cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti riik ja rahvas Teises maailmasõjas
II köide
Kolmas raamat "Punane aasta" kirjeldab Nõukogude Venemaa sõjaväe tulekut Eestisse 1940. aasta suvel, riigikorra ja majandussüsteemi muutust. Neljas raamat "Maa vabastamine" vaatleb metsavendlust Eestis ja Suvesõda, eeskätt Lõuna-Eesti vabastamist ning sellega seotud võitlusi.
III köide
Jätkub Suvesõja sündmuste vaatlemine. Viies raamat "Punavägi tõrjutakse maalt" on pühendatud Põhja-Eesti ja saarte vabastamisele. Kuues raamat "Surutud vastu seina" käsitleb nii Suvesõja-aegset, maa vabastamise aegset kui ka sellele järgneva Saksa sõjaväevalitsuse perioodi poliitilist tegevust ja administratiivset olukorda, ajaliselt juuli algusest kuni 5. detsembrini 1941.
IV köide
Seitsmendas raamatus "Sõjakäik itta" ja kaheksandas raamatus "Heitluses kahe suurvõimuga" leiavad käsitlemist katsed eesti sõjaväe loomiseks, mis algatati Eesti kõrgemate sõjaväelaste poolt, niisamuti ka kaitsepataljonide loomine, nende võitlused ja sõjaretked.
Sete
pisi|Peamiselt [[liivast, kruusast ja veeristest koosnevad liustikujõelised setted, mida katab viimase liustiku pealetungi punakaspruun moreen]] pisi|Setete liikumine [[Fundy lahes Suurbritannias, Šotimaa ja Inglismaa piiril]] Sete (ka sediment ) on enamasti tahke fragment murenenud kivimist, mis on tuule, vooluvee vms poolt kantud ja setitatud kihiliste setetena.
Eesti riik ja rahvas Teises maailmasõjas
V köide
IX raamatus "Venelaste teine sissetung" kirjeldatakse võitlusi Narva-Peipsi piirivöötmes 1944. aastal. X raamat "Võitlus jatkub" keskendub võitlustele Soomes ja Eestis, Tartu Ülikooli olukorrale sõjakeerises ning vaatleb politseipataljoni osa 1944. aasta lõppvõitlustes.
Sete
Setted ei pea alati olema kivimite murenemise tulemus. Setteiks on ka näiteks mereloomade jäänused või soolalademed, mis on tekkinud ülaküllastunud lahustest kristalliseerumise teel. Setteiks loetakse ka vulkaanist väljapaiskunud püroklastilist materjali.
Mõnikord eristatakse setteid ainsuses ja mitmuses. Sete on sellisel juhul tahke materjal, mida transporditakse vee, tuule vms poolt. Setted mitmuses on aga juba setitatud, reeglina kihiline kivistumata materjal.
Jelena Roerich
Jelena Ivanovna Roerich (neiupõlvenimi Šapošnikova; 12. veebruar 1879 Peterburi – 5. oktoobril 1955 Kalimpong, India) oli vene kirjanik, filosoof ja kultuuriloolane.
Äke
pisi|Aleksei Venetsianov, "Põllul. Kevad" (1820ndad)
Jelena Roerich
Ta sündis Peterburi aadliperekonnas.
Äke
Äke on mulla pindamise, harimise ja hooldamise riist.
Jelena Roerich
Jelena Roerich oli kunstnik Nikolai Roerichi abikaasa.
Äke
Äkkega mullaharimist nimetatakse äestamiseks. Äke on adra järel tähtsuselt teine mullaharimisriist. Paljude pulkadega (piidega) tööriista kasutati mulla kobestamiseks pärast kündi, külvijärgseks seemendamiseks ning vilja pealtharimiseks kasvuajal.
19. sajandi lõpus kasutusele tulnud täismetalläkete kõrval püsisid varasemad puidust äkketüübid veel vähesel määral kasutuses aastatel 1930–1940 peamiselt kartuliäketena.
Aleksander Selvet
Aleksander Oskar Selvet (kuni 17. augustini 1936 Aleksander Oskar Scheervel, 27. märts 1884 – 27. jaanuar 1942 Ussollag) oli Eesti sõjaväelane (kolonel). VR I/3.
Jaanus Torrim
Jaanus Torrim (sündinud 8. detsembril 1975 Saaremaal) on EELK vaimulik, eesti helilooja ja organist.
Ta andis oma esimese soolokontserdi 16-aastaselt Tallinna Kaarli kirikus.
1995. aastal lõpetas ta Georg Otsa nimelise Muusikakooli koorijuht-organist-muusikapedagoogi diplomiga. Teda on õpetanud Kadri Ploompuu, Piret Aidulo, Rolf Uusväli, Andres Uibo, Lembit Veevo, Ines Maidre ja Eino Tamberg.
1999. aasta novembrist on Torrim Pärnu Eliisabeti kiriku organist. Aastal 2000 kutsus ta ellu Pärnu Eliisabeti Kiriku Orelifondi selle kiriku oreli renoveerimiseks. Alates 2013. aasta 10. novembrist EELK Pärnu Eliisabeti koguduse diakon.
Tuul
pisi|Tuule "jälg" lombil Tuul on looduslikel põhjustel Maa pinna suhtes horisontaalselt liikuv õhk.
Jaanus Torrim
Tema loomingus on valdavad žanrid sümfooniline ja orelimuusika. Väljaspool Eestit on Torrim andnud kontserte Venemaal, Soomes, Rootsis ja Saksamaal.
Tuul
Maal peetakse tuuleks atmosfääri õhurõhu ebaühtlasest jaotusest tekkinud õhu liikumist. Spetsiifilisema meteoroloogilise tähenduse kohaselt on tuul õhk, mis liigub baarilise gradientjõu olemasolul paralleelselt Maa pinnaga. Kosmoses esinev nii öelda päikesetuul ja planeetide vaheline tuul ei ole siin meteoroloogilises mõistes käsitletavad. Tuult klassifitseeritakse selle kiiruse, põhjustajate, asukoha ja ilmingute põhjal. Kõige tugevamad tuuled meie päikesesüsteemis esinevad Neptuunil ja Saturnil.
Tuul on inimtegevuses erilisel kohal. Tuul on loonud transpordiviise ning rikastanud energia saamise võimalusi. Tuule abil seilavad purjelaevad üle Maa veteväljade. Samuti kasutatakse õhupallide juhtimiseks ära horisontaalset õhu liikumist. Tugevad tuuled aga võivad tekitada looduses suuri kahjustusi ning hävitada inimese materiaalset vara.
Tuuled võivad kujundada maastiku erinevaid pinnavorme. Tuul tekitab pinnase erosiooni. Tuule erosiooniga moodustavad edasikantavad pinnaseosakesed uusi maastike ning viljakaid pindu, näiteks lösse. Tuul võib kõrbetes liigutada tohutuid koguseid liiva ühest paigast teise. Tuule positiivseks omaduseks looduses on tuullevi, mis võimaldab taimedel paljuneda ja levida. Teisalt võib tuul teha palju kahju metsatulekahju korral. Samuti on tuulel madalate õhutemperatuuride juures negatiivne mõju karjapidamisele ning metsloomadele. Tuul mõjutab ka metsloomade jahtimisviise.
Põhjus
Tuul on põhjustatud rõhkude erinevusest atmosfääris. Rõhkude erinevusest paikkonniti, hakkab õhk liikuma kõrgema rõhuga alalt madalama rõhuga alale. Kaks põhilist asjaolu, mis põhjustavad globaalseid õhumasside liikumisi, on ekvaatori ja pooluste erinev soojenemise kiirus ning planeedi pöörlemine, mis omakorda tekitab Coriolisi efekti. Kõrgemal puhuvate suuremate õhumasside tuuled lähenevad alati geostroofilisele tasakaalule, kuid hõõre Maa pinna lähedal (u 1,5 km kõrguseni) aeglustab tuule kiirust alumistes kihtides sedavõrd, et tuule suund maapinna kohal erineb isobaari suunast ligi 60 kraadi. Seega maapinna lähedal ei saa olla geostroofilist tuult.
