cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vovtšansk
Ajalugu
Vovtšansk on asutatud 1674. aastal, linnaõigused sai 1780. aastal.
2022. aasta sõjategevus
Alates Venemaa sissetungist Ukrainasse 24. veebruarist 2022 oli linn Vene vägede okupatsiooni all. 10. septembril 2022 avaldati video selle kohta, kuidas linnas langetati Vene lipp.
Armeenia suursaadik Eestis
Armeenia suursaadik Eestis on Armeenia volitatud suursaadik Eestis. Suursaadik resideerib Vilniuses.
Kärdla sadam
pisi|Kärdla sadam 2013. aastal pisi|Kärdla sadam 2010. aastal Kärdla sadam (Sadamakood EE KDL) on sadam Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas vallasiseses Kärdla linnas, aadressil Sadama tänav 28/30, Kärdla linn, Hiiumaa vald, Hiiu maakond.
Sadam ehitati uuesti üles 2012.–2013. aastal Euroopa Regionaalarengu fondi abiga ning sellest sai jahisadam. Sadama esimene hooaeg avati 24. mail 2014. Sadama pidajaks on sihtasutus Kärdla sadam. Sadamas on 6 ujuvkaid ja statsionaarsed Lõunakai ja Põhjakai.
Kärdla sadamaalal asuvad ka 1849 aastal ehitatud ajalooline sadama ait (Monopol), Sadama tänav 28b ja ajalooline Villaladu, Sadama tänav 33.
Invasioon (bioloogia)
Invasioon on bioloogias ajutine massiline sisseränne.
Invasioon on paiksete loomade (eriti lindude ja putukate) mingi aja tagant korduv hulgaline rändamine alal, kus neid harilikult pole või on vähe.
See erineb võõrliikide sisserändest ehk bioinvasioonist, mis on püsiv ja pigem pöördumatu.
Samuti erineb see rändest kui sesoonsest elukohavahetusest.
Halliste Vabadussõja mälestussammas
Halliste Vabadussõja mälestussammas on Vabadussõjas langenute mälestusmärk Viljandi maakonnas Mulgi vallas Pornuse külas.
Mälestussammas avati 29. oktoobril 1933.
Nõukogude okupatsiooni ajal 1945. aastal see õhiti.
Mälestussammas taasavati esimest korda 24. juunil 1991. Hiljem otsustati sambale ka obelisk panna, nagu see oli olnud algupärasel sambal. Mälestussammas taasavati teist korda 17. augustil 1996.
Victoria Prentis
Victoria Mary Boswell Prentis (sündinud 24. märtsil 1971 Banburys Oxfordshires) on Suurbritannia poliitik, ta on Konservatiivse Partei liige. Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister.
Ta sündis aastal 1971 Banburys Oxfordshires, kuid kasvas üles Aynho lähedal Northamptonshires. Ta on lõpetanud Royal Holloway, University of London, Londoni Ülikooli juures ja Downing College'i (Cambridge'i Ülikooli juures).
Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister.
Isiklikku
Ta on abielus Sebastian Prentisega, neil on kaks tütart, perekond elab Somertonis Oxfordshires. Tema isa Tim Boswell, Baron Boswell of Aynho on samuti konservatiivne poliitik (oli aastatel 1987–2010 House of Commonsi liige ja on aastast 2010 Lordide koja liige).
Algund
thumb| thumb|Algundi valla paiknemine Lõuna-Tiroolis thumb|Uus Püha Joosepi kirik Algundis Algund (itaalia: Lagundo) on vald (comune) Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 25 km Bolzanost loodes.
2015. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 5029 inimest.
Geograafia
Valla pindala on 23,6 km².
Frazioni
Algundi vallas on frazioni (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Aschbach (Riolagundo), Forst (Foresta), Mitterplars (Plars di Mezzo), Mühlbach (Riomolino), Oberplars (Plars di Sopra) ja Vellau (Velloi).
Nimi
Nimi apud Algunde (ladina: Algundi lähedal) ilmus esmakordselt aastal 994.
Keeleline jaotus
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 85,17% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 14,58% itaalia keelt ja 0,25% ladiini keelt.
Vallatud kurvid
"Vallatud kurvid" on Tallinna Kinostuudios 1959. aastal valminud komöödiafilm.
1961. aastal ekraanile jõudnud "Ohtlikud kurvid" oli Tallinna Kinostuudio ja Mosfilmi koostöös valminud film, mis oli "Vallatute kurvide" mõningate sisuliste muudatustega panoraamvariant, olles ühtlasi Nõukogude Liidus ja ka kogu maailmas esimene panoraamfilm.
Filmi saamisloost
Muusikaline komöödia mootorisportlaste romantilistest seiklustest oli 1950. aastate Nõukogude Liidu kinematograafiatööstuses väga uudne ja riskantne filmikavatsus. Pärast väga menukat "Karnevaliööd" (1956) polnud tasemel komöödiafilme Nõukogude kinos vahepeal linastunud.
Heliloojad Boris Kõrver ja Leo Normet kirjutasid 1946. aastal muusikali "Hermese kannul", mille lugu langeb suures osas kokku "Vallatute kurvide" stsenaariumiga. Muusikali libreto olid kirjutanud Dagmar Normet ja Ilmar Sikemäe. Muusikal "Hermese kannul" jõudis koguni proovideni Estonia teatris, kuni teos ära keelati. Ometi mitte täiesti – nii näiteks sai väärt lauluna okupatsiooniajal tuule tiibadesse Leo Normeti svingihõnguline laul "Puhkus Viljandis", mis on pärit sellestsamast ärakeelatud muusikalist.
Normet võttis endale paarimeheks Sándor Sterni ja kirjutas kümmekond aastat hiljem "Hermese kannul" libreto filmistsenaariumiks, mis viidi Tallinna Kinostuudiosse, kus oli pidev nappus headest käsikirjadest ja eriti komöödiatest. "Vallatute kurvide" stsenaarium liikus seejärel nagu kuum kartul mööda Eesti NSV filmiinstantse ning tekitas veidraid arusaamu ja paksu pahandust. 29. detsembril 1958 lükkas Tallinnfilmi kunstinõukogu stsenaariumi lõplikult tagasi. Põhjenduseks toodi lihtsalt: pole nõukogulik. Selles ilmselt oli kvoorumil õigus.
Seejärel aga jõudsid Moskvast kohale kõrgema instantsi ehk NSV Liidu Riikliku Kinematograafiakomitee (Goskino) seisukohad, et Moskva kinoametnikel ei ole midagi selle vastu, et Tallinna Kinostuudio "Vallatud kurvid" filmiks teeks. Seekord räägib fakt vastu üldlevinud versioonile, et küll meie oleksime siin teinud, kuid Moskva keelas ära.
