cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lelle raamatukogu
Varasem periood
Kuna kogudus ei suutnud täita lubatud kohustusi raamatute hooldamisel, tegi vallavalitsus Lelle Haridusseltsile ettepaneku võtta üle need raamatud, mis olid valla raha eest ostetud. Lelle vallavolikogu otsusega kustutati koguduse raamatukogu avalike raamatukogude võrgust ja selle asemele võeti 5. mail 1937 Lelle Haridusseltsi eraraamatukogu 430 köitega. Kogudusele kuuluvad raamatud jäid kogudusele. Haridusseltsi raamatukogu anti oma liikme Elna Valliste hoole alla. Laenutatud raamatute eest võeti lugemistasu – iga raamatu eest 2 senti nädalas. Seltsi liikmetele oli raamatute laenutamine tasuta. Kui 1938. aastal valiti Lelle Haridusseltsi juhatuse esimeheks koolijuhataja August Maide asemel Martin Hiielo, ei leitud koolis raamatukogu jaoks enam ruume. Raamatud viidi järgmise laenutaja Aliide Virkuse koju.
Nõukogude periood
Pärast sõda, 1944. aasta sügisel viidi raamatukogu taas Lelle kooli ruumidesse. Raamatuid laenutas seal nelja aasta jooksul õpetaja Marta Karilaid. Raamatukogule kuulus üks 13-ruutmeetrine tuba. Raamatute hulk oli 1947. aasta lõpuks kasvanud 810 eksemplarini.
Alates 1. oktoobrist 1948 asus tööle raamatukogu ajaloos üks pikemaajalisemaid juhatajaid – Huko Hiiemäe. Tema viis raamatukogu koolimajast oma elumajja. Seal töötas raamatukogu kahes toas, ametlikuks nimeks sai Lelle-Hiiekõnnu (hiljem lihtsalt Hiiekõnnu ja edaspidi Lelle) raamatukogu. Raamatukogul käis juba neli ajalehte ja seitse ajakirja. H. Hiiemäe organiseeris väikese laenutuspunkti Lelle maahaiglasse. Säilinud on selle laenutuspunkti päevik 1955. aastast, kus on kirjas, et raamatute laenutamisega tegeles sanitar Meeta Pihlak. Laenutuspunkt tegutses kuni haigla sulgemiseni.
Nõukogude perioodil hakkasid raamatukogu kogud jõudsalt kasvama. Küllalt märkimisväärse osa sellest moodustas propagandakirjandus. 1949. aastal saabus raamatukokku iga kuu üks raamatupakk keskmiselt 139 rubla eest, 1953. aastal 143 rubla ja 1960. aastal 154 rubla eest.
1959. aastal lahkus töölt Huko Hiiemäe ja asemele tuli Leera Hansen. Raamatukogu kolis koolile kuuluvasse nn õpetajate majja (Viljandi maantee 9). Uues majas oli kasutada rohkem ruumi kui varem, sama katuse alla asus ka Lelle külanõukogu. Raamatukogu oli avatud tööpäeviti kella 14–19, laupäeviti 14–16. Puhkepäev oli pühapäev.
Lähemale tänapäevale
1980. aastal sai raamatukogu ruumid Lelle sovhoosi endisse kontorisse Jaama 4, kus asus 2008. aasta sügiseni. Maja oli vana, ehitatud hobupostijaamaks ning olnud aegade jooksul suure talu elumaja, postkontor ja pangahoone. Selles majas töötas raamatukogu juhatajana aastail 1980–1984 Heli Õispuu. Ta omandas töö kõrvalt raamatukogundusliku hariduse Viljandi Kultuurikoolis. 1984. aastal soovis juhataja minna teisele tööle. Vabanenud kohale asus Mariina Madisson, kes samuti töö kõrvalt omandas raamatukogundusliku hariduse Viljandis ning töötab raamatukogus tänaseni.
Lelle Raamatukogu
Alates 2008. aasta oktoobrist asub raamatukogu endise Lelle kooli hoones Viljandi maantee 46 ühise katuse all koos Lelle rahvamaja ja lasteaiarühmaga "Päikeseratas". Avamispidu toimus 28. oktoobril, raamatukogupäevade raames.
Põripõllu
Põripõllu (1977. aastani Saaremaa) küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Ajalooliselt asus küla Pöide kihelkonnas.
2020. aasta 30. novembril avati Põripõllu ja Reina küla lahkmejoonel õ ja ö häälikulise piiri tähis.
Heinrich IV (Braunschweig-Grubenhagen)
Hertsog Heinrich IV (1460 – 6. detsember 1526 Salzderhelden, nüüd Einbecki osa) oli Welfide dünastia liige ja Grubenhageni vürst.
Sepasoo
Sepasoo on suurte kuivendusmõjudega soomassiiv Märjamaa valla põhjaosas ning Teenuse küla tagamaal Märjamaa vallas.
Pindala on 11 km², mis on valdavalt kraavitatud turbapinnasega ja rikkaliku puhmarindega soomets. Lapiti on säilinud üksikud kuivendusmõjudega madalsoosiilud.
Suurem väljavool toimub Vigala jõkke Sepasoo peakraavi kaudu.
Johann von Braunschweig-Grubenhagen
Johann von Braunschweig-Grubenhagen (enne 1322 – 23. mai 1367) oli Püha Aleksandri kloostrikiriku praost Einbeckis.
Ta oli hertsog Heinrich I "Imetlusväärse" ja tema naise Agnes von Meißeni poeg.
SRÜ lipp
thumb|SRÜ lipp SRÜ lipp on Sõltumatute Riikide Ühenduse lipp. Põhimäärus SRÜ lipu kohta oli heaks kiidetud 19. jaanuaril 1996.
Randküla
Randküla küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Ajalooliselt asus küla Jaani kihelkonnas.
Seal on ka Randküla oja.
Kreba-Neudorf
Kreba-Neudorf on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisi.
Vallaosad
Kreba (Chrjebja), Lache, Neudorf (Nowa Wjes) ja Tschernske (Ćernsk).
Mürgised imetajad
Mürgised imetajad on loomad, kes kuuluvad imetajate klassi ning on võimelised tootma mürkaineid, mida nad kasutavad ohvri surmamiseks või võitlusvõimetuks tegemiseks või vaenlaste eest kaitsmiseks.
Tänapäeval on mürki kasutavad imetajad haruldased; mürgiseid loomi on rohkem teiste selgroogsete seas: neid on palju rohkem roomajate (näiteks madude), kahepaiksete (näiteks kuld-puukonn ja mitmed teised puukonlased) ning kalade seas (näiteks Synanceia verrucosa). Mürki kasutavaid linde ei ole, kuigi mõni lind (näiteks perekond Pitohui, Ifrita kowaldi ja Colluricincla megarhyncha) on söömisel või puudutamisel mürgine.
pisi|[[Kuuba pilukoonul on mürgihammas]] On arvatud, et kunagi on mürgiseid imetajaid olnud rohkem. Kahe väljasurnud liigi (sealhulgas Bisonalveus browni) 60 miljoni aasta vanustel silmahammastel on vaod, mis mõnede paleontoloogide arvates annavad tunnistust sellest, et tegu on mürgihammastega. Seda järeldust on siiski kahtluse alla seatud, viidates sellele, et ka paljudel tänapäeva mittemürgiste imetajate (näiteks paljudel esikloomaliste, koaatide ja suur-käsitiivaliste silmahammastel on kogu pikkuses sügavad vaod.
