Der_Stern_der_Erlösung
Schopenhauer
Schopenhauer küsis esimesena suurtest mõtlejatest mitte maailma olemuse, vaid maailma väärtuse järele. Jutt ei ole objektiivsest väärtusest, väärtusest "millegi" jaoks, maailma "mõttest" ega "eesmärgist", mille puhul oleks ikkagi jutt olemusest, vaid väärtusest inimese jaoks, võib-olla isegi Arthur Schopenhaueri jaoks. Teadlikult küsiti küll ainult väärtuse järele inimese jaoks, ja selleltki küsimuselt võeti mürgihambad välja, kui vastuseks oli jälle maailmasüsteem. Süsteem ju tähendab juba sõltumatut üldist kehtimist. Ja nii sai süsteemieelse inimese küsimus vastuse lõpuosa pühaku läbi, kelle oli loonud süsteem. Siiski oli seegi juba filosoofias ennekuulmatu, et süsteemivõlvi ei sulgenud mõiste, vaid inimtüüp, sulges tõesti lõpukivina, mitte ei täiendanud eetilise kaunistusena ega ripatsina. Tohutut mõju seletab ainult see, et siin oli süsteemi alguses inimene, kes ei filosofeerinud enam filosoofia ajalooga ja selle volitusel, selle probleemide seisu pärijana, vaid oli nõuks võtnud elu üle järele mõelda, sest elu on täbar asi. Need nooruki uhked sõnad vestluses Johann Wolfgang von Goethega (räägib muide elust, mitte maailmast) saavad jätku kirjas kirjastajale: ta kuulutab filosoofia sisuks mõtte, millega individuaalne vaim reageerib muljele, mida maailm on talle avaldanud. Probleemi asemel on inimene, probleemiks on saanud inimene, "elu". Et seda hakkas lahendama inimene, siis küsimuseks sai maailma väärtus inimese jaoks, mis on ülimalt mitteteaduslik, kuid seda inimlikum küsimuseasetus. Kõiksusele, mida on võimalik teada, mis seni oli ainsana filosoofilist huvi pakkunud, nii et inimene oli võinud olla filosoofia ese ainult suhtes selle kõiksusega, astus nüüd iseseisvana vastu elav inimene, üks, kes pilkab kõiksust ja üldisust, "inimene ja tema omand". Nietzsche elutragöödiaga rammiti see uus lahtirebimatult teadliku vaimu arengu voolusängi. Ainult selles oligi midagi uut. Erinevalt luuletajatest polnud filosoofid käsitlenud elu ja oma hinge. Erinevalt pühakutest ei olnud filosoofid elanud elu ja oma hinge oma. Nüüd aga tuli keegi, kes teadis oma elust ja oma hingest nagu luuletaja ning kuuletus hinge häälele nagu pühak, kuid oli ometi filosoof. See, mis tema välja filoseeris, on tänapäeval juba peaaegu lõplik. Dionüüsiline ja üliinimene, blond bestia, igavene taastulek, kuhu need on jäänud? Aga tema ise, kes muutus oma mõttepiltide muutustes, kelle hing ei kartnud kõrgust, vaid ronis hulljulge ronija vaimu järel hullumeelsuse terava tipuni, kust edasi kuskile minna ei olnud, on see, kellest ei saa enam mööda mitte keegi, kes peab filosofeerima. Kohutavat ja nõudlikku pilti, kuidas hing vaimu tingimusteta saadab, ei saanud enam kustutada. Mineviku suurtel mõtlejatel oli hing vaimu amm või vähemalt kasvataja, kuni kasvandik kõndis täiskasvanuna oma rada, nautides vabadust ja piiramatut väljavaadet, mõeldes jubedusega kitsale neljale seinale, mille vahel ta oli üles kasvanud. Vaim nautis vabaolekut hingelikust nüridusest, milles mittevaim elu mööda saadab; filosoofia oli filosoofile jahe kõrgus, kuhu ta oli madalmaa aurude est pagenud. Nietzschel polnud seda kõrguse ja madalmaa lahutust: tema käis oma tee lõpuni ühtaegu hinge ja vaimuna, inimese ja mõtlejana.