cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aprikoos
Luuseemneid kasutatakse mandli aseainena kondiitritööstuses, ka valmistatakse neist mandliõli asendajat marmotiõli.
Tavaliselt tehakse martsipani kahest osast mandleist ja ühest osast suhkrust, lisatakse kartulitärklist. Kui selles retseptis mandlid asendada aprikoosi- või virsikuseemnetega, siis saadakse martsipani asendaja persipan.
Toodang, toiteväärtus ja biokeemiline koostis
2012. aastal toodeti maailmas 3,96 miljonit tonni aprikoose ja aprikoosiistandike kogupindala oli 0,49 miljonit hektarit. Aminohapetest sisaldavad virsikud kõige rohkem aspartaamhapet (100 g kohta 0,31 g).
Judita Vaičiūnaitė
pisi|Judita Vaičiūnaitė Viktorija Judita Vaičiūnaitė (12. juuli 1937 Kaunas – 11. veebruar 2001 Vilnius) oli leedu kirjanik ja tõlkija.
Elukäik
Tema isa Viktoras Vaičiūnas oli psühhiaater, ema halastajaõde. Esimesed 17 eluaastat elas ta Kaunases, pärast isa surma kolis perekond Vilniusse, kus elasid isa vennad: luuletaja ja näitekirjanik Petras Vaičiūnas ning pastor Juozas Vaičiūnas.
Aastail 1962–1966 töötas ta ajalehe Literatūra ir menas, aastail 1973–1974 ajalehe Kalba Vilnius juures.
Looming
Vaičiūnaitė luuletusi avaldati trükis juba 1956. aastal, debüütkogu aga ei lasknud tsensuur avaldada; teine kogumik "Pavasario akvarelės" ("Kevadeakvarellid") ilmus 1960. aastal. Hiljem nägi ilmavalgust veel mitu luulekogu. Ta kirjutas luuletusi ja lugusid ka lastele.
Ta tõlkis leedu keelde Anna Ahmatova, Olga Bergholtzi, Semjon Kirsanovi, Giorgi Leonidze, František Hrubíni, Desanka Maksimovići, Sofja Mogilevskaja, Vladislav Krapivini ja Lewis Carrolli loomingut.
Karl Litzmann
Karl Litzmann (22. jaanuar 1850 Neu Globsow, Brandenburg – 28. mai 1936 Neu Globsow, Brandenburg) oli Saksamaa sõjaväelane ja poliitik, aastast 1898 jalaväekindral.
1895 nimetati Karl Litzmann ooberstiks ja ta oli ametis Berliini Sõjaakadeemia direktsiooni liikmena. 1898 sai temast kindral. Aastatel 1902–1905 oli Karl Litzmann Berliini Sõjaakadeemia ülem.
1905 saadeti ta vastuolude tõttu maaväe juhtkonnaga erru, kuid Esimese maailmasõja puhkedes 1914 kutsuti teenistusse tagasi. Oktoobris 1914 nimetati ta 3. jalaväediviisi ülemaks, mis paistis novembris 1914 silma kangelasliku läbimurdega Vene piiramisrõngast Poola linna Brzeziny lähistel. Łódźi juures õnnestus tema diviisil peatada Vene vägede pealetung Berliini ja Poznani suunal. Nende kangelastegude eest autasustati kindral Litzmanni ordeniga Pour le Mérite ja ta pälvis hüüdnime "Brzeziny lõvi". 1915. aastal juhatas ta 40. reservkorpust.
Aastatel 1926–1928 kirjutas Karl Litzmann oma kaheosalised memuaarid ja kuigi tema sõjaline karjäär oli selleks ajaks lõppenud, astus ta veel 1930 poliitikasse, asudes 80-aastaselt toetama Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteid (NSDAP). 1932 valiti ta NSDAP liikmena Riigipäeva liikmeks ning ta jäi sellele ametikohale kuni surmani. Litzmann oli vanim parlamendiliige ja kuni Riigipäeva juhataja valimiseni juhatas istungeid just tema. 1934 nimetati ta ühtlasi Adolf Hitleri poolt kokku kutsud Preisimaa Riiginõukogu liikmeks.
Kindral Litzmann suri 1936. aastal ja talle korraldati riiklikud matused. Pärast Poola okupeerimist Saksamaa poolt nimetati Łódźi linn 11. aprillil 1940 ümber Litzmannstadtiks ja Brzeziny linn Löwenstadtiks (lõvilinn). 1945. aastal ennistati linnadele nende endised nimed.
Baieris Passaus oli Litzmanni järgi tänav nimetatud.
Litzmann oli Brandenburgis asuva Neuruppini linna aukodanik. 2007. aastal võeti talt aukodaniku nimetus ära.
Karl Litzmanni poeg Karl Siegmund Litzmann oli SA ohvitser, aastatel 1941–1944 Eestimaa kindralkomissar. Karl Litzmanni tütrepoeg Walter Lehweß-Litzmann oli tuntud hävituslendur ja Rüütliristi kavaler.
Mart Vels
Ta oli Laiuse vabatahtliku tuletõrje jaoskonna juhataja, Laiuse ühispanga revisjonikomisjoni liige, osales Laiuse Põllumeeste Seltsi, Laiuse vallavolikogu, Kiidjärve Masinatarvitajate Ühingu töös.
Talle kuulus Laiuse vallas Uuetoa talu, kus ta oli sündinud.
Vitruvius
pisi|341x341px|Vitruvius esitlemas [[Augustusele oma teost "De Architectura"]] Marcus Vitruvius Pollio, lühidalt Vitruvius, oli Vana-Rooma arhitekt ja arhitektuuriteoreetik, kes elas 1. sajandil eKr. Vitruviuse kirjutatud "De architectura libri decem" ehk "Kümme raamatut arhitektuurist" (lühidalt "Kümme raamatut") on entsüklopeediline teos, kuhu on kirja pandud antiikaja arhitektuuri põhimõtted.
Teisi selle perioodi arhitektuuriteooria arengut mõjutanud raamatuid pole säilinud. "Kümme raamatut" on olnud inspiratsiooniks arhitektuuriteoreetikutele mitme sajandi jooksul alates renessansist ning kuni 19. sajandini polnud ükski arutelu arhitektuuriteooria kohta Vitruviuse põhimõtteid puudutamata võimalik.
Elu ja töö
Vitruviuse elust ja karjäärist on teada vähe. Täpselt pole teada ei tema sünni- ja surmadaatumeid ega tema päritolu. Kindlalt saab teada vaid seda, mida ta ise oma raamatus on kirja pannud. Vitruvius teenis Rooma armees, seetõttu osales ta kindlusehitiste rajamisel ning töötas Julius Caesari juhitud kodusõja ajal välja piiramisrelvad. Pärast Julius Caesari surma Octavianuse ajal 44. aastal eKr, võttis Vitruvius osa Rooma akvedukti konstruktsioonide väljatöötamisel. Vitruvius läks erru u. 33. aastal eKr, olles välja teeninud hea pensioni, mis kindlustas muretu vanaduspõlve. "Kümme raamatut" valmis aastatel 33–14 eKr (mõningatel andmetel 27–23 eKr).