Geostroofiline tuul tekib siis kui baariline gradientjõud ja sellele vastassuunaliselt mõjuv Coriolisi jõud on tasakaalus. Maa pöörlemise kallutav jõud ehk Coriolisi jõud tekib sellest, et esialgse liikumissuuna saanud õhumass (ka veemass) püüab inertsi mõjul jätkata samasuunalist liikumist ruumis, kuid Maa pöörlemisest tingitult on maapinna koordinaadid ajas muutunud ning ongi tekkinud kõrvalekalle õhurõhu gradientjõu algsest suunast, mis paneb õhumassi liikuma kõrgema rõhu piirkonnast madalama rõhu piirkonna suunas. Nende jõudude koosmõjul kujuneb välja geostroofiline ehk baariline tuul, mis tähendab ühtlast ja sirgjoonelist liikumist piki isobaare, st tuul puhub piki samarõhujooni (põhjapoolkeral gradientjõu suunast paremale). Geostroofilise tuule juurdekasv suurtel kõrgustel ehk termiline tuul on temperatuuri horisontaalse gradiendiga risti.
Mõõtmine
pisi|Tuulesokk Meteoroloogilise tuule suuna all mõistetakse suunda, kust tuul puhub. Seda võib väljendada kaarte kraadides või ilmakaartes. Näiteks lõunatuul puhub lõunast põhja. Vabalt 360 kraadi pöörlev tuulelipp on tuule suuna mõõtmise vahendiks. Lennujaamades kasutatakse tuule suuna määramiseks põhiliselt tuulesokke, mille rippumise nurga järgi saab määrata ka ligikaudse tuule kiiruse. Tuule kiiruse mõõtmiseks kasutatakse anemomeetreid, millel enamasti on selleks kas propeller või õõnsate poolkera-kopakestega rootor.
Püsivaid tuuli mõõdetakse üldiselt kümne meetri kõrgusel maapinnast ning iga kümne minuti kohta arvutatakse keskmine kiirus. Ameerika Ühendriikides esitatakse iga kahe minuti kohta arvutatud tuulte keskmise kiiruse aruanne. Samas Indias tehakse seda kolmeminutilise perioodi kohta. Lühema aja kohta arvutatud tuule keskmine kiirus on suurema väärtusega, kuna võimaldab vaatlejal tuule kiiruse muutumist paremini jälgida.
Kohalikud tuuled
pisi|A – merebriis, B – maabriis
Mere- ja maabriis
Rannikualadel on kohalike tuulte kujundamises suur osa mere- ja maabriisidel. Briis tekib maapinna ja vee erinevast soojusmahtuvusest tingitud erinevast soojenemise kiirusest. Kuna veel on suurem erisoojus kui maal, siis tõuseb hommikul õhutemperatuur maapinna kohal kiiremini kui veepinna kohal. Maapinna kohal hakkab soojem kergem (väiksema erikaaluga) õhk tõusma, selle asemele voolab aga jahedam (suurema tihedusega) raskem õhk veekogu kohalt, tekitades sellega jaheda briisi. Öösel on vastupidi. Vee aeglase jahtumiskiiruse tõttu hakkab jahtunud maa pealt, kus on suurem õhurõhk, puhuma tuul veekogu poole.
Briis esineb enamasti vaid väikese baarilise gradiendiga alal, kus tuul on piisavalt nõrk. Mõõduka või tugeva tuule puhul briisi ei arene, välja arvatud juhul kui maismaa ja veekogu kohal on eriti suur õhutemperatuuri erinevus. Mõõduka tuule puhul võib ka tekkida briisi ja esialgse tuulesuuna segu. Lisaks on briisi tekkeks vaja selget ilma, kuna pilved takistavad õhu temperatuurierinevuse tekkimist.
Ajalugu
Mitmetes kultuurides on tuult iseloomustatud kui midagi üleloomulikku või peetud seda üheks või mitmeks tuulejumalaks. Näiteks Kreeka mütoloogia tuulejumalad on Boreas, Notos, Euros ja Zephyrios. Antiikkreeklased vaatlesid tuulte aastaajalist muutust Tuulte Tornis, mis asub Ateenas. Rooma tuulte jumalaks on Venti. Jaapani tuulte jumal Fūjin on üks vanimaid Shinto jumalaid. Legendi järgi lasi ta maailma loomisel oma kotist välja tuuled, et puhastada maailm udust. Jaapani sõna kamikaze (神風) tähendab 'jumalikku tuult' ning usutakse, et see on jumalate tehtud kingitus. Teadaolevalt kasutati seda terminit esimest korda kahe järjestikuse taifuuni nimetamiseks, mis päästsid Jaapani aastatel 1274 ja 1281 toimunud Mongoli laevastiku rünnaku käest. Tuulemurru esinemissagedus suurenes Eestis 20. sajandi alguses märkimisväärselt.
Transport
pisi|Jaht purjetamas allatuult Purjelaevu on mitmesuguseid, kuid neil kõigil on põhilised omadused, mille poolest nad sarnanevad. Kui välja arvata purjemasti asemel, püstiste, tuule energial pöörlevate silindritega (Flettneri rootoriga) laevad, kus kasutatakse edasiliikumiseks ära Magnuse ilmingut, siis on igal purjelaeval kere, taglastus ning vähemalt üks mast, mis hoiab üleval purjesid. Reis üle ookeani võib purjekal kesta kuid. Reisi ajalise pikenemise põhjuseks on tihti tuulevaikus, torm või vastutuul, mis ei lase vajalikus suunas kõige otsemal kursil liikuda. Tugev torm võib põhjustada laeva huku.
Energiaallikas
Esimesed praktilised vertikaalse teljega tuuleveskid ehitati 7. sajandil pKr ajaloolises Afganistani piirkonnas Sistanis. Veskitel oli siis 6–12 riidest purje ja neid kasutati tööstuses teravilja jahvatamiseks. Horisontaalse teljega tuuleveskid võeti kasutusele alles 1180. aastate alguses loode Euroopas. Paljud nendest on alles tänapäevalgi. Esimese tuuleturbiiniga elektrit tootva generaatori ehitas 1887. aastal Šoti õpetlane James Blyth.
Erosioon
Ariidses kliimas on põhiliseks erosiooni tekitavaks elemendiks tuul. Tuul tekitab erosiooni kahel viisil. Tuulekanne ehk deflatsioon põhjustab väikeste osakeste lendumise ja uude kohta transportimise. Teiseks, tuulest kantud osakeste lendumine vastu mingit takistust (näiteks kivi) tekitab hõõrdumisega sellise takistuse kulumise. Tuuleerosioon esineb tavaliselt lagedatel, vaid vähese või puuduliku taimkattega aladel, kus vihma sajab harva. Näiteks liivaluidete moodustumisel rannas või kõrbes.
Mõju taimedele ja loomadele
Anemohooriaks ehk tuulleviks nimetatakse ühte primitiivsemat seemnete levimise viisi. Olenevalt taime liigist võib juba õrna tuule korral seeme hõljuda õhus või kanduda mööda maad. Klassikaliseks näiteks võib tuua võilille. Võilille seemne külge ühendatud sulgjas pappus aitab sellel õhus püsida ja läbida pikki vahemaid. Kuid tuulel on ka taimede kasvule ja levikule piirav mõju. Rannikaladel, kus puhub tihti tugev tuul, on puud tunduvalt lühemad kui sisemaal. Tugevas tuules murduvad puud ning puhutakse minema õhukesed mullakihid, kuhu taimed kinnituda võiksid.
