cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sideandmete säilitamise õigusvastasus
Sideandmete säilitamine
Riigikohus lahendas vastuolu Eesti riigi õiguse ja Euroopa Liidu õiguse vahel sideandmete tõendina kasutamise osas otsuses 1-16-6179. Riigikohus leidis, et kõik sideandmete tõendina kasutamise load, mis on antud sideandmete päringuks pärast La Quadrature du Net jt lahendit, ei ole tõendina kriminaalmenetluses lubatud. Nende lubade puhul, mis anti enne viidatud lahendit, tõi Riigikohus välja kriteeriumid, mille järgi on võimalik hinnata prokuratuuri loal sideandmetele juurdepääsu võimaldamisega toimunud rikkumise olulisust. Kriteeriumid, mille järgi hinnatakse, kas tõendid lubamatuks tunnistada, on järgnevad: mis laadi norme rikuti, kui ulatuslikult neid rikuti, kas rikkumine oli tahtlik, millise kuriteo uurimisel rikkumine aset leidis, millise kaaluga on avalik või kannatanute huvi kuriteo uurimise vastu, kas tõendi oleks saanud ka muul viisil, kui rikkumist poleks toimunud ning missugune on tõendusteabe tähtsus lahendatavas asjas.
Eesti kohtud ei ole pärast Euroopa Kohtu 2022. aasta 5. aprilli lahendit (C-140/20 An Garda Síochána) sideandmete säilitamise osas lahendeid teinud.
Tallinna Sadama Laevatööliste Ühing
Tallinna Sadama Laevatööliste Ühing oli 1935-1939 Tallinnas tegutsenud kutseühing, mis ühendas Tallinna sadama laevatöölisi.
Ühing registreeriti 14. mail 1935. Ühingu eesmärk oli muu hulgas kaitsta liikmete õigusi, osutada liikmetele majanduslikku abi, eriti haigestumise puhul.
Ühing kustutati registrist 15. detsembril 1939, sest Tallinna Sadama Laevatööliste Ühing, Pärnu Sadamatööliste Ühing ja Tallinna Sadamatööliste Ametiühisus moodustasid liitumise tulemusena uue organisatsiooni: Sadamatööliste Üleriigiline Kutseühing.
Szreńsk
Szreńsk on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Mława maakonnas, Szreński valla halduskeskus. Szreńsk asub Mławast ligi 21 km edelas.
Szreński on esmamainitud 1240. aastal. Szreńsk sai linnaõigused 1383. aastal. Szreńsk kaotas linnaõigused 1869. aastal.
Kaija Kaijanen
Kaija Kaijanen (sündinud 6. augustil 1974 ) on Eesti jurist, kohtunik.
28. juunil 2006 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Kaija Kaijaneni esimese astme kohtunikuks. Ta asus tööle Harju Maakohtusse.
30. juunil 2014 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Kaijaneni teise astme kohtunikuks alates 1. septembrist. Ta töötab Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumis.
Ojaste
Statistika
Ojaste oli levinumaks nimeks vanuserühmas 50–54 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 3,50. Perekonnanimi Ojaste oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 9,82 inimest.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus Eestis valiti perekonnanimi Ojaste uueks nimeks 108 korral. Enim loobuti nimedest Bachmann (viiel korral), Mann, Oinas ja Ossip (neljal korral), Onken ja Paavel (kolmel korral), Jabur, Krum, Muns, Munts ja Kondas (kahel korral) jne. Samal ajal nimest Ojaste ei loobunud keegi.
Christian Schmidt (vaimulik)
Christian Schmidt ( Drossen – 1759 Maarja-Magdaleena) oli Eesti vaimulik.
Schmidt sündis Drossenis. Immatrikuleeriti Jena ülikooli 03. aprillil 1721. Ordineeriti õpetajaks 2. jaanuaril 1727.
Ta oli aastatel 1727–1759 Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja (introduktsioon 02.01.1727).
Isiklikku
Abikaasa Katharina Elisabeth Schmidt (sünd. Schultz).
Vysoké nad Jizerou
Vysoké nad Jizerou (saksa keeles Hochstadt an der Iser) on linn Tšehhis Libereci maakonnas Semily ringkonnas. Vysoké nad Jizerou asub Poola piirist 10 km kaugusel.
Vysoké nad Jizerou paikneb merepinnast 692 meetri kõrgusel.
Asulat on esmamainitud 1352. aastal. Linnaõigused sai Vysoké nad Jizerou 1354. aastal.
Stawiszyn
Stawiszyn on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Kaliszi maakonnas, Stawiszyni valla halduskeskus. Stawiszyn asub Kaliszist umbes 17 km põhjas.
Stawiszyn sai linnaõigused 1291. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal. Linnaõigused sai tagasi 1919. aastal. Stawiszyn on kõige väiksema pindalaga linn Poolas.
Xkcd
pisi|"xkcd" paneel "Filosoofiast" (#220)
"xkcd" on Randall Munroe loodud veebikoomiks. Koomiksi moto kirjeldab seda kui "veebikoomiksit romantikast, sarkasmist, matemaatikast ja keelest". Munroe teatab koomiksi kodulehel, et nimi "xkcd" ei ole akronüüm, vaid "lihtsalt sõna ilma foneetilise häälduseta".
Koomiksi ainestik varieerub elu- ja armastuseteemalistest mõtteavaldustest matemaatiliste ja teaduslike siseringi naljadeni. Mõned koomiksid sisaldavad lihtsat huumorit või popkultuuri viiteid. Kuigi koomiksi tegelased on kriipsujukud, kujutab see vahetevahel maastikke ja keerulisi matemaatilisi mustreid, nagu fraktaale, graafikuid ja diagramme. Uusi koomikseid lisatakse kolm korda nädalas, esmaspäeviti, kolmapäeviti ja reedeti, kuigi mõnel juhul on neid lisatud igal nädalapäeval.
Munroe on avaldanud kaks koomiksil põhinevat raamatut. Tema 2014. aastal ilmunud raamat "Mis oleks, kui ...?: tõsised teaduslikud vastused absurdsetele ja hüpoteetilistele küsimustele" põhineb tema samanimelisel blogil, mis vastab lugejate ebatavalistele küsimustele rõõmsal, kuid teaduslikult põhjendatud viisil. See raamat on ilmunud ka eesti keeles. Lehekülje "Mis oleks, kui …?" veergu uuendatakse aeg-ajalt uute artiklitega. Tema 2015. aastal ilmunud raamat "Thing Explainer" põhineb koomiksil number 1133 ("Up Goer Five") ja seletab teaduslikke mõisteid, kasutades vaid tuhandet inglise keeles kõige sagedamini kasutatavat sõna.
Ajalugu
pisi|[[Randall Munroe, "xkcd" looja]]
Õpilasena joonistas Munroe tihti oma märkmiku servadele diagramme, kaarte ja "kriipsujukude lahinguid" ning lahendas matemaatilisi ülesandeid, mis tema õppetundidega seotud ei olnud. Ülikooli lõpetamise ajaks olid Munroe "märkmikuhunnikud" kasvanud liiga suureks ning ta hakkas pilte skaneerima.