Vitruvius nimetas end arhitektiks. Tema enda sõnul osales ta basiilika ehitamisel Fano linnas, mille arhitektuuri Vitruvius oma raamatus ka näiteks toob. Vitruvius kirjutas traktaadis, et ei saavutanud tunnustust arhitektina, kuid pidas vajalikuks sõnastada arhitektuuri põhimõtted. II ja VI raamatu eessõnades rõhutab ta arhitektuuri olulisust. Samas kirjutas Vitruvius, et nende raamatutega kavatseb ta endale mälestusmärgi püstitada. See õnnestus tal suurepäraselt. Vitruviuse "Kümme raamatut" on hindamatu pärand arhitektuuriajaloos, millele tuginevad kõik hilisemad arhitektuuriteoreetikud.
Vitruvius oli esimene, nagu ta ise enda kohta uhkusega IV raamatu eessõnas kirjutas, kes on kogu arhitektuuriala erinevate valdkondade kaupa süstematiseerinud. Hilisemad teosed, näiteks Marcus Cetius Faventiuse "De diversis fabricis architectonicae" (3. saj pKr) või Rooma kirjaniku Rutilius Taurus Aemilianus Palladiuse raamat "De re rustica" (4. saj pKr) on otseselt või kaudselt viited Vitruviuse tööle ja on arhitektuuriteooria jaoks marginaalse tähtsusega.
Traktaat "Kümme raamatut arhitektuurist"
"Kümme raamatut" koosneb raamatutest, mille eessõnad tutvustavad põgusalt raamatu sisu ja võtavad kokku eelmise raamatu. Traktaadi I raamatu eessõnas on pühendus imperaator Augustusele. Vitruvius kirjutab, et raamat ja pühendus on tänuavaldus keisri poolt määratud pensioni eest. Pühenduses tõstab ta esile oma kirjatöö mitte enda, ilmselt lootes saada keisrilt ehituslepinguid.
Eessõnad seovad traktaadi tervikuks: neis on kirjas raamatu põhilised eesmärgid ja autori arusaamad. Autor kirjeldab eessõnades arhitektuuri probleeme üldiselt. Ta loob iseenda arusaama arhitektuurist, mis on samas kooskõlas kaasaegse riigi ideoloogiaga.
Teose "Kümme raamatut" sisu on järgmine:
I raamat. Arhitekti haridus; arhitektuuri põhilised esteetilised ja tehnilised põhimõtted; arhitektuuri allüksused: ehitised, ajamõõtmine, mehaanika; avalikud hooned ja eraehitised; linnaplaneerimine.
II raamat. Arhitektuuri areng ja ehitusmaterjalid.
III raamat. Templi ehitamine.
IV raamat. Templite tüübid, orderite programm, proportsiooniteooria.
V raamat. Ühiskondlikud hooned, teatri ehitamine.
VI raamat. Eramajad.
VII raamat. Ehitusmaterjalide kasutamine, seinamaaling ja värviõpetus.
VIII raamat. Veevärk ja veevarustus.
Lanzarote
Lanzarote on saar Kanaari saarestikus.
Vitruvius
Traktaat "Kümme raamatut arhitektuurist"
IX raamat. Päikesesüsteem, päikese- ja veekellad.
Lanzarote
Saare pindala on 795 km². Saar on vulkaaniline, kuid madal – kõrgus kuni 670 meetrit. Valitseb kuiv troopiline kliima.
Vitruvius
Traktaat "Kümme raamatut arhitektuurist"
X raamat. Seadmete ehitamine ja mehhanismid.
Lanzarote
Lanzarote on kõige vanem ja kõige idapoolsem Kanaari saartest.
Vitruvius
Traktaadi mõju
Vitruviuse traktaat on ta enda avastuste ja väljatöötatud tehnikate, aga samuti kõikide tollal kättesaadavate arhitekti elukutsega seotud teadmiste koondamine ühte teosesse. Erinevaid küsimusi käsitledes viitab Vitruvius nii kaasaegsetele kui ka vanematele autoritele. Paljude viidatud autorite teosed pole säilinud ning neid tuntaksegi ainult tänu Vitruviusele.
Vitruvius pidas lisaks hoonete projekteerimisele arhitekti kohustusteks ka erinevate mehhanismide (tõste-, piiramis-, laske- ja ajamõõtmismehhanismide jne) väljatöötamist ja ehitamist, mistõttu oli arhitektile esteetika ja meetodite hea tundmise kõrval oluline ka teaduslike teooriate ja tehniliste aluste tundmine. Näiteks on ehituse ja linna planeerimine võimatu teadmisteta inimese füsioloogiast ja hügieenireeglitest ning kliimast ja looduslikest eripärasustest; ehitusmaterjalides pole võimalik orienteeruda teadmisteta botaanikast, geoloogiast ja mineraloogiast; teatreid pole võimalik ehitada akustika- ja muusikateooria teadmisteta; tõste- ja laskemehhanismide ehitus pole võimalik teadmisteta mehaanikast.
Vitruviuse teos oli suunatud laiemale lugejate ringile sh tellijale, mistõttu hinnati traktaati juba kaasajal ning järgnevad põlved kirjutasid seda korduvalt ümber. Keskajal pöörati traktaadile tähelepanu vaid vajadusest lahendada mõnda tehnilist probleemi hoonete ja mehhanismide ehituses. Alguses ei pööratud arhitektuuri esteetilisele väärtusele tähelepanu, kuid see muutus renessansiajastul, mil suurenes huvi arhitektuuri ja antiikaja kaanonite vastu. Renessansiaegsed kunstnikud ja arhitektid töötasid välja arhitektuuri esteetika alused, mis põhinesid Vitruviuse põhimõtetel. See mõjutas arhitektuuri mitmeteks sajanditeks.
Vitruviuse arhitektuuriesteetika
Vitruviusest lähtuvalt on arhitektuuriesteetika juured teaduslikes uurimustes. Kaks tuhat aastat tagasi oli laialdaselt levinud loodusfilosoofia kontseptsioon, eriti teooriad universaalsetest arvväärtustest ja proportsioonide suhetest. Inimkeha võrreldi nii universumi struktuuriga kui ka täpselt töötava mehhanismiga või esteetiliselt proportsionaalse hoonega. Vitruviuse näide, mille abil ta soovib tõestada proportsiooni teooriat, on tema katse sobitada inimese keha ringi ja ruudu geomeetriliste vormidega: laiali asetatud kätega inimese keha on paigutatud ruutu, mille ümber on ring, mille keskpunkt ühtib inimese naba asukohaga.
Vitruviuse raamatute algjoonised pole säilinud. Vitruviuse toese iga ümberkirjutaja lisas omapoolsed. Kõige tuntum on Leonadro da Vinci "Vitruviuse mees". Vitruviuse järgi proportsioonidel on kogemuslik väärtus mis on tuletatud inimese kehast s.t. pole absoluutväärtus. Eramajade ehituses, soovitab Vitruvius proportsioonide suhtest kõrvale kalduda.
Oma traktaadis Vitruvius tõi välja valemi firmitas-utilitas-venustas ehk tugevus-kasulikkus-ilu, millest sai arhitektuuri kuldne reegel mis kehtib tänapäevani. Harmoonilise hoone arhitektuur on võimalik vaid kõiki kolme arvesse võttes. See tähendab, et ehituses tuleb saavutada nii tehniline täpsus, esteetiline väljanägemus kui ka ergonoomiline teostus – ei saa eelistada üht omadust teisele. Ilu ei saa kompenseerida hoone funktsionaalsust ja tehnilist korrektsust ehituses ning korralikult ja läbimõeldult ehitatud hoone peab pakkuma esteetilist naudingut.
