cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Motörhead (laul)
Motörhead salvestas "Motörheadi" juba 1975. aastal oma debüütalbumi tarbeks, kuid et nende plaadifirma United Artists Records otsustas projekti külmutada, siis avaldati Motörheadi versioon loost alles 1977. aastal, mil ilmus Motörheadi esimene, ansambli nime kandev album. "Motörhead" anti sealjuures aga bändi teise singlina välja vahetult enne albumi enda ilmumist. Hiljem on lugu veel mitmel korral singlina avaldatud, sealhulgas 1981. aastal kontsertsalvestisena, mis jõudis Suurbritannia singlite edetabelis (UK Singles Chart) 6. kohale.
Kontsertidel mängiti "Motörheadi" küllaltki tihti 1970. ja 1980. aastatel ning taas 2010. aastatel, samas kui vahepealsel ajal oli see kavas väga harva. Hawkwind, kellele Lemmy "Motörheadi" kirjutas, on lugu esitanud ainult kolm korda.
Lugu on kaverdanud Šoti alternatiivroki ansambel Primal Scream oma 1997. aasta albumil "Vanishing Point".
Viited
pisi|Laulu erinevad väljalasked
Matthew Perry
pisi|Matthew Perry (2013) Matthew Langford Perry (sündinud 19. augustil 1969 Williamstownis Massachusettsis) on Emmy auhinnale ja Kuldgloobusele nomineeritud USA-Kanada filminäitleja.
Tema tuntuim roll on Chandler Bing aastail 1994–2004 toodetud USA komöödiasarjas "Sõbrad".
Ta on kehastanud Matt Albie't telesarjas "Studio 60 on the Sunset Strip" ja Ryan Kingi telesarjas "Elu läheb edasi".
Palmburgi sild
alt=Sild enne rekonstrueerimist, nii nagu see oli alates 1970-datest|pisi|Palmburgi sild (2008) Palmburgi sild (saksa keeles Palmburger Brücke) on 1938. aastal ehitatud sild üle Pregeli jõe Kaliningradis.
Matthew Perry
Elulugu
Matthew sündis USA Massachusettsi osariigis Williamstownis. Tema isa oli ameeriklasest näitleja John Bennett Perry, ema aga kanadalanna Suzanne Morrison. Vanemad lahutasid enne tema esimest sünnipäeva ja ta kolis emaga Ottawasse Kanadasse.
Palmburgi sild
Neljarealise silla kõik sõidurajad lõhati Teise maailmasõja ajal. Kaks neist taastati 1970. aastatel, kahe asemele ehitati uued alles 2015. aastal.
Kaua varemetes olnud sild on ajendanud tuntud linnalegendi (vaata allpool). Vaadet sillale on kasutatud mitmes sõjafilmis, nagu "Kohtumine Elbel", "Ženja, Ženjake ja katjuuša" ja "Kilp ja mõõk".
Matthew Perry
Elulugu
Noorena oli ta lootustandev tennisist, kuid kui ta 15-aastaselt USA-sse isa juurde kolis, otsustas ta tennisest loobuda ja saada näitlejaks.
Palmburgi sild
Nimi
Sild sai nime läheduses asuva mõisa järgi, mille omanik kasvatas kasvuhoonetes eksootilisi taimi, sealhulgas palme.
Matthew Perry
Elulugu
2022. aastal avaldas ta oma eluloo "Sõbrad, kallimad ja suur hirmus asi“.
Palmburgi sild
Nimi
Pärast sõda, kui osa Ida-Preisimaast liideti Nõukogude Liiduga, hakkas venekeelne elanikkond silda kutsuma Berliini sillaks (Берлинский мост) ja vana nime enam ei kasutanud.
Matthew Perry
Isiklikku
Perryl oli armusuhe Julia Robertsiga, kui too mängis episoodilist rolli telesarjas "Sõbrad". Tal on olnud suhe Heather Grahamiga. Seltskonnaajakirjandus on teda korduvalt paari pannud tema sõbra Jennifer Anistoniga, kellega ta mängis koos telesarjas "Sõbrad". Ajakirjandus on rääkinud ka tema armusuhetest Jennifer Capriati, Claire Forlani, Kristin Davise, Meg Ryani ja Lauren Grahamiga. Alates 2006. aastast on tema elukaaslane Lizzy Caplan.
Palmburgi sild
Ajalugu
Levis arvamus, et taganevad Saksa väed avasid silla ning järgneva kuuekümne aasta jooksul ei suudetud seda alla lasta. See on linnalegend, sest sild polnud mitte avatav, vaid monoliitne konstruktsioon. Silla elemendid betoneeriti vahetult silla postidele. Võib öelda, et jõe kohal oli see konsoolsild ja kallaste kohal talasild.
Matthew Perry
Isiklikku
Ta on olnud koomas nooruses alguse saanud opioidide sõltuvuse tõttu.
Palmburgi sild
Ajalugu
Silla konstruktsioon oli eriline selle poolest, et tugipostidel paigutusid pikendatud sillatalad konsoolselt, toetades otstega keskmist tala. Tala kandsid kaks tuge, millest kaldapoolses olid miinikambrid silla õhkimiseks. Konsoolsete talade vahel, jõe keskosa kohal, oli eraldi tala, mis püsis kaldapoolsete elementide vastukaalul. Vajaduse korral sai silla õhkida nii, et kaldapoolsed talad vajuksid maha ja kesktala kukuks jõkke.
Ööl vastu 30. jaanuari 1945 andis Königsbergi komandant kindral Otto Lasch käsu sild õhkida, et hoida tagasi Punaarmee pealetungi. Nagu silla arhitekt oli planeerinud, kukkusid kesktalad jõkke ja vähendasid laevatee sügavust. Nõukogude väed jäidki neile positsioonidele kuni 6. aprillini 1945.
Pärast rinde läbimurdmist ühendati Pregeli kaldad madala puusillaga ja soistele kallastele laotati palkidest tee. 1970. aastatel taastati pool silda (2 sõidurida).
21. sajandi alguses hakati projekteerima uut silda. Aastal 2012 alustati silla ehitustöid: Palmburgi silla kõrvale paigaldati 22 tugisammast uue silla jaoks.
Uus (Berliini) sild üle Vana- ja Uus-Pregeli jõeharude Kaliningradi lõunapoolsel ümbersõiduteel avati pidulikult liikluseks 9. detsembril 2013. Sillaühenduse kogupikkus on 1,78 km.
Vana silda asuti lammutama 2014. aastal.
Sillatugede lammutamisel 13. jaanuaril 2015 varises konstruktsioon kokku. Sillal olid rasketehnika ja inimesed, neli töölist hukkus ja kaks sai raskelt vigastada.
Luiz Inácio Lula da Silva
Luiz Inácio Lula da Silva (hüüdnimi Lula; sündinud 6. oktoobril 1945 Caetéses) on Brasiilia poliitik. Ta oli Brasiilia president 1. jaanuarist 2003 kuni 1. jaanuarini 2011. Oktoobris 2022 valiti ta uuesti presidendiks.
Lulal on vähe ametlikku haridust. Ta õppis lugema alles 10-aastaselt ja lahkus koolist pärast 4. klassi, et minna tööle ja niimoodi oma peret aidata. Ta alustas 12-aastaselt saapaviksija ja tänavamüüjana. 14-aastaselt sai ta oma esimese ametliku töö kivisütt töötleva ettevõtte treipingi taga.