"xkcd" sai alguse 2005. aasta septembris, kui Munroe otsustas oma kriipseldused skaneerida ja panna need oma isiklikule veebisaidile. Munroe sõnul ei oma koomiksi nimi erilist tähendust ja on lihtsalt neljatäheline sõna ilma foneetilise häälduseta ning miski, mida ta kirjeldab kui "kallihinnalist ja hoolikalt kaitstud punkti neljatäheliste sõnede ruumis". 2006. aasta jaanuaris eraldati koomiks omaenda veebilehele, mis loodi koostöös Derek Radtkega.
2007. aasta mais pälvis koomiks laialdast tähelepanu, kujutades veebipõhiseid kogukondi geograafilisel kujul. Erinevad veebilehed joonistati mandritena, igaüks nende populaarsusele vastava suurusega ning asetatud vastavalt üldisele teemale. Sellega tõusis "xkcd" teisele kohale Syracuse'i ajalehe The Post-Standard "Uue vürtsikuse" nimekirjas. Aastaks 2008 teenisid Munroe ja Radtke küllaldast elatist tuhandete "xkcd"-teemaliste T-särkide müügiga.
Mõjutajad
Munroe on olnud ajalehekoomiksite fänn lapsepõlvest saati, kirjeldades oma koomiksit kui Charles M. Schulzi "Tobukeste" mantlipärijat. Mõjutusele vaatamata oleks "xkcd" tehnilist ja kiiksuga huumorit ajalehtedes raske edasi anda. Munroe on öelnud, et "veebikoomiksites on võimalik joonistada midagi, mis meeldib ühele protsendile publikust – üks protsent Ameerika Ühendriikidest, see on kolm miljonit inimest, mis on kokku rohkem lugejaid, kui väikestel karikatuuridel olla võib." Munroe on nimetanud toimetamise kontrolli vajaduse puudumist tänu interneti kergele ligipääsetavusele "lunastuseks".
Korduvad teemad
Paljud koomiksid algavad sõnadega "Minu hobi:" ja kujutavad tavaliselt mittemidagiütlevat jutustajat kirjeldamas teatud tüüpi humoorikat või pentsikut käitumist. Siiski ei ole kõik koomiksid mõeldud olema humoorikad: sageli kujutatakse romantikat ja suhteid ning mõnikord keerulisi maastikujooniseid. "xkcd" viitab sageli Munroe "kinnisideele" potentsiaalsete Velociraptori rünnakutega.
Isehakanud veebileht "explain xkcd" selgitab naljadega seonduvat teadust, tehnoloogiat ja üldisi teadmisi. "Explain xkcd" toimetajad on andnud korduvatele tegelastele mitteametlikud nimed.
Raamatud
2009. aasta septembris avaldas Munroe raamatu pealkirjaga "xkcd: volume 0", mis sisaldas väljavalitud xkcd koomikseid. Kõik kirjastaja tulud annetati organisatsioonile Room to Read kirjaoskuse ja hariduse edendamiseks arengumaades. Kuus kuud pärast avaldamist oli raamatut müüdud üle 25 000 eksemplari. Raamatututvustusega New Yorgis ja Silicon Valleys koguti heategevuseks 32 000 dollarit, mille abil ehitati kool Laose Salavani provintsi.
2014. aasta 2. septembril avaldas Munroe raamatu "Mis oleks, kui ...?: tõsised teaduslikud vastused absurdsetele ja hüpoteetilistele küsimustele". Raamat laiendab "Mis oleks, kui ...?" ajaveebi "xkcd" kodulehel.
2015. aasta 24. novembril avaldas Munroe raamatu "Thing Explainer", mis põhineb koomiksil number 1133 ("Up Goer Five") ja kasutab erinevate seadmete tööpõhimõtete seletamiseks ainult tuhandet või "kümmesadat" enimkasutatavat ingliskeelset sõna.
Lebenieši
Lebenieši on küla (mazciems) Lätis Salaspilsi piirkonnas Salaspilsi vallas.
Küla asub valla edelaosas Daugava jõe Dole saare lõunaosas Lebjava oja kaldal. Asula jääb piirkonna keskusest Salaspilsist 8,6 ja Riiast 22,8 kilomeetri kaugusele.
Küla jääb Dole saare loodusparki.
Johannes Gezelius vanem
Johannes Gezelius vanem (3. veebruar 1615 – 20. jaanuar 1690 Turu) oli rootsi luterlik teoloog ja vaimulik.
Ta oli pärit Västmanlandist, õppis Västeråsi gümnaasiumis ning Uppsala (immatrikuleerus 1637) ja aastatel 1638–1641 Tartu Ülikoolis (Academia Gustaviana Dorpatensis), kus ta kaitses 1641. magistrikraadi. Aastail 1641–1649 (ametlikult kandes seda tiitlit veel 1650. aastal) oli ta Academia Gustaviana kreeka keele ja idakeelte professor. Pärast Tartust lahkumist töötas ta mitmel pool Rootsis, jätkates ka teoloogiaõpinguid, ning kaitses 1661. aastal Uppsalas teoloogiadoktori kraadi.
Johannes Gezelius vanema üks olulisemaid rolle on olnud hariduse edendamine: ta on avaldanud arvukalt õpikuid ning suunanud Soome rahvahariduse arengut.
Tema poeg oli teoloog Johannes Gezelius noorem ja pojapoeg piiskop Johannes Gezelius noorim.
Tapa sõjaväelinnak
pisi|USA sõdurid Tapa sõjaväelinnakus Tapa sõjaväelinnak on Eesti kaitseväe suurim sõjaväelinnak. Seal asuvad ainult eripataljonid, mis kasutavad iga päev harjutamiseks suuri alasid. Linnaku kõrval asuv Kaitseväe keskpolügoon pakub häid võimalusi suurtükkide laskeharjutusteks ja manööverdamiseks, mistõttu külastavad mujalt pärit sõjaväeüksused Tapa sõjaväelinnakut mitu korda aastas.
Ajalugu
Tapa sõjaväelinnak on üks vähestest endistest Nõukogude sõjaväerajatistest, mille Kaitseliit 1990. aastate alguses enda kätte võttis. Linnaku esimene rajatis oli lennuväli, mille ehitas 1939. aasta sügisel Punaarmee.
Pärast Eesti taasokupeerimist Teises maailmasõjas suurendas Nõukogude okupatsioonirežiim linnaku ala kuni 9 ruutkilomeetrini. Hiljem asus sinna ja Tapa lennuväljale NSV Liidu õhukaitsevägede 656. hävituslennukite polk koos 40 MiG-23 ning nende pilootidega.
Koeraujumine
Koeraujumine on algeline ujumisstiil, mille puhul ujuja on rinnuli ning liigutab vaheldumisi käsi ja jalgu. Liigutused meenutavad koerte ja teiste loomade ujumisliigutusi.
!!Destroy-Oh-Boy!!
"!!Destroy-Oh-Boy!!" on ansambli New Bomb Turks debüütalbum (1993).
Albumi materjal salvestati 1992. aastal Brooklynis.
Silvi Väli
Silvi Väli (sünninimi Silvi Oidekivi; 24. august 1931 Tallinn – 5. august 2017) oli eesti tõlkija.
