cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anorgaanilised lahustid
Ammoniaak
Väike autoionisatsioonikonstant (Kauto) näitab, et reaktsioon on suunatud vasakule. Siiski saab öelda, et vedelas ammoniaagis reaktsioone läbi viies on happed ühendid, mis tekitavad lahusesse juurde [NH4]+-ioone, ning alused ühendid, mis tekitavad lahusesse juurde [NH2]--ioone.
Vesinikfluoriidhape
pisi|Vesinikfluoriidhappe (HF) molekuli 3D-struktuur Vesinikfluoriidhape on üks toksilisemaid ja söövitavamaid vedelikke, mis reageerib nii klaasi, metallide, betooni kui ka orgaaniliste ühenditega. Seetõttu on ta ka väga ohtlik inimestele, sest võib põhjustada väga tõsiseid naha- ja luuvigastusi. Vedel HF on leidnud lahustina kasutust alles hiljuti, sest tema hoiustamine on keeruline kõrge reaktiivsuse tõttu. Näiteks reageerib ta klaasiga vastavalt allolevale reaktsioonile:
4HF + SiO2 → SiF4 + H2O
Vesinikfluoriidhapet on võimalik hoida polütetrafluoroeteenist (PTFE) anumates ning täiesti veevabades Cu ja Ni anumates.
Vesinikfluoriidhappe vedela oleku temperatuurivahemik on üle 100 K ning suhteline dielektriline läbitavus toatemperatuuril on võrreldav veega (84). Tänu väga suurele elektronegatiivsuste erinevusele molekuli sees moodustab HF vedelas olekus palju sisemolekulaarseid sidemeid ja tsükleid, mis mõjutavad tugevasti ka teiste ühendite lahustumist vesinikfluoriidhappes. Vesinikfluoriidhappe autoionisatsiooni kirjeldab allolev võrrand, kus Kauto väärtus on 2x10−12:
3HF ↔ [H2F]+ + [HF2]-
Seega vesinikfluoriidhappe lahuses käituvad hapetena ühendid, mis tekitavad lahusesse juurde [H2F]+-ioone, ning alustena ühendid, mis suurendavad lahuses [HF2]--ioonide hulka.
Mitmed orgaanilised ühendid on vesinikfluoriidhappes lahustuvad. Näiteks karboksüülhapped lahustuvad, liites endaga prootoni ning seega käitudes alustena nagu kirjeldatud alloleva võrrandiga:
MeCOOH + 2HF → Me[C(OH)2]+ + [HF2]-
Mõned fluoriidid (SbF5, AsF5, BF5) ning üksikud happed (perkloorhape, fluorosulfoonhape) käituvad vesinikfluoriidhappes hapetena. Näiteks fluorosulfoonhappe reaktsiooni vesinikfluoriidhappega kirjeldab allolev võrrand:
HOSO2F + HF → [H2F]+ + [SO3F]-
Vedel vesinikfluoriidhappe keskkond on väga oluline ka mitmete fluoriidiühendite sünteesiks, sest just selles keskkonnas saadakse elektrolüüsil näiteks ühendeid OF6, SF6, (CF3)3N.
Väga tugevaid happeid, mis on võimelised protoneerima isegi süsivesinikke, nimetatakse superhapeteks. Superhapped on näiteks HF ja SbF5 või HSO3F ja SbF5 segud.
Väävelhape
pisi|Väävelhappe (H2SO4) molekuli 3D-struktuur
Väävelhape on väga populaarne anorgaaniline lahusti peamiselt seetõttu, et ta on vedel väga laias temperatuurivahemikus (umbes 300 K). Samas aga on ta väga viskoosne ning kõrge aurustumisentalpiaga, mistõttu on teda reaktsioonisegust väga raske välja aurutada. Üldiselt lahustuvad väävelhappes ainult ioonilised ühendid.
Väävelhappe esimese autoionisatsiooni konstandi väärtus on 2,7x10−4 ning seda kirjeldab allolev võrrand:
Seega ühendid, mis väävelhappes käituvad hapetena, toodavad lahusesse juurde [H3SO4]+-ioone ning ühendid, mis käituvad alustena, suurendavad lahuses [HSO4]--ioonide hulka.
Väävelhape on väga tugevalt happeline lahusti ning enamik ühendeid käitub selles alustena, nii ka näiteks vesilahuses hapetena käituvad äädikhape ja lämmastikhape (HNO3), mida kirjeldab allolev võrrand:
HNO3 + H2SO4 → [H2NO3]+ + [HSO4]-
Väga vähe on ühendeid, mis väävelhappes käituvad tugeva happena. Näiteks vees väga tugeva happena käituv perkloorhape on väävelhappes kõigest väga nõrk hape.
Vääveldioksiid
Vääveldioksiidi vedel faas on küll madalamal temperatuuril kui veel (H2O), kuid veel väiksemas temperatuurivahemikus kui ammoniaagil ning seega leiab ka vähem rakendust. Samas on vedel vääveldioksiid inertne lahusti nii orgaanilistele ühenditele nagu amiinid, alkoholid, karboksüülhapped ja estrid kui ka kovalentsetele anorgaanilistele ühenditele nagu Br2, PCl3, SOCl2 jne.
Vääveldioksiid erineb teistest käsitletud anorgaanilistest lahustitest, sest tema autoionisatsioonil tuleb eraldada kahekordsed laengud, nagu näidatud alltoodud võrrandiga:
2SO2 ↔ [SO]2+ + [SO3]2-
Kahekordsete laengute eraldamine on energeetiliselt väga kulukas ning erinevate meetoditega on näidatud, et vääveldioksiid ei autoioniseeru.
Vedel vääveldioksiid on oluline ka seetõttu, et temas on võimalik sünteesida mitmeid katioonseid vorme, nagu [I3]+ ja [I5]+. Vääveldioksiidi gaasi rõhu tõstmisel on teda lihtne veeldada ning seega kasutatakse vedelat vääveldioksiidi külmutusseadmetes, kuivatatud puuviljade säilitamiseks ning kangaste pleegitamiseks. Enim kulub vääveldioksiidi maailmas siiski väävelhappe tootmiseks.
Dilämmastiktetraoksiid
Dilämmastiktetraoksiidi (N2O4) vedela faasi temperatuurivahemik on väga väike, samuti on tal väga madal suhteline dielektriline läbitavus, mis teeb temast kehva lahusti enamikule anorgaanilistele ühenditele. Sellegipoolest on vedel dilämmastiktetraoksiid leidnud lahustina spetsiifilist rakendust.
Dilämmastiktetraoksiidi autoionisatsiooni kirjeldamiseks on pakutud kahte versiooni:
N2O4 ↔ [NO]+ + [NO3]-
N2O4 ↔ [NO2]+ + [NO2]-
Kummalegi protsessile pole kinnitust leitud ning tõenäoliselt toimuvad need väga vähesel määral.
