cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Itaalia kuningriik (1861–1946)
Haridus
Fašistlik valitsus kehtestas Itaalias range hariduspoliitika eesmärgiga likvideerida kirjaoskamatus, mis oli Itaalias sel ajal tõsine probleem, ning parandada itaallaste riigitruudust. Et vähendada väljalangemist, muutis valitsus koolist lahkumise miinimumvanust 12 aastalt 14 aastani ja nõudis rangelt kohalkäimist. Fašistliku valitsuse esimene haridusminister aastatel 1922–1924, Giovanni Gentile soovitas, et hariduspoliitika peab keskenduma õpilaste fašismile suunamisele, ning harima noorust autoriteete austama ja neile kuuletuma. Aastal 1929 astus hariduspoliitika suure sammu õppekava ideoloogiaga täielikult läbiimmutamise suunas. Sel aastal võttis fašistlik valitsus kontrolli alla kõigi õpikute lubamise, kõik keskkoolide õpetajad pidid andma truudusvande fašismile ja lapsi õpetati, et nad oleksid sama truud fašismile, kui nad olid jumalale. Aastast 1933 pidid kõik ülikoolide õppejõud olema Rahvusliku Fašistliku Partei liikmed. 1930. ja 1940. aastatel keskendus Itaalia haridus Itaalia ajaloole, kujutades Itaaliat tsivilisatsiooni jõuna Rooma riigi ajastul, kujutades Itaalia rahvusluse taassündi ja võitlust Itaalia sõltumatuse ja ühtsuse eest Risorgimento ajal. 1930. aastate lõpul kopeeris fašistlik valitsus Natsi-Saksamaa haridussüsteemi kehakultuuri küsimuses ning võttis vastu päevakorra, mis nõudis, et itaallased saaksid füüsiliselt terveks.
Intellektuaalset annet Itaalias premeeriti ja edendati fašistliku valitsuse poolt Itaalia kuningliku akadeemia kaudu, mis loodi aastal 1926 Itaalia intellektuaalse tegevuse edendamiseks ja kooskõlastamiseks.
Sotsiaalhoolekanne
Suur edu fašistliku Itaalia sotsiaalpoliitikas oli "riikliku meelelahutusprogrammi" (Opera Nazionale Dopolavoro ehk OND) loomine aastal 1925. OND oli riigi suurim meelelahutusorganisatsioon täiskasvanutele. Dopolavoro oli nii populaarne, et 1930. aastatel oli kõigis linnades Itaalias Dopolavoro seltsimaja ning Dopolavoro ülesandeks oli 11 000 spordiväljaku, üle 6400 raamatukogu, 800 kino, 1200 teatri ja üle 2000 orkestri loomine ja haldamine. Dopolavoro liikmelisus oli vabatahtlik, kuid omas suurt osalust oma mittepoliitilise olemuse tõttu. 1930. aastatel Achille Starace juhtimisel muutus OND peamiselt puhkeasutuseks, koondades sporti ja muid üritusi. Hinnanguliselt oli OND-sse aastal 1936 organiseerunud 80% palgatöölistest. Ligi 40% tööstustöölistest oli aastaks 1939 Dopolavorosse tööle võetud ning sporditegevus oli populaarne suure arvu tööliste hulgas. OND-l oli suurem liikmete arv kui ükskõik millisel muul fašistlikul massiorganisatsioonil Itaalias. Dopolavoro tohutu edu fašistlikus Itaalias oli peamiseks teguriks Natsi-Saksamaal Dopolavoro oma versiooni, "Tugevus Rõõmu Kaudu" (Kraft durch Freude ehk KdF) programmi loomisel, mis oli isegi palju edukam kui Dopolavoro.
Politseiriik
Režiimi turvalisuseks propageeris Mussolini täielikku riigivõimu ja asutas aastal 1923 Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale (Rahvusliku Julgeoleku Vabatahtlik Miilits), mis on nende vormiriietuse värvi järgi üldiselt tuntud kui mustsärklased. Enamus mustsärklastest olid Fasci di Combattimento liikmed. Salapolitseid kutsuti Antifašismi Järelevalve ja Karistamise Organisatsiooniks (Organizzazione di Vigilanza Repressione dell'Antifascismo ehk OVRA), see loodi aastal 1927. Arturo Bocchini juhtimisel surus see maha režiimi ja Mussolini (Mussolini elule oli tema valitsemise algusaastatel mitu peaaegu õnnestunud atentaati) vastaseid. See jõud oli efektiivne, kuid erinevalt SS-ist Natsi-Saksamaal või NKVD-st Nõukogude Liidus põhjustas OVRA palju vähem poliitiliste vastaste surmajuhtumeid. Siiski olid fašistide repressioonimeetodid julmad, sealhulgas sunniti fašismivastaseid kastoorõli neelama, mis põhjustas ägedat kõhulahtisust ja dehüdratsiooni, või jäeti ohvrid piinarikkasse ja füüsiliselt kurnatud olekusse, mis mõnikord põhjustas surma.
Organiseeritud kuritegevuse, eiti maffia vastu võitlemisel Sitsiilias ja mujal Lõuna-Itaalias, andsid fašistid aastal 1925 erivolitused Cesare Morile, Palermo prefektile. Need volitused andsid talle võime süüdistada maffiat, sundides paljud mafioosod välismaale põgenema (paljud läksid Ameerika Ühendriikidesse) või riskima vangistusega. Mori siiski vallandati, kui ta hakkas uurima maffia sidemeid fašistliku režiimiga. Ta eemaldati oma ametikohalt aastal 1929, ning fašistlik režiim kuulutas, et maffia oht on kõrvaldatud. Mori tegevus nõrgendas maffiat, kuid ei hävitanud seda. Aastatel 1929–1943 loobus fašistlik režiim täielikult oma varasemast agressiivsest tegevusest maffia vastu ja mafioosod jäid suhteliselt puutumata.
Majandus
pisi|Mussolini istub [[Alfa Romeo võidusõiduautos enne võistlust. Fašistlik režiim kontrollis tööstust kaudselt, samas näiliselt jäi see erakätesse]]
Mussolini ja fašistlik partei lubasid itaallastele uut majanduslikku süsteemi korporatismi. Korporatism oli sotsialismi edasiarendus uueks majandussüsteemiks, kus tootmisvahendid jäid algselt avaliku sektori kätte, kuid neid suunas ja kontrollis riik.
Ameerika Ühendriikide tervishoiu- ja teenindusminister
Ameerika Ühendriikide tervishoiu- ja teenindusminister (inglise keeles Secretary of Health and Human Services) on Ameerika Ühendriikide tervishoiu- ja teenindusminister. Ta on valitsuskabineti liige ja juhib tervishoiu- ja teenindusministeeriumit.
Itaalia kuningriik (1861–1946)
Majandus
Aastal 1935 avaldati "Fašismi doktriin" Mussolini nime all, kuigi tõenäoliselt kirjutas selle Giovanni Gentile. See kirjeldab riigi rolli korporatiivses majanduses. Selleks ajaks oli fašism pöördunud rohkem turu toetamise suunas olles domineerivam riigi sekkumise suhtes.