Elmar Tampõld
Elmar Tampõld (3. august 1920 – 7. märts 2013) oli eesti arhitekt, kes elas Kanadas.
Elmar Tampõld õppis Tallinna Tehnikaülikoolis ja Toronto Ülikoolis (1949–1953) arhitektuuri. Arhitektuuribüroo Tampõld-Wells Architects asutaja ja osanik. Teostanud üle 1000 projekti.
Aastast 2000 kannab Toronto Ülikooli Eesti õppetool Elmar Tampõllu nime.
Ta oli Korp! Sakala auvilistlane.
Ii Röyttä
Röüttä, samuti üldnimega Ii Röüttä (soome keeles: Röyttä, Iin Röyttä) on saar Soomes, Põhja- ehk Botnia lahe põhjaosas Ii valla rannikuvetes. Saar paikneb umbes 40 kilomeetrit Oulust põhja pool ja nelja kilomeetri kaugusel mandril olevast Ii Praavasadamast. Saare pindala on umbes 56,2 hektarit ja kõrgeim punkt on üle viie meetri kõrgusel merepinnast ning seal on lainemurdjatega kaitstud sadam. Sõna röüttä on kaasaegne tähendus maatõusuga merest esile kerkinud rahust (fi: riutta). Saarest suurem, sh metsaliikide kaitse seisukohast väärtusliku iidse lehtmetsaga osa, kuulub koos mitmete Perämere saartega Natura 2000 ehk Euroopa kaitstavate maa-alade võrgustikku.
Röüttä on 1300. aastatel maa kerkimisest üle merepinna tõusnud noor saar. Veel 1870. aastatel oli Röüttä tähistatud navigatsioonikaardil kolme eraldi saarena, aga kiire maakerke tingimustes need kolm saart olid 1900-ndateks lõplikult ühinenud üheks saareks, mis selle sajandi alguaastatel oli saanud nimeks Papinkari.
Röüttä on metsane saar, mille üldpindala hõlmab metsamaa mitmekesise ja vahelduva lehtpuu- ja okaspuupuistuga, nii noorendike kui soodsates lagunemistingimustes kõdunenud puudega. Röüttä on hea näide merest kerkinud laiu looduslikult ja inimsekkumiseta kattumisest elustikuga vastavalt primaarse suktsessiooni edenemisjärkudele. Saarel on liivarandu ja rannaniite, veidi kaugemal rannast soo- ja metsataimestikku ranna-võsa- ja noortes lehtpuu ülekaaluga pioneermetsades ning nende vahelistel luhtadel. Saare kõrgemad osad on kaetud salumetsadega, peapuuliigiks haab, põõsarinne lopsakas ning alustaimestus rikkalikult punast pusurohtu ja metsasõnajalga ning rohurinde toitelisusest ja niiskusest levivate okaspuumetsadega, kus on seas 5 merest eraldunud kluujärvedeks nimetatud sisejärve, samblanõmmed ja rohuaasad. Loomastik ja taimestik saarel on tänu kultuurilistele mõjutustele liigirikas.
Ajalugu
Juba kaua enne laevanduse ja lootsimise algust Iijõe suudme vooluveealad ja nende osad oli üks lõhepüügi piirkondi. Jõge pidi ülemjooksu suunas tõusva lõhe püük oli jõe äärsetele küladele igal üksikul perioodil e hooajal kasutada olevatele ressurssidele põhinevat tüüpilist mitmesuunalist majandust, kus igal majapidamisel oli jões oma lõhetõkkepaik. Täpsemalt ei ole teada, kui kaua selle rändava kalaliigi püük levis umbes 1300. aastatel paljastunud rahude vahetusse naabrusse ja kas Röüttä üleüldse kuulus keskajal Iijõe suudmes tekkinud merekalastuskohtade hulka, aga aastatel 1869–1870 Ii rannikurandade 104 püügikohast 5 paiknes Röüttä rannavetes, kus kasutusel olid ankrutega kalapüünised, sh üksteise külge seotud 44,5-meetriste võrkude read e jadad ja mõrrad või rüsad. Hiljem võrgud vahetusid välja suurte rüsadega. Lõhepüük Röüttä vetes on kestnud tänapäevani, kuigi saadav saak on silmatorkamatu ja majanduslikult tähtsusetu.
Perämere rannikualade merepõhi on enamasti nii madal, et harva leidub looduslikult sobivat sadamakohta kaubalaevadele. Seepärast 1800. aastate teisel poolel hakati selleks otstarbeks kasutama saari. Samuti saari kasutati meresõiduturvalisuse parandamiseks. Ii Röüttäs tegutses puitmaterjali, raielankide ja palkide ladustamise ja laevadesse laadimiskohana 90 aastat, mil väiksemad puksiirid vedasid pikad voorid, palgi- ja propsikoormad Iijõelt Röüttä saarele. Aastal 1881 Ii ja Siuruan jõgede ristmikku asutatud aktsiaühing Siurua Aurusaeveski alates 1882. aastast ja hiljem muudki saekaatrid hakkasid saarele pukseerima parvedeks ühendatud, ekspordiks müüdavat metsamaterjali, kus see puhastati, töödeldi, liigitati ja ladustati ootama laevale pealelaadimist. Alguses laevaliiklus oli vähene, mil laevu purjetas vaid viiest kümneni hooaja jooksul sihtkohaks Oulu ja välismaa, Saksa- või Inglismaa. Pärast Siurua aurusaeveski tegevuse lõpetamist, kui saart hakkasid alates 1981. aastast kasutama piirkonna muud saekaatrid eesotsas nende ühinguga Uleåborgs Sågsverk Ab, kujunes Röüttä saarest tasapisi Iijõesuudme üks suurim puidu ja saematerjali lastimissadam. Laevade suuruse ja süvise pidevalt kasvades üha rohkem neist jäi ankrusse Röüttä rannikuvetesse. Vaidlematult suurim kaubalaadimise tellija aastatel 1890–1920 oli Uleåborgs Sågsverk Ab, mis 1912. aastal vahetas oma nimeks Ab Uleå Oü ning millega kõrvuti tegutses mitmeid väiksemaid ettevõtteid nagu A. Santaholma Oü ja Maalismaa Oü. 1920. aasta keskpaiku, kui laevaliiklus Siurua aurusaeveski algusaastatega võrrelduna oli nelja-viiekordistunud, laevu tuli hooaja jooksul 30–50 tükki Saksa- ja Inglismaale lisaks Hollandist, Taanist ja Eestist, Maalismaa Oü läks lastimismahu poolest Ab Uleå Oü–st ette. Aastatel 1800–1900 kestis hooaeg juunist novembrini. Tolleaegsest laevanduse mahust ei ole jäänud täpsemaid andmeid, aga näiteks aastal 1890 üsna tagasihoidlikus määras eksporditi kuue inglise kaubalaeva lastis 147 000 laias valikus lauda, prusse ja planku ning 600 kuupmeetrit küttepuid. 1924. aastal lastiti Röüttä sadamas 41 laeva, millest igaüks oma lastiruumis vedas keskmiselt 1000 kuupmeetrit puitmaterjali. thumb| Liinisilt Ii Röüttä muuli otsas Pärast iseseisvuse saavutamist 1910. aastate lõpupoole seoses metsamajanduses riikliku suurmajanduse loomise, 1920. aastate metsapoliitiliste väitluste ja radikaalsete omandisuhete ümberkorraldamisega tegevuse alustanud Soome riiklik metsavalitsus võttis Röüttä haldamise endale. Oma põhiliselt ümarpalgi ekspordiga seotud laevandustegevuse metsavalitsus alustas 1926. aastal, mil Maalismaa Oü kogu tegevus lõppes ja Uleå Oü siirdus Oulu Patenieme sadamasse, aga nende asemele astunud Viinamäki, Byström ja Andersson jätkasid töödeldud saematerjali lastimist kuni 1960-ndateni. Aastatel 1930–1933 ehitati saarele viis lainemurdjat. Saare idakülge rajati kaks lainemurdjat, millest lastimisi loodenurgast kaitsev on oma 200 meetrit pikk, kai ja oma 50 ruutmeetri suurune kivist, puitvaiadest ja puidust plankidest karkass (nn tiktaali), mis 1950-ndate keskpaiku valati betooniga.