Dilämmastiktetraoksiid on väga tugev oksüdeerija ja nitreerija. Näiteks reageerib ta Li ja Na-ga, moodustades nitraate ning eraldades lämmastikoksiidi. Vastav reaktsioon on toodud allolevas võrrandis:
Li + N2O4 ↔ LiNO3 + NO
Dilämmastiktetraoksiidi koos hüdrasiini derivaatidega kasutati Apollo missioonidel kütusena. Seda väga tugevalt eksotermilist reaktsiooni kirjeldab allolev võrrand:
5N2O4 + 4MeNHNH2 → 9N2 + 12H2O + 4CO2
Broomtrifluoriid
pisi|Broomtrifluoriidi (BrF3) molekuli 3D-struktuur Broomtrifluoriid on toatemperatuuril kollakas vedelik, millel on väga tugevad fluorineerivad võimed. Ta fluorineerib praktiliselt kõiki ühendeid, mis temas lahustuvad. Üllatuslikult ja vastupidi vesinikfluoriidhappele saab broomtrifluoriidi hoida klaasist anumates.
Broomtrifluoriidi autoionisatsiooni kirjeldab allolev võrrand, kusjuures autoionisatsiooni konstandi väärtus on 8x10−3 (281,8 K):
2BrF3 ↔ [BrF2]+ + [BrF4]-
Seega ühendid, mis selles lahustis käituvad hapetena, tekitavad lahusesse juurde [BrF2]+-ioone, ning ühendid, mis käituvad alustena, suurendavad lahuses [BrF4]--ioonide hulka.
Ioonsed vedelikud
Ioonsed vedelikud on soolad, mis on toatemperatuuril vedelad. Ioonseid vedelikke kasutatakse lahustitena üha enam peamiselt tänu nende keskkonnasõbralikele omadustele. Rohelisteks peetakse ioonseid vedelikke seetõttu, et nad lahustavad paljusid ühendeid, neil on madal aururõhk, nad on vähesüttivad ning nad on väga laias temperatuurivahemikus vedelad.
Ioonseid vedelikke kasutatakse erinevate sünteeside läbiviimiseks, elektrokeemilistes vooluallikates, ekstraheerimisprotsessides jne.
Superkriitilised vedelikud
pisi|Aine olekudiagramm, kust on näha, et kriitilisest punktis kõrgemal temperatuuril ja rõhul asub aine olek, mida kutsutakse superkriitiliseks vedelikuks
Superkriitilised vedelikud on ühendid, mis on kõrgemal temperatuuril ja rõhul kui nende kriitiline punkt. Superkriitiliste vedelike omadused on vedeliku ja gaasi omade vahepealsed, nende tihedus muutub temperatuuri või rõhu tõstmisega ning sarnaneb pigem vedelikega, kuid nad on vähem viskoossed kui puhtad vedelikud, sarnanedes pigem gaasidega. Seetõttu on nii vedelikud kui ka gaasid superkriitilises vedelikus lahustuvad.
Üks enam kasutatud ja odavaim anorgaaniline lahusti on superkriitiline süsihappegaas (CO2). Superkriitilise süsihappegaasi kriitiline punkt on temperatuuril 31,1 °C ja rõhul 7,382 MPa. Superkriitiline CO2 kogub populaarsust just tänu kergesti saavutatavale superkriitilisele rõhule ja temperatuurile ning tänu oma keskkonnasõbralikkusele ja keemilisele inertsusele. Superkriitilist süsihappegaasi kasutatakse orgaaniliste ühendite ekstraheerimisel, peamiselt kofeiini eraldamisel, ning ülitäpsete masinate puhastamiseks, sest ta lahustab hästi õlisid ja rasvu ega jäta aurustumisel jälgi.
Superkriitiliste vedelikena on uuritud ka ammoniaaki ja vett. Ehkki ammoniaagi superkriitiline olek on üsna kergesti saavutatav, ei ole ta keemiliselt inertne, reageerib väga paljude ühenditega ning on mürgine ega ole seetõttu eriti laia kasutusalaga. Superkriitilise vee puhul on aga probleemiks tema kõrge kriitilise punkti temperatuur ja rõhk, mistõttu on ka tema kasutamine piiratud.
Yvonne Elliman
Ta sündis Hawaii osariigi pealinnas Honululus. Tema ema oli jaapani päritolu. 1960. aastate lõpus kolis ta Londoni, kus alustas baarides ja pubides esinedes lauljakarjääri.
1970. aastal sai ta Maarja Magdaleena rolli Andrew Lloyd Webberi rokkooperis "Jeesus Kristus superstaar" ("Jesus Christ Superstar"). Elliman esitas seda rolli 1970. aastal väljaantud albumil, alates 1971. aastast Broadwayl ja 1973. aastal selle põhjal tehtud muusikalises mängufilmis.
Ellimani esimene hittlaul oli ooperist "Jeesus Kristus superstaar" pärit "I Don't Know How to Love Him", mis jõudis USA singlite edetabelis 28. kohale. 1970. aastate teisel poolel oli tal veel mitu suurt hitti, muuhulgas "Love Me" (1976; USA-s #14, Suurbritannias #6), "Hello Stranger" (1977; USA-s #15) ja "If I Can't Have You" (1978; USA-s #1, Suurbritannias #4). 1980. aastatel otsus ta keskenduda perekonnale ja loobus lauljakarjäärist. Lauljana tegi ta tagasituleku 2004. aastal.
Aianduse tänav (Räpina)
Aianduse tänav on tänav Räpina linnas, paikneb linna lääneosas ning suunaga kirdest edelasse.
Tänav on linna piires 480 meetrit pikk ning kuni 9 meetrit lai. Aianduse tänav saab alguse Jõe tänava ristmikult, ristub Pargi põik tänavaga ning edela suunas kulgedes Sireli tänava ning Nooruse tänavaga. Peale linnapiiri jätkub tänav Sillapää küla territooriumil kuni Kiudoski teeni. Aianduse tänav on paralleelne 150 meetri kaugusel voolava Võhanu jõega.
Aianduse tänava ja Võhandu jõe vahel (Pargi tn 32//Aianduse tn 4 ja 6) vahel asub endises Räpina mõisa pargis Räpina aianduskooli hoonekompleks kasvuhoonete ja aiandusaladega.
Blacky
Blacky oli Eesti ansambel, mis tegutses aastatel 1998–2013.
Blacky asutas ansambli solist Lea Dali Lion (varasemate nimedega Lea Teemets, Lea Liitmaa). Blacky esimene kontsert toimus Islandil noorte muusikute kokkutulekul 1999. aasta oktoobris. Blacky sai kuulsaks oma esimese hitiga "Ära piina mind", mis ilmus aastal 1999.
Aastal 2000 tuli ansamblil välja omanimeline debüütalbum "Blacky". Sellelt albumilt on pärit ka tuntud laul: "Kanna mind veelkord kätel".
Sellelt albumilt pärineb ka Blacky hitt "Ära piina mind", mis oli Lea läbimurdeks Eesti muusikamaastikul ning millest sai mängituim Lea lugu Eesti raadiojaamades.
Aastal 2000 liitusid ansambliga Blacky naisrokkmuusikud, millega sellest sai Eesti esimene vaid naistest koosnev rokkansambel.