19-aastaselt kaotas ta vasaku käe väikese sõrme tööõnnetuses, kui ta töötas autoosade tootmise ettevõttes pressiga. Ta pidi seejärel jooksma käbi mitu haiglat, enne kui talle arstiabi anti.
See kogemus suurendas tema huvi ametiühingute töös osalemise vastu. Ametiühingutes pidas ta mitut tähtsat ametikohta. 1975 valiti ta São Bernardo do Campo ja Diadema terasetööliste liidu presidendiks ning 1978 valiti ta sellele kohale tagasi. Ametiühingute seisukohad ei sobinud Brasiilias võimul olevale huntale ja seetõttu omandas Lula vasakpoolsed vaated. 1970. aastate lõpus aitas ta organiseerida streike, mille töövaidluskohus tunnistas ebaseaduslikeks, ja Lula mõisteti kuuks ajaks vangi. Sel põhjusel autasustati Lulat nagu kõiki teisigi, kes hunta võimu ajal poliitilise tegevuse eest vangis istusid, eluaegse pensioniga.
10. veebruaril 1980 oli Lula nende ametiühingujuhtide, akadeemikute ja teiste intellektuaalide hulgas, kes asutasid Töölispartei. 28. augustil 1983 aitas ta asutada alternatiivset ametiühingute keskliitu Central Única dos Trabalhadores, millest sai tänapäeva Brasiilia suurim ametiühingute keskliit.
Esimest korda kandideeris Lula valitavasse riigiametisse 1982. Ta kandideeris São Paolo osariigi parlamenti ega osutunud valituks. 1986 valiti ta Brasiilia Rahvuskongressi, kusjuures ta kogus kõige rohkem hääli kogu Brasiilias. Pärast hunta võimu lõppu aitas Töölispartei koostada Brasiilia uut põhiseadust ja suutis sinna saada töötajate tugevad põhiseaduslikud õigused, kuid ta ei suutnud sinna saada punkte, mille põhjal korraldada Brasiilias maareform.
Esimest korda kandideeris Lula Brasiilia presidendiks 1989. Lulat peeti kandidaatidest kõige vasakpoolsemaks. Ta jõudis valimistel teise vooru, aga kaotas seal parempoolsele Fernando Collor de Mellole, kes rõhus oma kampaanias võitlusele korruptsiooni vastu. Kuid 1992 pidi Collor de Mello tagasi astuma süüdistuste tõttu riigi vara omastamises.
Lula kandideeris ka 1994 ja 1998 presidendiks. Mõlemal juhul tuli ta teiseks, kaotades Fernando Henrique Cardosole, kes mõlemal juhul võitis esimeses voorus.
2002. aasta presidendivalimistel võitis Lula esimese vooru, kogudes 46,4% häältest. Tema peamine vastaskandidaat José Serra kogus 23,2%. Nende vahel korraldati teine valimisvoor, mille Lula võitis, kogudes 61,3% häältest.
Aastal 2006 valiti ta tagasi uueks ametiajaks, mis kestis 1. jaanuarini 2011. Kui tavaliselt toetus võimumeestele nende ametiajal langeb, siis Lulaga oli vastupidi. Ametiaja lõpul oli tema toetus rahva seas 87%.
Tema järglaseks sai Dilma Rousseff.
Ajaleht The Washington Post kirjutas 4. oktoobril 2010: "Lula võimu all sai Brasiilia maailma suuruselt kaheksandaks majanduseks, rohkem kui 20 miljonit inimest pääses püsivast vaesusest ja Rio de Janeirole anti 2016. aasta suveolümpiamängude korraldamise õigus: see on esimene kord, mil olümpiamängud peetakse Lõuna-Ameerikas."
Lula toetab Tobini maksu kehtestamist.
Aastal 2008 sai ta UNESCO rahupreemia.
Sisaki-Moslavina maakond
Sisaki-Moslavina maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Raugi madal
Raugi madal on madal Muhu saarest kirdes Raugi küla lähedal.
Raugi madala vähim sügavus on 1,6 meetrit.
Peamine Muhu väina laevatee kulgeb Raugi madala ja Kumari lee vahelt; viimase ees asub Raugi tulepoi.
Raugi ülemise ja Raugi alumise tulepaagi siht jääb madala idaossa.
Raugi madalast kagus asub Kompassi madal.
Roh Moo-hyun
Roh Moo-hyun [no mu hjon] (Hangul: 노무현; Hanja: 盧武鉉; Korea uus omaladina: No Mu-hyeon; 6. august 1946 Gyeongsangnam-do Gimhae – 23. mai 2009) oli Lõuna-Korea jurist ja poliitik. Aastatel 2003–2008 oli ta Lõuna-Korea president.
Ta valiti presidendiks 19. detsembril 2002 ja vannutati ametisse 25. veebruaril 2003. 25. veebruaril 2008 andis ta ameti üle Lee Myung-bakile.
1980. aastatel oli ta tuntud advokaat, kes kaitses inimõigusi.
Elulugu
Roh sündis 1. septembril 1946 Lõuna-Korea kaguosas Busani lähedal Gimhaes (Gyeongsangnam-do) vaeses talupoja perekonnas.
Valmistudes advokatuurieksamiks tegi ta juhutöid ja õppis iseseisvalt.
1977 sai temast Daejeoni piirkonna kohtunik ja 1988 alustas ta erapraksist maksuõiguse alal.
1981 oli ta kaitsjaks kohtuasjas üliõpilaste vastu, keda oli piinatud keelatud kirjanduse omamise eest. 2003. aasta alguses meenutas ta seda: "Kui ma nägin nende hirmunud silmi ja puuduvaid küüsi, tuli lõpp minu mugavale elule advokaadina." Ta vastustas Lõuna-Korea tolleaegset režiimi ning aitas 1987 juhtida president Chun Doo-hwani vastast juunivõitlust demokraatia eest. 1988 süüdistas ta avalikult valitsust korruptsioonis ja protestijate vastases veresaunas 1980.
1988 valiti ta Ühendamise Demokraatliku Partei (통일민주당) esindajana parlamenti (Rahvakogusse). Ta sai populaarseks esimesel parlamendiistungil, mis ringhäälingus kogu riigis üle kanti.
pisi|Koos [[George W. Bushiga]] 2000 sai Roh merendus- ja kalandusministriks. 2001 valiti ta valitseva Millenniumi Demokraatliku Partei esindajana Ülemnõukokku.
Pärast presidendiks saamist jätkas Roh Põhja-Korea suhtes päikesepaistepoliitikat, mida alustas eelmine president Kim Dae-jung.
12. märtsil 2004 tagandas parlament Rohi ametist valimisseaduse rikkumise eest. 14. mail 2004 ennistas konstitutsioonikohus ta ametisse.
2007. aasta oktoobri algul külastas Roh Moo-Hyun koos oma abikaasaga Korea RDV liidrit Kim Jong-Ili. Nende riigi liidrite kohtumine oli alles teine pärast Korea sõja lõppemist 1953. Riigijuhid allkirjastasid ühisdeklaratsiooni, milles tõotasid astuda samme Korea sõja formaalseks lõpetamiseks ja teha koostööd sõjalise vaenu lõpetamiseks. Ühtlasi kuulutasid nad oma läänepoolse merepiiri rahutsooniks. Põhja-Korea tegi olulisi järeleandmisi, nõustudes muu hulgas oma tuumarajatiste sulgemisega.