Isiklikku
Tema abikaasa oli lastekirjanik Heino Väli. Tütred Katrin Väli ja Kirsti Oidekivi on luuletajad.
Lapselaps Linda-Mari Väli on luuletaja, ajakirjanik ja keskkonnaaktivist.
Practical Reflection
"Practical Reflection" on David Vellemani filosoofiline raamat. See ilmus Princeton University Pressi väljaandel 1989, uue eessõnaga väljaanne ilmus 2017 sarjas "The David Hume Series".
Sissejuhatus
Tervemõistuslik käitumispsühholoogia seletab inimese tegusid tema soovide, uskumuste, harjumuste, emotsioonide, iseloomujoonte jms kaudu. Sellest tuleneb niisugune arusaam inimesest kui toimijast, mis tundub olevat vastuolus kas kogemuse või iseendaga. Psühholoogiline seletus tundub olevat omamoodi põhjuslik seletus, nii et tundub näiteks, et soovid avaldavad survet või tekitavad soojust. Aga soovi järgiv tegutsemine ei tundu nagu tuldvõtmisena: välja jääb ratsionaalse autonoomiaga teadvuslik mina, kes saab reflekteerida soovide kui aluste üle ning otsustada, kas tegutsemisel neid järgida. Lisaks motiivide põhjuslikule jõule tunneme ka sellise autonoomia olemasolu. Kuidas neid tundeid ühtses arusaamas ühitada?
Tavaliselt me teame, mida me teeme, ja tundub, et meil ei ole tarvis seda avastada, vaid meil on tunne, nagu me leiutaksime seda. Aga kui tegusid põhjustavad motiivid, siis see ei saa nii olla. Kuidas meil saab siis olla nendest spontaanne teadmine?
Velleman ei uuri, kas ratsionaalne toimijalikkus on olemas ja missugune ta on, vaid missugune ta võib olla, sest esimestele küsimustele ei saa ilma empiirilise uurimiseta vastata. Ta püüab näidata, kuidas ta võib olemas olla, ja heita valgust selle mõistele.
Mõnikord öeldakse, et tegutsemise põhjendid soosivad, soovitavad või kirjutavad ette tegusid, mille põhjendid nad on: neil on normatiivne jõud. Ratsionaalseid toimijaid peetakse ka autonoomseteks. Ja tavaliselt arvatakse, et autonoomia on seotud võimega tunnistada põhjendite soovitavat jõudu ning seda järgides tegutseda, võib-olla isegi seisneb selles. Mida normatiivsus ja autonoomia ning nende seos tähendavad? Sellele küsimusele saab Vellemani arvates vastata hüpoteetiliste näidetega.
Kas normatiivse jõu ja autonoomia mõiste on ühitatavad meie motivatsioonilise põhjuslikkuse mõistega? Kui kellegi tegu on motiividest põhjustatud, kas siis on võimalik, et ta tegutseb põhjendite soovitusel ja ise ennast juhib? Ka selle võimalikkuse näitamiseks sobiks näide.
Kuigi filosoofilistele küsimustele, st võimalikkusküsimustele, saab vastata toimijalikkuse mudeliga, mis on puhthüpoteetiline, ei tohi mudel reaalsusest liiga kaugele minna. Näiteks toimimise aluste ja autonoomia mõiste on kujunenud tervemõistusliku introspektsiooni põhjal: meile tundubki, et me juhindume alustest ja oleme autonoomsed. Hüpoteetiline toimija peab olema niisugune, et see hüpotees meie tavakogemusega iseendast kokku sobiks. Sellepärast ei esita Velleman oma teooriat otsesõnul hüpoteetilisena, vaid nii, nagu me oleksime mõistusega toimijad ja ta annaks tõese seletuse, kuidas me mõistuslikult toimime.
Vellemani ratsionaalse toimijalikkuse mudel on reduktsionistlik: ta väidab, et kaalutlemine võib seisneda eneseuurimises, nii et praktiline arutlemine taandub teoreetilisele arutlemisele, ning et kavatsused võivad seisneda reflektiivsetes uskumustes, nii et praktilised järeldused taanduvad teoreetilistele. Kui Velleman räägib motiivist, siis ta ei pea silmas alust, ja kui ta räägib motiivi mõjust, siis ta ei pea silmas otsustamist, vaid puhtpõhjuslikku protsessi ilma kaalutleva intellekti sekkumiseta. Ainult nii saab ta seletada, kuidas kaalutlev intellekt saab mängu tulla. Reduktsionism ei tähenda Vellemani mudelis mõisteeliminativismi: ta ei taha, et kavatsust lakataks pidamast erilaadseks vaimuseisundiks ja kaalutlemist erilaadseks vaimuprotsessiks, vaid väidab, et kavatsuse erilaadsus on üht sorti uskumuse eripära teiste uskumustega võrreldes ja kaalutlemise eripära on üht sorti teoreetilise arutluse eripära. Nii saab seletada toimijalikkuse võimalikkust, säilitades põhjusliku motivatsioonipildi.
Üks Enesemõistmine
Ma kõnnin mööda 5. avenüüd ning järsku ma ei saa aru, mida ma teen: ma ei tea, mis põhjendil ma seda teen, ja ma hakkan mõtlema. Minu käitumine sellistel hetkedel heidab valgust sellele, miks ma peaaegu alati tean, mida ma teen, ja seni ignoreeritud seosele arutlemise ja tegevuse vahel. Lõpuks tuleb välja, et praktiline arutlemine on teoreetilise arutlemise liik ning praktilised järeldused ehk kavatsused on vastavad teoreetilised järeldused ehk uskumused. See teoreetilise arutlemise liik on selline nagu siis, kui ma mõtlen, miks ma 5. avenüül kõnnin. Selleks et näidata, et selline mõtlemine on praktiline, tuleb kõigepealt uurida, kuidas ma tavaliselt teada saan, mida ma teen.