Kolm aastat hiljem tuli ansamblil välja teine plaat "Kui me päikeseloojangut ootama peaks". Vahetult pärast albumi ilmumist tulid välja ansambli Blacky muusikavideod: "Kui me päikeseloojangut ootama peaks", "Ja põleb maa" ja "Vaata vaid mu poole".[ viide?]
Soft rock 'i ansambel oli tuntud ka välismaal. Näiteks käis Blacky 2003. aastal Läti turneel koos lõunanaabrite bändiga Brainstorm, samuti esinesid nad Stockholmi Eesti Majas, Helsingis ja Moskvas. 2006. aastal andis Blacky kontserdi Eesti rahusõduritele Kosovos, 2011. aastal anti kontserte USAs.
2006. aastal ilmus Blacky kolmas album "See on me meeltele" ja samal aastal ka singel "12".
2009. aastal tähistas Blacky oma [https://www.youtube.com/watch?v=Ez_suas_nTw 10. sünnipäeva], andes suurejoonelise kontserti klubis Rock Cafe. Sellel kordumatul kontserdil astusid üles ligi 20 muusikut Blacky koosseisudest läbi aegade. Kontserdis ilmus 2010. aastal DVD "X".
Liikmeid
Koosseis 1998–2000
Koosseis 2000–2005
Koosseis 2006–2013
Aastatel 2002–2012 tegutses ansambel Blacky LAG muusikaagentuuri ehk Live Agency Group'i tiiva all.
Diskograafia
Singlid DVD
"X"
Hamme (Ida-Flandria)
Hamme on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Ida-Flandria provintsis.
Asulad
Hamme jaguneb järgmisteks osavaldadeks, asulateks ja piirkondadeks:
Rootsi lapikoer
Rootsi lapikoer on Rootsist pärinev koeratõug.
Tõustandardis on koera kasutuse kohta kirjas järgmist: "Varem kasutati seda tõugu koeri põhjapõtrade karjatamiseks, tänapäeval peetakse neid põhiliselt mitmekülgsete seltsikoertena."
Samas allikas on koera käitumise/iseloomu kohta muuhulgas kirjas: "Elav, valvas, sõbralik ja kiinduv. Väga õpihimuline, tähelepanelik ja töökas."
Guillermo del Toro
Guillermo del Toro Gómez (sündinud 9. oktoobril 1964) on Mehhiko filmirežissöör, -stsenarist ja -produtsent.
Del Toro tuntumad filmid on "Paani labürint" ("El laberinto del fauno") ja "Vee puudutus" ("The Shape of Water"), viimase eest sai ta parima filmi ja parima lavastaja Oscari aastal 2018.
Guillermo del Toro alustas karjääri selliste hispaaniakeelsete filmidega nagu "Chronos" (1993) ja "The Devils Backbone" (2001).
Tema kirjutatud raamatusarja põhjal valmis aastal 2014 samanimeline teleseriaal "The Strain". Samuti valmis selle põhjal ka koomiksisari (2011–2015). Tema töödes on esindatud mitmesuguseid žanre, näiteks fantaasia, sci-fi ja ka armastus.
Lapsepõlv
Guillermo del Toro sündis 9. oktoobril 1964 Guadalajara linnas Jalisco osariigis Mehhikos ärimees Federico del Toro Torrese ja luuletaja Guadalupe Gómeze lapsena. Juba väiksena hakkas ta huvi tundma grimmi ja joonistamise vastu. Ta ostis teatripoodidest kolloodiumi, mida kasutas kunstlike armide loomiseks ja ühtlasi oma lapsehoidja hirmutamiseks. Saades aga aru, et temast ei saa kunagi sellel alal suurt kunstnikku hakkas ta pühenduma filmidele. Esimene kokkupuude filmimisega oli umbes 8-aastaselt, kui ta kasutas oma isa Super 8 mm kaamerat, et luua lühifilme, kasutades selleks oma mänguasju.
Aastal 1983 lõpetas ta filmikooli Centro de Investigación y Estudios Cinematográficos Guadalajaras.
Karjäär
Oma esimese täispika Hollywoodi filmi sai ta valmis aastal 1997, selleks oli Miramax Filmsi "Mimic". Guillermo ise ei jäänud filmiga rahule, paljud stsenaariumi kohad muudeti stuudio poolt ning talle ei antud õigust otsustada, milline versioon jääb lõplikuks. Siiski, aastal 2011, lasti välja filmi directors cut. Del Toro kirjeldab seda filmi kui ühte kõige olulisemat kogemust tema elus.
Kaks kriitikutelt kiita saanud filmi on "The Devils Backbone" ja "Paani labürint" ("El laberinto del fauno"). Mõlemad filmid on saanud inspiratsiooni Hispaania filmiklassikaks nimetatud 1973. aasta filmist "The Spirit of the Beehive" (hispaania keeles "El espíritu de la colmena"). Kõigis filmides kujutatakse lapspeategelasi Hispaania kodusõja keskel ning nendega toimuma hakkavaid paranormaalseid ja fantastilisi nähtusi.
Guillermo del Toro pidi lavastama "Kääbiku" triloogia filmid, kuid aastal 2010 andsid tema ja Peter Jackson teada, et del Toro astub sellelt positsioonilt tagasi. Probleemiks oli, et algselt plaanitud kolme aasta asemel oleks pidanud Guillermo kolima kuueks aastaks Uus-Meremaale ning ta ise tundis, et see ei ole talle mõeldav. Kuigi ta ei lavastanud neid filme, on ta nimi märgitud kõigi kolme filmi kaasstsenaristina.
2009. aastal ilmus Guillermo del Toro ja Chuck Hogani romaan "The Strain". Raamat räägib sellest, kuidas rahvusvaheline lend maandub JFK lennujaamas, pardal olijateks ainult laibad. Peagi põgenevad neli elluärganut karantiinist ning linnas hakkab levima kaos, samal ajal, kui elanikkond on muutumas näljasteks vampiirideks. Aastal 2010 ilmus järg "The Fall" ja aasta pärast sarja viimane osa "The Night Eternal". 2011. aasta San Diego Comic-con'il, avalikustas koomiksi kirjastaja Dark Horse Comics, et "The Strainist" saab autorite David Laphami ja Mike Nortoni käe läbi koomiksite sari. Aastal 2013 tellis telekanal FX "The Straini" teleseriaali, mille üheks peaprodutsendiks sai del Toro ja Hogani kõrval Carlton Cuse. Sarja esimene osa jõudis vaatajateni 13. juulil 2014. Kokku oli sarjal 4 hooaega, viimane osa ilmus 13. septembril 2017.
Üks film, mida del Toro on juba pikka aega tahtnud teha, on "Pinocchio". Kahjuks oli tal raske leida sellele toetajaid. 2017. aasta novembris teatas del Toro, et see film ei jõua vaatajateni. Ta on öelnud, et Pinocchio lugu on talle väga südamelähedane ning ta on ennast sellega samastanud. 22. oktoobril 2018 teatas Guillermo, et koostöös Netflixiga saab filmist siiski reaalsus. Tööd nukufilmiga, mille tegevus toimub Mussolini-aegses Itaalias, alustatakse juba 2018. aasta sügisel.