Isiklikku
pisi|Roh Moo-hyun koos abikaasaga [[2006. aastal APECi galal. Pildil on ka Vladimir Putin ja George ja Laura Bush]] Ta abiellus jaanuaris 1973 Kwon Yang-suk'iga (Kwon Yang-sook; 권양숙; 權良淑; sündinud 23. detsembril 1947). Neil on poeg Roh Gun-ho (sündinud 1973), kes töötab elektroonikafirmas, ja tütar Roh Jung-yeon (sündinud 1975), kes töötab saatkonnas.
Surm
Roh Moo-hyun lõpetas elu enesetapuga, hüpates umbes kell 6.40 kohaliku aja järgi alla oma maakodu taga olevalt 45 m kõrguselt kaljult, mida kutsutakse Öökullikaljuks. Ta sai luumurde ja raskeid peavigastusi ja toimetati haiglasse, kus ta tunnistati kell 9.30 surnuks. Hiljem kinnitas politsei, et see oli enesetapp.
Ta jättis maha hüvastijätukirja, milles ütles, et on väga paljudele inimestele võlgu. Ta väitis, et tema ülejäänud elu oleks ainult koorem teistele inimestele, sest halva tervise tõttu ei suuda ta enam lugeda ega kirjutada. Ta soovitas inimestel tema surma üle mitte kurvastada, sest elu ja surm on looduse osad. Lõpuks ütles ta, et on enesetapust juba pikka ega mõelnud.
Halogeniidid
Haliidid jagunevad kahte suuremasse klassi: anorgaanilised ja orgaanilised halogeniidid.
Märkus: mineraloogias tähendab termin "haliit" kivisoola (põhiliselt NaCl).
Orgaaniliste haliidide korral kasutatakse ka nimetust halogeeniühendid ehk halogeenderivaadid. Nende hulka kuuluvad ainete klassid nagu alküülhaliidid, allüülsed haliidid, halogeenalkoholid,  halogeeneetrid, bensüülhaliidid, halobenseenid jpt. Näiteid esindajatest (R tähistab alküülrühma): primaarsed alküülbromiidid RCH2Br, tertsiaarsed alküülkloriidid R3CCl, allüülsed kloriidid RCH2=CHCH2Cl, klorometüülalküüleetrid ROCH2Cl, bensüülkloriid C6H5CH2Cl, bromobenseen C6H5Br, kloroform ehk triklorometaan CHCl3.
Tetjuši
Tetjuši (tatari Тәтеш) on linn Venemaal Tatarstani Vabariigi edelaosas, Tetjuši rajooni keskus.
Tetjuši asutati 17. sajandil, linnaõigused sai 1781. aastal.
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tetjuši elanikest venelasi 54,3%, tatarlasi 25,7%, tšuvašše 13,2% ja mordvalasi 5,4%.
Kuusalu küla
Kuusalu on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas Tallinna–Narva maantee ääres Kuusalu alevikust põhjas.
Loodusobjektidest asuvad külas Nelja kuninga kivi, Tülivere hiietamm, Võnsi männik.
Edmund Husserl
Edmund Husserl (8. aprill 1859 Prossnitz (praegu Prostějov) – 26. aprill 1938 Freiburg) oli fenomenoloogilise filosoofia rajaja.
Elulugu
Ta sündis Austria-Ungaris Määrimaal Prossnitzis. Tema vanemad olid mitteortodokssed juudid. Isa tegeles riideäriga. Peres oli kolm last, kellest üks hukkus Esimeses maailmasõjas.
10-aastaselt alustas Edmund õpinguid Viini Reaalgümnaasiumis. Aasta hiljem hakkas ta käima Olmützi (Olomouci) riigigümnaasiumis. Ta oli keskpärane õpilane, kes eelistas matemaatikat ja loodusteadusi.
Lõpetanud 1876. aastal gümnaasiumi, jätkas Edmund õpinguid Leipzigi ülikoolis, kus õppis astronoomiat, käies ka matemaatika, füüsika ja filosoofia loengutel. Ta kuulas ka Wilhelm Wundti filosoofiakursust. Tema mentor oli Tomáš Masaryk. Aastatel 1878–1881 jätkas Husserl matemaatika-, füüsika- ja filosoofiaõpinguid Berliini ülikoolis, kus tema õppejõudude seas olid Leopold Kronecker ja Karl Weierstrass. Jaanuaris 1883 kaitses ta Viini ülikoolis Leo Koenigsbergeri juhendamisel kirjutatud doktoritöö matemaatikast " Beiträge zur Theorie der Variationsrechnung". Pärast seda läks ta tagasi Berliini Weierstrassi assistendiks. Et Weierstrass jäi raskelt haigeks, soovitas Masaryk Husserlil minna tagasi Viini ja õppida Franz Brentano juures filosoofiast. Husserl läbis Viinis lühikese sõjaväeteenistuse ning õppiski 1884–1886 Brentano juures. Viimase loengud psühholoogiast ja loogikast ning visioon rangelt teaduslikust filosoofiast avaldasid Husserlile sügavat muljet. Brentano soovitas Husserlit oma õpilasele Carl Stumpfile, kelle juhendamisel tal valmis habilitatsioonitöö "Arvu mõistest" ("Über den Begriff der Zahl", 1887), millest sai tema monograafia "Aritmeetika filosoofia (Husserl)" (1891) osa.
Aastal 1887 sai Husserlist Halle ülikooli eradotsent.
Husserlid jäid Hallesse 1901. aastani. Sel perioodil kirjutas ta oma "Aritmeetika filosoofia" ("Philosophie der Arithmetik"). Selles raamatus püüdis ta anda aritmeetikale psühholoogilise aluse. Gottlob Frege kritiseeris oma arvustuses selle psühhologismi. Selle kriitika mõjul töötas Husserl välja oma fenomenoloogilise meetodi. Aastatel 1900–1901 ilmus kahes köites tema esimene fenomenoloogiline teos "Loogilised uurimused" ("Logische Untersuchungen"). Esimeses köites on rünnak psühhologismi vastu. Teises köites on kuus kirjeldav-psühholoogilist ja epistemoloogilist uurimust väljendusest ja tähendusest, universaalidest, osade ja tervikute formaalsest ontoloogiast (mereoloogiast), tähenduse süntaktilisest ja mereoloogilisest strukltuurist, intentsionaalsuse loomusest ja struktuurist ning tõe, kaemuse ja tunnetuse vahelisest seosest. Ta pooldas Hermann Lotzest ja Bernard Bolzanost inspireeritud platonismi.