Vitruviuse arhitektuuri esteetiline komponent hõlmab kõiki esteetilisi nõudeid, eelkõige neid, mis puudutavad proportsioone. Venustas kategooria on jaotatud kuueks põhiliseks mõisteks:
1. Ordinatio – hoone arhitektuurisüsteemi (mahu, proportsiooni ja mõõdu suhe) üldised põhimõtted. Vitruviuse kirjeldatud orderi süsteemist on saanud arhitektuuri klassika. Orderi erinevate osade mõõtmiseks rakendas Vitruvius tingimuslikku ühikut – moodulit – mõõt, mis vastas samba aluse läbimõõdule. Kasutades moodulit on lihtne arvutada orderi proportsioonid arvsuhete abil.
3. Eurythmia – kõikide hoone osade harmooniline tervik ehk hoone sobivaima proportsiooni ja kompositsiooni leidmine.
5. Decor – vormistamine ja viimistlemine on kategooria, mis määrab kuidas hoone esteetiline vorm ja ehituslik konstruktsioon vastab selle funktsionaalsetele kaalutlustele.
6. Distributio ehk levitamine – pigem hoone sihtotstarbelisusega seotud kategooria: hooned peavad nii koha, vormi kui ka viimistluse osas olema vastavuses selle funktsiooniga ja valdajaga. Võetakse arvesse ka hoone ehituslik maksumus ja hoone edaspidise kasutusega seotud kulukus.
Mustallika looduskaitseala
Mustallika looduskaitseala on kaitsealune piirkond, mis asub Patjala külas Jõgeva vallas. Selle pindala on 49 hektarit.
Aastal 1992 võeti kaitse alla 3-hektariline ala (Mustallika soo kaitseala), kus kaitsti allikasood ja seal elavaid looduskaitsealuseid loomi. Aastal 2005 reorganiseeriti see looduskaitsealaks. Sealsel alal kaitstakse varasemale lisaks ka looduslikke ja poollooduslikke kooslusi ja sealset eriilmelist faunat ja floorat.
Toivo Kivimäki
pisi|Toivo Kivimäki (1950)
Toivo Mikael Kivimäki (5. juuni 1886 – 6. mai 1968) oli Soome poliitik, diplomaat ja õigusteadlane, Soome peaminister 1932–1936.
Tema on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Marika Rauk
Marika Rauk (sündinud 2. detsembril 1954 Rinsi külas Muhu saarel) on eesti psühholoog ja psühholoogiateadlane.
Ta on lõpetanud 1972. aastal Orissaare Keskkooli, 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli. Samast aastast töötab Tartu Ülikoolis. Psühholoogiakandidaat (1984).
Rauk on olnud Tartu Ülikooli teadur ja vanemteadur, 1992. aastast on ta samas õppejõud. 2011. aasta seisuga on Marika Rauk Tartu Ülikooli psühholoogia osakonna eksperimentaalpsühholoogia lektor.
Marika Rauk on uurinud inimese nägemispsühholoogiat, mälu ja metamälu ning esteetilisi hinnanguid.
Puupuhkpillid
Puupuhkpillid ehk puupillid on puhkpillid ehk aerofonid, mille algseks ajalooliseks valmistamise materjaliks on puit. Tänapäeval kasutatakse puupillide ehitamisel lisaks puidule ka metalli, elevandiluud ning tehismaterjale.
Ehituslikult kujutab puupill endast aukudega toru. Auke sõrmede või klappidega avades ja sulgedes saab muuta helikõrgust.
Klarnetil on ühekordne, oboel ja fagotil aga kahekordne lesthuulik. Flöödil on aukhuulik.
Klassikalise sümfooniaorkestri koosseisu kuuluvad flööt (flauto), oboe (oboe), klarnet (clarinetto) ja fagott (fagotto). Sümfooniaorkestri puupillide seas mängib kõige kõrgemalt flöödi väikeveli - pikoloflööt, madalamalt fagotipapa - kontrafagott. Nõnda on puupillide diapasoon väga lai ja katab näiteks peaaegu kogu klaveri klaviatuuril. Termin 'puupillid' iseloomustab pigem kõlavärvi, mis on omamoodi 'looduslik' sume ning liidab ja pehmendab orkestris särisevaid vaskpille ja tihedakõlalisi kellpille.
Lhasa
pisi|[[Potala palee]] thumb|Jaki kuju Lhasas
Lhasa asub 3650 m kõrgusel merepinnast, seega on see üks kõrgemal asuvaid linnu. Õhk Lhasas sisaldab hapnikku üksnes 68% sellest, mis merepinna tasemel, ja seetõttu on tiibetlastel tekkinud eriline kohastumus: nende veri sisaldab eriti palju punaliblesid.
Geograafia
Linn asub Yarlung Tsangbo harujõe Lhasa jõe põhjakaldal Lhasa orus. Jõgi voolab üldiselt kirdest edelasse ja suubub Yarlingi jõkke, mis on rohkem tuntud indiapärase alamjooksul kasutatava nime Brahmaputra all.
Suur osa linna ümbritsevatest mägedest küündivad 5500 meetri kõrguseni.
Kliima
Lhasas on aasta keskmine temperatuur +8,0 °C. Absoluutne kõrgeim mõõdetud temperatuur on +30,4 °C ja madalaim temperatuur –16,5 °C. Kõige kuumem kuu on juuni, mille keskmine temperatuur on +16,0 °C (kuigi juulis on ööd kuumemad kui juunis), kõige külmema kuu jaanuari temperatuur on –1,6 °C. Asukoht orus kõrgete mägede vahel kaitseb Lhasat äärmuslike temperatuuride eest.
Lhasas sajab aastas keskmiselt 426 mm. Kõige sajusemad kuud on august (121 mm) ja juuli (117 mm), seevastu novembrist märtsini ei saja üle 2 mm kuus. Keskmine õhuniiskus on 43,7%. See on kõige kõrgem augustis (66%) ja septembris (63%) ning kõige madalam veebruaris (26%) ja märtsis (27%).
Lhasa on üks kõige päikesepaistelisemaid linnu maailmas. Keskmiselt paistab päike Lhasas 2990 tundi aastas. Kõige päikesepaistelisemad kuud on oktoober (281,7 tundi) ja mai (276,6 tundi), kõige pilvisemad kuud august (219,6 tundi) ja veebruar (226,7 tundi). Sellegipoolest peetakse vihmahooaega aasta parimaks ajaks, sest siis on soe, aga vihm sajab tavaliselt öösel, nii et päev otsa särab sellegipoolest päike.
Ajalugu
thumb|Lhasa vaade Potala paleest thumb|Mošee Lhasas Ehkki linna nimi Lhasa tähendab tiibeti keeles jumaluste kohta, tunti seda paika kuni 7. sajandi alguseni nimega Rasa, mis tähendab kitse kohta.
Lhasa asutas 641 kuningas Songtsan Gampo, kui Tangi õukonna printsess Wencheng, kelle Songtsan Gampo kosis, saabus tulevase Potala palee jalamile. Marpori mäge (dMar po ri; tõlkes 'punane mägi') ja Wotangi järve nähes hakkas printsessil pea ringi käima ja ta lausus, et see meenutab talle põrgut. Songtsan Gampo lasi kohe järve täita ja rajas sinna peale Jokhangi templi.
Pärast monarhia langust 9. sajandil lakkas Lhasa olemast Tiibeti poliitiline keskus, kuigi ta säilitas tähtsuse religioosse paigana ja see suurenes sajanditega järjest.
