cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tankitõrje
Tankitõrjeallüksuste kasutamise põhireeglid
Tankitõrjeallüksust kasutatakse tavaliselt üksuse raskuspunktis ühe kuni kahe manööver(all)üksuse vastutusalal ning määratakse tulekasutusalad. Teda võidakse allutada jalaväe(all)üksustele tervikuna või jaotiste kaupa. Kui määratakse tankitõrjeallüksuse vastutusala, tugevdatakse seda vähemalt ühe kuni kahe jalaväe(all)üksusega ja tulejuhtimismeeskondadega. Lisaks põhiülesandele määratakse TT-allüksusele alati valmistumisülesanne. Sellega tagatakse pidev otsetuletoetus lahingu kõigis faasides ja välditakse segadust. Üksuses määratakse tankitõrjereserv, mis tavaliselt on üks kolmandik olemasolevast tankitõrjeallüksusest. Kui maastik ja olukord nõuavad, võivad tankitõrjereservi ülesandeid täita ka jalaväe allüksused, mida tugevdatakse vastavalt vajadusele (selliste vahenditega nagu näiteks pioneerimaterjalid, tankitõrjelasud, tulejuhid).
Tankitõrjeallüksuse kasutamise piirangud
Oluline on teada asjaolusid, mis takistavad tankitõrjeallüksuste vaba kasutamist. Neist on toodud näitlik nimekiri, mis võib vastavalt olukorrale kas täieneda või väheneda. Selle loetelu silmaspidamine ja arvestamine planeerimisel vähendab lahingu ajal ohtu tankitõrjele. Ka manööverüksuse ülemale tuleb nende asjaolude teadmine ja arvestamine kasuks, kuna talle võidakse allutada tankitõrje elemente. Tankitõrjeallüksuste vaba kasutamist takistavad asjaolud on järgmised: pisi|FGM-148 Javelin
Tankitõrje jaotus
Tankitõrje jaotus laskekauguse järgi
Kaliibri järgi
Teenijate arvu järgi
pisi|MILAN ER granaadiheitja Granaadiheitjate liigitus
Kasutamisviisi järgi
Varustatuse järgi
Otstarbe järgi
Tankitõrje jaotus kasutatavate vahendite järgi
pisi|püsti|Tankitõrjekraav Aktiivne tankitõrje tähendab eri liiki relvade ja relvasüsteemide olemasolu, millega saab hävitada vastase soomustehnikat. Passiivsed tankitõrje vahendid on aga erinevad tõkked ja vahendid, millega pidurdada, suunata või hävitada võimalikku vastase soomustehnikat.
Osmussaar
Nimi
Nimi Odensholm tähendab eestirootslaste keeles Odini saart. Seal asunud Odini hauakohta tähistas suur kivirahn, mille Punaarmee 1941. aastal õhku lasi. Nime võivad olla andnud meresõitjad. Rahvapärimuses on ka värvikamaid seletusi. Veel näiteks 1879 näidati soomerootsi murdeuurijale paari kivirahnu, millest ühe nimi oli Odens sten (Odeni kivi), teine aga [O]ts trewer (Odeni jalajälg). Esimeses on veel näha sammaldunud sissekirjutust, teises aga varbajälge. Seda peeti mälestuseks Odeni saarel käigust.
Tankitõrje
Tankitõrje jaotus
Passiivsed tõkked jagunevad olemasolevateks tõketeks (tehistõkked ja looduslikud tõkked) ja rajatavateks tõketeks (lõhkevad tõkked, mittelõhkevad tõkked ja kombineeritud tõkked).
Tankitõrjetõkked on tõkked, kus on põhiosa kasutatud vahenditest pidurdavad soomustehnikat, mida vajadusel täiendatakse jalaväe- ja demineerimisvastaste osadega.
Osmussaar
Nimi
Eestikeelse nime Osmussaar võimaliku päritolu kohta on pakutud, et see võib-olla lühenenud pikemast nimetusest Otsmaasaar ehk saar maa otsas (saar on Põõsaspea neeme jätk meres). Samalaadset nimetust annab tekitada ka rootsi keeles, kuna Uddens holm tähendaks neeme saart. Lauri Kettunen on nime tuletanud soomekeelsest sõnast osmo (ahm, kaljukass) seostades sellega ka mütoloogilised isikunimed Osmo, Osmolainen, mis esinevad eesti ja selle keeleliste lähisugulaste rahvaluules.
Tankitõrje
Tankitõrje jaotus
Palktõkked on tõkked, mida peab ehitama või konstrueerima määratud kohtadesse selleks spetsiaalselt kohaletoodud materjalidest. Palktõkked on näiteks raidtõkked ja vaitõkked. Neist raidtõkked on tekitatud mahalastud puudest nii liikumissuunale kui ka väljapoole seda. Vaitõkked on aga kaevatud maasse organiseeritult suunaga vastase poole. Neid saab kasutada nii soomusüksuste kui ka jalaväe vastu.
Tiit Eipre
Tiit Eipre (kuni 28. detsembrini 1939 Theophil Einberg; 26. september 1904 Priisle küla, Nehatu vald, Jõelähtme kihelkond – 24. veebruar 1986 Tallinn) oli eesti hüdroloog.
Tankitõrje
Pinnastõkked
Tankitõrjekraav on mõeldud vastase soomukite pidurdamiseks. See kujutab endast vähemalt 2 meetri sügavust ja 4 meetri laiust kraavi, mida võib rajada nii masinaga kui ka lõhkamise teel.
Lehtertõkke puhul suletakse tee vähemalt kahe lõhatud või kaevatud kraatriga. Selle valmistamiseks kasutatakse tavaliselt lõhkeainet, kuid seda saab teha ka võimsamate töömasinatega (rasked ekskavaatorid). Kraatrite (lehtrite) sügavus peaks olema vähemalt 2 m ja sügavus 4 m. Nende omavaheline kaugus peab olema nii väike, et seal ei oleks võimalik masinaga sõita.
Tiit Eipre
Elukäik
Ta sündis Tallinna linna piiril asuvas Iru (Nehatu) külas vallakooli õpetaja perekonnas. Alghariduse omandas ta isa juures Nehatu vallakoolis, keskhariduse Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumis, mille lõpetas 1923. aastal. Sama aasta sügisel astus Tallinna Tehnikumi, mille ehitusosakonna hüdro- ja kultuurtehnika haru lõpetas ta 1935. aastal.
1935–1940 töötas Põllutööministeeriumis maamõõtja ja triangulaatorina. 1941. aastal asus ta August Velneri kutsel tööle Eesti NSV Hüdrometeoroloogiateenistuse valitsusse, kus töötas elu lõpuni järgmistel ametikohtadel:
Aastatel 1949–1959 pidas loenguid ja juhendas praktikume hüdroloogia valdkonnas Tallinna Polütehnilises Instituudis, Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Eesti Põllumajanduse Akadeemias.
Putkaste mõis (Martna)
Putkaste mõis (saksa keeles Putkas) oli rüütlimõis Martna kihelkonnas Läänemaal.