Fašistid väitsid, et see süsteem on samaaegselt nii egalitaarne kui ka traditsiooniline. Korporatiivne majanduspoliitika vääratas kiiresti: vasaktiiva fašistid olid töösturite ja maaomanike vastu, kes toetasid parteid, kuna see lubas kaitsta Itaaliat kommunismi ja sotsialismi eest. Selle tulemusel hakkas korporatiivne poliitika tööstuses domineerima. Läbi kogu Mussolini ajastu majanduslik seadusandlus enamasti soodustas tööstuse ja põllumajanduse klasside rikastumist lubades erastamist, rendiseaduste liberaliseerimist ja mittefašistlike ametiühingute laialisaatmist. Kuigi fašistlikud ametiühingud ei kaitsnud töötajaid kõigi majanduslike tagajärgede eest, vastutasid nad sotsiaalkindlustushüvitiste käitlemise eest, lahkumistoetuste nõuete eest ja pidasid mõnikord läbirääkimisi lepingute üle töötajate kaitseks.
Ameerika Ühendriikide tervishoiu- ja teenindusminister
2021. aasta seisuga on tervishoiu- ja teenindusminister Xavier Becerra.
Itaalia kuningriik (1861–1946)
Majandus
Pärast suurt depressiooni, mis tabas maailma majandust aastal 1929, järgis fašistlik režiim teisi riike kaitsetollide kehtestamisega ning püüdis seada majanduse suundi. 1930. aastatel suurendas valitsus nisu tootmist ning tegi Itaalia nisu suhtes isemajandavaks, lõpetades nisu impordi Kanadast ja Ameerika Ühendriikidest. Kuid põllumajandusliku maa üleminek nisu kasvatamisele vähendas juur- ja puuviljade tootmist. Vaatamata nisu tootmise paranemisele ei paranenud talupoegade endi olukord. 0,5% Itaalia rahvastikust (rikkad) omas 42% kogu põllumajanduslikust maast Itaalias, ning talupoegade sissetulek ei kasvanud, kuna maksud tõusid. Depressioon põhjustas töötute hulga kasvu 300 000 kuni 1 miljonini aastal 1933. See põhjustas ka 10% reaaltulu languse ja ekspordi vähenemise. Itaalial läks depressiooni ajal paremini kui enamikul lääneriikidel: tema hoolekandeteenused vähendasid depressiooni mõju. Tema tööstuskasv aastatel 1913–1938 oli isegi suurem kui Saksamaal samal ajal. Ainult Suurbritannial ja Skandinaavia riikidel oli suurem tööstuskasv samal ajal.
Itaalia koloniaalekspansioon Etioopiasse aastal 1936 avaldas negatiivset mõju Itaalia majandusele. Itaalia Ida-Aafrika koloonia eelarve 1936.–37. eelarveaastal nõudis Itaalialt 19,136 miljardit liiri kolooniale vajaliku infrastruktuuri loomiseks. Sel ajal oli kogu Itaalia aastatulu vaid 18,581 miljardit liiri.
Naised
Fašistid pöörasid erilist tähelepanu naiste rollile, alates kõrgseltskonna naistest kuni töölisnaiste ja talunaisteni välja. Fašistlikud juhid püüdsid "päästa" naisi emantsipatsiooni kogemisest isegi kui nad reklaamisid "uue Itaalia naise" (nuova italiana) tulemist. Poliitika näitas sügavat konflikti modernsuse ja traditsioonilise patriarhaalse autoritaarsuse vahel, kui katoliiklikud, fašistlikud ja ärilised käitumismudelid võistlesid naiste arusaamade kujundamises oma rollist ja ühiskonnast üldiselt. Fašistid tähistasid vägivaldset "virilistlikku" poliitikat ja liialdasid matšolikkusega, samas maksustati ka tsölibaadis mehi laste heaolu programmide tarvis. Itaalia sissetung Etioopiasse aastal 1935 ja sellele järgnenud Rahvasteliidu sanktsioonid kujundasid naistele omistatavad ülesanded fašistlikus parteis. Impeerium ja naiste panus sellesse sai fašistliku propaganda peateemaks. Partei naised mobiliseeriti impeeriumi jaoks nii tootjate kui ka tarbijatena, andes neile uue tähenduse riigis. Fašistlike naiste grupid laiendasid oma rolle sellistele uutele ülesannetele, nagu jooksvad kursused selle kohta, kuidas võidelda olmejäätmetega. Noored Itaalia naised valmistati ette rolliks Itaalia "koht päikese all" läbi erikursuste, mis loodi nende treenimiseks tulevasteks koloniaalnaisteks.
Valitsus püüdis saavutada "seedimise suveräänsust" ehk täielikku iseseisvust toiduvarude suhtes. See uus poliitika oli väga vastuoluline inimeste seas, kes pöörasid tõsist tähelepanu oma toidule. Sihiks seati impordi vähendamine, Itaalia põllumajanduse toetamine ja karmi dieedi julgustamine, mis põhines leival, polental, pastal, värsketel toodetel ja veinil. Fašistlike naiste grupid treenisid naisi "sõltumatus kokanduses" töötama ilma aineteta, mida enam ei imporditud. Toiduainete hinnad kerkisid 1930. aastatel ning piimatoodete ja lihatoodete tarbimine vähenes, ning üha rohkem läks mustale turule. Poliitika demonstreeris, et fašistid nägid toitu – ja inimeste käitumist üldiselt – kui strateegilist ressurssi, mida sai manipuleerida olenemata traditsioonidest ja maitsetest.
Fašistlik välispoliitika
Benito Mussolini ja fašistlik partei lubasid tuua Itaalia tagasi Euroopa suurriigiks, tehes sellest "uue Rooma impeeriumi". Mussolini lubas, et Itaalia saab võimu Vahemere üle. Propagandas kasutasid fašistid Vahemere kirjeldamiseks antiik-Rooma "Mare Nostrumit" (ladina keeles "meie meri"). Fašistlik režiim suurendas rahastamist ja tähelepanu sõjalistele projektidele ning koostas plaane Itaalia koloniaalimpeeriumi loomiseks Aafrikas ning nõudis tagasi juhtpositsioone Vahemerel ja Aadria merel. Fašistid kavandasid sõdu Dalmaatsia, Albaania ja Kreeka vallutamiseks.
pisi|vasakul|Itaalia impeerium aastal 1940
Liibüa
Koloniaaljõupingutused Aafrikas algasid 1920. aastatel, kui Itaalia Põhja-Aafrikat (Africa Settentrionale Italiana ehk ASI) vaevas kodusõda, sest araabia rahvastik keeldus Itaalia koloniaalvõimust. Mussolini saatis marssal Rodolfo Graziani juhtima karistusoperatsiooni Araabia rahvuslaste vastu. Araabia vastupanuliikumist juhtis Omar Al-Mukhtar. Pärast kahtlase väärtusega vaherahu 3. jaanuaril 1928 kasvatas fašistlik poliitika Liibüas brutaalsust. Vahemerest Al-Jaghbub oaasini ehitati okastraataed vastupanuliikumisele tähtsate varustusteede läbilõikamiseks. Kohe pärast seda alustas koloniaaladministratsioon üleüldist Jebel Akhdari inimeste küüditamist mässajatele kohalike elanike toetuse takistamiseks. Rohkem kui 100 000 inimese sunnitud ränne lõppes Suluq ja Al-'Aghela koonduslaagrites, kus kümned tuhanded viletsates tingimustes hukkusid. Arvatakse, et surnud liibüalaste arv – hukkunud kas võitluses või nälja ja haiguste tõttu – oli vähemalt 80 000 ja kuni pooled olid Kürenaika inimesed. Pärast Al-Mukhtari kinnipüüdmist 15. septembril 1931 ja tema hukkamist Benghazis vastupanu hääbus. Piiratud vastupanu Itaalia okupatsioonile tihenes Kürenaika emiiri šeik Idrisi ümber.