Kui 1800. aastatel osales Röüttä saare äritegevuses umbes 100 töötegijat, kes olid 16-tunnise tööpäeva järel sunnitud ööbima isetehtud barakkides, tegeles 1920. aastatel üksnes lastimistöödega 300 meest, kelle töökoha soodustuste hulka kuulus laadimistööde ajaks tasuta öömaja saarel. Esialgu metsavalitsuse sadamatööliste öömajaks püstitati 1922. aastal hoone praeguse nimega Lootsila, aga elamistingimuste parandamiseks töölistele ehitati 10 aastat hiljem kahekorruseline baraki tüüpi elamu 60 majutuskohaga ja muid hooneid, sh metsavalitsuse söökla, millest mitmed seisavad seal veel praegugi. Samuti viidi 50-meetrise laiusega väina tagaselt Satakari saarelt sinna 1898. aastal asutatud lootsipunkt, mis kuulus Ulkokrunni lootsijaamale. Kuna lootsitavate laevade hulk kasvas mõnikord aastas 300-ni, piirkonna ohutumat meresõitu tagav lootsijaam kolis mandrile lähemal paiknevale Röüttä saarele ja alustas tegevust 1932. aastal, mil seal töötas keskmiselt 8 lootsi. , kelle kasutusse hiljem anti sadamatööliste endine elumaja. Aastatel 1952–1953 kolis lootsijaam mandrile veelgi lähemale, Kiiminkijõe (fi: Kiiminkijoki) suudmes paiknevale Mustakari saarele Martinniemes. 1950. aastatel saabusid Röüttä rannavetesse esimesed jäämurdjad ja aastakümne keskpaiku saavutati väljaveetud puidutoodangu rekordmaht, 100 000 kuupmeetrit aastas. Seoses Oulu Toppila sadama kiire kasvuga Röüttä saare viimane vilgas aasta oli 1964, mil seal käis 13 välismaa (neist 10 saksa) laeva ja transporditi 80 000 kuupmeetrit ümarpalki. Laevandus suuremalt osalt lõppes 1965. aastal, saare puulaod müüdi maha ja aastas käis umbes 2–3 väiksemat laeva kooritud palke Hollandisse viimas. Viimased laevad randusid ja lastiti Röüttä sadamas sügisel 1968 ja 1969. aasta alguses. Mälestusmärgiks saarele jäi 1930-ndate alguses ehitatud lootside maja Lootsila, suur söökla-, majutus- ja kontori- ning mõned laohooned. See väike rahu koos oma kaiga äratas siiski tähelepanu, sest Oulu, Haukipudase ja Ii rannikuvetes ei olnud teist sellist kohta, kuhu oleks võinud randuda ilma peräpaadita. 1960. aastatel saar sai uue otstarbe reisi-, ristlus- ja jahisadamana. Laevade lastimistegevuse lõppedes riiklik metsavalitsus puhastas saare ja selle ranna-alad ning on hoolitsenud ehitiste ja sadamaseadmete korrashoiu eest. 1966. aastal valitsus kirjutas alla üürilepingu Oulu Meremeeste Ja Purjeseltsi Sadamafondiga, andes endise laadimissadama koos lainemurdjatega ja lootside elamuga purjeseltside kasutusse. Aastatel 1993–1994 ehitati sinna uus jahi- ja ohutu sadamakoht, kuhu võib häda korral silduda, randuda või ankrusse jääda. Riiklik metsavalitsus on samuti kandnud kulud saare ajalugu käsitleva raamatu "Ii Röüttä – laevu ja inimesi" väljaandmiseks. Autoritest teine on kohalik kirjanik Joni Skiftesvik.
Nüüdisajal
thumb| Ii Röüttä sadamakai Saar on täielikult puhkuse-, meelelahutuse- ja vaba aja veetmise koht ning külastajatest enamus on purjetajad ja meresõitjad. Loodusesõpradele tuntud kui konnade paradiis, millega aitab tutvuda mööda saart oma 3 kilomeetrit looklev ajaloo- ja loodusrada, mille ääres on teabetahvlid, palve- ja lõkkekohad. Seal on praeguse seisuga 8 purjeseltsi, mh Oulu Purjeseltsi, Oulu Meresõitjate (Meremeeste), Ii Mereseltsi, Haukipudase Laevaseltsi, Haukipudase Paadimeeste, Virpinieme seilajate ja Oulu Tööväe Laevaseltsi ning Ii Merepäästjate tugibaasid. Kasutusse on antud vana sadam, kus on umbes 100 ankrupaikka, millest elektrifitseerituid on 45, ning ööbimisotstarbeks lootside ja tööliste majad. Sadam valiti 2008. aastal seilajate meelest aasta parimaks. 2009. aastal moodustati Ii Röüttä toimijad rü ehk kolmanda sektori kollektiivne eestkostja suhetes riikliku metsavalitsusega ning praegu seal on 1300 liiget. Kohalikud purje- ja jahtklubid korraldavad koos augusti esimesel nädalalõpul peetava saarestiku tantsuõhtu ”Elopidu” (fi: ”Elojuhlat”). Samuti peetakse iga-aastasi purjevõistlusi Oulust Ii Röüttä:
Saarest lõunapoolne osa, kuhu jäävad sadamaterritoorium, lastijatele ja lootsidele ehitatud hoonete krundid, ning läänerannikul paiknev suvilakrunt, kokku umbes 10 hektarit ei kuulu Natura 2000 poolt kaitsvate maa-alade hulka. Riiklik metsavalitsus on oma avalduses toonud välja, et iseäranis vajalikud on investeeringud Röüttä betoonist kai ning lastijate ja lootsila ehitiste remondiks suvel 2011. Nüüdseks riiklik metsavalitsus on Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondile teinud avalduse Ii Röüttä saare sadamakaide remonti käsitleva ettepanekuga. Hankega nähakse ette sadama süvendamine, betoonist statsionaarkai remondiprojekti koostamine ning selle ja pontoonsildade taastatamine aastatel 2016–2017.
Lydia Koidula
Lydia Koidula (sünninimi Lydia Emilie Florentine Jannsen, kodanikunimi 1873. aastast Lydia Emilie Florentine Michelson; Vana-Vändra vald –  Kroonlinn ) oli eesti luuletaja ja proosakirjanik, Johann Voldemar Jannseni tütar. Koidulat on nimetatud ka Koidulaulikuks ja Emajõe Ööbikuks.
Tema luuletuste hulka kuuluvad "Mu isamaa on minu arm", "Kodu" ja "Sind surmani". Koidula näidenditest on üks mängitumaid 1872. aastal ilmunud "Säärane mulk ehk Sada vakka tangusoola".