Tiit Eipre
Elukäik
Tiit Eipre töötas 45 aastat Eesti sisevete uurimise alal, sellest 38 aastat hüdroloogiliste tööde organiseerijana ja juhina. Sõjajärgseil aastail juhtis ta hüdroloogilise (ka mere) vaatlusvõrgu taastamist ja väljaarendamist Eestis, esimeste uute hüdromeetriliste postide projekteerimist ja ehitamist (1948–1950), korraldas jõgede, järvede ja soode hüdrograafilisi uuringuid ning hüdrokeemilisi ja uhteainete uuringuid koos vastava laboratooriumi rajamisega. Tema initsiatiivil rajati spetsialiseeritud Triikoja järvejaam (1948) ja Tooma soojaam (1950) ning alustati ulatuslikke Peipsi järve uuringuid (1948). Pikka aega (1958–1975) uuris ta Eesti jõgede miinimumäravoolu ja allikate deebitit, organiseeris vaatlusvõrgu ratsionaliseerimist ja täiustamist. Kõikide tööde ja tegemiste kõrval ei katkestanud ta kunagi kahe lemmikobjekti – Peipsi järve ja Pandivere kõrgustiku vee uuringuid.
Putkaste mõis (Martna)
Mõis rajati 17. sajandi I poolel.
Osmussaar
Nimi
Kohalikud elanikud kutsusid saart nimega Backen, mis tähendab seljandikku. Mandrirootslaste tavas kandis saar nime Holmen ehk „saar“.
Tiit Eipre
Elukäik
Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Tehnola liige.
Osmussaar
Loodus
pisi|püsti|Osmussaare kirderannik 1996. aastal moodustati saare geoloogiliste objektide, linnuriigi ja asustusajaloo väärtustamiseks Osmussaare maastikukaitseala, mida haldab Silma looduskaitseala administratsioon.
Geoloogia
Osmussaar asub Põhja-Eesti panga Osmussaare klindipoolsaarel, mis kerkis jäänuksaarena merest 2000–3000 aasta eest. Saare paepealne pind on klibune ja selle kõrgema osa moodustab mööda saare põhja- ja kirderannikut kulgev Balti klindi lõik (Osmussaare pank), mis tõuseb kuni 6 meetri kõrguseni merepinnast. Lõunaosa on madalam ja seal asub ka mitu järve (nt Inahamne, Kappelkärre, Lihlhamne, Krokatstaindappen jt), mis on tekkelt neotektoonilise maatõusu tõttu merest eraldunud madalad lahesopid.
Tiit Eipre
Tegevus
Tiit Eipre tehtud või tema juhitud sisevete uuringute tulemused ei jäänud ainult ametkondlikesse aruannetesse, ta oli üle 100 trükise (3 monograafiat, aastaraamatud, artiklid jne) autor, koostaja, toimetaja.
Osmussaar
Geoloogia
Osmussaarel on ligi 60 gneissbretša rahnu, mis pärinevad 535 miljoni aasta eest toimunud meteoriidiplahvatuse ringvallilt ja väljapaiskematerjalist. Neugrundi meteoriidikraatri keskpunkt asub saarest kuni 10 km kirdes. Tuntuimad rahnud on Skarvan ja Kaksikud. Osmussaare Kaksikud on saare suurimad, kuid on kaotanud ligi poole oma hiilgusest, kui Nõukogude Liidu Punaarmee väed teise maailmasõja ajal saarel leiduvaid bretšarahne kaitserajatiste ehitamise eesmärgil ära kasutasid. Praegu on Kaksikute ümbermõõt ligi 30 meetrit ja kõrgus 3 meetrit. Kaitse alla on võetud Osmussaare I rahnuderühm, Osmussaare II rahnuderühm ja Osmussaare Kaksikud. Varem oli kaitse all ka Baskerdikstain.
Tiit Eipre
Tegevus
Tiit Eipre töö ei piirdunud ainult Eesti sisevete uurimisega, ta võttis aktiivselt osa ka rahvamajanduse ette kerkinud veevarustuse ja -kaitse probleemide lahendamisest. Sõjajärgsetel aastatel osales ta Narva Hüdroelektrijaama ning mitme suure tööstusettevõtte veevarustussüsteemide projekteerimisel, koostas "Põllumajanduse elektrifitseerimise generaalskeemi" XVI köite "Veevarud" (1949). Tema koostatud on ka "Eesti veevarude kasutamise ja kaitse generaalskeemi" X osa – "Peipsi veemajanduslikud probleemid" (1961–1963). Tema soovitusel rajati Tallinna veega varustamiseks Pirita jõele Paunküla veehoidla (1959–1960) ning võeti ka teisi meetmeid pealinna veehaardesüsteemi arendamiseks. Ta oli Endla Riikliku Looduskaitseala loomise üks initsiaatoreid ning tõstatas esimesena küsimuse Pandivere veekaitseala vajalikkusest. Ta osales ettekannetega paarikümnel teaduslikul konverentsil NSV Liidus ja Soomes. Vabal ajal osales Geograafia Seltsi, Looduskaitse Seltsi ja Tallinna Inseneride Maja tegevuses.
Osmussaar
Geoloogia
Saare järgi on nime saanud Kunda lademe Pakri kihistu Osmussaare kihistik.
Tiit Eipre
Tegevus
Tiit Eipre jätkas oma eelkäijate Evald Oldekopi ja August Velneri tööd ning viis meie teadmised Eesti jõgedest, järvedest ja allikatest tänapäeva tasemele.
Osmussaar
Taimestik
pisi|[[Taani merisalat Osmussaarel]] pisi|Pokud Osmussaarel Osmussaare maastikukaitsealalt on aastatel 1885–1998 leitud 607 soontaimeliiki. Neist 25 liiki on kaitsealused, kusjuures enamik nendest on esindatud elujõuliste asurkondadena ja on teatava piirini inimtegevuse suhtes ükskõiksed. Kaitsealustest taimeliikidest 14 on käpalised.
Tiit Eipre
Mälestuse jäädvustamine
1989. aastal paigaldati Toomale praeguse Endla looduskaitseala keskuse ette parki Tiit Eipre mälestuskivi. Tema järgi on saanud nime Pärnu jõe alguseks peetav allikas Roosna-Allikul.
Isiklikku
Ta oli abielus, abikaasa Hilda Eipre (sünd Rüütelmann), poeg Aarne Eipre.
Osmussaar
Taimestik
Kaitsealalt on leitud 129 liiki samblaid, millest kolm on kaitsealused: tõmmu pungsammal, Corda porella ja mustpeasammal. Haruldastest samblaliikidest on esindatud ka lubi-niithammas, juus-sirbik ja kalju-silekupar.
Saarelt on leitud 1976. ja 1993. aasta uuringute käigus 127 liiki seeni. Neist on ebajasmiini-tarik kaitsealune. Samas on paljud seeneliigid kas Eestis või kogu Euroopas haruldased.
Linnustik
Seni on Osmussaarel kohatud 178 linnuliiki, kuid see nimekiri täieneb pidevalt. 2003. aastal leidsid ornitoloogid haudelinnustiku uurimisel saarelt 90 liiki pesitsejaid ning neist 63 liiki olid kaitsealused. Haudepaaride koguarvu hinnati Osmussaarel 1700–2200 haudepaarile, keskmine asustustihedus oli 2,2–4,5 p/ha.
pisi|Taimekoosluste hooldamiseks kasvatatakse saarel [[šoti mägiveiseid]]
Loomastik
Selgrootutest elab Osmussaarel 20 liiki maismaa- ja 10 liiki mageveetigusid, 226 liiki suurliblikaid ja 158 liiki pisiliblikaid. Kaitsealustest putukaliikidest elavad saarel samblakimalane, kivikimalane ja niidukimalane.
Selgroogsetest leidub Inahamne järves mageveekaladest ahvenat ja luukaritsat. Pärast tugevaid torme võib sealt juhuslikult leida ka lesta ja meriforelli.
