Henry_Aiken
Hindamine ja kohustus: otsustuste kaks funktsiooni käitumisejutus
Hinnanguväidete esemete järgi saab eristada mitut põhimõttelist "väärtuse" moodust (see ei ole mõeldud "väärtuse" analüüsina). Esmane väärtusfakt on rahuldus ise. Kõik teised väärtusviisid ja väärtuseomistused sõltuvad lõppkokkuvõttes sellest. Seesmise väärtuse all mõistab Aiken lihtsalt rahuldust. Kõik teised asjade seisud (rahulduste eelnevad põhjused, rahulduste vahetud objektid) on "välised väärtused". Enamik väärtusomistusi puudutavad aga väliseid väärtusi, sest kaalutlused ja valikud puudutavad otsesemalt neid. Sellepärast on oluline eristada mitut välise väärtuse tüüpi vastavalt sellele, millises suhtes väärtus on rahuldusega. Sündmusi ja tegevusi, mis määravad rahuldusi või nende tüüpe, nimetatakse instrumentaalseteks väärtusteks. Need võivad omakorda olla kahesugused vastavalt sellele, kas need toimuvad sõltumatult inimeste valikust või tahtest või võib neid mõjutada või tekitada inimeste otsus. See eristus on väärtusteoorias tähtis sellepärast, et väärtustusteooria põhihuvi on eristada ja selgitada otsustusi, mis on vajalikud käitumist määravate praktiliste otsuste jaoks. Aiken nõustub John Deweyga, et ükski erinevus pole tähtsam kui see, mis puudutab kaalutluse eseme loomust ("Human Nature and Conduct"). Sellepärast on väärtustusteooriad, mis jätavad selle eseme täiesti määramata või ähmastavad selle valimatult füüsika, psühholoogia või üldise sotsiaalteaduse esemeks, väärtusetud. Väliste väärtuste seas tuleb teha veel fundamentaalsem eristus instrumentaalsuste kui niisuguste ja seesmise väärtuse "objektide" ("inherentsete väärtuste") vahel. See eristus, mille tegi Clarence Irving Lewis, on vajalik seesmise väärtuse enese mõistmiseks. Ilma selleta jooksevad naturalistlikud väärtusteooriad ummikusse, nagu näiteks William David Ross ("The Right and the Good") näitas Ralph Baton Perry huviteooria kohta. Inherentne väärtus on mis tahes asjade seis või "objekt", millega vahetus läbikäimises rahuldus aset leiab. Selline arusaam inherentsest väärtusest erineb võib-olla Lewise omast selle poolest, et Aikeni definitsiooni järgi võivad inherentsed väärtused olla väärtuslikud ainult ühe inimese jaoks. Kahes ilmses mõttes võib möönda inherentsete väärtuste "objektiivsust". Esiteks nõustub Aiken Lewisega ("An Analysis of Knowledge and Valuation"), et objektidel võib olla inherentne väärtus sõltumatult mis tahes suhtest mõne subjektiga, kui see tähendab "subjekti otsustusega". Muidugi võib olla inherentseid väärtusi, mille kohta otsustusi ei tehta, ja selles suhtes on Protagorase relativism lihtsalt loogiline viga. Teiseks, Aiken nõustub, et väärtusi, mida preditseeritakse "lihtsa potentsiaalsuse mooduses", võib pidada objektis olevateks sõltumata mis tahes suhtest mõne subjektiga, nii nagu lahustuvust võib pidada soolas olevaks, isegi kui pole vett, mis seda lahustaks. Aga see ei tähenda, nagu ei oleks inherentseid väärtusi, mis ei ole "tavalise" või ehk "valimatu" inimese jaoks inherentselt väärtuslikud. Inherentsed väärtused Aikeni mõttes võivad olla kas tavalised või ekstsentrilised, kas paljude inimeste "tavalistele" rahuldustele ühised või väheste eksootilistele naudingutele eriomased. Moraalse kaalutluse vaatepunktist on tavalised inherentsed väärtused võib-olla tähtsamad kui raskesti kättesaadavad ja veidrad, ja esteetilise hariduse seisukohast on peene maitsega inimese inherentsed väärtused tähtsamad kui tavainimese omad. Tundub siiski, et tõsine viga piirata inherentse väärtuse mõistet üldiselt objektidega, mis saavad rahuldust pakkuda tavalisele inimesele või siis eriliselt kvalifitseeritud inimesele. Igal juhul aga on väärtuste intersubjektiivne verifitseeritavus ja nõnda verifitseeritu ühine väärtus ise asjad. On küll kasulik, kui on olemas väärtuskategooriad tavalise inimese väärtuse ja esteedi väärtuse kohta. Aga selleks pole tarvis eitada, et inherentne väärtus on ka nendel objektidel, mida naudib või saab nautida ainult üks inimene. Inherentse ja seesmise väärtuse eristamine on vajalik mitmel põhjusel. Varasemad naturalistlikud väärtusteooriad on üldiselt defineerinud seesmist ehk algset väärtust huvi, rahulduse või naudingu "objekti" kaudu. See on viga. Esiteks, defineerides väärtust rahulduse enese kaudu, väldime seda paradoksi, et me omistame millelegi seesmiselt väärtust suhte tõttu, mis tal on millegi muuga. Kui seesmine väärtus omistatakse rahulduse või huvi objektidele, siis tavalise arusaama järgi peetakse objekti ennast väärtust omavaks, kuigi nagu Perry ütleb, annab objektile väärtuse huvi. Aga kuidas saab olla, et seesmiselt väärtuslik objekt saab väärtuse milleltki muult? Aiken peab seesmiseks väärtuseks rahuldust ennast; väärtused, mida antakse, on tuletuslik ja väline. Ta peab sellist arusaama ka moraalselt eelistatavaks, sest see väldib "objektide fetišismi", Kanti eetika "formalismi" naturalistlikku vastet. Praktiline mõistus peab vahetult olema suunatud põhjustele ja objektidele, millest meie rahuldused tekivad. Kui aga unustada eesmärk, ainult mille pärast need põhjused või objektid on väärt olemas olema, siis riskitakse sellega, et saadakse saavutus kui omaette eesmärk, arvestamata inimeste heaolu, millelt see saavutus oma inherentse väärtuse saab.