Elulugu
pisi|püsti|vasakul|Lydia Koidula noores eas pisi|püsti|Lydia Koidula Lydia sündis esiklapsena Vändra kiriku köstri ja kooliõpetaja Johann Voldemar Jannseni peres. 1850 aprillis kolis pere Pärnusse, kus isa sai kooliõpetaja koha valmivas Ülejõe vallakoolis. 1854. aastani oli Lydia koduõppel, kümneaastaselt alustas ta õpinguid Pärnu Linna Kõrgemas Tütarlastekoolis, mille lõpetas 1861 detsembris. Juba kooli ajal abistas ta isa ajalehetöös – aastal 1857 alustas ilmumist Jannseni toimetatud nädalaleht Perno Postimees. 1862 sügisel sooritas Lydia Tartu Ülikooli juures koduõpetaja eksamid, kuid sellel alal ta tööle ei hakanud. 1863 detsembris kolis pere Pärnust Tartusse. Tartus elades võttis Lydia osa tärkavast eesti vaimuelust ning väljendas loomingus ärkamisaja aateid. Lydia töötas kuni abiellumiseni isa ajalehe toimetuses, lugusid tõlkides ja kirjutades, lehe ilukirjanduslikku lisa "Jututuba" koostades, tellimustega tegeledes jms. Lydia kirjutised ilmusid lehes esialgu anonüümselt või isa nime all. 1867. aastal algas Lydia kirjavahetus Friedrich Reinhold Kreutzwaldiga.
Helle Meri
Helle Meri (neiuna Pihlak, sündinud 14. märtsil 1949 Raplas) on endine näitleja, president Lennart Meri lesk.
Lydia Koidula
Elulugu
21. novembril 1871 tehti teatavaks Lydia ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonna läti rahvusest üliõpilase Eduard Michelsoni kihlus. 19. veebruaril 1873 nad abiellusid ning asusid elama Kroonlinna. Kroonlinnas elades jäi Lydia eemale oma sõprus- ja suhtlusringkonnast ning rahvuslikust liikumisest – see muserdas teda väga. 1874. aastal sündis Lydial esimene laps – Hans Voldemar, kaks aastat hiljem tütar, kellele pandi nimeks Hedvig. 1876. aastal sõitis Lydia koos abikaasa ja pojaga ligi kaheks aastaks Saksamaale ja Austriasse, kuna Eduard sai õppestipendiumi. Noorim laps jäi Tartusse vanavanemate ja lapsehoidja hoolde. 1878. aastal tuli Viinis ilmale tütar Anna. Lydia naasis lastega Tartusse, suvel nakatus poeg Hans nakkushaigusse ja suri 4-aastaselt. 1884 veebruaris sündis Lydial poeg Max, kes suri mõne päeva vanuselt. 1885. aasta suvel kosutas Lydia koos tütardega tervist Kuressaare mudaravilas.
Helle Meri
Ta kasvas üles Rapla alevis sepa peres neljanda lapsena. Koolipõlves mängis ta korvpalli ja kuulus sel alal mõnda aega ka Eesti noortekoondisse.
Lydia Koidula
Elulugu
Lydia Koidula suri 1886. aastal rinnavähki ning maeti Kroonlinna. 1946. aastal toodi tema põrm Tallinna ja sängitati 11. augustil 1946 Tallinna Metsakalmistule. Luuletaja mehe ja tema noorelt surnud lapse kirstud jäid aga perekonna hauaplatsile Kroonlinna kalmistul.
Looming
pisi|vasakul|püsti|Lydia Koidula Kroonlinnas 1886. aastal Koidula oli oma aja luule suurkuju, romantiline isamaalaulik. Tema varasem looming koosnes põhiliselt tõlgetest-mugandustest saksakeelsetest kirjatöödest. 1861 ilmus Perno Postimehes Lydia trükidebüüt – tõlgitud lugu "Kivirist". 1863 ilmus eraldi raamatukesena "Ojamölder ja tema minia". Selle kaanel oli ka tema nimi: Lydia Jannsen. Teos oli vaba mugandus saksa kirjaniku L. Würdigi jutust "Auf der Grabenmühle oder Geld und Herz". 1865 ilmus Lydia teine raamat (seekord isa nime all), taas mugandus (saksa kirjaniku W.O.v.Horni teose "Huaskar" aineil) – "Peru oma viimane Inka". Lydia luuledebüüt ilmus 28. juulil 1865 Eesti Postimehes – luuletus "Koddo" ilmus nimemärgi "L" all. 1866 märtsis ilmus anonüümselt õhuke luulekogu "Vainulilled" ("Waino-Lilled", 32 luuletust, inspireeritud saksa luulest). Peagi lisandus teine luulekogu, "Emajõe ööbik" ("Emmajöe Öpik" 1867). Sellest sattus vaimustusse Carl Robert Jakobson, kes soovis kogumikust lisada luuletusi oma peagi ilmuvasse "Kooli lugemise raamatusse" ning andis anonüümsele autorile kirjanikunime L.KOIDULA. Selle raamatu kaudu said Koidula luuletused rahva seas üldtuntuks ja armastatuks. Edaspidi ilmusid tema luuletused Eesti Postimehes lühendallkirjaga L.K..d.la
1868 ilmus Eesti Postimehe "Jututoas" Lydia esimene pikem algupärane proosatöö "Ainuke".
Manilaid
Manilaid (ka Manija, kihnu murrakus Manõja) on laid Liivi lahes Kihnu ja Tõstamaa poolsaare vahel. Halduslikult kuulub saar Pärnu maakonna Pärnu linna alla. Manilaid kuulub Manija maastikukaitseala koosseisu.
Saare pindala on 2,06 km², olles suuruselt Kihnu järel Pärnumaa teine saar. Saare lähim kaugus mandrist on 800 meetrit.
Helle Meri
Helle Meri loobus näitlejatööst 1992. aasta aprillis, kui tema abikaasa, Eesti välisminister Lennart Meri määrati Eesti Vabariigi esimeseks suursaadikuks Soomes.
Lydia Koidula
Looming
Koidula luule Tartu-aastate paremik ilmus väljaandes "Eesti Postimehe Kalender ehk aastaraamat 1871. aasta peale".
Helle Meri
Sama aasta sügisel toimusid taasiseseisvunud Eesti esimesed demokraatlikud valimised. 6. oktoobril 1992 andis Eesti president Lennart Meri Riigikogus ametivande. Sellest päevast peale täitis Helle Meri Eesti riigipea abikaasa ülesandeid. Ta saatis president Merit välisvisiitidel ja ringsõitudel Eestis ning on otsustavalt kaasa rääkinud presidendiinstitutsiooni traditsioonide, protokollireeglite väljakujundamisel (näiteks vabariigi aastapäeva vastuvõttudel).
Ta on olnud SOS Lasteküla Eesti Ühingu patroon ning toetanud oma tegevusega Eesti Rahvusooperi poistekoori ja Kodutütarde organisatsiooni tööd.
2014. aastast on Helle Meri SA Eesti Draamateater nõukogu liige.
Isiklikku
Enne abielu Lennart Meriga oli Helle Meri elukaaslane helilooja Eino Tamberg. Abielust Lennart Meriga sündis tütar Tuule Meri (1985).
Mustrind
Alamliigid
Ametlikult on tunnustatud kolm alaliiki:
Lydia Koidula
Looming
Vanemuise seltsis oma näidendeid (1870 "Saaremaa onupoeg", 1871 "Säärane mulk") lavastades pani ta aluse eesti teatrile.
Mustrind
Levik
Mustrind on levinud üksnes Ryukyu ehk Nansei saarestikus Jaapanis. Komadorid elutsevad Amami ja Okinawa saartel ning namiyei on iseloomulik liik Okinawa saare põhjaosas. Subrufa elutseb Sakishima saarestikus Ishigaki, Iriomote ja Yonaguni saartel.
Lydia Koidula
Looming
Oma loominguperioodi vältel kirjutas ta 4 näidendit, 7 artiklit, 86 proosateost ja üle 300 luuletuse.
Mustrind
Arv
Umbes 80 000–90 000 isendit.
Lydia Koidula
Isiklikku
pisi|püsti|Lydia Koidula rahvariietes Lydial oli viis õde-venda: Eugenie Cäcilie Fanni Rosenthal (Jannsen, 1845–1897), Johannes (Johann) Emil Leopold Jannsen (1847–1880), August Julius Wilhelm Jannsen (1849–1869), Heinrich (Harry) Woldemar Amandus Jannsen (1851–1913) ja Eugen Friedrich Reinhold Jannsen (1853–1930).