Isiklikku
Guillermo del Toro abiellus 1986. aastal Lorenza Newtoniga. Neil on tütred Marisa ja Mariana. Nad lahutasid 2017. aastal.
Aastal 1998 rööviti Mehhikos Guillermo del Toro isa Federico del Toro, kelle eest nõuti miljoni dollari suurust lunaraha. Kuna del Toro tegeles samal ajal "Mimicu" filmimisega, mis oli nõudnud väga palju ka tema enda isiklikku raha, oli raha leidmisega probleeme. Lõpuks tuli appi Guillermo kauaaegne sõber James Cameron, kes hankis talle vajamineva raha. Federico del Toro lasti vabaks ning toimus ka arreteerimisi, kuid lunaraha jäi kadunuks. Pärast seda sündmust otsustas Guillermo oma pere lõplikult Ameerikasse kolida.
Dunten
Dunten (varem Dunte) oli Hildesheimist pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Päritolu ja varasem ajalugu
Suguvõsaliin algab Henning (või Hans) Duntega, kes oli Hildesheimi lähedal Eldagsenis bürgermeister. Tema pojapoeg Jobst Dunte (suri 1579) siirdus Hildesheimist Liivimaale Tartusse, kus naitus Tartu raehärra Thomas Straelborni tütre Elisabethiga. Hiljem asus elama Tallinna, kus võeti 1563. aastal kodanikuks ja tegutses kaupmehena; tema oli kõigi Balti Duntede esivanem. Tema kolm poega rajasid suguvõsa kolm haru: vanem poja Tallinna Suurgildi oldermanni Gert Duntega (maeti 1641) jätkus Tallinna vanem liin, raadi valitud (1604) Jobst Dunte (1569−1615) oli Tallinna noorema liini esiisaks. Keskmisest pojast Hans Duntest (1565−1640) põlvnes Riia haru.
Tallinna vanem liin
Gert Duntel oli arvukalt järeltulijad. Tema pojapoeg Jobst Dunte (u 1635−1697) valiti 1670. aastal Tallinna raehärraks, aastatel 1688−1696 oli ta bürgermeister. Tema vend Thomas Dunte (maeti 1697) oli XVII sajandi lõpul Pühatu mõisa pandivaldaja. See haru kustus meesliinis 1736. aasta paiku.
Riia liin
Liini rajaja Hans Dunte (1565−1640) sai 1604. aastal Riia kodanikuks. Tema vanem poeg Jürgen Dunte (1599−1660) valiti 1639. aastal raehärraks ja 1655. aastal bürgermeistriks. 1653. aastal tõsteti ta Rootsi aadlikuks, sai perekonnanimeks von Dunte, kuid rüütelkonda teda ei introdutseeritud. Tema poeg Melchior von Dunte (1638−1684) valiti Riia raehärraks 1672. aastal. See aadliharu kustus 1745. aastal.
Tallinna noorem liin
Selle liini rajajal raehärra Jobst Duntel (1569−1615) oli kolm täisealiseks elanud poega, kes omakorda rajasid kolm haru. Neist vanim − kaupmees Jobst Dunte (maeti 1637) − omandas Keila mõisa ja sai nii maaomanikuks. Tema pojad Gotthard Dunte (1629−1670) ja Ludwig Dunte tõsteti 1663. aastal Rootsi aadliseisusse ja nad said perekonnanimeks von Dunten; järgmisel aastal introdutseeriti nad Rootsi rüütelkonda. See haru suri välja juba XVII sajandi lõpul.
Raehärra Jobst Dunte keskmisest pojast Ludwig Duntest (1597−1639) sai vaimulik. Ta oli keeleliselt andekas: ta rääkis üheksat keelt. Tema poeg Wittenbergist magistrikraadi omandanud Georg Dunte (1631−maeti 1731) oli aastatel 1672−1677 Tallinna gümnaasiumi kreeka keele professor. Viimase poeg Adolph Friedrich Dunte (1665−1742) oli esmalt Varbla koguduse diakon, seejärel pikka aega pastor. Temaga suri välja selle liini keskmine haru.
Jobst Dunte kolmandast pojast Hans Duntest (maeti 1640) põlvnes noorim haru. Tema järeltulijate hulgast võrsus kaks Tallinna raehärrat: Caspar Dunte (1636−1688) ja Jobst Dunte (1670−1710). See haru kustus meesliinis XVIII sajandi algul.
DSDP
pisi|Puurimislaev [[Glomar Challenger]] DSDP (Deep Sea Drilling Project) on esimene programm rahvusvahelistest ookeanipõhja puurimisprogrammidest. DSDP-i raames koguti puursüdamikke merede ja ookeanide põhjadest aastatel 1968–1983.
Ajalugu
1966. aasta 24. juunil allkirjastati leping USA Rahvusliku Teadusfondi (NSF) ja California Ülikooli regentide vahel, mille põhjal alustati projekti esimese faasiga. Puurimistel kasutati laeva Glomar Challenger, mille sobivuse kinnitas DSDP 11.augustil 1968. Lepingute kaudu Ühendatud Okeanograafiliste Asutustega (Joint Oceanographic Institutions ehk JOI) toetas NSF projekti juhendavat struktuuri ja finantseeris puurimisobjektide puurimiseelseid uuringuid. Teaduslik planeerimine leidis aset JOI abil, mille Maa süvauuringutega tegeleva osakonna (Joint Oceanographic Institutions for Deep Earth Sampling ehk JOIDES) nõuandjate gruppi kuulus 250 teadlast akadeemilistest institutsioonidest, valitsusasutustest ja eratööstustest. Järgmise 30 kuu jooksul koguti puursüdamikke Vaiksest ookeanist, Atlandi ookeanist, India ookeanist, Punasest merest ja Vahemerest. 1975. aastast ühinesid varem vaid USA osalusprogrammiga ka Saksamaa, Jaapan, Suurbritannia, Nõukogude Liit ja Prantsusmaa.
Puurimine
1979. aastal võeti puurimisprotsessis kasutusele hüdrauliline kolb, mis tegi võimalikuks iidsete ookeani elupaikade uurimise. Veel laiendati ka puuraukude kasutamist, tehes geofüüsikalisi ja geokeemilisi mõõtmisi puuraukudes nii puurimise jooksul kui ka sellele järgnevalt. Aeg-ajalt paigaldati puuraukudesse seismilise monitooringu seadmeid, mille mõõtmistulemused on laiendanud arusaamist laamtektoonika dünaamiliste protsesside osas.
Tulemused
Üks esimesi suuremaid avastusi oli soolakuplite kui potentsiaalsete naftaleiukohtade avastamine, kuid missiooni eesmärgiks olid siiski teaduslikud, mitte kommertslikud uuringud.