Suurbritannia valitsusega toimusid läbirääkimised Liibüa koloonia piiride täpsustamiseks. Esimesed läbirääkimised algasid aastal 1925 piiri määramiseks Liibüa ja brittide valduses oleva Egiptuse vahel. Läbirääkimiste tulemusel sai Itaalia varem määratlemata territooriumi. Aastal 1934 küsis Itaalia valitsus jälle territooriume Liibüale, seekord brittide valduses olevalt Sudaanilt. Suurbritannia võimaldas Itaalial saada mõned territooriumid Sudaanilt Liibüaga liitmiseks. See sai võimalikuks suhteliselt heade Itaalia ja Suurbritannia vaheliste suhete tõttu enne 1935. aastat.
Etioopia
Aastal 1935 uskus Mussolini, et on saabunud aeg, et Itaalia tungiks Etioopiasse (ka Abessiinia) selle koloniseerimiseks. Selle tulemusel puhkes Teine Itaalia-Etioopia sõda. Itaalia tungis Etioopiasse Itaalia kolooniatest Eritreast ja Itaalia Somaalimaalt. Itaalia kasutas sõja ajal etiooplaste vastu metsikusi, sealhulgas õhujõudude kasutamine mürkgaasi puistamiseks kaitsvatele Etioopia sõduritele. Etioopia alistus aastal 1936, lõpetades Itaalia kättemaksu ebaõnnestunud koloniaalvallutuse eest 1880. aastatel. Kuningas Vittorio Emanuele III kuulutati varsti pärast seda Abessiinia keisriks. Rahvusvaheliselt sattus Itaalia sõjakuse tõttu Rahvasteliidus isolatsiooni. Prantsusmaa ja Suurbritannia loobusid kiiresti usaldusest Mussolini vastu. Ainus riik, kes toetas Itaalia agressiooni, oli Natsi-Saksamaa. Pärast hukkamõistu Rahvasteliidu poolt kuulutas Fašismi Suur Nõukogu Itaalia otsusest lahkuda 11. detsembril 1937 Rahvasteliidust ja Mussolini nimetas Rahvasteliitu kõigest "kõikuvaks templiks". pisi|[[Itaalia Ida-Aafrika kuus provintsi (1938–1941) ]] Pärast Natsi-Saksamaa poolset survet Itaaliale rassismi edendamiseks liikus fašistlik režiim oma varasemast kolonialismi edendamisest, mis põhines Itaalia kultuuri levitamisel, otsesele rassistlikule kolonialismile. Fašistlik režiim kuulutas, et see hakkab kolooniates edendama massilist Itaalia asustust, mis tähendas fašistliku režiimi mõistes "luua Aafrika mandri südames võimas ja ühtne valgete tuumik, küllalt tugev, et juhtida neid rahvaid meie majanduslikul orbiidil ning meie Rooma ja fašistlikus tsivilisatsioonis". Fašistlik valitsemine Itaalia kolooniates erines regiooniti. Valitsemine Itaalia Ida-Aafrikas (Africa Orientale Italiana ehk AOI), koloonias, mis sisaldas Etioopiat, Eritread ja Itaalia Somaalimaad, oli põlisrahvastele karm, kuna fašistlik poliitika püüdis põliskultuuri hävitada. Veebruaris 1937 käskis Rodolfo Graziani Itaalia sõduritel rüüstata põlisrahva asustuse Addis Abebas, mis tähendas sadade etiooplaste tapmist ja nende kodude maani maha põletamist. Pärast Etioopia okupeerimist kehtestas fašistlik režiim rassieralduse, et vähendada Itaalia kolooniates segaverelisi järglasi, kes väidetavalt "saastavad" Itaalia rassi. Perekonna- ja seksuaalsuhted itaallaste ja aafriklaste vahel kolooniates tehti kriminaalkuritegudeks, kui fašistlik režiim kehtestas 19. aprillist 1937 dekreetseaduse nr 880, mis andis ühe- kuni viieaastase vabadusekaotuse karistuseks itaallastele, kes püüdlesid sellisesse suhtesse. Seadus ei andnud karistusi põlisaafriklastele, kuna fašistlik valitsus väitis, et ainult need itaallased olid süüdi oma rassi häbistamises. Vaatamata rassistlikule keelekasutusele, mida kasutati propagandas, nõustus fašistlik režiim põlisaafriklaste värbamisega, kes tahtsid ühineda Itaalia koloniaalvägedega, ja seda kasutati propagandas.
Itaalia Liibüas Mussolini alahindas rassistliku poliitikat, kui püüdis saavutada Araabia liidrite usaldust siin. Detsembrist 1934 oli liibüalastele tagatud isiklik vabadus, kodu ja vara puutumatus, õigus liituda sõjalise või tsiviiladministratsiooniga ja õigus vabalt jätkata karjääri või tööd. Kuulsal reisil Liibüasse aastal 1937 loodi propagandasündmus, kui 18. märtsil poseeris Mussolini koos araabia aukandjatega, kes andsid talle "islami aumõõga" (mis oli tegelikult tehtud Firenzes), mis pidi sümboliseerima Mussolinit kui muslimitest araabia rahva kaitsjat siin. 1939. aastal võeti vastu seadused, mis võimaldasid muslimitel astuda fašistlikku parteisse ja eriti selle muslimiharusse Associazione Musulmana del Littorio ja 1939. aasta reformid võimaldasid luua Liibüa sõjaväeüksusi Itaalia armee koosseisus.
Korfu, Albaania, Jugoslaavia
Aastal 1925 sundis Itaalia Albaania kuningriiki olema de facto protektoraat, mis aitas Itaalial seista Kreeka suveräänsuse vastu. Korfu oli Itaalia imperialismile ja rahvuslusele tähtis kuulumise tõttu endisele Veneetsia vabariigile, mis jättis maha tähtsaid Itaalia kultuurilisi monumente ja mõju, kuigi kreeka rahvastik siin, eriti noorsugu, protestis kõvasti Itaalia okupatsiooni vastu. Suhted Prantsusmaaga olid segased, fašistlikul režiimil oli jätkuvalt kavas kuulutada lõpuks sõda Prantsusmaale, et tagasi saada itaallastega asustatud alad Prantsusmaal, kuid Hitleri tõusuga olid fašistid kohe mures Austria iseseisvuse pärast ja võimaliku Saksamaa-ohu pärast Itaaliale, kui see nõuab sakslastega asustatud alasid Tiroolis. Saksa ekspansionismi kartuses ühines Itaalia Stresa konverentsil Prantsusmaa ja Suurbritanniaga Saksamaa vastu, see toimus aastatel 1935–1936. , Albaania kuningriik (1939–1943) Fašistlik režiim hoidis külmi suhteid Jugoslaaviaga, kuna soovis juba ammu Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi lagunemist, et territoriaalselt laieneda ja suurendada Itaalia võimu. Itaalia jätkas spioneerimist Jugoslaavias, kuna Jugoslaavia ametivõimud avastasid mitmel korral Itaalia saatkonnas Jugoslaavias spioonivõrgu, nagu näiteks 1930. aastal. 1929. aastal andis fašistlik valitsus nõusoleku Horvaatia marurahvuslasele Ante Pavelićile tulla Jugoslaaviast poliitilisse pagulusse Itaaliasse. Fašistid andsid Pavelićile rahalist abi ja väljaõppe võimalusi vastloodud fašistliku miilitsa ja terrorirühimutuse Ustaša arendamiseks ja treenimiseks. Sellest organisatsioonist sai hiljem Iseseisva Horvaatia Riigi juhtiv jõud, ja see mõrvas Teise maailmasõja ajal sadu tuhandeid serblasi, juute ja teisi vähemusi.
