cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fontaine-l'Étalon
Väike põllumajandusküla asub 50 km Arrasist läänes, teede D101 ja D124 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Ida-lontmudil
Ida-lontmudil (Proterorhinus nasalis) on väike ahvenaliste seltsi mudillaste sugukonda kuuluv kala.
Looduslikult elab ta Kaspia meres, Aasovi meres ning Volga suudmes.
Läänemeres on ta võõrliik, kes on siia sattunud laevade ballastveega.
Pikkus kuni 10 cm. Teistest mudilatest eristavad neid kalale nime andnud pikenenud lontjad ninasõõrmed.
2020. aasta septembris tabasid Tartu Ülikooli Eesti Mereinstituudi teadlased seiretööde käigus ida-lontmudila Narva lahes asuva Sillamäe sadama lähistelt.
Teringi raba
Teringi raba on raba Viljandimaa lõunaosas Mulgi vallas. Kuulub Teringi maastikukaitseala koosseisu.
Rabas on laudteega õpperada. Raba kaguosas asub 5 hektari suurune Alatsi järv.
Sise-Beira Ülikool
Sise-Beira Ülikool (University of Beira Interior, Universidade da Beira Interior, lühend UBI) on ülikool Portugalis, Covilhã linnas.
Ülikool on asutatud 1979, täisõigused ülikoolina sai 1986.
Chris Brown (jooksja)
200px|right Christopher Brown (sündinud 15. augustil 1978) on Bahama jooksja, kes võistleb peamiselt 400 meetri jooksus. Ta on võitnud medaleid individuaalaladel ja ka neli medalit maailmameistrivõistlustelt teatejooksus.
2007. aastal, oma kõige edukamal aastal, võitis Brown Pan-Ameerika mängudel kuldmedali nii individuaalses 400 meetri jooksus kui ka 4×400 meetri teatejooksus. 2007. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Ōsakas lõi Brown Bahama ametliku rekordi, kui lõpetas 400 m jooksu finaalis neljandana. Samadel maailmameistrivõistlustel võitis Brown koos Avard Moncuri, Andrae Williamsi ja Michael Mathieuga hõbeda 4×400 m teatejooksus.
2008. aastal uuendas ta Oslos taas Bahama rekordit 400 m jooksus, uus tulemus oli 44,40. 2012. aasta olümpiamängudel võitis Brown Bahama teateneliku (Cris Brown, Demetriud Pinder, Michael Mathieu, Ramon Miller) koosseisus olümpiakulla ja püstitas ka uue Bahama rekordi, 2.56,72.
Peko Helü
Ajakirja peatoimetaja on Evar Riitsaar ja toimetaja Kauksi Ülle.
Kodutee (ajakiri, 1947)
Kodutee oli väliseestlaste ajakiri, mis ilmus 1947. aastal Rootsis Stockholmis. Ajakirja toimetas Imant Rebane. Ajakirja ilmus kaks numbrit. Ajakirjal oli lisa (Tulehoidja), ka seda ilmus kaks numbrit.
Tõukekelk
pisi|Tavaline tõukekelk pisi|Ühe jalasega tõukekelk 1910. aastast pisi|Lapseveoks kohandatud tõukekelkTõukekelk (ka Soome kelk) on pikkade jalastega ees lükatav kelk, millel on istekoht ühele inimesele. Sõitja peab seisma tõukekelgu ühel jalasel ja panema kelgu teise jala tõugetega lumel või jääl liikuma. Kelgu suuna juhtimiseks peab kinni hoidma käepidemest. Istmel on ruumi kaassõitjale või muudele asjadele.
Tõukekelguga on võimalik liikuda vähesel lumel, kuid sõitu ei sega ka kergelt liivatatud lumi või jää. Tõukekelgutamine on mitmekülgne liikumisharrastus – see arendab tasakaalu, koordinatsiooni, aeroobset võimekust ja lihaskonda. Tõukekelk on ökoloogiline transpordivahend, sest seda tootes ja kasutades koormatakse keskkonda väga vähesel määral.
Tõukekelke valmistatakse erineva suuruse ja disainiga. Kelgu käepideme mugav kõrgus sõltub tõukamise intensiivsusest. Kiireks sõiduks sobib ettepoole kummargil asend, kuid rahuliku tempoga kulgemiseks on püstine kehahoiak parem.
Ajalugu
Tõukekelk leiutati 17. sajandil Rootsis, kus seda kasutati talvise sõiduvahendinda saarestiku jääl. Tõukekelk arendati nn veevedamise kelgust, mis oli ees lükatav kaubaveokelk. Teise hüpoteesi järgi on tõukekelgu esiisa Norrlandi metsakelk. Esialgu oli tõukekelk puidust, kuid hiljem pikendati jalaseid ja seda hakati valmistama terasest. Teadaolevalt esimesed tõukekelgud toodi Soome aastal 1889.
Tõukekelk oli varem pigem transpordivahend koorma vedamiseks. Rannikualadel kasutasid seda kalurid ja hülgekütid. Postiljonid kasutasid tõukekelku soojemate ilmadega, pakaseliste ilmadega liikusid nad suuskadel. Tõukekelgutamine oli omal ajal arvestatav talvine liikumisharrastus, mida peeti naistele varem sobivamaks kui suusatamist. Juba 1900. aasta paiku korraldati tõukekelgutamise võistlusi samaväärsena uisutamise ja suusatamisega.
Tõukekelgu arengus toimus märkimisväärne muutus aastal 1900, kui Salo elektrik Oskari Terhi leiutas kelgule terasjalased. Kelgu püsttalad kallutati tahapoole, mis andsid tõukejalale rohkem ruumi ja parandasid juhitavust. Pärast Teist maailmasõda levis tõukekelk kogu Soomes ja selle levikule aitas kaasa, kui puutöökoolides õpetati kelku meisterdama. Lapsed hakkasid kelku kasutama siis, kui selle ehitus muutus tugevamaks ja turvalisemaks. pisi|Üleval traditsiooniline jalatugi, all tänapäevane Tõukekelk muutuski peamiselt laste ja vanurite sõiduvahendiks. Autoliikluse tihenedes hakati teid üha rohkem soolatama ja liivatama, mistõttu oli kelguga keeruline liigelda. Kelgud hakkasid ajaga tasapisi liiklusest kaduma. 1980. aastatel korraldati jällegi võistlusi, millest üks toimus näiteks 1985. aastal Soomes. 1990. aastate lõpus tulid turule Soomes valmistatud terastorust raamiga sportlikumad tõukekelgud.