Võidakse arvata, et asi on selles, et ma tavaliselt teadsin juba enne proovimist, mida ma teha tahan. Ja seda eelnevat teadmist on ahvatlus seletada sellega, et ma tavaliselt panen eelnevalt tähele, mis motiivid mul on ja mida need panevad mind teha proovima. Kui oletada, et uskumused ja soovid on kergesti introspitseerivad vaimuseisundid, siis on kerge öelda, mida ma soovin ja mida ma usun. Kõnealune seletus eeldab ka, et ma saan öelda, kuidas need hoiakud kallutavad mind käituma, ning sellepärast on mul võimalik ette teada, mida ma proovin teha. Selle seletuse tugev külg on see, et ta seletab ka motiivide teadmist. Aga siingi on see häda, et soovimine ja uskumine ei ole ennastteadustavad seisundid. Ma ei leia oma uskumusi ja soove kergesti üles, kui ma mõtlen järele, mida ma üldiselt soovin ja usun. Introspektsioon nende hoiakute kohta õnnestub tavaliselt ainult siis, kui ma täpsustan teema. Aga kuidas ma saan siis ligilähedaselt kindel olla, et ma olen oma tulevase tegevuse motiive märganud, enne kui need mind seda sooritama panevad? Võidakse vastata, et soovidel ja uskumustel on vahetult enne tegevuse sooritamist teadlikud ilmingud. Mõned filosoofid on seda väitnud (näiteks Alvin Goldmani järgi motiivid ongi teadvustatud soovid ja uskumused; Anscombe eitab seda), aga Vellemani meelest on see tavakogemusega vastuolus. Ma soovin midagi ja proovin seda saada, ilma et soov kuidagi ilmneks. Ja kui see ka mingi tundena ilmneb, ei pruugi ma seda kohe ära tunda. Soovi tundmine ei ole sama mis selle introspektiivne äratundmine. Sageli ma tunnen valu või igatsust, teadmata mille pärast. Et nendest tunnetest oleks kasu, tuleks mul ära tunda nende taga olevad hoiakud enne tegevuse algust. Aga ma ei rutta kogu aeg oma ebamääraste igatsuste taga olevaid soove üles leidma. Ja kui ma selleks kogu aeg vaeva ei näe, siis jääb küsimuseks, kuidas introspektiivne ligipääs motiividele seletab minu teadlikkust igast tegevusest, kui see algab. Tõsisem probleem on, nagu eelmise hüpoteesi puhulgi, siiski see, et see hüpotees ei seleta, miks mulle tundub, et ma tean spontaanselt, mida ma teen. Ma küll tean ette, mida ma tegema hakkan, mitte ei oota, et ma seda näeks, kuid teadmine on ikkagi avastus. Ma tunnen, et tegevus on tulemas, nagu aevastus. Aga kui ma tean, mida ma teen, siis ei tundu, et asi on selles, et ma tundsin tegevust tulemas, vaid tundub, et ma tean ja juba teadsin, ilma et ma oleks seda teada saanud. Teadmine, mida ma proovin teha, tundub olevat spontaanne teadmine. Ometi ma mõnikord ei tea, mida ma proovin teha, ega saa seda ka uurides teada. Kuidas saab olla, et ma midagi mõnikord tean spontaanselt ja mõnikord uurideski mitte?
On kahte liiki teadmine, ja kumbki esitab pisut erineva filosoofilise probleemi. Toimija võime oma tegevusi seletada ei ole spontaanne. Tavaliselt ma tean oma motiividest sellepärast, et olen need introspektiivselt ära tundnud. Mõistatuslik on see, kuidas mul tavaliselt õnnestub need ära tunda enne, kui nad saavad minu käitumise etteteadmise või seletamise seisukohast oluliseks. See on õigeaegsuse, mitte spontaansuse küsimus. Ka minu teadlikkus sellest, mida ma teen, on õigeaegne, sest tavaliselt ma tean seda algusest peale. Minu kalduvus teada oma tegevustest enne, kui neid inspekteerida saab, tundub järelduvat minu võimest teada neid ilma inspekteerimata. Nii et põhiküsimus on siin spontaansuse küsimus. Velleman paneb ette seletada toimija enesekohast teadmist nii, et see seletaks nii selle õigeaegsust kui ka spontaansust. Ta seletab, miks ma tavajuhtumil juba tean, mida ma teen või proovin teha, ilma teada saamata, ja miks mul kaldub olema sama õigeaegne, kuigi mitte tingimata spontaanne teadmine oma tegevuse motiividest. Parim viis aru saada, kuidas toimija oma tegevustest teab, on Vellemani arvates aru saada, kuidas ta reageeriks, kui ta ei teaks.
Miks ma tavaliselt oma tegevusest aru saan, niipea kui ma selle ette võtan? Sellepärast, et tegevused, millest ma aru saan, on tavaliselt need, mis ma ette võtan. Minu püüd mingist toimijast aru saada õnnestub tavaliselt sellepärast, et ka tema püüab oma tegevust mulle arusaadavaks teha. Sel juhtumil on toimija püüd olla arusaadav lahutamata minu püüust temast aru saada, sest toimija olen mina ja meie motiivid on arvuliselt identsed. Mind paneb temast aru saama seesama, mis paneb teda end mulle arusaadavaks tegema. Ma proovin aru saada, mida ma teen, alles siis, kui ta proovib teha midagi, mis on mulle arusaadav. Teine keerukus on see. Kui ma tahan aru saada kellestki, kes proovib olla arusaadav, siis ma pean aru saama ka sellest, et ta proovib olla arusaadav. Ja kui ta soovib, et mina temast aru saaksin, siis ta peab mind panema aru saada ka sellest, et ta seda soovib. Seda raskust komplitseerib veel rollide kattumine. Ma ei ole küll teadlik, et ma iseendaga niisugust keerulist koostööd teen. Ma ei ole teadlik isegi mitte sellest, et mul on eraldi arusaava ja arusaadava isiku roll. Aga Velleman püüab seletada minu eneseteadmist, kujutledes, et ma olen ebatavalises teadmatuse seisundis, ja enesekohane teadmatus kaldub lahutama minu tegutseva ja reflekteeriva mina. Kui ma leian, et ma ei saa aru, mida ma teen, siis mul tuleb valida passiivsesse refleksiooni ja pimeda tegevuse vahel, ja nõnda esituvad need rollid mulle erinevatena. Velleman eristab neid rolle sellepärast, et nii need mulle enesekohase teadmatuse vaatekohast esituvad. Lõhe minu aktiivse ja reflektiivse rolli vahel kaob, kui ma saan jälle aru, mida ma teen. See juhtub samal põhjusel, miks ma hakkan jälle endast aru saama. Nimelt töötavad minu kaks mina jälle koos: üks püüab teisest aru saada, teine püüab end arusaadavaks teha. Kui koostöö on nii sujuv, siis osalised sulavad kokku. Mõlemas rollis ma olen nii harjunud tegema koostööd endaga teises rollis, et me kaotame oma eraldi identiteedid. Me töötame nagu üks isik, nagu lähedase koostöö puhul öeldakse.