Viies dalai-laama Lobsang Gyatso vallutas Tiibeti ja tõi 1642 pealinna Lhasasse tagasi. 1645 algas Potala palee ehitamine. 1648 valmis Talvepalee ja sellest ajast peale kasutasid dalai-laamad seda oma talveresidentsina. 1690–1694 valmis Punane palee. Nimi Potala tuleb tõenäoliselt müütilise Potalaka mäe järgi – seal asub bodhisattva Avalokitešvara. 18. sajandil laskis seitsmes dalai-laama Kelzang Gyatso rajada linnast edelasse suvepalee ja aiad.
Encyclopaedia Britannica 11. väljaanne, mis avaldati 1910–1911, märkis Lhasa elanike koguarvuks koos linnas ja linnalähedastes kloostrites elavate laamadega oli 30 tuhat, ja et see on märksa väiksem 1854. aasta rahvaloendusel saadud 42 tuhandest elanikust. Linna alaline elanikkond hõlmas umbes 2000 hiinlast, 800 inimest Nepalist ja Ladakist ning mõned Bhutanist ja Mongooliast. Lhasa oli Tiibeti budismi keskus ja sellepärast olid peaaegu pooled linnaelanikud mungad, aga tiibetlastest naisi oli ainult 5500.
Lhasa lakkas olemast iseseisva riigi pealinn pärast 1951. aastat, mil Hiina okupeeris ja annekteeris Tiibeti. Lhasa elanike arv sel ajal ei ole selge, sest ametlikud andmed puudusid ja eurooplastest reisimeeste hinnangutel oli see 20–50 tuhat koos linnalähedastes kloostrites elavate munkadega, kes endiselt moodustasid linnaelanikest umbes poole.
Hiina võimu all on linnaelanike arv mitmekordistunud. Ka tiibetlaste arv linnas on suurenenud, aga nende osakaal on vähenenud.
Blaise Pascal
Blaise Pascal (19. juuni 1623 Clermont-Ferrand, Auvergne'i provints, Prantsusmaa – 19. august 1662 Pariis) oli prantsuse matemaatik, füüsik ja filosoof.
Tee teaduseni
Blaise Pascal sündis Clermontis, kus tema isa Étienne Pascal pidas Auvergne'i maksuringkonna valitava kuningliku nõuniku ametit. Ema Antoinette Bégon suri, kui Blaise oli kolmeaastane, vanem õde Gilberte kuuene ja noorem õde Jacqueline mõnekuune.
Étienne Pascal uuesti ei abiellunud. 1631 kolis perekond Pariisi, muuhulgas selleks, et lastele korralikku haridust anda. Haridus oli kodune ja Blaise'i puhul suunatud esialgu keeltele. Igasugune matemaatika pidi ootama. Poiss näitas üles erakordset andekust, kuid tema tervis oli küllaltki nõrk. Isa pidas vajalikuks raamatukappi lukus hoida, et Blaise ennast lugemisega liialt ei kurnaks.
Juba 10-aastaselt pani Pascal kirja "Traktaadi helidest", sest täiskasvanute vastused teda ei rahuldanud, ja ta pidas vajalikuks nähtust iseseisvalt uurida.
Kui Pascal 12-aastaselt raamatute abita geomeetriaalaseid saavutusi üles näitas (jõudes väidetavalt iseseisvalt Eukleidese 32. teoreemini, mille kohaselt kolmnurga nurkade summa võrdub kahe täisnurgaga), andis isa, kes ka ise matemaatikaga tegeles, talle lugemiseks Eukleidese "Elemendid". Blaise luges selle läbi raskusteta, Eukleidese arutlusi isegi täiendades.
14. eluaastast hakkas Blaise Pascal koos isaga osalema Marin Mersenne'i kogunemistel, millest võtsid osa mitmed prantsuse geomeetrid (Roberval, Mydorge, Desargues) ja millest hiljem kasvas välja Prantsuse Teaduste Akadeemia.
16-aastaselt pani Pascal Desargues'ist lähtudes kirja 53-realise töö "Essee koonuslõikelistest tasapindadest", tõestades Pascali teoreemina tuntuks saanud väite, mis on projektiivse geomeetria üks põhiteoreem. See saavutus tegi Pascali teadlaste hulgas tuntuks.
Tegevus füüsikuna
1639. aastal sundis kardinal Richelieu rantjeede vastuhakus osalenud Pascali isa armuandmise järel Roueni generaliteedi intendandi kõrgele ametikohale. Äsja oli generaliteedis veriselt maha surutud vaeste ülestõus, Roueni tulud ja varad olid konfiskeeritud, linnale oli määratud lisaks veel miljoniliivrine kontributsioon. Blaise Pascalil oli olnud kavas kirjutada uurimus matemaatikast, kuid isa vajas abi pikkade arvutulpade kokkulöömisel. Blaise otsis abi arvutuste automatiseerimisest ja leiutas 1642 esimese mehaanilise arvutusmasina, millele kulutas viis aastat (1640–1645). 220px|pisi|Blaise Pascali monument [[Pariisis]] 1646. aastal hakkas Pascal tegelema vaakumieksperimentidega ja pani järgnevate aastate tööga aluse hüdrostaatikale. Tühjust uurides sattus ta vastuollu keskaegse dogmaga looduse tühjusekartusest ja pahandas sellega jesuiite. Umbes samal ajal omandas Pascal jansenistlikud vaated.
Arstide soovitusi järgides püüdis Pascal 1647. aasta paiku viletsa tervise huvides uurimistöödes vahet pidada ning harrastada Pariisis "eakohasemat" eluviisi. Järjekindlast puhkusest midagi välja ei tulnud, kuid mitmesugused hasartmängud, millega Pascal sel perioodil tegeleda olevat proovinud, äratasid temas huvi tõenäosusteooria vastu. Teistel andmetel süstis Pascali huvi hasartmängude teooria vastu alles Roannez' hertsogi majas kohatud "praktik" chevalier de Méré.
Liitvetikad
Liitvetikad ehk glaukotsüstofüüdid (Glaucophyta) on eukarüootide rühma kuuluv väike hõimkond mageveelisi vetikaid. Glaukotsüstofüütide eripäraks on primitiivsete kloroplastide, mis sarnanevad tsüanobakterite kloroplastidega, ja peptidoglükaanist rakuseina olemasolu.
Blaise Pascal
Tegevus füüsikuna
1650 jättis Pascal katki oma matemaatika- ja füüsikauuringud, mis selleks ajaks olid andnud mõnegi nimetamisväärse tulemuse, ja pühendus religioonile. 1651 suri Pascali isa, 1652 asus Blaise'ga väga lähedane õde Jacqueline Port-Royali kloostrisse, kus ta peagi nunnaks pühitseti.
1653 pidi Pascal üle võtma oma isa majapidamise ning leidis ühtlasi jälle aega füüsika ja matemaatika jaoks. Samal perioodil tutvus ta hertsog de Roannez' ning tolle õe Charlotte'iga. Esimesest sai Pascali hea sõber ja eluaegne järgija, teisega seoses peetakse võimalikuks armulugu, mida segasid seisuslikud eelarvamused. Kuna Pascali kirjad Charlotte'ile viimase hilisema abikaasa nõudel pärast Charlotte'i surma põletati, pole selles küsimuses selgust saada võimalik.
