cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michigani järv
Ühendatud Mackinaci väina kaudu Huroni järvega.
Lõunarannal on Chicago linn.
L1500A
pisi|Diviisi [[Diviis Großdeutschland|Großdeutschland ohvitserid Venemaal MB L 1500A-s]] Mercedes-Benz L1500A ka oli raske maastikusõiduauto (maastur), mis oli Wehrmacht´is kasutusel peamiselt jalaväe transpordivahendina ja kergete kahurite vedukina.
Masin oli projekteeritud 1,5 t veoauto kere baasil. Mercedese rasked maasturid kuulusid samasse klassi põhiliselt Austrias toodetud Steyr L 1500 A masinatega, mis erinesid välimuselt näiteks ümarama esiotsa poolest. Sõja algul toodeti raskeid maastureid külgedel asetsevate varuratastega, hiljem neist loobuti. Autos oli koos juhiga 8 istekohta. L 1500 tüübi masinaid tootsid Saksamaal veel firmad "Wanderer" (Auto-Union) ja "Audi". Masinat valmistati kolme põhivariandina - kerge veoauto (4 x 2), jalaväesõiduk ja mugavama sisustusega 6-kohaline komandörimasin. Veokeid ehitati ka meditsiiniautodeks ja mõningateks eriotstarbelisteks veomasinateks. Mercedese jalaväesõidukeid valmistati ajavahemikus 06.1941 - 07.1944.a u 4900 tk. Kokku valmistati L 1500 A tüübilisi autosid erinevates tehastes sõja jooksul üle 18000 eksemplari.
Ebatsuuga
Ebatsuuga (Pseudotsuga) on okaspuulaadsete seltsi männiliste sugukonda kuuluv igihaljaste puude perekond.
Ebatsuugad on üsna sarnased teiste okaspuudega. Sellepärast on neid minevikus kirjeldatud mändide, kuuskede, nulgude, tsuugade ja isegi sekvoiadena. Alles 1867. aastal kirjeldas prantsuse botaanik Élie-Abel Carrière eraldi ebatsuuga perekonna. Peamiseks eristusaluseks on iseloomulikud käbid.
Kirjeldus
Ebatsuugad kasvavad 20–120 meetri kõrguseks. Võra on koonusjas. Väliselt sarnanevad ebatsuugad nii kuuskede kui ka nulgudega. Peamisteks erinevusteks on pikad koonusjad pungad, lameda ristlõikega okkad ja käbid, millel ulatuvad seemnesoomuste tagant välja kolmehõlmalised kattesoomused. Käbid pigem ripuvad allapoole kui kerkivad taeva suunas nagu nulgudel.
California indiaanlaste legendi järgi ronis metsatulekahju ajal hulk hiiri ebatsuugakäbi soomuste vahele peitu ning sellest ajast on käbisoomuste vahel näha hulk hiiresabasid, millest kummalgi pool paistavad hiire tagajalad.
Ebatsuuga okkad kasvavad pigem ühekaupa kui männastes. Okkad on pehmed ja lamedad, kinnituvad oksale ümberringi. Okastel on õhulõhed kahel tahul, tipp on tömpterav ja sisselõiketa, kinnituvad aheneva rootsu abil võrsete madalatele näsadele ja püsivad võrsetel kuni 8 aastat.
Isasõisikud on ruljad ja moodustuvad eelmise aasta võrsete ladvaosas okaste hõlmas. Käbikesed ehk emasõisikud on violetjad, roosakad või rohelised ning asuvad eelmise aasta võrsete tipus püstiselt ja üksikult. Ebatsuugad õitsevad tavaliselt mais, seemned valmivad sama aasta sügisel (septembris-oktoobris). Valminud käbid on rippuvad ja pruunid. Seemned on tiivakesega. Idulehti on 5–8.
Oksad on ebakorrapärastes männastes. Tüve koor on noores eas sile, vanemas eas küllaltki paks, sageli korkjas, vaoline või soomusjas, plaatjas.
Rekordid
2001. aasta seisuga kasvas maailma kõige suurema mahuga ebatsuuga Briti Columbias. Selle ruumala oli 349 m³. Kõige kõrgem puu oli 2006. aasta seisuga 99,4 m kõrge ja kasvas Ameerika Ühendriikides Oregoni osariigis. Läbi aegade kõige kõrgem ebatsuuga on olnud 120 m kõrgune isend USA-s Washingtoni osariigis (mõõdetud 1924. aastal).
pisi|Hariliku ebatsuuga kaitsestaatus pisi|Hiina ebatsuuga kaitsestaatus pisi|Jaapani ebatsuuga kaitsestaatus pisi|Suurekäbilise ebatsuuga kaitsestaatus
Liigid
Ebatsuuga perekonda kuulub viis liiki:
Kasutamine
Ebatsuuga puitu kasutatakse peamiselt ehituskonstruktsioonide valmistamiseks ja laevaehituses.
Harilik ebatsuuga on USA-s üks peamisi jõulupuid.
Raha
pisi|Baieri linna Kitzingeni 50-pennine rahatäht 1921. aastast, notgeld ehk [[alternatiivraha. Kujundanud skulptor ja graafik Heinz Schiestl]] Raha ehk valuuta on üldine seaduslik maksevahend, mille vastu saab vahetada teisi kaupu suhtega, mille määravad raha ostujõud ja kaupade hinnad. Raha olemasolu aluseks on inimestevaheline usaldus ja ühiskondlik kokkulepe või valitsuse sundus, millegi kasutamiseks vahetusvahendina. See kokkulepe võib olla kas otsene või kaudne, vabatahtlik või sunduslik. Raha väärtus võib muutuda inflatsiooni ja deflatsiooni tõttu.
Raha ajalugu
Rahana on aegade jooksul kasutatud mitmesuguseid asju, näiteks 17. sajandil kasutasid Massachusettsi kolonistid edukalt kohalike indiaanlaste raha, mis kujutas endast musti ja valgeid teokarpe. Asteegid kasutasid rahana kakaoube, Hiinas ja Põhja-Aafrikas kasutati rahana soola, Nigeerias jalaraudu jne. Isegi inimesed on olnud kasutusel. Vanal Iirimaal olid selleks tütarlapsed, orjad.
Esialgu hakati kõige laiemalt rahana kasutama kulda ja hõbedat. Et kulla- ja hõbedatükikesi poleks vaja iga kord üle kaaluda, hakati vermima kindla kulla-, hõbeda- või muu metalli sisaldusega münte. Raha vermimise õigus oli tavaliselt valitsejal ja riigivõimul. Kaubanduse arenedes muutusid sularahaoperatsioonid müntidega tülikaks. Seepärast võeti kasutusele pankade ja pandimajade tšekid ning võlakirjad, seejärel ilmus paberraha (Hiinas 11. sajandil eKr, Euroopas 17. sajandil). Metallmündid on tänapäeval käibel vaid peenrahana.
19. sajandil kehtestati rahanduses raharingluse stabiliseerimiseks kullastandard. See tähendab, et riigi valuuta oli seotud selle riigi kullavarude suuruse ja kullaühiku hinnaga. Rahal oli siis ametlikult kehtestatud kullasisaldus (kui suur hulk kulda ühele rahaühikule vastab) ja riigipankades sai paberraha enam-vähem vabalt kullaks vahetada. See süsteem eeldas inflatsiooni puudumist ja usku sellesse, et nii see ka jääb.