Niisiis, ma jäin seisma. Mis edasi? Velleman paneb ette, et ma ei tee midagi, kuni mulle tuleb pähe midagi arusaadavat, mida teha. Enamik samme, mida ma saaks järgmisena astuda, on sellised, et ma ei tea nende motiive. Kui ma lasen endal niisugust sammu alustada, siis ma tunnen võib-olla hiljem selle motiivid ära, aga enne seda on hetk, mil ma juba teen midagi, teadmata miks. Ja ma ei pruugigi motiive enam ära tunda. Kui ma midagi niisugust teeksin, oleksin jälle täbaras olukorras. Parem juba keelduda midagi tegemast, kuni ma püüan mõelda välja motiivid, et midagi teha. See ongi ainuke tegevus, mille motiive ma juba tean, seega ainuke arusaadav tegevus, mida teha, kuni ma midagi muud välja mõtlen. Kui ma motiive uuteks tegevusteks ei otsiks, siis ma ei saaks aru, mida ma teen, sest see oleks vastuolus teiste motiividega, millest ma olen teadlik. Ma tean, et mul on arvukalt soove, mis soosivad muid tegevusi kui lihtsalt 5. avenüül kõndimine, ja et ma soovin, et need täituksid. See viimane teist järku soov soosib seda, et ma proovin välja selgitada, mis need esimesed soovid on, sest kuni ma need soovid ära tunnen, võiksid mis tahes sammud nende täitmiseks teha nõutuks, ja see ei laseks mul midagi teha, et need täituksid. Minu soov täita neid soove, mis need ka ei oleks, ei lase mul lubada, et see, et ma neid ei tea, mind lõputult halvaks. Nii et see soov motiveerib mind proovima oma teisi soove ära tundma. Sellest soovist olen ma ka teadlik. Nii et üks asi, mida ma oma motiivide kohta praegu tean, on see, et ma proovin välja selgitada, mis motiivid mul veel on. Üks niidiots minu teiste soovide juurde on minu äsjane käitumine, mis näitab, et mõned minu soovid soosisid hiljuti mööda 5. avenüüd ülespoole kõndimist. Tõenäoliselt saaksingi ma siin kõige paremini edendada nende soovide täitumist ja kui ma ainult teaksin, mis need on, saaksin ma nende täitumist edendada, ilma et ma jälle päris nõutuks jääksin. Ma mõtlen, millistel motiividel ma mööda 5. avenüüd ülespoole kõndisin, selleks, et välja selgitada, mida edasi teha. Kui see ebaõnnestub, siis ma loobun kõndimisest ja püüan leida motiivid, et üldse midagi teha.
Oletame nüüd, et ma saan aru, et ma soovin midagi ning usun, et teatud samm on parim viis seda soovi edendada. See samm on kaheti ligitõmbav. Ma soovin midagi ja usun, et see samm edendab seda soovi. Isegi kui ma ei teaks, et mul on see soov ja uskumus, kallutaksid need mind selle sammu poole, aga siis ma astuksin selle, teadmata, miks. Aga oletame, et ma tean ning tean, et ma tean. Sellepärast ma saaksin aru sellest sammust, mida ma kaldun astuma, ja tean, et saaksin aru. Seda ligitõmbavamaks see samm mulle saab vahendina enesemõistmiseks, mida ma soovin. Nii et minu soov saada aru kõigest, mida ma teen, soosib või vastustab tegusid vastavalt sellele, kui arusaadavad need paistavad, ning sellega võimendab või surub alla minu teisi motiive nendeks tegudeks. See, kuidas ma mingit tegu selles suhtes näen, sõltub sellest, kas ma arvan, et ma tean selle motiive. Võib arvata, et ma kaldun vältima arusaamatuna paistvaid tegusid ja tegema arusaadavana paistvaid tegusid. Minu kindlus selles, et ma tean teo motiivem võib küll olla ekslik, mistõttu ma võin teha teo, millest ma tegelikult aru ei saa. Ja minu enesemõistmine ei olegi tagatud, see ei ole eksimatu. Velleman püüabki seletada, kuidas minu enesemõistmine võib olla ekslik ja ometi nii eksimatu.
Asi on selles, et ma kontrollin oma tegude näivat arusaadavust ja see on nende arusaadavuse hea näitaja. Kui mul on tunne, et ma oskan tegu seletada, siis tavaliselt mul on hea põhjend. Võib olla ma olen proovinud oma teo motiividest aru saada ja see on mul õnnestunud, või need tulid spontaanselt minu tähelepanu alla, või need on mulle tuttavad sarnastest juhtudest minevikus. Ma ei ole eriliselt etteteadev, kui ma hindan, kas ma oskan teatud tegusid seletada. Hoopis minu hinnang, isegi kui see on jäme, aitab määrata, milliseid tegusid ma kaldun tegema. Sellepärast ma ei seleta tegusid, mida ma teen, huupi.
Velleman loobub ütlemisest, et ma arvan, et ma tean teo motiive, vaid ütleb, et ma olen teadlik teo motiivide teadmisest. See on kasulik idealisatsioon, mis vaatab mööda võimalikest lahknemistest tegeliku ja näiva teadmise vahel.
Seletus on niisiis järgmine. Tavaliselt mul ei ole tarvis järeldada oma motiive oma tegudest ega kiirustada neid selgeks tegema, enne kui ma midagi teen. Asi on selles, et mul on ka intellektuaalne motiiv teha ainult neid tegusid, mille motiivide teadmisest ma olen teadlik. Mul ei ole tarvis motiive järeldada, sest ma ei hakka tegema tegusid, mille motiive tuleb alles järeldada. Mul ei tule kiirustada oma motiive kindlaks tegema, sest vaevalt need panevad mind tegutsema, kui ma pole neid juba kindlaks teinud.
Kas ma tõesti hoolin enesemõistmisest? Ma tunnen harva, et soovin endast aru. Mul ei ole selles asjas tundeid. Aga paljud soovid mõjutavad meie käitumist, ilma et neid tunda oleks. Näiteks soov vältida valu. Võib-olla selle soovi käitumuslike tagajärgede tõttu seda polegi tunda. Me tunneme seda siis, kui ongi juba valus või on otsene oht haiget saada. Ja seda on harva, sest see soov hoiab meid valust ja valuohust eemal. Sama lugu on enesemõistmise sooviga. See soov on alalävine.
Kui ma soovin enesemõistmist, miks see mul eesmärgiks ei ole? Mõnda eesmärki saabki kõige paremini saavutada tegudega, millel on teised eesmärgid. (Näiteks Henry Sidgwick ütleb seda õnne kohta.) Enesemõistmist on kõige parem saavutada, püüeldes nende eesmärkide poole, millest ma kõige paremini aru saan. Teod, mille eesmärk on enesemõistmine, ei ole eriti arusaadavad, kui just pole olukord, kus ma ei saa oma käitumisest aru. Kui ma hakkan spetsiaalselt tegelema eneseanalüüsiga, siis muud asjad jäävad tegemata. Minu teod viivad mind ise eneseteadmiseni. Enesemõistmise soov ei soosi otsest püüdlemist selle poole.
Mis laadi enesemõistmist ma soovin? Velleman peab silmas toimijat, kes soosib tervemõistuslikke seletusi tuttavate motiivide kaudu. Velleman ei eelda, et kõik soovivad ühte laadi enesekohast teadmist. Tema seletus ütleb ainult, et kõik soovivad mingit laadi enesekohast teadmist, ning seletab, kuidas neil õnnestub seda saada.