Hispaania kodusõda
1936. aastal Hispaanias tegi fašistlik režiim oma kõige tähtsama sõjaeelse sõjalise interventsiooni. Hispaania vabariik oli Hispaania kodusõjas jagatud kirikuvastaste sotsialistlike vabariiklaste ja kirikutoetajate monarhistlike rahvuslaste vahel, keda juhtis Francisco Franco oma fašistliku Falange liikumisega. Itaalia saatis Hispaania rahvuslaste abistamiseks lennukeid, relvi ja kokku üle 60 000 sõduri. Sõda aitas treenida Itaalia sõjaväge sõjaks ja parandas suhteid katoliku kirikuga. See oli edu, mis tagas Itaalia laevastikule juurdepääsu Vahemere ja Atlandi ookeani ühendusteedele ning võimaldas jätkata Mare Nostrumi poliitikat ilma Hispaania-poolse vastuseisu hirmuta. Teine suur välistoetaja Hispaania kodusõjas oli Natsi-Saksamaa. See oli esimene kord pärast Austria-Preisi sõda, kui Itaalia ja Saksamaa väed koos võitlesid. 1930. aastatel ehitas Itaalia palju suuri lahingulaevu ja teisi sõjalaevu, et kindlustada Vahemeri Itaalia kontrolli alla.
Albaania
Pärast seda, kui Saksamaa annekteeris Tšehhoslovakkia, otsustas Mussolini vallutada Albaania, et vältida teljeriikide hulgas teisejärguliseks jäämist. 25. märtsil 1939 esitas Mussolini Albaaniale ultimaatumi, nõudes selle alistumist. Albaania keeldus, 7. aprillil 1939 tungis Itaalia Albaaniasse. Pärast lühikest kampaaniat Albaania okupeeriti ja selle parlament kroonis Vittorio Emanuele III Albaania kuningaks. Albaania annekteerimise ajalooline põhjendus seisnes Rooma riigi iidses ajaloos, kus Albaania ala oli roomlaste varajane vallutus, isegi enne Põhja-Itaaliat. Kuid ilmselt annekteerimise ajaks oli albaanlaste hulgas vähe seoseid Itaaliaga. Tegelikult oli Albaania annekteerimine kaugel sõjalisest vallutusest, kuna maa oli alates 1920. aastatest de facto Itaalia protektoraat ja enamikku selle armeest juhtisid Itaaliast saadetud itaallastest ohvitserid. Kuningas Vittorio Emanuele III ei kiitnud okupatsiooni heaks, kuna kartis Itaalia isolatsiooni veel enamgi, kui sõjas Etioopia vastu. , Albaania kuningriik (1939–1943)
Suhted Saksamaaga Hitleri ajal
Kui Natsionaalsotsialistlik Saksa Töölispartei (NSDAP) sai Saksamaal 1933. aastal võimule, näitasid Mussolini ja fašistlik režiim Hitleri režiimile avalikult poolehoidu, Mussolini ütles "Hitleri võit on meie võit". Fašistlik režiim rääkis ka liidu loomisest uue režiimiga Saksamaal. Eraviisiliselt näitasid Mussolini ja Itaalia fašistid natsivalitsuse suhtes vaatamata ideoloogilistele sarnasustele hukkamõistu ja Mussolini oli Hitleri suhtes halvakspanev. Fašistid umbusaldasid Hitleri pangermanismi ideid, mida nad pidasid ohuks Itaalia territooriumitele, mis varem olid olnud osa Austria keisririigist. Kuigi teised natsid taunisid Mussolinit ja fašistlikku Itaaliat, oli Hitler võlutud Mussolini oraatorivõimetest ja isiksusest, ja kasutas enamikku fašistide sümboleid natsiparteis, nagu roomlaste väljasirutatud käega tervitus, dramaatiline kõnekunst, vormiriietuses paramilitaarsete üksuste kasutamine poliitiliseks vägivallaks ja rahvakogunemiste kasutamine liikumise võimsuse demonstreerimiseks. 1922. aastal püüdis Hitler küsida Mussolinilt juhiseid, kuidas organiseerida Marsi Rooma oma versioon, mis oleks olnud "Marss Berliini" (ja millest tuli ebaõnnestunud õllesaali putš aastal 1923). Mussolini ei vastanud Hitleri päringutele, kuna ei tundnud piisavat huvi Hitleri liikumise suhtes ja pidas Hitlerit veidi hulluks. Mussolini üritas lugeda "Mein Kampfi", et teada, mida Hitleri Natsionaalsotsialistlik liikumine endast kujutas, kuid oli kohe pettunud, öeldes, et "Mein Kampf" oli "igav teos, mida ma ei suutnud kunagi lugeda" ja märkis, et Hitleri uskumused olid "veidi rohkem, kui tavalised klišeed". Kuigi Mussolini, nagu Hitlergi, uskus valgete kultuurilist ja moraalset üleolekut värviliste suhtes, oli ta vastu Hitleri antisemiitlikele uskumustele. Arvukalt fašiste olid juudid, sealhulgas Mussolini armuke Margherita Sarfatti, fašistliku kunsti ja propaganda juht, ja itaallaste seas oli antisemitismile vähe toetust.
Hitler ja natsid jätkasid püüdeid meelitada Mussolini nende poolele, ja lõpuks Mussolini andiski natsiparteile rahalist abi ja võimaldas Itaalias natside paramilitaarsete üksuste treenimist usus, et vaatamata erinevustele võiks fašistlik režiim Saksamaal olla Itaaliale kasulik. Kahtlus natside suhtes süvenes pärast 1933. aastat, Mussolini soovis tagada, et Natsi-Saksamaa ei muutuks domineerivaks fašistlikuks riigiks Euroopas. Selleks oli Mussolini vastu Saksamaa jõupingutustele annekteerida Austria pärast fašistliku Austria presidendi Engelbert Dollfussi mõrva 1934. aastal, ja lubas Austriale sõjalist abi, kui Saksamaa peaks sekkuma. See lubadus aitas päästa Austriat annekteerimisest 1934. aastal.
Avalikud esinemised ja propaganda kujutasid pidevalt Mussolini ja Hitleri lähedust ning Itaalia fašismi ja Saksamaa natsionaalsotsialismi sarnasust. Kuigi mõlemad ideoloogiad olid oluliselt sarnased, olid mõlemad fraktsioonid teineteise suhtes kahtlustavad ja mõlemad juhid võistlesid mõju pärast maailmas. Hitler ja Mussolini kohtusid esimest korda juunis 1934, kui Austria iseseisvus oli kriisis. Eraviisiliselt, pärast 1934. aasta visiiti, ütles Mussolini, et Hitler oli just nagu "väike rumal ahv".