Mark Dufton Strathclyde'i Ülikoolist seletab mürgi haruldust tänapäeva imetajatel sellega, et nad suudavad loomi hammaste ja küünte abil kiiresti tappa, kuna aga looma võitlusvõimetuks tegemine mürgi abil võtab rohkem aega. Mürgised pilukoonud ongi koerte, kasside ja mangustlaste poolt oma elupaikadest kõrvale tõrjutud.
Mürgiste imetajate loend
Allpool on loetletud mürke ja kahjulikke aineid kasutavad imetajad.
Tonga riigipeade loend
Tonga riigipeade loend loetleb Tonga riigipäid. Riik oli Briti protektoraadi all aastail 1900–1970.
Välislingid
Raja Tonga
Kirderanna
Kirderanna on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Orissaare valda ja kandis nime Rannaküla.
Ajalooliselt asus küla Jaani kihelkonnas.
Küla territooriumil asub Rannaküla tulepaak.
Magalhãesi provints
Magalhãesi provints on 2. järgu haldusüksus (provints) Tšiilis Magalhãesi ja Tšiili Antarktika piirkonna keskosas Magalhãesi väina põhjarannikul.
Provintsi pindala on 36 994,7 km². Elanike arv on 2012. aasta seisuga 128 199.
Provints koosneb 4 vallast (järjestatud kirdest edelasse):
Magalhãesi provintsi kaudu jõutakse Tsiili äärmisse lõunaossa, olgu siis Argentinast autoga Río Gallegose kaudu või President Carlos Ibáñez del Campo rahvusvahelise lennujaama kaudu.
Provintsi vaatamisväärsuste seas on Puerto del Hambre, Fuerte Bulnes, kaks pingviinide kolooniat ja Carlos III saare merepark, esimene merepark Tšiilis.
pisi|tühi|upright|Satelliidipilt
Tauksi
Kõrgeim punkt ulatub kuni 2,8 meetrit üle merepinna, merest kerkis 9.–10. sajandil.
Väinamere saarte sihtkaitsevööndis, sealhulgas Tauksil, on inimeste viibimine keelatud, välja arvatud teaduslikeks uurimistöödeks, järelevalve- ja päästetöödeks. Erandina on lubatud järgmised tegevused kaitseala valitseja nõusolekul: jahipidamine mingi, kähriku, rebase, hundi ja metssea arvukuse reguleerimiseks; rajatiste rajamine 15. juulist 1. märtsini.
Raugu
Raugu küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Tauksi
Asukoht
Saare geograafilised koordinaadid on.
Raugu
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Tauksi
Asukoht
Tauksi ning kagus asuva Sassi poolsaare vahele jäävad väiksemad rahud (Porgi, Krimmi, Holmirahu, Mardirahu); nende piire on raske määratleda, sest saartel ja nende ümber meres kasvab pilliroog. Tauksist loodes asuvad Koharahu, Suurrahu ja teised rahud, samuti Liialaid ja Sõmeri. Edelasse jäävad Mustarahu ja Paljarahu, kirdesse Ülerahu ja Alarahu. Saare ümber on madal meri.
Tauksi ning ümbruskonna laiud ja rahud (koos Liialaiu ja Sõmeriga) moodustavad ligi 40-st saarest koosneva Tauksi saarterühma.
Raugu
Ajalooliselt asus küla Jaani kihelkonnas.
Koroonapandeemia Montenegros
2020. aasta koroonapandeemia Montenegros oli osa ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Tauksi
Asukoht
pisi|Tauksi silmapiiril. Eespool Siimurahu, selle taga teine väiksem rahu. Vaade [[Puise külast Jugassaarelt (mai 2009)]] pisi|Tauksi silmapiiril. Vaade Jugassaarelt (august 2008)
Loodus
Tauksil on valdavalt roostikud, ranna- ja puisniidud. Lääne pool on loomännik. Soolakulistel rannaniitudel valitseb tuderluga.
Koroonapandeemia Montenegros
Kronoloogia
Esimesed nakatunud tuvastati Montenegros 17. märtsil 2020.
Tauksi
Loodus
Kasvab ligi 350 liiki soontaimi.
Drožžanoje rajoon
Drožžanoje rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tatarstanis. Rajooni keskus on Staroje Drožžanoje küla.
Koroonapandeemia Montenegros
Kronoloogia
22. märtsil suri haiglas 65-aastane mees, kellest sai esimene koroonaohver Montenegros.
Drožžanoje rajoon
Rajoonis on 19 külaasundust, kus on kokku 52 asulat.
Tauksi
Ajalugu
Tauksit kasutas heinamaana Haapsalu kirikumõis.
Koroonapandeemia Montenegros
Kronoloogia
24. mail teatas Montenegro terviseamet, et riigis ei ole enam koroonaviirusega nakatunuid. 324 tuvastatud nakatunust tervenes 315 ja suri 9 inimest.
Drožžanoje rajoon
2016. aastal oli rajooni elanike arv 23 148. 2010. aasta seisuga olid elanikest 57,5% tatarlased, 41,1% tšuvašid ja 1,1% venelased.
Tauksi
Ajalugu
1944. aasta septembris põgeneti saarelt Punaarmee eest Rootsi, vahepeatus tehti enamasti Hiiumaa laidudel. Ka Helmut Maandile, Eesti Vabariigi Valitsuse riigisekretärile, oli Rootsist vastu tellitud kiirpaat Tauksi taha, kuid paadi kokkulepitud ajaks mitteilmumise tõttu lahkus tema Liialaiu kaudu.
27. septembril 2003 läks Tauksi lähedal ümber paat kolme kalamehega, kellest ühel õnnestus Tauksi saarele ujuda. Teised uppusid. Pääsenu süütas märgutuled, mis kasvasid tulekahjuks. Saabunud vihmasaju tõttu jäi enamik saarest tulest puutumata. Mees leiti hiljem alajahtununa.
Koroonapandeemia Montenegros
Kronoloogia
14. juunil registreeriti 7 uut nakatunut. 15. juuliks oli riigis registreeritud 1453 aktiivset koroonajuhtu.
Tuvastatud nakatunuid Montenegros, allikad: , <br style="clear:left;" />
Rõbnaja Sloboda rajoon
Rõbnaja Sloboda rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tatarstanis. Rajooni keskus on Rõbnaja Sloboda linn.
Markersdorf
Markersdorf on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis.
Rõbnaja Sloboda rajoon
Rajoonis on 1 alev ja 26 külaasundust, kus on kokku 78 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 58 290. 2010. aasta seisuga olid elanikest 52% tatarlased, 25% tšuvašid ja 21% venelased.
Markersdorf
Kuni 2008. aastani kuulus vald Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisi.
Vallaosad
Markersdorf, Deutsch-Paulsdorf (sorbi: Němske Pawlice), Friedersdorf, Gersdorf, Holtendorf, Jauernick-Buschbach ja Pfaffendorf.
Lahti
Lahti (soome Lahti, rootsi Lahtis) on linn Soomes Päijät-Häme maakonnas. Linna naabervallad on Asikkala vald, Heinola linn, Hollola vald, Iitti vald ja Orimattila linn. Linn asub Päijänne lõunaosa Vesijärvi ääres.
Elanike arv on linnas 120 015 (november 2018).
Lahtist on maanteed mööda sõites Helsingisse 104 km, Tamperesse 126 km ja Peterburi 356 km.