Kahepaiksetest elavad saarel tähnikvesilik, harilik kärnkonn ja rabakonn, roomajatest nastik.
Imetajatest elavad saarel mink, rebane, kobras, põhja-nahkhiir ja suurkõrv, rannikul võib kohata hallhüljest. Teadaolevalt on saarel elanud ka jänes, siil, koduhiir, mutt.
Asustus
Alates 2001. aastast on saarel taas püsielanikud. Osmussaarele asunud perekond kasvatab lambaid ja mägiveiseid.
Ajalugu
Osmussaart on esimest korda mainitud umbes aastal 1250 (Hothensholm).
16. sajandil rajati arvatavasti esimene puidust Osmussaare kabel tolleaegsesse sadamakohta. 1766. aastal pühitseti sisse samasse kohta ehitatud lubjakivist kabel, mis asub tänapäeval maakerke tõttu sadamast poolteist kilomeetrit põhja pool. Kabeli kõrval paikneb ka Osmussaare kalmistu. Aasta enne kivikabeli rajamist püstitati esialgsel kujul Osmussaare tuletorn.
Osmussaare maad kuulusid Haapsalu kreisi Ridala kihelkonna Uuemõisa mõisa alla, aga see asus kaugel. Bieni talupojad lähtusid oma elukorralduses ikka 1650. aastal Rootsi kuninganna Kristiina antud vabakirjast. pisi|left|Koolimaja Osmussaarel
1814. aastal püstitati pärast varasema kivist tuletorni kokkuvarisemist saarele ajutine puittorn, mis asendati 1850. aastal uue kivist majakaga. See püsis kuni 1941. aastani, mil selle õhkisid saarelt evakueerunud Nõukogude sõdurid.
Osmussaare sõjandus
Esimese maailmasõja ajal, ööl vastu 26. augustit 1914, sattus Eesti aladel Osmussaare rannavetes karile Saksa keisririigi mereväe ristleja Magdeburg. Meeskond evakueerus ja õhkis laeva.
pisi|Elanike sundevakueerimine Osmussaarelt 10. juunil 1940 Pärast Osmussaare elanikkonna esmakordset evakueerimist saarelt 12. juunil 1940 (suurem osa rannarootslasi asustati ümber Vormsile), hakati baaside lepingu alusel saarele rajama sõjaväebaasi ja suurtükipatareisid. 1940. aasta juunis toimetati saarele Moskvast ja Leningradist pärinev 1200-meheline ehituspataljon, kes elas talve üle telkides. Raskesuurtükkide tornidetailid toimetati laevadelt maale Osmussaare majakast kagu pool asuvalt rannalt, kus meri läheb järsult sügavaks. Lisaks keskmise suurusega patareidele otsustati Osmussaarele paigutada kaks raskepatareid kaliibriga 180 mm ja 406 mm, mille tuleulatuseks arvestati u 36–40 km. Koos Soome lahe põhjapoolsete, 65 km kaugusel asuvate Hanko mereväebaasi rannapatareidega oleks see kindlustanud lahe sissepääsu katmise kahuritulega.
Großharthau
Großharthau on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Großharthau vallas.
Osmussaar
Osmussaare sõjandus
pisi|left|[[Rannakaitsepatarei nr 314 põhjapoolse suurtükitorni jäänused]] Pärast teise maailmasõja lahingute algust Idarindel otsustas Nõukogude väejuhatus asendada 406 mm patarei ühe 180 mm ja ühe 130 mm suurtükipatareiga. Suurtükipatareide juhtimiseks ehitati saarele 16 m kõrgune tulejuhtimistorn. 130 mm suurtükipatarei juurde hakati isikkoosseisu jaoks ehitatama blindaaže, sööklat, kööki ja moonahoidlat. Suurtükipositsioonide ja ehitustööde jaoks ehitati betoonitehas, mehaanikatöökojad, killustikukarjäärid, transpordikeskus, katlamaja. Kasarmute ja betoonist kaitserajatiste ehitusmaterjaliks lõhuti ära kõik saare kiviaiad ja suurem osa lubjakiviehitistest. Suurtükipatareid valmisid 1941. aasta juulis. 23. augustil viidi üks ehituspataljon saarelt minema.
Großharthau
Selle pindala on 800 hektarit ja elanike arv 1371 (seisuga 31. detsember 2004).
Osmussaar
Osmussaare sõjandus
Seoses Saksa vägede pealetungiga 1941. aastal tuli asuda saart kaitsma. Vene vägede kangelaslik Osmussaare kaitsmine on ainult legend, sest tegelikult ei pakkunud saare vallutamine sakslastele huvi ja venelaste tegevus piirdus ainult saarelt põgenemisega. Siiski pommitasid sakslased saart mitu päeva. Hiljem pühendati põgenemise käigus maha jäänud venelastele mälestusmärk. Nimelt ei olnud kõik Vene sõdurid põgenedes laevale mahtunud ja üleliigsed neist lasti kas maha või suleti patarei ruumidesse. Rannakaitsepatarei aga õhiti, sest tuli taganeda Saksa vägede eest.
Aastatel 1996–1998 Osmussaar demineeriti ning see on tänapäeval lõhkekehaleidude poolest üks puhtamaid piirkondi Eestis.
Taasiseseisvunud Eestis ei ole kunagised osmussaarlased ega nende järglased oma endisi maid tagasi saanud.
Turism
Osmussaare tuletorn avati külastajatele 24. mail 2019. Tuletorni avamiseks sõlmis Lääne-Nigula vald Veeteede Ametiga lepingu. Korraga saab tuletorni minna 10 inimest. Selge ilmaga paistab tuletorni otsast Vormsi, Hiiumaa, Paldiski ja kuulduste järgi isegi Soome rannik.
Võlsi
Võlsi on küla Võru maakonnas Võru vallas. Külas on olnud Võlsi karjamõis.
Küla põhjapiirile jääb laiarööpmeline Valga–Koidula raudteelõik.
Küla piires asub ka Kublitsa järv.
Partenogenees
Partenogenees ehk neitsistsigimine on mitmetel taime- ja loomarühmadel esinev aseksuaalne paljunemisviis, mille puhul embrüod kasvavad elujõuliseks ilma viljastamata. Loomade puhul tähendab partenogenees embrüo arenemist viljastamata munarakust ning taimede puhul tähendab see apomiksist.
Partenogenees esineb paljudel taimedel, kuid ka selgrootutel (ümarussidel, lehetäilistel, mõnda liiki mesilastel, kojuselistel), mõningatel selgroogsetel (teatud kaladel, kahepaiksetel, harva lindudel) ning ühel munaseene liigil.
Tüübid ja mehhanismid
Liigiti võib partenogenees olla kas obligatoorne, ehk liik ei saa suguliselt paljuneda, või fakultatiivne. Fakultatiivse partenogeneesi puhul võib liik vaheldumisi paljuneda nii suguliselt kui ka mittesuguliselt sõltuvalt keskkonnatingimustest, aastaajast ja isaste isendite puudusest. Aseksuaalse paljunemise puhul saab genotüüpi levitada kiiresti, ilma sugulise paljunemise ja sünnitusvõimeta isase järglase hinda maksmata. Samuti puudub vanema genotüübi kloonimisega soovitavavast genotüübist kõrvalekallete tekkimise oht. Reproduktiivse kloonimise ebasoodsad küljed on kahjulike mutatsioonide akumuleerimine ja järglaste geneetiline ühetaolisus, mille tõttu kloonivate liikide eluiga geoloogilises ajas on lühem ning nad ei suuda evolutsioneeruda vastavalt vajadusele. Uniseksuaalse paljunemise võimalused selgroogsete seas on hübridogenees, günogenees ja partenogenees, kuid vaid viimane võimaldab paljunemist ilma isase gameedita. Selgroogsetel pole haploidsed järglased elujõulised ning seega on partenogeneesis välja kujunenud erinevad viisid, kuidas taastada diploidsust ilma kromosoomide arvu vähendamata.