Kullastandardi süsteem hakkas lagunema Esimese maailmasõja ajal, mil trükiti suurte väljaminekute katteks palju kullakatteta raha. Sellega kaasnes raha ostujõu vähenemine (inflatsioon) ja hindade kasv.
Kui hinnad suurenevad, siis tähendab see, et raha väärtus on vähenenud (käibele on lastud täiendavat raha, mil puudub mingi muu varaga tagatud kate). Hindade kasvu perioodi nimetatakse inflatsiooniks. Hindade kahanemist nimetatakse deflatsiooniks. Enamiku ajast toimub inflatsioon, ja vaid lühikestel perioodidel esineb deflatsioon.
Pärast inflatsiooni pidurdamist (1922–1928) üritati kullastandardit taastada, kuid 1929–1933 toimunud majanduskriisi ajal enamik riike sellest loobus. Pärast seda muutus raha kurss „ujuvaks" ning hakkas sõltuma rahaturgudel valitsevast nõudmise ja pakkumise vahekorrast. Pärast Teist maailmasõda otsustati uuesti luua kindel rahvusvaheline rahakursside süsteem. 1944 Bretton Woodsis (USA) toimunud rahanduskonverentsil lepiti kokku Bretton Woodsi süsteem, mis toetub kahele alusele: kullale ja USA dollarile. Nii sai USA dollar maailmarahaks. Ameerika Ühendriigid kohustusid omakorda esimesel nõudmisel dollarite vastu kulda andma. Süsteemi tagamiseks asutati Rahvusvaheline Valuutafond ja Maailmapank. 1960. aastail lõi see süsteem kõikuma, sest kulla turuhind kasvas üle ametliku kursi ja maailma kaubanduskäive suurenes pidevalt. 1971 laskis USA dollari kursi „ujuvaks". Siiski jätkusid katsed rahaturu stabiilsust hoida.
1979 panid Ühisturu maad aluse Euroopa valuutasüsteemile. Kõigi liikmesriikide valuutakursi põhjal loodi arvestuslik koondühik eküü e ECU (European Currency Unit). Määrati kindlaks liikmesvaluutade kursid ja kõikumised ECU suhtes. Seda süsteemi nimetati „madu tunnelis". Suuremate kõikumiste ärahoidmine ja kursside säilitamine sai nendes maades iga maa keskpanga ülesandeks. Juba aastal 1991 sõlmitud Maastrichti lepingus nähti ette Euroopa ühisraha kasutuselevõttu. 2002 võetigi enamikus Euroopa Liidu maades kasutusele ühisraha euro.
Eestis
Eesti Vabariigi rahaühikuna tekkis 1918. aastal Eesti mark. Inflatsiooni tõttu tekkis vajadus kasutusele võtta uus, püsivama väärtusega rahaühik, algul, 1924. aastal, abstraktne kuldkroon. Eesti rahasüsteem korrastus 1928. aastaks, kui marga asemel võeti kasutusele kroon, mille tagamiseks võeti Rahvasteliidu vahendusel erilaen Inglise naeltes. Et Suurbritannia 1931 kullastandardist loobus, siis põhjustas see aastal 1933 Eesti krooni devalveerumise. Seejärel lõpetas Eesti Pank kuldvaluuta vaba ostu-müügi. Eesti kroon oli käibel 1941. aastani, mil Nõukogude Liidu okupatsioonivalitsus asendas selle rublaga.
Eurole üleminek Eestis toimus 2011. aasta 1. jaanuaril. Alates 15. jaanuarist 2011 saab Eestis maksta ainult eurodes.
Henschel Hs 126
Arendus ja tootmine
Henschel Flugzeug-Werke AG peakonstruktor F. Nicolaus võttis uue lennuki arendamisel aluseks Henschel Hs 122 luurelennuki. Põhiehituselt oli lennuk oma eellase sarnane – täismetallkonstruktsioon, pealtiivaga, jäiga konstruktsiooniga sabarattaga telikuga. Esimene prototüüp Hs 126 V1 sai jõuallikaks Junkers Jumo 210 vedelikjahutusega lennukimootori ning sooritas esmalennu 1936. aasta sügisel. Kuna selle lennuomadused tellijat ei rahuldanud, siis valmis 1937. aasta kevadel veel kaks prototüüpi V2 ja V3, mille jõuallikaks oli BMW Bramo Fafnir 323 A-1 9-silindriline õhkjahutusega tähtmootor. Uue mootoriga demonstreeris lennuk väga häid stardiomadusi ning kuna see võis lennata ka väikesel kiirusel, esitas Luftwaffe tellimuse lennuki seeriatootmiseks.
1937. aasta juunis alustas Henschel kümne Hs 126 A-0 eelsarja lennuki ehitamist, mis anti Luftwaffele üle katsetamiseks väeosades. 1938. aasta algusest algas BMW 132Dc mootoriga Hs 126 A-1 sarilennuki tootmine, mis sama aasta kevadest hakkas Luftwaffe väeosades vanemaid biplaan-luurelennukeid välja vahetama. 1939. aasta suvest jõudis seeriatootmisse Hs 126 B-1, millel oli muutuva sammuga propeller ning veidi võimsam mootor Bramo Fafnir 323А-2 või Q-2 (900 h.-j.). Kuni 1941. aasta sügiseni ehitati kokku 913 lennukit. Neist umbes pooled litsentsi alusel AGO tehases.
Teenistus
1938. aasta sügisel relvastati lennukitega Hs 126 esimene Luftwaffe üksus – 35. luurelennugrupp (saksa keeles Aufklärungsgruppe 35). 1939. aasta septembriks oli Hs 126 kõigis lennuüksustes vanemad Heinkel He 45 ja He 46 luurelennukid välja vahetanud. Sõja alguses lendasid luurelennukeil Hs 126 luurelennugrupid 10, 11, 12, 13, 14, 21, 23, 31, 32 ja 41. Õhulahinguis vastase hävituslennukitega jäi see aeglasevõitu ning nõrga kaitserelvastusega lennuk enamasti kaotajaks pooleks, seetõttu hakkasid luureüksustes seda välja vahetama Focke-Wulf FW 189 luurelennukid ning sidelennukina Fieseler Fi 156. 1942. aastast hakati säilinud lennukeid koondama õppe- ja purilennukite puksiirüksustesse, 1942. aasta lõpust ka öiste pommituslennukite gruppidesse.
Kuus Hs 126 luurelennukit teenisid Hispaania kodusõja ajal Legion Condor koosseisus 88. luurelennueskadrillis (saksa keeles Aufklärungsstaffel 88), neist üks kaotati, ülejäänud jäid peale kodusõja lõppu Hispaaniasse.
1939/1940 ostis Kreeka 16 Hs 126 B-1 luurelennukit, mis leidsid ka kasutust 1940. aasta novembris Itaalia vägede vastu.
Veel tellisid ja kasutasid Hs 126 luurelennukeid Eesti, Bulgaaria ja Horvaatia lennuväed.
Eesti lennuväes
Pärast hävituslennukite Supermarine Spitfire ja luurelennukite Westland Lysender tellimuse nurjumist Inglismaalt alustas Eesti läbirääkimisi lahinglennukite tellimiseks Saksamaalt. Sakslased keeldusid müümast Messerschmitt Bf 109 hävituslennukeid, ostuleping kaheteistkümne Henschel Hs 126 luurelennuki ostmiseks allkirjastati Berliinis 23. veebruaril 1940. Esimesed viis lennukit saabusid Tallinna 17. mail 1940, ülejäänud seitse lennukit jäid aga 1940. aasta juunisündmuste tõttu kätte saamata.