Ajalugu
Lahti arengu lähtepunktiks sai aasta 1870, mil valmis Riihimäe–Peterburi raudtee ja Lahtisse rajati raudteepeatus. Järgmisel, 1871. aastal valmis Vesijärvi kanal. Pikka aega oli Vesijärvi sadama raudteejaam Soome käibelt teine raudteejaam.
Puerto del Hambre
pisi|Puerto del Hambre maastik Puerto del Hambre (ka: Puerto Hambre; 'näljasadam') on kunagine kindlustatud asula Tšiilis Magalhãesi ja Tšiili Antarktika piirkonnas Punta Arenase linnast 36 km lõunas ja ka Fuerte Bulnese lähedal Magalhãesi väina Bahía Buena lahe ääres, mälestis Hispaania esimesest katsest Magalhãesi väina rannikut koloniseerida.
Praegu on asulast järel ainult varemed. Puerto del Hambret loetakse Tšiili geograafiliseks keskmeks Arica ja Tšiili Antarktika vahel.
Ajalugu
Sellesse üksikusse kohta rajas kapten Pedro Sarmiento de Gamboa 25. märtsil 1584 umbes 300 elanikuga asula Ciudad del Rey Felipe või Rey Don Felipe ('kuningas Felipe linn'). Arvatakse, et selle elanikud surid nälga.
Lahti
Ajalugu
19. juunil 1877 põles peaaegu kogu küla maani maha, kuid seegi ei takistanud küla arengut. Võimud otsustasid pärast põlengut küla asemele rajada linna ning juba 1878. aastal anti Lahtile alevi õigused. Esimestel aastatel oli linnas vaid paarsada elanikku. Uus linn loodi moodsa sirgete ja täisnurkselt ristuvate tänavatega plaani järgi, mis sisaldas laiu alleesid ja suurt turuväljakut. Tänapäevani vastavad Lahti keskuse tänavad sellele plaanile, ehkki esialgsed majad olid madalad puumajad ja on tänapäevaks lammutatud.
Puerto del Hambre
Ajalugu
Aastaid hiljem randus seal inglise piraat Thomas Cavendish, kes leidis eest vana koloonia ja ühe ellujäänu. See oli Tomé Hernández, tänu kellele me linna lugu teame. Inglane pani kohale nimeks Port Famine ('näljasadam'), mis hispaaniakeelsena on tänini säilinud. Seda kasutati 19. sajandil Briti mereväebaasina. pisi|Puerto del Hambre monument
Lahti
Ajalugu
pisi|Raudteejaam pisi|Lahti raadiomastid
Puerto del Hambre
Ajalugu
Peale Kuningas Felipe linna rajas Sarmiento de Gamboa veel koloonia nimega Nombre de Jesús (Jeesuse nimi), mis asus Magalhãesi väina Atlandi ookeani poolses suudmes Vírgenese neemel (Neitsite neemel) praegusel Argentina territooriumil. Elanikud jätsid selle maha, peaasjalikult selleks, et minna lääne poole otsima kuningas Felipe linna.
Lahti
Ajalugu
1904. aastal kinnitas senat kauaoodatud otsuse, millega Lahti eraldus Hollolast. Selle otsuse pidi kinnitama Nikolai II, kes aga venitas oma nõusoleku andmisega poolteist aastat. Nii sai Lahtist alles 1905. aastal iseseisev linn. Sel ajal elas linna tänapäevasel maa-alal juba 8200 inimest, neist 3000 linnas. Järgmise 10 aastaga rajati kõik vajalikud linnaasutused, kaasa arvatud haigla ja raekoda. Samal ajal asendati linna keskmes puumajad järjest kivimajadega.
Aastal 1924 omandas Lahti linn Lahti mõisa maad, mis enne eraldasid linna Vesijärvist. Linna territoorium laienes märgatavalt ka aastatel 1933 ja 1956. Hea juurdepääs järvele võimaldas linna tööstusel ja elanike arvul veelgi kasvada. Enne Talvesõda oli linnas juba 30 tuhat elanikku. Pärast sõda võttis Lahti vastu 10 tuhat emigranti Karjalast, mille Nõukogude Liit oli vallutanud.
1975. aastal saabus linna kasvule järsk lõpp. Sellest ajast on linn suurenenud väga vähe.
Haridus
Lahtis on Lahti Rakenduskõrgkool, mille disainiinstituut on kõrgelt hinnatud, eriti juveelide valmistamise ja tööstusdisaini poolest. Samuti disainitakse metalli- ja puutooteid ning mööblit. Lahti Rakenduskõrgkooli kehakultuuriteaduskond pakub bakalaureuseõpet sporditeaduse vallas.
Lahti lähedal Vierumäel asuv Soome Spordi Instituut on üks väljapaistvamaid Soome spordihariduskeskusi. Lahti naaberlinnas Nastolas asuv Pajulahti treeningukeskus on Soome üks juhtivaid spordi- ja treeningukeskusi.
Lahtis asub Helsingi Ülikooli biotehnoloogiateaduskonna keskkonna- ja ökoloogiainstituut. See on ainus Helsingi Ülikooli teadusosakond, mis asub väljaspool Suur-Helsingit.
Kultuur
Viimasel ajal on Lahtis hakatud kultuuri arendama.
Lahti sümfooniaorkester (Sinfonia Lahti) on üks Soome kuulsamaid sümfooniaorkestreid. See keskendub Sibeliuse muusika esitamisele.
Igal aastal peetakse Lahti muusikafestivali, mille raames toimuvad Lahti orelifestival, "Džäss turuplatsil" ja Sibeliuse festival.
2000. aastal valmis 1250 kohaga kongressi- ja kontserdisaal Sibeliuse maja. Selle ehitus tekitas rahva seas nurinat, sest paljud arvasid, et seda raha olnuks mõistlikum kulutada haridusele ja tervishoiule.
Sport
Lahti on tuntud talispordikeskus. Seal on korraldatud aastatel 1926, 1938, 1958, 1978, 1989 ja 2001 murdmaasuusatamise MM (ainus linn maailmas, kus on peetud üle kolme murdmaasuusatamise MMi) ja linn on korduvalt taotlenud taliolümpiamängude korraldamise õigust. Seda ei ole Lahti saanud sellepärast, et linnas puudub võimalus mäesuusatamisvõistluste pidamiseks.
Lahtis on jalgpallimeeskond FC Lahti ja jäähokimeeskond Lahti Pelicans.
2009. aastal augustis toimusid Lahtis veteranide maailmameistrivõistlused kergejõustikus.
Vankriratas
pisi|Metallvitsaga vankriratas Vankriratas (võru murdes tsõõr) on keskpunkti läbiva telje ümber pöörlev ringikujuline vankri osa maad mööda kulgemiseks.
Ajalugu
Puutüvest risti välja saetud pakkrattaid on Eestis harva kasutatud, enamasti kivi- veeveovankreil.
Tavalisel vankrirattad olid radiaalsete kodarate ning keskel asuva rummuga kodarrattad, mille kokkupanekuks kasutati enamasti rattapinki. Kodarad valmistati tammest või saarest, ka pihlakast. Rattaring liideti 5–6 kaarekujulise kasepuu tükiga ehk pöiaga salapulkade abil. Pöiad, mis valmistati piirelaua abil, olid rautamata puuratastel 10–13 cm paksud. Iga pöid oli rummuga ühendatud kahe kodara abil, rumm oli enamasti kasepakust ja pikkusega 30–40 cm. Kodaraaugud lasti oherdiga rummusse ja raiuti peitliga neljakandiliseks. Algselt tahuti rumm kirvega välja ja vesteti noa ning liimeistriga siledaks. Treitud rummud tulid eesti talurahva hulgas üldkasutusele alles ühes rautatud ratastega ja kutselise rattavalmistuse üldiseks muutumisega 19. sajandi teisel poolel. Seda ratast nimetati ka pöidrattaks.