Ideoloogiast peaaegu vaba dramaturgiline skeem kaksikutest peategelastega oli Euroopa komöödiate üks alustalasid ja seda "Vallatud kurvid" ka täiega järgisid. Terje Luik oli oma tüübilt Hollywoodi-tüüpi staar. Rein Aren ja Peeter Kard mängisid kaunitest neiudest huvitatud noori härrasmehi, mitte partisane või tööeesrindlasi. Film tähendas suurt sammu normaalsuse suunas, seda nii teemaderingi, vormide, inimkäsitluse kui ka väärtushinnangute mõttes. Et see samm juhtus, tuleb ilmselt tänada Moskva režissöör Juli Kuni, kelle peale langebki "kahtlus" "Vallatute kurvide" filmimisõiguse saamises.
William Newton-Smith
Ta sai 1966 bakalaureusekraadi matemaatikas ja filosoofias Kanada ülikoolist Queen's University, 1968 magistrikraadi filosoofias Cornelli ülikoolist ja 1974 doktorikraadi Oxfordi ülikoolist (Balliol College). Töötas põhiliselt Balliol College'is. Alates 1970. aastast kuni pensionile minekuni 2005 oli ta seal Fairfax Fellow and Lecturer in the Philosophy of Science. Tema ametijärglaseks sai David Wallace.
Armastuse kontseptuaalne uurimine
Newton-Smith esitab armastusele neli "üldiselt paratamatut" (g-necessary) tingimust.
Kui kedagi armastatakse mingi tema omaduse tõttu ja hiljem ilmub välja keegi, kellel on sama omadus, siis eelistatakse esimesena kohatut kas sellepärast, et teda kohati esimesena, või sellepärast, et ta on jõudnud armastaja heaks midagi teha.
Newton-Smith jõuab järeldusele, et võimalike armastusekontseptsioonide mitmekesisus välistab täpsed ja määratletud mõistelised suhted. Selle määramatuse tõttu triivib see, kuidas armastusest peab (kontseptuaalselt) mõtlema, märkamatult sellesse, kuidas inimesed üldiselt armastusest mõtlevad.
Isegi kui armastuse mõiste analüüsil on armastuse seisukohast tähtsust, ei pruugi selle teadmine head tuua. Võib-olla teevad õnnelikumaks ibsenlikud eluvaled.
Isiklikku
Ta on olnud abielus Kanada kirjaniku Doris Heffroniga.
Ta oli abielus Kanada ajakirjaniku Nancy Durhamiga. Neil on pojad jurist Apple Newton-Smith ja ökonomist Rain Newton-Smith.
Carmelo Abela
pisi|Carmelo Abela (2016) Carmelo Abela (sündinud 10. veebruaril 1972 Maltal) on Malta poliitik, ta kuulub Tööpartei ridadesse. Ta oli 9. juunist 2017 kuni 15. jaanuarini 2020 Malta välisminister.
Mait Maltis
Ta on lõpetanud Tallinna Õhtukeskkooli 1972. aastal. Ta on muusikaga tegelenud 40 aastat.
Carmelo Abela
Ta võitis esimest korda parlamendivalimised aastal 2006. Ta on olnud Malta parlamendi asespiiker ja spiiker. 9. detsembrist 2014 kuni 9. juunini 2017 oli ta Malta siseasjade ja julgeoleku minister. 9. juunist 2017 kuni 15. jaanuarini 2020 oli ta Malta välisminister.
Mait Maltis
Jaanuarist 2011 kuulub ta Keskerakonda. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel Keskerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr. 9 ja sai 195 häält.
Isiklikku
Tal on viis last: Margo, Mikko, Jakko, Mari-Liis ja Kristo Maltis.
Carmelo Abela
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kaks last.
Tagametsa oja
Tagametsa oja on Matuoja idapoolne haru. See asub Võru vallas Hänike külas. Oja pikkus on 1,6 km. Saab alguse Hüti talu maadelt ja voolab piki Jäätsi metsa Matuojja. Pärast maaparandustöid muudetud kuivendusdreenidega magistraalkraaviks.
Regina (eesnimi)
Regina on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 158. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Regina 1176 naisel.
Marcus Högberg
Marcus Erik Högberg (sündinud 25. novembril 1994 Örebros) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib väravavahina Rootsi kõrgliiga klubis Linköping.
Ta alustas Linköpingis ka klubikarjääri, debüteerides Rootsi kõrgliigas hooajal 2012/13. Linköpingi põhiväravavahina mängis ta alates hooajast 2014/15.
2013. aastal valis Ottawa Senators ta NHL-i draft'is 78. valikuna. Senatorsiga sõlmis ta lepingu 2017. aasta märtsis. Hooaja 2016/17 lõpus debüteeris ta American Hockey League'is (AHL) Ottawa Senatorsi tütarklubis Binghamton Senators. Järgmisel hooajal mängis ta AHL-is Senatorsi tütarklubis Belleville Senators ja omakorda selle tütarklubis Brampton Beast ECHL-is. NHL-is debüteeris ta 29. detsembril 2018 mängus Washington Capitalsi vastu. Hooajal 2018–19 sai ta NHL-is kirja neli mängu ning 2019. aasta juunis pikendas ta Senatorsiga lepingut kahe aasta võrra. Hooajal 2019–20 sai Högberg NHL-is kirja 24 mängu ja hooajal 2020–21 14 mängu.
2021. aasta juunis naasis ta Linköpingi, kellega sõlmis nelja-aastase lepingu.
Högberg võitis hõbemedali 2012. aastal Rootsi kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel ja 2014. aastal Rootsi kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel.
Šumjatši rajoon
Šumjatši rajoon (vene keeles Шумячский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Smolenski oblasti edelaosas. Rajooni keskus on Šumjatši alev.
Rajoon piirneb põhjas Hislavitši rajooniga, kirdes Potšinoki rajooniga, idas Roslavli rajooniga, kagus Jeršitši rajooniga ning lõunas ja läänes Valgevenega.
Rajooni pindala on 1367,71 km². Elanike arv oli 2012. aastal 10 342, 2009. aastal 11 643 ja 2002. aastal 14 032.
Šumjatši rajoonis on 140 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Šumjatši alevi) ja seitsme külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Ostjor, Sož ja Šumjatška.
Jermolai Solženitsõn
pisi|280px|Jermolai Solženitsõn (2012)
Jermolai Aleksandrovitš Solženitsõn (vene keeles Ермолай Александрович Солженицын; inglise keeles Yermolai Solzhenitsyn; sündinud 1970 Moskvas) on vene juhtimiskonsultant, McKinsey & Company vanempartner.
Jermolai sündis vene kirjaniku, dissidendi ja nobelisti (1970) Aleksandr Solženitsõni perekonnas. Jermolai ema Natalija Svetlova (sündinud 1939) töötas 1960. aastatel akadeemik Andrei Kolmogorovi juhtimisel Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli matemaatilise statistika laboris; seejärel alates 1968. aastast oli ta kirjanik Solženitsõni abiline. Pere elas Moskvas aadressil ulitsa Gorkovo 12.