Apomiksis
Kuna meioosi ei toimu, saadakse ootsüüt ehk munarakk mitoosi teel, mistõttu järglane on geneetiliselt identne emaga ning tal pole toimunud ei segregatsiooni ega rekombinatsiooni. Apomiksise teel paljunevad näiteks teatud ämblikud Poecilotheria formosa.
Meioosieelne kromosoomide kahekordistamine
Selles mehhanismis kahekordistatakse genoom enne meioosi, segregatsioon ja rekombinatsioon toimuvad, kuid kuna need toimuvad kahe homoloogilise kromosoomi vahel, on järglane identne vanemaga. Seda mehhanismi kasutavad mõned salamandrid Ambystoma perekonnast.
Automiksis
Automiksises taastatakse diploidsus pärast meioosi duplikatsiooni teel või meioosi produktide fuseerimisega ning järglased ei ole identsed, sest rekombinatsioon ja segregatsioon leiab aset mittehomoloogiliste kromosoomide vahel. Automiksises eristatakse kahte meioosi produktide fusiooni: tsentraalset ja terminaalset. Tsentraalne fusioon toimub esimene polaarkeha ja munaraku vahel ning järglastel on peaaegu kõik alleelid samad mis emal. Terminaalses fusioonis fuseerub teine polaarkeha munaraku tuumaga, mille tagajärjel homosügootsetel järglastel on vaid pooled ema alleelidest. Automiksise teel ploidsuse taastamist kasutavad näiteks fakultatiivses partenogeneesis kalkunid ja sisalikud. Osad teadlased liigitavad automiksise sugulise paljunemise alla, sest see mehhanism sisaldab rekombinatsiooni, kuid enamik siiski klassifitseerib endomitootilist paljunemist kui aseksuaalset paljunemist.
Molekulaarsed mehhanismid
Molekulaarset mehhanismi, mis põhjustab partenogeenset paljunemist, on õpitud kannuskonnade ja hiirte peal ning uuringutest selgus, et mos-valk, mis on mitogeen-aktiveeritud valgu kinaasi aktivaator (MAPK), on munaraku valmimise ajal aktiivne ning tähtis komponent ootsüüdi arengu jooksul. Mos-valk põhjustab munaraku arengu peatumise metafaas II-s ning hiire munarakul, millel puudus mos-valk, hakkas tööle hoopis partenogeenne areng, kuid imetajal polnud järglane elujõuline. Imetajatel takistab partenogeneesi veel genoomiline imprinting.
Fakultatiivne partenogenees
Fakultatiivset partenogeneesi esineb kõigi selgroogsete rühmades, kuid vaid neil vabalt looduses mitteelavatel isenditel, kes on isastest isenditest väga kaua eemal hoitud. Vabas looduses on fakultatiivse partenogeneesi esinemine selgroogsetel väga harv nähtus. Roomajatel ning lindudel esineb partenogeneesi tihedamini kui teistel selgroogsetel. Üks tuntumaid näiteid fakultatiivsest partenogeneesist on päevaliblikad, kellel see tavaline paljunemisviis.
Ka spontaanse või juhusliku partenogeesi juhtumeid nimetatakse tihti fakultatiivseks partenogeneesiks, näiteks haide ja Komodo varaani puhul, mis on hoopis juhusliku partenogeneesi juhtumid, kuna munetud munade kohta koorus neist järglasi väga vähe. Kui oleks tegu olnud tõelise fakultatiivse partenogeneesiga, oleks enamikust munadest koorunud elujõulised järglased. Selliseid juhtumeid võivad põhjustada meiootilised vead, mistõttu munad saadakse automiksise teel.
Soo määramine
ZW-soomääramissüsteemis automiksise terminaalse fusiooni tulemusena saavad partenogeneesselt paljunevad heterogameetsed emased, kelle sugukromosoomideks on ZW, saada homogameetseid (ZZ) isaseid järglasi. Terminaalse fusiooni kaudu saab nii ZZ- kui ka WW-sugukromosoomidega järglasi ning isased võivad olla paljunemisvõimelised, kuid WW-gonosoomiga järglased pole elujõulised. Seetõttu saavad isaste puuduse tõttu fakultatiivsele partenogeneesile lülitunud emased toota juurde isaseid ning juba ühe generatsiooni jooksul lülituda tagasi sugulisele paljunemisele.
X0-soomääramissüsteemis, kus XX-sugukromosoomidega isend on hermafrodiit või emane ja X0-sugukromosoomidega isend on isane, saadakse apomiktilise partenogeneesi tulemusel peamiselt ema kloone, kes on seega samuti emased. Lehetäide puhul saadakse nii emaseid kui ka isaseid, kuid isastel puudub üks X-sugukromosoom. XY-soomääramissüsteemis, kus homogameetsed XX-isendid on emased ja XY-isendid isased, sünnivad apomiksise korral vaid vanemale geneetiliselt identsed emased. Automiksise terminaalse ja tsentraalse fusiooni korral sünnivaid ikka vaid emased isendid, kes pole oma ema kloonid.
Polüploidse obligatoorse partenogeneesi kaudu saadakse vaid emaseid järglasi.
Looduses esinemine liigiti
Partenogenees esineb looduslikult lehetäidel, vesikirpudel, keriloomadel, ümarussidel ja mõnedel teistel selgrootutel ning ka taimedel. Selgroogsetel leidub ranget partenogeneesi vaid sisalikel, madudel, lindudel (kalkunid) ja haidel samas kui kaladel, kahepaiksetel ja roomajatel esinevad erinevad vormid günogeneesist ja hübridogeneesist, mis on mittetäielikud partenogeneesi vormid. Spontaanse partenogeneesi teel paljunejad on Komodo varaanid, vasarhaid ja hallhaid.
Altereeritud intervall
Altereeritud intervall on intervalli ühe diatoonilise astme altereerimise teel tekkinud intervall. Altereeritud intervallid on kõik vähendatud ja suurendatud intervallid.
Altereeritud intervallid:
Sillamäe lipp
Sillamäe lipp on Ida-Viru maakonnas asuva Eesti linna Sillamäe lipp.
Lipp on kinnitatud 14. septembril 1994.
Lipu kirjeldus
Lipuks on vapilipp, mille laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ja normaalsuurus 105 × 105 cm.
Põhjendus
Lipu külgi ühendavad sarikad sümboliseerivad nii silda kui ka mäge ning osutavad seega linna nimele. Sarikate astmeline kuju osutab linna omapärale – astmelistele tänavatele ja trepistikele. Vapivärvid tähistavad merd, liivarandu, kuldseid päikeseloojanguid.
Günter Grass
thumb|Günter Grass 2004. aastal
Günter Wilhelm Grass (kodanikunimi Graß; 16. oktoober 1927 Danzig – 13. aprill 2015 Lübeck) oli saksa keeles kirjutanud, ema poolest kašuubi ja isa poolest saksa päritolu kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat (1999).