19. sajandil ja 20. sajandi esimeses pooles valmistati peamiselt Ida- ja Lõuna-Eestis,  rattapainikul painutatud saarepuust rattaringe, millest ehitati 10 kodaraga vitsrattaid.
Esimesed vankriratta raudosad olid rummu sisse ja ümber kinnitatud raudvõrud, et vältida rummu kulumist ja lõhenemist. 19. sajandil alustati vankriratastele rauast rehvide (rattavitsade) peale paigaldamisega.
Tänapäev
Tänapäeval kasutatakse hobuvankri rattaid rohkem disain- või miljöö elementidena ning neid müüakse vanavara korras.
Lapsevankri rattaid valmistatakse 12–14 tolliste ratastena, millel on õhkrehvid, metallist kodarad, kroomitud või must valu velg, kuullaagrid ja piduriketas.
Põlismets
thumb|[[Poruni jõgi voolamas läbi Poruni põlismetsa]] Põlismets on ilma inimmõjuta välja kujunenud stabiilne ökosüsteem (kliimaks-kooslus), mille puistu koosneb eri vanuses (sealhulgas eakatest) puudest ning kus leidub eri kõdunemisastmes lamatüvesid. Viimased pakuvad eluvõimalusi paljudele erisuguste nõudlustega organismidele, suurendades nõnda koosluse liigirikkust. Põlismetsast võib alati leida inimpelglikke liike ehk inimpagejaid, kes majandatavates metsades elada ei saa.
Naravere oja
Naravere oja (alamjooksul ka Matsukse oja; vanemas kirjanduses ja rahva seas ka Naravere jõgi) on jõgi Pärnumaal Põhja-Pärnumaa vallas Eense, Kablima, Maima, Mäeküla, Pereküla, Sõõrike, Vahenurme ja Vee külas ning Raplamaal Märjamaa vallas Kivi-Vigala ja Naravere külas.
Messerschmitt Me 262
See oli maailma esimene sarjana ehitatud ja sõjas kasutatud reaktiivlennuk. Sellise lennuki ilmumisega kaasnes lennunduses ka muid tehnoloogilisi uuendusi.
Põlismets
Definitsioon
Ühtset rahvusvahelist põlismetsa definitsiooni ei ole. Selle üheks põhjuseks on põlismetsade ilme varieeruvus nii regionaalselt kui eri metsatüüpide vahel. Definitsioon, millele vastaksid kõik maailma põlismetsad, oleks nii üldsõnaline, et ei kannaks sugugi praktilist väljundit. Teiseks muudavad ühtse definitsiooni leidmise keerukaks essmärgid, mille tarvis kindlat definitsiooni rakendatakse: kaardistamine, kaitsealade loomine, metsainventuuri läbiviimine. "Näib, et definitsiooni täpsuse ja üldise rakendatavuse vahel on pöördvõrdeline seos." Definitsioone on loodud, võttes arvesse metsa vastavust kindlatele kriteeriumitele. Enim kasutatud kriteeriumid on võimalik jagada gruppidesse järgmiste omaduste alusel: struktuuri-, suktsessioonikriteeriumid ja biogeokeemilised omadused. Tihti luuakse definitsioon, kombineerides nii erinevate gruppide kriteeriume kui ka muid lisakriteeriume arvestades.
Messerschmitt Me 262
Hävitajaversiooni hüüdnimi oli Schwalbe ('pääsuke') ja hävitus-pommitajaversiooni hüüdnimi Sturmvogel ('tormilind').
Lennuki suurim puudus oli tänapäeva mõistes algeline, vähese mootoriressursiga ja Me-262 kaalu kohta nõrk Junkersi Jumo 004 turboreaktiivmootor. Kuna Saksamaa sõjatööstus ei saanud sõja teisel poolel enam reaktiivmootorite ehitamiseks vajalike sulamite kuumakindlust tõstvaid legeerivaid lisandeid, lühenes mootorite tööiga (ressurss) asendusmaterjalide tõttu algselt keskmiselt 100 tunnilt kõigest 25 töötunnini. Ka tuli asendusmaterjalide tõttu vähendada mootori pöörete arvu, mille tulemusel langes mootori tõukejõud 1000 kgs-lt 800 kgs-le.
Õhkutõusmisel vajas Me 262 suhteliselt pikka lennuvälja (NB! Sõja ajal tõusid ka reaktiivlennukid murukattega lennuväljadelt, mitte rajalt!), sest mootorite võimsus oli ebapiisav. Liitlaste hävituslennukite saagiks langes Me 262 juhul, kui üks turbiin (selleaegne uuelaadse mootori nimetus) ootamatult lennu ajal seiskus või oli uuenduslik reaktiivlennuk just oma lennuväljale maandumas.
Hitleri soov oli kasutada uut reaktiivlennukit välkpommitajana, saksa keeles Blitzbomber, mille tiiva alla sai riputada kaks 250 kg-st pommi. Hitleri selline soov pidurdas Me-262 varajasemat ja laiemat kasutuselevõttu tõhusa hävituslennukina, et takistada liitlastel Saksamaa lauspommitamist.
Luftwaffe lendurite vana võitlustaktika ei võimaldanud liitlaste aeglaste pommitajate ja kiirete Me 262 suure lennukiiruse vahe tõttu tulemuslikku rünnakut. Seetõttu võeti kasutusele pommitajate ründamise uus viis hüüdnimega "Ameerika raudtee". See tähendas liitlaste pommituslennukite armaada tagumiste lennukte ründamist nii, et hävitaja lähenes pommituslennukile suure kiirusega suunaga alt üles. Nii oli lennukite horisontaalkiiruste vahe väiksem. Pärast pommitaja ründamist sööstis Me-262 täiskiirusel kõrgele üles, mistõttu liitlaste pommituslennukeid eskortivad hävituslennukid ei suutnud neile järele jõuda.
1945. aastal, sõja viimastel kuudel relvastati Me-262 varem propellerlennukitel edutult õhulahingutes kasutatud 55 mm õhk-õhk tüüpi rakettidega R4M, mille tabamistäpsus veel 1000 m kauguselt oli suur (raketi üldine laskekaugus oli 1800 m). Nende rakettidega tulistades tekitasid Me 262-d liitlaste suurtes pommituslennukite formatsioonides suurte kaotuste tõttu lausa paanikat.
Me 262 laialdasem kasutamine oleks võinud liitlasvägede ülekaalu Saksamaa õhuruumis Teise maailmasõja käigus oluliselt vähendada, kui Luftwaffel oleks õnnestunud neid lennukeid varem ja rohkem lahinguruumi toimetada. Lennuki transportimist tehastest lennuväljadele takistas liitlasvägede tõhus pommitamine. Kokku ehitati ligikaudu 1400 Me-262, kuid lahingutesse jõudis neist ainult ligikaudu 300. Ka õhulahingutes karastunud kogenud lendurite puudus takistas uute reaktiivlennukite tõhusat kasutamist, sest sõja lõppfaasis ei jõutud uute lendurite väljaõpet enam vajalikul tasemel korraldada. Ka jäid sõja lõpus Luftwaffe lennukid kütusepuuduse tõttu lennuväljadele.
