Love_(Milligan)
Kahtlused armastuses
Sigmund Freud ja Marcel Proust ütlevad, et armastus on pime ning meie suhtumise väidetavasse armastatusse kujundab isiklik ajalugu, millega armastatul on vähe pistmist. Freud ütleb artiklis "Nartsissismist", et armastust on üldiselt kahte liiki. Nartsissistlik armastus (eriti naistel ja homoseksuaalsete inimestel) seisneb iseenda armastamises praegusel, varasemal ja tulevasel kujul ning laste kui meie kunagiste osade armastamises. Võidakse ka armastada religioosset ideaali, sest see on seotud enda kujutletava tulevase minaga. Anakliitiline armastus (tavalisem meestel) on kiindumuse vorm, milles püütakse minevikku uuesti läbi elada. Näiteks armastatakse partnereid, kes meenutavad oma ema noorena. Mõlemad armastuse vormid tulenevad isiklikust ajaloost, millest pärineb praeguse suhte prototüüp. Milligani meelest on raske eitada, et teatud määral me armastame oma mineviku tõttu. See tekitab küsimuse, kas meie armastus on ehtne ja kas armastus meie vastu on ehtne. Prousti romaanitsükkel "Kaotatud aega otsimas" algab jutustaja meenutusest, kuidas ta lapsepõlves igatses, et ema tuleb öösel teda lohutama, ja pettumusest, kui ta ei tulnud. See lapse igatsus on jäänud püsima. Proust näitab, kuidas minevik on kujundanud tegelaste praegust võimet armastada, kuidas nad tunnistavad armastust ainult armastatu äraolekul või siis, kui armastus on juba luhtunud. Armastus kunsti vastu on Prousti meelest kindlam kui armastus inimeste vastu, kuid on mõttetu ja hullumeelne püüda seksuaalset intiimset armastust vältida. Me ei saa jätta igatsemata selle järele, mida ei ole kunagi võimalik päriselt saada. Kui nüüd armastus järgib mineviku mustrit, siis võib küsida, kas mu armastus on ikka suunatud minu armastatule ja kas minu armastaja armastus on ikka suunatud minule. Kiusatus on vastata, et igaühel on õigus oma minevikule ning pole tark teise hinge mehhanismides ja ajaloos surkida. On ka kiusatus eristada armastuse objekti ja armastuse põhjusi. Armastuse objekt ei pea olema armastuse ainus põhjus. Ma võin öelda, et mu minevik valmistas mind ette armastama oma armastatut viisil, millega ta mind teisi armastama ei valmistanud. Mõnikord aga pole õige armastuse objekti ja armastuse ajaloolisi põhjusi rangelt lahus hoida. Mõned emotsioonid ei saa olla ehtsad, kui nad ei lähtu õigest sündmuste järgnevusest. Näiteks ei saa ma tõeliselt leinata kedagi, keda ma ei tunne, kellest ma pole hoolinud. Peale selle, iga lein elab uuesti läbi kõiki eelmisi. Leinal on segaintentsionaalsus. Ja nii on ka teiste emotsioonidega, näiteks vihaga. Miks ei või siis ka armastusega nii olla? Võib vastu väita, et armastus on erandlik. Tõepoolest, erinevalt vihast, rõõmust ja hirmust ei ole armastus episoodiline ja selles mõttes on ta erandlik, aga ometi võib ta olla suunatud olevikule ja minevikule korraga. Me tahame, et meid armastataks meie enese pärast, mitte sarnasuse pärast kellegi teisega või ebamäärase lapsepõlveideaaliga. Ent segaintentsionaalsus ei anna põhjust pessimismiks ega skepsiseks. Me võime mõelda nii: armastus kätkeb kellegi nägemist ainulaadse ja erilisena, kuid selle valguses, mida armastaja teab armastatu minevikust, ja armastaja enda mineviku valguses. Ja see on hoopis teine asi kui mõelda: armastus on alati esmaselt reaktsioon minevikule ja ainult maskeerub reaktsiooniks olevikule. Näiliselt vahetu armastav suhe on alati vahendatud armastajate isiklike ajalugude ja minevikus koos jagatud eluga. Näiteks headust saab ära tunda ainult mineviku taustal. Niivõrd kui kellegi minevik aitab teha teda selleks, kes ta on, peaksin tahtma, et see mõjutaks viisi, kuidas ta mind näeb. Siis ei ole tema nägemisviis tujukas. Kui ma näen, et keegi on heasüdamlikum kui teised, keda olen tundnud, siis mind mõjutab minevik ilma temata, kuid ometi näen teda niisugusena, nagu ta tegelikult on.