cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuhmoineni vald
Külad
Harjunsalmi, Harmoinen, Kaukola (kirikuküla), Kissakulma, Kylämä, Patavesi, Pihlajakoski, Poikkijärvi, Puukkoinen, Päijälä, Ruolahti ja Sappee.
ISA siin
Ajalugu
ISA-siini töötas välja Mark Deani juhitud meeskond IBM-is projekti IBM PC osana 1981. aastal. See valmis 8-bitise süsteemina ning 1983. aastal laiendati seda XT süsteemi ülesehituse jaoks. Uuem 16-bitine standard, IBM AT-siin, võeti kasutusele 1984. aastal. 1988. aastal valmistas IBM PC-ga ühilduvate arvutite tootja "Gang of Nine" 32-bitise EISA standardi ning selle protsessi käigus nimetati AT-siin tagasiulatuvalt ümber ISA-siiniks, et vältida IBM-i kaubamärgi rikkumist oma PC/AT arvutiga. IBM disainis 8-bitise versiooni puhverdatud liidesena välise siini jaoks Intel 8088 (16/8 bitisel) protsessoril, mida kasutati algselt IBM PC-del ja PC/XT-del, ning 16-bitise versiooniuuendusena välise siini jaoks Intel 80286 protsessoril, mida kasutati IBM AT-s. Seetõttu oli ISA-siin sünkroonis protsessori kellaga, kuni kõrgetasemelisemad puhverdamise meetodid välja arendati ning kiibistikel kasutusele võeti, et liidesena ühendada ISA palju kiiremate protsessoritega. Loodud selleks, et ühendada laienduskaarte emaplaadiga, lubab ISA-siini masteringi, kuigi vaid esimesed 16 MB põhimälust on saadaval otseühenduseks. 8-bitine siin töötas sagedusel 4,66 MHz (IBM PC ja IBM PC/XT-de 8088 protsessori taktkiirus), kui 16-bitine siin opereeris sagedusel 6 või 8 MHz (sest 80286 protsessorid IBM PC/AT arvutitel töötasid sagedusel 6 ja 8 MHz, vastavalt varajastel mudelitel ja hilisematel mudelitel). IBM RT/PC kasutas samuti 16-bitist siini. See oli saadaval ka mõnedel IBM-iga mitteühilduvatel masinatel, nagu näiteks vähekestnud AT&T Hobbitil ja hiljem PowerPC-l põhineval BeBoxil.
pisi|Ülalt alla: XT 8-bitti, ISA 16-bitti, [[Extended ISA|EISA]]
1987. aastal asus IBM vahetama AT-siini nende firmasisese Mikro kanali ülesehitusega (MCA) püüdes taastada kontrolli PC ülesehituse ning PC turu üle. MCA-l oli mitu omadust, mis hiljem ilmnesid ka PCI-l, ISA järeltulijal, kuid MCA oli suletud standard, mitte nagu ISA (PC-siin ja AT-siin), millele IBM oli väljastanud täielikud spetsifikatsioonid ning isegi vooluringi skeemi. See süsteem oli AT-siiniga võrreldes täiustatum ning arvutitootjad vastasid EISA loomise ja hiljem Vesa kohaliku siiniga (VLB). Tegelikult kasutas VLB mõningaid elektroonikakomponente, mis olid esialgselt mõeldud MCA jaoks, sest komponentide tootjad olid juba piisavalt varustatud nende tootmiseks. EISA ja VLB olid tagasiühilduvad AT (ISA) siini laiendused.
ISA-siinil põhinevate masinate kasutajad pidid teadma spetsiaalset informatsiooni riistvara kohta, mida nad oma süsteemile lisada tahtsid. Kuigi mõned seadmed olid "plug-and-play", oli see siiski haruldane. Kasutajad pidid tihti seadistama mitmeid parameetreid, kui nad lisasid uusi seadmeid, näiteks Interupt ReQuest (IRQ) liini, I/O aadressi või DMA (Direct memory access) kanalit. MCA oli sellest komplikatsioonist vabanenud ning PCI sisaldas tegelikult mitmeid ideid, mida algul uuriti MCA-ga (kuigi see oli otsesemalt pärinenud EISA-st).
See mure seadistamisega viis lõpuks ISA PnP loomiseni. See oli "plug-and-play" süsteem, mis kasutas erinevaid muudatusi riistvarale, süsteemi BIOS-ile ja operatsioonisüsteemi tarkvarale, et ressursijaotust automaatselt hallata. See vajas APIC-iga (advanced programmable interrupt controller) süsteemi, mis asendas Intel 8259, millega PC oli sündinud.
PCI-pesad olid esimesed füüsiliselt mitteühilduvad laienduspordid, mis otseselt tõrjusid ISA emaplaadilt minema. Esialgu olid emaplaadid enamjaolt ISA-pesadega ja omasid mõnda PCI-pesa. 1990. aastate keskpaigaks olid need pesatüübid tasakaalus ning varsti olid ISA-pesad alles vaid vähestes laiatarbearvutites. Microsofti PC 97 spetsifikatsioon soovitas ISA-pesad täielikult eemaldada, kuigi süsteemi ülesehitus vajas veel ISA olemasolekut, et juhtida disketiseadet, jadavärateid (serial port) jne. See oli aluseks tarkvaraga ühilduva LPC-siini loomisele. ISA-pesad säilisid veel mõneks aastaks ning sajandivahetuse lähenemisel oli tavaline näha süsteeme, millel olid kiirendatud graafikaport (AGP ehk Accelerated Graphics Port), mis asus protsessori lähedal, PCI-pesade rivi ning lõpus üks või kaks ISA-pesa. 2008. aasta lõpus olid isegi disketiseadmed ja järjestikpordid kadumas ning kiibistikel veel alles jäänud ISA (selleks ajaks LPC-siini) väljasuremine oli silmapiiril.
Samuti on märkimisväärne, et PCI-pesad on "ümberpööratud" võrreldes nende ISA vastetega – PCI-kaarte sisestati põhimõtteliselt "tagurpidi", võimaldades ISA ja PCI ühendused paigutada koos emaplaadile. Ainult ühte kahest pistikust saab kasutada igas pesas korraga, kuid see võimaldas suuremat paindlikkust.
AT Attachment (ATA) kõvaketta liides pärineb otseselt ISA-st (AT siinist). ATA sai alguse kõvakaardist, mis integreeris kõvakettakontrolleri – tavaliselt ST-506/ST-412 liidesega – ja kõvaketta ühel ja samal ISA adapteril. See oli imelik mehaanilis-struktuuriliselt seisukohalt, sest ISA-pesad ei olnud ette nähtud toetama nii raskeid seadmeid nagu kõvakettad (ja tolle aja 3,5" kõvakettad olid umbes kaks korda pikemad ja raskemad kui kaasaegsed seadmed), seega järgmise põlvkonna integreeritud seadme elektroonika seadmed liigutasid nii ketta kui ka kontrolleri ketta vaheruumi ning kasutasid lintkaablit ja väga lihtsat liidesetahvlit, et ühendada see ISA-pesaga. ATA standard määrab oma olemuselt sellise komponentide paigutuse ning lisaks ühetaolise käsustiku tarkvara ja kettakontrolleri vaheliseks suhtluseks. ATA eraldati hiljem ISA-siinist ning ühendati otse kohaliku siiniga (tavaliselt kiibistikku integreerimise abil), et seda saaks kasutada kõrgemal taktsagedusel ja suurema läbilaskevõimega, kui ISA toetada suutis. (Kui ISA võeti kasutusele AT-siinina, ei olnud mingit vahet "kohaliku" ja "välise" siini vahel ning ei olnud ka kiibistikke). Siiski on ATA-s säilinud detaile, mis näitavad selle seotust ISA-ga. 16-bitine ülekandesuurus on kõige selgem näide; signaali ajastus, eriti PIO režiimides, on samuti väga sarnased ning katkestuste ja DMA mehhanismid on selgelt ISA-lt pärit.