Veebruaris 1974 kirjanik Solženitsõn vangistati. Teda süüdistati kodumaa reetmises, talt võeti kodakondsus ja saadeti Nõukogude Liidust välja. Märtsis lasti perel (emal koos nelja alaealise lapsega) riigist lahkuda. Taasühinemise järel elas pere kuni 1976. aastani Šveitsis, seejärel USA-s Vermonti osariigis. Mais 1994 naasis Solženitsõnite pere (sealhulgas 24-aastane Jermolai) Venemaale.
Haridus- ja töökäik
Jermolai Solženitsõn on lõpetanud Harvardi Ülikooli bakalaureusekraadiga Ida-Aasia uuringute erialal. Magistrikraadi sai ta Princetoni Ülikoolist rahvusvaheliste suhete erialal. Õpingute ajal käis ta Hiinas keelt täiustamas.
Mitu aastat töötas ta Taiwanis, seejärel konsultandina Washingtonis Maailmapangas.
Alates 1998. aastast töötab Solženitsõn rahvusvaheliselt tegutsevas juhtimiskonsultatsioonifilmas McKinsey & Company, kus tegutseb mitme ekspertgrupi töös. Ta juhib firma mäe- ja metallurgiatööstuse ekspertgruppi EMEA majandusregioonis (Euroopa, SRÜ, Lähis-Ida ja Aafrika) ning on McKinsey energeetika ja toorme globaalse ekspertgrupi üks juhtidest. Varem (2010) on ta olnud McKinsey Moskva harukontori juht.
Isiklikku
Jermolai Solženitsõnil on kaks last: Jekaterina (sündinud 2001) ja Ivan (s. 2002).
Tema vend Ignat Solzhenitsyn (s. 1972) on USA dirigent ja pianist. Vend Stepan Solženitsõn (s. 1973) on suurfirma juht Venemaa söetööstuses.
Kõmsi kalmistu
Kõmsi kalmistu on kalmistu endises Hanila kihelkonnas Läänemaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kõmsi külas Lääneranna vallas Pärnu maakonnas.
Kalmistu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. .
Tuksi külanõukogu
Tuksi külanõukogu oli külanõukogu Riguldi vallas ja hiljem Haapsalu rajoonis. Lisaks Tuksi külanõukogule moodustati 1945. aastal Riguldi valla territooriumile ka Vanaküla külanõukogu. Endises Noarootsi kihelkonnas asunud Noarootsi valla territooriumile moodustati aga Pürksi ja Sutlepa külanõukogud.
Džamilja Safiulina
Džamilja Safiulina (sündinud 28. novembril 1978 Doni-äärses Rostovis Venemaal) on Eesti arstiteadlane ja farmakoloog.
Tuksi külanõukogu
Ajalugu
Külanõukogus tegutses Dzeržinski nimeline kalurikolhoos.
Džamilja Safiulina
Elulugu
Džamilja Safiulina on tatarlane, insener-mehaaniku ja õpetaja tütar ning Allen Kaasiku abikaasa.
Tuksi külanõukogu
Ajalugu
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 1971. aasta 10. märtsi seadlusega Tuksi külanõukogu likvideeriti (see piiriteisendus puudutas rohkem kui 300 inimest) ja selle territoorium liideti koos Pürksi külanõukogust lahutatud 4870 hektari suuruse Sutlepa piirkonnaga Linnamäe külanõukogu koosseisu.
Viis aastat hiljem, aastal 1976, liideti seni Linnamäe külanõukogu koosseisus olnud ülejäänud endiste Riguldi ja Noarootsi valdade territoorium (sh Tuksi piirkond) Pürksi külanõukoguga. Mainitud territooriumi suurus oli 15 678 hektarit ning liitmine lisas Pürksi külanõukogusse rohkem kui 500 elanikku (teistel andmetel üle 600 elaniku).
Džamilja Safiulina
Elulugu
Lõpetas 1996 Tartu 6. Keskkooli (Tartu Vene Lütseum), 2001 TÜ arstiteaduskonna proviisorina, Ph.D. (neuroteadused, 2006, TÜ), väitekiri "The studies of mitochondria in cultured cerebellar granule neurons: characterzation of mitochondrial function, volume homeostasis and interaction with neurosteroids". Oli 2000–2003 TÜ farmakoloogia instituudi farmakoloogia ja toksikoloogia õppetooli laborant, 2004–2006 erakorraline assistent ja vanemassistent, aastast 2006 teadur ja aastast 2007 ka vanemassistent; 2006 oli ka Ferrara Ülikooli (Itaalia) järeldoktor. Lugenud farmakoloogiakursust.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: närvirakkude bioenergeetiliste protsesside farmakoloogia ja mitokondrite dünaamika. International Brain Organization'i liige (2004). 16 teadustrükist.
Hannopil (Tultšõni rajoon)
Hannopil (ukraina keeles Ганнопіль) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tultšõni rajoonis. Elanike arv on 1420. Pindala on 3,522 km².
Eesti suursaadik Armeenias
Eesti suursaadik Armeenia on Eesti volitatud suursaadik Armeenias. Suursaadik resideerib Thbilisis.
Grischa Prömel
Grischa Prömel (sündinud 9. jaanuaril 1995 Stuttgardis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Saksamaa kõrgliigaklubis Hoffenheim.
Hoffenheimiga liitus ta esmakordselt 2013. aastal. Enne seda kuulus ta klubisse Stuttgarter Kickers. Aastatel 2014–2015 mängis Prömel Hoffenheimi reservmeeskonnas Saksamaa tugevuselt neljandas liigas.
Aastatel 2015–2017 mängis ta Saksamaa esiliigaklubis Karlsruher SC. Pärast seda, kui Karlsruher hooaja 2016/17 järel Saksamaa esiliigas välja langes, sõlmis ta lepingu Saksamaa esiliigaklubiga 1. FC Union Berlin. 2019. aastal kindlus ta Union Berliniga pääsu Saksamaa kõrgliigasse.
2022. aasta juulis naasis Prömel Hoffenheimi.
2016. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Saksamaa meeskonna koosseisus hõbemedali.
Derhatši
Derhatši (kuni 1943. aastani Derkatši; ukraina keeles Дергачі) on linn Ukrainas Harkivi oblastis, Harkivi rajoonis. 2020. aastani oli Derhatši rajooni keskus.
Ajalugu
Derhatši asub Harkivist 12 km kirde pool Lopani jõe ääres.
Asulat on kirjalikes allikates esmamainitud 1689. aastal, linnaõigused sai 1977. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Derhatši elanikest ukrainlasi 86,67%, venelasi 12,06% ja valgevenelasi 0,31%.
Don Keefer
Donald H. "Don" Keefer (18. august 1916 Highspire, Pennsylvania – 7. september 2014 Los Angeles, California) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Tara (Venemaa)
220px|right|thumb|Tara jõesadam. Vaade [[Irtõši jõelt.]] Tara (vene Тара) on linn Venemaal Siberis Omski oblastis Irtõši jõe vasakkaldal 302 km kaugusel Omskist, Tara rajooni keskus. Geograafilised koordinaadid on 56°54' N, 74°22' E.