Lennukid anti 2. Lennuväedivisjoni koosseisu ning enne Nõukogude okupatsiooni Eestis jõuti neil teha vaid mõned lennud. Kuna ka tellitud relvad ja mitmesugune muu varustus jäi kätte saamata, siis tuli lennukite lahingukõlblikuks saamiseks kasutada olemasolevat vanemat relvastust ja seadmeid. Eesti annekteerimisel Nõukogude Liitu anti lennukid üle 22. territoriaalse laskurkorpuse üksikule eskadrillile, mis baseerus Jägala lennuväljal. 1941. aasta suvel hävitasid taganevad Punaarmee üksused sealsed lennukid. Ühel eskadrilli Hs 126 lennukil olevat 71. hävituslennuväe polgu komandör major A. Koronets sooritanud ka mõned luurelennud.
1944. aasta alguses anti kaks Henschel Hs 126 luurelennukit eestlastega mehitatud mereluureüksusele 1./127 (saksa keeles Seeaufklärungsstaffel 1./127), millel sooritati luurelende Eesti ranniku kohal võimalike vastase dessantide avastamiseks.
Alekhsandre Abašeli
Alekhsandre Abašeli (ალექსანდრე აბაშელი; õieti Isaak Tšotšia (ისააკ ჩოჩია); 15. august 1884 – 27. september 1954) oli gruusia kirjanik.
Ta kirjutas peamiselt luulet. Aastal 1913 ilmus tal sümbolismist mõjutatud luulekogu "Päikese naeratus" ("მზის სიცილი"). Abašeli oli ka Gruusia NSV hümni sõnade kaasautor. Ta kirjutas esimese gruusia ulmeromaani "Naine peeglis" ("ქალი სარკეში"; 1930).
Boku no Kanojo wa Gurabia Aidoru
Viited
http://akai-hi.sblog.cz/miku/
Dviete
Dviete (varem ka Dvīts) on küla (vidējciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas, Dviete valla keskus.
Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Daugavpilsi rajooni. Aastatel 2009–2021 jäi asula Daugavpilsi piirkonda.
Asulast 29 km kaugusel on Daugavpils. 2010. aastal oli külas 476 elanikku.
Asula alal paiknes varem Dviete mõis.
Volkswagen Schwimmwagen
pisi| Schwimmwagen Schwimmwagen on VW Tüüp 128 ja 166 amfiibsõiduauto, mida kasutati põhiliselt sidepidamiseks, luureks ja juhtkonna transpordiks.
Kui VW 82 Kübelwagen pärast edukaid katsetusi Poola sõjakäigul seeriatootmisse lasti, töötas Ferdinand Porsche välja ka masina amfiibversiooni Schwimmwagen. Masina kere oli muudetud voolujoonelisemaks ja veepidavuse saavutamiseks tugevalt tihendatud. Vees liikus auto edasi tagant allalastava sõukruvi abil. Summuti oli toodud üles tagaosa peale. Masinal oli ka nelikvedu. Kuigi auto oli juba 1940. aastal tootmisvalmis, algas tootmine Volkswageni tehase ülekoormuse tõttu alles 1942. aastal. Scwimmwageni võimsam 1131 cm3 mootor võeti hiljem lasutusele ka põhiversioonil – Kübelwagenil. Kokku toodeti Swimmwageneid ligikaudu 14 000 tükki. Sageli kinnitati auto allalastava esiklaasi kõrval paremal asuvale statiivile ka kuulipilduja MG 34. Oma kerge kaalu ja nelikveoga oli autoga võimalik ületada ka veekogusid, mille kaldad olid pehmed. Iseäraliku välimuse ja olemuse tõttu kutsuti Schwimmwagenit üksustes ka vanniks (die Wanne).
Vinkli tänav
Vinkli tänav on tänav Tallinnas Mustamäe linnaosas Kadaka asumis.
Vinkli tänav algab Akadeemia teelt trollibusside ümberpööramistee äärest, ristub Teaduspargi tänavaga ja lõpeb Akadeemia kvartalis tupiktänavana. Tänava pikkus on umbes 480 meetrit.
Tänava nimi võeti kasutusele 2008. aastal. Tallinna nimekomisjon leidis, et E. Vilde tee jätkumine üle Akadeemia tee ei ole põhjendatud. Et Akadeemia tee äärne trollibusside ümberpööramistee moodustab tänavale kolmnurkse alguse, leidis komisjon, et selle omapärase kuju järgi võikski uus tänav nime saada.
Tänava alguses on trollide lõpp-peatus Mustamäe.
1994. aasta taliolümpiamängud
1994. aasta taliolümpiamängud olid XVII taliolümpiamängud, mis toimusid 12. veebruarist 27. veebruarini 1994 Norras Lillehammeris.
Olümpialinn
Olümpialinnaks kinnitati Lillehammer ROK-i 94. istungil Sŏulis 15. septembril 1988. Viimases hääletusvoorus võitis Lillehammer Östersundi (Rootsi) häältega 45:39. Veel kandideerisid Anchorage (USA) ja Sofia (Bulgaaria).
Võistluspaigad
Olympiapark Lysgårdsbakken (avamine, suusahüpped); Olympiapark / Birkebeineren Skistadion (laske- ja murdmaasuusatamine); Olympiapark Stampesletta Håkons Hall (jäähoki) ja Kristins Hall (jäähoki harjutusväljak); Kanthaugen Freestyleanlegg (vigursuusatamine); Øyer Olympiske Alpinanlegg Hafjell (mäesuusatamise slaalom); Ringebu Olympiske Alpinenlegg Kvitfjäll (mäesuusatamise kiirlaskumine ja ülisuurslaalom); Hamar Olympiahall Vikingskipet (kiiruisutamine); Hamar OL-Amfi Nordlyshallen (iluuisutamine, lühirajauisutamine); Hunderfossen Olympiske Bob- og Akebane (kelgutamine, bobisõit); Gjøik Olympiske Fjellhall (jäähoki).
Avatseremoonia
Võistluste patroon oli Norra kuningas: 1988–1991 Olav V, 1991–1994 Harald V. Korralduskomitee president oli 1988–1989 Ole Sjetne, 1989–1994 Gerhard Heiberg. Olümpiamängud avas kuningas Harald V. Olümpiatule tõid staadionile kiiruisutamise olümpiavõitja 1948 Reidar Liaklev, murdmaasuusatamise olümpiavõitja 1984 Brit Pettersen, pime suusataja Cathrine Nottingsnes ja suusahüppaja Stein Gruben, kes sooritas uuendusena avamisel Lysgårdsbakkeni suurelt trampliinilt suusahüppe tõrvikuga. Olümpiatule süütas Norra kroonprints Haakon. Olümpiavande andis murdmaasuusataja Vegard Ulvang. Kohtunikevande andis Kari Køringen.
Riigid ja sportlased
Osales 67 riiki 1737 sportlasega, neist 520 naist.
Suurima võistkonnaga oli USA: 147 sportlast. Ühe sportlasega osalesid Bermuda, Fidži, Brasiilia, Iisrael, Kõrgõzstan, Küpros, Luksemburg, Mehhiko, Mongoolia, Portugal, San Marino, Senegal ja Türgi.