Mincio
pisi|Mincio jõgi [[Peschiera del Gardas]] Mincio on jõgi Itaalias.
ISA siin
ISA-siini ülesehitus
pisi pisi PC/XT-siin on kaheksabitine ISA-siin, mida kasutati Intel 8086 ja Intel 8088 süsteemidel IBM PC-des ja IBM PC XT-des 1980. aastatel. Selle 62 kontakti seas olid demultipleksitud ja elektriliselt puhverdatud versioonid 8088 protsessori kaheksast andme- ja 20 aadressiribast koos voolujuhtmete, kellade, lugemise ja kirjutamise taktsignaali, katkestusribade ja muuga. Voolujuhtmed sisaldasid −5 V ja +/–12 V, et toetada pMOS-i ja tarvikurežiimi nMOS vooluringe, sealhulgas dünaamilist RAMi. XT siini ülesehitus kasutab ühte Intel 8259 PIC-i (Programmable Interrupt Controller), andes kaheksa vektoriseeritud ja prioriseeritud katkestusliini. Sellel on neli DMA kanalit, millest kolm on välja toodud XT siini laienduspesade juurde. Nendest kaks on tavaliselt juba eraldatud masina funktsioonide jaoks (disketiseade ja kõvaketta kontroller): PC/AT-siin on 16-bitine (või 80286-) versioon PC/XT-siinist, mis võeti kasutusele koos IBM PC/AT-ga. IBM nimetas selle ametlikult I/O Kanaliks (I/O Channel). See laiendab XT-siini lisades teise lühema servaga pesa samasse ritta kaheksa-bitise XT-siini pesaga, mis jääb muutmata, säilitades ühilduvuse enamiku 8-bitiste kaartidega. Teine pesa lisab neli täiendavat aadressiliini, kokku on neid siis 24, ning kaheksa täiendavat andmeliini, mida on kokku 16. See lisab samuti uusi katkestusliine, mis ühendati teise 8259 PIC-iga (ühendatud ühega esimese ridadest), ja neli 16-bitist DMA kanalit ning ka kontrollliinid, et valida kas 8- või 16-bitised ülekanded.
Mincio
Mincio jõgi on 194 kilomeetrit pikk.
ISA siin
ISA-siini ülesehitus
16-bitine AT-siini pesa kasutas esialgselt kahte standardset serva ühenduspesa varasemates IBM PC/AT arvutites. Kuid AT-ülesehituse ja 16-bitise ISA-siini populaarsuse tõttu võtsid tootjad kasutusele spetsiaalsed 98 kontaktiga pesad, mis ühendasid kaks pesa üheks tervikuks. Neid võib leida peaaegu igas AT-klassi PC-s, mida toodeti pärast 1980-ndate keskpaika. ISA-pesa on tüüpiliselt must (mille tõttu saab teda eristada pruunidest EISA-pesadest ja valgetest PCI-pesadest).
Seadmete arv
Emaplaadi seadmetel on pühendatud IRQ-d. 16-bitised seadmed saavad kasutada kas PC-siini või PC/AT-siini IRQ-sid. Seega on võimalik ühendada kuni 6 seadet, mis kasutavad igaüks ühte 8-bitist IRQ-d, või kuni 5 seadet, mis kasutavad igaüks ühte 16-bitist IRQ-d. Samaaegselt võivad kuni neli seadet igaüks kasutada ühte 8-bitist DMA kanalit või kuni kolm seadet igaüks kasutada ühte 16-bitist DMA kanalit.
Moto
Moto ehk epigraaf on teose või selle osa algusse paigutatud tsitaat.
ISA siin
8/16-biti sobimatus
Mäluaadresside dekodeerimine 8- või 16-bitise ülekanderežiimi selekteerimiseks oli piiratud 128KB sektsioonideks – A0000..BFFFF, C0000..DFFFF, E0000..FFFFF. See viis probleemideni, kui segada 8- ja 16-bitised kaardid, nagu nad ei suudaks koos eksisteerida samas 128KB alas.
Praegu kasutusel
ISA on veel kasutusel ka tänapäeval spetsialiseeritud tööstuslikel eesmärkidel. 2008. aastal väljastas IEI Technologies modernse emaplaadi Intel Core 2 Duo protsessoritele, mis lisaks teistele erilistele I/O omadustele on varustatud kahe ISA-pesaga. Seda turustatakse tööstuslikele ja sõjalistele kasutajatele, kes on investeerinud kallitesse spetsialiseeritud ISA-siiniga adapteritesse, mis pole saadaval PCI siiniga versioonina.
PC/104 siin, mis on kasutusel tööstuslikes ja manustatud rakendustes, on tuletatud ISA-siinist ja kasutab samu signaaliribasid erinevate pesadega. LPC siin on vahetanud välja ISA-siini ühendusena vanemate I/O seadmetega hiljutistel emaplaatidel. Kuigi füüsiliselt on need suhteliselt erinevad, tundub LPC tarkvarale täpselt nagu ISA. Seega ISA eripärasused, nagu näiteks 16 MiB DMA ülempiir (mis vastab Intel 80286 protsessori täielikule aadressiruumile esialgses IBM AT-s), säilivad tõenäoliselt veel mõnda aega.
ATA (PATA)
Nagu selgitatud Ajaloo lõigus, oli ISA aluseks Paralleel-ATA (PATA või ATA) liidese loomisel, mida kasutati ATA (a.k.a IDE) ja veel hiljutisemalt Serial ATA (SATA) kõvaketastel. Füüsiliselt on ATA lihtne ISA alamhulk, millel on 16 andmebitti, toetus täpselt ühe IRQ ja ühe DMA kanali jaoks, 3 aadressibitti ja lisaks kaks IDE aadressi valimisriba ning mõni unikaalne ATA/IDE kõvaketaste spetsiifiline signaaliriba. ATA läheb ISA haardest palju kaugemale täpsustades füüsilise seadme registrite hulga, mida iga ATA (IDE) ketas peab realiseerima ja millele juurdepääs käib kasutades aadressibitte ja aadressi valiku signaale ATA füüsilise liidese kanalis. Lisaks spetsifitseerib ATA täiskomplekti protokolle ja seadmekäske fikseeritud ketaste juhtimiseks registritega, mille kaudu kõik ATA kõvaketaste operatsioonid läbi viiakse. Järgmine erinevus ISA ja ATA vahel on see, et kui ISA-siin kasutas ühte ainsat standardset taktsagedust (tagasiühilduvuse jaoks), siis ATA-liides pakkus mitut erinevat kiiruserežiimi, suutis valida nende hulgast, et sobituda ühendatud seadme maksimaalse kiirusega, ja lisas suuremaid kiirusi hilisemate ATA standardi versioonidega (kuni 133 MB/s ATA-6 (kõige hilisema) jaoks). Enamasti jooksis ATA palju kiiremini kui ISA.
