 °C ja keskmiselt 30-40 'jääpäeva', kui temperatuur ei tõuse üle 0 °C. Kõige soojema kuu (juuli) temperatuur on kõrgematel aladel ainult 14 °C. Sademete tase langeb märkimisväärselt läänest itta mäestike vihmavarju tõttu. Nii saab Schneifel sademeid keskmiselt 1200 mm (Hautes Fagnes: 1400-1500 mm), Maifeld aga keskmiselt vaid 600 mm.
Bioklimaatilised tingimused Eifelis on soodsad. Kuumusstressi ja õhuniiskust on suvel harva. Eifelis on selgelt ergutav kliima; kõrgemaid kõrgusi peetakse väga stimuleerivaks. Eifel on puhta õhu piirkond, kus õhusaaste on väga madal. Kuumadel päikesepaistelistel päevadel on kohapeal maapinna osooni kontsentratsioon suurenenud.
Ajalugu
thumb|upright=1.2|Eifeli (Eyfalia) ja külgnevate maade kaart aastal 1628; põhja pool on allapoole
Kasutamine ajaloo jooksul
Rooma keisririigi ajal oli kogu mäestik Reini, Maasi ja Moseli jõe vahel Arduenna silva ("kõrge mets"). Vanim kirje nimest "Eifel" ilmub alles varakeskajal. Pärast Lääne-Rooma keisririigi kokkuvarisemist tekib tänapäeva Prantsusmaa ja Lääne-Saksamaa territooriumil Frangi riik. See jagunes gaue (ladina: pagi). Üks neist, Eifelgau, hõlmas Erfti, Urfti, Kylli ja Ahri jõe lähtepiirkonna, s.o. valdavalt tänapäeva Eifeli põhja- ja loodejalami roomlaste Arduenna silva idaosas. Eifelgaust läänes asus Ardennengau, mille nimi tuletati Arduenna silvast.
Pärast Frangi riigi lõppu jätkati vana gaue nime kasutamist rahvakeeles. Sajandite jooksul nimetati üha suuremat piirkonda Eifeliks. Täna kutsutakse kogu mäestiku saksakeelset osa Reini, Maasi ja Moseli vahel Eifeliks (sealhulgas mitmed alad väljaspool Saksamaad, vaata Belgia Eifel), samal ajal kui prantsuskeelset osa Belgias ja Prantsusmaal nimetatakse Ardennideks.
Tähendus
Müller/Schnetz (1937) usuvad, et diftongi ja silbi -fel vahelt on -n- välja langenud. Saadud tüvivorm Anfil või Anfali tähendaks siis "ala, mis pole nii tasane". An- oleks siis eesliide ja -fali, mis on seotud slaavi poljega ("väli"), tähendab "tasandikku" või "nõmme".
W. Kaspers (1938) järeldab in pago aquilinse säilinud vormist tüvivormi aku-ella, akwella ja osutab selle kujunemisele nimeks "Eifel" järgmises järjestuses: aquila > agfla > aifla > eifla > Eifel. Akuella tuleneb eelsaksa ajast ja tähendab "tippudega maa".
Ka "Ville" tähendus on vaieldav. Dittmaier annab kolm võimalikku seletust: "soine piirkond", "tasandik, nõmm" ja "nõmmemaa", mis kõik viiksid geoloogia ja taimestiku harmooniasse.
Teise väite kohaselt on nimi veelgi vanem ja võib-olla keldi päritolu. Kölni lähedal leiti altar, mis oli pühitsetud Matronae Aufaniae keldi jumalannadele, mida austati voolava veega. Tees, et nimi "Eifel" tuleneb sellest allikast, ei ole lõplik, kuid see on veenev; Eifel tähendaks siis "veemaad" või "vesiseid mägesid".
Asustuse ajalugu
thumb|Elevandiluust esemeid Magdalena koopast
Paleoliitikumini asustasid Eifelit inimesed: neandertallased ja nüüdisinimesed. Seda tõestavad Buchenlochi ja Magdalena koopad Gerolsteini lähedal. Magdalena koopa esemed näitavad ka, et Eifelit külastati inimese poolt isegi viimase jääaja kõrgajal.
Väljakaevamised näitavad, et rauda töödeldi juba rauaaja "Hunsrück-Eifeli kultuuris", millele Eifel oma nime andis. Esimene sulatushütt Alpidest põhja pool ehitati La Tène kultuuri ajal 5. sajandil eKr Hillesheimis. Bitburgi lähedal on raua sulatuskoht, kus Rooma ajal sulatati ja töödeldi metalli peaaegu tööstuslikul viisil. Rooma ajal oli Eifel oluline majanduspiirkond. Selle maavarasid (pliid, tsinkpagu, rauda, lubjakivi ja ehituskive) kaevandati ja kaubandus sai kasu pikkadest Rooma ühendusteedest nagu Rooma tee Trierist Kölni, mis ületas Eifeli.
Hiliskeskajal oli Eifel piirialaks Kuurkölni ja Kuurtrieri peapiiskopkondade, Luksemburgi krahvkonna ning Jülichi hertsogkonna vahel. See seletab nüüd varemeis olevate losside suurt arvu, mis ehitati peamiselt piirivalve eesmärgil. Osava poliitika kaudu suutsid mitmed väiksemad vürstkonnad ja kloostrid omale iseseisvuse saada, näiteks Manderscheid-Blankenheim, Salm-Reifferscheid ja Prümi klooster.