Tõukekelk Eestis – Soome kelk
Soome kelk on pikkade raudjalastega tool-tõukekelk, millega saab kõval talveteel ja õhukese lumikattega jääl kiiresti liikuda. Soome eeskujul tuli see kelk Eestis kasutusele 20. sajandi algupoole, mil seda hakkas kasutama Eesti rannarahvas. Kaluritel oli sellega hea merel liikuda, sest tõukejala alla seoti jalaraud. Ka hülgekütid olid harjunud oma talvistel jahtidel kelguga sõitma. Siledal jääl võis kütitud hülgeid ka niisama hülgeraua nööri pidi järel lohistada, tavaliselt kasutati selleks aga kelku. Kelk oli küll väike, kuid piisavalt tugev, et kanda kahte hüljest. Põhjarannikul oli uue ja moodsa tõukekelgu nimetus potku (soome keeles on tõukekelk potkukelkka või potkuri). Soome kelgu levikut Eestis on seostatud ka Soome keeleteadlase Lauri Kettuneniga, kes oli Tartu Ülikooli õppejõud aastatel 1919–1924. Fanaatiline keeleteadlane käis soome kelguga oma keele-uurimisreisidel ja sõitis sellega mööda Tartut ringi.
Tänapäeval on tõukekelgud Eestis tagasi tulnud. Nendega liigutakse rohkem maapiirkondades, kus tingimused on soodsamad. Matkavarustuse rentijatelt saab laenata sportlikumaid tõukekelke. Tõukekelkudega on võimalik korraldada erinevaid üritusi, näiteks jäämatkasid. pisi|Sporttõukekelk meistrivõistlustel Eestis
Tõukekelgusport
Tõukekelgu sportlikud versioonid on ehitatud kergemateks ja kiiremateks, sest kasutatakse alumiiniumsulameid. Samuti on tehtud muid täiustusi, näiteks on kadunud iste.
Soomes propageerib tõukekelgu ala ja võistluste korraldamist Suomen Potkukelkkailu- ja Potkulautailuliitto ry (SPPL) ning rahvusvaheliselt International Kicksled and Scooter Assocation (IKSA). Samuti korraldatakse ala maailmameistrivõistlusi. Kanadas peetakse võistlusi, kus tõukekelku veab etterakendatud kelgukoer.
Armeenia Vabariik (1918–1920)
Armeenia Demokraatlik Vabariik ka Armeenia Esimene Vabariik) oli esimene tänapäevane iseseisev Armeenia riik. Vabariik loodi varem Venemaale kuulunud Ida-Armeenias pärast Venemaal 1917. aastal toimunud Oktoobrirevolutsiooni. Valitsusjuhid kuulusid Armeenia Revolutsioonilisse Liitu (Dašnakhtsutjun) ja teistesse Armeenia parteidesse, mis aitasid luua uut vabariiki. Armeenia Demokraatlik Vabariik piirnes põhjas Gruusia Demokraatliku Vabariigiga, läänes Osmanite impeeriumiga, lõunas Pärsiaga ja idas Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigiga.
ADV loodi 28. mail 1918 ning kaotas iseseisvuse 2. detsembril 1920. Riigi esimene peaminister oli Hovhannes Katšaznuni (1918–1919), talle järgnesid Aleksander Khatisjan (1919–1920), Hamo Ohandžanjan (mai-november 1920) ja Simon Vratsian (november-detsember 1920). Parlamendi esimehed olid Avetis Aharonjan (1918, 1919–1920) ja Avetikh Sahakjan (1918–1919).
Algusest peale oli ADV-l terve rida sise- ja välisprobleeme. Paljud selle elanikud olid Armeenia põgenikud, kes olid pagenud Armeenia genotsiidi eest Lääne-Armeenias. Osmanite Türgi vägede pealetungi tõttu poleks vabariiki peaaegu sündinudki. Vabariik püsis kaks aastat, kuni 1920. aastal vallutasid selle Mustafa Kemal Atatürgi juhitud Türgi rahvusliku valitsuse ja Nõukogude Venemaa väed.
Ajalooline taust
Venemaa pealetung Esimeses maailmasõjas Kaukaasia rindel, Lääne-Armeenia okupeerimine ja seal ajutise administratsiooni rajamine andis armeenlastele lootust Lääne-Armeenia vabanemiseks Osmanite Türgi valitsuse alt. Vene vägedesse värvatud Armeenia pataljonide abiga oli Vene armee tunginud Kaukaasia rindel 1916. aastaks kuni Erzerumi linnani. Venelased jätkasid pealetungi isegi pärast keiser Nikolai II kukutamist 1917. aasta Veebruarirevolutsioonis.
1917. aasta märtsis võttis Nikolai II ja Romanovite dünastia kukutanud revolutsiooni järel Venemaal võimu Ajutine Valitsus. Veidi hiljem asendas Ajutine Valitsus keiserliku asevalitseja suurvürst Nikolai Nikolajevitši administratsiooni Kaukaasias viieliikmelise Taga-Kaukaasia Erikomiteega (Особый Закавказский Комитет), mida tuntakse lühendi Ozakom järgi. Ozakomi kuulus ka Armeenia demokraat Mikajel Papadžanjan, komitee püüdis lahendada vana režiimi probleeme. Ametlikult "Türgi Armeeniaks" nimetatud Lääne-Armeeniale otsustati määrata kindralkomissar ning jaotada see nelja ringkonda: Trapezund, Erzurum, Bitlis ja Van. Iga ringkond sai armeenia kuberneri ja tsiviilametnikud. Uus korraldus oli armeenlastele soodne: Lääne-Armeenia anti keskvalitsuse juhtimise ja selle kaudu Armeenia otsese jurisdiktsiooni alla. Siseasjade assistendiks sai Hakob Zavrijev, kes kandis hoolt, et enamik ametnikke oleks armeenlased.