XT-IDE
Enne 16-bitist ATA/IDE liidest oli kõvaketaste jaoks 8-bitine XT-IDE (tuntud ka kui XTA) liides, kuigi see polnud pooltki nii populaarne nagu ATA. XT-IDE riistvara on praegu suhteliselt raske leida (kui mõni vanemate arvutite entusiast peaks seda otsima). Mõni XT-IDE adapter oli saadaval 8-bitise ISA-kaardina ja XTA-pesad olid olemas ka Amstradi emaplaatide hilisematel XT-kloonidel. XTA-nõelte süsteem sarnanes väga ATA omaga, kuid ainult kaheksa andmeriba ja kaks aadressiriba olid kasutusel ning füüsilise seadme registrid omasid täiesti teistsugust tähendust. Mõni kõvaketas (näiteks Seagate ST351/X) toetas mõlemat tüüpi liidest, mida sai valida sillusega.
PCMCIA
Üheks ATA tuletiseks oli PCMCIA spetsifikatsioon, mis erines ATA-st vaid juhtmega adapteri poolest. See tähendas seda, et Compact Flash, mis põhines PCMCIA-l, oli (ja on) ATA-ga vastavuses ja seda saab väga lihtsa adapteri abil kasutada ATA portides.
Veeb
Veeb (ingl web, ’võrk’, täisnimi World Wide Web, WWW) on Internetis toimiv ja hüpertekstil põhinev elektrooniliste dokumentide – veebisaitide – süsteem. Veebisaitides kasutatakse märgistuskeelena HTML-i ning saidid on omavahel seostatud viitadega, mida nimetatakse hüperlinkideks (siit ka nimetus hüpertekst). Hüperlinkideks on nn võtmesõnad, samuti ikoonid ja pildid, millel klõpsates (või mida ekraanil puudutades) avaneb vastav sihtobjekt, nt uus hüperteksti dokument. Hüperlingid edastatakse HTTP- või HTTPS-protokolli (reeglistiku) kohaselt. Lisaks tekstile kuuluvad hüperteksti mõistesse pildid (ka liikuvad), heli- ja videodokumendid.
Veebilehtede kuvamiseks ja võrgus liikumiseks on vajalik spetsiaalne rakendusprogramm – brauser ehk veebilehitseja, nt Google Chrome, Mozilla Firefox, Internet Explorer või viimase uuem versioon Microsoft Edge.
Veebiaadress
Veebisaidi aadress (URL) määrab dokumendi asukoha võrgus. Veebiaadress (näiteks http://www.microsoft.com/eesti või https://www.eesti.ee/est) koosneb järgmistest osadest:
ISA siin
Standardimine
IEEE algatas 1985. aastal ISA-siini standardisatsiooni, mida kutsuti P996 spetsifikatsiooniks. Vaatamata sellele, et P996 spetsifikatsiooni kohta on avaldatud isegi raamatuid, ei kinnitatud esitatud projekte standardiks.
Veeb
Ajalugu
Tõeline veebiplahvatus aga toimus 1993. aastal, kui Interneti hüpertekst toodi väikearvutite jaoks Windowsi operatsioonisüsteemi keskkonda. Varajane veebikeskkond sisaldas ainult teksti, nüüd aga avanes võimalus lisada dokumentidele pilte ja fotosid ning töötada mugavas ning tuttavas graafilises keskkonnas. Esimene spetsiaalne Windowsi veebilehitseja Mosaic saavutas suure populaarsuse, selle ületas aga veelgi tugevamalt 90. aastate esimese poole turuliider – Netscape Navigator.
Vastukaaluks Netscape'ile töötas PC-tarkvara pikka aega valitsenud gigant Microsoft välja brauseri Internet Explorer (IE), mis suutis turu 1997. aastaks praktiliselt vallutada (suuresti aitas kaasa Microsofti monopoliseisund tarkvaraturul). Netscape'i lähtekoodi avaldamine samal aastal aga lõi soodsa pinnase rea uute alternatiivsete veebilehitsejate tekkeks, nagu Mozilla (eriti heaks peetakse tema edasiarendust Mozilla Firefoxi), Opera, Konqueror jpt. Ehkki suur osa brauseriturust jäi IE kätte, ei saa tänaseks enam rääkida Microsofti brauseri monopolist.
Veebi areng
Veebiteenus on tarkvarasüsteem, mille eesmärgiks on toetada arvutitevahelist suhtlust internetis.
Web 1.0 – kuni 1999. aastani tähendas veeb staatilisi veebilehti, mis olemuslikult olid passiivsed (nn kirjutuskaitstud), s.t see oli teabe esitamise keskkond ja selle lehtedel tutvustati valdavalt oma kaupu või teenuseid potentsiaalsetele tarbijatele. Nende hulk koos esimeste ostukorvi rakendustega kasvas plahvatuslikult kuni dot.com-mullini.
Web 2.0 – pani aluse globaalsele ja aktiivsele suhtlusele. Teerajajateks oli LiveJournal (rakendus võeti kasutusele aprillis 1999) ja Blogger (august 1999). Need rakendused lõid sobiva keskkonna ajaveebide, sotsiaalmeedia ja videovoogude edastamiseks, pakkudes samas lugejatele võimalust lisada loetule oma arvamus ning vahetada omavahel mõtteid. Web 2.0 otsingumootorid (Yahoo! Outlook jts) lõid mugava võimaluse leida lihtsalt enesele vajalikku teavet ning panid aluse info üliküllusele.
Web 3.0 – 2006. aastal kujunes välja uut tüüpi „loe-kirjuta-teosta“ suhtluskeskkond, mille aluseks on semantiline märgistus ja veebiteenused. Määrav roll on selles siiski suurtel otsingumootoritel (Google, Airnbnb, Facebook jne), mille kaudu ja mille poolt kehtestatud reeglite järgi leiavad inimesed enesele vajaliku teabe. Kasutusel olev semantiline märgistus viitab suhtluslüngale inimeste veebikasutuse ja arvutipõhiste rakenduste vahel, s.t et veebirakendused ei suutnud andmeanalüüsi programme varustada vajaliku selgitusega (kontekst) ning seetõttu ei saanud nad ka aru, mis on asjakohane ja mis mitte. Kuna aga teabe formeerimise ja selle analüüsimise viisid arenevad jätkuvalt, siis parandab see tarkvara agentide võimekust mõista internetis liikuvat teavet ning seeläbi arendada edasi veebiteenust. Olulised täiendused andis süsteemile tehisintellekt, mis suudab kasutajatega peaaegu inimlikult suhelda ja seda koguni nii hästi, et on suuteline mõjutama tegelikkust. Selles protsessis sulanduvad senised poolused (kasutaja ja veeb), ühinedes ja sulandudes ühtseks ühisloomeprotsessiks. Web 3.0-ist on saanud hiiglaslik andmebaas (BigData), mis pakub teenuseid, nagu tellijapõhised otsingud, isikupärastatud otsingud, 3D-suhtluskeskkonna loomine (näiteks Second Life) ja deduktiivsel analüüsil põhinev analüüs.