Pärast Itaalia sattumist isolatsiooni aastal 1936 oli valitsusel vähe muid valikuvõimalusi, kui töötada koos Saksamaaga stabiilse positsiooni taastamiseks rahvusvahelistes suhetes ja vastumeelselt loobuda toetusest Austria iseseisvusele Saksamaast. 28. oktoobril 1937 kuulutas Mussolini Itaalia toetust Saksamaale kolooniate tagasisaamiseks, mis see kaotas pärast Esimest maailmasõda.
Kui sõda 1939. aastal lähenes, kiirendas fašistlik režiim agressiivset pressikampaaniat Prantsusmaa vastu, väites, et Itaalia rahvas Prantsusmaal kannatab. Liidule oli oluline, et mõlemad režiimid esitasid Prantsusmaale nõudeid, Saksamaa nõudis sakslastega asustatud Elsass-Lotringi ja Itaalia nõudis itaalia ja prantsuse segaasustusega Nizzat ja Korsikat. Mais 1939 loodi ametlik liit. Liitu teati kui Teraspakti, mis kohustas Itaaliat võitlema Saksamaa kõrval, kui puhkeb sõda Saksamaa vastu. Mussolini tundis kohustust sõlmida liit vaatamata murele, et Itaalia ei suudaks lähitulevikus sõda pidada. See kohustus kasvas välja tema lubadusest itaallastele, et ta saab neile impeeriumi ehitada ja tema isiklikust soovist mitte lubada Hitleril saada domineerivaks liidriks Euroopas. Mussolini tõrjuti kõrvale Molotovi-Ribbentropi paktiga, kus Saksamaa ja Nõukogude Liit nõustusid Poola jagamisega Saksa ja Nõukogude tsoonideks eelseisvas invasioonis. Fašistlik valitsus nägi selles Kominterni-vastase pakti reetmist, kuid ametlikult otsustas vaikida.
Itaalia Teises maailmasõjas
, Teine maailmasõda Kui Saksa väed 1. septembril 1939 Poolasse tungis, alustades Teist maailmasõda, kuulutas Mussolini 24. septembril 1939 avalikult, et Itaalia võib astuda sõtta või jääda neutraalseks, mis tähendab riigile rahvusliku väärikuse kaotust. Siiski, vaatamata oma agressiivsele poosile, hoidis Mussolini Itaaliat mitu kuud sõjast eemal. Mussolini ütles oma väimehele, krahv Cianole, et ta oli isiklikult kade Hitleri edu üle ja lootis, et Hitlerit aeglustab liitlaste vasturünnak. Mussolini läks Saksamaa edu vähendamiseks Euroopas nii kaugele, et andis Belgiale ja Hollandile teada ähvardavast Saksamaa sissetungist, millest Saksamaa oli Itaaliat informeerinud.
Koostatud sõjaplaanides otsustasid Mussolini ja fašistlik režiim, et Itaalia eesmärgiks on lisada oma koloniaalimpeeriumile suuri osasid Aafrikast ja Lähis-Idast. Kõhklevaks jäid kuningas Vittorio Emanuele III ja armeejuht Pietro Badoglio, viimane hoiatas Mussolinit, et Itaalial on liiga vähe tanke, soomukeid ja lennukeid pikaajalise sõja läbiviimiseks ja rääkis Mussolinile: "See on enesetapp" Itaalia jaoks võtta osa konfliktist Euroopas. Mussolini ja fašistlik režiim võtsid nõuks oodata, kuni Saksamaa tungib Prantsusmaale, et siis kaasa lüüa.
Sõda Vahemerel
Üks Itaalia tugevusi, mis pani liitlased muretsema, oli Itaalia kuninglik laevastik Regia Marina, selle aja suuruselt neljas laevastik maailmas. Aastal 1940 korraldas Suurbritannia kuninglik laevastik Royal Navy üllatusõhurünnaku Itaalia laevastikule Tarantos, mis halvas Itaalia suured sõjalaevad. Kuigi Itaalia laevastik ei kandnud tõsiseid kahjustusi nagu kardeti, hoidis see olulisi Briti Rahvaste Ühenduse merejõude Vahemerel. See laevastik pidi võitlema Itaalia laevastikuga, et hoida ära Briti Rahvaste Ühenduse jõudude Egiptuses ja Lähis-Idas äralõikamine Suurbritanniast. Aastal 1941 suutsid Itaalia-kontrollitaval Kastelorizo saarel Türgi ranniku lähedal Itaalia väed tagasi tõrjuda Briti ja Austraalia vägede katse operatsiooni Abstention käigus saar vallutada. Detsembris 1941 leidis aset Itaalia vägede varjatud rünnak Aleksandrias, Egiptuses, kus Itaalia sukeldujad panid lõhkeainet Briti sõjalaevadele, põhjustades kahe Briti lahingulaeva uppumise. Aastal 1942 tekitas Itaalia laevastik tõsist kahju Briti konvoilaevastikule, mis püüdis jõuda Maltale operatsiooni Harpoon käigus, uputades mitu Briti laeva. Aja jooksul põhjustasid liitlaste laevastikud Itaalia laevastikule tõsist kahju, hävitades Itaalia ühe eelise Saksamaa jaoks.
Kreeka-Itaalia sõda
Jätkuvad märgid Itaalia teisejärgulisest olemusest Saksamaale tekkisid Kreeka-Itaalia sõja ajal (28. oktoobrist 1940 kuni 6. aprillini 1941), mis oli kehvalt relvastatud Itaalia armeele hävitav. Mussolini kavatses sõjaga Kreeka vastu Saksamaale tõestada, et Itaalia ei ole väike jõud liidus, vaid võimekas impeerium, mis suudab hoida oma kaalu. Mussolini uhkustas oma valitsuse ees, et ta võiks isegi itaallusest lahti öelda, kui keegi leiab, et kreeklaste võitmine on raske. 28. oktoobril algas sõjategevus, Itaalia vägede koosseisu kuulus 565 000 meest, millele Kreekal oli vastu panna 300 000 sõdurit. Kreekasse tungimise päevadel surus Kreeka armee Itaalia armee tagasi Albaaniasse ja pani Itaalia alandavasse kaitsesse. Hitler ja Saksamaa valitsus olid Itaalia ebaõnnestunud kampaanias pettunud, kuid samuti oli Mussolini.
Egiptuse kampaania
Aastal 1940 tungis Itaalia Liibüaga kolooniaga piirnevasse Egiptusse, kuid tõrjuti varsti Briti Rahvaste Ühenduse vägede poolt tagasi kaugele Liibüasse. Saksa armee saatis Itaalia armeele Liibüas täiendust, et kaitsta kolooniat brittide eest. Saksa armeeüksused kindral Erwin Rommeli juhitavast Aafrika korpusest olid põhijõud kampaanias suruda britid aastatel 1941–1942 Liibüast välja ja kuni Kesk-Egiptuseni. Võidud Egiptuses olid peaaegu täielikult tänu Rommeli strateegilisele geniaalsusele. Itaalia väed said Põhja-Aafrikas tänu sõltuvusele Rommeli vägede paremast relvastusest ja kogemusest vähe meedia tähelepanu.