Kuidas on lood enesepettusega? Tõenäoliselt ma proovin teatud motiive mitte tunnistada. Kuidas ma saan siis eeldada, et ma enesekohast teadmist alati soovin? Tõepoolest, inimesed sageli kardavad teada tõde enda kohta. Aga see ei kõrvalda soovi, millest Velleman räägib. Kui keegi kardab tõde enda kohta, siis ta ei väldi kõige selle uskumist, mis on tema kohta tõsi, vaid on midagi, mille uskumist ta enda kohta väldib ja mis on tõsi. Ta ei väldi eneseteadmist kui niisugust, vaid kardab teatud nimetuse või seletuse figureerimist oma eneseteadmises. Kartus on kitsama ulatusega kui soov. Ja toimija soovib eneseteadmist kui niisugust, aga kardab selle sisu teatud juhtumil. Need hoiakud on ühitatavad. Siin on tuttavat laadi konflikt, kus soovitakse eesmärki, aga vahendid on vastumeelsed. Velleman kahtlustab, et kui vastumeelsus eneseteadmise vastu ei kohtaks konflikteerivat soovi, siis see ei motiveerikski enesepettust, vaid asi piirduks eneseteadmatusega. Ainult see, et talle eneseteadmatus talle ei meeldi, viib ta enesepettuseni. Mõnikord ei motiveeri enesepettust mitte mõne tõe vastumeelsus, vaid mõne vale meeldivus. Neil juhtudel toimib enesepettus päris sarnaselt eneseuurimise tavalise motiiviga. Nii nagu toimija soov tõelise enesemõistmise järele kallutab teda tegudele, mis on kooskõlas tõeliste seletustega, mida ta juba teab, kallutab soov säilitada teatud pretensiooni teda tegudele, mis on kooskõlas selle pretensiooniga. (Nii nagu siin elatakse välja fantaasiat, elatakse tavaliselt välja tõde.) Aga kas toimija, kes kaldub fantaasiat välja elada, soovib ikkagi ka tõelist enesemõistmist? Miks mitte? Ta ei soovi ju uskuda valet kui niisugust, vaid soovib uskuda teatud asju, mis on juhtumisi väärad. Tõsi küll, see, et neid uskumusi soovitakse, takistab tõelist enesemõistmist. Aga see, et soovitakse asju, mis takistavad eesmärkide saavutamist, on vaevalt ebatavaline. Tegu on tuttavat laadi konfliktiga soovide vahel, ja enesepettus on soov seda konflikti vältida. Üks enesepettuse ligitõmbav külg on (tõsi küll, teenimatu) rahuldustunne eneseteadmisest. Enesepettuse korral on motiivide tasakaal teistsugune kui Vellemani seletuses enesemõistmisele. Siin on tegu erandiga, sest ka see, mida tuleb seletada, on erandlik: see ei ole eneseteadmine.
Kuidas on lood arusaadava halva käitumisega? Kui ma leian, et ma langen mõnda kahetsusväärsesse käitumismustrisse, siis oma motiivide teadmine ei ole lohutus. Kui ma küsin endalt, miks ma teen vanemate kolleegide ees ninatarku märkusi, siis ma saan võib-olla järsku aru, et ma diskrediteerin ennast, et karistada oma isa selle eest, et ta nõuab minult et ma oleksin edukas. Aga kas see teadmine ei lepita mind halva käitumisega? Kas järgmine kord, kui ninatarkus peale tuleb, ma siis tervitan seda või lasen sel tulla väiksema enesevihkamisega? Vaevalt küll. Kuidas siis saab väita, et mul on motiiv nende tegude kasuks, millest ma aru saan? Oma talumatust käitumisest arusaamine selle usutavasti vähem nõutuks tegevaks. Peale selle, kui ma pean oma käitumist talumatuks, siis ma tõenäoliselt tean olulisi motiive selleks hoidumiseks, nii et selle jätkamise arusaadavus on küsitav.
Kas ma soovin enesemõistmist selle enese pärast? Seda Vellemani seletus eeldab. Enesemõistmine on soovitav ka vahendina soovide täitmiseks: kui ma ei saa aru, mida ma teen, siis sageli mu teod ei vii soovide täitumiseni. Kujutame ette, et kõik minu teod on küll täiesti edukad, kuid need tulevad mulle üllatusena ja teevad mind nõutuks. Ma olen küll alati kindel, et minu käitumine teenib mõnd soovitavat tulemust, aga ma ei tea, kunagi, mis see on. Niisugune elu ei tundu soovitav. Sellepärast Velleman eeldabki, et mul on enesemõistmise soov ka selle enda pärast. Velleman kaldub arvama, et intellekti ei saa olla ilma intellektuaalsete motiivideta. Intellekti kujutatakse ette nii, nagu saaks olla võime maailmast aru saada ilma soovita maailmast aru saada. Aga see tundub veider. Ei tundu, nagu arusaamisvõime oleks kiretu võime ära tunda häid seletusi, ükskõik kas me nendest hoolime. Tundub, et see sõltub sellest, et ühed seletused meeldivad meile rohkem kui teised, pakuvad rohkem rahuldust. Näib, et see võime ise nõuab motivatsioonijõude. Tõsi küll soov aru saada iseendast on vaevalt intellektile olemuslik. Olemuslik on pigem soov oma maailma mõista. Aga oma mina on oma maailma tuum ja sellepärast peab teadmishimu ka sellele rakenduma. Kuidas siis saab intelligentsel olendil puududa soov mõista omaenda käitumist?
Kui väga ma enesemõistmist soovin? Võib-olla enesemõistmise soov ei ole nii suur. Võib-olla see on nõrk kalduvus, mitte halastamatu tung? Velleman ei eeldagi, et see on eriti suur. Ta peab olema ainult nii suur, et mind ajutiselt teiste soovide järgimiselt kõrvale tõmbama, kuni ma leian arusaadava tegevuskursi, ja nii suur, et kallutada motiivide tasakaal mõne sellise teo kasuks, mis tundub mulle arusaadav. Kumbki ei nõua suurt tugevust. Esimene ülesanne ei nõua, et enesemõistmise soov oleks tugevam kui mõni teine soov. Isegi kui ma soovin seda väga, saab selle edasilükkamist edasi lükata suhteliselt väikeste kaalutlustega lihtsalt sellepärast, et see soov ei ole eriti pakiline. Kui ta on pakiline, siis muidugi saab mind peatada ainult tugevam soov, aga enamasti ta pakiline ei ole. Enesemõistmise soov ongi selline soov, mis võib mind lühikeseks ajaks kõrvale tõmmata eesmärkidest, mida ma soovin rohkem. Ka teine ülesanne ei nõua, et enesemõistmise soov oleks tugevam. See soov peab olema lihtsalt nii suur, et selguksid teiste motiivide vahelised erinevused. Teo arusaadavus ei ole peaaegu kunagi selle ainus ligitõmbav joon, vaid see lihtsalt lisab nii palju ligitõmbavust, et mind arusaamatutest tegudest kõrvale tõmmata. Vellemani seletus ei nõua, et enesemõistmise soov oleks nii tugev, et see oma ülesannetega alati toime tuleb. Siis mul tekibki küsimus, mida ma teen.
Seletatud on, miks ma kaldun teadma oma tegude motiive, kuid mitte seda, miks ma kaldun teadma, millistel motiividel nendest ma parajasti tegutsem. Vastus on enam-vähem järgmine: ma tean, mida ma teen, ja ma tean selle motiive. Jääb küsimus, kust ma tean, mida ma teen.