1901. aastal kutsuti Husserl tema tööd imetlenud Wilhelm Dilthey algatusel Göttingeni ülikooli, kuhu ta jäi järgnevaks 16 aastaks, algul erakorralise professorina, hiljem isikliku korralise professuuriga. Göttingeni perioodil formuleeris Husserl uue fenomenoloogilise teaduse piirjooned, mis esitati raamatus "Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie". Tema uus meetod, mida ta nimetas transtsendentaalseks fenomenoloogiaks, võimaldas keskendub struktuuridele, mis võimaldab "loomulikus hoiakus" enesestmõistetavatena võetavatel objektidel teadvuses konstitueeruda. Teda mõjutasid muu hulgas René Descartes, David Hume ja Immanuel Kant. Saadud vaade intentsionaalse teadvuse vallale võimaldab fenomenoloogil oma põhivaateid maailmale ja iseendale eelarvamustevabalt õigustada ning uurida nendevahelisi ratsionaalseid seoseid. Aastakäigust 1910/11 ilmus tema toimetamisel ajakiri Logos, mille esimeses numbris ilmus ka tema programmiline artikkel "Filosoofia kui range teadus" ("Philosophie als strenge Wissenschaft"), milles ta kritiseeris naturalismi. Alates 1913. aastast toimetas ta aastaraamatut "Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung", mille avaköiteks oli tema "Ideede" esimene köide. Göttingeni perioodi jäävad Husserli tähtsamad avastused, sealhulgas transtsendentaalfenomenoloogiline meetod, ajateadvuse fenomenoloogiline struktuur, intersubjektiivsuse fundamentaalne roll meie mõistestikus ja empiirilise mõtlemise horisondistruktuur.
1916. aastal võttis Edmund Husserl vastu professorikoha Heinrich Rickerti järglasena Freiburgi ülikoolis Breisgaus. Seal töötas ta muu hulgas passiivse sünteesi kallal. Ta pidas 1922 Londonis University College'is neli loengut "Fenomenoloogilisest meetodist ja fenomenoloogilisest filosoofiast". Aastal 1923 sai ta kutse Berliini ülikooli, kuid lükkas selle tagasi. Aastal 1928 ta emeriteerus ning tema järglaseks sai tema ja Rickerti varasem assistent Martin Heidegger. Husserl jätkas tööd fenomenoloogiliste projektide kallal kuni surmani 1938. aastal. Aastal 1929 sai ta kutse Pariisi, kus ta pidas "Pariisi ettekanded" ("Méditations cartésiennes"; ilmusid 1931). Samal aastal pidas ta ettekanded filosoofiast ja antropoloogiast, kus ta kritiseeris Heideggeri ja Max Schelerit.
Kui Heidegger sai 1933. aastal Freiburgi ülikooli rektoriks, keelas ta oma endisel õpetajal sisenemise ülikooli õppehoonetesse ja raamatukokku. Husserl oli sellest väga kibestunud. Ta sai kutse Los Angelesse, kuid keeldus sellest. Aastal 1935 pidas ta Prahas loengusarja, millest kujunes "Euroopa teaduste kriis ja transtsendentaalne fenomenoloogia" (1936; tervikkäsikiri ilmus alles 1955. aastal), mida on peetud Husserli filosoofilise loomingu kokkuvõtteks.
"Arvumõistest"
Husserli habilitatsioonitöö "Über den Begriff der Zahl" (1887) uurib, kuidas me tunneme ära paljust rühmas. Tavaline arvu definitsioon ei ütle, mis on paljus ja ühtsus. Paljus pärineb Husserli järgi sünteesist, elementide kokkupanemisest hulgaks. Ühel juhul on suhe, tänu millele elemendid kuuluvad ühte hulka, nende mentaalse representatsiooni üks sisudest, teisel juhul mitte. Esimesel juhul on ühtsus füüsiline (loomulik), teisel juhul psüühiline (meelevaldne), pärinedes vaimuaktist, mis selle suhte tekitab. Mõlemat laadi sünteetilisele ühtsusele vastandab Husserl mittesünteetilise ühtsuse, näiteks roosi ühtsuse, mille korral "osad" on pidevad ja neid lahutatakse üksnes vaimus. Selle osad (lehed, vars jne) leitakse analüüsi teel. Iga osa tõstetakse esile eraldi märkamisaktiga ning seda hoitakse koos juba eraldatud osadega. Siin ei ole sünteesi tarvis, sest tervik on juba reaalsena olemas. Husserl jõuab järeldusele, et tervik ehk paljus in abstracto on miski ja miski ja miski ja nii edasi ("ja" käib kollektiivse kokkupanemise kohta). Kõige üldisem mõiste on miski mõiste, mis käib mis tahes (reaalse või mittereaalse, füüsilise või psüühilise) eseme kohta. Paljuse mõiste tuleneb "ja nii edasi" määramatusest, mis võimaldab kokkupanemist jätkata ükskõik kui kaugele.
Husserl ei märka, et paljuse määratleb üks. Loendamine algab ühest, mis ei ole paljus. Loendatakse ja sünteesitakse ühtesid. Loendamine peab lõppema ühes kindlas kohas. Husserlil aga on arvude tegemise peamine koostisosa "ja". Aga näiteks viis on neli "ja"-d ja viis ühte. Ilma üheta ei saa "ja"-sid loendada. Hiljem selgub, et päris probleem on üks.
"Loogilised uurimused"
"Loogilistes uurimuste" ("Logische Untersuchungen", 1900–1901) I osas distantseerub Husserl psühhologismist, vaatest, mis redutseerib loogika kui normatiivse ehk regulatiivse distsipliini psühholoogiale kui deskriptiivsele distsipliinile. Psühhologism ei võimalda näiteks loogiliste järelduste ja mentaalsete operatsioonide vahel vahet teha. Mentaalsed aritmeetilised tehted on ajalised, korratavad ja loendatavad, arvud on ajatud. Vaimuaktides arve küll representeeritakse, kuid neid ei korrata, vaid nende vormi instantsieeritakse. Iga arvu on ainult üks. Ka puhta loogika operaatorid on ideaalsed ja ainsad. Ka otsustus ei ole sama mis vaimuakt, mis selleni jõuab. Selle tõesus ei sõltu psühholoogilistest seikadest. Loogikas ja aritmeetikas on tõdesid, mida pole kunagi mõeldud. See, mis on psühholoogiline, sisaldab eristatavaid ühtesid. Selles, mis on loogiline, on ühtsus ajatult kohal.
"Ideed" I
Transtsendentaalfenomenooogia saab alguse asjade ja asjaseisude faktilise ühtsuse, olemuste eideetilise ühtsuse ja teadvuse elava ühtsuse seostamisest. Faktiline ja olemuslik ühtsus toovad esemed teadvuse otsese pilgu alla, teadvuse enesele pööratud pilk toob nähtavale teadvuse ühtsuse.
Käsikirjaline pärand
Husserli käsikirjalise pärandi (üle 40 000 lehekülje) päästis frantsiskaani munk Herman Leo Van Breda, kes viis selle Leuvenisse, kus 1939 rajati esimene Husserli arhiiv. Praegu on Husserli arhiivid ka Freiburgis, Kölnis, Pariisis, New Yorgis ja Pittsburghis. Alates 1950. aastast antakse välja Husserli kogutud teoseid ("Husserliana").
Isiklikku
26. aprillil 1886 pöördus Husserl protestantlikku kristlusse ning tema täisnimeks sai Edmund Gustav Albrecht Husserl.