Sõjategevus idarindel
Itaalia väed osalesid sõjategevuses Saksa-Nõukogude idarindel Wehrmachti Väegrupp Süd koosseisus, võitlustes Sevastopoli pärast ning Stalingradi lahingus, kus talvel 1942–43 sai Itaalia armee (u 210 000 meest) Doni keskjooksul purustavalt lüüa. Itaalia saatis Wehrmachti liitlastena idarindele 60 000 Itaalia Ekspeditsioonikorpuse (C.S.I.R.) võitlejat. Nimetatud korpus koosnes kolmest diviisist: Pasubio, Torino ja Principe Amedeo Duca dAosta ja mustsärklaste 63. leegion Tagliamente. 1942. aasta märtsis saadeti idarindele 2. korpuse jalaväediviisid Sforcesca, Ravenna, Cosseria ning eliit-alpikorpuse jalaväediviisi Vicenza ja alpidiviisid Tridentina, Julia ja Kuneenze. Samuti saadeti Itaaliast idarindele mustsärklaste üksused "3. jaanuar" ja "23. märts".
Itaalia ekspeditsioonikorpus formeeriti 35. korpuseks. Korpuses oli 227 000 meest. Koondväekoondis hakkas kandma Itaalia 8. armee nime. 1942. aasta augustis hoidis 8. armee rinnet piki Doni jõge Stalingradist põhja pool Bogutšari piirkonnas. Detsembris alanud Punaarmee pealetungis hävitati itaallaste 2. ja 35. armeekorpus peaaegu täielikult.
1942. aasta
pisi|vasakul|Prantsusmaa pärast okupeerimist 1942. aastal kontrollis Itaalia ametlikult suurt territooriumi Vahemere kallastel. Koos Vichy Prantsusmaa kokkukukkumisega saavutas Itaalia kontrolli Korsika (kus oli prantsuse ja itaalia segaasustus), Nizza ja teiste Kagu-Prantsusmaa osade üle. Itaalia teostas ka sõjalist okupatsiooni olulisel osal Lõuna-Prantsusmaast. Kuid vaatamata ametlikele territoriaalsetele saavutustele oli niinimetatud "Itaalia impeerium" aastal 1942 pabertiiger: see oli takerdunud, kuna majandus ei suutnud kohaneda sõjaaja tingimustele ning liitlased pommitasid Itaalia linnu.
Liitlasvägede Põhja-Aafrika kampaania
pisi|Itaalia vägede kontrolli all oelvad alad 1942. aasta suvel. Itaalia alad piiritletud rohelise, Briti alad punasega Vaatamata Rommeli edule 1941. aastal ja 1942. aasta algul hakkas kampaania Põhja-Aafrikas 1942. aasta lõpuks kokku kukkuma. (1941–1943)
1942. aasta 23. oktoobrist 5. novembrini kestnud Egiptuses Vahemere rannikul Aleksandriast sadakond kilomeetrit läänes asuva Al-‘Alamayni piirkonnas teises El Alameini lahingus õnnestus liitlastel, Bernard Montgomery juhtimisel kindralleitnant Erwin Rommel ja tema väed taganema sundida. Täielik kokkukukkumine toimus 1943. aastal, kui Saksamaa ja Itaalia väed tõmbusid Põhja-Aafrikast Sitsiiliasse. Viimased Saksa-Itaalia väed Põhja-Aafrikas alistusid mais 1943.
1943. aasta
1943. aastal ebaõnnestusid Itaalia ettevõtmised igal rindel, jaanuaris hävitati Stalingradi lahingutes pool Itaalia idarinde vägedest, Aafrika kampaania oli kokku kukkunud, Balkan jäi ebastabiilseks ja itaallased soovisid sõja lõppu. Kuningas Vittorio Emanuele III keelitas krahv Ciano astuma Mussolini vastu, et proovida alustada kõnelusi liitlastega.
Liitlasvägede invasioon Itaalias
pisi|Liitlasvägede invasioon Itaaliasse 1943. aastal
1943. aasta keskel algatasid liitlased sissetungi Sitsiiliasse eesmärgiga Itaalia sõjast välja lüüa ja luua tugipunkt Euroopas. Liitlaste väed randusid Sitsiilias vähese vastupanuga Itaalia vägedelt. 9. juuli maabusid liitlasväed Sitsiilias, Itaalia kuningas tagandas 25. juulil Benito Mussolini ja ta vangistati ning uus valitsus sõlmis vaherahu liitlastega. Saksa väed pidasid mõnda aega vastu, enne kui liitlased Sitsiilia lõplikult vallutasid.
1943. aasta sügisel jõudsid liitlasväed ka Itaalia lõunapiirkondadesse. 3. septembril maabusid Briti väed Lõuna-Itaalias Salernos. Itaalia sõlmis salaja liitlastega relvarahu. Saksa väed Albert Kesselringi juhtimisel hõivasid vastukaaluks Põhja- ja Kesk-Itaalia, moodustades seal 23. septembril Mussoliniga eesotsas fašistliku vabariigi. (1943–1945) Itaalia kuningriik aga kuulutas 13. oktoobril Saksamaale sõja ning algas Itaalia kodusõda (1943–1945). Sissetung tegi Mussolini sõltuvaks Saksa armeest (Wehrmacht), et kaitsta oma režiimi. Liitlased liikusid ühtlaselt läbi Itaalia vähese vastupanuga demoraliseeritud Itaalia sõduritelt, kohates samas tõsist vastupanu Saksa vägedelt.
1944. aasta
, Gooti liin, Bernhardti liin, Hitleri liin ja Monte Cassino lahing
Kodusõda (1943–1945)
Aastaks 1943 oli Mussolini kaotanud katastroofiliste sõjaraskuste tõttu Itaalia rahva toetuse. Maailma jaoks nägi Mussolini välja kui "saepuru tseesar", kes juhtis oma maa sõtta, halvasti varustatud ja halvasti treenitud relvajõududega, kes kaotasid lahingutes. Piinlik olukord, millesse Mussolini oli Itaalia pannud, viis kuningas Vittorio Emanuele III ja isegi fašistliku partei liikmed soovini Mussolini kukutada. Esimene etapp sellest leidis aset, kui fašistliku partei Suur Nõukogu Dino Grandi juhtimisel hääletas Mussolini partei juhi kohalt eemaldamise poolt. Päev hiljem, 26. juulil 1943 eemaldas Vittorio Emanuele III Mussolini ametlikult peaministri ametikohalt ja asendas ta marssal Pietro Badoglioga. Pärast eemaldamist arreteeriti Mussolini kohe. Uus "Badoglio valitsus" eemaldas viimased fašistliku valitsemise elemendid, keelustades fašistliku partei. Siis sõlmis Itaalia liitlaste sõjajõududega vaherahu ning Itaalia kuningriik ühines liitlastega sõjas Natsi-Saksamaa vastu. Uus Vittorio Emanuele III ja marssal Badoglio rojalistlik valitsus asutas uue armee, laevastiku ja õhujõud. Bagdolio valitsus püüdis luua mitteparteilist administratsiooni ja arvukalt poliitilisi parteisid lubati jälle tegutseda pärast aastaid keelamist fašismi ajal. Parteisid oli liberaalidest kuni kommunistideni, mis kõik olid valitsuses osalised. Itaallased tähistasid Mussolini langemist ja mida rohkem Itaalia territooriumi liitlased hõivasid, seda rohkem tervitati liitlasi kui vabastajaid itaallaste poolt, kes olid Saksa okupatsiooni vastu.
pisi|[[Benito Mussolini vaatab noorukest sõdurit, 1944]]
Siiski ei olnud Mussolini valitsemine Itaalias läbi. Otto Skorzeny juhitud Saksa eriüksus päästis Mussolini mägihotellist, kus teda vahi all hoiti. Hitler julgustas Mussolinit looma Saksamaa valduses olevas Põhja-Itaalias Itaalia Sotsiaalne Vabariik. Itaalia Sotsiaalne Vabariik oli Saksamaa nukuriik. Fašistliku riigi relvajõud olid kombineeritud Mussolinile ustavatest fašistidest ja Saksa relvajõududest. Siiski oli Mussolinil vähe võimu, Hitler ja Saksa relvajõud juhtisid kampaaniat liitlaste vastu ja ei näinud Itaalia hoidmises muud huvi, kui puhvertsoon liitlaste sissetungi vastu Saksamaale.