Tara on Omski oblasti suuruselt teine linn.
Linn on asutatud 1594. aastal.
Lapsepõlves elas Taras näitleja Mihhail Uljanov.
Läti linn Cēsis on Tara sõpruslinn.
Julius Niklus
Julius Niklus (11. november 1885 Otepää – surma aeg ja koht teadmata) oli Otepää alevivanem ja linnavanem.
Elulugu
Tema isa oli ehitusmeister-ettevõtja. Niklus lõpetas Otepääl kihelkonnakooli ja õppis ka Õpetajate Seminaris.
1907. aastal astus ta Vene sõjaväkke, kus oli tööl majandusametnikuna. Vabadussõja alates astus ta Eesti kaitseväkke ja ta määrati 3. rügemendi laekahoidjaks ja hiljem majandusülemaks. Alates 1924. aasta algusest oli ta 7. Jalaväerügemendi majandusülem (sõjaväeametnik). Tema teeneid hinnati Kotkaristi ja Valgeristi teenetemärkidega.
Ta valiti detsembris 1935 ja kinnitati jaanuaris 1936 Otepää alevivanemaks.
Ta oli ka Kaitseliidu Otepää malevkonna pealik ja Isamaaliidu Otepää osakonna juhatuse liige.
The Great British Bake Off
Saatejuhid on olnud Mel Giedroyc ja Sue Perkins, kohtunikud on olnud kokaraamatute autor Mary Berry ja kutseline pagar Paul Hollywood.
Saatesarja hakkas näitama augustis 2010 BBC Two. Sellest sai kanali kõige vaadatum saade. Alates viiendast hooajast näitab seda BBC One. Pärast seitset hooaega BBC seda enam ei näita. Järgmisel kolmel hooajal näitab seda Channel 4.
Saatest on saanud Briti kultuuri oluline osa ning selle mõjul on Suurbritannias taas ärganud huvi kookide küpsetamise vastu. Paljud saates osalejad, sealhulgas võitjad, on hakanud kutselisteks pagariteks. Võitjad on Edd Kimber, Joanne Wheatley, John Whaite, Frances Quinn, Nancy Birtwhistle, Nadiya Hussain ja Candice Brown.
Eestis näidatakse selle saatesarja formaadil põhinevat saatesarja "Eesti parim pagar".
Bulgaaria suursaadik Eestis
Bulgaaria suursaadik Eestis on Bulgaaria volitatud suursaadik Eestis. Suursaadik resideerib Helsingis.
VOG-25
VOG-25 (GRAU indeks – 7P17) on Venemaa Föderatsiooni relvajõudude relvastuses olev kildgranaat, 19. augustil 2019 fikseeriti selle multirootorilt kasutamine Donbassi sõjas Pavlopili lähistel, mille tagajärjel sai haavata üks valitsusvägede võitleja.
Suguhaigused
Suguhaigused ehk sugulisel teel levivad haigused on nakkushaigused, millesse nakatutakse tavaliselt kaitsmata suguühte tagajärjel.
Nende hulgas on üle 20 haiguse, mida põhjustavad bakterid, viirused, seened või parasiidid.
Innocentius IV
Innocentius IV (Sinibaldo Fieschi või Sinibaldo de' Fieschi, ka Sinibaldo Fiescho, Sinibaldo Flisco või Sinibaldus; 1195 – 7. detsember 1254) oli paavst 1243–1254. Ta oli 180. paavst.
Sinibaldo Fieschi sündis Manarolas Genova lähistel Lavagna krahvi Ugo Fieschi peres. Samast suguvõsast pärines ka hilisem paavst Hadrianus V. Tema emaks pakuvad mitmed genealoogiaalased veebilehed Brumisan di Grillot. Genealoog George L. Williamsi järgi oli tal vend Tedisio Fieschi.
Fieschi sai 1216 Parma katedraali kapiitli kanoonikuks, valiti 1225 ("Catholic Encyclopedia" järgi 1235) Albenga piiskopiks, kuid ta loobus sellest ametist ning asus hiljemalt 14. novembril 1226 tööle kuurias audiitorina kardinal Ugolino dei Conti di Segni juures, kes sai 1227 paavstiks Gregorius IX nime all.
1227 oli Fieschi legaat Genovas. Paavst määras ta juulis 1227 või 28. juulil 1228 ("Catholic Encyclopedia" järgi) asekantsleriks ja Salvador Miranda järgi 18. septembril 1227 San Lorenzo in Lucina kardinalpreestriks. Ta oli 1234 või 1235–1240 Marche ja Anagni kuberner või rektor.
Kardinal Fieschi osales 2 paavsti valimistel 1241–1243.
1241–1243 paavsti valimised
pisi|Fieschide suguvõsa vapp Innocentius IV valiti paavstiks 25. juunil 1243 Anagnis ja pühitseti ametisse 28. juunil.
Novembrist 1241 25. juunini 1243 toimunud paavsti valimiste viimases voorus osales 10 kardinali. Need olid pikimad paavsti valimised pärast paavst Severinust. 2 kardinali, Romano Bonaventura ja Pietro Capuano, surid valimiste ajal. Kardinalid siirdusid Saksa-Rooma keisri Friedrich II sekkumise kartuses Roomast Anagnisse.
Viimases voorus osalenud kardinalid
Paavstluse doktriin
Innocentius IV tagandas Lyoni oikumeenilisel kirikukogul 17. juulil 1245 ametist Saksa-Rooma keisri Friedrich II.
Ajaloolase Kenneth Penningtoni väitel rõhutas Innocentius IV, et paavst võib Saksa-Rooma keisritroonil valida kahe keisrikandidaadi vahel, ta võib keisri ametist tagandada ja teostada vakantse keisritrooni korral võimu. Innocentius IV märkis, et paavst ei vaja keisri tagandamiseks oikumeenilise kirikukogu otsust, vaid võib seda teha omal initsiatiivil, kuna "Kristuse vikaarina" omab võimutäiust paavst, mitte oikumeeniline kirikukogu. Paavst arvas, et Jeesus Kristus andis Peetrusele absoluutse võimu (loomuõiguse) ilmalikes ja vaimulikes asjades.
Suhted Saksamaaga
pisi|250 px|vasakul|[[Saksa-Rooma keiser Friedrich II. Manuskript Vatikani raamatukogus, 13. sajand]] "Catholic Encyclopedia" järgi oli Innocentius IV olnud kardinalina Saksa-Rooma keisri Friedrich II-ga sõbralikes suhetes. Keiser tervitas Innocentiuse saamist paavstiks ja saatis paavsti juurde oma saadikud, kuid paavst keeldus neid vastu võtmast, sest nad olid koos keisriga pandud kirikuvande alla.