Olukord halvenes oktoobris 1917, kui Venemaa Ajutise Valitsuse kukutasid bolševikud, kes kuulutasid, et tõmbavad väed tagasi nii Läänerindel kui ka Kaukaasia rindel. Grusiinid, armeenlased ja Kaukaasia moslemid eitasid bolševike valitsuse legitiimsust. Erikomitee keeldus tegemast koostööd Taga-Kaukaasias domineerinud sotsiaaldemokraatlike parteidega, mistõttu läks võim üle nende esindajaist koosnevale Taga-Kaukaasia komissariaadile.
Teel iseseisvusele
5. detsembril 1917 kirjutati Venemaa ja Osmanite impeeriumi vahel alla Erzincani vaherahu, mis lõpetas sõja kahe riigi vahel. Pärast bolševike võimuhaaramist toimus Taga-Kaukaasia rahvaesindajate paljurahvuseline kongress, kus loodi ajutine piirkondlik esinduskogu Taga-Kaukaasia Seim. Komissariaadi ja seimi tööd raskendas suuresti kujutlus, et Lõuna-Kaukaasia on olematu Vene demokraatia osa. Armeania saadikud seimis lootsid, et Vene kodusõjas võidavad bolševikevastased jõud, ning lükkasid tagasi ettepanekud Venemaast lahku lüüa. 1918. aasta veebruaris ühinesid armeenlased, grusiinid ja moslemid vastumeelselt, moodustades Taga-Kaukaasia Föderatsiooni, ent lahkhelid kolme rühma vahel kestsid ja ühtsus kippus lagunema.
3. märtsil 1918 järgnes Erzincani vaherahule Brest-Litovski rahu, millega Venemaa väljus sõjast. 14. märtsist aprillini 1918 toimus Osmanite impeeriumi ja seimi delegatsiooni vahel Trapezundi rahukonverents. Brest-Litovski rahuga lubati türklastel võtta taas enda kätte Lääne-Armeenia alad, samuti Batumi ning Vene Armeenia Karsi ja Ardahani provintsid. Lisaks neile järeleandmistele kohustas salastatud klausel armeenlasi ja venelasi demobiliseerima oma väed nii Lääne- kui ka Ida-Armeenias. Varsti pärast Brest-Litovski lepingule allakirjutamist alustas Türgi armee pealetungi, vallutades märtsis Erzerumi ja aprillis Karsi. 21. maist liikus Osmanite armee taas edasi.
11. mail 1918 algas Batumis uus rahukonverents. Sel konverentsil laiendasid Osmanid oma nõudmisi Thbilisi, Aleksandropoli ja Etšmiadzinini, mille kaudu nad tahtsid ehitada raudtee, mis ühendaks Karsi ja Julfa Bakuuga. Armeenia ja Gruusia delegatsioonid hakkasid läbirääkimisi venitama. 26. mail 1918 kuulutas Gruusia välja iseseisvuse; 28. mail kirjutas Gruusia alla Poti rahulepingule, saades sellega Saksamaa kaitse. Järgmisel päeval kuulutas Moslemite Rahvusnõukogu Thbilisis välja Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi.
Jäänud ilma oma piirkondlikest liitlastest, oli Armeenia Rahvusnõukogu, mis asus Thbilisis ja mida juhtisid Armeenia huve Kaukaasias esindavad Vene armeenia intellektuaalid, sunnitud kuulutama 28. mail 1918 välja Armeenia iseseisvuse. Nõukogu läkitas Armeenia Revolutsioonilise Liidu liikmed Hovhannes Katšaznuni ja Aleksander Khatisjani Jerevani, et nad seal võimu üle võtaksid ja avaldaksid 30. mail (tagasiulatuvalt 28. maini) järgmise teadaande:
Vahepeal olid türklased vallutanud Aleksandropoli ning kavatsesid kõrvaldada armeenlaste vastupanukeskuse Jerevanis. Armeenlased suutsid vältida täielikku kaotust, andes Türgi armeele rasked löögid Sardarapati, Karakilisa ja Bash Abarani lahingus.
Sellegipoolest tuli Armeenial paluda läbirääkimisi. Batumi rahuleping Türgiga kirjutati alla Batumis on 4. juunil 1918. See oli Armeenia Demokraatliku Vabariigi esimene rahuleping. Pärast seda, kui Osmanite impeerium vallutas tohutud maa-alad ning seadis rahulepingus rasked tingimused, jäi uuele vabariigile vaid 10 000 ruutkilomeetrit.
Juhtimine
pisi|ADV teise valitsuse liikmed 2. oktoobril 1919. Istuvad vasakult paremale: A. Sahakjan, [[Aleksander Khatisjan, Kindral K. Araratjan, Nikol Aghbaljan, A. Gulkandanjan, S. Araradjan]] 30. mail 1918 otsustas Armeenia Revolutsiooniline Liit, et Armeeniast peab saama vabariik, mida valitseb ajutine koalitsioonivalitsus. Iseseisvusdeklaratsiooni järgi pidi Armeenia Vabariigist saama autonoomne riik, millel on põhiseadus, riigivõim, sõltumatus, suveräänsus ja täielik võim oma territooriumil. Katšaznunist sai riigi esimene peaminister ja Aram Manukjanist esimene siseminister.
Armeenia rajas siseministeeriumi ja politsei. 21. aprillil 1920 võttis Armeenia parlament vastu politseiseaduse, mis määratles politsei struktuuri, jurisdiktsiooni ja vastutuse. Lisaks seaduse ja korra tagamisele vastutas siseministeerium ka side ja telegraafi, raudtee ning riikliku koolisüsteemi eest. Peatsete reformide järel sai igast sellisest osakonnast omaette ministeerium.