Elukäik
Günter Grassi vanemad pidasid juurviljapoodi.
Ta teenis Teise maailmasõja ajal alates 1944–1945 Waffen-SS-i tankiüksuses, sai haavata ja sattus pärast sõda ameeriklaste kätte vangi. Ta kirjutas sõjaväkke astumise avalduse, kuid mitte Waffen SS-is võitlemiseks, vaid hoopis allveelaevadel teenimiseks.
Aastatel 1947–1948 töötas ta kaevanduses ja õppis kiviraiduriks, seejärel õppis 1948–1952 Düsseldorfis ja 1953–1956 Berliinis graafikat ja skulptuuri. 1956. aasta algusest 1960. aasta alguseni elas ta Pariisis, kus valmis ka romaani "Plekktrumm" käsikiri.
Alates 1960. aastast elas ta Lääne-Berliinis. Ta oli sotsiaaldemokraat ja toetas Willy Brandti valitsust. Samuti oli ta aktiivne rahuliikuja.
Aastatel 1983–1986 juhtis ta Berliini Kunstiakadeemiat. 2001 soovitas ta natside poolt röövitud poola kunstiväärtuste jaoks asutada Saksa-Poola muuseumi.
Danzigi triloogia
Eesti keeles on ilmunud veel esseed "Kafka ja tema täideviijad" ja "Nõiduse õpilased", tõlkinud Mati Sirkel – "Valik I. Esseid maailmakirjandusest", LR 1987, nr 25/26, lk 89–101 ja 102–107.
Isiklikku
Aastal 1954 abiellus Günter Grass Šveitsi balletitudengi Anna Schwarziga, kellega tal oli neli last (1957. aastal kaksikvennad Franz ja Raoul, 1961. aastal tütar Laura, 1965. aastal poeg Bruno). 1972. aastal lahutasid nad abielu. 1974. aastal sündis suhtest arhitekti ja kunstniku Veronika Schröteriga tütar Helene Grass. 1979. aastal sündis suhtest Ingrid Krügeriga tütar Nele Krüger. 1979. aastal abiellus Grass teist korda, seekord orelimängija Ute Grunertiga, kellel oli varasemast abielust kaks poega. Augustist 1986 kuni jaanuarini 1987 elas Grass koos abikaasaga Indias.
Homo habilis
Homo habilis ehk osavinimene on liik inimese perekonnast. Ta elas umbes 1,9–1,6 miljonit aastat tagasi.
Leiud ja liigi määratlus
Liigi määratles esimesena Louis Leakey, kes 1964 leidis Tansaaniast Olduvai kuristikust fossiile (aju- ja näokolju fragmente). Need avastati kihist, mille vanus on umbes 1,8–1,6 miljonit aastat. Praegu puudub üksmeel selles, millised fossiilid kuuluvad just selle liigi esindajatele.
1967 leidsid Louis ja Mary Leakey samast kohast veel vähemalt 2 isendi jäänuseid, mis olid samasuguste tunnustega. Nendega koos leiti töödeldud kive, ühelt küljelt teravaks tahutud veerkive, mis olid kaheldamatult elusolendi poolt loodud, seega primitiivsed tööriistad.
1964 määratles Louis Leakey need hominiidileiud uue liigina ja kandis selle perekonda Homo liiginime habilis (~ "osavkäpp") all. Sellise määratluse peamiseks kriteeriumiks oli esiteks australopiteekustega võrreldes märksa suurem ajumaht (600–675 cm³) ja teiseks kiviriistade (olduvai kultuuri esemete) esinemine. Skeletiehituse poolest olid need olendid üsna sarnased gratsiilsete australopiteekustega, välja arvatud suurem ajukolju ja väiksemad purihambad. Esialgu ei tunnustanud enamik paleoantropolooge Leakey'de leide Homo-liigina, vaid pidas neid mingiks gratsiilsete australopitetsiinide vormiks. Siin toimisid tugevasti juurdunud eelarvamused: inimese ajumaht peab olema vähemalt 750–800 cm³ ja esimesed inimesed pidid tekkima märksa hiljem (seni esimese inimesena tunnustatud Homo erectus (Pithecanthropus) arvati olevat tekkinud vähem kui 1 miljon aastat tagasi). Kuid Louis Leakey nimetas inimeseks (Homo) tunduvalt väiksema ajumahuga olendi ja viis selle eksisteerimise umbes miljon aastat varasemasse aega.
Hiljem leiti habilise-tüüpi fossiile mitmelt poolt Ida-, Kirde- ja Lõuna-Aafrikast vanusega 2,4–1,6 miljonit aastat (töödeldud kive ja tööriistu kihtidest kuni vanusega 2,5 miljonit aastat) ja erinevus australopitetsiinidest sai üldtunnustatuks. Homo habilis oli ilmselt kõigesööja, kuid tema menüüs oli olulisel kohal loomtoit. Ta oli esimene hominiid, kelle asuala oli nii ulatuslik (Kirde-Aafrikast Lõuna-Aafrikani).
Habilise-tüüpi leidude klassifitseerimise osas pole siiski tänapäevani üksmeelt. Ida-Turkanast on leide (vanusega 2–1,6 miljonit aastat), mis erinevad teistest suurema ajumahu (ja suuremate hammaste) poolest. Nende hulgas on kuulus leid KNMER-1470 (vanusega umbes 2 miljonit aastat), ajumahuga 775 cm³ ja oluliselt suuremate purihammastega.
Nimi
Oma nime sai osavinimene fossiilidega koos leitud tööriistade järgi.
Koht sugupuus
Kui Homo habilis on tänapäeva inimese eellane, siis on ta inimese nendest eellastest vanim, keda võib õigusega nimetada mitte ahvinimeseks, vaid inimeseks.
Arvatakse, et Homo habilis pärineb mõnest australopiteekuse liigist. Võib-olla oli tema otseseks eellaseks Homo rudolfensis, kes oli massiivsem ning sarnanes rohkem ahviga.
Arvatakse, et Homo habilis'est arenes pikem ja kõhnem Homo ergaster, kellest omakorda põlvnes juba inimesesarnasem Homo erectus. Kas aga Homo habilis on inimese otsene eellane, selle üle vaieldakse.
Füüsilised omadused
Ta oli väga lühike (keskmise kasvuga umbes 127 cm), kerge (45 kilogrammi) ning võrreldes tänapäeva inimesega olid tal ebaproportsionaalselt pikad käed. Nägu oli veel primitiivne, kuid selle alaosa (lõug) oli vähem väljaulatuv kui eelkäijal Australopithecus africanus'el. Homo habilis'e aju kuju sarnanes tänapäeva inimese aju kujuga, maht oli sellega võrreldes aga ligi poole väiksem. Esimese leitud isendi ajukolju ruumalaks hinnati kuni 675 cm³. Aju mahuks on mõõdetud 600–675 cm³. Homo habilis'e aju oli seega tunduvalt suurem kui varasematel hominiididel.
Võrdlus kaasaegsete sugulasliikidega
Samal ajal Homo habilis'ega elasid mitmed inimesesarnased kahejalgsed primaadid, näiteks Paranthropus boisei (Australopithecus boisei). Ent habilis'est, kes hakkas varakult leiutama uusi tööriistu ja oli toidu suhtes vähem valiv, sai terve rea uute liikide eellane, sellel kui Paranthropus boisei ja teised sarnased liigid välja surid. Olduvai kuristikust leiti samast kihist nii Homo habilis'e kui ka Paranthropus boisei fossiilluid. Osavinimene oli sihvakam ning tema ajukolju maht oli tunduvalt suurem.