Esimest korda osalesid olümpiamängudel Armeenia, Bosnia ja Hertsegoviina, Gruusia, Iisrael, Kasahstan, Kõrgõzstan, Moldova, Samoa, Slovakkia, Trinidad ja Tobago, Tšehhi, Ukraina, Usbekistan, Valgevene ja Venemaa.
Varia
Olümpiatõrvik oli Paul J. Kahrsi arhitektibüroo disainitud 1,5 m kõrgune tõrvik Peer, mis valmistati metallist ja kasest.
Olümpiahümn oli S. Samarase ja K. Palamase loodud ROK-i ametlik olümpiahümn. Olümpialipp oli Oslolt 1952. aastal ROK-ile kingitud ametlik olümpiamängude lipp.
Olümpiaembleem oli virmalisi ja lumesadu kujutav sinivalge embleem tekstiga "Lillehammer '94" ja olümpiarõngad.
Olümpiamaskotid olid viikingiteaegselt riietatud kuninglikud lapsed Kristin ja Håkon, keda esindasid 16 Norra eri paikadest pärit last. Maskotid kavandasid Janvier Ramirez Campuzano idee põhjal Kari ja Werner Grossmann.
Olümpiasümbolid olid Sarah Rosenbaumi joonistused suusatamist kujutava Rødøy 4000 aastat vana kaljumaali põhjal.
Olümpiamündid: neli kuldmünti 1992–1994 nominaalhinnaga 2880 Norra krooni, mille reversil oli kujutatud kuningas Olav V, muinassuusataja ja kuningas Harald V, aversil iidne suusataja birkebeiner, Telemargist pärit suusataja ja Roald Amundsen. Kunstnikud olid O. Hansen, I. A. Rise, G. Nasilowska, J. Haukland ja T. Boncza-Ozdowski. Kuus kahest hõberahast koosnevat sarja 1992–1994 nominaalhinnaga 50–100 Norra krooni talispordialadest, kunstnikud I. A. Rise ja T. Lindrupsen.
Olümpiamargid: 22 marki 1988–1994, kunstnikud Bruno Oldani ja Knut Løkke-Sørensen, lisaks viis 4-margilist seeriat olümpiavõitjatest.
Mitteametlik paremusjärjestus
Prantsusmaa ja Austria jagasid meeste kiirlaskumises 6.–7. kohta.
1998. aasta taliolümpiamängud
1998. aasta taliolümpiamängud olid XVIII taliolümpiamängud, mis toimusid 7. veebruar – 22. veebruar 1998. aastal Jaapanis Naganos.
Talne
Talnet on esmamainitud 1646. aastal. Teise Poola jagamise tulemusel läks Talne 1793. aastal Venemaa Keisririigi võimu alla. 1923. aastal sai Talne rajoonikeskuseks. Alevi staatuse sai Talne 1926. aastal ja linnaõigused 1938. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Talne elanikest ukrainlasi 96,21%, venelasi 2,33%, mustlasi 0,31%, poolakaid 0,18%, valgevenelasi 0,16% ja moldaavlasi 0,07.
1998. aasta taliolümpiamängud
Olümpiamängudel osales 72 riiki 2302 sportlasega (sealhulgas 814 naist).
Esimest korda osalesid Aserbaidžaan, Keenia, Makedoonia Vabariik, Uruguay.
Medalikomplekte jagati välja 68 (uute aladena lisandusid kaks lumelauaala nii meestele kui ka naistele, naiste jäähoki, kaks kurlinguala).
Võistluspaigad: Nagano (bobisõit, kelgutamine), Aqua Wing (jäähoki), Big Hat (jäähoki), M-Wave ehk Emmu Weibu hall (kiiruisutamine), White Ring (lühirajauisutamine, iluuisutamine), Yamanouchi (lumelauasõit, mäesuusatamine), Iizuna Kogen (vigursuusatamine), Hakuba (suusahüpped, kahevõistlus, mäesuusatamine), Snow Harp (murdmaasuusatamine), Nozawa Onsen (laskesuusatamine), Karuizawa (kurling).
Olümpiamängud avas Jaapani keiser Akihito.
Olümpiatule teekond: Kreekas Olümpias Hera templi altaril süüdatud olümpiatuli jõudis Jaapani pinnale 6. jaanuaril. Teekonda Naganosse alustas tuli korraga kolmest Jaapani linnast. Sapporos oli esimene tõrvikukandja 1972. aasta OM-i suusahüpete hõbemedaliomanik Akitsugo Konno, Okinawal 16-aastane koolitüdruk Miwa Ishiki ja Kagoshimas spordireporter Junichi Ishida. Kokku osales 32 päeva väldanud tõrvikukandmises 1150 km pikkusel teekonnal üle 7000 inimese. Olümpiatule tõi staadionile Mosambiigis miiniplahvatuses jala ja käe kaotanud Chris Moon. Olümpiatuld kandis viimasena maratonijooksja Hiromi Suzuki, 1997. aasta maailmameister. Olümpiatule süütas iluuisutaja Midori Ito, olümpiahõbe 1992 naiste üksiksõidus.
Olümpiavande andis kahevõistleja Kenji Ogiwara, olümpiakuld 1992 ja 1994 meeskondlikus kahevõistluses.
Kohtunike nimel andis vande Junko Hiramatsu.
Olümpiamaskotiks olid öökullid ühise nimega Snowlets. Öökulle oli neli: Sukki, Nokki, Lekki ja Tsukki, kes sümboliseerisid olümpiamängudevahelist nelja aasta pikkust olümpiaadi. Olümpiaembleem oli Snowflower (Lumilill).
Olümpiahümn: S. Samarase ja K. Palamase loodud ROK-i ametlik olümpiahümn. Ametlikud laulud olid "Share" (helilooja Anri), "Dream" (Masashi Sada), "Kui lapsed valitsevad maailma" (Andrew Lloyd Webber).
Olümpia deviis oli "Mängud südamest".
Spordialad
Olümpiamängudel jagati välja 68 komplekti medaleid. Uute aladena lisandusid kaks lumelauaala nii meestele kui ka naistele, naiste jäähoki ja kaks jääkeegliala.
Edukaimad riigid medalite arvult olid: Saksamaa (12 kulda + 9 hõbedat + 8 pronksi; 190 punkti ). Norra (10 + 10 + 5; 163) Venemaa (9 + 6 + 3; 133), Austria (3 + 5 + 9; 127), USA (6 + 3 + 4; 1 17), Kanada (6 + 5 + 4; 109), Holland (5 + 4 + 2; 85) Jaapan (5 + 1 + 4; 83)
Edukamad sportlased: meestest Bjørn Dæhlie (3 + 1 + 0), naistest Larissa Lazutina (3 + 1 + 1).
Vanim olümpiavõitja naistest Nina Gavriljuk (Venemaa), murdmaasuusatamine, 32 a. 309 p. Meestest Christoph Langen (Saksamaa), bobisõit, 36 a. 34 p.
