Eetika_ja_filosoofia_piirid
9 Relativism ja refleksioon
See arutlus vihjab järeldusele eetikamõtlemise ja -praktika tuleviku kohta. Tuleb meenutada ideed, et inimesed jõuavad eetilise elu objektiivse aluseni, ehk nad jõuavad eetilise eluni, millest nad teavad, et sellel on objektiivne alus. See ei pruugi olla tõenäoline väljavaade, kuid sellest mõttest on rohkemgi õppida. See protsess vajaks praktilist konvergentsi ühises eluviisis. Teaduse puhul peaks see olema sunnita, muidu ei saaks seda seletada tõe poole liikumisena. Eetika juhtumil tuleks seda seletada põhisoovide ja -vajaduste kaudu, ja ka sel juhul peab see olema ilma sunnita. Kuidas see välja näeks? Kui marslased ähvardaksid Maa hävitada, kui inimesed eetilise elu teatud vormis kokku ei lepi, siis võib-olla mõne põlvkonnaga, võib-olla marslaste antud tehnika abiga, see õnnestuks. Põhisoovid ja -vajadused oleksid küll mängus, aga mitte nii, nagu on tarvis, et anda elule objektiivne alus; lepitaks lihtsalt sanktsioonide pärast: marslased jätaksid ähvarduse jõusse, hävitaksid meie refleksioonivõime või annaksid võimsa legitimeeriva müüdi. Kui nad saavad ilma nende abinõudeta hakkama, siis nad on nähtavasti andnud meile rahuldava eluviisi, ja rahuldav oleks see sellepärast, et me saame sellega stabiilselt ja reflektiivselt elada, mitte sellepärast, et meid sunniti sellele konvergeeruma. Et üksmeel oleks sunnita, peab see välja kasvama inimelu seest ning seda peaks mõjutama ka teoreetiline uurimine. Siis on tarvis vabu institutsioone, mis ei võimalda mitte ainult vaba uurimist, vaid ka elu mitmekesisust ja eetika variante. Tuleb aga hoiduda ekslikust eeldusest, et refleksioon ei võta psühholoogilist ruumi. Ühiskond, kus tehakse elamise eksperimente, ei ole lihtsalt ühiskond, mis suurendab parima elu võimalusi. See on teatud liiki ühiskond ja välistab teatud elamisviisid, võib-olla ka sellised, mis on kõige elamisväärsemad. See aga tähendab lihtsalt, et mitmekesisus ja uurimisvabadus on ühed hüved teiste hulgas, mitte et need ei oleks hüved. Nendel, kes usuvad objektiivsusse ja näevad objektiivset alust objektiivsuse ainsa arusaadava vormina, on alust aktsepteerida, et need on tähtsad hüved. Ka neil, kes objektiivsusse ei usu, on alust aktsepteerida, et need on tähtsad hüved. See tuleb tulevikku suunatud distantsirelativismist. Tulevase ühiskonna inimeste juhtum on ainulaadne selle poolest, et meil on nii puhtmõisteline vastasseis teise väärtustikuga kui ka teatud vastutus nende eest, vähemalt kui me püüame oma väärtusi edasi anda või püüame seda mitte teha. Selleks et oleks kindlustunne püüdes tagada, et tulevased põlvkonnad meie vaateid jagaksid, on Williamsi meelest tarvis mitte ainult kindlustunnet nendes väärtustes, vaid ka veendumust, et need on objektiivsed. Kui meil seda kindlust ei ole, siis on meil alust hoiduda tuleviku mõjutamisest, nagu meil on alust hoiduda mineviku üle otsustamisest. Tulevasse ühiskonda ei peaks püüdma edasi anda kindlaid väärtusi. On aga alust püüda jätta ressursse adekvaatseks eluks, sealhulgas anda edasi seda, mida me peame oma teadmiseks. Me ei saa kooskõlaliselt jätta välja reflektiivset teadvust ennast ning vaba uurimise praktikaid, mida on selle silitamiseks ja kasutamiseks tarvis. Selle negatiivse eesmärgi ja positiivse eesmärgi vahel on pinge. Viimase puhul ikkagi püütakse midagi edasi anda, ja see miski nõuab mingeid kindlaid eluvorme. Oma vahetutele järglastele, vähemalt oma lastele, on meil alust rohkem edasi anda: see, et me püüame oma eetilisi väärtusi edasi anda, on selle tunnus, et need meil on.