Tööriistad
Arvatakse, et Homo habilis kasutas Olduvai kultuuri (varajase paleoliitikumi) tööriistu (kivist pihukirveid). Need tööriistad olid seni eksisteerinutest kõige arenenumad. Nii sai habilis hakkama keskkonnas, mis varem oli olnud primaatidele liiga vaenulik. Ometi ei suutnud ta end kaitsta suurte kiskjate (näiteks hiigelleopardi Dinofelis barlowi eest). Homo habilis kasutas tööriistu põhiliselt koriluses (muuhulgas raibete liha tükeldamiseks), kuid mitte kaitseks ega küttimiseks.
Osavinimese tööriistad olid väga lihtsad, söödavate juurte ja näriliste urgude lahtikaevamiseks kasutati arvatavasti teravaotsalisi kaevamiskepikesi, jahipidamisel abistas puunui ja käepärased viskekivid. Lihalõikamiseks kasutati ovaalseid või pirnikujulisi kivisid, mille ühest otsast kujundati kildude äralöömisel kitsas, hambuline tera. Tööriistana sai kasutada ka teravaservalisi kivikildusid. Loomulikult võis osavinimesel palju rohkem tööriistu olla, millest me midagi ei tea. Võrdluseks olgu öeldud, et näiteks šimpansid kasutavad 14 erinevat tööriista.
Eluviis ja toitumine
Erinevalt ahvinimestest oli osavinimesel maapealne eluviis. Ta elatus korilusest ehk loodusandide korjamisest. Tema põhitoidu moodustasid puuviljad, marjad, seened, tõugud, putukate vastsed, teod, söödavad juured ning mugulad, linnumunad ja muud. Mõnikord sattusid osavinimesed kiskjaist maha jäetud, vanadusse või haigustesse surnud loomade korjustele, mis andsid teretulnud toidulisa. Lisaks kütiti väiksemaid ja ohutumaid loomakesi, nagu närilisi, kilpkonni, linde. Esialgu oli küttimise osatähtsus väike, kuid tasapisi hakkas see kasvama. Toore liha söömine oli inimese arengus tähtsal kohal, sest lihast saadavad toitained mõjutavad soodsalt aju talitlust.
On küsitav, kas Homo habilis kasutas tuld, mattis surnuid, tegi küttimise ajal koostööd ja kasutas keelt (kui mitte arvestada žeste).
Verijärve
Verijärve on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Männiku tee
Männiku tee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas. See läbib kolme asumit: Rahumäe, Liiva ja Männiku asumit.
Großpostwitz
Großpostwitz (ülemsorbi Budestecy) on küla Saksamaal Saksimaa liidumaa Bautzeni kreisis, Großpostwitzi valla keskus.
Niinja mõis
Niinja mõis (saksa keeles Niens) oli Suure-Lähtru mõisa kõrvalmõis Martna kihelkonnas Läänemaal.
Mõisast on teateid alates 1574.
Surnud 2004
''Siin on loetletud 2004. aastal surnud tuntud isikuid ja loomi. ''
Vaata ka
Lists of deaths by year
Suomenlinna
Suomenlinna (1918. aastani Viapori; rootsi keeles Sveaborg) on Helsingi lähistel asuv saarestik ja sel paiknev kindlustuste kompleks. Saarestik koosneb kaheksast saarest, millest viis on omavahel sildade ja tammidega ühendatud. Saarte kogupindala on 80 ha.
Ajalugu
1748. aastal hakkas Rootsi arhitekt Augustin Ehrensvärd juhatama saartele kindlustuste ehitamist kaitseks venelaste eest, kellega oli just lõppenud sõda. Läänemeri ei olnud enam Rootsi sisemeri ning Riksdag otsustas 1747 rajada Viaporisse ja Loviisasse piirikindlustused.
Vene-Rootsi sõda (1808–1809)
Soome ja kindluse allutamise järel Venemaa keisririigile alustati Viapori kindluse piirkonnas Katajanokka poolsaarel (rootsi keeles Skatudden) ka Vene laevastikule sõjasadama ehitust.
Krimmi sõda 1855
Krimmi sõja ajal pommitas 1855. aastal saari 47 tunni jooksul Briti-Prantsuse laevastik ja tekitas suuri purustusi, aga laevastik ei suutnud Venemaa suurtükiväge Viaporis päriselt hävitada ja taandus Helsingit vallutamata Kroonlinna poole.
Viapori ülestõus 1906
18. (vkj) / 30. juunil 1906 toimus seal Viapori ülestõus, kus protestiks halva kohtlemise vastu alustas osa Viapori kindluse garnisonist mässu. Mässulised lootsid ülevenemaalise revolutsiooni puhkemist, aga see jäi tulemata ja 60 tunni pärast 20. juunil (vkj) / 2. augustil suruti ülestõus maha. Hara lahes toimus paar päeva hiljem sõjalaeval Pamjat Azova sõjalaeva hõivamise katse VSDTP sõjalise organisatsiooni poolt.
Esimese maailmasõja eel ja ajal
Aastatel 1914–1917 valmis Helsingi ümber maa- ja merekindlustuste vöönd, mille ametlik nimi oligi Viapori kindlus. See oli omakorda osa suuremast Peterburi merekaitseks mõeldud süsteemist. Viapori kindlus ei osalenud Esimese maailmasõja sõjategevuses.
Iseseisev Soome
Soome sai 1917. aastal iseseisvaks. 1918 nimetati Viapori kindlus ametlikult Suomenlinnaks ja seal oli pärast Soome kodusõda vangilaager, kus hoiti peamiselt kommuniste.
1921. aastal hakkas riiklik lennukitehas Valtion Lentokonetehdas Suomenlinnas tootma lennukeid ja mootorsaane. 1936 koliti tootmine Tamperre.
1982. aastal rajati Suomenlinnat mandriga ühendav tunnel, mille kaudu saab saarestik soojusenergiat, vett ja elektrit. 1990. aastate algul ehitati see ümber, nii et seda saab kasutada ka hädaabitranspordiks.
Tänapäev
Sõjaväe kohalolek Suomenlinnas on vähenenud oluliselt, aga siiski on seal tänapäeval mereväeakadeemia (Merisotakoulu). Soome sõjalipp lehvib Suomenlinnas tänapäevani. Ka on Suomenlinnas Soome rannikuvalve laevastikubaas.
Suomenlinnas on avavangla, mille turvameetmed on väga lõdvad. Sealsed kinnipeetud töötavad kindlustuste hooldamise ja remontimise alal. Sellesse vanglasse pääsevad ainult need kinnipeetavad, kes tõotavad, et nad ei kasuta sõltuvust tekitavaid aineid.
Tänapäeval on see populaarne turismiobjekt ja vaba aja veetmise koht. Suomenlinna moodustab halduslikult Helsingi linnaosa, kus elab umbes 900 inimest ja lisaks töötab seal 350 inimest aasta ringi. Saartele pääseb Helsingi ühistranspordivõrku kuuluva parvlaevaga või eraveesõidukitega. Suvel võivad saared ja selle vahet sõitvad parvlaevad olla üsna rahvast täis. 2009 külastas saart rekordilised 713 tuhat inimest, peamiselt maist kuni septembrini.