1919. aastal tuli vabariigi juhtidel tegelda probleemidega kolmes mastaabis: sisemaiselt, regionaalselt ja rahvusvaheliselt. 1918. aastal võimule saanud Armeenia Ida-Armeenlaste Kongress lagunes peagi ning 1919. aasta juunis korraldati esimesed parlamendivalimised. Seaduse jõustamine oli problemaatiline: kodumaal olid armeenlased kõige organiseerunumad, kuid neil aladel oli juba palju sajandeid elanud ka teisi rahvaid (eelkõige kurdid ja aserid). 1920. aastail, mis algasid Katšaznuni valitsusega, arendasid Venemaalt ja USA-st pärit armeenlased välja kohtusüsteemi. 1919. aasta jaanuaris rajati Armeenia esimene riiklik ülikool.
Sõjavägi
Tänu Armeenia Rahvusnõukogu pingutustele Thbilisis loodi Armeenia korpus, mis võitles 1917. aasta lõpus ja 1918. aasta alguses Osmanite pealetungi vastu. Selle korpuse üksused said aluseks ADV kaitseväele. Vastavalt 14. juunil 1918 allakirjutatud Barumi rahulepingu karmidele tingimustele lubas Osmanite impeerium Armeenia armeel jätta alles vaid üheainsa jalaväediviisi.
Sõjaväeüksused
Algul oli ADV-l:
1918. aastal, pärast Jerevani rünnanud Osmanite vägede tagasilöömist ja Armeenia–Gruusia sõda, sai ADV sõjasaagiks palju relvi, mis võimaldasid armeed kasvatada:
IV brigaad koosnes peamiselt vabatahtlikest, kelle esmane ülesanne oli hoida riigis korda. Brigaadi komandör oli Sepuh.
Haldusjaotus
Vabariiki kuulusid järgmised varasemad Venemaa haldusüksused.
Rahvaarv
pisi|Armeenia rahvaarv
Enne Esimest maailmasõda 1914. aastal oli Armeenia vabariik osa Venemaa Armeeniast. Armeenlaste koguarvust 2 800 000 elas vaid 1 500 000 Osmanite impeeriumis, ülejäänud olid aga Venemaa Armeenias. 1918. aastal, uue Armeenia Vabariigi esimesel aastal, liikus Armeeniasse palju rahvast. Hinnanguliselt oli 1918. aastal Armeenias 800 000 armeenlast ja üle 100 000 moslemi, kelle seas olid peamiselt osmanli või osmanite türklased Karsis ning aseri türklased ja kurdid kõikjal mujal. 800 000 armeenlasest umbes 500 000 olid ida-armeenlased ning 300 000 laostunud ja nälgivad põgenikud Osmanite impeeriumist.
1919. aastaks oli armeenlasi säilinud 2 500 000, neist 2 000 000 Kaukaasias. Nondest 2 miljonist jäi omakorda Armeenia Demokraatliku Vabariigi piiresse 1 300 000, samuti 300 000 – 350 000 põgenikku Türgist. ADV-s oli 1 650 000 Armenians in the new Republic. Armeenlastele lisandus 350 000 – 400 000 muude rahvuste esindajat, nii et ADV kogu rahvaarv oli umbes 3 miljonit inimest.
1921. aastal oli armeenlasi alles jäänud Armeenia Demokraatlikus Vabariigis 1 200 000, Gruusias 400 000 ja Aserbaidžaanis 340 000, koos teiste Kaukaasia piirkondadega 2 195 000.
Põgenikeprobleem
Armeenia põgenike vool tekitas konflikte teiste rahvustega. Kokku oli Osmanite võimu alt põgenenud üle 300 000 kibestunud ja kannatamatu armeenlase, kes olid nüüd noore vabariigi valitsuse vastutusel. See osutus ületamatuks humanitaarprobleemiks. Laste seas levis tüüfus. Tingimused äärealadel, kus ei pruukinud küll olla põgenikke, ei olnud siiski paremad. Osmanite administratsioon ja Vene armee olid piirkonnast juba tagasi tõmbunud, Armeenia valitsusel polnud aga infrastruktuuri taastamiseks aega ega raha. 393 700 põgenikku jagunesid järgnevate jurisdiktsioonide alla:
Hovhannes Katšaznuni valitsus seisis 1918.-19. aasta talvel silmitsi tõsiste raskustega. Vastloodud valitsus vastutas enam kui poole miljoni armeenia põgeniku eest Kaukaasias. See oli pikk ja raske talv. Kodutud rahvahulgad, kel nappis toitu, rõivastust ja ravimeid, pidid taluma loodusjõude. Paljud, kes elasid üle külma ja näljahäda, surid haigustesse. 1919. aasta kevadeks ilm paranes ja Ameerika Lähis-Ida Abikomitee esimene nisusaadetis jõudis Batumisse. Briti armee transportis abi Jerevani. Ent selleks ajaks oli surnud ligikaudu 150 000 põgenikku. Vratsiani hinnangul oli surnuid isegi 180 000 ehk ligi 20% noore vabariigi elanikkonnast. 1919. aasta algul koostatud raporti kohaselt oli surnud 65% Sardarabadi elanikest, 40% kaheksa küla elanikest Etšmiadzini lähedal ja 25% Aštaraki asukaist.
Välissuhted
pisi|240px|Armeenia Demokraatliku Vabariigi valitsuse residents Jerevanis 1920. aastal haldas Armeenia Demokraatlik Vabariik ala, mis hõlmas enamikku tänapäevasest Armeeniast, nüüdse Türgi Karsi provintsi, Iğdıri provintsi ning Ardahani provintsi Çıldıri ja Göle piirkondi. Nahhitševan, Mägi-Karabahh, Zangezur (nüüdne Armeenia Sjunikhi maakond) ja Qazakh olid vaidlusalused alad, mille pärast võideldi Aserbaidžaaniga. Armeenia pretendeeris ka Oltu piirkonnale, mida 1920. aastal mõnd aega haldas Gruusia. Armeenia enamusrahvusega Lori maakond oli vaidlusalune, kuid seda haldas Gruusia. Jerevanis lõunasse jäävad moslemite alad ei tunnistanud Armeenia võimu ning ei lasknud Armeenia valitsusel neil aladel võimu võtta. Sellegipoolest anti Armeeniale pärast Sèvres'i rahu allakirjutamist 1920. aastal formaalne rahvusvaheline tunnustus. Armeenia valitsusega sõlmisid ametlikud diplomaatilised suhted USA ja mõned Lõuna-Ameerika riigid. Armeenia saatkonnad avati Suurbritannias, Itaalias, Saksamaal, Serbias, Kreekas, Iraanis, Jaapanis ja Aafrikas.