Husserl abiellus 6. augustil 1887 juudi kogukonnast pärineva usku vahetanud Malvine Charlotte Steinschneideriga. Nad laulatati kristliku kombe kohaselt. Neil sündis kolm last. Poeg Gerhard Husserl abiellus eesti või baltisaksa päritolu Dodo Tammanniga.
Lahmuse mõis
pisi|Lahmuse mõisa härrastemaja 2017. aastal pisi|Lahmuse mõisa härrastemaja 2008. aastal Lahmuse mõis (saksa keeles Lachmes) oli rüütlimõis Viljandi kreisis Suure-Jaani kihelkonnas.
Ajalugu
Lahmuse mõis paikneb Suure-Jaani kõrval Lahmuse järve ääres. Mõisa härrastemaja ehitati 1837. aastal hilisklassitsistlike joontega. Mõisa asutas poolakas Alexander Trojanowski, kelle järgi nimetatakse mõisa ka Trojanowski mõisaks.
Viimane mõisnik oli Maximilian Bock
Lahmuse mõisa alla kuulub puugaasigeneraatoriga Deutz töötav vesiveski.
Johannes Käspert
Johannes Käspert (vene keeles Кясперт Йоханнес Юрьевич) (9/21. mai 1886 Narva Peterburi kubermang Venemaa keisririik – 4. november 1937 NSV Liit) oli eesti poliitik, Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu asjaajaja ja siseasjade komisjoni komissari kohusetäitja (nn ajutine Siseasjade valitsuse juhataja).
Noorus
Johannes Käspert sündis Narvas vabrikutöölise perekonnas. Pärast Narva algkooli lõpetamist jätkas õpinguid ministeeriumikoolis. Pärast ministeeriumikooli lõpetamist asus 13-aastaselt tööle Narva Kreenholmi vabrikusse jooksupoisina. 16-aastaselt asus ta tööle Narva Zinovjevi metsatööstusettevõttesse noorema arveametnikuna ja hiljem edutati samas ettevõttes raamatupidaja abiks.
Poliitiline tegevus
Johannes Käspert hakkas osalema poliitilises tegevuses 1909. aastal, kui astus Narva äriteenistujate ametiühingusse, kus ta valiti ametiühingu juhatuse esimeheks. 1910. aastal oli Johannes Käspert üks Narva tööliste haridusseltsi asutajaid, ta ise juhendas seal esperanto keele ringi. Ta oli ka Narva Rahvahariduse Seltsi kirjatoimetaja ja hiljem esimees.
Johannes Käspert oli koos Villem Bukiga bolševistliku Narva ajalehe Kiir asutaja ja toimetaja aastatel 1912–1914. Ta astus Venemaa Sotsiaaldemokraatlikku (bolševike) Parteisse 1912. aastal, 1913. aastal vahistati ta keisrivõimuvastase agitatsiooni eest ning viibis 7 nädalat eeluurimisvanglas, kuid vabastati süütõendite puudumise tõttu.
Esimese maailmasõja alguses kolis Johannes Käspert Tallinna, kus asus tööle Fr. Krulli tehase haigekassa sekretärina ning tegeles ka bolševistliku agitatsiooniga, levitades sõja- ja keisrivõimuvastaseid lendlehti. 1914. aastal võttis ta osa VSDT(b)P Eestimaa konverentsi ettevalmistamisest, mis toimus Narvas 1914. aasta juulis, kuhu ta valiti ka konverentsi saadikuks.
1916. aasta kevadel vahistati Käspert poliitilise tegevuse eest ning saadeti asumisele Turgai piirkonda Kustanai maakonnas, kust ta vabastati 1917. aastal veebruarirevolutsiooni tulemusel toimunud poliitilise amnestia alusel.
Tallinna jõudmisel valiti Johannes Käspert VSDT(b)P Tallinna Komitee ja Tallinna Linnavolikogu liikmeks ja juhatas bolševistlike ajalehtede väljaandmist Eestimaal.
Johannes Käspert oli Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee liige, pärast Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee poolt Venemaa Ajutise Valitsuse poolt määratud kubermangukomissari Jaan Poska võimult tõukamist oli Käspert Eestimaa Nõukogude ja Sõjaväelaste Nõukogu TK administratiivosakonna juhataja ja ajakirjanduse komissar ; Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee (SRK), Revolutsiooniline Tribunali liige ;
1918. aasta märtsist töötas Johannes Käspert Nõukogude Venemaal ajalehe Pravda toimetuses; seejärel Vene SFNV Rahvuste Rahvakomissariaadis Eesti osakonnas ning Lipetski maakonna Täitevkomitees.
Tegevus 1918. aastal Eesti Töörahva Kommuunis
1918. aasta novembrist oli Johannes Käspert Narvas, Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu asjaajaja ja siseasjade komisjoni komissari kohusetäitja (nn ajutine Siseasjade valitsuse juhataja), ametisse määratud Viktor Kingissepa asemel, kes viibis illegaalselt Tallinnas.
Tegevus aastail 1920–1930 NSV Liidus
1919. aastast töötas Johannes Käspert luuretööl Punaarmee Staabis, Tšekaas ja OGPUs.
1925. aastast oli Johannes Käspert moodustatud EKP Keskkomitee – oktoobrirevolutsiooni ajaloouurimise komisjoni vastutav sekretär, komisjon andis välja ajakirja "Proletaarne revolutsioon Eestis" ("Пролетарская революция Эстонии");
1927. aastast oli ta parteitööl Petrogradis; 1930. aastast Kominterni Eesti sektsiooni sekretär Leningradis /aastatel 1931–1937 oli Johannes Käspert Leningradis tegutsenud Kominterni Eesti Sektsiooni Leningradi Büroo sekretär.
Kõnnu (Kuusalu)
Kõnnu on küla Harju maakonnas Kuusalu vallas.
1977. aastal liideti Kõnnu külaga Kimbalu.
Surnud 12. juunil
''Siin loetletakse 12. juunil surnud tuntud inimesi.
Costică Dafinoiu
pisi|Costică Dafinoiu Costică Dafinoiu (6. veebruar 1954 Viziru vald, Brăila maakond – 8. juuni 2022) oli Rumeenia poksija.
Dafinoiu sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Sixto Soriale (Kuuba) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Ta osales poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1. maailmameistrivõistlustel (Havanna, 1974), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Mate Parlovile (Jugoslaavia) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Sotsiaalne kontroll
Formaalne sotsiaalne kontroll on nähtus kus õigusasutused kontrollivad oma õigusadressaatide õiguspärast käitumist. Mitteformaalne sotsiaalne kontroll on see kui teostatakse kontrolli mitteõigusnormide täitmise üle, ehk õigusväliste normide täitmise üle.