Paavst saatis augustis 1243 keisri juurde Melfisse legaatidena Modena Wilhelmi, Roueni peapiiskopi Pierre de Colmieu ja San Facundo kloostri abti Guillermo, kelle ülesandeks oli saavutada keisri poolt vangistatud prelaatide vabastamine. Keiser alustas legaatidega läbirääkimisi ekskommunikatsiooni tühistamiseks ja 31. märtsiks 1244 saavutati isegi esialgne kokkulepe, mille alusel lubas keiser tagada Kirikuriigile suveräänsuse, vabastada vangistatud prelaadid ja amnesteerida paavsti liitlased. Paavst jättis selle leppe kinnitamata, kuna kokkulepet ei saavutatud Lombardia küsimuses, kus kohalikud valitsejad ei soovinud sattuda keisri mõjusfääri. Peagi asus keiser õhutama Roomas rahutusi ja keeldus vangistatud prelaate vabastamast.
Paavst otsustas 1244 Roomast lahkuda ja naasis sinna alles pärast Friedrich II surma 1253. Lyoni oikumeenilisel kirikukogul kuulutas ta keisri 17. juulil 1245 avaldatud apostelliku kirjaga "Ad Apostolicae Dignitatis Apicem" ametist tagandatuks ning süüdistas teda pühaduse teotamises, ketserluses, muhameedlastega vandenõu kavandamises ja Böömi kuninga surmas. Kirikukogul keisrit esindanud jurist Taddeo da Sessa püüdis tulutult Friedrich II-st kaitsta.
Paavst saatis Saksamaale legaadiks Ferrara piiskopi Filippo Fontana ja üritas isiklike vägedega rünnata Saksamaad, kuid Savoia krahv Amadeo IV keeldus paavsti vägesid läbi oma valduste lubamast. Paavsti vägesid juhtis Lyoni peapiiskop ja Savoia prints Filippo.
Innocentius IV kutsus Saksamaa vürste valima uut kuningat. Vürstid valisid Saksamaa kuningaks 22. mail 1246 Tüüringi krahvi Heinrich Raspe, kes pälvis paavsti toetuse. Paavst tunnustas tema surma järel järgmist vastukuningat Hollandi krahvi Willemit ja kohustas 1249 kerjusmunki jutlustama, et korraldada Saksamaa vastu ristisõda. Ta teatas, et ükski Hohenstaufen ei tohi enam saada keisriks.
1247 püüdis Friedrich II tungida Prantsusmaale, kuid tulutult. Paavst saatis 1247 ja 1251 legaadina Saksamaale Jacques Pantaléoni (hilisem paavst Urbanus IV). Ta määras 15. märtsil 1247 kardinal Pietro Capocci legaadiks Saksamaal ja 14. märtsil 1249 legaadiks Kölni peapiiskopi Konrad von Hostadeni, kes valiti peatselt Mainzi peapiiskopiks. Paavst ei tahtnud Saksamaa kahe võtmetähtsusega peapiiskopkonna sattumist ühe isiku kätte ja ei tunnustanud seetõttu teda Mainzi peapiiskopina, mistõttu paavsti suhted Hostadeniga jahenesid ning aprillis 1250 määras ta legaadiks Saksamaal Albano piiskopi Pierre de Colmieu ja 1251 Hugues de Saint-Cheri, kes pidi toetama vastukuningas Williami saamist keisriks.
Pärast Friedrich II surma 13. detsembril 1250 pöördus paavst tagasi Itaaliasse ja asus taunima tema järglast Konrad IV-t. Paavst tahtis saada Sitsiilia suverääniks, kuid Konrad nägi seda ala pigem enda valduses. Paavst lubas rahvusvahelise toetuse saamiseks Sitsiilia trooni nii Cornwalli hertsogile Richardile, Anjou krahvile Charles'ile kui Inglismaa kuningale Henry III-le, kes omakorda pakkus seda oma pojale Edmundile.
Paavst andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Bremeni, Regensburgi, Passau, Halberstadti, Hildesheimi ja Verdeni ristisõdijatele.
Paavst nõudis Ratzeburgi piiskopilt Rügeni vürsti Vitslav I ja tema poja vangist vabastamist ning tasutud lunaraha tagasimaksmist.
Paavst lubas 20. jaanuaril 1254 Lübecki toomhärral Johannes von Diestil omada benefiitse ja kinnitas ta 4. märtsil 1254 Lübecki piiskopiks.
Seitsmes ristisõda
Innocentius IV kutsus Lyoni oikumeenilisel kirikukogul 1245 alustama ristisõda, et võita tagasi muhameedlaste vallutatud Jeruusalemm. Ta saatis legaadina mongolite juurde Giovanni da Pianô Carpine, kes pidi lisaks misjonile veenma suurkhaani ka osalema ristisõjas.
Suhted Austriaga
Innocentius IV kinnitas 1251 Austria hertsogiks Ottokar II Přemysli. Paavst vahendas 1254 tema vaidlust Ungari kuninga Béla IV-ga.
Suhted Bütsantsiga
Innocentius IV pidas 1253–1254 läbirääkimisi Nikaia keisri Johannes III-ga 1054 puhkenud skisma lõpetamise osas. Ta saatis legaadina Konstantinoopolisse frantsisklaste ordumeistri Giovanni da Parma.
Suhted Iirimaaga
Innocentius IV tühistas 3. juulil 1245 Elphini piiskopi määramise ja käskis Tuami peapiiskopil määrata piiskopiks ülemdiakon Johni.
Suhted Inglismaaga
Innocentius IV lubas Sitsiilia trooni anda Cornwalli hertsogile Richardile ja Inglismaa kuningale Henry III-le, kes omakorda pakkus seda oma pojale Edmundile.
Paavst kinnitas 1243 Canterbury peapiiskopiks Boniface, ordineeris ta 15. jaanuaril 1245 piiskopiks ja andis talle privileege.
Paavst pühitses 5. märtsil 1245 Chichesteri ülemdiakoniks Richard de Wyche.
Suhted Leeduga
Innocentius IV usaldas 15. juulil 1244 Leedu katoliiklased legaadi Modena Wilhelmi hoolde.
Leedu suurvürst Mindaugas pöördus 1250 või 1251 Innocentius IV poole, et liituda katoliku kirikuga.
Paavst teatas 17. juulil 1251 Saare-Lääne ja Kuramaa piiskoppidele, et võtab Mindaugase paavstliku protektsiooni ning jurisdiktsiooni alla, mistõttu loodav piiskopkond ei satu Riia piiskopi jurisidiktsiooni alla. Ta käskis Chełmno piiskopil määrata Leedus ametisse piiskop. Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Mindaugast katoliikluse levitamisel.
Paavst andis Mindaugasele kuningatiitli. Ta nõudis 21. augustil 1253 Liivimaa peapiiskop Albert Suerbeerilt, et see pühitseks Mindaugase palve järele Leedus ametisse piiskopi. Ta määras Leedu piiskopiks Christiani ja määras tema piiskopkonna paavstliku jurisdiktsiooni alla. Ta teatas 3. septembril 1254 Mindaugasele piiskop Christaini kohustustest.