Soome murdmaasuusataja Harri Kirvesniemi võitis viiendatelt mängudelt medali. Neljandatelt mängudelt said medali Kasahstani murdmaasuusataja Vladimir Smirnov, Saksamaa kelgutajad Georg Hackl, Stefan Krausse, Jan Behrendt. Kolmedel mängudel medal: Marco Albarello (Itaalia), Silvio Fauner (Itaalia), Jari Isometsä (Soome), Manuela di Centa (Itaalia), Stefania Belmondo (Itaalia), Gabriela Paruzzi (Itaalia), Fred Börre Lundberg (Norra), Ricco Gross (Saksamaa), Ursula Disl (Saksamaa), Petra Behle-Schaaf (Saksamaa), Pernilla Wiberg (Rootsi), Katja Seizinger (Saksamaa), Gunda Niemann-Stirnemann (Saksamaa), Claudia Pechstein (Saksamaa), Artur Dmitrijev (Venemaa).
Kuuendat korda osalesid talimängudel murdmaasuusatajad Jochen Behle (Saksamaa) ja Harri Kirvesniemi (Soome).
Eesti osalus
Eestist võistles olümpiamängudel 25 sportlast: iluuisutamine Margus Hernits; kahevõistlus Magnar Freimuth, Jens Salumäe, Tambet Pikkor, Ago Markvardt; kelgutamine Helen Novikov, Andrus Paul; laskesuusatamine Janno Prants, Dimitri Borovik, Kalju Ojaste, Indrek Tobreluts; murdmaasuusatamine Katrin Šmigun, Õnne Kurg, Cristel Vahtra, Kristina Šmigun, Jaak Mae, Raul Olle, Andrus Veerpalu, Meelis Aasmäe, Elmo Kassin.
Džūkste
pisi|left|Koolimaja Džūkste on küla (lielciems) Lätis Kuramaal Tukumsi piirkonnas, Džūkste valla halduskeskus. Enne 1. juulit 2009 kuulus asula Tukumsi rajooni.
Asulast voolab läbi Džūkste jõgi. Džūkstest 29 km kaugusel on Tukumsi linn. Küla asub merepinnast 45 meetri kõrgusel.
Džūkstes oli Džūkste mõisa (Siuxt) keskus, mille juurde Kuramaa hertsogiriigi ajal rajati ka kirik ja kõrts. Tänapäeval on seal kultuurimaja, raamatukogu ja põhikool. Külas asub Džūkste bussipeatus.
Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite vennaskalmistu, kuhu on maetud 1515 sõdurit.
Külas kasvav Kundziņi tamm ümbermõõduga 5,7 meetrit on looduskaitse all.
Aastal 2015 oli külas 433 elanikku. Aastal 2018 oli elanikke 403, aastal 2020 aga 393.
120
120. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad 110. aastad  - 120. aastad - 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad 170. aastad
Aastad: 115 116 117 118 119 - 120 - 121 122 123 124 125
Menorca
thumb|Menorca, pildistatud satelliidilt thumb|Menorca on üks [[Baleaaridest.]] Menorca [men'orka] on Hispaaniale kuuluv saar Vahemeres, idapoolseim Baleaari saartest.
Saare pindala on 668 km². Saare suurim kõrgus 358 meetrit (El Toro mägi). Seal elab umbes 88 tuhat inimest.
Saare idarannikul on Maó laht, mis on kitsas, aga sügav ja hästi varjatud, see on üks parimaid sadamakohti Vahemeres.
Ajalugu
Menorca on tuntud megaliitide poolest, mis arvatakse pärinevat ajast 3000–1200 eKr. Neid on sadu ja nende seas on nii hauakambreid, T-kujulisi kiviskulptuure kui kivist kaitserajatisi. Arvatakse, et neid on mõjutanud teised tollased Vahemere maade kultuurid, näiteks minose kultuur Kreetal.
Kirjalikes allikates on Menorcat esimest korda mainitud 6. sajandil eKr. Baleaarid koosnevad ühest suurest ja ühest väikesest saarest ning sellest tulenesid saarte ladinakeelsed nimed Maiorica ja Minorica. Siit pärinevad saarte tänapäevased nimed Mallorca ja Menorca.
Saare vallutasid foiniiklased, hiljem kartaagolased. Aastatel 123–122 eKr läksid saared Rooma riigile. Pärast Augustuse maadejaotust kuulusid nad Hispania Tarraconensise provintsi. Pärast Diocletianuse ja Constantinose riigireforme moodustasid Baleaarid ja Pitiuusid 369 uue provintsi Insulae Baleares. 5. sajandil tungisid saarele vandaalid. Aastatel 534–768 kuulusid Baleaarid Bütsantsile, seejärel vallutasid need araablased.
Aastal 903 liideti Menorca Manūrqah' nime all Córdoba kalifaadiga. 1231 vallutasid kristlased Mallorca, misjärel Menorcast sai sõltumatu islamiriik. 17. jaanuaril 1287 vallutas Aragóni kuningas Alfonso III ka Menorca ja 17. jaanuari tähistatakse Menorcal rahvuspühana. Araablased, kes keeldusid kristlusesse pöördumast, müüdi orjadeks.
Menorca kuulus Majorca kuningriiki, mis oli Aragoni sõltlasriik. 1344 liidendas Aragon selle endaga, seejärel sai osaks Hispaaniast. 1708 vallutas Hispaania pärilussõjas saare Suurbritannia. 1802 sõlmitud Amiensi leping andis saare Hispaaniale tagasi.
Sealt pärineb majonees.
Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu
Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu (enne 2011. aastat Põllumeeste Kogu) on Eesti erakond. Erakond loeb ennast 5. oktoobril 1921 asutatud ja Konstantin Pätsi, Jüri Uluotsa, Otto Tiefi jt juhitud Põllumeestekogude õigusjärglaseks.
1992. aastal said erakonna taastajad volituse eksiilis asuvatelt okupatsiooni-eelsetelt veel elusolevatelt erakonna juhatuse liikmetelt. Põllumeeste Kogu taastati Eestis 12. aprillil 1992 ning registreeriti ametlikult erakonnana 21. oktoobril 1992. Erakonna liige Hando Kruuv astus samal sügisel Toompeal resideeriva Riigikogu õiguspärasust mittetunnustava Eesti Vabariigi järjepidevusvalitsuse (nn Nõmme valitsus) liikmeks sotsiaal- ja siseministri ametikohal.
Erakonna ajaleht on Rahvuslik Koguja.
Aprillis 2012 langes erakonna liikmete arv alla 1000, kuid tõusis 18. mail taas tuhandeni. Erakonna nimekirjas on mitmeid surnud inimesi.
Osalemine valimistel
1992. aasta Riigikogu valimistel kogus Põllumeeste Kogu 13356 häält (2,91%).
1995. aasta Riigikogu valimistel osales Põllumeeste Kogu valimisliidus "Koonderakond ja Maarahva Ühendus", mis võitis valimised 174248 häälega (32,23%). Riigikogu võimuliitu kuulus kaks PK parlamendisaadikut, erakonna esimees Eldur Parder ja Ülo Peets.
1999. aasta Riigikogu valimistel kogus Põllumeeste Kogu 2421 häält (0,5%).
2007. aasta Riigikogu valimistel osalesid Põllumeeste Kogu liikmed IRL-i nimekirjas, kuid Riigikokku ei pääsenud.
2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel osales erakond oma nimekirjaga, milles oli kaks kandidaati: Mart Niklus ja Kalju Mätik.
Ajalugu
1995. aastal said 2 Põllumeeste Kogu liiget parlamendimandaadi, mis tagas erakonnale kindla sissetuleku ning kantslei pidamise võimaluse. Pärast seda, kui Põllumeeste Koguga liitus endine kaitsejõudude juht erukindral Aleksander Einseln, täienes erakond rohkem kui 500 liikmega.