Gruusia-Armeenia sõda
1918. aasta detsembris puhkes Gruusia-Armeenia sõda, lühiajaline sõjaline konflikt vaidlusalase Lori maakonna ja mõne naaberala pärast, kus elasid peamiselt armeenlased. Mõlemad riigid pidasid maakonda enda omaks, Gruusia oli selle hõivanud pärast Osmanite vägede lahkumist. Armeenia pealetung Drastamat Kanajani (Dro) juhtimisel oli algul mõningal määral edukas, kuid seiskus lõpuks. Sõja lõpul asusid britid vahetalitaja rolli, mis lõppes Armeenia-Gruusia ühise tsiviiladministratsiooni kehtestamisega "Lori neutraalses tsoonis" ehk "Šulavara kondomiiniumis".
Armeenia-Aserbaidžaani sõda
Armeenia ja selle uue idanaabri, Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi vahel püsis märgatav vaen, mis tulenes rahvuslikest, usulistest, kultuurilistest ja ühiskondlikest erinevustest. Aseritel olid tihedad rahvuslikud ja usulised sidemed türklastega ning nad olid toetanud Türgit selle püüdlustes jõuda 1918. aastal Bakuusse. Ehkki riikidevaheline piir oli veel lahtine, taotles Aserbaidžaan enamikku Armeeniast, nõudes suuremat osa Venemaa keisririigi endistest aladest Jelizavetopoli, Tiflisi, Jerevani, Karsi ja Batumi provintsis. Diplomaatilisel teel kompromissini ei jõutud, hoolimata Briti Kaukaasia ekspeditsioonikorpuse juhtkonna vahenduskatsetest. 1919. ja 1920. aastal toimusid Armeenia ja Aserbaidžaani vahel kokkupõrked, peamiselt Nahhitševanis, Karabahhis ja Sjunikhis (Zangezuris). Korduvad katsed võtta need piirkonnad Aserbaidžaani jurisdiktsiooni alla põrkusid armeenlastest asukate vastupanule. 1919. aasta mais juhtis Dro sõjaretke, mis tõi Nahhitševani taas Armeenia kontrolli alla.
Edela-Kaukaasia Vabariik
Aserbaidžaani probleemide taustal sündis uus riik keskusega Karsis: Edela-Kaukaasia Vabariik, mida juhtis Fakhr al-Din Pirioghlu. See nõutas endale Karsi ja Batumi piirkonda, osa Jerevani maakonnast ning Thbilisi maakonna Akhaltsikhe ja Akhalkalaki piirkondi. Vabariik eksisteeris kõrvuti Briti kindralkuberneri valitsusega, mis seati ametisse Antandi sissetungi ajal Taga-Kaukaasiasse. Aprillis 1919 saatis Briti High Commissioner admiral Somerset Arthur Gough-Calthorpe Edela-Kaukaasia Vabariigi laiali ning selle territoorium anti üle Armeenia Demokraatlikule Vabariigile.
Sèvres'i rahu
pisi|240px|Sèvres'i rahuga loodud Armeenia riik Liitlasriigid ja Osmanite impeerium kirjutasid 10. augustil 1920 Sèvres'is Prantsusmaal alla Sèvres'i rahulepingule. Lepingus oli klausel ka Armeenia kohta: kõik rahulepingu osapooled lubasid tunnistada vaba ja sõltumatut Armeenia riiki. Konkreetsete piiride tõmbamine jäeti aga USA presidendi Woodrow Wilsoni ja USA Riigidepartemangu hooleks ning Armeeniale esitati need alles 22. novembril. Uued piirid andsid Armeeniale juurdepääsu Mustale merele, samuti ulatusliku osa Osmanite impeeriumi idaprovintsidest.
Türgi–Armeenia sõda ja sovetiseerimine
pisi|240px|[[Nõukogude Liidu 11. armee marssimas Jerevanis piki Abovjani bulvarit, lõpetades Armeenia iseseisvuse]] Türgi Rahuvuslik Liikumine väitis, et türklasi koheldakse Armeenia Demokraatlikus Vabariigis halvasti ning rõhutakse. 20. septembril 1920 tungis Türgi kindral Kazım Karabekir Sarıkamışi piirkonda. Vastuseks kuulutas Armeenia 24. septembril Türgile sõja, alustades Türgi–Armeenia sõda. Oltu, Sarikamişi, Karsi ja Aleksandropoli (Gjumri) piirkonnas põrkasid Armeenia väed kokku Karabekiri armeedega. Mustafa Kemal Atatürk oli saatnud mitu delegatsiooni Moskvasse liitu otsima. Nõukogude valitsus võttis neid hästi vastu ning hakkas peagi saatma Türgi revolutsionääridele kulda ja relvi. Armeenlastele olid sel hukatuslikud tagajärjed.
Armeenias pääses kommunism võimule 1920. aasta lõpul. 1920. aasta novembris vallutasid türklased Aleksandropoli ja asusid liikuma Armeenia pealinna suunas. 18. novembril kehtestati siiski relvarahu. Aleksandropolis toimusid rahuläbirääkimised Karabekiri ja Aleksander Khatisjani juhitud Armeenia delegatsiooni vahel. Ehkki Karabekiri nõudmised olid ülimalt karmid, ei jäänud armeenlastel üle muud kui nendega nõustuda. Nii kirjutati 2.-3. detsembril 1920 alla Aleksandropoli rahulepingule.
