Christine_Korsgaard
Kaks headuse eristust
20. sajandi alguses arutati palju, kas hea asja väärtus tuleb või ei tule huvist selle vastu või selle soovimisest vms. Seda arutasid pikalt Moore, Ross, Ralph Barton Perry jt. Tõenäoliselt tekitas huvi selle vastu utilitaristlik argument, et ainult nauding on iseeneses hea, sest see on ainus asi, mida me soovime selle enda pärast. Utilitarismi arutamisel sai üldkohaks väita, et nauding ikkagi ei ole ainus asi, mida me soovime selle enda pärast. Aga see jätab ikkagi lahtiseks, kas asjad, mida me soovime nende endi pärast, on sellepärast seesmiselt head. Moore ja Ross väitsid, et see ei saa nii olla, sest headusel pole mingit pistmist vaimsete hoiakutega asjade suhtes, isegi kui headus peaks osutuma, et headus on vaimsete hoiakute omadus või alati vaimseid seisundeid või hoiakuid sisaldavate asjade seisude omadus. Moore uskus, et õiged teod on need, mis maksimeerivad seesmisi hüvesid. Seesmiste hüvede hulka arvas ta ilu hindamise, sõpruse ja armastuse. Püüdes nende väärtust seletada, tuli ta ikka ja jälle tagasi seesmise väärtuse loomuse küsimuse juurde. Artiklis "The Conception of Intrinsic Value" väidab Moore, et inimesed, kes pole nõus, et headus on subjektiivne, muretsevad tegelikult hoopis sellepärast, et headus on mitteseesmine. Seda näitab Moore'i järgi asjaolu, et on teooriaid, mille järgi headus on objektiivne ja millega needsamad inimesed selsamal põhjusel nõus ei ole. Moore tõi näiteks teooria, mille järgi "parem" tähendab 'paremini ellu jääma kohastunud'. Nii et subjektivistlikul teoorial peab veel midagi viga olema. Moore'i järgi on asi selles, et see välistab võimaluse, et asjad on seesmiselt väärtuslikud. See, et mingit liiki väärtus on seesmine, tähendab Moore'i järgi, et see, kas ja mil määral asjal see on, sõltub ainult asja seesmisest loomusest. Moore'i järgi on asjadel on erinev seesmine loomus, kui nad ei ole täpselt ühesugused, ja neil on sama seesmine loomus, kui nad on täpselt ühesugused. See erinevus ei pruugi olla kvalitatiivne, vaid võib seisneda kvaliteedi astmes või mõne koostisosa kvaliteedis. Nähtavasti seisneb asja seesmine loomus tema mitterelatsioonilistest omadustest. Moore arvab, et me tahamegi sellist seesmise headuse mõistet. See, millised tüübid on paremini kohastunud ellu jääma, sõltub peale seesmise loomuse ka asjaoludest ja loodusseadustest. Ka subjektivism teeb "hea" sõltuvaks asjaoludest. Seesmist headust ei saa pidada asja seesmise loomuse elemendiks, see oleks naturalistlik eksitus. Aga seesmine headus sõltub ainult seesmisest loomusest ning on seega objektiivne. Seesmine väärtus on sõltumatu inimeste soovidest ja huvidest, sest soovitud olemise omadus on relatsiooniline. Raamatus "Ethics" on Moore'il pisut teistsugune definitsioon. Me teeme otsustuse, et asjade seisundil on seesmine väärtus, kui me teeme otsustusel, et selle asjade seisundi olemasolu oleks hea asi, isegi kui midagi muud poleks olemas. Siin on rõhk jälle sellel, et asja headus on mitterelatsiooniline. Sellel põhineb "isoleerimismeetod", mida Moore kasutab asjade seesmise headuse kindlakstegemiseks raamatus "Principia Ethica". Peab vaatama, kas asi on niisugune, et kui ta oleks olemas täiesti isoleerituna, siis me peaksime teda heaks. Moore'ile tundub, et niisugune lähenemine välistab igasuguse seose seesmise väärtuse ja selle vahel, mida inimesed soovivad selle enda pärast: saab soovida midagi selle enda pärast ning ometi mitte pidada seda asjaks, mis oleks hea, kui ta eksisteeriks isoleerituna. Ross on Moore'i poolel. Ta ütleb, et väärtusteooriad on kahesugused: ühed peavad väärtust omaduseks ja teised suhteks, tavaliselt huvi, soovi või muu vaimuseisundiga. Kui see on suhe, siis miski ei saa olla seesmiselt väärtuslik. Kui me nimetame midagi heaks, siis me peame silmas, et temas endas on mingi omadus, ilma et kellelgi peaks selle vastu huvi olema.