Kaks: Eneseteadlikkus
Ka võime lihtsalt nimetada, mida ma teen, on eneseteadmise vorm. Velleman nimetab seda praktiliseks eneseteadmiseks. Seletust vajab see, et selle otsustav koostisosa sünnib ilma vaatluse ja järeldamiseta. Mul tuleb avastada või ma olen avastanud, mida ma suudan teha. Aga see, mida ma nende asjade seast parajasti teen, ei tundu mulle veel ühe avastusena. Ma ei saa teada, mida ma teen. Tavaliselt ma juba tean seda, sest selle tegemine oligi minu mõte. Sellepärast tundub praktiline eneseteadlikkus spontaanse teadmisena, mida tekitatakse seestpoolt, mitte ei avastata väljastpoolt. Velleman seletab seda ja selle spontaansust analoogselt sellega, kuidas ta seletab praktilist enesemõistmist. Ma tean tavaliselt seda, mida ma parajasti teen, ilma et mul tuleks seda teada saada, oma teadmissoovi motivatsiooniliste tagajärgede tõttu.
Seletus algab eeldusega, et ma ei taha mitte ainult mõista, mida ma teen, vaid ka teada, kas ma seda teen. See teine soov loos 5. avenüül kõndimisest ei figureerinud, sest ma juba teadsin, et kõnnin 5. avenüül ülespoole. Velleman eeldab, et ma soovin vältida teadmatust oma tegudest. Ma võin küll oma liigutused teada saada, lihtsalt neid jälgides, kuid sageli saan ma niimoodi teada liiga vähe või liiga hilja. Oletame, et pärast peatumist ma pööran ümber ja kõnnin tagasi kesklinna poole. Selle jälgimine võtab hetke aega, ja sel ajal ma ei tea, mida ma teen. Teo algus ei ütle kohe, mis tegu see on. Eneseseiramine oleks küll adekvaatne, kui ma rahulduksin oma lühiajalise käitumise kindlakstegemisega. Ent sellest ei piisa. Ma tahan algusest peale teada, millist suuremat tegu ma alustan. Selleks eneseseiramisest ei piisa.
Tegusid teadlikkuse eest ära lipsata lasta võib takistada nende ennustamine. Selleks neid ette näha, ma võib-olla otsin vihjeid. Minu praegused mõtted ja tunded, ammu teadaolevad püüdlused, olukorra nõuded, varasem käitumine võivad minu tulevasele käitumisele valgust heita. Aga see valgus on sageli hämar või petlik. Kui ma jään ennustamise peale lootma, siis ma sageli ootan, et teen ühte asja, ja siis selgub, et teen midagi muud.
Aga reflektiivse ettenägemiseni võib jõuda kahel rööpsel teel: õige uurimise ja õige tegutsemise teel. Ma saan ette näha, mida ma hakkan tegema, ja ma saan teha seda, mida ma juba ette näen. Sellepärast tekitab soov teada, mida ma teen, minus dispositsiooni teha ainult neid tegusid, mida ma teadlikult ette näen. Kui pole tegu, mida ma järgmisena ette näen, siis soov teada, mida ma teen, hoiab mind liigutamast. Kui ma liigutaksin, siis ma võib-olla teeksin midagi, mida ma ei tunne ära, enne kui see ammu käib, ja siis ma vahepeal ei teaks, mida ma teen. Aga kui ma teadlikult ootan midagi järgmisena, siis ma tean, et ma pean oma järgmist liigutust selle alguseks, nii et kui ma seda alustan, siis ma tean algusest peale, mis see on. Samas, kui ma alustan mõnd muud tegu, siis ma alguses pean seda oodatud teoks, ja siis ma pean hakkama seda otsast peale ära tundma, kusjuures ma alguses ei teadnud, mida ma teen. Soov teada, mida ma teen, soosib oodatud tegu ning seisab vastu teistele tegudele. See eneseteadlikkuse soov on minu eneseteadmisega kaudses interaktsioonis minu uskumuste kaudu selle kohta: minu eneseteadlikkuse soov paneb mind tegema asju, mida ma arvan ootavat, isegi kui ma tegelikult ei oota neid. Võrreldes enesemõistmise on siin see vahe: ma võin olla arusaamisest väga kaugel, kuigi ma arvan, et ma saan aru, aga ma ei saa olla millegi ootamisest väga kaugel, kui ma arvan, et ma seda ootan. Ükskõik kas ma ootan midagi või ainult arvan, et ootan ikkagi ma lõpuks tean, mida ma teen. Sellepärast ei hakka Velleman siin vahet tegema.
Aga võib-olla praktilise eneseteadlikkuse jaoks sellest ei piisa, et ma lihtsalt näen ette, milline tegu on järgmine. Tõsi, kui ma näen ette, et minu järgmine tegu on kesklinna poole kõndimine, siis niipea kui ma saan teada, et olen midagi tegema hakanud, tean ma ka seda, et hakkasin kesklinna poole kõndima. Aga võib-olla ma hakkan midagi tegema, ilma et ma teaksin, et ma midagi tegema hakkasin. Ja kui ma seda teada saan, siis ma olen juba mõnda aega midagi teinud, teadmata, et ma seda teen. Seda raskust aitab vältida eneseseiramine. Kui ma juba tean, mida ma tegema hakkan, siis ma näen, et ma olen alustanud, kui ma sel ajal jälgin ennast. Ka siin on kaks rööpset teed: ma võin peale passida, kuni ma seda teen, või siis mitte teha seda, enne kui ma tähele panen. Viimane tee on tõhusam, sest siis pole tarvis kogu aeg valvata. Soov teada, mida ma teen, soosib järgmise teo edasilükkamist hetkeni, mil ma olen valmis nägema, et see algab. (Kui ma ei ole teadlik, et ma tähele ei pane, võin ma ikkagi tegu alustada. Ja kui ma end unustan, siis ma unustan ka selle, et ma end unustan. Neil juhtudel ma ei pruugi teada, mida ma teen. Kui ma aga teadlikult suunan tähelepanu oma tegudelt kõrvale, siis ma võin tõesti järgmist tegu edasi lükata.)
On veel üks tee eneseteadlikkusele. Ma olen just ette näinud, et minu järgmine käik on kõndida kesklinna poole. Ma olen ka veendunud, et alustan kohe kõndimist. Kui ma nüüd kohe kõndima hakkan, siis see tegu on mulle vaevalt üllatuseks. Kui ma ei hakka kohe kõndima, siis ma võib-olla ei saa kohe aru, et ma paigal seisan, ja siis ma olen segaduses. Kui ma oleksin oodanud, et näha, kas ma hakkan kõndima, siis seda poleks juhtunud. Aga selline ootamine oleks nõudnud teistsugust meeleseisundit. (Siin on eelduseks, et ootus ei ole mõte ega vaimne väide, vaid dispositsiooniseisund.) Kui mul on kindel ootus, et ma kohe alustan, siis selle ootuse petmine tekitab kindlasti segaduse.
Soov teada, mida ma teen, filtreerib minu tegusid järgmisel viisil. Kuni pole midagi, mida ma ootan, et ma järgmisena teen, siis see soov hoiab mind midagi tegemast. Kui on midagi, mida ma ootan, et ma järgmisena teen, siis see hoiab mind otsustavalt tegemast midagi muud, ja hoiab mind ajutiselt tegemast isegi seda, mida ma ootan, kas seni, kuni ma tähelepanu pööran, või seni, kuni ma olen äsja veendunud, et ma hakkan seda kohe tegema. Siis soov teada, mida ma teen, julgustab mind alustama oodatavat tegu.