Olulisemaks osutusid aga Atlandi ookeani riftivööndis Lõuna-Ameerika ja Aafrika vahelisel alal sooritatud puurimised. Tehti 17 puurimist 10 asukohas ning kogutud andmed kinnitasid mandrite triivi hüpoteesi ja ookeanilise maakoore uuenemist riftivööndis. Alfred Wegeneri mandrite triivi hüpoteesi kinnitamine tugevdas ka teooriat kunagise hiidmandri Pangaea olemasolust. Ookeanipõhjast võetud proovid toetasid laamtektoonika teooriat, mida sel ajal püüti rakendada mäeahelike, maavärinate ja ookeanisüvikute tekke selgitamiseks.
Lisaks eelnevatele avastustele määrati ookeanilise maakoore vanus, mis ei ole ilmselt rohkem kui 200 miljonit aastat.
Ugly Kid Joe
Ugly Kid Joe on 1987. aastal Californias Isla Vistas moodustatud Ameerika Ühendriikide rokkansambel. Ugly Kid Joe muusika on segu rokist, hard rock ' ist, funk metal ' ist ja heavy metal ' ist. Bänd läks laiali 1997. aastal, kuid tuli kokku uuesti 2010. aastal ja tegutseb tänini. Nende edukaimad plaadid on olnud EP "As Ugly as They Wanna Be" (1991) ja album "America's Least Wanted" (1992), mis on RIAA poolt tunnistatud kahekordseks plaatinaplaadiks. Neist esimene on läbi aegade esimene EP, mis on saanud plaatinaplaadiks.
Vene kuritegevuse ajalugu
Venemaa ajaloo erinevus Lääne-Euroopa omast
Ühe võimaliku teooria järgi jäid külluslikku Volga kaubateed kasutavad kaubitsevad skandinaavlastest röövretki korraldanud ülikud, (siia kirjutada sajand!) mõistes, et püsiv katusepakkumine annab suuremat tulu, paigale ja asusid läänivaldusi hõivama. Lääne Euroopas toimus samalaadses protsessis, ühises võidukas võitluses teiste vallutajate vastu, vastastikune koos tegutsema õppimine. Järgnev kõrgkeskaeg ja renessanss lähendasid neid veelgi ja lõi eeldused seadusühikonna ja seda kandavate institutsioonide tekkeks.
Moskooviast tekkinud kaasaegne Venemaa oli alguses vähemalt 200 aastat mongoli-tatari khaanide alam. (17. sajandi esimesel poolel maksti veel andamit Krimmi khaanile.) Khaani poolt, keda nimetati nagu Bütsantsi keisreidki tsaariks või tseesariks, antav jarlõk andis vürstile õiguse kohapeal valitseda. Selle saamiseks tuli käia khaanist tsaari juures ja täita mittekristlikke usukombeid. Jarlõki saanud säilitasid oma valdustes piiramatu võimu. Tsaar võis oma suva järgi jarlõki ära võtta ja käia ikkagi maad laastamas. (Oprotšina; Punane ja Stalini terror; oligarhide allutamine.) Veel 1571. aastal, Liivi sõja ajal, põletasid krimmitatarlased Moskva maha. Mongolid kasutasid oma võimu vürstide omavaheliste intriigide lõkkelepuhumiseks. Vene ametlik ajalugu on varjanud vürstidele valitud läänivaldusi taganud salajast ja mahavaikitud kokkumängu khaaniga.
Juri Lotman on kirjeldanud "nõustumise" ja "endast loobumise" sotsiaalse kultuuri ja interaktsiooni mudeleid. Ta kirjeldas kuidas keskaegne Venemaa võttis omaks viimase, mille järgi alistus üksikisik täielikult isanda võimule. See tähendas lepingute puudumist: ühelt poolt loobuti täielikult tingimusteta endast ja teiselt poolt osutati armulikkust. Sai olla kas vaba ja minna kuhu tahes (maa oli suur) või olla isanda täielik ori. (Jarlõki saamine ei tähendanud nõustuvat kokkulepet vaid endastloobuvat alistumist. Vaikimiskohustusega seotud lojaalsust.)
A. Tarkovski ajaloolises filmis "Andrei Rubljov" on näha, kuidas linna vallutanud ja rüüstavad tatarlased inimestele õigeusu templis suu kaudu sulatina sisse valavad. Suvises kõrges kasesalus ekslevad huupi valgete tüvede vastu põrkuvad inimesed. Suurvürst kõnnib õhkkerges ja imeilusas, lausa valgusest hingavas, valges palees ja võtab sülle oma prullaka umbes nelja aastase piimaklaasi ümberajanud tütre. Siis selgub, et ekslejad on pimedaks torgatud, et nad kellelegi teisele midagi nii kaunist ei ehitaks, palee ehitanud ehitusmeistrid. Filmi alguses rahva seas võimu üle nalja visanud skomorohhil on selle lõpus keel suust ära lõigatud.
Ajaloolase Richard Pippesi järgi muutis haritava maa väheviljakus selle odavaks ja kahandas omanikuõiguste kaitsmise soovi. Ülikut ei sidunud vasalliga kokkulepe (Venemaal ei tunnustatud isegi selle ideed), kui teenistus tundus viimasele liiga koormav, siis võis ta minna suurel Venemaal kuhu iganes. (Selliste lepete tõttu tekkisid Lääne Euroopas institutsioonidena sõltumatud kohtud ja õigusriik.).
Maa suurus, vürstide aina vahetatavad valdused, erinevate kohalike tavade rohkus ja keskvõimu kaugus raskendas ühtsete toimivate ja tagatud seaduste kasutuselevõtmist. Hoopis tsaarist endast sai seaduse kehastus (v sakonje), institutsioneerumise asemel võim personaliseerus ja arendas välja sellega seotud kultuslikkuse ning oma tegevust mõtestava ja õigustava missioonimüüdi.
Sajandeid kestnud pistisevõtmise põhireegel oli ''brat po tshinu – võtta vastavalt auastmele''. Vankumatule truudusele ja leplikkusele tuginev personaalne lojaalsus otsustas, mil määral võis alam jätkata rendi kogumis oma läänivaldusest. Personaalse võimu tõttu jäädi sõltuvusse oma valitseja suvast. Sellega seoses piiritlesid vahekordi mitte segasevõitu ja vastavalt suvale nõutavaid tõlgendusi võimaldavad seadused vaid (vastastikune nn vaikiv) mõistmine (ponimanje).
Kormlenije süsteemi osa ühiskonna regulaatorina
Galeotti mõistab Venemaale omase korruptsioonist ja "maksudest" elatumise mõningaid kasulikke tahke. Ta nendib, et "tegemist on määratud vastutusalade ja kogutava maksutulemiga, mida võib suvaliselt tõsta, põhjustamata seejuures vastuhakku." Kõigile soodsateks asjaoludeks on seejuures madalad asutamiskulud, rikastuvate poliitikute poliitiline lojaalsus ja mis kõige tähtsam – töö saab ära tehtud.