Web 4.0 on alles kujunev veebikeskkond, mis püüab kohaneda üha dünaamilisemaks muutuva keskkonnaga ning ühendada reaalajas kõiki materiaalseid ja virtuaalseid seadmeid. Seda võiks nimetada ka aktiivseks veebiks, sest selles on oluline koht ennast juhtivatel seadmetel (asjade internet). Erinevalt tsentraliseeritud Web 3.0-ist liigub Web 4.0 arhitektuur plokiahela lahendusel põhineva detsentralisatsiooni suunas. Keskseks tegijaks selles saab isiklik, tehisintellektil põhinev ja neurotehnoloogia võimalusi ära kasutav virtuaalne assistent, mis suhtleb inimestega nii kõnes (nagu praegused Siri, Cortana, Alexa, Google Now) kui kirjas ning püüab rahuldada tema vajadusi juba ettevaates ja konteksti arvestades. See assistent valib, millise suhtluskanali ta valib ja kellega suhtleb, vastavalt omaniku juhenditele. Seetõttu nimetatakse seda ka sümbiootiliseks veebiks. Juba praegu on olemas nii inimeste emotsioone kaardistavaid rakendusi (www.wefeelfine.org) kui ka paindlikke jälgimistarkvarasid (www.pandorafms.com), mis kohanduvad tarbija vajadustega ning on võimelised jälgima isikule kuuluvaid seadmeid, infrastruktuure, rakendusi, teenuseid ja äriprotsesse ning liitreaalsuse kaudu juhendeid pakkuvaid tarkvaralahendusi. See, kas andmetöötlus saab toimuma teenuse tarbija enda seadmes või pilves või koostöös teiste seadmetaga, näitab tulevik. Web 4.0 loob aluse ka uut tüüpi rahasüsteemile (nn sotsiaalne Bitcoin), milles maksete tegemisel võetakse arvesse isiku tarbimisharjumusi, sotsiaalset käitumist jms tegureid. Sellesuunalist pilootprojekti on juba mõned aastad edendanud rahvusvaheline töörühm, mis on saanud tuntuks nime all Finance 4.0.
Colombia vapp
thumb|Colombia riigivapp Colombia vapp on Colombia vabariigi riigivapp.
Raul Vaigla
Raul Vaigla (sündinud 7. juulil 1962 Jõgeval) on eesti muusik.
Colombia vapp
Vapikilbi kohal paikneb väljasirutatud tiibadega Andi kondor, mis on vabaduse sümboliks. Riigi moto "Libertad y Orden" asub lindil kondori ja kilbi vahel. Vapikilbi ümber on paigutatud Colombia lipp. Vapikilp ise jaguneb kolmeks osaks. Alumisel osal kujutatakse laevu Panama maakitsuse juures, mis oli kuni 1903. aastani Colombia osa. Laevad sümboliseerivad Colombia meresõiduajalugu ja kaubanduslikke suhteid ülejäänud maailmaga. Keskmisel väljal on hõbedasel taustal punane Früügia müts, mis sümboliseerib vabadust. Ülemisel väljal on sinisel taustal granaatõun kahe küllusesarve vahel.
Raul Vaigla
Ta on välja andnud kaks sooloplaati: "Soul of bass" 2003 ja kontsertplaat NO99 Jazziklubis Jaak Sooääre ja Tanel Rubeniga 2007 "Ultima Thule raudvara".
2012. aastal andis Vaigla välja õpiku ja DVD "Kuue kuuga bassimängijaks" (Eesti Muusikaharidus).
Isiklikku
Tema poeg Robert Vaigla on kitarrist ja tütar Marie Vaigla poplaulja.
Friedrich Wilhelm IV
thumb|Friedrich Wilhelm IV (1847) Friedrich Wilhelm IV (15. oktoober 1795 Berliin – 2. jaanuar 1861 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1840. aastast kuni surmani.
Friedrich Wilhelm sündis Preisimaa kuninga Friedrich Wilhelm III ja tema abikaasa Luise vanima pojana. Teda õpetasid eraõpetajad. Sõjalist väljaõpet sai ta 1814. aastal Napoleoni vastu sõdides, ehkki selles sõjas oli ta silmapaistmatu.
Ta huvitus arhitektuurist ja maastikuarhitektuurist ning toetas mitut saksa kunstnikku.
Ta abiellus 1823 Baieri kuninga Maximilian I tütre Elisabeth Ludovikaga. Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Teda peeti suhteliselt liberaalseks valitsejaks, sest ta pidi 1848. aastal revolutsiooni ära hoidmiseks vastu võtma põhiseaduse. Sellest ajast kuni oma lõpuni 1918. aastal oli Preisimaa kuningriik vähemalt formaalselt konstitutsioonilise monarhiaga riik. Et Friedrich Wilhelm tegelikult liberaalne polnud, näitab aga fakt, et ta keeldus talle Frankfurdi parlamendi poolt pakutud Saksamaa keisri tiitlist. Ta oli tulihingeline romantik, kiindunud keskaega, ja seetõttu muutus ta vananedes konservatiivseks. 1815, kõigest 20-aastase kroonprintsina, saavutas ta Preisimaa põhiseaduse projekti, mis tegelikult kunagi ei jõustunud, muutmise sellisel viisil, et enamus võimust jääks maa-aadli kätte. Ta oli kindlalt vastu nii liberaliseerimisele kui Saksamaa ühendamisele, eelistades, et põhiline võim Saksa riikides jääb Austriale.
Elu lõpus elas Friedrich Wilhelm üle tõsise rabanduse, mis muutis ta teovõimetuks. Seetõttu valitses 1859–1861 tema eest regendina tema noorem vend Wilhelm, kes järgnes talle ka troonil.
Katrin Gross-Paju
Katrin Gross-Paju (sündinud 23. mail 1963) on eesti arst (neuroloog).
1987. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. 1993. aastal kaitses Tartu Ülikoolis meditsiiniteaduste doktori kraadi väitekirjaga "Multiple sclerosis in South Estonia (epidemiological and computed tomographical investigations)" (juhendaja Ain-Elmar Kaasik).
Ta töötab 2003. aastast Lääne-Tallinna Keskhaigla närvikliiniku juhatajana.
Aastatel 2010–2015 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli Tehnomeedikumi kliinilise meditsiini instituudi dotsent.
Isiklikku
Tema vanemad on arstiteadlased Raul Talvik ja Tiina Talvik.
Jakov Frenkel
pisi|Jakov Frenkel Jakov Frenkel (vene Яков Ильич Френкель; 10. veebruar (vkj. 29. jaanuar) 1894 Rostov Doni ääres – 23. jaanuar 1952 Leningrad) oli väljapaistev nõukogude füüsikateoreetik, kellel on väärtuslikke töid mitmesugustelt füüsikaaladelt. Frenkel on nüüdisaegse aine vedela oleku teooria ja ferromagnetismi teooria rajaja. Laialdaselt on tuntud Frenkeli tööd, mis käsitlevad atmosfäärielektri ja maamagnetismi küsimusi. Frenkel lõi ka esimese kvantitatiivse uraanituumade lõhustumise teooria.
August Mõttus
August Mõttus (27. aprill 1908 Õisu vald, Viljandimaa – 19. aprill 1992 Lund) oli eesti loomaarst, Loomaarstide Koja esimees 1939–1940.
Õppis 1927–1933 (lõpetas 1933) Tartu Ülikoolis, Sakala vilistlane.
1933–1934 loomaarst Rõngus, 1935 Viru-Roela jaoskonna loomaarst, 1935–1939 Põllutööministeeriumi loomatervishoiu osakonna nõunik, 1939–1940 Loomaarstide Koja esimees, 1939–1944 Nõmme loomaarst ja tapamaja juhataja.
1944 põgenes Saksamaale, 1948 siirdus Rootsi, tegutses kutsealal Kävlinges, Lundis ja Hörbys.
Bissezeele
Bissezeele (hollandi keelest; tänapäevases hollandi kirjapildis Bissezele) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Enno Aruniit
Enno Aruniit (26. märts 1933 Tallinn – 30. juuni 1980 Tallinn) oli eesti poksija.