Teada on, et sel perioodil oli Pascalil kavatsus osta amet ja abielluda, kuid pääsenud 1653. aasta lõpul hädavaevalt eluga neljahobusetõlla õnnetusest, pidas Pascal seda märgiks maailmast tagasi tõmbuda. Pascal kirjutas tõotuse pühenduda Jumalale, õmbles selle oma riiete voodri vahele ega lahkunud sellest enam kunagi. Pärgamenditükk leiti pärast Pascali surma.
Elust tagasi tõmbumine
1655. aastast surmani elas Pascal askeetlikult jansenistide keskuses Port Royali nunnakloostris, astumata küll mungaseisusse. Arvatavasti ei mõjunud range askees tema niigi nõrgale tervisele kõige paremini. Pascal kogus jansenistina kuulsust oma kirjatööga "Kirjad provintsiaalile" (ilmus aastatel 1656–1657 Louis de Montalte'i pseudonüümi all), milles kaitses Sorbonne'ist minemakihutatud juhtivat jansenisti Antoine Arnauld'd jesuiitide rünnakute eest. Seda teost peetakse jesuiitidevastase ühiskondliku liikumise käivitajaks.
Port-Royali kloostri päästis jesuiitide repressioonidest mõneks ajaks nõndanimetatud püha astla ime, mis sündis Pascali õe Gilberte'i tütre Marguerite'iga. Tütarlapse silmanurgas juba kolm aastat paisunud ohtlik mädauuris olevat paranenud pärast haava puudutamist metallastlaga, mida peeti Jeesuse okaskroonist pärinevaks. Ime kohta käis tunnistusi andmas ka Blaise Pascal, kes nägi sündmuses jumalikku sekkumist ja sai sest usulist indu.
Pärast tsükloidi ja lõpmata väikeste suuruste intensiivset uurimist jäi Pascal 1659. aastal haigeks. Haigenagi ei olnud ta nõus äärmisest askeesist loobuma ja kandis enese karistamiseks ogalist vööd.
Surm
vasakul|130px|pisi|Pascali surimask 1661. aastal suri kardinal Mazarin ning Louis XIV iseseisev valitsejapõlv tõi jansenistidele kaasa uued raskused. Pascal ja tema lähemad liitlased keeldusid alla kirjutamast jansenismi hukkamõistvale formularile. Pascali õde Jacqueline'i sunniti alla kirjutama, mispeale ta kaks kuud hiljem (4. oktoobril 1661) moraalsetes piinades suri. Õe surm oli haigusest nõrgale Pascalile suureks löögiks. Enese surma lähedust tundes pühendus Pascal heategevusele, jõudes veel korraldada odavate tõldade liikluse Pariisi vaeste olukorra kergendamiseks.
Pascali kavatsetud "Kristliku religiooni apoloogia" jäi kirja panemata, valik tema märkmetest avaldati pärast surma pealkirjaga "Hr. Pascali mõtted religioonist ja mõnest muust ainest". Pascali "Mõtetest" ilmus aegade jooksul arvukalt moonutatud versioone, algne tekst taastati alles 20. sajandil.
Matemaatika
Pascali kokkupuude hasartmängudega ning kirjavahetus Pierre de Fermat'ga (1954) pani aluse klassikalisele tõenäosusteooriale. Samuti on tal olulisi teeneid arvuteoorias ja geomeetrias. Pascal esitas binoomkordajate (Pascali kolmnurk) ja kombinatsioonide arvu leidmise eeskirjad. Tema tööd tsükloidi pindalast (1661) peetakse diferentsiaalarvutuse eelkäijaks.
Pascali tegi teadlaste seas tuntuks "Essee koonuslõikelistest tasapindadest", milles ta tõestas Pascali teoreemi. Mersenne'i järgi tuletas ta sellest hiljem nelisada järeldust ja teoreemi, kuid Pascali "Täielik traktaat koonuslõikelistest tasapindadest", mis olnud matemaatika arengust sadakond aastat ees, on kaotsi läinud. Säilinud on vaid mõned Gottfried Leibnizi ümberkirjutused.
Hasartmänguhuvilise seltskonnategelase rüütel de Méré poolt Pascalile esitatud ülesanded – mitu korda tuleb visata täringut maksimaalse punktiarvu saamiseks ja kuidas jagada panused, kui mäng jääb lõpuni mängimata – suunasid Pascali tegelema tõenäosusteooria alustega. "Traktaadis aritmeetilisest kolmnurgast" (Pascali kolmnurk) uuris ta binoomkordajate omadusi, kasutades matemaatika ajaloos esimesena matemaatilist induktsiooni. Pascal kirjutas veel mitu tööd lähedastel teemadel, kuid pühendumine religioonile katkestas selle.
Ühel hambavalu tõttu unetult veedetud 1658. aasta ööl olevat Pascal lahendanud hulga kõverjooneliste pindalade ja ruumaladega seotud ülesandeid. Väidetavasti ei kavatsenud ta tulemusi kirja panna, kuid hertsog de Roannez ja teised kloostriasukad suutsid ta ümber veenda. Pascal kutsus Euroopa parimaid matemaatikuid Amos Dettonville'i pseudonüümi all võistlema teatavate tsükloidi puudutavate ülesannete lahendamises. Jansenistid olid kindlad Pascali võidus, mida taheti kasutada kloostri positsioonide kindlustamiseks. Pascali lahendused tunnistatigi parimaiks, kõik ülesanded lahendas ära ka John Wallis. Christiaan Huygens lahendas neli ülesannet ja leiutas selle käigus tsükloidilise pendli.
Tema töö lõpmata väikeste suuruste analüüsimisel annab alust pidada teda Newtoni ja Leibnizi vahetuimaks eelkäijaks diferentsiaal- ja integraalarvutuse loomisel.
Füüsika
Blaise Pascal on üks hüdrostaatika rajajaid.
1646. aastal kordas ja laiendas Pascal Evangelista Torricelli katseid, uurides vedelikutaseme muutumise põhjuseid kolvis. Tulemused läksid vastuollu keskaegse dogmaga looduse tühjusekartusest (horror vacui), millega nähtust seni põhjendati. Õigupoolest pidas Pascal tühjusekartust algul mõõdetavaks suuruseks, kuid vaidlustes Descartesi õpetaja, Clermonti jesuiidikolleegiumi rektori Etienne Noëliga jõudis ta 1648 katseteni, mis kinnitasid Torricelli hüpoteesi sellest, et nivoo muutumise ainsaks põhjuseks on õhurõhk. Pascali kurvastuseks leidis Descartes end olevat eksperimendi idee autori.
Torricelli hüpoteesi tõestamiseks lasi ta oma sugulasel Florin Périer'l ronida elavhõbedatorudega Puy-de-Dôme mäe otsa, eeldades, et õhusamba muutumine peaks kaasta tooma vedelikusamba nivoo muutumise torus. Sama aasta lõpus avaldatud kirjutises lükkas ta lõplikult ümber keskaegse dogma looduse tühjusekartusest, mida seni peeti põhjuseks, miks vedelik pumbas tõuseb.
Vaakumieksperimente jätkates sõnastas Pascal Pascali seaduse ehk hüdrostaatika põhiseaduse, mille kohaselt kandub rõhk vedelikus edasi igas suunas ühtlaselt.
Pascal arvutas esimesena välja atmosfääri ligikaudse massi.
Pascali teos "Traktaat tühjusest", mille ta lõpetas 1651, ei jõudnud trükki ja säilinud on vaid selle eessõna.