Itaallaste elu Saksa okupatsiooni all oli eriti raske Roomas. Rooma kodanikud olid aastaks 1943 sõjast väga väsinud ja pärast vaherahu sõlmimist Itaalia ja liitlaste vahel 8. septembril 1943 tulid Rooma kodanikud tänavatele hõigetega "Viva la pace!" ("Elagu rahu!"), kuid vaid mõne tunniga rüüstasid Saksa väed linna ning ründasid antifašiste, rojaliste ja juute. Rooma kodanikke sunniti andma Saksa sõduritele toitu ja kütust ning Saksa võimud arreteerisid kogu opositsiooni ja paljud saadeti sunnitööle. Rooma kodanikud teatasid pärast vabastamist, et Saksa okupatsiooni esimesel nädalal Roomas leidsid aset kuriteod Itaalia kodanike vastu, kui Saksa sõdurid rüüstasid ladusid ja röövisid Rooma kodanikke relva ähvardusel. Saksa võimude poolt kehtestati Roomas sõjaseisukord, mis nõudis kõigilt kodanikelt allumist keelutunnile, mis keelas inimeste kodudest väljumise pärast kella 9 õhtul.
1943. aasta talvel ei võimaldatud Rooma kodanikele piisavalt toitu, küttepuid ja sütt, mis olid Saksa võimude poolt ära võetud ja antud Saksa sõduritele, kes elasid hõivatud hotellides. Need toimingud jätsid Rooma kodanikud elama karmi külma kätte nälja äärele. 4. juunil 1944 lõppes Saksa okupatsioon Roomas, kui Saksa väed taganesid liitlaste edu tõttu.
Mussolini tabati 27. aprillil 1945 kommunistlike Itaalia partisanide poolt Šveitsi piiri lähedal, kui ta püüdis Itaaliast põgeneda. Järgmisel päeval ta hukati riigireetmise eest, nagu see on sõnastatud tagaselja CLN tribunali poolt. Seejärel viidi Mussolini, tema armukese ja veel umbes 15 fašisti surnukehad Milanosse, kus neid avalikult näidati. Päev hiljem, 2. mail 1945, andis Saksa armee Wehrmacht Heer Itaalias alla.
Badoglio valitsus jäi võimule üheksaks kuuks. 9. juunil 1944 asendas teda peaministrina 70-aastane antifašist Ivanoe Bonomi. Juunis 1945 asendas Bonomit omakorda Ferruccio Parri, kes omakorda andis 4. detsembril 1945 teed Alcide de Gasperile. See oli de Gasperi, kes korraldas üleminekut vabariigile pärast Vittorio Emanuele III troonist loobumist 9. mail 1946; ta tegutses lühidalt riigipeana, samas ka peaministrina 18. juunist 1946, kuid loovutas kümme päeva hiljem koha ajutisele presidendile Enrico de Nicolale.
Itaalia vabariigi sünd (1946)
Teise maailmasõja lõpp jättis Itaaliale hävitatud majanduse, jagatud ühiskonna ja viha monarhia vastu toetuse pärast fašistlikule režiimile eelneval kahekümnel aastal. Viha kasvas ka Itaalia häbi pärast seoses okupeerimisega sakslaste ja siis liitlaste poolt.
pisi|[[Itaalia konstitutsiooniline referendum, 1946|1946. aasta referendumi tulemuste kaart]]
Isegi enne fašistide tõusu suhtuti monarhiasse halvasti, kuna ühiskond oli jagunenud rikka põhja ja vaese lõuna vahel. Esimene maailmasõda andis Itaaliale väheke kasu ning huviga oodati, mida toob fašismi tõus. Need pettumused tihendasid Itaalia vabariikliku liikumise ridu.
Pärast Vittorio Emanuele III troonist loobumist aastal 1946 survestati tema poega, kuningas Umberto II, kodusõja ohuga korraldama referendum otsustamaks, kas Itaalia peaks jääma monarhiaks või saama vabariigiks. 2. juunil 1946 võitis vabariiklaste pool 54% häältest ja Itaaliast sai ametlikult vabariik. Tulemuste tabel näitab mõningaid olulisi erinevusi erinevates Itaalia osades. Poolsaar näib olevat jagatud järsult kaheks alaks: põhi vabariigi poolt (66,2%), lõuna kuningriigi poolt (63,8%), nagu seal oleks kaks erinevat, vastavalt homogeenset riiki. Mõned monarhistid väitsid, et tulemusi manipuleeriti põhja vabariiklaste ja sotsialistide poolt. Teised väitsid, et Itaalia oli aastal 1946 veel liiga kaootiline, et korraldada korralik referendum. Sellele vaatamata loobus Umberto II Itaalia kodusõja ärahoidmiseks troonist ja uus vabariik oligi sündinud koos mõru rahulolematusega uue valitsuse poolt Savoia dünastia vastu. Kõigil Savoia perekonna meessoost liikmetel oli aastast 1948 keelatud Itaaliasse siseneda. See keeld tühistati aastal 2002.
22. detsembril 1947 võeti vastu Itaalia uus põhiseadus, mis jõustus 1. jaanuaril 1948. Põhiseaduse 12. lisa keelab fašistliku partei taasloomise:"È vietata la riorganizzazione, sotto qualsiasi forma, del disciolto partito fascista. (Fašistliku partei taasloomine igasuguses vormis on keelatud.)"
Sõjaline struktuur
Itaalia kuningas – Itaalia kuningliku armee, laevastiku ja hiljem õhujõudude kõrgeim juht, aastatel 1861–1938 ja 1943–1946.
Impeeriumi esimene marssal – Itaalia kuningliku armee, laevastiku, õhujõudude ja vabatahtliku rahvusliku julgeoleku miilitsa kõrgeim juht, aastatel 1938–1943 fašistlikul ajastul, tiitlit kandsid Vittorio Emanuele III ja Benito Mussolini.
Jaunvāle mõis
Jaunvāle mõis (saksa keeles Neu-Sackenhof, läti keeles Jaunvāles muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Jaunvāle külas.
Ajalugu
Mõis tekkis, kui Katariina II annetas osa Vecvāle mõisast parun Loewenile. See müüs siis aastal 1775 mõisa 16 000 taalri eest Carl August von Transehele, kes aastal 1783 mõisa 14 0000 taalri eest oma vennale loovutas.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 viis adramaad, sellele allus 97 mees- ja 112 naishinge. Ühtlasi allus sellele Stohte või Storte karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Vecvāle mõisaga) kümme adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale viis adramaad, aastal 1823 oli adramaid 4 ja 3/10. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 1/10, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 24/80, lisaks allus mõisale 4 ja 60/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Eeli Tolvanen
Eeli Tolvanen (sündinud 22. aprillil 1999 Vihtis) on Soome jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Seattle Kraken ründajana paremäärel.