Putini pöördumisest seoses vastastikuse mõistmisega (ponimanije):
Tsaariaegne organiseeritud kuritegevus
Korruptsioon oli ja jäi Romanovite dünastia ajal nii väikeste riigiteenistujate kui ka kõrgete riigiametnike sissetulekuallikaks. Vana süsteemi kormljenie (toitmine) kohaselt elatusid kohalikud ametnikud rahva "kingitustest" rahas ja natuuras. 16. sajandi teisel poolel kuulutati see küll seadusevastaseks, ent selle teostamist ei suudetud tagada. (Nõrgad pühiti teelt nagu ennegi.) Seejuures oli vene bürokrtaatia puhul tegemist aadlibürokraatiaga. (Kirjades ametivõimudele tugines ka Lenin, endale teatud soodustuste saamiseks, mitmel korral oma "põlisele aadlipäritolule".  )
Sol Shulman kirjutab Venemaast Romanovite dünastia esimese tsaari ajal: "Rahvas mandus, see tähendab minetas moraalinormid. Kadusid sellised mõisted nagu au, südametunnistus, seaduskuulekus, isamaa-armastus ja eneseohverdus. Kõik läks müügiks, isegi kohtud. Varastamine, riigivargus, altkäemaksud said normaalseteks, igapäevaseks nähtuseks; kõik kellele oli usaldatud riigi juhtimine, röövisid seda."
Üheks võimalikuks Vene maffia alusepanijaks on peetud Peeter I lähimat abilist vürst Menšikovi. Ühest kirjast Peetrile: "Reformid on toonud kogu maal kaasa kohutava korruptsiooni, varastamise ja kuritegevuse. Teie kitsam ringkond, mehed, keda Te nimetate oma lähimateks kaastöölisteks, kes on ennast pühendanud reformidele (kõrgema kohtu liikmed, sõjajõudude ja täitevõimu juhid, kaasa arvatud isegi Teie enda administratsiooni juhtivad tegelased), on esiteks määrinud oma käed altkäemaksude võtmisega, teiseks on nad süüdi varastamises, kolmandaks on nad segatud kurjategijate väljaaitamisse ja kohtumõistmise mõjutamisse." Peeter lasi korruptsiooni pärast teiste hulgas hukata ka Siberi kuberneri Gagarini. Senaator Šafirovile anti hukkamise eel viimasel hetkel armu. Peaprokurör Pjotr (Pavel) Jagužinski, üks vähestest korruptsioonisüüdistustest pääsenutest, märkis Peetrile: "Me kõik varastame, ainult mõned rohkem ja nähtavamalt kui teised."
Peamiseks talupoegkonna organiseeritud kuritegevuse vormiks 1930. aastateni oli Venemaal poliitiline banditism. 17.–18. sajandil toimus see läbi röövatamanide (Stenka Razin, Jemeljan Pugatšov) juhitud talupoegadest bandede.
Aja jooksul kujunes seadustatud pärisorjuse tingimustes koos linnastumisega välja Varaste maailm (Vorovskoy Mir). Tekkisid jõugud, mis tuginesid riigile vastandatud omavahelisele lojaalsusele ülesehitatud käitumiskoodeksile. Hiljem võtsid nad omaks revolutsioonieelsete harjuskite omavahelise keele "fenja".
Organiseeritud revolutsiooniline terrorism
(Revolutsiooni eel oli Moskva elanikkonnas tunduvalt kasvanud tatarlaste osakaal.)
Sotsialismiaegne organiseeritud kuritegevus
Tsaariajal kujunes õigusetuil pärisorjadest talupoegadel arusaamine, et seadustel polegi midagi ühist õiglusega, mille nende korral määras ära tavaliselt majanduslik seisund. Talupoegade klassikuuluvusest lähtuv suhtumine seadustesse põlistus revolutsiooni läbi ametliku ideoloogiana. Leninlik ja stalinlik režiim karistas mitte niivõrd seaduserikkumiste, kuivõrd majandusliku seisundi ja kuulumise eest mingisse sotsiaalsesse klassi, kihti või rühma.
1930. aastate alguseks suruti poliitiliste kuritegelike formeeringute aktiivsus karmide repressiivsete vahendite abil maha. Nepi poliitika lõpetamine tõi endaga kaasa ka majandusliku kuritegevuse kadumise. See oli võrdsustatud riikliku kuritegevusega ja kuulus samuti represseerimisele.
1930. aastad
Koostöö kriminaalidega, ehkki alguses võimude initsiatiivil, algas juba 1930. aastate laagrites. See oli seotud kriminaalide ärakasutamisega teistimõtlejate vastu.Tavalisi kurjategijaid kui "sotsiaalselt lähedasi" koheldi vangilaagrites leebelt ja kasutati "sotsiaalselt võõraste" poliitvangide terroriseerimiseks. Esialgu valiti nende hulgast ka kasvatajaid ja valvureid. Kriminaalvangid võtsid enda kätte vangide omavahelise laagri juhtimise. Kurjategijatele anti ka kergemalt ja sagedamini amnestiaid.
Edukaid raharööve korraldanud Stalini kohta on kirjutatud: "Salaliku ja kättemaksuhimulise inimesena ei andestanud ega unustanud ta kunagi talle osaks saanud solvanguid: harjumus, mille ta omandas poolenisti kuritegelike ja vägivaldsete Kaukaasia põrandaaluste revolutsionääride hulgas."
Poliitbüroo veteranliikmelt Mikojanilt küsiti hiljem, mispärast ei kuulutatud kõiki näidisprotsesse lihtsalt ebaseaduslikuks. "Ei, see polnud võimalik," vastas Mikojan. "Kui seda oleks tehtud, oleks kohe selge, et riiki ei valitsenud seaduslik valitsus, vaid jõuk kurjategijaid." Mikojan mõtles hetke ja lisas siis: "Mida me tegelikult olimegi."
Formeerus uus kriminaalne maailm, mille peamiseks kokkusulandavaks jõuks sai tendents mitteallumine võimudele ja hoidumine poliitilisest vastutegevusest. Selle eliidiks said "õigustmõistvad vargad", kes nimetasid end revolutsioonieelse Venemaa kriminaalsete traditsioonide kandjateks. Omavahelise suhtlemiskeelena kasutasid nad "fenjat" ehk "vargamuusikat" («блатная музыка»). Stalini ajal tekkis neil juba ka oma "valitsemisorgan" – varaste kokkutulek. On teada üks nende kokkutulek Kaasanis ja teine Moskvas Sokolnikis.
1940. aastad
1940. aastatel läksid paljud selle maailma kurjategijad (nn litad ehk suki) Suure Isamaasõja ajal, vastates võimude neile tehtud ettepanekule, Punaarmeesse. Kui nad "naasid" pärast võitu laagritesse, algas nende ja traditsiooni säilitanute vahel aastatel 1946–1956 kestnud tervest reast üksikpuhangutest koosnenud verine "litasõda" (сучья война), mille tulemusena kandsid mõlemad pooled suuri kaotusi.
Samas tõi selleaegne raske majanduslik olukord endaga kaasa banditismi ja kuritegevuse kasvu. Uued kurjategijad ei pidanud enam vajalikuks arvestada vanade traditsioonidega ja lõid oma käitumisreeglid, mis ei välistanud enam vastastikust kasulikku kuritegelikku koostööd riigiga.