Ma tean tavaliselt, mida ma teen, sellepärast, et ma ei tee midagi, kui ma esiteks ei ole ette näinud, et ma seda järgmisena teen, ja teiseks ma ei ole kas äsja teadvustanud, et ma kohe teen seda, või olen äsja hakanud sellele tähelepanu pöörama, mida ma teen.
Muu hulgas tekib küsimus, kuidas ma ootan, et ma teen midagi järgmisena või hakkan kohe midagi tegema, kui ma hoidun midagi tegemast, kuni ma ootan seda tegu.
Praktilise eneseteadlikkuse seletus tekitab paljuski samu küsimusi nagu praktilise enesemõistmise küsimus. Üks neist puudutab soovi: harva tuntakse sellist soovi või võetakse selle objekt eesmärgiks. Vastus on põhimõtteliselt samasugune. Eneseteadlikkuse soov ei ole peaaegu kunagi teo põhimotiiv. See lihtsalt kallutab tasakaalu teiste motiivide vahel, edendades oma objekti, tüürides toimijat teiste soovide objektide poole. Toimija ootab, et ta teeb, (ja seetõttu on julgustatud tegema) midagi mingi muu objekti pärast. Seetõttu ta ei pea tundma eneseteadlikkuse soovi ega eneseteadlikkust eesmärgiks seadma. Et toimijal on õrnalt pärsitud ettenägemata teod ja ta on õrnalt kallutatud tegude poole, mida ta ette näeb, siis tal tuleb harva kogeda eneseteadmatuse ebameeldivust või mõtelda, kuidas seda vältida. See, et ta seda soovi ei tunne ja selle objekti eesmärgiks ei sea, tõendavadki selle soovi mõju, mitte selle puudumist. See, et toimija soovib teada, mida ta teeb, ja see soov paneb teda tegema seda, mida ta ootab, ei tähenda, et ta teadlikult januneb eneseteadlikkuse järele ning selleks toetab teadlikult oma ootusi. See tähendab, et see soov pärsib või kannustab valikuliselt teisi soove. Teo ootamine paneb minu eneseteadlikkusesoovi võimendama minu motiive selle teo kasuks. Siin on näivaid vastunäiteid. Ma saan vaidluse käigus aru, et ma kohe tõstan häält. See ei pane mind häält tõstma, vaid sageli just hoiab mind tagasi. Või jälle, et ootus, et ma kohe astun auto ette, paneb mind tagasi tõmbuma. Esiteks, on kahtlane, kas tegu on üldse ootustega. Velleman leiab, et vaieldes ma saan tavaliselt aru, et ma tõstan kohe häält, kui ma vait ei jää. See ei ole hääletõstmise ootus ega vaitjäämise ootus. Sellepärast see ei panegi mind karjuma ega vait jääma. Mõnikord tõesti oodatakse, et tõstetakse häält või astutakse auto ette. Ja siis vaimus ikkagi mässatakse nende tegude vastu. Miks siis minu eneseteadlikkuse soov ei pane mind neid tegusid ette võtma, kui ma näen neid tulemas? Sellepärast, et minu eneseteadlikkuse soovi lihtsalt ületavad tasakaalustavad motiivid, mida minu ootused tekitavad. Aga see ei tähenda, nagu see, et ma neid tegusid ootasin, poleks andnud neile üldse mingit külgetõmbavust.
Isegi kui ma ootan, et ma midagi teen, ei pruugi ma suuta seda teha. See, et ma ootan, et ma teen akna lahti, ei ületa käe ajutist halvatust ega nähtamatut naela aknaraamis. Sellepärast võidakse vastu väita, et minu ootus, et ma midagi teen, ei saa olla teadmine. Võidakse mõelda, et ma tegelikult ei tea, mida ma tegema hakkan, kuni ma näen, kas miski takistab oodatavat tegevust. See vastuväide ei arvesta Vellemani seatud standardeid. Kui ta ütleb, et teo ootus on teadmine, siis ta ei pea silmas, et see on korrigeerimatu või täiesti kindel. Ta peab silmas, et see on tavaliste standardite järgi piisavalt õigustatud, kui see osutub tõeseks. Ma ei tohi muidugi oodata, et ma midagi teen, kui mul ei ole põhjendit uskuda, et ma suudan seda, või kui mul on hea põhjend uskuda, et ei suuda. Kui ma õigustatult usun, et ma midagi suudan, ja osutub, et suudangi, siis öeldakse, et ma teadsin, et suudan, isegi kui ma põhimõtteliselt oleks võinud eksida. Ja kui ma ootan, et ma teen mõne niisuguse teo, ja siis teengi, siis öeldakse, et ma teadsin, mida ma tegema hakkan, kuigi ma ikkagi oleksin võinud eksida.
Aga selleks, et mu ootus oleks teadmine, peaks ta olema õigustatud, isegi tavaliste standardite järgi. Ja tundub, et seda ootust õigustada ei saa. Kuidas mul saaks olla alust oodata tegu, mille toimumine on ebatõenäoline, enne kui ma seda ootan? (Paul Grice, "Intention and Uncertainty") Velleman näitab ühelt poolt, et niipea kui ma tegu teadlikult ootan, on mu ootus täiesti õigustatud sellega, et ma olen teadlik teo ootamisest ja sellest, et ma kaldun tegema seda, mida ma ootan. Sellepärast ei ole minu ootus mitte ainult tõene, vaid ka kohaselt õigustatud, nii et see on teadmine. Teiselt poolt, tõendid, millega ma oma ootust õigustan, peavad sisaldama seda, et mul on see ootus, ja seda tõendit ei olnud enne, kui ootus kujunes. Sellepärast pidin ma kujundama ootuse ilma piisavate tõenditeta, aga mul oli täielik õigus seda teha, sest tegevuse ootuse kujundamisel pole tarvis toetuda tõenditele. Piisab toetumisest kalduvusele teha seda, mida ma ootan.
Minu kalduvus teha seda, mida ma ootan, õigustab mind kujundama enesekohaseid ootusi ilma tõenditeta. See ei tähenda, et see õigustaks mind ootama mis tahes tegu hoolimata tõenditest. Mu ootus midagi teha ei saa ületada füüsilisi takistusi, ja võib olla ka ületamatuid motivatsioonilisi takistusi. Näiteks ei paneks minu kalduvus teha seda, mida ma ootan, mind 5. avenüül alasti tantsima, isegi kui ma seda ootaksin. Ma ei taha lollina paista ega külmetada. Sellepärast oleks parem mitte seda oodata. Kui mingi tegu on mulle vastumeelne, siis see, et ma seda ootan, pole piisav motiiv, et seda teha. Kui mul lihtsalt pole mingi teo jaoks teisi motiive, siis mul ei pruugi selle ootust olla, sest mu motiiv niisuguste ootuste toetamiseks ei pruugi olla piisav, et panna vastu alternatiivsete tegude motiividele. Niisuguste ootuste kujundamisel tuleb vaadata, millised tõendid on nende täitumise tõenäosuse vastu. Ma ei saa oodata, et ma midagi teen, kui ma leian tõendeid, et ma ei suuda seda teha või et ma ei tee seda isegi juhul, kui ma seda ootan.