Manilaid
Asend
Manilaid asub Liivi lahe põhjaosas, Tõstamaa poolsaarest lõunas.
Mustrind
Välimus
Isane on tume punase ja musta (rinnaesine) sulestikuga.
Elukeskkond
Elutseb tihedas metsas alustaimestikes ja niisketes piirkondades. Talvitub lõunapoolsetel saartel. Vaenlasteks on mangustlased (Okinawa) ja nirklased (Nakanoshima). Inimtegevuse (metsaraie) tagajärjel hävivad nende elupaigad.
Häälitsused ja laul
Linnu häälitsus on kile ja metalne.
Manilaid
Asend
Manilaiu poolsaared: Kuivassääre ots (kirdepoolseim tipp), Nasva ots, Papina ots (edelapoolseim tipp), Sitna ots, Täkulaid, Vareslaid.
Loodus
Manija saar on 12. juulist 1991 looduskaitse all.
Piki saart kulgeb rändkividerohke kõrgendik, mis ulatub karina merre.
Manijat katavad peamiselt rannaniit, roostik ja kadastik, kuid leidub ka mände. Soontaimeliike on saarelt leitud 337. Enne inimasustuse teket saarel puid ei kasvanud. Haruldasematest taimeliikidest on saarel tuvastatud emaputk, palu-karukell, rand-ogaputk ja harilik muguljuur.
Saarel elab kõre. Saarel on registreeritud 115 linnuliigi pesitsemine, pesitsejatest on tänapäevaks kadunud niidurüdi ja tutkas. Haruldasematest lindudest pesitsevad saarel mustsaba-vigle, kivirullija ja liivatüll.
Asustus
Manilaiul tegutseb Riida turismitalu, mis mahutab maksimaalselt kuni 150 inimest.
Pajaka mõis
pisi|Renoveeritud Pajaka mõisa peahoone pisi|Renoveeritud Pajaka mõisa abihoone pisi|Renoveeritud Pajaka mõisa ait Pajaka mõis (saksa keeles Pajak) oli eramõis Nissi kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Pajaka küla lähedal Märjamaa vallas Rapla maakonnas.
Manilaid
Asustus
Papina otsal asub tuletorn.
Lydia Koidula
Isiklikku
Tema tütred kasvasid Kroonlinnas saksa- ja venekeelses keskkonnas. Hedvig (Hedda) Michelson (1876–1941) elas ja töötas Peterburis. Anna Michelson (1878–1965) õppis ja elas Prantsusmaal ja Itaalias, viibis aastail 1934–1944 Eestis ning seejärel surmani taas Itaalias, Firenzes.
Manilaid
Ajalugu
Esimest korda on saart kirjalikult mainitud 1560. aastal Holm Maune nime all (Hertsog Magnuse läänistamiskiri 18. mail 1560 Kuressaares).
Saarel oli alates 19. sajandi keskpaigast vaid Pootsi mõisa heinamaavahi elukoht. 1933. aastal tuli Manõjasse elama naabersaarelt Kihnust 22 kaluriperet kokku 79 inimesega. 1934. aastal avati saarel postitalu.
Nõukogude ajal kuulus küla Audruranna kalurikolhoosi koosseisu.
Põlli mõis
Mõis rajati 17. sajandi lõpul Ohukotsu mõisast eraldatud alast.
Lydia Koidula
Mälestuse jäädvustamine
thumb|Koidula autograaf 100-kroonisel rahatähel pisi|püsti|[[Lydia Koidula monument Pärnus]]
Pajaka mõis
Mõisast on teateid alates 1452.
Vadjalased
pisi|Vadjalaste vapp Vadjalased (endanimetused vadjalain, vad́d́alaizõd, vadjakko, vađđalaizet, maaväci) on läänemeresoome keelkonna lõunarühma kuuluvat keelt kõnelev läänemeresoome rahvas.
Traditsiooniline vadjalaste asuala Vadjamaa on olnud Ingeris Lauga jõe ümbruses üsna Eesti idapiiri lähedal.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil elas Venemaal 73 vadjalast ja 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 64. 2011. aasta seisuga oskas vadja keelt hästi rääkida 8 vadjalast, keelest arusaajaid on mõnevõrra rohkem. 2011. aasta seisuga elas Eestis 4 vadjalast.
Vadjalaste ajalooline asuala oli praegusest oluliselt laiem. Siiski polnud see ühtne, külad olid hajutatud ja nende vahel elas teisigi rahvusi (ingerlasi, isureid ja venelasi). Asustust võis jagada kolme rühma: Kesk-Ingeri kõrgustiku rühma keskuse moodustas Kattila küla (venepäraselt Kotlõ), teine rühm asus Syväjärvest (vene Glubokoje järv), Jarvikoisjärvest, Haapalajärvest ja Babinajärvest koosnevast järvestikust ida pool ning kolmanda moodustasid kolm küla Lauga jõe suudmest idas. Kukkuzi (Kukkusi) ja Ičäpäivä (vene Itsipino) külad jäid nendelt aladelt väljapoole. Vadjalased kasutasid kõrgustiku rühma kohta nime Ylägö, järvestiku rühma kohta Orko ja Lauga jõe suudme rühma kohta Vaipooli. Vadjalastest ida pool oli isurite asuala.
Muinasaeg
Vadjalasi nimetatakse sageli Ingeri põlisrahvaks, mis on tõsi sellisel määral, et enne neid piirkonda asustanud rahvaid ei ole teada. Valter Langi arvates kõneles sealne varasem rahvastik lääneuurali seda keelevormi, millest tänapäevani on säilinud vaid saami keeled. Aarne Michaël Tallgreni teooria järgi põlvnevad vadjalased inimestest, kes läksid Eestist 3.–6. sajandil Ingerisse, kust on avastatud eesti tüüpi matmispaiku. Valter Langi kohaselt algas vadjalaste kujunemine hilisel eelrooma rauaajal ja rooma rauaajal, mil Põhja-Eestist levis Isuri platoo lääneossa tarandkalmete ehitamise traditsioon. Sellega kaasnes läänemeresoomekeelse rahvastiku migratsioon ja piirkonna varasema keele hääbumine.
Vadja keele kõige lähemaks sugulaseks peetakse üldiselt eesti keelt. Näiteks Paul Ariste väidab, et Narva jõe piirkonnas räägiti kunagi ühtset eesti keelt, millest vadja keel isolatsiooni tõttu eraldus. Esialgu peeti seda lähemaks lõunaeesti keelele, kuid hiljem levis arusaam selle tugevast sugulusest põhjaeesti keelega, millega see jagas ühist eellaskeelt. Vadjalased kutsuvad mõnikord oma keelt nimetuse vad'd'aa tšeeli kõrval nimetusega maatšeeli, mis sarnaneb eestlaste "maakeelega".
Vadjalased kui tšuudid
Mõned uurijad on arvanud, et vene leetopissides 9.–10. sajandil mainutud tšuudide all mõeldi vadjalasi. Jalmari Jaakkola järeldas seda asjaolust, et nimetus vadjalased ilmus leetopissidesse hiljem, alles alates 1069. aastast. Jaakola ja Julius Mägiste seovad laplaste folklooris esinevad vaenulikud tšuudid (cudde) vadjalaste oletatavate sõjakäikudega laplaste vastu. Mägiste ja tema arvamust jagav Erkki Itkonen väidavad, et tšuudide nimetus (oletatava algupärase tähendusega 'kiil, vai') ongi slaavi keelde lapi keelest laenatud. Tšuudide ja vadjalaste identsuses kahtleb Harri Moora, kes ei pea vadjalaste laplaste juurde ulatunud röövretki tõestatavaks ega usutavakski ning leiab sarnaselt Paul Aristega, et idaslaavlased puutusid läänemeresoomlastega kokku märksa varem kui laplastega ega saanud seega nimetust чудь neilt laenata. Lauri Kettunen on seisukohal, et Nestori kroonika tšuudide all mõeldi vadjalasi ja nende lähedasi sugulasi Peipsi ja Pihkva järve piirkonnast. Evald Blumfeldt peab tšuudideks aga Peipsi ja Laadoga vahel elanud läänemeresoomlasi – vadjalasi, isureid ja võib-olla ka osa karjalastest. Enamik uurijaid tšuude vadjalastega siiski ei samasta.
