The_Joy_of_Philosophy
Sokratese ülistus
Sokrates on meie kangelane, filosoofide inspiratsioon ja ideaal. Ilma temata on filosoofia kasvu ja arengut raske kujutleda. Sokratese isik ning teravmeelsus ja sära võlub meid kõiki. Tema eeskuju lahutas filosoofia luulest, retoorikast ja avalikust poliitikast enese järelekatsumise distsipliinina. Siiski oli ta isehakanud šarlatan. Ta rõhutas, et ta ei tea mitte midagi, ning kuulutas end selle põhjal kõige targemaks. Ta kasutas jubedaid argumente, meelitas ja kiusas, ajas segadusse ja keelitas, naeruvääristas ad hominem. Ta võis olla nautija, kes oli üllatavalt ükskõikne armastuse, naudingu ja isegi elu enda vastu. Ta suri filosoofia eest, või vähemalt pretendeeris sellele. Ta suri iseenda eest, "oma hinge hüveks", ja isegi poliitilised põhimõtted, mille eest ta end ohverdas, tunduvad praegu kahtlased, vastuolulised ja võib-olla talumatud. Tundub, et Sokrates ei olnud kunagi üksi, oli harva kontemplatiivne ja harva tõsine. Säh sulle siis üksildast, sünget ja ainult mõtisklevat filosoofi! Sokrates oli fanaatiline pidudel käija, sümposiast, vahetpidamatu kõneleja, parm, kes aina sumises probleemide ja poiste ümber. Olgu ta pealegi tark, vapper, inetu ja surelik, igatahes veetis ta hästi aega. Tema dialoogid on täis naljatusi, võluvaid solvanguid, filosoofilist komöödiat. Lugedeski näeb sära tema silmis, raginat tema teravmeelsuses, rõõmu, millega ta ajas taga oma ainest ja vabatahtlikke ohvreid, ja mitte päris tagasihoidlikku juubeldust, millega ta esitas oma argumendid ja lõpetas arutelu ühe osa, et minna järgmise juurde. Võib-olla ta oli tõesti narr, nagu Nitzsche aukartuse ja kadedusega väitis. Ta võlus Ateena noorukeid ja kogu antiikmaailma, renessansi ja uusaja filosoofe. Ta õpetas filosoofiat vestlusena, valgustatud kiibitsemisena, kiusamisena, meelitamisena. Hilisemad filosoofid rüüpasid üksi kamina ääres, sulepea käes, aga Sokrates jõi galasümpoosionidel ning ka suri joogi kätte. Ta mõisteti hukka Ateena noorsoo rikkumise eest (ebamäärane ja tõestamatu süüdistus) ja linna jumalate hülgamise eest (mis oli tõsi, kuigi ta ajas vastu). Ta mõisteti ebaõiglaselt surma, kuid ainult provokatsiooni tõttu ja kõhklemisi (võib-olla ajaloo pärast). Kriton pakkus talle põgenemist, kuid Sokrates keeldus (võib-olla ajaloo pärast). Sokrates rõhutas mõistust, kuid oli retoorika meister. Oma karismaga oli ta kire mees, mitte kontemplatsiooni mees. Tal oli alati kiire vastus ja valmis küsimus, mitte läbimõeldud teooria. Pole selge, et tal üldse oli mingi teooria või vastus oma küsimustele. Ka "Riik" ei vasta, mis on õiglus, ja jätab võimaluse, et seda polegi. Sokrates rõhutas definitsioone, kuid valdas paremini vastuväiteid. Kui ta oli kõik katsed ümber lükanud, jutustas ta mõne müüdi. Kuigi luuletajad tuli tema riigist välja ajada, oli ta ise kõige suurem luuletaja, valetaja ja šarlatan. Nii et on kaks Sokratest: kunagine täisvereline entusiast ja nimi, mida seostatakse käputäie kahtlaste veretute argumentidega ja metsikute teispoolsete kategooriatega. Teda motiveerisid ka sügavamad isiklikud mured ja allasurumatu huumorimeel. Filosoofia peab olema rõõm, mitte vaev. Mitte et see oleks kerge või et kõik kõlbaks. Aga Sokrates läks surmale vastu suurema külmaverelisusega kui enamik filosoofe üksteisele ja oma üliõpilastele.