Suomenlinnas ei kasutata Soomes tavalist aadressisüsteemi, mille järgi igal majal on tänavanimi ja majanumber. Selle asemel koosnevad Suomenlinna aadressid tähest, mis märgib saart, ja selle järgnevast numbrist, mis tähistab maja. Näiteks C83 on Iso-Mustasaari maja number 83.
Suomenlinna kanti 1991. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Suomenlinnas asub mitu muuseumi, samuti Soome vanim säilinud allveelaev Vesikko. 1980. aastate keskel rajati saartele Põhjamaade Kunstikeskus. Mitu maja on muudetud kunstiateljeedeks, mida saab mõistliku summa eest kasutada. Suvel on seal laste kunstikool. Suomenlinna suveteatri etendused lähevad sageli täismajale.
Vana-Nursi
Vana-Nursi on küla Võru maakonnas Võru vallas.
926
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad 910. aastad - 920. aastad - 930. aastad 940. aastad 950. aastad 960. aastad 970. aastad
Aastad: 921 922 923 924 925 - 926 - 927 928 929 930 931
Jõesse mõis
Mõisast on teateid alates 1498.
Mõis likvideeriti 1840 ja selle alad jaotati Sinalepa ja Võnnu mõisa vahel.
Kamenzi kreis
Kamenzi kreis oli kreis Saksamaal Saksimaa liidumaa idaosas. 1. augustil 2008 liideti Bautzeni kreisiga.
Kreisi omavalitsusüksused
Sulgudes on antud elanike arv seisuga 31. detsember 2006.
Linnad:
Vallad:
August-Friedrich Jugandi
August-Friedrich Jugandi (17/29. juuli 1899 Võrumaa – 1941, hukati Tartu Tankitõrjekraavis) oli Tartu Eesti Panga ametnik.
Ta eestistas oma perekonnanime Tilger 1935. a (Siseministeeriumi teadaanne 5. aprillist 1935. a (RTL 1935, 28) Jugandi-ks.
Ta abiellus Salme Vaheriga (Salme Jugandi suri 1979. aastal Tartus.). August-Friedriche Jugandil ja Salme Jugandil oli kolm last. Vanim nende poegadest, Roland Jugandi, sündis 23. märtsil 1924. a Tartus ning suri 1. juunil 1981. a Tallinnas. Tütar, Ingrid Jugandi, sündis 23. märtsil 1927. a Tartus. Poeg, Guido Jugandi sündis Tartus, immigreerudes 1941.a algselt Saksamaale ja hiljem Kanadasse, sünni- ja surma aeg teadmata.
Surnud 2005
Vaata ka
2005年10月逝世人物列表
Tõmmu-linavästrik
Tõmmu-linavästrik (Motacilla alba yarrellii) on linavästriku alamliik. Ta on levinud Briti saartel ja nendega piirneva Mandri-Euroopa rannikul. Tõmmu-linavästrik on Eestis eksikülaline.
British Airwaysi lend 38
British Airwaysi lend 38 oli lend Pekingist, Hiinast Londonisse, Suurbritanniasse, mis lõppes õnnetusega. 17. jaanuaril 2008 kell 12.42 (GMT) kukkus lennuk maandumisel sihtkohta alla. Kõik pardal olnud jäid ellu, kuid 47 said vigastada.
See oli esimene õnnetus, milles sai kahjustada lennukitüübi Boeing 777 kere.
Palometsa
Palometsa on küla Võru maakonnas Võru vallas. pisi|[[Sügisene palumets Palometsa külas Võru vallas]] Külas on sündinud omavalitsustegelane ja poliitik Johan Haagivang (1878–1942).
Klaus Gustav von Essen (1720–1777)
Klaus Gustav von Essen (sündis augustis 1720; maeti 31. detsember (vkj. 20. detsember) 1777 Kalvi mõisas) oli baltisaksa mõisnik.
STS-87
STS-87 oli NASA Space Shuttle'i programmi 88. missioon ja kosmosesüstik Columbia 24. missioon.
Missioon startis 19. novembril 1997 ja selle eesmärkideks oli kaaluta olekus katsete tegemine, kahe kosmosekõnni sooritamine ja SPARTAN-201 eksperimendi paigutamine orbiidile ja selle kinnipüüdmine. See oli esimene kord kui Columbia pardalt väljuti avakosmosesse. Avakosmosesse plaaniti Columbia pardalt väljuda juba missiooni STS-5 ajal, kuid siis jäi see skafandri rikke tõttu ära. Missiooni ajal sai Takao Doi esimeseks jaapanlaseks, kes on käinud avakosmoses ja Leonid Kadenjukist esimene ja seni ainus iseseisva Ukraina kodanik, kes on käinud kosmoses.
Klaus Gustav von Essen (1720–1777)
Essen teenis Venemaa keisririigi ratsakaardiväes, kus sai rittmeistri auastme. Hiljem oli ta Eestimaa maanõunik.
STS-87
Columbia naasis Maale 5. detsembril.
Klaus Gustav von Essen (1720–1777)
Talle kuulusid Kalvi ja Aseri mõis.
Perekond
Klaus Gustav von Essen abiellus 30. juulil (vkj. 19. juulil) 1744 Tallinnas Magdalena Elisabeth von Stackelbergiga, kes oli Eestimaa rüütelkonna peamehe Otto Magnus von Stackelbergi tütar. Abielust sündisid:
Vabadussild
pisi|Vabadussild. Vaade Kroonuaia sillalt pisi|Droonivideo Emajõest, kus näha ka Vabadussild Vabadussild on Emajõge ületav sild Tartu kesklinnas. See ühendab Laia tänavat Vene tänavaga.
Ajalugu
pisi|vasakul|Puitsild 1826–1923 Esimesed kirjalikud andmed Tartus Vene värava juures paiknevast Vene sillast pärinevad aastast 1554.
Peeter I lasi 1704. aastal Tartu vallutamisel Vene väravast veidi ülesvoolu oma vägede ületoomiseks ehitada ajutise parvsilla.
1772. aasta Tartu plaanile on projekteeritud Laia tänava otsa kivisild, kuid projekti ellu ei viidud, sest plaanidele tõmbas kriipsu peale Tartu 1775. aasta suur tulekahju.
1810. aastal ehitati üle jõe puitsild, mis amortiseerus üsna kiiresti. 1823. aastal see lammutati ning aastal 1826 rajati uus puitsild, mille projekti autor oli linna ehitusmeister Georg Geist.
Rajatud sild pidas vastu peaaegu terve sajandi, kuni läks 22. juunil 1923 arvatavasti aktsiaselts Kütteveole kuulunud jõeaurik Sulevi sädemest põlema. Aktsiaseltsi juhatus mõisteti 3. oktoobril 1924 kohtus õigeks.
Põlengu tagajärjel sai silla konstruktsioon niivõrd tugevasti kannatada, et seda polnud võimalik taastada, mistõttu otsustas linnavolikogu ehitada selle asemele püsivamast materjalist uue silla. Kaaluti ka silla ehitamist lahtikäivana. Siiski jäeti see kui kulukam võimalus kõrvale, sest Emajõel oli juba sildu, mis niigi takistasid suurte veesõidukite liiklemist.
Et sõjaministeerium nõudis tugevat ja laia silda, siis otsustati ehitada sild raudbetoonist.