5. septembril 1998 Paides toimunud suurkogul valiti 33-liikmeline volikogu ning erakonna esimeheks Aleksander Einseln (551 häält). Põllumeeste Kogu ühendas endaga ka väikeerakonna Eesti Kodu. Kavandati ühinemist Arenguparteiga, et koos minna 1999. aasta Riigikogu valimistele.
1998. aasta lõpus pandi Einselni asemele tagasi Eldur Parder. Selleks kutsuti seitsme lihtliikme poolt tagaselja kokku erakorraline suurkogu.
1998. aasta lõpus valitud juhatus: Jüri Erlich, Hando Kruuv, Ülo Lindpere, Kalju Mätik, Tõnu Ojamaa, Evald Ojaveer, Eldur Parder (esimees), Johannes Prants, Kalju Põldvere, Ago Pärn, Maia Randma, Andres Suija, Peeter Talvik, Risto Tanner, Jaan Turi.
Mati Kuusk esitas vastulause Tartu linnakohtu registreerimisosakonna kohtunikuabi (Süvi Lipp) otsusele, mille põhjal jäeti Aleksander Einselni esimeheks valinud Põllumeeste Kogu suurkogu dokumendid kõrvale ning põhikirja- ja seadusevastaselt kanti registrisse Eldur Parderi tiib. Vastulausele lisati 160 lehekülge tõestusmaterjali.
4. augustil 2002 ühines Põllumeeste Koguga Konservatiivide Klubi. Uueks nimeks võeti Rahvuslik Konservatiivne Partei – Põllumeeste Kogu (RKP-PK) ja erakonna esimeheks valiti Mart Helme.
16. novembril 2002 otsustas RKP-PK erakorraline suurkogu liituda ka Eesti Iseseisvusparteiga, et koos minna 2003. aasta Riigikogu valimistele. Uue partei nimeks pidi saama Rahvuslik Konservatiivne Iseseisvuspartei – Põllumeeste Kogu (RKIP-PK).
Ühinemisprotsess katkes, kuna Einselni vastased hoidsid ära ka Konservatiivide Klubiga seotud juriidilised toimingud. Uue erakonna teke jäi notariaalselt registreerimata, Mart Helme ja konservatiivid heideti erakonnast välja, esimehe kohusetäitjaks määrati Lembit Blauhut. Riigikogu valimistest jäädi kõrvale.
18. juunil 2005 valitud juhatus: Olev Ait, Anne Eenpalu, Rein Koch (peasekretär), Hando Kruuv, Kalju Mätik, Mart Niklus, Tõnu Ojamaa (esimees), Ants Seim, Villu Soop, Andrus Suija. Kalju Põldvere nimetati auesimeheks.
3. jaanuaril 2006 kirjutasid Põllumeeste Kogu, Eesti Demokraatlik Partei ja Eesti Iseseisvuspartei alla rahvuslike erakondade ühinemisleppele, et minna ühise erakonnana 2007. aasta Riigikogu valimistele. Põllumeeste Kogu ohjavad isikud võtsid juba sama kuu lõpus leppelt oma allkirja tagasi ja ühinemine ebaõnnestus.
28. aprillil 2006 sõlmis Põllumeeste kogu koostööleppe erakonnaga Isamaaliit.
2008. aasta alguses plaanisid Põllumeeste Kogu, Eesti Demokraatlik Partei ja Eesti Iseseisvuspartei uuesti ühinemist. Ühinemiskatse jooksis 6. mail 2008 ummikusse.
16. aprillil 2008 võttis Põllumeeste Kogu suurkogu vastu lõpliku otsuse loobuda liitumast IRL-iga. Erakonna esimeheks valiti Rein Koch.
Põllumeeste Kogu sõlmis koostöölepingu Libertas Eesti Erakonnaga (endine Demokraatlik Partei), et minna ühiselt europarlamendi valimistele, ja otsustas selle põhjal 4. märtsi 2009 suurkogul võtta uueks nimeks Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu (EVP-PK). Ühinemisest ei tulnud midagi välja.
24. novembril 2009 kirjutasid Põllumeeste Kogu ja ERSP taasasutav grupp alla ühinemislepingule, mille põhjal moodustus jaanuaris 2010 erakonnas ERSP ühendus. Liitujad tõid kaasa poliitilise elavnemise ja käivitati kampaaniatoimkond, et olla edukas 2011. aasta Riigikogu valimistel. Rahvuslike jõudude koondamiseks kutsuti kokku ka iseseisvuslaste ümarlaud.
12. juunil 2010 valitud juhatus: Hando Kruuv, Leho Lamus (peasekretär), Kalju Mätik, Mart Niklus, Tõnu Ojamaa, Valdo Paddar (esimees), Veiko Rämmel, Ormes Tamm ja Aarne Toomsalu.
Senine Leho Lamuse juhitav erakonna juhatus Tartus tegutseb Riigikohtu 13. juuni 2011 otsuse alusel edasi. Juhatus on esitanud Tartu Maakohtusse ka taotluse tühistada registriosakonna kohtunikuabi Süvi Lipu määrus, mille põhjal kustutati juhatus põhikirja- ja seadusevastaselt kandest ning registrisse kanti kõrgemates kohtuinstantsides kaotanud tiib.
2012. aasta 12. novembril saatis erakondade rahastamise järelevalve komisjon Harju maakohtu registriosakonnale märgukirja, kus juhtis tähelepanu, et Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu liikmete arv on langenud alla seaduses nõutava piiri. Komisjoni esimehe Ardo Ojasalu sõnul ei täitnud partei ka erakonnaseadusest tulenevat teist kohustust avaldada oma kodulehel liikmemaksude ja annetuste kvartalipõhiseid aruandeid ning seetõttu palus komisjon Harju maakohtu registriosakonnal kaaluda võimalust erakonna registrist kustutamiseks. 2013. aasta 25. novembril oli Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu jätkuvalt Harju maakohtu registris.
121
121. aasta
Lee (tantsuansambel)
pisi|2010 Lee on Tallinnas Salme Kultuurikeskuses tegutsev rahvatantsuansambel.
Lee asutaja ja kunstiline juht on Maido Saar, kes on ka suurema osa Lee repertuaaris olevate tantsude autor.
121
Aastakümned: 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad 110. aastad  - 120. aastad - 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad 170. aastad
Aastad: 116 117 118 119 120 - 121 - 122 123 124 125 126
Hans Dahlgren
pisi|Hans Dahlgren (2016) Hans Eric Albert Dahlgren (sündinud 16. märtsil 1948 Uppsalas) on Rootsi poliitik ja diplomaat, ta on Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei liige. Ta on 21. jaanuarist 2019 Rootsi Euroopa Liidu asjade minister.
Ta lõpetas aastal 1971 Stockholmi Majandusülikooli.
Tema esimene töökoht valitsusaparaadis oli Rootsi välisministeeriumis ametnikuna aastatel 1975–1976 (välisminister Sven Anderssoni ajal). Pärast 1976. aasta Rootsi parlamendivalimisi sai tast opositsiooniliidri Olof Palme pressisekretär, samasse ametisse jäi ta ka siis, kui Olof Palmest aastal 1982 peaminister sai. Aastatel 1983–1991 oli Dahlgren peaministri välisnõunik, kõigepealt Olof Palme ja 1986. aastast Palme järeltulija Ingvar Carlssoni, kui talle anti ka suursaadiku tiitel.