Aruniit poksis aastatel 1948–1959 peamiselt Tallinna Spartakis, tema treener oli Evald Seepere. Ta pidas 163 kohtumist ja võitis neist 88.
Ta oli kokku neljakordne Eesti NSV meister – 1955. aastal poolraskekaalus (kuni 81 kg) ning aastatel 1956–1958 keskkaalus (kuni 75 kg).
Vergi poolsaar
pisi|400px|Vergi poolsaare asukoht kaardil. Vergi poolsaar on poolsaar Põhja-Eestis, mida piirab läänest Käsmu laht ja idast Soome lahe avaosa. Halduslikult jääb Lääne-Viru maakonda Haljala valda. Jääb tervikuna Lahemaa rahvuspargi territooriumile. Poolsaare rannikul asuvad Lobi, Lahe, Koolimäe, Natturi, Pedassaare, Pihlaspea ja Vergi küla. Siseosa katab mets. Vergi poolsaare põhjaosas asuvate Lobi ja Natturi poolsaare vahele jääb Koolimäe laht, kuhu suubub Koolimäe oja.
Tromsøysundet
pisi|Tromsøysundet Tromsøysundet (põhjasaami keeles Romssanuorri) on Norras asuv väin, mis eraldab Tromsøya saart Tromsø linna kohal mandrist. Manner asub saarest idas.
Väin on umbes 11 km pikk ja 0,6-3 km lai.
Väina ületab Tromsø sild, mis on 1036 m pikk, sildeavaga 80 meetrit ja tõuseb merepinnast 38 m kõrgemale. Väina all asub Tromsøysundi maanteetunnel (osa Euroopa teest E08), mille üks suund on 3500 ja teine suund 3386 m pikk. Tunnel ulatub merepinnast 102 m allapoole ja tee suurim kalle tunnelis on 8,2%.
Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirik
pisi|Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku misjonärid jutlustamas Tartus Rüütli tänaval 2018. aasta mais Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirik (ingliskeelne nimi The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints) on Ameerika Ühendriikidest alguse saanud ülemaailmne kristlik usuorganisatsioon, kuhu kuulub tänapäeval enamik mormoonidest.
Kiriku peakorter asub Salt Lake Citys Utah' osariigis ja selle liikmeskonna suurus on üle 14 miljoni inimese.
Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirik peab ennast Joseph Smithi poolt 6. aprillil 1830 New Yorgi osariigis registreeritud Kristuse Kiriku õigusjärglaseks. Tänpäevast nimekuju kasutatakse aastast 1838. Kirikus käsitletakse Mormoni Raamatut kui pühakirja, mis on Piibli kõrval teine tunnistus Jeesus Kristusest.
Kirik kogub kirikukümnist – enamik Ameerika mormoonidest maksab 10% oma aastasest sissetulekust kirikule. Iga kiriku liige saab korra aastas (novembris-detsembris) võimaluse kohtuda oma kohaliku piiskopiga, et kümnises kokku leppida. Kümniste maksmine on mormoonide templite külastamise eelduseks. Kümnistest rahastatakse kirikute ehitust ja hooldust, ning ka Brigham Youngi ülikooli Provos (mis kuulub kirikule, ning selle õpilased on pea eranditult kiriku liikmed). Mitte midagi kümnistest ei maksta kiriku ametnikele.
Alates 3. veebruarist 2008 on Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku prohvet ja president Thomas S. Monson.
Uskumused
1842. aastal kirjutas Joseph Smith 13 usuartiklit, mis on kokkuvõte põhimõtetest, millesse Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku liikmed usuvad.
Ajalugu
19. sajandil algas Ameerika Ühendriikides suur usuliikumine (The Second Great Awakening). Joseph Smith, kes rajas Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku, oli tollal teismeline poiss, ja elas oma perega Palmyras New Yorgis. Suure usuliikumise tõttu külastas Josephi pere eri kirikute koosolekuid. Joseph ise ütles selle kohta nii: "See üliärev aeg pani mind tõsiselt mõtlema ja ma olin suures kimbatuses. ... Erinevate usulahkude vahel oli nii palju segadust ja vaidlusi, et minusugusel noorel inimesel, kelle teadmised inimestest ja asjadest oli niivõrd vähesed, oli võimatu jõuda mingile kindlale otsusele, kellel on õigus ja kellel mitte." Joseph käis kirikute koosolekutel, luges pühakirju ja mõtiskles usu üle. Ühel päeval ta luges Piiblist, et "Kui kellelgi teist on puudu tarkusest, see palugu Jumalalt, kes kõigile annab suisa ega tee etteheiteid, ja siis antakse temale." . Ta mõtiskles selle salmi üle ja lõpuks otsustas palvetada ja küsida Jumalalt.
Ühel kevadhommikul 1820. aastal läks Joseph Smith metsasallu, mis asus tema kodu lähedal, põlvitas ja hakkas palvetama. Ta kirjeldas oma kogemust nõnda:
"Nägin otse oma pea kohal valguse sammast, mis oli eredam päikesevalgusest ja laskus tasapisi, kuni langes minu peale. ... Kui valgus minu peal oli, nägin ma enda kohal õhus seismas kahte Isikut, kelle sära ja hiilgust on võimatu kirjeldada. Üks nendest pöördus minu poole, kutsudes mind nimepidi, ja osutas teisele ning ütles: "See on minu armas Poeg. Kuula Teda!""
Sellele järgnesid teised ilmutused. Kolm aastat hiljem ilmus Josephile ingel nimega Moroni. Joseph Smithi sõnul Moroni "ütles mulle, et ta on Jumala juurest minule saadetud sõnumitooja ja et tema nimi on Moroni, et Jumalal on minu jaoks töö ja et minu nime hakatakse pidama nii heaks kui halvaks kõikide rahvuste, suguharude ja keelte seas ehk siis minust hakatakse kõnelema nii head kui halba kõikide rahvaste seas. Ta ütles, et maasse on talletatud kuldplaatidele kirjutatud raamat, mis jutustab selle mandri endistest asukatest ja sellest, kust nad pärit on. Veel ütles ta, et see raamat sisaldab igavikulist evangeeliumi oma täiuses, sellisena, nagu Päästja selle neile muistsetele asukatele andis." See raamat ilmus 26. märtsil 1830 Mormoni raamatuna.
15. mail 1829 ilmus Joseph Smithile Ristija Johannes, kes andis "Aaroni preesterluse, mis kätkeb endas inglite teenimise ja meeleparanduse evangeeliumi ning vee alla kastmise teel pattude andekssaamiseks sooritatava ristimise võtmeid." . Paar päeva hiljem Peetrus, Jaakobus ja Johannes ilmusid Josephile ja andsid talle Melkesideki preesterluse, mis "juhib evangeeliumi ja hoiab endas ... Jumala tundmise võtit".
Umbes aasta aega hiljem, 6. aprillil 1830, rajasid Joseph Smith ja teised, kes uskusid, Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku. Esialgu viimse aja pühad kogunesid Kirtlandis Ohios USA-s ja Missouris USA-s. Tagakiusamise tõttu sunniti neid lahkuma esiteks Nauvoosse Illinoisis USA-s ja lõpuks Ameerika lääneossa (umbes tänapäeva Utah' osariik). Alguses kirik palus, et liikmed koguneksid Ameerika läände. 20. sajandi alguses hakkasid kiriku juhid ütlema, et viimse aja pühad jääksid nende kodumaale, et seal rajada kogudusi. Kirik kasvas järjepidevalt ja nüüd on sellest saanud üleilme kirik.