Saksamaa andis selle lennuki tehnilised joonised ka oma liitlasele Jaapanile, kus ehitati omaenda Me 262 versioon.
Vahetult pärast sõda jätkati Tšehhoslovakkias sõja ajal toodetud Me 262 osadest uute lennukite kokkupanemist, nüüd juba Tšehhoslovakkia enda õhuväe jaoks nimega S-92 ja CS-92. Neid ehitati kokku 9.
Me 262A taktikalised ja tehnilised andmed
pisi|400 px| Kolmvaade. Me-262 oli alltiivaline, tervenisti metallkonstruktsiooniga lennuk
Põlismets
Struktuuripõhine
"Põlismets on kooslus, mille dominantsete puude keskmine vanus on lähedal selle liigi oodatavale maksimaalsele vanusele vastavates keskkonnatingimustes ning selle struktuur ja koosseis annavad tunnistust looduslikul teel uuenevast, erivanuselisest ja häilude dünaamikaga metsast". Puistu struktuuriks on selle füüsilised omadused ruumis, mille kaudu on võimalik tuvastada häilude dünaamikaga puistuid. Kasutusel olevad definitsioonid on kõige sagedamini loodud struktuuriomaduste põhjal. Struktuuridefinitsiooni eeliseks on asjaolu, et vaadeldavad struktuuriomadused on tihti tähelepanu all metsakorralduse planeerimisel ja rakendatavad metsainventuuride tegemisel. Definitsiooni miinuseks on fakt, et see ei paku informatsiooni protsesside kohta, mille tagajärjel need omadused on kujunenud. Lisaks on need välja töötatud iseloomustamaks piiratud hulka metsatüüpe, mistõttu pole need definitsioonid rakendatavad kõikide metsatüüpide põlisuse hindamiseks.
Koroonapandeemia Moldovas
Koroonapandeemia Moldovas on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud kiiresti leviva SARS-CoV-2 koroonaviiruse põhjustatud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Põlismets
Suktsessioonipõhine
Oliver ja Larson defineerivad põlismetsa kui puistut, mis on suktsessiooni viimases etapis, kus pioneerliikide regeneratsioon on lõppenud ning kus need on asendunud kesk- ja hilissuktsessiooni liikidega ning seda protsessi ei ole mõjutanud allogeensed tegurid. Suktsessioonikriteeriumid peegeldavad metsas toimuvaid protsesse. Nendel põhinevad definitsioonid keskenduvad tavaliselt küsimusele, kuidas põlismetsad on arenenud. Seetõttu on sellise definitsiooni eeliseks selle rakendatavus, kui eesmärgiks on majandada metsa viisil, mis soosiks põlismetsa omaduste arengut või säilitamist. Suktsessioonikriteerium on rakendatav küll paljude metsatüüpide jaoks, kuid protsessidel põhinevaid definitsioone on keeruline kohandada põlismetsade inventeerimiseks. Probleeme tekitab selle definitsiooni kasutamine metsade puhul, mille suktsessioonis esinevad pikaealised pioneerliigid.
Koroonapandeemia Moldovas
Esimesed nakatunud tuvastati Moldovas 7. märtsil 2020.
Kronoloogia
Tuvastatud nakatunuid Moldovas, allikad: <br style="clear:left;" />
Naravere oja
Naravere oja lähtest edelasse jääb Maima raba (Lavassaare soostik), oja lähteala kuulub Lavassaare hoiualasse. Ülemjooksul ületab oja Pärnu-Jaagupi – Kalli tee. Keskjooksul jääb ojast idasse Vahenurme looduskaitseala. Alamjooksul jääb ojast läände Kesu raba (Kesu sookaitseala), suudmest umbes 200 m lõuna-edelas ületab oja Kivi-Vigala – Avaste – Vana-Vigala tee (Naravere sild). Suudme vastas Enge jõe põhjakaldal asub Kivi-Vigala küla ja Kivi-Vigala paisjärv (järve läänekaldal kasvab kaitsealune Veski saar. Naravere oja suubub Naravere külas vasakult Enge jõkke viimase suudmest 4,9 km kaugusel.
Paremalt suubuvad ojja Vahenurme oja (8,3 km suudmest) ja Kõveroja.
Vanimad teated on Naravere oja kohta pärinevad juba 1429. aastast. 15.–16. sajandil oli Naravere ojal oluline Kivi-Vigala vasallilinnuse kaitsesüsteemis veetõkkena. 17–18. sajandist on teateid Naraveres ojal oleva Tondi vesiveski kohta.
Oja on vähese orgaanilise aine sisaldusega heledaveeline avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m. Jõe vett kasutab majanduslikult (vee erikasutusloaga) AS MAKO.
Naravere oja keskkonnaregistri kood on VEE1114700.
Muzsikás
Muzsikás [m'užikaaš] on Ungari pärimusmuusikaansambel.
Põlismets
Tunnused
Põlismetsale iseloomulike tunnuste arenemine on seotud suktsessiooniga, mille viimase staadiumi saavutamine nõuab aega. Vanade puude akumulatsioon hakkab mõjutama puistu struktuuri.
Vanemad puistud arendavad häilusid kahel põhjusel. Esiteks, dominantsed puud hakkavad surema loodusliku vananemisprotsessi tagajärjel, mis muudab puud patogeenidele ja kahjuritele vastuvõtlikumaks. Kui sellised vanad puud on koondunud, tekitab see küllaltki suuri häile. Teiseks, mida vanem on puistu, seda enam on tõenäoline, et selle struktuuri on mõjutanud häiringud. Häiringud, nagu väiksemad põlengud ja tormid, üraskirüüsted, surmavad suuri vanu puid või nende gruppe. Suurte puude suremise tulemusena kuhjub surnud puitu ja lagundavad seened satuvad ka elusatesse puudesse. Surnud ja surevad puud on põlismetsa iseloomulik tunnus ja need toetavad rikkalike toiduvõrgustike teket. Põlismetsadele on tavaliselt iseloomulikuks tunnuseks erivanuseline heterogeense struktuuriga kooslus; vanad, oma küpsusea ületanud puud; suured seisvad ja lamavad surnud puud; erinevas kõdustaadiumis lamavad puud ja kännud; juureaugud ja -mättad, mis tekkivad tormi poolt ümberpaisatud puude juurestike üleskerkimisega pinnasest; mitmekihiline võrastik; häirimata pinnas. Taimkattes esinevad häilud, mis tekivad väiksematele häiringute tõttu. Põlismetsa ökosüsteem on stabiilne, ilma oluliste inimhäiringuteta ja seal on suur tõenäosus leida tunnusliike.
Muzsikás
Ansambli asutamisajaks võib lugeda aastat 1973. Sellal sai Ungaris alguse rahvamuusika uus laine ja tegutsemist alustasid nn tantsutoad.
Põlismets
Elupaigad
Põlismets pakub liikidele erinevaid elupaiku, mis on tekkinud tänu metsakoosluse pikale arengule ja järkjärguliste häiringute kuhjumisele. Seal kasvab jämedaid ja väga vanu puid, leidub surevaid ja kuivanud tüvesid ning puutüükaid, metsa all lamab palju jämedat kõdupuitu. Leidub mitmeid mikroelupaiku, kus on stabiilsed keskkonnatingimused: varis, lamapuit, võrastik, tuuleheite juurepaljandid, puuõõnsused, tüügaspuude kõdupuit, kännud. Mikroelupaiku asustavad tihti elupaiganõudlikud liigid.