29. novembril 1920 alustas Punaarmee 11. armee marssi Armeeniasse, praktiliselt kohtamata vastupanu. Võim võeti üle 2. detsembril Jerevanis. Armeenia valitsus kirjutas võttis vastu ultimaatumi, mille neile esitas Nõukogude Venemaa täievoliline esindaja Boris Legran. Armeenia otsustas liituda Nõukogude mõjualaga, Nõukogude Venemaa aga nõustus kaitsma Armeenia allesjäänud territooriumi pealtungiva Türgi armee eest. Samuti lubasid Nõukogude esindajad alustada armee taastamist, kaitsta armeenlasi ning mitte represseerida mittekommunistidest armeenlasi, ehkki viimasest lubadusest taganeti peagi ja dašnakid saadeti riigist välja.
5. detsembril 1920 sisenes linna peamiselt Aserbaidžaani armeenlastest koosnev Armeenia Revolutsioonikomitee (Revkom). 6. detsembril jõudis Jerevani Feliks Dzeržinski juhitud kommunistlik julgeolekuorgan Tšekaa, lõpetades sisuliselt Armeenia Demokraatliku Vabariigi iseseisvuse. Selleks ajaks oli kogu allesjäänud Armeenia bolševike käes. Türgi okupeeritud osa jäi suuremalt jaolt Türgile, nagu kinnitas Nõukogude-Türgi Karsi rahuleping. Peagi kuulutati välja Armeenia Nõukogude Sotsialistlik Vabariik Aleksandr Mjasnikjani juhtimisel. Hiljem liideti see vastloodud Taga-Kaukaasia SFNV-ga.
Plummeri-Vinsoni sündroom
Plummeri-Vinsoni sündroom (inglise keeles Plummer-Vinson syndrome) ka Kelly-Patersoni sündroom või sideropeeniline (rauavaeguse) düsfaagia.
Eponüüm
Haiguslik seisund on nimetatud kahe ameeriklase, arst Henry Stanley Plummeri ja kirurg Porter Paisley Vinsoni järgi.
Kirjeldus ja sümptomaatika
Plummeri-Vinsoni sündroomi kahtlustus tekib, kui esinevad söögitoru, just ülemise sulguri juures oleva osa, kitsenemise tõttu tekkivad neelamisraskused, rauapuudusaneemia ning suulimaskesta kärbumine.
Kaasuvad sümptomid:
Diagnoos
Endoskoopilisele suukaudsele vaatlusele lisaks võidakse patsiendi nõusolekul teha diagnoosi kinnitamiseks ka biopsia. Diagnoos kas kinnitatakse või lükatakse ümber, kui võetud rakumaterjali mikroskoopiline uuring tuvastab epiteeliga seotud atroofiat ja/või limaskestaaluse koe kroonilise põletiku jpm.
Rauapuuduse leevendamine
Kui leiab kinnitust rauapuuduseaneemia, siis soovitavad arstid manustada rauda sisaldavaid toidulisandeid. Enamasti aitavad rauarikkad toidulisandid düsfaagia ning valuliku neelamise ja keelepõletiku korral.
Endoskoopiline ravivõte ja laiendajad
Kui endoskoopia käigus leitakse tugev kokkutõmbunud ülemise söögitoru võrgustik, on võimalik püüda söögitoru mehaaniliselt laiendada. Laiendamine (kas endoskoopiline, ballooniga ehk medikamentoosne) on aga seotud riskidega, nimelt võib söögitoru augustuda (perforeeruda), söögitoru augustumist loetakse aga suuõõne, söögitoru ja neelu ülaosa epiteelkoe pahaloomulise kasvaja ehk kartsinoomi kasvu käivitajaks.
Campagne-lès-Hesdini kanton
Campagne-lès-Hesdini kanton oli kanton Põhja-Prantsusmaal Nord-Pas-de-Calais' piirkonnas Pas-de-Calais' departemangus. See kaotati pärast Prantsuse kantonite ümberkorraldamist, mis jõustus märtsis 2015. See koosnes 23 vallast, mis ühinesid 2015. aastal Auxi-le-Château kantoniga.
Koosseis
Kanton koosnes 23 vallast:
Crispin Glover
pisi|Crispin Glover Crispin Hellion Glover (sündinud 20. aprillil 1964 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Kolga mõis
pisi|300px|Kolga mõis Kolga mõis (saksa keeles Kolk, Kolck) oli rüütlimõis (fideikomiss) Kuusalu kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Harju maakonda Kuusalu valla territooriumile.
Mõisa endine keskus asub Kolga alevikus.
Ajalugu
pisi|Kolga mõisa peahoone pisi|Kolga mõisa valitsejamaja pisi|Kolga mõisa teenijatemaja pisi|Kolga mõisa kivisild pisi|Aida varemed Esimesed teated Ida-Harjumaal Pudisoo jõe seljandikul asuva Kolga mõisa kohta pärinevad 13. sajandist, kui mõis kuulus Eestimaa hertsogkonda valitsenud Taani kuningas Valdemar II pojale hertsog Kanutile.
1230–1519 kuulus mõis tsistertslaste ordu 1164. aastal asutatud Gotlandi Roma mungakloostrile, mille järel kloostri abt Johannes Bohnsack oli sunnitud Eestimaal asuvad valdused Rootsis võimule tulnud Taani ja Norra kuningas Christian II-le loovutama.
Suured Kolga alad läksid Taani riigile, kes maid (kuni Liivi sõja alguseni) välja rentis. 1528. aastast oli omanikuks Taani ja Norra kuningas Frederik I teener Hans Natzmar, kes oli ka Pommeris asunud Ristowi omanik. . Seejärel olid mõisnikeks Rassowid ja Remlingroded. Liivi sõja ajal oli mõisa rentnikuks Taani kuninga läänimees Christoph von Münchhausen. Liivi sõjas langes Kolga venelaste kätte, kes selle 1558. aasta augustis maha põletasid. Venelaste tegemistele heidab valgust Johann Renneri Liivimaa kroonika: "Taandumisel põletasid vaenlased Kolga mõisa maha ja võtsid Wrangeli-nimelise valitseja koos paljude talupoegadega vangi, ka tapsid nad maha palju talupoegi."