Ta kinnitas 21. augustil 1253 Mindaugase poolt Saksa ordule kingitud alad.
Suhted Norraga
Innocentius IV määras 1247 Modena Wilhelmi legaadiks Norras. Ta tunnustas Norra kuningana Håkon IV-t.
Ta andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Norra ristisõdijatele.
Suhted Poolaga
Innocentius IV kinnitas 9. augustil 1245 Wrocławi piiskopkonna privileegid.
Ta andis indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Poola ristisõdijatele.
Suhted Portugaliga
Innocentius IV taunis 1245 avaldatud bullas "Inter alia desiderabilia" Portugali kuningat Sancho II-t, kes tülitses Oporto peapiiskopiga ja tunnustas Portugali valitsejana Afonso III-t.
Suhted Prantsusmaaga
pisi|150 px|vasakul|Innocentius IV kohtub [[Prantsusmaa kuningas|Prantsusmaa kuninga Louis IX-ga Cluny kloostris juunis 1248. Grandes Chroniques de France, 1461]] Innocentius IV viibis 1244–1251 Prantsusmaal, kus ta pidas 1245 Lyoni oikumeenilise kirikukogu.
Prantsusmaa kuningas Louis IX üritas vahendada paavsti konflikti Saksa-Rooma keisri Friedrich II-ga ja lubas abistada paavsti. Paavst kohtus kuningaga novembris 1246 ja juunis 1248 Cluny kloostris. Paavst kinnitas kuninga venna Charles'i abielu Provence'i hertsoginna Beatrice'iga.
Ta lubas 26. mail 1254 printsess Isabelle'il jätta õukonda pihiisadena mõned frantsiskaani mungad.
1246 moodustasid paljud aadlikud väe, et rünnata vaimulikke, keda süüdistati suurte rikkuste omandamises. Paavst nõudis Louis IX-lt, et aadlike vägi saadetaks laiali. Soissons'i ja Troyes' piiskopid, Tours'i ülemdiakon ja Rouen'i praost saatsid paavstile kirja, milles taunisid vaimulike maksustamist ja itaallaste eelistamist benefiitside jagamisel.
Paavst andis 10-päevase indulgentsi igaühele, kes palvetab Prantsusmaa kuninga eest. Ta saatis legaadina Prantsusmaale Giovanni da Pianô Carpine.
Suhted Rootsiga
Innocentius IV andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Rootsi ristisõdijatele.
Suhted Taaniga
Innocentius IV kinnitas 24. septembril 1243 Modena Wilhelmi vahendusel 7. juunil 1238 Taani ja Saksa ordu vahel sõlmitud Stenby rahulepingu.
Ta andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Taani ristisõdijatele.
Suhted Ungariga
Innocentius IV vahendas 1254 Austria hertsogi Ottokar II Přemysli vaidlust Ungari kuninga Béla IV-ga.
Suhted Venemaaga
Ta kirjutas 1248 Novgorodi vürstile Aleksander Nevskile, püüdes teda saada katoliku kiriku osadusse. Ta teatas 15. septembril 1249 Nevskile, et lubas Pihkvasse rajada katoliku kiriku ja kohustas Albertit minema Pihkvasse.
Mongolite juurde siirdunud paavsti legaadid käisid 1246 Moskvas ja Kiievis.
Sisepoliitika
Innocentius IV lahkus ööl vastu 28. juunit 1244 Sutrist Civitavecchiasse, siirdus sealt Genovasse, oktoobris Burgundiasse ja siis 2. detsembril 1244 Lyoni, kus ta elas Saint-Justi kapiitli ruumides. Ta naasis Itaaliasse 19. aprillil 1251 ja Rooma oktoobris 1253.
Paavst siirdus sügisel 1254 Napolisse ja muutis selle oma residentsiks.
Viterbo tunnustas 1250 oma suveräänina paavsti.
Ta saatis 1252 legaadina Firenzesse kardinal Giovanni Gaetano Orsini (hilisem paavst Nicolaus III), kes sõlmis rahu gvelfide ja gibelliinide vahel. Ta määras Sassari piiskopi legaadiks Sardiinias ja Korsikal. Ta nõudis vangistatud Teramo piiskopi Matteo de Balato vabastamist.
Lyoni I kirikukogu
pisi| Innocentius IV (keskel) Lyoni I kirikukogul. [[1278]]
Innocentius IV kutsus 3. jaanuaril 1245 kokku oikumeenilise kirikukogu, mis toimus 26. juunist 17. juulini 1245 Lyonis.
Kuuria
Paavsti saatsid reisil Roomast Prantsusmaale 5 kardinali: Giovanni Gaetano Orsini (hilisem paavst Nicolaus III), Modena Wilhelm, Pietro Capocci, Guglielmo Fieschi ja Riccardo Annibaldi. Innocentius IV kaplanid oli Bernard Compostellast ja Bernardo di Botone.
Dominiiklased
Innocentius IV toetas esmalt dominiiklaste tegevust, kuid 21. novembril 1254 avaldas ta bulla "Etsi animonim", milles võttis neilt ära privileegid jutlustamise, pihi ja matuste läbiviimise osas. Järgmine paavst Aleksander IV taastas privileegid.
Innocentius IV kutsus 23. septembril 1243 Visby dominiiklasi pidama jutlusi, et sel moel värvata ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal kavandatud ristisõja jaoks.
Innocentius IV nõudis 1. oktoobril 1243 dominiiklastelt, et nad kaitseksid Liivimaal ja Preisimaal usklikke tülitamise eest. Ta rahuldas 6. veebruaril 1245 dominikaan Heinrichi nõude jagada Liivimaal, Preisimaal ja Kuramaal indulgentse.
Ta nõudis 13. jaanuaril 1252 Böömi dominiiklaste provintsiaalpriorilt, et see toetaks Saksa ordu tegevust.
Frantsisklased
Innocentius IV kinnitas 14. novembril 1245 avaldatud bullas "Ordinem vestrum" frantsisklaste reeglid.
Ta märkis 5. aprillil 1250 avaldatud bullas "Cum tamquam veri", et neid frantsiskaanide kirikuid, kus on olemas konvendid, võib kutsuda konventuaalkirikuteks.
Ta lubas 26. mail 1254 Prantsusmaa printsessil Isabelle'il jätta õukonda pihiisadena mõned frantsiskaani mungad.
Ta tagandas 1245 Jesi piiskopiks asunud isiku ja määras uueks piiskopiks Gualtiero, tema surma järel 29. aprillil 1252 aga frantsiskaanide endise ordumeistri Crescenzio Grizzi.
Ta kutsus 1244 frantsiskaanide endise ordumeistri Elia da Cortona Genovasse toimuvale üldkapiitlile. Kui Cortona kohale ei ilmunud, siis ta ekskommunitseeriti.