Elurikkus
Liikide seos põlismetsaga on tingitud sealsetest tingimusest, mis on tekkinud läbi häilude dünaamika ja suktsessiooni arengu. Mitmekesise struktuuriga mets pakub erinevaid küllaltki stabiilsete tingimustega elupaiku. Majandustegevus vähendab sobilike oludega elupaikade hulka ning koos sellega ka nendest sõltuvate liikide rikkust ja isendite arvukust. Kindlasti on sealt tõenäolisem leida igasuguse inimmõju suhtes tundlikke või halva levimisvõimega liike. Põlismets on koduks mitmetele putukaliikidele, kes vajavad elamiseks kõdunenud puitu ja kes seetõttu majandatud metsas hakkama ei saa.
Muzsikás
Ansambli tuumik on seotud Bartóki-nimelise rahvatantsuansambliga Bartók Táncegyüttes, kelle tegevus Sándor Timári juhtimisel vastandus tollal levinud ja ametlikult propageeritud rahvatantsude teatraalsele lavaesitustele ja pöördus eheda traditsiooni poole, mida võis leida vaid Transilvaaniast ja teistelt äärealadelt. Et autentset vokaalmuusikat olid talletanud Ungaris põhjalikult juba Zoltán Kodály ja Béla Bartók, keskenduti enam pillimängule ja tantsudele. Ülesvõteteks kasutati tummfilmi ja magnetofoni, mis omakorda nõudis talletajatelt süvenemist mängutehnikasse. Külamoosekantidelt kogutut-õpitut vahendati Budapesti noortemajade tantsutubades.
Põlismets
Elurikkus
Rohke lagupuidu olemasolu toetab rikkalike toiduvõrgustike teket, mis koosnevad omavahel seotud mikroorganismidest, taimedest, seentest, selgroogsetest ja selgrootutest. Surnud puit on substraadiks puidulagundajatest seentele. Erinevad epifüüdid, nagu samblikud, brüofüüdid ja soontaimed, elavad teiste puude pinnal, täites seal mitmeid olulisi funktsioone. Nad pakuvad selgrootutele elupaiku, toitu ja mõjutavad aineringet. Epifüütide kasv süvendab olemasolevaid struktuurimustreid. Nad on väga valivad oma kasvukoha suhtes, seetõttu toetavad erinevad substraadid mitmekesise epifüüdikoosluse teket.
Muzsikás
Aastal 1973 lõpetasid kaks ansambli tantsijat (Sándor Csóori ja Péter Éri) tantsimise ja hakkasid mängima rahvamuusikat koos Mihály Siposi ja Dániel Hamariga. Aastal 1979 kutsuti ansamblisse Márta Sebestyén, kes jäi sinna 1985. aastani. 1980. aastate keskel pühendus Márta Sebestyén enam oma soolokarjäärile, mis tõi kaasa mitmeid ansamblist sõltumatuid plaadistus- ja esinemispakkumisi. Praegu on laulja ja ansambel taas koos: Muzsikás ei esine ilma Mártata ja Márta Sebestyén ei anna kontserte muude ansamblitega.
Ansambli rahvusvaheline läbimurre algas 1978 Hollandis, seejärel kutsuti neid Inglismaale. Esinemisi on nüüdseks olnud kõigil kontinentidel peale Lõuna-Ameerika, muuhulgas sellistes kontserdimajades nagu Londoni Queen Elisabeth Hall, Pariisi Theatre De La Ville, New Yorgi Town Hall ja Los Angelese House of Blues.
Ansamblit on oma filmides kasutanud mitmed kuulsad filmirežissöörid: Constantin Costa-Cavras ("Music Box"), Simon Broughton ("Dancing Hall", Anthony Minghella ("Inglise patsient").
"Muzsikás" on kahel korral esinenud Eestis.
Põlismets
Taimed
Oluline on mõista, et põlismetsade regionaalse varieeruvuse tõttu võib mõne regiooni põlismetsale spetsiifiline liik teises regioonis olla aga võimeline asustama ka muid kasvukohti. Põlismetsa taimeliike iseloomustavad järgmised tunnused :
Tulevik
Põlismetsade säilitamine ja arendamine on ühiskonnale kasulik mitmes aspektis. Nii praeguste kui ka tulevaste põlvkondade seisukohast on oluline, et põlismetsades oleks suur bioloogiline mitmekesisus. See on rakendatav meditsiiniliste ja biotehnoloogiliste uuringute puhul ning aitab kaasa loodusturismi arendamisele. Lisaks talitlevad põlismetsad looduslike stabiilsete süsinike reservaatidena, mis mängib võtmerolli ühe kasvuhoonegaasi, süsihappegaasi regulatsioonis.
Ühinenud Rahvaste Organisatsioon on loonud kaks protokolli, mille eesmärk on kas kaudselt või otseselt just neid kahte omadust kaitsta: "ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioon" (UNFCCC) ja "Bioloogilise mitmekesisuse konventsioon" (CBD). Rahvusvahelised konventsioonid ei saa riike kohustada lokaalseid kaitsemeetmeid rakendama. Riigid peavad ise arendama ühisvestlusi, mis eeldab koostööd nii teadlaste, valitsuse kui ka kohalike võimukandjate vahel.
Eesti põlismetsad
Üks Eesti tuntumaid põlismetsi on Järvselja põlismets. Järvselja looduskaitseala asub Tartu maakonnas Meeksi ja Võnnu vallas. Kaitseala pindala hõlmab 184,4 ha. Eestis on Järvselja Õppe- ja katsemetskonnas 1924. aastal kaitse alla võetud 19 ha suurune ürgmetsa kvartal (kvartal 226), kus on keelatud igasugune inimese sekkumine metsaelu loomulikku käiku.
Teine Eesti looduskaunis põlismets on Ida-Virumaal Illuka vallas asuv Poruni põlismets. Poruni matkarada asub Puhatu looduskaitsealal riigipiiri äärealadel. Looduskaitseala pindala on 12 320 ha. Sellest metsast võib leida Eesti kõige suurema kasvuga pärnasid.
Little Diomede
pisi|Diomede saarte satelliidipilt. Little Diomede saar on Ratmanovi saarest ida pool pisi|Diomede küla Little Diomede saarel Little Diomede ehk Krusensterni saar (injupiaki keeles Ignaluk) on saar Beringi väinas, üks Diomidi saartest. Saare pindala on umbes 7 ruutkilomeetrit.
Saar on künklik, kõrgusega kuni 363 meetrit. Saar kuulub Ameerika Ühendriikidele.
Saare keskus on Diomede. Seal on olemas kauplus ja isegi kool. Varustus ja post tuuakse helikopteriga.
1990. aastal elas saarel 178 inimest, 2010. aasta rahvaloenduse kohaselt oli seal elanikke 115.
Rafael Correa
Rafael Vicente Correa Delgado (sündinud 6. aprillil 1963 Guayaquilis) on Ecuadori poliitik, kes oli 15. jaanuarist 2007 kuni 24. maini 2017 Ecuadori president.