Asuala
Gustav Ränk on arvanud, et venelased asustasid Pljussa jõe oru tasapisi 9. sajandi jooksul ja see hakkas eraldama vadjalasi eestlaste asustusaladest. Vadjalaste ja põhjaeestlaste kultuurilised ja keelelised erisused hakkasid Valter Langi hinnangul kasvama alles 2. aastatuhande algul (hilisrauaajal). Traditsioonilise seisukoha järgi jagunesid vadjalased ajaloolise aja algul 3 rühmaks: loodevadjalased Isuri platoo lääneosas ja Luuga jõe alamjooksul, kirdevadjalased Isuri platoo kesk- ja idaosas ning lõunavadjalased Peipsi idakaldal Oudova piirkonnas. Mitmed uurijad on sellise jaotuse ja asuala kahtluse alla seadnud. Loodevadjalased on ainsad, kes kannavad vadja kultuuritraditsiooni muinasajast kuni etnograafilise ajani ja kes teadaolevalt on kasutanud etnonüümi "vadjalased". Ka arheoloogilisele materjalile toetudes on pole peetud võimalikuks näha vadjapärase asustuse levikut lõunavadjalaste alal, kirdevadjalased võisid koosneda aga erinevatest etnilistest gruppidest, millest vadjalased moodustasid vaid osa. Teisalt on arheoloogia põhjal nähtud vadjalaste sisserändu Narva jõest lääne poole Alutagusesse 11.–12. sajandi vahetusest kuni 14. sajandi alguseni. Alutaguses ulatus vadjalaste asuala kuni Tudulinna ja Palasini ehk Viru-Jaagupi kihelkonnani. On peetud usutavaks, et ka keskaegse Narva linna "mittesaksa" elanikkond koosnes suuresti vadjalastest. Kalmete järgi otsustades säilisid Alutaguse vadjalaste erijooned naabruses elavate eestlastega võrreldes kuni keskaja lõpuni.
Vadjalased Novgorodi vürstiriigis
right|thumb|Rahvariides [[kreevinid M. de Pauly joonistusel]] 12. sajandil liitus leetopissides Vadjamaaks kutsutud ala, mis hõlmas kirdevadjalasi, Novgorodi vürstiriigiga. Vadjalased ei pruukinud selles piirkonnas enamuses olla, kuid võisid anda sellele nime tänu oma dominantsele sotsiaalsele ja poliitilisele positsioonile teiste kohalike rahvaste (isurite, tšuudide) seas. Esialgu oli tegu kohaliku eliidi vasallsuhtega Novgorodiga ja oma sõjajõududega Novgorodi aktsioonide toetamisega. Hiljem algas seal vene keelele üleminek. Novgorodi vürstiriigi poliitika ja slaavistumine, alates 13. sajandist ka ristisõdijate vallutused aitasid kaasa põhjaeestlaste ja vadjalaste erinevuste süvenemisele 13.–14. sajandil.
Novgorodlased hakkasid vadjalasi ristiusku pöörama 12. sajandi jooksul. Üks Novgorodi vürstiriigi maakond, Vadja viiendik (vene keeles Водская пятина, Vodskaja pjatina), oli nimetatud vadjalaste järgi. Varem olid Vadjamaa nimena kasutusel Watland ja Watlandia. Neid nimesid kasutati katoliiklikes dokumentides, näiteks paavsti bullades.
Vana-Liivimaal kutsuti kõiki Narva jõest idas elavaid läänemeresoomlasi vadjalasteks. Soomes ja Rootsis nimetati samal ajal aga kogu piirkonda Ingerimaaks ja selle elanikke peeti isuriteks.
13. sajandi alguses hakkas katoliku kiriku misjonitöö tungima Baltimaadesse ja ka Ingerisse. Paavst Aleksander IV nimetas 1255 ametisse piiskopi Vadja ja Karjala alade jaoks. Mõõgavendade ordu tegi 1240 sõjaretke Ingerisse ja asutas sinna Koporje linnuse. Saksa ordu väejuht Vinke von Overberg oli sõjaretkel Ingerisse 1444–1447 ja viis vadjalastest sõjavange Lätti Bauska linna alale linnust ehitama. Sellest rühmast põlvnesid kreevinid, kellel säilisid mõned vadjalaste tavad kuni 19. sajandi alguseni.
Moskva suurvürstiriigis
Pärast Novgorodi vürstiriigi langust läksid vadjalaste alad Moskva suurvürstiriigi kätte. Moskva pagendas paljud vadjalased kodudest ja asustas nende asemele venelased. Seda tehti eriti aastatel 1484 ja 1488. Moskva võimu ajal hakkas levima õigeusk. 1384 asutati Jaama linn (praegu Kingissepp), kuhu ehitati kirik ja klooster. Suurem vadjalaste õigeusku pööramine hakkas aga alles 1534, pärast seda, kui Novgorodi peapiiskop Makarius oli kurtnud Moskva suurvürstile, et vadjalased kummardavad endiselt vanu jumalaid. Makarius sai volitused saata kohale munk Ilja, kelle ülesandeks sai hävitada paganlikud pühakojad, pühad metsasalud ja ohvrikivid. Misjonitöö ei toonud soovitud tulemust, aastal 1548 saatis tollane Novgorodi peapiiskop Feodosius samade ülesannete täitmiseks vadjalaste juurde preester Nikifori. Tasapidi vadjalaste usuvahetus õnnestus ja neist said õigeusklikud.
Uusaeg
17. sajandil püüdis Rootsi võim vadjalasi ja muid Ingeri õigeusklikke elanikke pöörata luteri usku. See suurel määral ei õnnestunud, kuid tõi kaasa märkimisväärse õigeuskliku elanikkonna väljarände mujale Venemaale. 17. sajandil hakkas Ingerisse Ida-Soomest kolima luteri usku elanikkonda. Religioon lahutas soomlastest tulijad ja vadjalased üksteisest, nad on omavahel väga vähe segunenud. Vadjalased segunesid peamiselt isurite ja venelastega.
19. sajandi Vene diplomaat Fjodor Tumanski kirjutab, et vadja mehed on kavalad, kiuslikud, näitavad üles üpris teravat mõistust, kiiret taipu ja suurt sõdimishimu, ja neil on alati meeles nende muinasaeg ning esiisade vaprus. Esimesele küsimusele nende tõu kohta vastavad mõtlemapanevalt, et nemad ongi siinsed põliselanikud, venelased ja tšuhhoonetsid on aga hiljem tulnud nende küladesse. /---/ Enda ja teiste rahvaste vahel vahet tehes nimetavad nad endid vaddelasit, s.o. põlisasukad; ja veel praegugi kinnitavad nende taadid (nii nad rääkisid mulle salgamata), et maa Soome lahest kuni Peipsi järveni oli nende esivanemate omandus, et venelased ja eestlased on tulnukad nende maale ja et nende esivanemad olid sõjakaimaid rahvaid ja hävitati sõdadega.
Vadja naised olla diplomaadi arvates kõik ilusad, lõbusa, meeldiva ja ahvatleva pilguga, vilkad silmad enamasti helesinised, pikka kasvu, juuksed pea kõigil helepruunid, keha terve, õrn, valge ja puhas, kaunilt riietatud ja pärlite-kellukeste tohutu hulga tõttu tekitavad astudes suurt kõlinat.