1890. aastal võttis kirik vastu otsuse mitmenaisepidamise keelamiseks. See oli vajalik, et mormoonidega asustatud Utah' territoorium võiks saada osariigiks.
Tegevus Eestis
Esimesed kontaktid Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirikuga tekkisid Eestis 1989. aastal siin elanud soomlasest mormooni Valtteri Rötsä vahendusel. Esimesed eestlased ristiti kirikus sama aasta detsembris. Kiriku ametlik registreerimine toimus 29. juunil 1990.
Alates 2004. aastast tegutseb kirik Eestis nime all Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku Eesti Kogudus. Reaalselt toimub tegevus neljas koguduses: Tallinna, Narva, Pärnu ja Tartu koguduses.
Christian VI
Christian VI (10. detsember 1699 Kopenhaagen – 6. august 1746 Hørsholm) oli Taani ja Norra kuningas aastail 1730–1746.
Elulugu
Oldenburgi dünastiast pärinev Christian VI sündis Taani kuninga (1699–1730) Frederik IV ja Mecklenburg-Güstrow' printsessi Louise pojana.
Christian VI oli üks ebapopulaarsemaid Taani kuningaid. Ta üritas rahvale peale suruda pietismi ning kehtestas 1733. aastal riigis sunnismaisuse.
Tema valitsusajal ajas Taani rahumeelset välispoliitikat ning hoidis neutraalsust.
Christian suri 6. augustil 1746, ning maeti Roskilde toomkirikusse. Tema klassitsistliku sarkofaagi ja hauamonumendi valmistas skulptor Johannes Wiedewelt.
Tema järgi on nimetatud Kristiansundi linn Norras.
Perekond
7. augustil 1721 abiellus Christian Brandenburg-Kulmbachi printsessi Sophia Magdalenega (1700–1770). Abielust sündisid:
Eesti haldusüksuste lippude loend
pisi|Kaart Eesti omavalitsusüksuste lippudest. (2022 detsember seisuga) Siin loetletakse Eesti haldusüksuste lippe.
Mongefossen
Mongefosseni juga asub Norras Møre og Romsdali maakonnas Rauma vallas.
Mongefossenit peetakse üheks maailma kõrgemaks joaks. Kuigi selle kõrguse osas on eriarvamusi, peetakse üldiselt joa kõrguseks 773 meetrit. Juga on Grytteni hüdroelektrijaama üks veeallikaid.
Bollezeele
Bollezeele (hollandi keelest; tänapäevases hollandi kirjapildis Bollezele) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Yseri jõgi voolab läbi Bollezeele.
Suruõhu kuivatamine
Suruõhu kuivatamine on suruõhu kuivatamine pneumosüsteemis veeauruvaba suruõhu saamiseks.
Møn
thumb Møn (eesti keeles on kasutatud ka nimekuju Mön) on saar Läänemeres.
Pindala 218 km². Saare idaosas on kriidiastangud kõrgusega kuni 143 meetrit (Aborrebjerget - tõlk. oravamägi).
Mittekodanik
Mittekodanik on riigis alaliselt elav isik, kes omab mõne välisriigi kodakondsust või on kodakondsuseta.
Kyyjärvi vald
Kyyjärvi on vald Soomes Lääne-Soome läänis Kesk-Soome maakonnas. Kyyjärvi naabervallad on Alajärvi linn, Karstula, Kivijärvi, Perho ja Soini. Vallas räägitakse soome keelt.
Kyyjärvi sõprusvald Eestis on Võnnu.
Gianni Infantino
Gianni Infantino (sündinud 23. märtsil 1970 Brigas) on itaalia päritolu spordifunktsionäär, FIFA 9. president.
Infantino liitus UEFA-ga 2000. aasta augustis. 2009. aasta oktoobrist kuni FIFA presidendiks valimiseni oli juristi haridusega Gianni Infantino UEFA peasekretär. Ta on teinud tihedat koostööd endise UEFA presidendi Michel Platiniga.
2016. aasta 26. veebruaril valiti Gianni Infantino FIFA presidendiks, ta sai teises valimisvoorus 115 häält 207-st.
Infantino on abielus, nelja tütre isa ja elab koos perega Genfi järve ääres. Ta räägib itaalia, prantsuse, saksa, inglise, hispaania, portugali ja araabia keelt. Gianni Infantino abikaasa on pärit Liibanonist, kus ta oli ametis jalgpalliliidu peasekretäri asetäitjana.
Seinäjoki linn
Seinäjoki on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes, Lõuna-Pohjanmaa maakonna keskus. Läänide kaotamiseni asus Lääne-Soome läänis.
Seinäjoki on tekkinud raudteede ristumispaika ja sai linnaks 1960. aastal. 2005 liitus linnaga Peräseinäjoki vald ja Honkakylä Ilmajoki vallast.
1. jaanuaril 2009 liideti Seinäjokiga Nurmo vald ja Ylistaro vald.
Seinäjoki on tuntud kui tangofestivalide ja rokkfestivali Provinssirock toimumiskoht.
Mitmed hooned linnas on Alvar Aalto projekteeritud.
Linnas tegutseb Seinäjoki Keskhaigla.
Tsugaru väin
pisi|300px|Tsugaru väin
Tsugaru väin (jaapani 津軽海峡 (Tsugaru-kaikyō)) ühendab Jaapani merd ülejäänud Vaikse ookeaniga ning eraldab Honshūd ja Hokkaidōd.
Laius 18,5 km, sügavus 131 m.
Väina alla on kaevatud Seikani tunnel, mis on maailma pikim ja sügavaim meretunnel (max 240 m allpool merepinda). Raudteetunneli kogupikkus on 53,85 km, sellest mere all 23,3 km. Viimase näitajaga jääb ta alla vaid Eurotunnelile.
VY Canis Majoris
Selle kaugus Maast on 3900 valgusaastat (1200 parsekit), ning kuigi see on üks Linnutee heledamaid tähti, ei ole see siiski piisavalt ere, et seda palja silmaga vaadelda. Astronoomide hinnangul on täht jõudnud oma arengu lõppjärku ning see peaks muutuma supernoovaks järgmise 100 000 aasta jooksul.
Canis Majoriselt eraldub palju infrapunakiirgust, mistõttu on ta üks heledamaid tähti lainepikkustel vahemikus 5 kuni 20 mikronit (μm). Tähte ümbritseb ka kompleksne asümmeetriline ümbrik (CSE), mis on põhjustatud tähtede enda kadumisest. See toodab tugevat molekulmassi emissiooni ja oli üks esimesi avastatud raadiosaatjaid. VY CMa on integreeritud suure molekulaarse pilvega Sharpless 310 (Sh2-310), mis on üks suurimaid tähti moodustavaid H II piirkondi, läbimõõduga 681 valgusaastat.
VY CMa raadius on umbes 1420 korda suurem päikese omast, mis on Hayashi piiri lähedal ja on mahult umbes 3 miljardit korda suurem kui Päike. Hüpoteetiline objekt, mis liigub valguse kiirusel, teeks tiiru umbes Canis Majorise 6 tunniga ja ümber Päikese 14,5 sekundiga. Kui VY CMa paigutada Päikesesüsteemi keskele, ulatuks VY CMa pind Jupiteri orbiidist kaugemale. Tähe raadiuse hinnangutes on endiselt märkimisväärseid erinevusi ning mõnede hinnangute kohaselt ulatuks Canis Majoris Saturni orbiidist kaugemale.