1950. aastad
1950. ja 1960. aastatel ilmnes plaani majanduse võimetus funktsioneerida talle antud õiguslikus raamistikus. Levis isiklike sidemete ja tutvuste ärakasutamine (blat), majanduslik pettus (teatav-üldlevinud pettus; очковтирательство), töised väikeriisumised (pihta panemised; kantimine; несуны) ja spekulatsioon. Defitsiit muutus tavaliseks nähtuseks ja tekkis vajadus oskuslike varustajate (толкач) järele.
1960. aastad
Esimesed märgid organiseeritud kuritegevusest, kui ühiskondlikust nähtusest, ilmnesid 1960. aastate keskel, kui kontrolli nõrgenemine majandussfääris viis võimalusele tsehhimeistrite («цеховики») ilmumiseks. Nad koondasid enda kätte suuri rahalisi vahendeid ja mahutasid need illegaalsetesse tootmisstruktuuridesse. Samas loodi õigustmõistva varga Tšerkassovi abiga ka uue kontingendiga töötamise kontseptsioon. (1. Võta sellelt, kellelt võtta on. 2. Ära võta kõike, sest kannatlikkusel on piir. 3. Võta iga asja tarvis õigusorganite töötaja.)
Tekkis ka side poliitilise eliidi ja kriminaalse maailma vahel. Poliitiline eliit kasutas kriminaalmaailma seaduslikult mittesaadaval olevate kaupade ja teenete saamiseks, pakkudes omalt poolt kaitset õigusorganite eest. Väike osa sellest paljastati Andropovi korruptsioonivastase kampaania käigus.
Brežnev pidas varimajandust, riisumist teenindussfääris ja ametnike altkäemaksuvõtmist normaalseks. Eravestluses meenutas ta kuidas ta koos teistega tehnikumis õppimise aegu vagunite tühjakslaadimisega raha teenides iga neljanda koti kõrvale toimetasid Tema meeskonda nimetati tihti Dnepropetrovski malevaks ja mõnikord isegi maffiaks.
1970. aastad
1970. hakkasid poliitilise eliidi lapsed uhkustama oma väärisesemetega. Siis ei häbenenud enam ka põrandaalused miljonärid oma rikkust näidata. Neil aastatel sai maffiast sotsiaalne nähtus ja tuli käibele ka see sõna. Alguses tähistas see enam olukorda, kus inimene ei suutnud läbi murda bürokraatia müüridest, ning peegeldas vastuoksust propaganda ja tegeliku elu vahel. Mitteametlikes kõnelustes tekkis kohati tava isegi kõiki ametlikke organisatsioone, mis samas ka omavahelisi mahhinatsioone võimaldasid, nimetada maffiateks. Gulagist läbikäinute suust võis kuulda riigi kohta väljendit, et see on lihtsalt parajasti võimul olev (seaduslik) maffia.
Lähtudes Tšerkassovi kontseptsioonist hakkas 1970. aastate algul tegutsema Moskvas Mongoli kuritegelik organisatsioon, esimene vene maffia. (Usbekistanis tekkis maffia 1967–1968). Illegaalse bisnessi juhte hakkasid ründama gangsterite jõugud. Šantažeerimise, ähvardamise, süütamiste, laste röövimiste, peksmise ja piinamise abil saadud sissetulekud võimaldasid hakata pidama ülal oma koosseise: ihukaitsjaid, luurajaid ja löömamehi.
1980. aastad
Põrandaalused ärimehed palusid kurjategijatelt rahu. 1979. aastal Kislovodskis peetud traditsiooniliste varaste (blatnoide) kongressil olid esimest korda ka 1970. aastatel tekkinud illegaalsete tsehhide ja vabrikute direktorid. Viimased nõustusid esimestele kaitse eest maksma 10% oma sissetulekutest ja lubasid neil osa võtta oma toodangu müügist. Põrandalustel ettevõtjatel tuli maksta ka neid kaitsvatele ja neile ebaseaduslikke toorainete tarneid viseerivatele adminastriivorganitele. 1985. aasta Musta mere äärses linnas peetud kongressil arutati töö uutmist seoses miilitsa tegevuse aktiviseerumisega.
1980. aastatel kasvas ohjeldamatult salakaubavedu. Välisreisidele käivad diplomaadid ja ametnikud ostsid kohapeal antiikesemeid ja müüsid neid välismaal ning vedasid sisse valuutat, mööblit, juveele ja haruldasi kunstiteoseid.
Uue kuritegevuse kasvu laine tõi 1985. aasta riikliku alkoholijookide vastase võitluse kampaania läbi tekkinud turutühik. Perestroika aegsed poliitilised ja majanduslikud ümberkorraldused (eriti seadused riigiasutuste ja kooperatiivide kohta) võimaldasid legaliseerida ja kaitsta kuritegelikult saadud kapitali ning kasutada massimeedia vahendeid ja teisi ühiskondlikke struktuure organiseeritud kuritegelike formeeringute huvide kaitseks. Majandusliku kriisi ja pidevate reformide tingimustes halvenes tunduvalt õigusorganite töö efektiivsus, mistõttu suur osa kodanikest hakkas kasutama "varimajanduslikke" tuluallikaid.
1990. aastad
1990. aastate alguses eelnevad tendentsid vaid tugevnesid. Venemaal toimunud perestroika ajal alanud erastamine viidi sellele järgnenud osakute ja raha eest toimunud etappidel läbi presidendi dekreetidega. See toimus ilma üldsuse toetuse ja õigusliku raamistikuta. Õigusriigile mittetugineva demokraatlikule turumajandusele üleminekut tagama pidava privatiseerimise tulemusena koondus kapital ja võim kriminaalsete sidemetega oligarhia kätte. Kriminaaloligarhia võimulepääs toimus kahes etapis: umbes 1992–1998, kui toimus süsteemi väljakujunemine ja aastakümne lõpp, kui juuriti välja sellele süsteemile tärganud vastuseis. Selleks ajaks ebapopulaarse Jeltsini asemel uue, tema ringkonda mittekuuluva, presidendi valimise võimalus ja tema võimalikud dekreedid olid seadnud ohtu nende võimu ja kapitali.
Koos kapitaliveoga välismaale avanes ka võimalus ebaseaduslikuks transiitkaubavahetuseks. Kuna varasem kaubavahetus läänega oli toimunud kriminaalsetes raamides, siis selle legaliseerimisel jätkus see vanamoodi edasi. Töötati välja meetodid riigiorganite ja ühiskondlike organisatsioonide korrumpeerimiseks ja tagati oma inimeste määramine riigiametitesse.
Alguses piirdus organiseeritud kuritegevus räkiti vormiga, kuid hakkas samas võtma omaks ka legaalseid, poollegaalseid ja illegaalseid majandustegevusi: hotellindus, mängubisness, prostitutsioon, toorainete eksport jne.
Nõukogude ajal oli olnud tavaline, et reamiilitsad võtsid altkäemaksu. Eriti ulatuslikuks muutus see 1990. aastatel. Õiguskaitsjad "toitusid maast". 1991. aastal toimunud režiimi kokkuvarisemine jättis omapead sajad tuhanded julgeolekutöötajad. Paljudest tapma õpetatud erivägede veteranidest said lepingulised mõrtsukad. 1990. aastate alguses, kui ärimehed hakkasid palkama väljapressijate tõrjumiseks miilitsaid, hakkasid hõivama kurjategijatest katusepakkujate kohta miilitsa ja FSB ohvitserid. Aastaks 2000 oli sellest saanud igapäevane asi.