SI-süsteemi rõhu- ja pingeühik on Blaise Pascali auks nimetatud paskaliks.
Filosoofia
Pascal pidas teaduslikku maailmakäsitlust piiratuks ja võimetuks lahendama inimese olemasolu põhiküsimusi. Teadus peaks küll kasutama matemaatilist meetodit, kuid see ei haara absoluutsust. Teadus viib välja skeptitsismini, mille ületamine on võimalik vaid usu ja kaemuse abil. Religioon ja selle vaated ei põhine ratsionaalsetel argumentidel, mistõttu pole neid viimaste abil võimalik ümber lükata. Jumala defineerimine inimlike mõistetega ei ole võimalik, Jumalat võib tajuda otsese mõistuseülese kindlustundega.
Pascali kihlvedu
Tuntud on Pascali tõestus Jumala uskumise kasulikkusest, mida kutsutakse Pascali kihlveoks. Võimalikud on neli varianti:
Pascali järgi annavad kaks viimast, st mitteuskumise valikud inimese elu jaoks kas neutraalse (4: ei avalda mõju) või negatiivse tulemuse (3: põrgu), seevastu mõlemad uskumise valikud annavad positiivse tulemuse; kui uskuda ja Jumal eksisteeribki (1), siis tagatakse paradiis, kui uskuda ja Jumalat pole (2), teeb usk inimese elu lihtsalt paremaks ja harmoonilisemaks. Seega on Jumalasse usk igal juhul kasulik.
Leiutised
vasakul|250px|pisi| Pascali ratasarvutusmasin 1642. aastal leiutas Pascal mehaanilise ratasarvutusmasina, millel oli kaheksa liikuvat ketast. Selle abil oli võimalik arvutada kuni 8-kohalisi summasid kümnendsüsteemis. Kui üheliste ketas liikus kümne sälgu võrra, liikus kümneliste oma edasi ühe võrra jne. Esimese eksperimentaalse arvutusmasina oli loonud Tübingeni ülikooli professor Schickard Pascali sünniaastal, see aga hävis tulekahjus. Enne rahuldava variandini jõudmist ehitas Pascal meistrite abiga üle viiekümne mudeli. Arvutusmasin olevat ära teinud kuue arvepidaja töö, kuid edukaks müügiartikliks see ei kujunenud.
Pascali "küberneetilisi" teeneid hinnanud Nicklaus Wirth nimetas tema auks programmeerimiskeele Pascal.
Pascal täiustas Torricelli baromeetrit, esitas kõrgusemõõtja (altimeetri) idee, leiutas hüdraulilise pressi ja esimese primitiivse ruletimasina.
Lisaks olevat Pascal olnud esimene käekella kandja, kinnitades oma taskukella nööriga randme külge.
Carl Gustaf Wrangel
thumb|Carl Gustaf Wrangel, [[Matthäus Meriani maal, 1662]] thumb|Carl Gustaf Wrangel, [[David Klöcker Ehrenstrahli maal, 1652]]
Krahv Carl Gustaf Wrangel af Salmis (23. detsember 1613 Uppsala lähedal – 25. juuni 1676 Rügen) oli Rootsi väejuht ja riigitegelane.
Ta oli Salmise (Käkisalmi lääni Salmi ja Suistamo pogosti krahvkond) ja 1665. aastast Blekinges asunud Sölvesborgi (Sylvisburg, Sölfnitzborg, Silfwitzborg ) krahv; Lindebergi ja Ludenhofi (Luua mõis) vabahärra; Skoklosteri, Bremervörde, (de), Wrangelsburgi (de), Spyckeri (de), Räpina, Ekebyhovi (sv), Gripenbergi (sv) ja Rostorpi härra. Rootsi rüütelkonna aadlimatriklisse kantud nr 13 all.
Juba 1633 rittmeistrina näitas ta üles vaprust Kolmekümneaastases sõjas. 1636 teenis ta juba kolonelina ja 1638 kindralmajorina. 1644 juhatas ta Rootsi laevastikku, mis lõi 23. oktoobril Fehmarni all taanlasi. 1646 naasis ta Saksamaale juba feldmarssalina ja võttis Lennart Torstensoni käest üle sealsete Rootsi vägede juhtimise. Sellelt ametipostilt juhtis ta Kolmekümneaastase sõja kolme viimast suuremat sõjakäiku. Wrangeli ja Turenne'i juhtimisel marssisid Rootsi ja Prantsusmaa liitlasväed Baierisse ja Württembergi. 1656 juhatas ta koos Brandenburgi kuurvürsti Friedrich Wilhelmiga Rootsi-Brandenburgi liitlasvägesid Varssavi lahingus. 1657 vallutas ta Jüütimaa ning 1658 viis oma väed üle jää Taani saartele ja vallutas Kronborgi. 1657 määrati ta riigiadmiraliks ja 1664 riigimarssaliks ning ta kuulus riiginõukokku Karl XI alaealisuse ajal. Wrangeli viimane sõjakäik ebaõnnestus: ta juhtis oma halva tervise tõttu Brandenburgi-vastast sõda halvasti ja kutsuti oma ametikohalt tagasi pärast seda, kui ta poolvend Wolmar Wrangel oli Fehrbellini lahingus lüüa saanud. Carl Gustaf Wrangel suri sama aasta 24.-25. juuli öösel Rügeni saarel ja maeti Skoklosteri kiriku (rootsi Skoklosters kyrka) kooriruumi.
Talle kuulus Skoklosteri loss, mis asub Mälareni järve ääres Stockholmi ja Uppsala vahel ja ka Vestfaali rahu eest 3. juulil 1649 kuninganna Kristiina kingitud valdused Rügeni saare Jasmundi poolsaarel: Spyckeri loss (Schloss Spycker), Ruschvitz, Polkvitz, Wostevitz ja Klein Jasmund.
Perekond
Carl Gustaf Wrangel abiellus 1. juunil 1640 Erfurdis Anna Margareta von Haugwitziga, kes oli Calbe rüütlimõisa (saksa Rittergut Calbe) pärija Balthasar Joachim von Haugwitzi ja Sofia von Weltheimi tütar. Ta sai 14 last, neist viis said täiskasvanuks.
Teised lapsed, Hannibal Gustaf (1641–1646), Carl Henrik (surn. 1643), Margareta Barbara (1643–), Akilles (surn. 1648/49), Augustus Gideon (surn.1648/49), Charlotta Emilia (1652–1657), Christina (1654–1657), Herman (1661) ja Anna Lovisa (1664) surid kõik noorelt.
Anne Reemann
thumb|Anne Reemann "[[Objekt nr. 2011|Objektis nr. 2011" 18. märtsil 2011]] Anne Reemann (sündinud 30. detsembril 1962 Tallinnas) on eesti näitleja.
Aastal 1988 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri näitlejana (13.lend). Samast aastast töötab ta Tallinna Linnateatris (endine Noorsooteater).
Sakala (laev 1886)
Sakala oli Eesti merejõudude sõjalaev-abilaev.
Anne Reemann
Isiklikku
Ta on Elmo Nüganeni abikaasa. Neil on kolm tütart: Saara, Maria-Netti ja Sonja. Tema ema on Aino Reemann. Mari Viik on tema õde.
Sakala (laev 1886)
Kandis ka nimesid Dvina ja Meransidül.
