Political_Philosophy
1 Poliitilise autoriteedi probleem
Me allume pidevalt reeglitele, mida me pole otseselt ise teinud, nimelt seadustele. Neid jõustavad teatud inimesed, kes järgivad reeglite loojate juhtnööre ja määravad karistusi nende rikkumise eest. Reeglite rikkumine toob tõenäoliselt kaasa soovimatud tagajärjed. Pinnapealselt tundub see tähendavat, et kui mind valitsetakse, siis peale allutamise mind ka sunnitakse. Kas see allutamine on tõesti moraalselt lubatav, eriti kui inimesed vajavad õitsemiseks vabadust? Mis vahe on heana ja halvana tunduval kontrollil? Kaheaastase lapse ohjeldamist vanema poolt ei peeta tavaliselt mitte ainult lubatavaks, vaid ka moraalselt nõutavaks. Püssimehe kontrolli püssi ähvardusel röövitud ohvri üle peetakse tavaliselt väga lubamatuks, seda taunitakse kui moraalselt õigustamatut, õiguste rikkumist. Vanema kontrolli lapse üle peetakse moraalselt õigustatuks ja lapse õigustega kooskõlas olevaks, isegi neid toetavaks. Mis vahe siin on? Ja kuna poliitiline kontroll erineb oluliselt vanema kontrollist lapse üle, siis miks seda peaks pidama heaks kontrolliks? Intuitiivselt me ütleme, et head kontrollimise vormid tulevad mingit laadi autoriteedist, mis kontrollijal kontrollitava üle õiguspäraselt on, näiteks vanemal lapse üle, õpetajal õpilaste üle, preestril koguduse üle. Kust see tuleb? Kas poliitilise ühiskonna valitsejatel on see? Kui on, siis mis liiki see on? Igatahes pole see sama mis lihtsalt võim. Autoriteet on seotud õigusega valitseda. Kui valitsejatel on õigus anda ja jõustada seadusi, siis neil on poliitiline autoriteet. Sellega on seotud alamate kohustus autoriteetse valitseja käskudele alluda. Kui ma alamana pean valitsust autoriteetseks, siis ma ei allu mitte ainult sanktsiooni kartuses, vaid ka usust, et ma peaksin alluma. Seadus tekitab mulle kohustuse sõltumatult selle sisust. See kohustus on mõeldud üle trumpama kõik põhjendid selle täitmise vastu (me võime küll pidada erandiks moraaliprintsiipidel põhinevaid põhjendeid, nagu soovitavad kodanikuallumatuse aktivistid). Inimesel on poliitiline autoriteet teise inimese üle siis ja ainult siis, kui asjaolu, et esimene nõuab teiselt mingi teo tegemist, annab teisele põhjendi see teha sõltumata selle teo iseloomust, kusjuures see põhjend on mõeldud üle trumpama kõik (või peaaegu kõik) põhjendid seda tegu mitte teha. Aga kust see tuleb? Mis laadi autoriteet valitsejatel on? Mis valdkonnas on neil autoriteet reegleid teha ja jõustada? Kas igas inimelu valdkonnas? Kas nende autoriteedil on moraalsed piirangud? Kas nende tehtud reeglite autoriteet (siduvus) sõltub nende moraalsest sisust? Thomas Hobbesi järgi on poliitiline autoriteet nii ulatuse kui ka sisu poolest piiramatu. John Locke'i järgi on see mõlemas suhtes oluliselt piiratud. Igal juhul on poliitiline autoriteet nii suur, et see puudutab alamate elu ja surma. Kõige ilmsem on see karistuste puhul, aga isegi kui surmanuhtlust ei ole, avaldub see riigi õiguses pidada sõda ning kasutada surmavaid vahendeid ohtlike õigusrikkujate jälitamiseks. Kuidas seda legitiimsena kaitsta? Anarhistid on jõudnud järeldusele, et seda ei saa kaitsta, ning kritiseerinud vaadet, et poliitiline domineerimine on domineerimise moraalselt õigustatud vorm. Anarhistide järgi on ainus moraalselt kaitstav inimühenduse vorm niisugune, kus ükski inimene ega institutsioon ei anna käske jõu kasutamise toel. Anarhistid mõjutasid kodanikuallumatuse ja rahumeelse revolutsiooni pooldajaid, kuid nii Mahatma Gandhi kui ka Martin Luther King tahtsid võidelda ainult ebaõiglase valitsemise, mitte valitsemise kui niisuguse vastu. Nad uskusid mingisuguse poliitilise autoriteedi vormi legitiimsusesse. Ent kuidas seda näidata, kui valitsemine on sundiv?