De la Gardied
Kolga koos hiljem eraldatud Kõnnu (Könda), Kiiu (Kida) ja Looga (Neuenhof) kinkis Johan III 30. juunil 1581 truu teenistuse eest Liivi sõjas Rootsi väge juhtinud, Liivimaa asehalduri ja kuberneri Ekholmeni vabahärra Pontus de la Gardiele (1520–1585), kes aasta varem oli abiellunud kuninga vallastütre Sofia Gyllenhielmiga (1559–1583). Nende pärijatest pojad, vabahärra Johan De la Gardie (1582–1642) ja Läckö krahv Jakob De la Gardie (1583–1652), kes noorelt vanemad kaotasid, ema suri sünnitusel ja isa uppus kaks aastat hiljem Narva jõkke, kasvasid Soomes elava vanaema Karin Hansdotteri juures, ning nendest said Rootsi kõrged riigitegelased. De la Gardidele kuulunud Kolga mõisavalitsejaks (Hauptmann der Herrschaft Kolck) oli Joachim Baumgarten. 1687 oli mõis renditud Haljala kihelkonna Metsiku mõisnikule Gustav Brunthanile.
De la Gardiede Kuusalu kihelkonna pärusmõisad müüs 2. detsembril 1667 Jakob De la Gardie poeg Pontus Fredrik De la Gardie (1630–1692) vendade Magnus Gabrieli (1622–1686) ja Axel Juliuse (1637–1710) nõusolekul 54 000 riigitaalri eest oma õele, krahvinna Christina Catharina De la Gardiele (1632–1704), kes oli 1658. aastast abielus krahv Gustaf Otto Stenbockiga (1614–1685).
Stenbockid
Krahv Gustaf Otto Stenbocki (1614–1685) pärijaile jäeti 1683. aasta reduktsioonikomisjoni otsusel mõis alles, kuid kroonule jäi selle väljaostuõigus.
1699. on mõisa mainitud Kolga fideikomissina.
Põhjasõja ajal, pärast Harku kapitulatsiooni, immiteeriti mõis keiser Peeter I käsul (vürst Aleksandr Menšikovi kiri maanõunikele 25.10.1714) Poltava lahingus vangi langenud ja Vene sõjaväega liitunud krahv Gustav Otto Douglase (1687–1771), hilisema Kolga pandihärra käsutusse, kes oli krahv Stenbocki tütrepoeg (Krahv Douglase ema Beata Margareta Stenbock oli Gustav Otto Stenbocki ja Christina Catharina De la Gardie tütar).
1723. redutseeriti mõis Stenbocki pärijaile ja 16. veebruari 1724 Peeter I privilegiga kuulutati mõis Stenbockide pärusomandiks. Selle järgi sai mõisad oma valdusse Rootsi väepealiku krahv Magnus Stenbocki (1664–1717) poeg Bengt Ludwig Stenbock (1694–1737). Temalt läks vennale Fredrik Magnus Stenbockile (1696–1745), kes oli 1722. aastast abielus Hiiumaa suurmaaomaniku krahvinna Ebba Margaretha De la Gardiega (1704–1776). Nemad pärandasid mõisa oma vanimale pojale maanõunik, tõeline riiginõunik Karl Magnus Stenbockile (1725–1798), et aga tema vanim poeg Magnus Joachim Stenbock uppus 1784. aastal sai uueks mõisaomanikuks pojapoeg Magnus (1780–1816).
1818. aasta maanimistu järgi oli mõisas maad, 67 adramaad ja 1090 revisjonihinge.
Georg Gustav Magnuse poeg Ludwig (1812–1849) oli järgmine mõisaomanik, seejärel aga tema venna krahv Diedrich (Johan Didrik) Stenbocki (1781–1822) poeg krahv Magnus "Apa" Stenbock (04.02.1804 Padise –11.02.1885 Kolga), kes abiellus tuntud saksa filosoofi Immanuel Kanti õetütre paruness Theophile Stuartiga (1817–1869). Karl Magnus Reinhold Stenbocki poeg Nikolai (1840–1902) ehitas Loksa tellisetehase.
1885. aastal surnud mõisniku fideikomissijärgseks pärijaks oli vanima poja Erichi (1834–1861) luuletajast poeg krahv Eric Stenbock (1860–1895), kelle nimele kinnistati mõis 29. märtsil 1888. Tema surma järel päris Kolga fideikomissi (Kõnnu, Kolga, Loo ja Kiiu mõisad) kuulunud Kolga mõisa pärimisõiguse järgi, krahv "Apa" Stenbocki vanuselt järgmine elusolev poeg, riiginõunik Michael Stenbock (1837 Narva – 1910 Tartu).
Viimase pärija oli tema poeg krahv Wsewolod Stenbock (1864–1916), kellele kinnistati 1912. aastal lisaks Kolga mõisale ka Kõnnust eraldatud maatükk Loksa ning Kõnnu, Kiiu ja Loo talumaad, et aga krahv Wsewolod 1916 Kaukaasias suri, kuulus mõis kuni 1919. aastal Asutava Kogu poolt vastu võetud maaseaduse kehtestamiseni tema nooremale vennale, krahv Peter Stenbockile (1869–1931), kes Eesti Vabariigi ajal valdas endisest mõisasüdamest moodustatud umbes 150 hektari suurust "mini" Kolga maavaldust ja 1931. aastal seal ka suri.
Nõukogude okupatsiooni saabumisega 1940. aastal Kolga maavaldus natsionaliseeriti, ning sinna loodi hiljem Kirovi kolhoosi Kolga osakonna keskus.
1990. aastal ostsid Stenbockid mõisa tagasi.
Mõisakompleks
19. sajandi II poolel loodi mõisa territooriumile Tsitre suvemõis.
Odisheim
Odisheim (alamsaksa: Godshem; sõnasõnalt Odini kodu või Jumala kodu) on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cuxhaveni kreisis.