Ajaloost
Tööstuseelses ühiskonnas (keskaeg) oli hälbivusega võitlemise põhivormiks hälbija eristamine ühiskonnast: tapmine, väljasaatmine, sandistamine, märgistamine, ränk vanglakaristus. Tööstuslikus ühiskonnas omandas sotsiaalne kontroll üha enam institutsionaalse iseloomu (kohtusüsteem, haiglatesüsteem), eristamiselt ja karistamiselt mindi üle hooldusele. Eesmärgiks muutus hälvikute normaliseerimine, nende normaalse toimimise taastamine. Sellega seoses määratleti üha täpsemalt ka norme (seadusandlus, haiguste sümptomaatika). Tehnokraatlik lähenemine lõi suured kombinaat-haiglad ja vanglad, mida iseloomustas personali kitsas spetsialiseerumine ja tööjaotus. Organiseerus ka kuritegelik maailm - maffia, uimastikaubandus. Tööstusjärgses ühiskonnas muutus sotsiaalne kontroll ennetavaks ehk preventiivseks, pööratakse tähelepanu keskkonna seisundile ja riskirühmadele. Samas jälgib nüüd sotsiaalne kontroll mitte ainult hälbinuid, vaid kõiki inimesi. Sotsiaalne kontroll individualiseerub. Kõiki ei mõõdeta enam sama normiga, arvestatakse indiviidi erinevusi ja vajadusi. Ravimisel, ümberkasvatamisel lähtutakse hälbinu subjektiivsetest kogemustest. Kontroll muutub tolerantsemaks, kaob selge piir normaalse ja ebanormaalse vahel. Igal inimesel on nii normaalseid kui ebanormaalseid jooni. Püütakse vältida sotsiaalset "märgistamist".
Sugupoolel põhinev sotsiaalne kontroll
Sugupoolel põhinev sotsiaalne kontroll (gendered social control) hõlmab positiivseid ja negatiivseid sanktsioone, mida rakendatakse ühiskonna poolt vastavalt kas ootuspärase ja sobiliku või sotsiaalselt kohatu käitumise korral. Sotsiaalne kontroll toimib nii formaalsel kui mitteformaalsel tasandil ning sunnib inimesi järgima sugupoolele kehtestatud norme ja ootusi. Sugupoolekohase käitumise korral väljendatakse tunnustust, heakskiitu või toetust, vastupidisel juhul aga hukkamõistu, halvakspanu.
2005. aasta Norra parlamendivalimised
2005. aasta Norra parlamendivalimised olid Stortingi (Norra parlamendi) valimised esmaspäeval, 12. septembril 2005.
Täideti kõik 169 kohta. Võrreldes 2001. aasta valimistega tuli 4 kohta juurde. Lisaks 150 tavamandaadile on igale maakonnale ette nähtud üks tasandusmandaat. Mandaadid jagunesid 2005. ja 2009. aasta valimistel maakondade vahel järgmiselt:
Hääleõiguslikke kodanikke oli 3 421 741. Osavõtuprotsent oli 77,1.
Eelhääletus toimus 10. augustist 9. septembrini 2005. Eelhääletusel anti 452 488 häält (umbes 52 000 võrra vähem kui 2001. aasta valimistel).
Välismaal sai hääletada 1. juulist.
Mõnes vallas sai hääletada ka 11. septembril.
Valimisjaoskonnad suleti 12. septembril kell 20.
Koos Stortingi valimistega toimusid ka Sametingi (saamide parlamendi) valimised. Neil oli õigus hääletada 12 537 inimesel.
Taust ja valimiskampaania
Enne valimisi juhtis peaminister Kjell Magne Bondevik koalitsioonivalitsust, kuhu kuulusid Høyre (Konservatiivne Partei), Kristlik Rahvapartei (kristlik-demokraatlik partei, kust tuli ka peaminister) ja liberaalne partei Venstre. Tingimustega toetas koalitsiooni ka parempoolne Progressipartei. Koalitsiooni kolmel põhiliikmel oli 165-liikmelises Stortingis kokku 62 kohta. Koos Progressipartei 26 kohaga oli koalitsioonil parlamendienamus.
Koalitsioonisiseste lahkhelide tõttu väljus Progressipartei ajutiselt novembris 2004 koalitsioonist. Põhjuseks oli haiglate alarahastamine valitsuse poolt. Hiljem jõudsid parteid kokkuleppele. Valitsust kritiseeriti hilinenud reaktsiooni eest 2004. aasta India ookeani maavärinale, milles hukkus norralasi. Peaminister tunnistas valitsuse vigu selles asjas.
Aastal 2005 oli vaidluse all erakoolide küsimus. Opositsioonilised Tööpartei, Sotsialistlik Vasakpartei ja Keskpartei olid vastu valitsuse kavale lubada erakoole, välja arvatud alternatiivharidust ja religioosset haridust andvad koolid.
2005. aasta alguses näitasid arvamusküsitlused peaministri populaarsuse langust ning kõige populaarsemaks parteiks osutus Tööpartei. Selle juht Jens Stoltenberg oli märtsist 2000 oktoobrini 2001 olnud peaminister ning oli valimiste eel populaarne. Arvamusküsitlused näitasid, et Tööpartei, Sotsialistlik Vasakpartei ja Keskpartei võivad moodustada punarohelise koalitsiooni, mis saab Stortingis enamuse. Tööpartei ja Sotsialistlik Vasakpartei lubasid võtta Keskpartei valitsusse ka juhul, kui see pole enamuse saamiseks tarvilik. Punaroheliste tähtsaim valimislubadus oli suunata rohkem naftaraha heaolule. Nad kritiseerisid Bondeviki valitsust, mis kärpis rikaste makse, millest saadud raha oleks saanud kulutada tööpuudusega võitlemiseks, haridusele ja eakate abistamisele. Bondevik on hoiatanud, et punaroheliste plaanide teostumine kärbiks majanduskasvu ja tõstaks intressimäärasid.
Pressikonverentsil 20. juunil ütles Progressipartei juht Carl Ivar Hagen, et tema partei ei toeta pärast valimisi uut koalitsiooni, kui Bondevik saab jälle peaministriks. Sellega andis ta mõista, et parem kandidaat oleks Erna Solberg. See aitas kaasa ebakindlusele parempoolsete leeris.
Punaroheliste seas on olnud lahkarvamusi välispoliitika küsimustes (Tööpartei toetab Euroopa Liiduga ühinemist, Sotsialistlik Vasakpartei mitte). Thorbjørn Jagland Tööparteist on ajalehtedes rünnanud Sotsialistlikku Vasakparteid.
Nädal enne valimisi näitasid arvamusküsitlused Sotsialistliku Vasakpartei populaarsuse langust ning Venstre ja Høyre populaarsuse tõusu. Päev enne valimisi näitasid arvamusküsitlused punarohelistele ja parempoolsetele võrdseid šansse.
Ametiühingute kampaania
Ametiühingute liit Landsorganisasjonen (LO) püüdis määrata valimiskampaania teemad. Kampaania "Du bestemmer – LO på din side" ("Sina otsustad – LO sinu kõrval") raames küsis ta kõigilt oma 850 000 liikmelt, mis peaksid olema valimiskampaania teemad.
Koolivalimised
5. ja 6. septembril peeti kooliõpilaste seas "koolivalimised". Kehtivaid hääli oli 116 599.
Koolivalimiste tulemused
Punaroheline koalitsioon oleks nende tulemuste järgi saanud 118 mandaati.
Valimiste vaatlejad
Valimistel oli 27 välisvaatlejat Kõrgõzstanist, Tadžikistanist, Kasahstanist, Usbekistanist, Gruusiast, Aserbaidžaanist, Armeeniast ja Moldovast. Nad külastasid 6 valda. Valimiste vaatlemine oli Norra Välispoliitika Instituudi ja Norra Helsingi Komitee ühisprojekt.