Ta oli aastatel 1997–2000 Rootsi suursaadik ÜRO-s, lisaks oli ta ka aastatel 1997–1998 Rootsi esindaja ÜRO Julgeolekunõukogus.
Aastatel 2000–2006 oli ta Rootsi välisministeeriumi riigisekretär (eesti mõistes kantsler)
21. jaanuarist 2019 on ta Rootsi Euroopa Liidu asjade minister.
Kuressaare–Sääre maantee
Kuressaare–Sääre maantee (registrinumbriga 77) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Kuressaare linnas. Tee pikkus on 47,4 km, sealhulgas 2,8 km pikkune lõik Kuressaare linnas (Kuressaare linna tänavatena Lossi tänav, Pargi tänav, Abaja tänav, Lootsi tänav). Tee lõpeb Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee 37. kilomeetril Läbara külas.
Asulad Kuressaare–Sääre maanteel
Kuressaare linn, Laheküla küla Nasva küla, Mändjala küla, Keskranna küla, Järve küla, Tehumardi küla, Salme alevik, Üüdibe küla, Läätsa küla, Imara küla, Mõisaküla küla, Anseküla küla, Kaimri küla, Hindu küla, Vintri küla, Mässa küla, Lõupõllu küla, Kaavi küla, Mäebe küla, Mõntu küla, Hänga küla, Läbara küla.
122
122. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastad: 117 118 119 120 121 - 122 - 123 124 125 126 127
123
123. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad 110. aastad  - 120. aastad - 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad 170. aastad
Aastad: 118 119 120 121 122 - 123 - 124 125 126 127 128
Peter August Friedrich
Peter August Friedrich von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck (vene Петр Август Фридрих Гольштейн-Бекский) (7. detsember 1696 Königsberg – 25. veebruar 1775 Tallinn) oli Schleswig-Holstein-Sonderburg-Becki hertsog 1728–1775 ning Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Elulugu
Peter August Friedrich sündis Schleswig-Holstein-Sonderburg-Becki hertsogi Friedrich Ludwigi (1653–1728) ja Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburgi printsessi Luise Charlotte (1658–1740) pojana. Tema isapoolsed esivanemad põlvnesid Taani kuninga Frederik II ja Liivimaa kuninga Magnuse nooremast vennast Johannist.
Peter August Friedrich teenis algul ooberstina Hessen-Kasseli sõjaväes kuni Venemaa keisrinna Anna Ivanovna ta Venemaa armeesse kutsus ja polkovniku aukraadi andis. Holstein-Beck osales aastatel 1735–1739 Vene-Türgi sõjas ja Kübarate sõjas 1742. aastal Rootsi vastu.
1743–1753 oli Peter August Friedrich Eestimaa kuberner. Seejärel asus Holstein-Beck uuesti sõjaväeteenistusse, sai général en chef'i auastme ja võttis osa Seitsmeaastasest sõjast.
1758–1762 oli ta uuesti Eestimaa kuberner. Schleswig-Holsteini päritolu Peeter III troonile pääsemise puhul ülendati Peter August Friedrich 1762. aastal kindralfeldmarssaliks ning määrati Eestimaa kindralkuberneriks ja samaaegselt Peterburi kubermangu kindralkuberneriks. Pärast Peeter III kukutamist 1762. aasta juunis jäeti Holstein-Beck ilma Peterburi kindralkuberneri ametikohast, kuid ta jäi Eestimaa kindralkuberneriks, kellena töötas kuni oma surmani 1775. aastal.
Talle kuulus Haabneeme ja 26. mail 1758 keisrinna Jelizaveta Petrovna poolt kingitud Lagedi, Saha ja Viimsi mõis. thumb|Catherine, hilisem vürstinna Barjatinskaja. [[Pietro Rotari maal. ]] Teda autasustati Venemaa kõrgeima, Püha Andrease ordeniga. Lisaks sellele oli ta autasustatud Vene keisririigi Püha Aleksander Nevski, Preisi kuningriigi Musta Kotka ning Holsteini hertsogiriigi Püha Anna ordenitega.
Ta maeti 18./19. märtsil Tallinna Niguliste kiriku kõrvale püstitatud Holstein-Becki hauakabelisse.
Perekond
Peter August Friedrich oli abielus kaks korda:
1723. aastal Hessen-Philippsthali maakrahvinna Sophiega (1695–1728). Abielust sündis:
1742. aastal krahvitar Natalja Nikolajevna Golovinaga (1724–1767). Abielust sündisid:
Helmi Mäelo
Helmi Mäelo (aastani 1923 Helmi-Rosalie Pett, 1923–1924 Helmi Mühlberg; 13. aprill 1898 Uderna vald, Tartumaa – 17. juuli 1978 Stockholm) oli eesti kirjanik ja ühiskonnategelane, emadepäeva tähistamise algataja Eestis.
Elukäik
Ta sai hariduse Uderna ministeeriumikoolis ja Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Tütarlaste Gümnaasiumis Tartus, mille lõpetas 1919. aastal. Aastail 1920–1923 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, ent kui ta valiti aastal 1923 vastloodud Eesti Naiste Karskusliidu sekretäriks, jättis ta ülikooli pooleli. Akadeemiliselt oli ta ENÜS Ilmatari ja Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liige.
1924–1940 Karskusliidu peasekretär. Aastail 1923–1924 oli ta ajakirja Naiste Töö ja Elu peatoimetaja. Tema ja Helmi Põld olid ajakirja Eesti Naine asutajad ning Mäelo oli aastail 1924-1940 ajakirja Eesti Naine esimene peatoimetaja. Aastail 1933–1937 oli ta Eesti Naise lisaväljaande Väikeste Sõber toimetaja. Aastail 1937–1940 Välis-Eesti Ühingu juht.
Kommunistlik kuritegu
Kommunistlik kuritegu (poola keeles zbrodnia komunistyczna) on Poola õiguskorras kasutatav juriidiline mõiste. Kommunistliku kuriteo mõiste võeti Poolas kasutusele 1998. aastal ning seda on hiljem mitu korda muudetud ja täiendatud.
Helmi Mäelo
Elukäik
Mäelo algatusel hakati 1923. aastal Eestis tähistama emadepäeva, eelnevalt oli ta seda tähistanud 1922. aastal Udernas. 14. veebruaril 1934 nimetas Tartu linnavolikogu tema ettepanekul Maarjamõisa tänava Julius Kuperjanovi tänavaks. Mäelo oli ka hiljem Tartu linnavolikogu liige.
Kommunistlik kuritegu
Kommunistlikuks kuriteoks loetakse kommunistliku riigi funktsionääri poolt 17. septembrist 1939 kuni 31. detsembrini 1989 toime pandud tegusid, millega kas otseselt või kaudselt rikuti inimõigusi või mis hõlmasid muid tol ajal kehtinud kriminaalseadustikus kirjeldatud kuritegusid. Samuti loetakse kommunistlikuks kuriteoks muid tegusid, näiteks dokumentide võltsimist ning sellega inimestele kahju tekitamist jne.