Kaevandamis- ja sulatustööd koos nõudlusega sulatusahjude ja puusöe järele, suur nõudlus ehituspuidu ja küttepuude järele ning laevaehitus, mis oli levinud 19. sajandini, viisid metsade peaaegu täieliku raadamiseni. Tegelikult tuleb Eifelit 1800. aasta paiku ette kujutada heina- ja nõmmemaastikuna, kus karjatati loomi, eriti lambakarju. Samal ajal oli elanikkond üha enam vaesunud, kuna vilets põllumaa ei andnud rikkalikku saaki. Isegi pärast kaevandamis- ja sulatustööde langust 19. sajandi teises pooles elanike olukord ei paranenud. Lisaks oli Eifel Prantsuse vägede marsitee kõikvõimalikesse sõjateatritesse. Nad nõudsid kohalikelt elanikelt söödaraha, mis põhjustas edasist vaesumist, nagu näitavad Kottenheimi andmed.
19. sajandil kannatas Eifeli piirkond tugevate näljahädade käes, eriti aastatel 1816/17, 1847 ja 1879/80, ning 1853. aasta memorandumis märgitakse, et "Paljud Eifeli elanikud ei tea ühtegi muud toitu kui kartul ja leib, mis koosneb kaerahelbe ja kartuli segust. Võib liialdamata öelda, et kaks kolmandikku kogu elanikkonnast naudib liha ainult üks kord aastas". Kohutava toiduseisundi tagajärjed olid ainult liiga ilmsed: "Aastal 1852 oli ainult 10% kõigist värvatud isikutest sõjaväeteenistuseks kõlblikud".
Viljatu pinnase ja karmi kliima tõttu, mis viis ikka ja jälle kehva saagini, olid paljud põllumehed võlgu. 1879/80. aasta näljatalve aruannete kohaselt valitses Saksa Riigis siiski solidaarsuslaine ja 1883. aastal loodi "Eifeli fond", mille kaudu koguti 18 aasta jooksul 5,5 miljonit riigimarka maaparanduseks, viljatu maa metsastamiseks ja maa konsolideerimiseks.
thumb|[[Siegfriedi liini tankitõrjepiirded Eifelis]]
Pikka aega takistas majandusarengut teede ja radade halb seisukord. Kuid Saksa keisririigi, Belgia ja Luksemburgi vahelise piiriäärse asukoha tõttu (marsitee Prantsusmaale) ehitati Saksamaa keisririigi asutamisest saadik palju raudteeliine, mis teenisid sõjalis-strateegilisi eesmärke. See transporditeede parendamine elavdas ka turismi. Nürburgringi ehitamine teenis 1920. aastatel ka majandusarengut.
Eifeli piiriala ei säästnud ka Teine maailmasõda. Siegfriedi liini ehitamisele järgnesid septembrist 1944 kuni jaanuarini 1945 vägivaldsed lahingud ja Ardennide rünnak, eriti Põhja-Eifelis, mis veel näitab sõja pärandit: vanade punkrite varemed ja tankitõkete osad. Eriti Hürtgeni metsa lahingus, kus läänes peeti suurimate kaotustega lahingut, annavad sõjakalmistud - nagu Vossenackis - sõja julmadele sündmustele tunnistusi.
Majandus
Suurel osal Eifelist on piiratud taristu ja suuri tööstuspiirkondi peaaegu pole. Ainult Pellenzis Neuwiedi basseinis on tööstus tugevamalt esindatud. Põllumajandus on piiratud teatavate orgude ja madalama tasandiga (eriti Südeifeli, Voreifeli ja Maifeldi osades). Suur osa talusid on muudetud tallirajatised, millest mõned pakuvad rajasõitjatele ööbimist ja hobuste hooldamist.
Viinamarjakasvatus on suur tegevus Reini, Moseli ja Ahri orgudes ning Wittlichi alangul. Wittlichi alangul kasvatatakse ka tubakat. Holsthumis Prümi orus Ferschweileri lavamaa nõlval kasvatatakse Bitburgeri pruulikojale humalat. Kuid Eifeli kõrgematel kõrgustel on üldiselt võimalik ainult metsandus ja piimatootmine.
Kaevandamine toimub endiselt Eifeli piirkonnas. Mayenis kaevandab Rathscheck Schieferi ettevõte Moseli jõe Katzenbergi ja Margareta kildakaevandustes kildast katusekivisid ning Ralingenis Saueri jõel Luksemburgi piiri ääres kipsi. Südeifelis, eriti Wehreri kausis, ammutatakse vulkaanilist süsihapet.
Eifeli piirkonna paljudes kohtades on pimsi, basaldi ning muude kivimite ja mineraalide kaevandamisel pikaajaline traditsioon. Näiteks Dauni, Gerolsteini ja Hillesheimi vahel - s.o. Vulkaneifeli südames - on 11x12 km alal 17 aktiivset šahti. Elanikel ja kohalikel omavalitsustel, keda kavanduse laienemine mõjutab (alates 2012. aasta juulist), pole praktiliselt mingit mõjuvõimu, kuna see põhineb vanal kaevandusõigusel.