Ta lükkas Böömi Agnese palvel 1243 tagasi klarisside reeglid, kuid kinnitas need 9. august 1253 bullas "Solet annuere". Paavst külastas 1253 Clarat Perugias ja viis hiljem läbi tema matuseteenistuse. Paavst avaldas 18. oktoobril 1253 bulla "Gloriosus Deus", millega alustas Clara kanoniseerimisprotsessi.
Karmeliidid
Innocentius IV tunnustas Simon Stocki tegevust. Ta tunnustas karmeliite 1. oktoobril 1247 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Quæ honorem" ja 13. jaanuaril 1252.
Magdaleenid
Innpcentius IV andis privileege magdaleenidele.
Risti regulaarkanoonikud
Innocentius IV tunnustas 3. mail 1248 risti regulaarkanoonikuid.
Saksa ordu
Innocentius IV muutis 9. veebruaril 1244 Saksa ordu reeglistikku ja sätestas 13. veebruaril 1244 ordu liikmete riietuse.
Ta kutsus 1. oktoobril 1243 palverändureid Liivimaal abistama Saksa ordut.
Ta nõudis 17. aprillil 1247, et ordu ei tohi oma probleeme lahendada tsiviilkohtus.
Ta nõudis 1249 Magdeburgi piiskopilt, et vaimulikud ja ilmikud hüvitaksid kõik Saksa ordult ära võetud varad.
Ta andis 14. juulil 1249 Tuscolo piiskopile volitused võtta Templiordult ja Saksa ordult ära privileege.
Ta tundis 25. oktoobril 1249 muret tülide pärast Liivimaa legaadi Albert Suerbeeri ja Saksa ordu kõrgmeistri vahel. Ta nõudis Albertilt, et see ei tegutseks Saksa ordu vastu. Ta kinnitas 9. märtsil 1251 Alberti ja Saksa ordu vahel sõlmitud lepingu. Ta kohustas Olomuci piiskoppi ja hiljem Saare-Lääne piiskoppi jälgima lepingu täitmist.
Ta andis 1251 Liivimaa dominiiklastele mandaadi abistada Saksa ordut relvade ja hobustega varustamisel.
Ta nõudis 13. jaanuaril 1252 Böömi dominiiklaste provintsiaalpriorilt, et see toetaks Saksa ordu tegevust.
Serviidid
Innocentius IV määras 2. oktoobril 1251 serviitide kardinal-protektoriks Guglielmo Fieschi.
Silvestriinid
Innocentius IV tunnustas 27. juunil 1247 silvestriinide ordut.
Regiina
Regiina on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 864. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Regiina 80 naisel.
Innocentius IV
Tsistertslased
Lyoni oikumeenilisel kirikukogul 1245 kohustati tsistertslasi kümnist maksma.
Innocentius IV saatis 8. veebruaril 1251 bulla Dünamünde tsistertslaste kloostri abtile ja võttis tsistertslased 27. jaanuaril 1254 paavstliku protektsiooni alla.
Liturgilised otsused
Innocentius IV kinnitas 1248 Montenegro vürsti palvel vanaslaavi liturgia kasutamise katoliku kirikus.
Ta lubas 1251 Coventry prioril kasutada missal sõrmust. 1254 lubas ta Winchesteri prioril aga kasutada missal lisaks sõrmusele mitrat, dalmaatikat, tuunikat, kindaid ja sandaale. Samuti võis prior õnnistada altarikatteid ning teha madalamate ordinatsioonide tarbeks tonsuuri.
Ta sätestas neitsi Maarja sünnipäeva suurpühal 8. septembril oktaavi.
Ta andis 1248Edmund Richi kanoniseerimise puhul indulgentse ja lubas indulgentse igaühele, kes palvetab Prantsusmaa kuninga Louis IX eest.
Ta sätestas 17. septembril 1248, et Liivimaal võib teatud juhtumitel võtta vaimulikeks abieluväliselt sündinud isikuid.
Ta lubas abtissiks määrata vähemalt 30-aastaseid naissoost isikuid, senine tava lubas abtissideks määrata vanemaid naisi.
Ketserite taunimine
Innocentius IV rajas 1251 või 1252 inkvisitsiooni, mille juhtideks ta määras dominiiklased. Ta avaldas 15. mail 1252 bulla "Ad extirpanda", milles lubas ketserite ülekuulamisel tõe väljaselgitamiseks kasutada piinamist.
Ta sätestas, et ketseri karistus tuleb täide viia 50 päeva jooksul pärast tema andmist tsiviilvõimude kätte. Ketseri pidi tsiviilvõimudele üle andma piiskop.
Samas keelas ta 1254 eluaegse vangistamise või tuleriidal hukkamise ilma piiskopi loata.
Ta taunis 14. novembril 1245 fraticelli liikumist.
Kanoniseerimised
Innocentius IV kanoniseeris 5 isikut:
Misjon
pisi|Innocentius IV annab [[Ascelinole kirja ja lähetab ta mongolite juurde. David Aubert'i kroonika, 1462]]
Suhted Armeeniaga
Innocentius IV tunnustas 1251 misjonit Armeenias ja tema korraldusel toimus Sisis kirikukogu.
Suhted mongolitega
Innocentius IV nõudis 5. märtsil 1245 avaldatud bullas "Dei patris immensa", et mongolid tunnustaksid ristimist. Ta kutsus 13. märtsil 1245 avaldatud bullaga "Cum non solum" mongoleid hoiduma kristlike riikide ründamisest.
Ta saatis 16. aprillil 1245 misjonärid eesotsas Giovanni da Pianô Carpinega mongolite suurkhaani Güyüki juurde, kes saatis paavstile oma vastuse. Saadikud osalesid suurkhaani kroonimisel ja tulid tagasi Avignoni 1247.
Ta saatis 1245 dominikaan Ascelino mongoli väejuhi Baiju juurde ja misjonär naasis Euroopasse koos kahe mongoli saadikuga. Paavst avaldas 22. novembril 1248 bulla "Viam agnoscere veritati", milles kutsus mongoleid lõpetama kristlaste tapmist.
Ta kutsus 9. mail 1254 Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa piiskoppe jutlustama mongolite vastu.
Innocentius IV ja Eesti
pisi|250 px|vasakul|[[Kuressaare piiskopilinnus. Innocentius IV kinnitas 1251 Saare-Lääne piiskopkonna maavaldused]]
Liivimaa peapiiskopkonna moodustamine
Paavst lubas 13. detsembril 1245 Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa peapiiskopil Albert Suerbeeril võtta omale abiks Armagh' peapiiskopkonnast 5 vaimulikku ja teatas 30. märtsil 1246 Albertile suffragaanpiiskopkondade osas. Ta manitses 22. aprillil 1246 Albertit ja andis 26. aprillil 1246 talle palliumi. Ta andis 23. detsembril 1246 peapiiskop Albertile privileegi vahendada Cammini ja Meisseni piiskopi vahelist piirilepingut. Ta määras 9. juulil 1247 Albertile Lübecki piiskopkonnast eluaegse elatise ja andis 16. juulil 1247 talle õiguse nõuda Brabanti hertsogilt peapiiskopkonna vaimulikele Livinile ja Johannile hertsogkonnast prebende. Paavst määras 9. jaanuaril 1246 Armagh' peapiiskopi Alberti Liivimaa ja Preisimaa metropoliidiks ning 2. aprillil samal aastal legaadiks Eestimaal, Liivimaal, Preisimaal ja Venemaal. Suerbeer võis oma soovi alusel ühe vabaneva piiskopkonna valida omale asukohaks ja 1253 sai temast Riia piiskop.