Vaatlusajalugu
VY Canis Majori esimene teadaolev vaatlus on prantsuse astronoom Jérôme Lalande tähekataloogis 7. märtsil 1801, mis loetleb selle 7. suurusjärgu tähena. Edasised 19. ja 20. sajandi uuringud näitasid, et täht oli alates 1850. aastast tuhmunud.
Alates 1847. aastast on VY Canis Majorist kirjeldatud kui punast tähte. 19. sajandi vaatlused tekitasid hüpoteesi, et VY Canis Majoris on tähesüsteem, kuid 1957. aastal tehtud vaatlused ja kõrge eraldusvõimega pildistamine 1998. aastal tõestasid, et see ei ole kaksiktäht.
VY CMa heleduse variatsiooni kirjeldati esmakordselt 1931. aastal, kui see loetleti (saksa keeles) pika perioodi muutujana, mille fotomeetriline ulatus oli 9,5 kuni 11,5. Sellele anti 1939. aastal muutuva tähe tähistus VY Canis Majoris, Suure Peni tähtkuju 43. muutuv täht.
Mormoonlus
pisi|1841. aastal Londonisse saadetud [[Mormooni Raamat, mis asub käesoleval ajal Springs Preserve'i muuseumis, Las Vegases, Nevadas]] Mormoonlus on usuliikumine, mis sai alguse 1830. aastal Joseph Smithist. Liikumist teatakse ka kui Viimse Aja Pühade liikumine ja selle liikmeid kui Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku ja Viimsepäeva Pühakud. Hüüdnime mormoonid said nad sellepärast, et nad usuvad Mormoni raamatusse ning kirikut Joseph Smithi 1830. aastal rajatud kirikut nimetatakse ametlikult Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirikuks.
Mormoonide üheks eripäraks võib pidada usku Mormoni raamatusse kui pühakirja, mida käsitletakse Piibli kõrval teise tunnistusena Jeesus Kristusest. Raamatu avaldas 1830. aastal Joseph Smith, olles selle väidetavalt jumaliku ilmutuse ja tarkuse abil tõlkinud "täiendatud egiptuse hieroglüüfkirjast", mis on graveeritud iidsetele kuldplaatidele. Kokku on mormoonidel 4 pühakirja: Piibel (inglise keeles on mormoonidel eri versioon), Mormoni raamat, Õpetus ja lepingud (Doctrine and Covenants) ja Kallihinnaline pärl (The Pearl of Great Price).
Üks kõige enam mormoonidega seostatud kombeid on polügaamia (täpsemalt mitmenaisepidamine ehk polügüünia), kuid Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kirik loobus ametlikult sellest juba 1890. aastal. Mitmed väiksemad fundamentalistlikud mormoonide ühendused jätkavad riiklikke seadusi sesites vastu mitmenaisepidamise praktiseerimisest.
Erinevalt kristlikest kirikutest usuvad mormoonid jätkuvasse ilmutusse. Väidetavalt üritab nende kiriklik struktuur jäljendada algkiriku ülesehitust: kirikut juhib maapealne elav prohvet, samuti on olemas kaksteist apostlit ja seitsmekümned.
Mormoonlus on levinuim usk Utah' (68% osariigi rahvastikust) ja Idaho (26,35%) osariigis.
Uskumised
Mormoonid ei usu kolmainsusesse nagu traditsioonilised kristlased. Nad usuvad, et Taevane Isa, Jeesus Kristus ja Püha Vaim on erinevad olendid, kes töötavad koos ja kellel on sama eesmärk. See uskumine näidatakse esimesest usuartiklist, mille Joseph Smith kirjutas.
1842. aastal Joseph Smith kirjutas 13 usuartiklit, mis näitavad tähtsaid põhimõtteid, millesse mormoonid usuvad.
Broxeele
Broxeele (hollandi: Broksele) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Nimi
Nimi on tuletatud hollandikeelsest Broec sele (tänapäeval: Broksele), mis tähendab "maja (ühe toaga) padural" (aastal 1072: Brocsela). Brüsseli nimi on täpselt sama etümoloogiaga.
Grille
Grille (ritsikas), ka Sturmpanzer 38(t) oli Saksamaal Teise maailmasõja ajal Tšehhoslovakkia tanki LT vz.38 baasil toodetud ründehaubits. Masinat toodeti aastatel 1943–1944 peamiselt kahes modifikatsioonis kokku 383 liikurit.
Grille Ausf. M
''Grille Ausf. M, täisnimetusega 15cm Schweres Infanteriegeschütz 33/1 auf Panzerkampfwagen 38(t) Ausf. M (Sd.Kfz.138/1'') toodeti samuti firmas BMM aprillist juunini 1943 ja oktoobrist 1943 kuni septembrini 1944 kokku 282 masinat. Masin oli praktiliselt identne samal perioodil tootmisse läinud SdKfz 138M-iga, erinedes vaid relvastuse ning soomustorni osade soomuslehtede paigutuse ja paksuse poolest. Mõlemat masinat ehitati tanki PzKpfw 38(t) Ausf. M baasil, millelt oli eemaldatud pöörlev torn ja selle asemele oli masina tagaosale paigutatud pealt lahtine soomuslehtedest liikumatu torn. Grille Ausf. M oli relvastatud 150 mm haubitsaga sIG 33.
Jaanuarist maini 1944 ehitas firma BMM Ausf. M baasil ka 93 laskemoonaveokit, millel torni esiosa oli kinnine ja haubits puudus. Need masinad said nimeks ''Munitionspanzer 38(t) (Sf) Ausf. M või ka Sd.Kfz. 138/1 Mun Ausf. M''.
Vladimir Zažogin
Vladimir Zažogin (sündinud 21. jaanuaril 1952 Kalinini oblastis Vene NFSVs) on Eesti poksija ja poksitreener.
Ta alustas poksitreeninguid Kohtla-Järve Kalevis, tema treener oli Hans Kaiva. Ta võitis 1969. aastal kergekaalus (kuni 60 kg) Eesti NSV, Läti NSV, Leedu NSV ja Valgevene NSV noorteturniiri. Samal aastal võitis ta veel "Olümpiakinda" turniiri Tartus ja Eesti NSV noorte esivõistlused. Ta võitis 1976. aastal I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) üleliidulise ametiühingute sporditurniiri praeguses Mariupolis (Ukraina).
Euroopa Ombudsman
Euroopa Ombudsman on institutsioon, mis loodi Euroopa Liidu Lepinguga (Maastrichti leping) 1992. aastal. Ombudsman asub Prantsusmaal Strasbourgis. Ombudsmani valib Euroopa Parlament viieks aastaks. Euroopa Ombudsmani ülesandeks on aidata parandada isikute kaitset Euroopa Liidu institutsioonide, asutuste või organite haldusomavoli juhtumite korral. Eeltoodu laieneb liidu kodanikele ja teistele füüsilistele või juriidilistele isikutele, kelle registrijärgseks asukohas on Euroopa Liidu liikmesriik või, kes elavad seal.
Haldusomavoli on inimõiguste, hea haldustava põhimõtete ja kehtivate õigusnormide rikkumine. Näiteks diskrimineerimine ja võimu kuritarvitamine on käsitletavad haldusomavolina.
Õiguslik alus
Euroopa Ombudsmani tegutsemise õiguslik alus tuleneb Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitest 20, 24 ja 228 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 43. Artiklist 20 ilmneb, et liidu kodanikel on õigus esitada kaebus Euroopa Ombudsmanile ning pöörduda liidu institutsioonide ja nõuandvate organite poole ühes aluslepingute keeltest ja saada vastus samas keeles. Artikkel 24 sätestab, et igal liidu kodanikul on õigus pöörduda ombudsmani poole, kelle ametikoht luuakse vastavalt artiklile 228.