Ta alustas jäähoki mängimist Soome klubis Espoo Blues. Aastatel 2015–2017 mängis ta United States Hockey League'i klubis Sioux City Musketeers.
2017. aastal valis Nashville Predators ta NHL-i draft'is 30. valikuna. Enne Põhja-Ameerikas profikarjääri alustamist mängis Tolvanen hooajal 2017/18 KHL-i klubis Jokerit. Tolvanen oli sel hooajal Jokerite resultatiivsuselt teine mängija (19 väravat, 17 väravasöötu) ning Nicklas Jenseni kõrval suurim väravalööja. Väljalangemismängudes lõi Tolvanen kuus väravat.
Pärast seda, kui Jokerit olid väljalangemismängudest välja langemud, sõlmis Tolvanen lepingu Predatorsiga. NHL-is debüteeris Tolvanen 31. märtsil 2018 mängus Buffalo Sabresi vastu. Suurem osa hooajast 2018/19 mängis ta American Hockey League'is (AHL) Predatorsi tütarklubis Milwaukee Admirals, kus ta lõi 15 väravat ja andis 20 väravasöötu. NHL-is sai ta sel hooajal kirja neli mängu ning lõi 1. detsembril 2018 mängus Chicago Blackhawksi vastu oma esimese värav NHL-is. Hooajal 2019/20 mängis Tolvanen ainult AHL-is, kus ta sai kirja 21+15. Hooaja 2020/21 esimeses pooles mängis taas ta Jokerites ning sai KHL-is 25 mänguga kirja viis väravat ja kaheksa väravasöötu. NHL-i hooajal 2020/21 kindlustas Tolvanen koha Predatorsi põhikoosseisus. 40 mänguga sai ta sel hooajal NHL-is kirja 11 väravat ja 11 väravasöötu.
2022. aasta detsembris liitus Tolvanen Seattle Krakeniga. Krakenis tegi Tolvanen 2022/23 seni oma resultatiivseima hooaja NHL-is (16+11). 18. aprillil 2023 lõi Tolvanen Stanley karika esimese vooru mängus Colorado Avalanche'i vastu Krakeni kõige esimese värava Stanley karika väljalangemismängudes.
2016. aastal võitis Tolvanen kuldmedali Soome kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel ning tuli 2019. aastal juunioride maailmameistriks Soome kuni 20-aastaste koondisega. Soome jäähokikoondise koosseisus on ta osalenud 2018. aasta taliolümpiamängudel ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel. 2018. aasta taliolümpiamängude jäähokiturniiril oli Tolvanen Soome resultatiivseim mängija (3+6) ning ta valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.
Pekingi Daxingi rahvusvaheline lennujaam
Pekingi Daxingi rahvusvaheline lennujaam (hiina keeles: 北京大兴国际机场) (IATA: PKX, ICAO: ZBAD) on Pekingi teine rahvusvaheline lennujaam, mis on praegu ehituses ning see asub Pekingi ja Langfangi piir juures. Lennujaama nimi avalikustati 14. septembril 2018. aastal.
Uue lennujaama avamisel suletakse Pekingi Nanyuani lennujaam (praegu teenindab sealt ainult China United Airlines).
Vitjaz
Nime Vitjaz (vene luulekeeles витязь 'vägilane', 'sõdalane') on kandnud või kannavad:
Olib
Olib (itaalia Ulbo; saksa Lüb) on saar Horvaatias Dalmaatsias. Asub Aadria meres Zadari saarestikus, 4 meremiili Silba saarest idas ja 10 meremiili Pagi saarest kagus.
Kārlis Goppers
pisi| Kārlis Goppers (21. märts/2. aprill 1876 – 25. märts 1941 Ulbroka) oli Läti sõjaväelane ja skaudiliikumise tegelane.
Ta oli Läti Skautide ja Gaidide Keskorganisatsiooni asutaja ja president.
1932. aastal autasustati teda Kotkaristi II klassi teenetemärgiga.
Demjan Bednõi
right|thumb|Demjan Bednõi aastal 1920
Demjan Bednõi (vene keeles Демьян Бедный, 1. (13.) aprill 1883 – 25. mai 1945 Moskva) oli vene luuletaja, publitsist ja ühiskonnategelane.
Demjan Bednõi sünninimi oli Jefim Aleksejevitš Pridvorov (vene keeles Ефим Алексевич Придворов), ta sündis Hersoni kubermangus talupoja peres.
Demjan Bednõi oli Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Tööliste (bolševike) Partei liige alates aastast 1912 ning bolševike toetaja revolutsioonide ja kodusõja ajal.
1938. aastal heideti Demjan Bednõi kommunistilikust parteist välja, kuid tal läks korda Jossif Stalini poolehoid vähehaaval teise maailmasõja ajal tagasi võita.
Matúš Vallo
Matúš Vallo (sündinud 18. septembril 1977 Bratislavas) on Slovakkia arhitekt, linnaaktivist, muusik ja poliitik.
Ta lõpetas 2004. aastal Bratislava Slovaki Tehnikaülikooli arhitektuuriteaduskonna.
10. novembril 2018 valiti ta sõltumatu kandidaadina Bratislava linnapeaks. Linnpea ametikohuseid asus ta täitma 7. detsembril 2018.
Demjan Bednõi
Demjan Bednõi värsid Nõukogude Liidu võidu puhul teises maailmasõjas ilmusid Pravdas 9. mail 1945.
Viited
Selle artikli kirjutamisel on kasutatud venekeelset artiklit ru:Демьян Бедный ja ingliskeelset artiklit en:Demyan Bedny seisuga 2.11.2011.
Treblinka hävituslaager
Laagrit juhtis SS, kuid selles oli ka Trawniki koonduslaagris Nõukogude sõjavangide seast värvatud idaeurooplastest valvureid. Laagril oli kaks osa: Treblinka I ja II. Esimene laager oli sunnitöökeskus. Vangid töötasid kas lähedases kruusakarjääris või põllumajanduses. 1941. aasta juunist 23. juulini 1944 suri enam kui pool 20 000 vangist kurnatuse, ületöötamise või vägivalla kätte.
Treblinka II rajati algusest peale tapamajaks. Üle 99% kõigist saabunuist saadeti kohe gaasikambrisse, kus neid tappis sõjasaagiks saadud Nõukogude tankimootorite heitgaas. Väiksem osa määrati eriüksustesse. , mille töö oli matta laibad massihaudadesse. Hiljem põletati laipu suurtel vabaõhutuleriitadel.
Treblinka II lõpetas töö 19. oktoobril 1943, pärast vangide eriüksuste mässu, milles põgenes 300 vangi ja tapeti rida Saksa valvureid. Märtsis 1942 alustas SS operatsiooni "Sonderaktion 1005", et peita operatsioon Reinhardi jooksul tapetud miljonite inimeste mõrvad. Treblinka vangidest moodustati "laibaüksused" (Leichenkommandos), mis kaevasid laibad massihaudadest välja ning põletasid. Treblinka laagritest on jäänud vähe füüsilisi tõendusi.
2012. aasta algul avastas Briti teadlase Caroline Sturdy Collsi juhitud rühm väljakaevamistel mitu suurt ja sügavat massihauda (suurim neist 26 m pikk ja 17 m lai) ning ka jäänused kahest ehitisest, mis tõenäoliselt toimisid gaasikambrina.