Ajalugu
1918. aasta novembris jäi Dvina pärast sakslaste lahkumist kasutuskõlbmatuna Tallinna maha. Laev läbis Sadamatehastes remondi anti 1. juunist 1919 merejõudude Tallinna sadamavalitsuse käsutusse sidelaevaks. 24. juunil nimetati laev Meransidül-iks (lühend sõnadest: meri, rand, side, ülem) ja viidi juulis üle rannavalve-, mereside- ja päästejaamade valitsuse alla.
Pärast Vabadussõda sai laev nimeks Sakala ja teenis esialgu merejõudude piirivalve ujuvate abinõude osakonna alluvuses. 1920. aasta septembrist novembrini osales traalimistöödel traalerite divisjoni koosseisus. 1921. aasta jaanuarist alates oli laev merejõudude rannavalve ujuvate abinõude osakonna käsutuses. Sakala põhiülesandeks alates 1921. aastast sai merekindluste Naissaare ja Aegna komandantuuridele varustuse ja inimeste transport ning ujuvmärklaudade vedamine. Tänu väikesele süvisele kasutati Sakalat ka rannikule uhutud miinide korjamiseks. 1922. aasta aprillis määrati Sakala merejõudude staabi mereside- ja ujuvate abinõude osakonna kasutusse. Alates 1927. aastast oli Sakala abilaevana Sõjasadama koosseisus.
19. septembril 1940 andis sõjasadama ülem Sakala aktiga punavõimule üle. Koostati ka põhjalik nimekiri varast. Edaspidi täitis Sakala rannakaitse abilaeva ülesandeid. Vene-Saksa sõja alates evakueerus Leningradi. Viimased andmed laeva kohta pärinevad Leningradist 1941. aasta sügisest.
Harald Jucum
Harald Johannes Jucum (23. aprill 1865 Lihula kihelkond, Läänemaa – ?) oli eesti jurist, riigikohtunik.
Ta sündis Lihulas õpetaja perekonnas. Alghariduse sai vanematelt, seejärel lõpetas Tallinnas erakooli ja 1883. aastal gümnaasiumi. Aasta hiljem astus Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1888. aastal.
1889. aastast oli Tallinna alamkohtu sekretär ja 1890–1894 kohtuameti kandidaat Tallinna Ringkonnakohtus. Tegutses kuni 1914. aastani Novgorodi ja Pihkva kubermangus kohtu-uurijana. Oli aastatel 1914–1917 Peterburi kohtupalati liige, 1918–1920 statistikabüroo ametnik Peterburis ja 1920–1921 Peterburi kohtu-uurijate tegevuse juhataja.
1921. aastal naasis Eestisse, kus teenis Riigi Statistika Keskbüroos. 1923. aastal määrati Rakvere-Paide rahukogu abiesimeheks ja mõned kuud hiljem riigikohtunikuks.
Navassa saar
Navassa (prantsuse keeles La Navase) on asustamata saar Kariibi meres pindalaga 5,2 ruutkilomeetrit. Saar kuulub inkorporeerimata alana Ameerika Ühendriikidele, kuid sellele pretendeerib ka Haiti.
Navassa avastati 1504. aastal Christoph Kolumbuse meeste poolt, kelle maadeavastaja oli saatnud Jamaicalt Haiti saarele abi järele. Saar jäi siiski asustamata ja meresõitjad vältisid seda järgmised 350 aastat.
Aastal 1857 kuulutas Ameerika Ühendriikide kapten Peter Duncan saare oma riigile kuuluvaks. Haiti vaidlustas ameeriklaste anneksiooni ja pretendeerib tänini õigusele saare üle.
EOS
Eos on mitmetähenduslik sõna.
Navassa saar
Saar on olnud oluline peamiselt kahel põhjusel. 1850. aastatel avastati saarel rikkalikud guaano varud ja aastatel 1865–1898 tegelesid ameeriklased seal peamiselt guaano kaevandamisega. Uue tähtsuse omandas Navassa pärast Panama kanali avamist. 1917. aastal ehitati saarele majakas, mis juhatas kanali kaudu liiklevatele laevadele teed. Seda kasutati 1996. aastani.
Navassal on ka sõjaline tähtsus, sest saar asub kolmnurgas Jamaica, Haiti ja Kuuba vahel ning vaid saja kuuekümne kilomeetri kaugusel Ameerika Ühendriikide Guantánamo lahe sõjaväebaasist.
Harald Jucum
1935. aasta 1. juulist vabastas riigivanem ta kõrge vanuse tõttu ametist.
Navassa saar
Tänapäeval on Navassa puhul tegu looduskaitsealaga, mida haldab Ameerika Ühendriikide siseministeeriumi kalanduse ja looduse teenistus (United States Fish and Wildlife Service).
Harald Jucum
1939. aastal põgenes Saksamaale.
Navassa saar
Navassa koosneb peamiselt lubjakivist ja korallist. Valdavas osas on saar lage ja kivine, kuid seal on piisavalt rohumaid kodukitsede karjatamiseks. Saarel on ka mõned viigipuud ja kaktused. Ainus loodusvara on guaano.
Kristlik metal
Kristlik metal on kristliku kalduvusega heavy metal ' i alamstiil. Üks esimesi kristliku metal ' i bände on Stryper. Tuntumad ansamblid on veel Tourniquet, Mortification ja Demon Hunter.
Astangu
Astangu on asum Tallinnas Haabersti linnaosas. Asum piirneb Väike-Õismäe, Kadaka, Vana-Mustamäe ja Mäeküla asumiga ning Harku vallaga. Astangu asumi pindala on 2,07 km².
Astangu nimi viitab asumi maastikule, mis on tõusev. Astangu nimi võeti kasutusele 1984. aastal ning asumi peamiseks tänavaks on Astangu tänav.
Ajalugu
Kõige vanemad kirjalikud märkmed nüüdse Astangu asumi piirkonna kohta pärinevad 1561. aastast. Sel aastal liideti Kotipere talu Rootsi kuninga Erik XIV käsul lähiümbruses asuvate talude maadega. Talumaad anti Tallinna raehärrale Johann Snedmannile ning 1585. aastaks oli neist välja kujunenud väikemõis. Hilisemal ajal liideti kunagisele Kotipere talule kuulunud maad Harku mõisaga.
Lisaks Kotipere talule on piirkonna üheks vanimaks taluks Kaldapea talu. Mitmed tänapäevased kohad on saanud nime kunagi Astangul asunud talude järgi (näiteks Rehe, Kivinuka, Kotermaa).
1915. aastal alustati Peeter Suure merekindluse laskemoonaladude rajamist Astangu piirkonda, mille ehitustööd katkesid pärast tsaarivalitsuse kokkuvarisemist. Laskemoonaladude ehitamiseks toodi Astangule 5000 töölist Valgevenest ja Pihkvamaalt, lisaks osalesid töödes Austria päritolu sõjavangid. Tööliste tulekuga kaasnes väikese elektrijaama rajamine, mis tähendas, et ka ümbruskonnas asunud talud said ligipääsu elektrile. Laskemoonaladude rajamine tekitas kohalikele elanikele palju tüli, sest aeglaselt liikuvad puuküttega auruvedurid tõid kaasa tuleohu ning elanikud pidid seepärast olema pidevas valves. Pärast esimese maailmasõja lõppu lammutati tööliste barakid ja muud ehitised ning sõjaväerajatis jäi aastakümneteks tühjalt seisma. Laskemoonalaod võeti sama eesmärgiga uuesti kasutusele Nõukogude ajal.