Rikkumised
Ühes valimisjaoskonnas Sør-Trøndelagi maakonna Holtåleni vallas avastas üks valija pärast seda, kui 12 inimest oli hääletanud, et puuduvad Venstre partei hääletussedelid. Jaoskond suleti ajutiselt, kuni sedelid saabusid.
Välisvaatlejad ja paljud valijad olid kriitilised ka selle suhtes, et paljudes valimisjaoskondades ei nõutud hääletajatelt oma isiku tõestamist.
Valimistulemused
13. septembril kümme minutit pärast südaööd kohtusid parteide juhid Stortingi hoones. Oli peaaegu selge, et punaroheline koalitsioon on valimised võitnud. Tulemused olid saadud 420 kohalikust omavalitsusest 433 seast. Punarohelised olid saanud 88 kohta ning valitsuskoalitsioon ja Progressipartei kokku 81 kohta.
Lõplikel andmetel sai punaroheline koalitsioon 87 kohta ja parempoolsete koalitsioon 82 kohta.
Võitjad
Punaroheline koalitsioon võitis valimised ning moodustas enamusvalitsuse. Peaministriks sai Jens Stoltenberg.
Progressipartei saavutas oma ajaloos parima valimistulemuse, ületades märgatavalt Høyret ning saades peaaegu sama suureks kui Bondeviki valitsuse erakonnad kokku.
Venstrel õnnestus pääseda parlamenti, mis oli vahepeal küsitav. Valimistulemus oli parim 1965. aasta valimistest saadik. Erakond sai parlamendis hoolimata väikesest häälte arvust soliidse arvu kohti, sest tal õnnestus ületada 4-protsendiline valimiskünnis. Peale 6 otsemandaadi sai Venstre 4 lisamandaati.
Kaotajad
Parempoolsete kaotus oli suurem kui arvud näitasid, sest peaaegu poole parempoolsetele antud häältest sai Progressipartei, mida teised erakonnad ametlikku koalitsiooni ei tahtnud võtta.
Sotsialistlikule Vasakparteile valmistasid tulemused pettumuse, sest valimiskampaania ajal ulatus nende toetus arvamusküsitluste järgi puhuti üle 15%.
Høyre kaotas oma positsiooni suurima parempoolse parteina.
Kristlik Rahvapartei sai peaaegu poole vähem hääli kui eelmistel valimistel. Tegemist on ühe rängema kaotusega partei ajaloos.
Rannikupartei kaotas oma ainsa esindaja parlamendis.
Punane Valimisliit ei pääsenud parlamenti.
Muid tagajärgi
Stortingi uues koosseisus oli ainukeseks rahvusvähemuse esindajaks Saera Khan Tööparteist. Varem Stortingis olnud Afshan Rafiq Høyrest ei pääsenud enam sisse, sest tema partei kaotas palju hääli.
Tööpartei esindajana pääses parlamenti 21-aastane Anna-Kristin Ljunggren. See on väikseim parlamendiliikme vanus Norra ajaloos. Varem (1989) on 21-aastaselt Stortingisse pääsenud Trond Jensrud.
Oma parlamendikohad kaotasid kaks tähtsat Kristliku Rahvapartei poliitikut – keskkonnaminister Knut Arild Hareide ja erakonna endine sekretär Valgerd Svarstad Haugland. Viimane teatas, et lahkub poliitikast.
Kõige parema tulemuse sai üks partei Årdali vallas: Tööpartei sai seal 72,4% häältest.
Reaktsioonid
Peaminister Kjell Magne Bondevik ütles, et tal ei ole head vastust, miks norralased temast loobusid hoolimata majandusbuumist ja sellest, et pärast tema võimuletulekut 2001 on ÜRO igal aastal tunnistanud Norra parimaks maaks, kus elada.
Valimisjärgsed sündmused
Senine valitsus jäi ametisse seniks, kuni uus parlament oktoobri keskel kokku tuli.
Primorje-Gora maakond
Primorje-Gora maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias. pisi|left|470px|Risnjaki rahvuspark
Dzedri
Dzedri (vanasti ka Dzedruciems) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Talsi piirkonnas Ķūļciemsi valla idaosas.
Küla asub merepinnast 4 meetri kõrgusel Dzedrupe jõe ja Engure järve kaldal. Dzedri jääb osaliselt Engure järve maastikukaitsealale. Küla asub valla keskusest Ķūļciemsist 2,7, piirkonna keskusest Talsist 31 ja Riiast 88 kilomeetri kaugusel.
Dzedri oli vanasti Nurmuiža mõisale kuuluv kaluriküla. Aastal 1937 valmis sealne luteri kirik. Aastail 1945-1951 oli küla Dzedri külanõukogu halduskeskuseks.
pisi|tühi|[[Dzedri kirik]]
Keila Terviserajad
pisi|250x250px|Keila Terviseradade viit Keila Terviserajad on loodusrajad Keila linna edelaosas umbes 72-hektarisel männimetsaga kaetud maa-alal.
Illingeni vald (Württemberg)
Illingen on vald Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal.
Keila Terviserajad
Ajalugu
28. augustil 2007 asutati piirkonna haldamiseks Sihtasutus Keila Terviserajad. 2008. aastal sai alguse kunstmurukattega jalgpalliväljaku ehitamine. 2013. aasta augustis anti Keila terviseradade haldamine üle Keila tervisekeskusele.
Illingeni vald (Württemberg)
Valla keskus on Illingen. Suuruselt teine asula on Schützingen.
Illingen asub Württembergi Läänekiirsõidutee ääres, 30 km kaugusel Stuttgardist, Vaihingen Enzi ääres ja Mühlackeri vahel. Illingeni raudteejaamast on võimalik sõita RE- ja S-rongidega Mühlackeri suunas (edasi Pforzheimi või Bruchsali) või Bietigheimi suunas (üle Vaihingen Enzi). Illingeni ümbrust läbib uus kiirtee Stuttgart–Mannheim (üle Vaihingen Enzi). 5 km kaugusel asuv raudteejaam Vaihingen/Enz on seotud Mannheimi ja Stuttgardiga (ICE- ja IC-liiklus).
Rahvastik
Ametliku arvestuse järgi oli Illingenis 2006. aastal registreeritud 7212 inimest.
Sinilind
"Sinilind" on Maurice Maeterlincki näidend.
"Sinilinnu" süžee viib vaataja või lugeja võluriiki, muinasjutu ja imede maailma pakub olulisi eluväärtusi, lapselikku elurõõmu.
Maeterlinck on "Sinilinnu" autorina eelkõige filosoof, kõlbeline mõtleja, kes näeb oma ülesannet eluõpetuse jagamises.
Meenemündid
Tähistamaks "Sinilinnu" kirjutamise 100. aastapäeva, andis Belgia 2008 välja 50-eurose nimiväärtusega kollektsioneerimiseks mõeldud puhtast kullast ja puhtast hõbedast meenemündid (läbimõõt vastavalt 21 ja 33 mm).
Požega-Slavoonia maakond
Požega-Slavoonia maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias. pisi|left|470px|Maakond on Horvaatia üks tähtsamaid põllumajanduspiirkondi pisi|center|470px|Maakond hõlmab ka osa Papuk'i geopargist. Pildil on pargi sissepääsul Velika külas eksponeeritav Lithothamnium-lubjakivi
Eesti Kirjanike Liit
Eesti Kirjanike Liit (lühend EKL) on Eesti kirjanike, kirjanduskriitikute ja tõlkijate kutseliit.