Paavst määras 30. märtsil 1246 Alberti Chiemsee piiskopkonna administraatoriks. Ta andis 3. mail 1246 Albertile volitused määrata ja ordineerida piiskoppe, kuid nõudis 24. aprillil 1249, et Albert peab käima Roomas ad limina visiitidel.
Ta lubas Albertil 23. detsembril 1246 pühitseda ametisse Cammini piiskopi.
Ta tundis 25. oktoobril 1249 muret tülide pärast legaat Alberti ja Saksa ordu kõrgmeistri vahel. Ta nõudis Albertilt, et see ei tegutseks Saksa ordu vastu.
Ta vabastas 27. septembril 1250 Alberti legaadi ametist ja keelas tal piiskoppe ennistada. Ta manitses 10. märtsil 1254 Albertit legaadivolitusi mitte järgima.
Ta kinnitas 9. märtsil 1251 Alberti ja Saksa ordu vahel sõlmitud lepingu. Ta kohustas Olomuci piiskoppi ja Saare-Lääne piiskoppi jälgima lepingu täitmist.
Ristisõja kavandamine
Innocentius IV kutsus 23. septembril 1243 Visby dominiiklasi pidama jutlusi, et sel moel värvata ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal kavandatud ristisõja jaoks.
Ta kutsus 1. oktoobril 1243 palverändureid Liivimaal abistama Saksa ordut. Ta andis indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Tšehhi, Poola, Taani, Norra, Rootsi, Pommeri, Magdeburgi, Bremeni, Regensburgi, Passau, Halberstadti, Hildesheimi ja Verdeni ristisõdijatele.
Innocentius IV võttis 24. veebruaril 1245 Taani kuninga ja Taani paavstliku kaitse alla seoses võitlusega Eestimaa paganatega, teavitades sellest Lundi peapiiskoppi ning Roskilde ja Aarhusi piiskoppi. Ta kirjutas 2. märtsil 1245 Taani kuningale Eestimaa vastristitute kohta. Paavst andis 20. veebruaril 1245 indulgentse neile Lundi peapiiskopkonna alamatele, kes lähevad ühe aasta jooksul Taani kuninga Erik IV alluvuses võitlema Eestimaa paganate vastu. Paavst märkis, et barbarid ja paganad tülitasid Eestimaal vastristituid. Ta lubas 26. novembril 1247 Taani kuningal korraldada Eestimaa vastristitute kaitseks ristisõda, kuid see sõda ei toimunud mitte kunagi.
Erli Aasamets
Erli Aasamets (sündinud 16. jaanuaril 1963 Järvamaal ) on Eesti koolijuht.
Innocentius IV
Ristisõja kavandamine
Ta sätestas 5. oktoobril 1248 reeglid, et takistada Liivimaal paganatele relvade, hobuste, raua ja puidu juurdevedu. Ta ähvardas katoliiklasi paganate varustamise eest ekskommunikatsiooniga.
Ta võttis 4. novembril 1249 ristisõdijad Liivimaal ja Preisimaal paavstliku protektsiooni alla.
Bilozirka (Litõni rajoon)
Bilozirka (ukraina keeles Білозірка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Litõni rajoonis. Elanike arv on 98. Pindala on 0,031 km².
Innocentius IV
Ristisõja kavandamine
Ta kutsus 9. mail 1254 Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa piiskoppe jutlustama mongolite vastu.
Suhted Riia piiskopiga
Innocentius IV kinnitas 14. juulil 1246 Riia piiskopkonna piirid.
Innocentius IV manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia piiskop ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist.
Paavst kinnitas 14. märtsil 1251 kardinal Pierre de Colmieu ja legaat Modena Wilhelmi teostatud Riia, Semgallia ja Kuramaa kirikureformi.
Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Leedu suurvürsti Mindaugast kristluse levitamisel.
Suhted Tartu piiskopiga
Innocentius IV manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist.
Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Leedu suurvürsti Mindaugast kristluse levitamisel. Innocentius IV kinnitas 5. veebruaril 1254 Tartu piiskopile Modena Wilhelmi korralduse nimetada end Tartu piiskopiks Lihula piiskopi asemel ja nõudis 20. septembril 1254 Tartu piiskopilt, et see jälgiks Leedu piiskopi Christiani kohustuste täitmist.
Suhted Saare-Lääne piiskopiga
Innocentius IV saatis 1243 Saare-Lääne piiskopile ja kapiitlile kirja.
Ta manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta avaldas 4. septembril 1245 bulla "Solet annuere", milles võttis Saare-Lääne piiskopi ja piiskopkonna paavstliku protektsiooni alla. Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist. Ta keelas 3. oktoobril 1245 Saare-Lääne piiskopkonnale kehtestada interdikti.
Ta kinnitas 1251 Saare-Lääne piiskopkonna maavaldused.
Paavst teatas 17. juulil 1251 Saare-Lääne ja Kuramaa piiskoppidele, et võtab Leedu suurvürsti Mindaugase paavstliku protektsiooni alla. Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Mindaugast kristluse levitamisel.
Ta kohustas 8. jaanuaril 1252 Tartu dekaani kaitsma Saare-Lääne piiskopkonda.
Suhted Kuramaa piiskopiga
Innocentius IV volitas legaat Modena Wilhelmit 5. veebruaril 1245 lahendama Saksa ordu ja Kuramaa piiskopi vahelist tüli maavalduste üle ja kinnitas 9. veebruaril 1245 maavalduste jagamise osapoolte vahel.
Ta volitas 5. veebruaril 1246 Kuramaa piiskoppi visiteerima oma toomhärrasid.
Vastristitute kaitsmine
Ta rahuldas 6. veebruaril 1245 dominikaan Heinrichi nõude jagada Liivimaal, Preisimaal ja Kuramaal indulgentse.
Ta manitses 3. septembril 1245 avaldatud bullas "Ut pacem" sakslasi, et nad võitleksid Liivimaal paganatega, kuid kaitsku vastristituid paganate tülitamise eest, mille eest nad saavad makse ja omavad lääne. Paavst rõhutas, et nad peavad paganate vastu võitlema, kuid suhtuma vastristitutesse hoolivamalt ega mitte rõhuma neid koormistega. Paavst manitses, et vasallid olgu rahul sellega, mida neil on õigus saada, ega nõudku rohkemat.