Kuulutati välja rahvusvaheline kavandite võistlus. Esitatud tööde hulgast valiti kõige sobivamaks Tallinna ehitustehnika kontor Estorussi pakkumine. Projekti autor oli insener Konstantin Zeren. Leping sõlmiti 1924. aasta maikuus. 4. jaanuaril 1926 avati sild liiklusele. pisi|vasakul|Raudbetoonist sild kestis 1926–1941
Vabadussilla pikkus oli 64,5 meetrit ja laius 13,6 meetrit (10 meetri laiune sõidutee ja kaks kõnniteed). Sild ehitati eelmisest puitsillast kõrgemale. Silla otstesse ehitati jalakäijatele mõeldud trepid ja platvormid ning kindlustati jõekaldaid. Silla konstruktsioon oli kolmeavaline raudbetoonist talasild. Vabadussilla ehitus läks maksma 24,8 miljonit marka. Vabadussild oli esimene Eesti Vabariigis ehitatud raudbetoonsild.
Nõukogude okupatsiooni ajal 17. septembril 1940 nimetati, Tartu Linnavalitsuse poolt Tartu Linnavolikogu ülesandeis, Vabadussild ümber Võidusillaks. Silla algne nimi taastati Tartu linnapea otsusega 25. novembril 1941 (tagasiulatuvalt 10. juulist 1941).
Silla purustasid Punaarmee väed 10. juulil 1941. Saksa riiklik ehitusfirma Organisation Todt alustas 1942. aasta alguses silla taastamist algse projekti järgi. Puidust käsipuudega sild valmiski 1943. aasta kevadeks, kuid 25. augustil 1944 õhkisid taanduvad sakslased silla.
Raudsild
pisi|vasakul|Vabadussild aastal 2006 jalakäijate [[raudsild|raudsillana. Vaade Võrtsjärve suunas. Taamal paistab Kroonuaia sild]]
Raudsild eemaldati 2007. aastal seoses uue silla ehitusega ja ladustati Emajõe kaldale Supilinna piirkonnas. Eemaldatud sild kaalus 92 tonni, selle pikkus oli 86,3 meetrit ja laius 5,5 meetrit ning algselt kaaluti selle paigaldamist Marja tänava ja Lubja tänava vahele Supilinna.
Uus raudbetoonsild
2004. aastal tellis Tartu Linnavalitsuse linnamajanduse osakond Vabaduse autosilla rajamisega kaasneva lähiümbruse tänavavõrgustiku muutmise eskiisprojekti.
Projekteerimistingimused
Olulisemaid tingimusi:
Äramärgitud kavandid
Esitatud töid hinnanud komisjoni kuulusid TTÜ sillaehituse professor Siim Idnurm, samas kohas asunud jalakäijate raudsilla arhitektuurse osa autor arhitekt Andres Lunge, Turusilla arhitektuurse osa autor arhitekt Roman Smuškin ja linnaarhitekt Tiit Sild. Komisjoni tööd juhtis abilinnapea Hannes Astok.
Linnavalitsus jagas välja kolm ostupreemiat töödele "Lai-2", "Vikerkaar-1" ja "Vesilennuk"; igaüks neist pälvis 15 000 krooni.
Silla mõõtmed ja konstruktsioon
Silla kogupikkus on 90 meetrit. Sõidutee ja rattateede laius on kokku 13,35 m, neile lisanduvate kõnniteedega on silla üldlaiuseks 18,75 meetrit. Mõlemale poole Emajõge ehitati sillaalused kaldapealsed läbipääsud laiusega 4 meetrit. Silla konstruktsiooniks on kaldasammastele toetuv eelpingestatud raudbetoonist sillaplaat, mis on ühendatud nelja vandi abil silda kandva kaarega. Vandid on valmistatud sünteetilise kihiga kaitstud terastrossidest, mille läbimõõt on 25 cm. Üheksast sektsioonist kokkumonteeritud kaar on valmistatud terasest ning kaetud korrosiooni eest kaitsva värviga. Kaare otsad toetuvad vaivundamentidega kaldasammastele. Raudbetoonist vaiad on 21 m pikkused ning ulatuvad tsementeerunud liivakivi kihti.
Sillaalune
Et Vabadussild on rajatud 1920.–1940. aastatel üle jõe kulgenud raudbetoonsilla asemele, mis teise maailmasõja ajal kaks korda õhiti, lebavad silla all Emajõe põhjas suured betoonkamakad. Ent kuna silla all asub ühtlasi üks sügavamaid kohti Tartu piires – tervelt 9 meetri sügavune auk – siis veeliiklust ja ujujaid need siiski ei sega.
Silla alaosa betoonpindadele tehakse tihti grafitit.
Sari õnnetuid lugusid
"Sari õnnetuid lugusid" ("A Series of Unfortunate Events") on USA kirjaniku Daniel Handleri (pseudonüüm Lemony Snicket) aastatel 1999–2006 kirjutatud romaanide sari.
Romaanide sisu
Raamatud räägivad Violet, Klaus ja Sunny Baudelaire'ist, lastest, kelle vanemad surevad kohutavas tulekahjus. Algul on lapsed pere tuttava härra Poe juures, aga hiljem viiakse nad oma geograafiliselt lähima sugulase krahv Olafi juurde. Olaf kohtleb lapsi julmalt ja laseb neil enda juures elada ainult selleks, et nende varandus kätte saada. Kui lapsed suudavad lõpuks hr Poele ja Olafi naaber kohtunik Straussile tõestada, et Olaf on halb inimene, põgeneb ta oma teatritrupiga ja ähvardab nende varanduse ikkagi kätte saada.
Järgmistes romaanides proovib Olaf eri maskeeringute abil lapsi kinni püüda, tihti tappes nende uued vanemad. Seitsmenda raamatu lõpus lavastatakse orvud mõrvas süüdi ja nad ei saa enam hr Poe käest abi paluda. Sellest alates hakkavad nad otsima salapärase VTK organisatsiooni kohta vihjeid. VTK on salaselts, kuhu kuulusid orbude vanemad, mõned nende kasuvanemad, krahv Olaf ja ka raamatute autor. VTK kohta saavad lapsed teada uute sõprade Isadora ja Duncan Quagmire käest, kelle vanemad kuulusid samuti VTK-sse. "Kurjuse küla" on viimane raamat, kus Baudelaire'id oma sõpru näevad, esimest korda kohtusid nad "Karmis koolis".
Reopalu kalmistu
pisi|Reopalu kalmistu kabel Reopalu kalmistu on kalmistu Paides, mis rajati 1774. aastal.
Kalmistu on arvatud ajaloomälestiseks.
Ajalugu
1773. aastal keelas Katariina II surnute matmise kirikutesse ja linna piiridesse, mistõttu 1774. aastas ostis Paide linn maatüki linnast väljas, kuhu rajati kalmistu. Esimesena maeti uuele surnuaiale 9. septembril 1774 leitnant Helffreich.
1800. aastal laiendati kalmistut ning rajati kalmistuvahi maja ja väike paekivist kabel. 1835. aastal ehitati uus vahimaja ning järgmisel aastal pühitseti ja võeti kasutusele kalmistu läänepoolne laiendus. Võeti vastu ka surnuaia kasutamise kord, mis lubas seda kasutada nii linnakodanikel kui ka maarahval.
1846. aastal avati kalmistu idapoolne laiendus. Samal ajal tasandati ja võeti uuesti kasutusele surnuaia vanim osa. 1856 ehitati uus kabel.
1860. aastast ei lubatud maakogudusel enam Reopalu kalmistule matta, nende tarvis rajati 1865. aastal Sillaotsa kalmistu.