Ajalugu
Eesti Kirjanikkude Liit asutati 8. oktoobril 1922 Tallinna raekojas eesti kirjanike III kongressil. Liikmeid oli tollal 33. Juriidiliselt oli liidu asukohaks aastani 1927 Tallinn, hiljem Tartu. Eesti Kirjanikkude Liit tegeles kirjanikele avaldamisvõimaluste ja toetusraha leidmisega.
4. mail 1950 kustutati Eesti NSV Kirjanike Liidu liikmete nimekirjast Johannes Semper, Paul Viiding, August Sang, Kersti Merilaas, Betti Alver, Hugo Raudsepp, Mait Metsanurk, Leo Anvelt, Agnes Taar ja Aleksander Tassa.
Saksa okupatsiooni ajal aastatel 1941–1944 juhtis Eesti Kirjanikkude Liidu tegevust algul kolmeliikmeline juhatus, mille eesotsas seisis Albert Kivikas. 1943. aastal lubati Eesti Kirjanikkude Liidu kui apoliitilise organisatsiooni tegevus Eestis taastada. Organisatsiooni esimeheks valiti Gustav Suits.
1945. aastal loodi Stockholmis sinna põgenenud kirjanike poolt Välismaine Eesti Kirjanike Liit, mille esimeesteks olid August Mälk (1945–1982), Kalju Lepik (1982–1999) ja Enn Nõu (1999–2000).
1991. aastal nimetati Eesti NSV Kirjanike Liit ümber Eesti Kirjanike Liiduks. 2000. aasta oktoobris saatis Välismaine Eesti Kirjanike Liit end laiali ning selle liikmed astusid Eesti Kirjanike Liitu kodumaal. Mais 2020 oli Eesti Kirjanike Liidul 331 liiget.
Kirjanike Liidu juhtimine
Kirjanike Liitu on juhtinud põhikirja järgi peakoosolek (üldkoosolek) ja juhatus, tegevuse kontrollimiseks on peakoosolekul valitud revisjonikomisjon. Kuni 1940. aastani valiti Kirjanike Liidu juht juhatuses vabalt, ilma välise sekkumiseta. Saksa okupatsiooni ajal tegutses kolmeliikmeline juhatus. Nõukogude okupatsiooni ajal ulatus NLKP kaadripoliitika ka kultuuri valdkonda. Kõik Kirjanike Liidu esimehed alates 1943. aastast kuni Eesti iseseisvuse taaskehtestamiseni olid NLKP liikmed. Vastavalt partei kaadripoliitikale esitas EKP Keskkomitee oma soovitusi. 1980. aastatel, pärast Karl Vaino ja Rein Ristlaane võimuletulekut, toimus suur kaadrivahetus, mida sooviti ka kultuuriasutustes ja -organisatsioonides. 1983. aastal läksid NLKP liikmed, Eesti NSV Kirjanike Liidu juhatuse sekretärid Jaak Jõerüüt ja Arvi Siig EKP Keskkomitee sekretäri Ristlaane juurde ultimatiivse sooviga, et Kirjanike Liidu juhatuse esimees Paul Kuusberg peab lahkuma või lahkuvad nemad ja leppisid temaga kokku, et juhatuse esimeheks saab Vladimir Beekman. Kui Beekman oli rääkinud teda juhatuse esimeheks soovinud Ristlaanega ja Jõerüüdi ning Siiaga, jäi ta nõusse. 17. oktoobril 1983, pärast seda, kui “Kuusbergi ja Remmelgaga (viimane oli Kirjanike Liidu juhatuse esimehe asetäitja) oli küllap Ristlaan kui mitte Vaino ise läbi rääkinud” ja “nad esitasid lahkumispalve”, valiti juhatuse esimeheks Vladimir Beekman. Beekman jäi seejuures siiski “palgalehelt välja” ja administratiivsele tööle Kirjanike Liidu juhatuse palgalise sekretärina Rein Saluri. NLKP kontrolliv ja määrav tegevus Kirjanike Liidus lõppes alles 1990. aastate tulekuga, selleks ajaks oli osa NLKP liikmeid-kirjanikke parteist ise välja astunud.
Palavvöö
thumb|Palavvöö varasema jaotuse järgi Palavvöö on Maa soojusvöö, mille piiriks on kõige soojema kuu samatemperatuurijooned +20 °C. Aasta jooksul on seal õhutemperatuurid kõrged ning päev ja öö on enam-vähem ühepikkused.
Varem arvati palavvööks pöörijoonte vaheline ala.
Osijeki-Baranja maakond
Osijeki-Baranja maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias. Selle keskus Osijek on Horvaatia suuruselt neljas linn 108 048 elanikuga (2011).
Lydia Koidula tänav (Tartu)
Lydia Koidula tänav (ka lihtsalt Koidula tänav) Tartus asub Tähtvere linnaosas. Tänav lähtub Taara puiestee ja Jakobsoni tänava ristist ning lõpeb Kreutzwaldi tänava ja Hiie tänava ristis. Tänavaga ristub Vikerkaare tänav.
Tänava pikkus on 440 meetrit.
Tänav on nimetatud Tartu linnavolikogu otsusega 24. oktoobrist 1932.
Sellel tänaval on elanud luuletaja Betti Alver, füüsik Harald Keres, arst Mart Kull, pedagoog Reet Valgmaa.
Kitzscher
Kitzscher on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis.
Linnaosad
Trages, Thierbach, Hainichen ja Dittmannsdorf/Braußwig.
Surnud 13. juunil
''Siin loetletakse 13. juunil surnud tuntud inimesi.
Ürgne kutse
Raamatu eestikeelne esmatõlge ilmus 1932. aastal pealkirjaga "Kui loodus kutsub". Pealkirja "Ürgne kutse" all ilmus teos esimest korda 1975. aastal.
Sisu
Tugev noor koer Buck röövitakse California mugavast elust ja viiakse Kaug-Põhja. Sajandivahetuse Klondike on täis ahneid kullaotsijaid, metsikuid indiaanlasi ja hunte. Buckist saab veokoer, kes peab õppima ellujäämiseks kavalust ja karmust. Peremehe käes, keda Buck armastama õpib, saab temast kogu Alaska tugevaim ja metsikuim veokoer. Kuid sügav instinkt temas tunneb vajadust inimese võimust vabaneda ja järgida «ürgset kutset».
Peeter Esimese ahelik
Peeter Esimese ahelik (tadžiki қаторкӯҳи Пётри Якум (katorkuhi Pjotri Jakum)) on mäestik Aasias, osa Pamiirist. Kulgeb ida-lääne suunas. Kõrgus kuni 6785 meetrit.
Međimurje maakond
Međimurje maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Friedrich Lustig
pisi|Friedrich Voldemar Lustig – Ashin Ananda ja Karl Tõnisson – Kārlis Tennisons – Vend Vahindra Tai Kuningriigis. Friedrich Voldemar Lustig (munganimega Ashin Ananda; 26. aprill 1912 Narva – 4. aprill 1989 Yangon) oli eesti budistlik munk, luuletaja, luuletõlkija ja publitsist.