Kommunistliku riigi funktsionääriks loetakse riigiametnikku või muud isikut, kel oli riigiametnikuga sarnaselt õiguslik kaitse, sealhulgas valitsusametnikke ja kommunistliku partei juhte. Selliste funktsionääride hulka kuuluvad eelkõige Poola luure- ja julgeolekutöötajad, tsensuuri ja usuasjade osakondade töötajad jpm. Eraldi on välja toodud Poola Julgeolekuministeerium, Służba Bezpieczeństwa ja Główny Zarząd Informacji Wojska Polskiego. Kommunistlik kuritegu võib olla toime pandud ka mõne välisriigi tsiviil- või sõjalise teenistuse töötaja poolt (näiteks KGB, NKVD, Stasi).
Helmi Mäelo
Elukäik
Helmi Mäelo kuulus Välismaisesse Eesti Kirjanike Liitu, Eesti PEN-klubisse ja Rootsi Kirjanike Liitu. Ta oli Eesti Komitee ja Soome Naiste Karskusliidu auliige. Kodumajanduskoja liige.
Kommunistlik kuritegu
Kommunistlike kuritegude aegumist arvestatakse 1. augustist 1990. aastal ning aegumistähtaeg on mõrvade puhul 40 aastat ning muude kuritegude puhul 30 aastat. Kommunistlikele kuritegudele, mis on rahvusvahelise õiguse järgi tunnistatud inimsusvastasteks kuritegudeks, kuritegudeks rahu vastu või sõjakuritegudeks, aegumist ei kohaldata.
Helmi Mäelo
Elukäik
Ta on maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Looming
Mäelo on ühtekokku kirjutanud 13 romaani. Tema peateos on pentaloogia "Oma veri" (1965). Ta on avaldanud ka noorsoo- ja populaarteaduslikke raamatuid, samuti karskus- ja kasvatusteemalisi brošüüre.
Õed Brontëd
pisi|Õed Brontëd maalitud nende [[Branwell Brontë|venna Branwelli poolt umbes 1834. Vasakult paremale Anne, Emily ja Charlotte.]]
Helmi Mäelo
Looming
Helmi Mäelo on jätnud sügava jälje Eesti memuaristikasse. Aastal 1959 ilmus paguluses tema autobiograafia I osa pealkirjaga "Talutütar". Raamat jutustab Mäelo lapsepõlvest enne Eesti Vabariiki, muuhulgas leiab teosest pildikesi Uderna koolist ja Tartu üliõpilaselust. Järgmisena avaldatud "Elutegevuses" (1961) on mälestused noorusest ning aktiivsest karskus- ja rahvaharidustööst Eesti Vabariigi aastatel. Eluloosari jätkus teosega "Võõrsil" (1974), kus Mäelo kirjeldab põgenemist Rootsi ja pagulaspõlve esimesi aastaid. Järgneva osa pealkiri oli "Sammud edasi", see avaldati 1975. aastal Lundis. Raamatus tutvustab Helmi Mäelo oma tegevust Rootsis pagulasena. Kajastamist leiab ka periood, mil Helmi Mäelo kirjutas Eesti tänaseni ainukese naisajaloo tervikkäsitluse "Eesti naine läbi aegade".
Helmi Mäelo olulisim populaarteaduslik teos "Eesti naine läbi aegade" ilmus 1957. aastal Lundis (taasavaldatud 1999. aastal Eestis). Raamat sisaldab tänini kõige terviklikumat ülevaadet Eesti naisajaloost, pakkudes välja naisajaloo periodiseeringu ning esitades paljude tuntud naiste biograafilised andmed ja lühitutvustuse.
Isiklikku
Tema vend oli sõjaväelane ja muusik Kristjan Pett (1915–2016).
Ta abiellus 29. septembril 1923 Bernhard Mühlbergiga. , Esialgne perekonnanimi Mühlberg eestistati 1924. aastal Mäeloks, abiellumise ajal polnud veel Bernhardi perekonnanime eestistamise taotlust rahuldatud.
Õed Brontëd
Kolm õde alustasid kirjutamist varakult, 1846. aastal avaldasid nad oma kuludega luuleraamatu, kasutades pseudonüüme Currer Bell (Charlotte), Ellis Bell (Emily) ja Acton Bell (Anne) (mehenime all oli tollal raamatuid lihtsam avaldada). Raamat ei pälvinud suurt tähelepanu. Seejärel hakkasid õed kirjutama proosat. Aastal 1846 ilmusid Emily "Vihurimäe" („Wuthering Heights“) ja Anne'i "Agnes Grey". 1847 avaldati Charlotte'i "Jane Eyre"'i, mis tunnistati aasta parimaks raamatuks. Romaanid said bestselleriteks. Anne’i teist ja viimast raamatut, "Wildfelli härrastemaja rentnik" („The Tenant of Wildfell Hall“) saatis kohe edu. See müüdi läbi poolteise kuuga.
Helmi Mäelo
Isiklikku
Nende tütar on Marja Jaanivald ning pojad olid Olev Mäelo ja Meemo Mäelo.
Õed Brontëd
Aasta hiljem suri Emily, kel jäi lõpetamata romaan. Anne suri 28. mail 1849 Scarborough's, kuhu Charlotte ta viimases lootuses, et mereõhk ehk aitab, oli kahe päeva eest rongiga ratastoolis toonud.
Romaanidest oli müügi ja tuntuse poolest kõige edukam "Jane Eyre". Aastal 1849 ilmus temalt ka uus romaan "Shirley", 1853 "Professor", mis tegelikult oli valmis kirjutatud juba enne "Jane Eyre'i" 1846, kuid kirjastused ei avaldanud seda.
Charlotte suri 38-aastaselt 1855 ilmselt rasedustüsistusse, ta oli jäänud last oodates kopsupõletikku. Vähem kui aasta varem oli ta abiellunud vaimulik Arthur Bell Nicholsiga.
Pius IX moodustatud piiskopkonnad
Paavst Pius IX moodustatud piiskopkonnad Aafrikas, Aasias, Euroopas, Lõuna-Ameerikas, Põhja-Ameerikas ja Okeaanias.
Náxose saar
Náxos (Vana-Kreeka kontekstis Naxos, kreeka keeles ja vanakreeka keeles Νάξος; itaalia keeles Nasso) on Kreekale kuuluv saar Egeuse meres, suurim Küklaadidest.
Saare kõrgeim mägi 1003 m kõrgune Zéfs, mis on ka Küklaadide kõrgeim mägi.
Naxosel jättis Theseus Ariadne maha.
Väike pidulik missa
”Väike pidulik missa” ("Petite Messe solennelle") (1863) on Gioachino Rossini (1792–1868) heliteos.
Gioachino Rossini "Väike pidulik missa" aastast 1863 on kirjutatud missa ordinaariumitekstile sopranile, aldile, tenorile ja baritonile, 12-liikmelisele vokaalansamblile, kahele klaverile ja harmooniumile. Teose esiettekanne toimus Pariisis krahvinna Louise Pillet-Willi erakabeli sisseõnnistamise tseremoonial 14. märtsil 1864. Helilooja orkestreeris teose hiljem kartuses, et muidu teeb seda tema eest keegi teine. Siiski võib originaalversiooni pidada muusikaliselt õnnestunumaks. Kahe klaveri ja harmooniumiga originaalversioone on õieti kaks: teise versiooni esiettekanne toimus samuti Pillet-Willi valdustes 24. aprillil 1865. Sõna ”väike” (petite) all ei pidanud Rossini silmas niivõrd teose mahtu, kuivõrd helilooja enese tagasihoidlikku hinnangut teose olulisusele.