Artiklist 43 tuleneb õiguse pöörduda Euroopa Ombudsmani poole seoses liidu institutsioonide, organite või asutuste tegevuses ilmnenud haldusomavoliga. Eeltoodu ei laiene Euroopa Liidu Kohtu tegevusele õigusemõistjana. Ombudsman on oma kohustuste täitmisel täiesti sõltumatu. Euroopa Parlament määrab omal algatusel seadusandliku erimenetluse kohaselt pärast komisjoni arvamuse taotlemist ja otsuse tegeva nõukogu heakskiidul, määruste abil kindlaks tegevusjuhendi ja üldised tingimused, mis reguleerivad ombudsmani kohustuste täitmist.
Ombudsmani ametijuhend ja ülesanded määrati kindlaks Euroopa Parlamendi 9. märtsi 1994. aasta otsusega, mis võeti vastu pärast Euroopa Komisjoniga konsulteerimist ja Euroopa Liidu Nõukogult heakskiidu saamist. Ombudsman võttis seejärel ise vastu selle otsuse rakendussätted.
Euroopa Ombudsmani ülesanded
Euroopa Ombudsmani ülesandeks on käsitleda kaebusi, mis on tulnud ELi kodanikelt, asutustelt, ettevõtetelt ja teistelt, kes avastavad, et ELi institutsioonid või asutused on oma tegevuses teinud vigu või käitunud hooletult. Ombudsman võib uurimisi alustada ka omaalgatuslikult. Iga füüsiline või juriidiline isik, kes asub või elab Euroopa Liidu liikmesriigi või liikmesriigi territooriumil, võib ombudsmanile esitada kaebuse mis tahes Euroopa Liidu institutsioonide eksimuse või hooletuse kohta. Ombudsman saab uurida kodanike kaebust ELi asutuste vastu, aidata leida probleemile õiglast lahendust, anda ELi asutustele soovitusi, uurida ELi dokumente.
Euroopa Ombudsman saab uurida kaebusi, näiteks vigu või hooletust, mis on omistatud komisjonile, nõukogule või Euroopa Parlamendile. Samas ombudsmanil ei ole kohtu ega Üldkohtu pädevust nende toimingute üle. Ombudsman ei tegutse ELi õigussüsteemis täiendava edasikaebamisorganina. Euroopa Ombudsman ei saa läbi vaadata kaebusi liikmesriikide riiklike, piirkondlike ega kohalike ametiasutuste vastu. ELi institutsioonid ja asutused on kohustatud varustama ombudsmani nõutava teabega. Samuti on institutsioon kohustatud esitama ombudsmanile kõik küsimused, mis võivad selgitada ELi institutsioonidele ja asutustele omistatud vigu ja hooletust. Ombudsman uurib mitmesuguseid puuduliku halduse vorme. Näiteks ebaõiglane käitumine, diskrimineerimine, võimu kuritarvitamine, ebapiisav teave või teabe andmisest keeldumine, põhjendamatud viivitused ja ebaõiged menetlused. Ombudsman saab aidata juhul, kui ELi asutus on kohelnud kedagi ebaõiglaselt, ELi hangete/lepingutega on probleeme, ELi maksed on hilinenud, on keeldutud andmast juurdepääsu dokumentidele, ELi asutuse toimingutes on viivitusi või kui on tulnud ilmsiks varjatud või sobimatu lobitöö.
Selleks, et pöörduda Euroopa ombudsmani poole vaja esitada kaebuse internetis, posti teel või faksi teel.
Euroopa ombudsmanid
Jacob-Magnus (Jacob) Söderman (sündinud 1938. aastal Helsingis) oli esimene Euroopa ombudsman, kes valiti sellesse ametisse 1995. aastal. Pärast esimese ametiaja lõppu valiti ta tagasi teiseks ametiajaks ning ombudsmanina töötas ta 2003. aastani. Enne ombudsmaniks saamist töötas Jacob Söderman lektori, Soome justiits-, ja sotsiaalministri ning Soome parlamendi ombudsmanina. Pärast Euroopa ombudsmanina töötamist naasis ta 2007. aasta sügisel Soome parlamendi liikmeks. pisi|Ametis olev Euroopa ombudsman Emily O'Reilly Nikifóros Diamandoúros (sündinud 1942. aastal Ateenas) oli Euroopa ombudsman aastatel 2003–2013. Hariduse omandas ta Ameerika Ühendriikides: bakalaureusekraadi 1963. aastal Indiana Ülikoolis, magistrikraadid 1965. aastal ja 1969. aastal ning doktorikraadi 1972. aastal Columbia Ülikoolis. Doktorikraadi saamise järgselt töötas Diamandouros lektorina New Yorgi osariigi Ülikoolis ja teadurina Columbia Ülikoolis kuni 1978. aastani, millejärgselt asus ta elama tagasi Ateenasse ning töötas Ateena Kolledži arendusdirektorina. 1988. aastal asus ta tööle Kreeka rahvusvaheliste ja strateegiliste uuringute instituudi direktorina ning 2011. aastal andis Kreeka Ameerika Kolledž talle õigusteaduste audoktori kraadi (doctor honoris causa).
Nikiforos Diamandouros on kirjutanud artikleid peamiselt Lõuna-, Ida- ja Kagu-Euroopa poliitikast ja ajaloost (nende hulgas ka Kreeka enda poliitikast ja ajaloost). Peamised teemad, mida ta enda teostes on kajastanud, on demokratiseerimine, riikluse ja rahvuse teke, seoses kultuuri ja poliitika vahel ning ombudsmani institutsioonist koos hea haldustava põhimõtetega. Talle on antud Kreeka Fööniksi ordeni suurkomandöri rist, Poola Vabariigi kuldne teeneterist ja Prantsuse Vabariigi Auleegioni rüütliklassi orden.
Ametisolev Euroopa ombudsman on Emily O'Reilly (sündinud 1957. aastal Iirimaal), kes valiti esimest korda sellesse ametisse 2013. aasta juulis, kuid seoses Euroopa Parlamendi valimistega valiti ta uuesti ombudsmaniks aasta hiljem 2014. detsembris. Pärast esimese viieaastase mandaadi lõppu valiti ta ombudsmaniks ka teiseks ametiajaks 2019. aasta detsembris ning tema teine ametiaeg lõpeb 2024. aasta detsembriga.
Enne Euroopa ombudsmaniks saamist oli Emily O'Reilly ajakirjanik, kirjanik ja poliitiline toimetaja. Ajakirjanikuna võitis ta kaks auhinda (1986. aasta naisajakirjanik ja 1994. aasta ajakirjanik). Rahvuvahelist tunnustust on kogunud ka tema kolm raamatut Iirimaa poliitika ja meedia teemadel.
Pärast kirjanikukarjääri aastatel 2003–2013 oli Emily O'Reilly Iirimaa esimene naissoost ombudsman ja teabevolinik. 2007. aastal nimetati ta ka keskkonnateabe volinikuks ning 2008. aastal sai ta Iirimaa riiklikult ülikoolilt õigusteaduste audoktori kraadi inimõiguste edendamise eest enda senise karjääri vältel. 2014. aastal nimetati ta Dublini ülikooli kolledžilt audoktoriks kümneaastase tegevuse eest Iirimaa ombudsmanina.