Correa lõpetas Santiago de Guayaquili katoliikliku ülikooli 1987 majanduse erialal. Seejärel töötas ta aasta aega Cotopaxi provintsis vaimuliku Saleesia ordu sotsiaalkeskuses. Seal õppis ta selgeks kohalike indiaanlaste räägitava ketšua keele. Lisaks sellele ja oma emakeelele hispaania keelele räägib ta prantsuse ja inglise keelt. Juunis 1991 sai ta magistrikraadi Louvaini katoliiklikust ülikoolist (Belgia). Õpingud jätkusid Illinoisi ülikoolis, kust ta sai majandusmagistri kraadi 1999 ja majandusdoktori kraadi 2001.
2005 oli Correa president Alfredo Palacio valitsuses 4 kuud majandus- ja rahandusminister. Ministrina pingutas ta vaesuse vähendamiseks riigis ja riigi majandusliku sõltumatuse suurendamiseks. Sel põhjusel oli ta vastu vabakaubanduslepingu sõlmimisele Ameerika Ühendriikidega, ei võtnud kuulda Rahvusvahelise Valuutafondi nõu ja eelistas selle asemel tugevdada koostööd teiste Ladina-Ameerika riikidega. Niisuguse poliitika tõttu keeldus Maailmapank Ecuadorile laenu andmast, mistõttu Correa astus ametist tagasi. Tagasiastumise ajal oli Correa valitsuse kõige populaarsem minister: avaliku arvamuse küsitlused näitasid 57% toetust rahva seas.
15. oktoobril 2006 toimunud presidendivalimiste esimeses voorus jäi ta 22,84% teiseks Álvaro Noboa 26,83% järel. Valimiste teise vooru 26. novembril 2006 võitis ta 56,67% häältega. Tema asepresidendiks sai Lenín Moreno.
2008. aasta detsembris keeldus Correa tasumast riigi välisvõlga põhjusel, et selle võla olid tekitanud Ecuadori sõjaväelised režiimid, kes olid võimule tulnud ilma rahva tahteta ega tegutsenud seega võlga võttes rahva huvides. Seda otsust arutatakse rahvusvahelises kohtus.
26. aprillil 2009 toimunud presidendivalimistel valiti ta 51,7 protsendiga häältest tagasi uueks ametiajaks, mis algas 10. augustil 2009. Tema asepresident on endiselt Moreno.
Taranto vürstkond
Taranto vürstkond oli aastal 1088 Lõuna-Itaalias loodud riik Hauteville Robert Guiscardi vanemale pojale Bohemondile osana rahust tema ja ta noorema venna Roger Borsa vahel pärast vaidlust Apuulia hertsogkonna järgluse üle. Enne normannide sissetungi Lõuna-Itaaliasse kuulusid alad Bütsantsi Itaalia katepanikionile.
Napoli kuningas Ferrante (1458–1494) ühendas Taranto vürstkonna Napoli kuningriigiga pärast oma naise Isabelle de Clermonti surma. Vürstkond jõudis lõpule, kuid Napoli kuningad jätkasid Taranto vürsti tiitli andmist oma poegadele, esmakordselt tulevasele Alfonso II-le, Isabelle vanemale pojale. pisi|[[Sitsiilia kuningriik (roheline) aastal 1154, mis kujutab normannide vallutuste ulatust Itaalias]]
Saikla
Saikla küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda.
Ajalooliselt asus küla Pöide kihelkonnas.
Kareda
Kareda on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kareda valda.
Küla leiab korduvalt mainimist Henriku Liivimaa kroonikas – 1211. aastal seoses ristisõdijate sõjakäiguga Ugandisse, Vaigale, Järvamaale ja Nurmekunda ning 1217. aastal sõjakäiguga Järva- ja Virumaale. 1220. aastal leidis külas aset kokkupõrge saarlaste ja ristisõdijate vahel – Kareda lahing. 1226. aastal tegi Wilhelm Modenast Karedal esimese kirikuvisitatsiooni praegusel Eesti alal.
Külas elas 2000. aastal 69 inimest.
Martin Buber
pisi Martin Buber (8. veebruar 1878 Viin – 13. juuni 1965 Jeruusalemm) oli Austrias, Saksamaal ja Iisraelis elanud juudi filosoof, teoloog, kirjanik ja pedagoog.
Buberi filosoofia keskne idee on olemine kui dialoog Jumala ja inimese, inimese ja maailma vahel. Mina ja Sina on selles suhtlemises täiesti võrdväärsed. Dialoog jätab kõrvale indiviidi ja kollektiivi, keskendudes ühe inimese suhtele teisega.
Perekond
Martin (heebrea nimi: Mordechai) Buber sündis 8. veebruaril 1878 Viinis juudi perekonnas. Buberi isa oli Karl Buber ja ema Elise Buber, sündinud Wurgast. Vanemad lahutasid, kui Martin oli kolmeaastane.
Tema vanaisa Salomon (Shlomo) Buber, kelle kodus Lembergis Martin veetis vanemate abielulahutuse tõttu suure osa lapsepõlvest, oli väga tuntud juudi õpetlane, kes uuris juudi pärimust ja kirjandust. Salomon Buber oli suurmaaomanik ja pankur, kes andis teaduslikult välja midrašikirjandust. Ta valdas heebrea keelt täiuslikult nii kirjas kui ka kõnes. Ta kuulus koolkonda, mida tuntakse "judaismi teaduse" nime all. See teoloogiakoolkond aitas 19. sajandi teisel poolel kaasa kaasaegse Euroopa mõtteviisi juurdumisele Ida-Euroopa juutide seas.
Vanaema Adele Buber oli mõisa valitseja. Ta armastas väga lugeda saksa klassikat.
Kodus räägiti jidišit ja saksa keelt. Heebrea ja prantsuse keele õppis Buber ära juba lapsepõlves kodus ning poola keele gümnaasiumis.
Õpingud
1896 hakkas Buber Viinis õppima filosoofiat, kunstiajalugu ja germanistikat. 1897 hakkas ta õppima Leipzigis, tegeldes muuhulgas renessansi- ja reformatsiooniaja müstikaga.
1898 asus Buber õppima Berliini (tema õppejõud olid Georg Simmel ja Wilhelm Dilthey) ning ühines sionistliku liikumisega. Tema ajendid sionistidega liitumisel olid rohkem usulised ja kultuurilised kui poliitilised. Buber asutas kohaliku sionistide rühma ja juudi üliõpilaste ühingu. Sionistina osales Buber kongressidel ning tegi organiseerimis- ja agitatsioonitööd.
1899 asus Buber õppima Zürichisse, kus ta tutvus oma tulevase abikaasaga. Samal aastal osales ta kolmandal sionistide kongressil.
1901 hakkas Buber toimetama sionistliku liikumise häälekandjat nädalalehte Die Welt. 1902 asutas Buber koos Berthold Feiweli, Ephraim Mose Lilieni ja David Trietschiga Juudi kirjastuse (Jüdischer Verlag) ning tegeles kirjastusetööga.
Alates 1903. aastast hakkas ta intensiivselt uurima hassidismi ja müstikat (Meister Eckhart ja Jakob Böhme). 1904. aastal, kui Herzl suri, tõmbus ta sionistlikust organiseerimistööst kõrvale ning pühendus uurimistööle. Samal aastal promoveerus ta Berliini Ülikoolis oma väitekirjaga Jakob Böhme ja Nicolaus Cusanuse kohta "Beiträge zur Geschichte des Individuationsproblems" ("Lisandusi individuatsiooniprobleemi ajaloole").