Elanikkond
Astangu elanikkond on koosseisult võrdlemisi noor: 2016. aastal moodustasid 0–17-aastased asumi rahvastikust 18–22% ja üle 68-aastased 3–9%.
Territoorium
Astangu maastiku teeb eriliseks järsult tõusev, 6–10 meetri kõrgune paekallas. Asumi põhja- ja idaosas on kergliiklusteed, mis kulgevad mööda vanu raudteeharusid. Varem Astangut läbinud raudtee on likvideeritud.
Astangu asumi tänavad
Asumit läbivad Astangu tänav, Harkumetsa tee, Jalami tänav, Kadaka tee, Kotermaa tänav, Moonalao tänav, Paldiski maantee, Rehe põik, Rehe tänav, Tagala tänav ja Tasandi tänav.
Haridus ja kultuur
Asumis aadressil Astangu 27 asub Astangu Kutserehabilitatsiooni Keskus, kus õpetatakse erivajadustega inimestele tööoskusi.
Amy Lee
Amy Lynn Hartzler (neiupõlvenimega Amy Lynn Lee; 13. detsembril 1981 Riverside'is California osariigis), tuntud kui Amy Lee, on USA laulja ja klassikaliselt koolitatud pianist.
Amy Lee on rokkansambli Evanescence asutajaliige ja laulja.
Amy enda sõnul on tema loomingut mõjutanud tuntud muusikud alates Mozartist ja lõpetades selliste tänapäeva artistidega nagu Björk, Tori Amos, Danny Elfman ja Plumb.
Isiklikku
Amy Lee sündis Californias Riverside’is John Lee ja Sara Cargilli tütrena. Leel on üks vend ja kolm õde, üks õdedest suri 1988. aastal (Bonnie Lee suri kolmeaastaselt). Lee on tema kohta kirjutanud kaks laulu, „Hello“ ja „Like You“.
Leede pere kolis palju ringi – enne kui nad end Little Rockis (Arkansas) sisse seadsid, elasid nad ka Floridas ja Illinoisis. Lee lõpetas Pulaski Akadeemia (erakooli,mis asub Little Rockis) 2000. aastal. Mõnda aega õppis ta ülikoolis muusika teooriat ja kompositsiooni, kuid jättis ülikooli pooleli, et Evanescence’ile keskenduda. Lee käis üheksa aastat klaveritundides.
Amy Lee ütles intervjuus AOL Musicule, et ühed esimesed laulud, mille ta kirjutas, olid „Eternity of the Remorse“ ja „A Single Tear“. Esimese kirjutas ta 11-aastaselt, kui ta soovis saada heliloojaks, teise kirjutas ta kaheksandas klassis koolist antud ülesande jaoks.
Amy Lee abiellus 2007. aastal John Hartzleriga. 2014. aastal sündis nende esimene laps, Jack Lion Hartzler.
Oktaeeder
thumb|Korrapärane oktaeeder thumb|Heksagonaalne prisma Oktaeeder ehk kaheksatahukas on hulktahukas, millel on kaheksa tahku.
Üldine Tolli- ja Kaubanduskokkulepe
Loomine
1930-ndatel valitsenud majanduspoliitiliseks mudeliks oli protektsionism. Riigid kaitsesid sisemaist tööstust välismaise konkurentsi eest suurte tollimaksudega, mis ka pärast sõda olid endiselt 1930-ndate alguse tasemel. Rahvusvahelise kaubanduse liberaliseerimiseks alustati 23 GATT-i asutajaliikme vahel läbirääkimisi, mille tulemusel kehtestati 45 000 tariifisoodustust ja lepiti kokku ajutistes kaubandusreeglites. See kokkulepe soodustustest ja reeglitest koondati lepingusse, mis nimetatigi Üldiseks tolli- ja kaubanduskokkuleppeks (GATT) ning mis jõustus jaanuaris 1948.
GATT-iga sätestatud soodustusi ja reegleid pidi hakkama reguleerima Rahvusvaheline Kaubandusorganisatsioon (ITO). ITO põhikirja mustand kiideti heaks ÜRO kaubanduse ja Tööhõive konverentsil Havannas märtsis 1948. ITO põhikiri oli oma ajastu kohta ambitsioonikas. See pidi lisaks kaubandusele hakkama reguleerima kaubandusleppeid, kasumi ja toodangu reguleerimise lepinguid, rahvusvahelisi investeeringuid, tööhõiveteenuseid ja eeskirju. Kuid selle ratifitseerimine liikmesriikide parlamentides ei läinud läbi: peamiseks vastuväiteks oli, et see sekkuks riigisisesesse majandusse. ITO loomise lõplikuks läbikukkumiseks loetakse 6. detsembrit 1950, kui USA president Harry Truman teatas, et loobub ITO asutamislepingule toetuse otsimisest kongressis. Hoolimata ajutisest loomusest jäi GATT ainsaks rahvusvahelist kaubandust reguleerivaks organisatsiooniks kuni WTO loomiseni 1995.
Tegevus
GATT-i eesmärk oli liberaliseerida ja arendada maailmakaubandust. Sõja järel oli riikide sisepoliitikas majanduse kontrollimisel üsna suur roll, nii tuli leida poliitika, mis ei piiraks riikide suveräänsust sobiva riikliku heaolusüsteemi loomisel ja arengueesmärkide täitmisel, kuid võimaldaks liikuda avatuma rahvusvahelise kaubanduse poole. Hoolimata sellest, et GATT polnud ametlikult institutsioon ning tema haldusvõimekus oli piiratud, oli GATT jõuline ja kohanemisvõimeline organ. GATT toimis läbirääkimisvoorude kaudu, mida peeti kokku 8. Aja jooksul kasvas osavõtvate riikide arv 123-ni ning nende vahelises kaubanduses kaotati enamik kvootidest, alandati märkimisväärselt kaubandustariife ja vähendati ka mittetariifseid piiranguid.
Lõpp
GATT osutus edukaks maailmakaubanduse arendamisel ja liberliseerimisel. Pidev tariifide alandamine tagas maailmakaubanduse kiire kasvu – keskmiselt 8% aastas 1950-ndatel ja 1960-ndatel. Kuid 1980-ndateks oli selge, et GATT-i lepingupõhine süsteem osutus liiga nõrgaks, et laienevat kaubandussüsteemi hallata. GATT ei katnud või polnud piisav, lahendamaks probleeme teenuste, intellektuaalse omandi, tekstiilitööstuse ja põllumajandusega. Kaubamärki rikkuvate toodete eksportimine oli saanud tohutu ulatuse.
Märk eelseisvatest raskusest oli seitsmes arutelu 1973 Tokyos, kus esimest korda püüti GATT-i reformida. Tokyo arutelu kesised tulemused rahvusvahelise kaubanduse probleemidega tegelemisel ja kaitsemehhanismidega seotud küsimustes kombineerituna 1970-ndate ja 1980-ndate alguse majanduslangustega viisid selleni, et valitsused hakkasid tollitariifide asemel otsima teistsugust kaitset sektoritele, mis kannatasid tugeva välismaise konkurentsi tõttu. Levinuimad viisid olid subsiidiumid põllumajanduses ja piirkondlikud kaubanduslepingud. Tokyo voorus otsustasid lepingu osapooled enam mitte GATT-i parandada, vaid viia sisse lisalepingute ehk koodeksite süsteem, millele iga kord kõik liikmed alla ei kirjuta.