Vadjalaste arvu vähenemine algas pärisorjusega, mis takistas nende arengut rahvana. Veel 1848 oli vadjalastel 32 küla 5148 elanikuga, kuid 1926. aasta NSV Liidu rahvaloenduse andmetel oli vadjalasi ainult 705 ja 1942 umbes 500 inimest.
pisi|[[Dmitri Tsvetkov]] 20. sajandi alguses töötati välja vadja keele grammatikat ja sõnaraamatut, kuid pärast 1930. aastaid ei ole enam keelt uutele põlvkondadele edasi antud. Tartu ülikoolis õppinud vadjalane Dmitri Tsvetkov arendas 1920. aastatel vadja kirjakeelt, kuid ta suri enne, kui sai selle täielikult valmis.
Tsvetkovi märkmetest (kirjutatud 1924, avaldatud Tartus 1931) võib lugeda, et vadjalased olid 20.sajandi alguses ülimalt tõsiusklikud ega lubanud poegadel võtta naiseks luteri usku soomlasi. Igal juhul nõuti, et pruut läheks vene usku üle ja jälgiti, kuidas ta kirikus risti ette lööb.
Kuigi vadjalased pidasid salaja lugu oma muistsetest uskumustest, oli väline õigeusk au sees ning aitas jõudsalt kaasa vadjalaste venestumisele. Samuti peeti lugu õigeusklikest ingerlastest ning ingeri minia perre tulekul mindi üle ingeri keelele. Tsvetkovi märkmeist näib, et noored vadjalased häbenesid emakeelt ja tahtsid olla keegi teine.
Eestlastest peeti üldiselt lugu, kuigi narriti piibupopsutajaiks ja hobusevargaiks. Kuna Vadjamaal käisid eestlased peamiselt metsa tegemas, kraavi kaevamas või muidu sulasteks, arvasid vadjalased, et nad on eriti vaesed, sest õige peremees ju sellist tööd tegema ei hakka.
Teise maailmasõja ajal evakueeriti enamik vadjalasi koos Ingerimaa teiste soome-ugri rahvastega Soome. Vadjalastel ei õnnestunud integreeruda Soome sama hästi kui ingerlastel ja nad sattusid usu tõttu veneviha ohvriks. Osa evakueeritutest jäi elama Eestisse. Pärast sõja lõppu naasid Soome evakueeritud Nõukogude Liitu, kus nad pillutati suure Venemaa peale laiali. Vadjalased said loa naasta oma kodudesse aastal 1956, kuid paljud nende asulatest olid juba venelaste hõivatud.
Nüüdisaeg
1990. aastate alguse allikad nimetavad vadjalaste arvuks umbes viiskümmend, neist enamik olid vanurid. Vadja keel elas vanade inimeste kodukeelena. Praegu räägitakse vadja keelt ainult Lauga jõe suudmes kolmes külas: Jõgõperä (vene Krakolje), Liivtšülä (vene Peski) ja Luutsa (Luuditsa, vene Lužitsõ), kus hinnangute kohaselt elab 20–100 vadjalast, keda ametlikult küll loetakse venelasteks. Kogu Venemaal oli 2002. aastal vadjalasi 73 ja lisaks sellele Eestis 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 9 vadjalast. 1992 asutati Vaddjalista organisatsioon Eestist saadud toetusega. Organisatsiooni eesmärk on toetada vadjalaste kultuuri ja keelt. 1998 taotleti kultuurikaitseala loomist ajaloolisel vadjalaste territooriumil. Venelanna Tatjana Jefimova asutas 1997 Luutsa külla Vadja muuseumi. 2003 võeti kasutusele vadjalaste lipp, vapp ja hümn. Vadjalaste traditsioonilisi suveüritusi peetakse juulis Luutsa külas. 2008 lisati vadjalased Venemaa väikesearvuliste põlisrahvaste loendisse, nii et neil on põlisrahvaste õigused.
Peamine oht vadja küladele on Venemaa kavatsus rajada Lauga jõe suudmesse Laugasuu sadamalinn 35 000 elanikule. Probleemid on ilmnenud ka Jõgõperä elanike ja puuraiujate vahel. 2001 hävis tules Luutsa vadja muuseum, mille süütamises kahtlustati raietöölisi. 2005. aastal teises hoones uuesti avatud muuseumi tabas aasta hiljem taas põleng.
Päris-Soome maakond
Läänide kaotamiseni 2009. aastal kuulus maakond Lääne-Soome lääni.
Nime päritolu
Ajalooliselt kasutati nime Suomi ainult praeguse Soome edelaosa kohta (langeb ligikaudu kokku praeguse Päris-Soome maakonnaga). Pärast seda, kui 17. sajandil laienes nime Suomi kasutamine kogu Soomele, läks Edela-Soome tähistamiseks vaja muud nime. 1650. aastatest on fikseeritud ladinakeelsete nimetuste Fennigia specialiter dicta ja Fennigia presse dicta kasutamine. 18. sajandil levisid rootsikeelsed nimed Finland för sig sieft ja Egenteliga Finland. Soomekeelne nimi Varsinais-Suomi juurdus 1850. aastatel.
Haldusjaotus
Maakonnas on 27 kohalikku omavalitsusüksust, sealhulgas 11 linna.
Omavalitsusüksused 2015. aasta seisuga (linnad on paksus kirjas):
pisi|Päris-Soome omavalitsusüksused
Viited
🇫🇮
Linz
Linz on linn Austrias Doonau ääres, Ülem-Austria liidumaa pealinn ja suuruselt kolmas linn Austrias.
Linz oli 2009. aastal Euroopa kultuuripealinn.
Dublin
Dublin (iiri keeles Baile Átha Cliath) on Iiri pealinn, mis asub Iirimaa idarannikul Liffey jõe suudmes. Linna asutasid 840. aastal viikingid. 260px|pisi|Dublini kliimadiagramm
Keskaeg
Dublini nimi pärineb iirikeelsest väljendist "Dubh Linn" (dubh → must/tume ja linn → vesistu). Keldi keeles nime kuju veidi muutus ja kui prantsuskeelsed normandlased Iirimaa vallutasid, sai linna nimeks Develyn või Dublin. Vahel räägitakse ka, et Dublin on tulnud islandikeelsest djúp lind, mis tähendab sügavat lompi. Dublini tänapäevane iirikeelne nimi on Baile Átha Cliath, mida pikkuse tõttu tihti lühendatakse BÁC.
Triinu Vernik
Triinu Vernik (sündinud 20. veebruaril 1949) on endine Eesti vandeadvokaat, endine Riigikohtu kohtunik ja president Arnold Rüütli nõunik.
Dublin
Keskaeg
Arvatakse, et esimesed kirjalikud teated Dublini lähistel elavatest inimestest pärinevad Ptolemaioselt aastast 140 m.a.j. Mõnedel andmetel olid seal püsiasukad juba 1. sajandil e.m.a. Hiljem rajati sinna klooster. Linna rajasid 841. aastal skandinaavlased. Pärast normandlaste sissetungi sai Dublinist keskne sõjaline ja õiguslik jõupunkt, kusjuures suurem osa jõust oli koondunud Dublini lossidesse. Nii elati kuni Iirimaa iseseisvumiseni. 14.–16. sajandil oli Dublin ja selle lähiümbrus suurim valitsuse hallatav piirkond.
Triinu Vernik
Triinu Vernik õppis Tartu 7. Keskkoolis (lõpetatud 1967) ja Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteadust (1977–1982). Pärast ülikooli lõpetamist asus tööle rahvakohtunikuna Harju Rajooni Rahvakohtusse (praegune Harju Maakohus). 17. jaanuaril 1989 nimetati ta Eesti NSV Ülemkohtu kohtunikuks. Aastatel 1993–2001 oli ta riigikohtunik.