Müstika kõrval tundis Buber huvi ka Søren Kierkegaardi filosoofia vastu.
Teadustöö
1905–1906 töötas Buber Firenzes kunstiajalooalase habilitatsioonitöö kallal, mis aga jäigi lõpetamata. 1906 ilmus "Die Geschichten des Rabbi Nachman" ("Rabi Nakhmani lood"), mis kujutas endast tuntud Breslau hassiidi rabi rabi Nakhmani jutustuste kogu Buberi tõlgenduses ja Buberi poolt ümber jutustatuna. 1908 ilmus "Die Legende des Baalschem" ("Baal Shemi legend"; hassidismi rajaja Baal Shem Tovi lood).
1909–1911 pidas ta Prahas juudi üliõpilasorganisatsioonis "Bar Kokhba" kolm esimest "Kõnet juutlusest" ("Reden über das Judentum").
1910–1914 uuris Buber müüte ning andis välja müüditekste. Aastani 1916 töötas ta Frankfurdi kirjastuse Rütten&Loening käsikirjade lugejana.
1913 eemaldus Buber immanentsest enesesse süvenemise müstikast ning pöördus inimkäsituse poole, mis eeldab silmitsiolekut partneriga. Tal tekkis ka uuesti huvi sionismi vastu.
Ühiskondlik tegevus
1916 kolis ta Berliinist Heppenheimi. Esimese maailmasõja ajal aitas ta luua Juudi Rahvuskomisjoni, et aidata parandada Ida-Euroopa juutide elu. Sel ajal hakkas ta toimetama juudi kuukirja Der Jude ning jäi selle toimetajaks aastani 1924. Aastal 1916 hakkas ta kavandama ka teost "Mina ja sina" ("Ich und Du"). Esimese variandi pani ta kirja 1919.
1921 sai Buber lähemalt tuttavaks Franz Rosenzweigiga. 1922 tegid Buber ja Rosenzweig koostööd Rosenzweigi Vabas Juudi Õpetusmajas (Freies Jüdisches Lehrhaus).
1923 hakkas Buber haigestunud Rosenzweigi asemel Frankfurdi ülikoolis õpetama juudi religiooniõpetust ja juudi eetikat. Samal aastal ilmus Buberi meistriteos "Ich und Du" ("Mina ja Sina"). See töö märgistas pöördumist müstilise ühinemise juurest Absoluudiga piibelliku dialoogi juurde inimese ja Jumala vahel. Inimene leiab enda üksnes kohtumise ja suhte läbi Jumalaga. Seda kohtumist ei saa ratsionaalselt kirjeldada. Dialoogis Jumalaga leiab inimene pääsemise, mitte tunnetuse ega lahenduse. Jumala ligiolu ei eemalda inimest elust, vaid pühitseb elu.
1925 hakkas ta tõlkima saksa keelde Tanahit, tehes koostööd Franz Rosenzweigiga. Tõlkes säilitas ta originaali rütmi ja stiiliiseärasused. Pärast Rosenzweigi surma 1929 jätkas ta üksi ning lõpetas alles 1958. Asjatundjate üksmeelsel hinnangul õnnestus tõlge hiilgavalt.
1926–1928 võttis Buber osa kvartaliväljaande Die Kreatur väljaandmisest.
Lahkumine Saksamaalt
Aastal 1938 lahkus Buber Saksamaalt ning asus elama Jeruusalemma. Ta sai 1938 Jeruusalemma Heebrea Ülikooli professoriks, kelle eriala oli antropoloogia ja sissejuhatus sotsioloogiasse, jäädes sellele kohale 1951. aastani. Buber osales Palestiina juutide probleemide ning araablaste küsimuse arutamises, töötades samal ajal pühakirja ja hassidismi uuringute ning filosoofiliste tööde kallal. Ta kuulus mõõdukasse rühmitusse Ikhud, mille eesmärgiks oli kaherahvuseline Palestiina riik. "Iisrael kaitab end, kui ta asendab Siioni Palestiinaga." Seepärast asetavad Palestiina araablased seniajani Buberi hauale lilli, Iisraeli ametlikes ringkondades aga suhtutakse temasse varjatud vastumeelsusega.
1946 ilmus Buberi raamat "Utoopia rajad", milles on juttu ka kibutsitest kui katsest utoopiat realiseerida. Pärast sõda hakkas Buber käima loengureisidel Euroopas ja Ameerika Ühendriikides. 1951 sai Buber Hamburgi ülikooli Goethe auhinna ja 1953 Saksamaa raamatukaubanduse rahuauhinna.
1958 sai Buber Iisraeli auhinna. 1963 anti talle Amsterdamis Erasmuse preemia.
1960–1962 oli Buber Iisraeli Teaduste Akadeemia esimene president.
13. juunil 1965 suri Buber oma kodus Jeruusalemmas Talbiyeh's.
Looming
Hermann Hesse kirjutas Buberi hassiidi pärimuste raamatu kohta: "Martin Buber ei ole minu meelest mitte üks vähestest tarkadest, kes praegu maa peal elab, ta on ka väga kõrgetasemeline kirjanik, kirjanik, kes on rikastanud maailmakirjandust tõelise aardega."
Dialoogifilosoofia
Buberi dialoogifilosoofia järgi on inimese elus nii Mina-See-suhted kui ka Mina-Sina-suhted. Mina-See-suhe on inimese tavaline suhe asjadega, mis teda ümbritsevad. Inimene võib ka oma kaasinimestega astuda seda laadi suhtesse – nagu ta enamasti teebki. Sel juhul võtab ta inimest asjana, mis allub maailma põhjuslikkussuhetele.
Mina-Sina-suhetes (Buber kasutaski sõna "suhe" (Beziehung) ainult selles seoses) seevastu osaleb inimene kogu oma sisima olemusega kui kohtumises, kui tõelises kõneluses. Kohtumine ümbritseva maailmaga ja kaasinimesega on vaid kuma kohtumisest Jumalaga. Piibli religiooni olemust näeb Buber selles, et hoolimata inimese ja Jumala vahelisest lõputust kuristikust on võimalik kõnelus inimese ja Jumala vahel.
Maailma-Sina on Jumal, ja ainult juhul, kui inimene suudan astuda Jumala Sina ette, suudab ta armastada loodud olendite Sina. Muidu degradeeruvad inimeste suhted Mina-See tasandini, millel inimene on manipuleeritav vahend, ning saavad Mina-Sina tasandini jõuda vaid harvadel juhtudel, kui on tegemist tugeva armastuse või ideaalse sõprusega, milles inimese kohtamine inimesega haarab kogu nende olemuse.
Tõeline Olemine ei ole esemeline, vaid isiksuslik. Loomulik suhe Olemusega on dialoog, isiksuslik suhtlemine. Inimese suhtele Olemisega on prototüübiks isiksuslik Suhe Jumalaga. Ilma sellise suhtlemuseta on võimatu olla isiksus, sest ainult selline suhtlemine viib inimese välja oma suletud, egoistlikust minast ning lõhub vaheseina, mis objektiveeritud maailmas jääb tema ja teiste vahele.
Armastus kõige laiemas mõttes on üli-tegev läbimurre teise juurde, olgu siis tegemist Jumala või inimesega. Kõik maailmas nurjub juba olemasolu lõppevuse tõttu, ja sellepärast peab inimene õppima elama ja armastama, kogu aeg teadvustades kõige selle haprust ja lõppevust, mida ta armastab, ja armastuse enda kaitsetust.