Üheks selleaegsete majanduslike reformide programmi teesi järgi pidi üheks reformide ressursside allikaks saama varikapitali konversioon ja legaliseerimine. Samas kasutasid ka paljud välismaised ärimehed oma huvide kaitseks kuritegelike organisatsioonide abi. (Mingi osa oli selles ka välisluurete tegevusel .)
20. sajandi lõpuks tegutsesid "õigusmõistvate varaste" juhitud kuritegelikud formeeringud kõigis riigi regioonides ja majandussfäärides. Sotsiaalseks normiks muutus passiivne reageerimine kuritegevusele, seda nii vahetute tunnistajate. kui ka miilitsa ja õigusorganite poolt. Miilits kasutas oma võimalusi väljapressimisteks tänavakaubitsejatelt, joodikutelt ja ka juhuslikelt kontrollitavatelt kaitsetuna näivatelt inimestelt. Siseministeeriumi instituudi ülem Aleksander Gurov tunnistas (1999): "Sajast liiklusmiilitsa peatatud inimesest pakub 95% pistist isegi veel enne, kui miilits suu lahti teeb." Kurjategijate sõbrad, sugulased ja pereliikmed ei leidnud mittemidagi ebatavalist nende elatise teenimise viisis, lugedes seda liiki tegevust omalaadi "tööks". Levis nii otsene, kui ka tellitud, omakohtu pidamine.
Toimus seadusliku ja kuritegeliku kapitali segunemine. 1998. aasta Riigiduuma Määruses «О преодолении кризиса в экономике Российской Федерации и о стратегии экономической безопасности государства» märgiti, et kuritegelikud rühmitused kontrollivad kuni 40% eraettevõtetest, 60% riigiettevõtetest ja 85% pankadest.
Tekkivaid klannistruktuure märganud sotsioloog Olga Krõštanovskaja avaldas 1996. esimesena mõtte, et magnaadid on moodustamas nii vara kui võimu omavat oligarhiat. Toimus finantsiliste ja poliitiliste huvide, rikkuse ja võimu, liitumine. Glenn Waller (1995.): "Suuräri Venemaal jätkab liitumist poliitiliste liidritega. " Ameerika diplomaat Thomas E. Graham väitis kindlalt (1995.), et Venemaal on tekkinud "uus režiim", millele on omaseks rivaalitsevate klannide vaheline pidev jõuline võitlus. Vene võimu tasakaal peitus tema arvates mitte Jeltsini ja parlamendi (reform ja revanš) vastanduses vaid just seal.
21. sajandi alguseks hakkas oligarhilise mudeli järgi organiseerunud maffia taotlema maksimaalset legaliseerituse astet. Nende relvastatud üksused said õigusliku vormistuse detektiivide turvaagentuuridena, rahalisi vahendeid hoiti kontrolli all olevates pankades ja nende allikateks said "katusealused" kontrollitavad ettevõtted.
Gangsterite mõju laines kultuurile. Nende keelt fenjat hakkasid kasutama nii valitsusametnikud, meelelahutustöötajad, kui ka meediategelased. "Seltskondlikel koosviibimistel lauldakse nende laule ja nad on ka romaanide, filmide ja teleseriaalide kangelasteks."
Ajavahemikus 1993–1999 hukkus Venemaal oma töö pärast 93 ajakirjanikku, neist 67 mõrvati.
2000. aastad
2000. aastal, kui palgamaksmiseks ei jätkunud raha, anti miilitsatele mõista (ponimat), et nad võivad teha mis tahavad. (Julgeolekutöötaja Marat Rumajantsev: ".. meile öeldi, et ei tarvitse karta, sest midagi ei juhtu, süsteem ei reeda teid.")
2000. aastal jäi FBI vahele 3 miljoni dollarilise salakaubamööbli tasumata 600 tuhande dollarilise tollilõivuga. 2006. aastal kasutati see ära ettekäändena julgeolekuagentuuride puhastuseks (teisaldati 19 kõrget aukandjat).
2005. õnnestus Vene uurimiskomitee polkovnikul saada jälile FBI-poolsele tollikontrollita kauba sisseveole Hiinast. Selle maksustamata müügitulu oli üle miljardi dollari aastas. Sissevedu oli toimunud juba vähemalt 2004. aasta jooksul. (Ta kõrvaldati uurimiselt ja jäi isegi ellu.)
2006. aastal said julgeolekutöötajad endise rohelise mundri asemele musta. (Varem olid musta mungarüüd kandnud bojaaride ("oligarhide") võimu kõrvaldanud opritšnikud ja üks, ennast "kloostrirüütlite vennaskonnaks nimetanud", valgekaardi polk.)
2009. aastal panid miilitsad ainuüksi ametlikult registreeritult toime 2500 kuritegu. Kohati oli kujunemas tava, et miilits lahkus supermarketist ostukäruga ilma kauba eest maksmata. Sama aasta kevadel lasi üks sellist tava järginud miilitsamajor ähmaseks jäänud asjaoludel supermarketis maha kaks inimest ja haavas seitset.
Ajavahemikus 2000–2009 hukkus Venemaal oma töö pärast 107 ajakirjanikku, neist 98 mõrvati.
2010. aastad
Aastaks 2010 oli vaba meedia juba peaaegu täielikult välja vahetatud ja ära suretatud. Aastatel 2010–2014 mõrvati oma töö pärast umbes 21 ajakirjanikku.
2009. aasta lõpus pani Aleksei Dõmovski nimeline Novorossiiski miilitsamajor internetti üles kaks videot, ühe oma ülestunnistustega ja teise pöördumisega Putini poole. Kõik, mis ta rääkis, oli üldiselt teada juba kümme aastat, aga see oli saanud järsku uue väljenduse. Hiljem panid ta aadressile (Dymovskiy.name) sarnaseid videoid üles kümned teised miilitsatöötajad.
Algas siseministeeriumi põhjalik uuendamine. Miilits nimetati ümber politseiks. Plaanis oli vallandada 20% töötajatest ja tõsta palka. Järgnes paljude kõrgete ametiisikute teisaldamine.
Putini pressiesindaja ja suhetekorraldaja Dimitri Peskov lausus pärast 6. mai 2012 Polotnaja väljaku veriseks kujunenud protestiavaldust omavahelises mõttevahetuses Riigiduuma saadikule Ilja Ponomarjovile: "Politseinikke vigastanud protesteerijate maks tuleks asfaldile laiali määrida."
Heinrich Christoph von Reimers
Heinrich Christoph von Reimers (vene: Андрей Алексеевич Реймерс; Генрих Крисгоф (Кристиан) фон Реймерс; 24. (vkj 13.) veebruar 1768 Tallinn– 13. (vkj. 1.) aprill 1812) oli baltisaksa publitsist ja Vene riiginõunik, muuhulgas ka Välisasjade Kolleegiumi tõlk.