Valla pindala on 13,50 km². 31. detsembril 2015 elas seal 497 inimest.
Kuulub valdade ühendusse Samtgemeinde Land Hadeln.
Ajalugu
Odisheim kuulus Land Hadelnisse, esmalt Saksimaa noorema hertsogkonna eksklaavina ja pärast selle de facto dünastilist jagunemist 1296. aastal de jure 1260. aastal loodud Saksi-Lauenburgi hertsogkonna eksklaavina. 1728. aastal keiser Karl VI läänistas Georg II Augustile ja tema Hannoveri dünastiale personaalunioonis tagastatud Saksi-Lauenburgi lääni. Hannoveri territooriumite ümberkorraldamisega 1731. aastal andsid Hannoveri Bremeni ja Verdeni hertsogkonnad Land Hadelni haldamise üle. Hannoveri kuningriik liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territooriumist, sealhulgas Odisheimist, sai osa uuest 1823. aastal loodud Stade ringkonnast.
Pakkfail
DOSis, OS/2s ja Microsoft Windowsis on pakkfail (batch file) tekstifail, mis sisaldab käskude jada, mille täidab käsurea interpretaator. Täitmise ajal operatsioonisüsteemi kest (shell) loeb käske pakkfailist tavaliselt rida-realt. Enamasti kirjutatakse pakkfaile selleks, et tüütuid või lihtsalt korduma kippuvaid tegevusi automatiseerida. Pakkfaile kasutavad tihti süsteemiadministraatorid. UNIXi-laadsetes operatsioonisüsteemides on sarnase funktsiooniga kestaskriptid.
DOSi batch failide nimelaiendiks on .bat. Erinevad keskkonnad võivad tunnistada erinevaid nimelaiendeid. Näiteks Windows NT ja OS/2 tunnistavad .cmd või .bat nimelaiendit. 4DOSis ja 4NTs on kasutusel .btm. Windows 95 ja 98 lubavad ainult .bat kasutamist.
"Tere, Maailm!"
"Tere, Maailm!" programm näeb pakkfailis välja järgmine: @echo off title Tere, Maailm! echo Tere, Maailm! echo. pause Esimene rida lülitab süsteemsed teated välja, et väljastataks ainult seda, mis ette nähtud. Teine rida seab käsuga title dialoogiakna pealkirjaks "Tere, Maailm!". Kolmas rida väljastab sõnumi "Tere, Maailm!". Neljas rida ehk käsk echo. väljastab tühja rea. Viimane rida ehk käsk pause peatab programmi täitmise ja jääb kasutajalt klahvivajutust ootama.
Steve Schirripa
pisi|Schirripa, 2014 Steven Ralph Schirripa (sündinud 3. septembril 1957 New Yorgis Brooklynis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Perkal
Perkal (prantsuse, pärsia k. percale) on eriti kvaliteetsest puuvill-lõngast kootud peen tihe labase sidusega tavalisest tugevam kergem riie.
Kasutusalad
Kasutatakse seal kus vajatakse kerget tugevat kattematerjali. Lennunduse esimestel aastakümnetel kasutati lakitud perkali lennuki tiiva, kere ja tüürpindade katteks. Perkaliga kaetud lennuki pinnad muutusid emaliidiga lakitult ilmastikukindlaks, pingutatuks, siledaks ja õhutihedaks, samuti õmmeldi sellest riidest langevarje.
La Hulpe
La Hulpe on asula ja vald Belgias Valloonia piirkonnas Vallooni Brabandi provintsis Nivellesi haldusringkonnas.
2007. aastal elas vallas 7309 inimest.
Pan (kuu)
Pan (ka Saturn XVIII) on üks Saturni kuudest ning Saturnile läheduselt teine kuu. Pan on väikeste mõõtmetega Kreeka pähklit meenutav kuu, mille läbimõõt on ligikaudu 30 km. Ta tiirleb ümber Saturni olles Saturni A-rõngas 330 km laiuses Encke pilus.
See kuu avastati 1990. aastal kosmosesondi Voyager 2 fotodelt Mark R. Showalter poolt. Esmaseks nimeks sai see S/1981 S 13, lähtuvalt asjaolust et fotod millelt see Saturni kaaslane avastati, olid tehtud 1981. aastal.
Orbiit
Pan tiirleb ümber Saturni jäädes sellest 133 583 km kaugusele ning teeb ühe tiiru ümber Saturni 13 tunni ja 48 minutiga.
Koostis
Pan'i koostis pole seni veel täpsemalt teada, kuid ta paistab koosnevat üsna jäigast materjalist. Pan asub orbiidil mis on Saturnile lähemal kui vastav planeedi Roche'i piir. Seega peaks ta olema purunenud Saturni loodeliste jõudude tõttu, kuid seni teadmata põhjusel püsib taevakehake ühes tükis. On ennustatud et ta võiks järgneva mõne miljoni aasta pärast puruneda. Samas on simulatsioonid näidanud et Pan'i suurune, iseenese gravitatsiooni jõul koos püsiv jääosakeste agregaat oleks sarnasel orbiidil piisavalt tugev et mitte puruneda.
Pani rõngake
Kuigi Pan hoiab ümber Saturni tiireldes Encke pilu ümbritsevast rõngamaterjalist puhtana, on pilus näha Paniga samal orbiidil olevat kitsast rõngakest. Sealne materjal on Paniga kaasorbitaalses liikumises hobuseraua kujulisel orbiidil (ingl. horseshue orbit).
Fred Stoller
pisi Frederick Stoller (sündinud 19. märtsil 1965 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Marjana Betsa
Marjana Betsa (ukraina keeles Мар'яна Олександрівна Беца; sündinud 1. jaanuaril 1978 Kiievis) on Ukraina diplomaat.
1999. aastal lõpetas Betsa Kiievi ülikooli rahvusvahelise õiguse erialal.
Töökäik
2001–2005 töötas Marjana Betsa õigusnõunikuna Ukraina välisministeeriumis, 2005–2009 Ukraina suursaatkonnas Hollandis ja 2009–2012 juhtis Ukraina välisministeeriumi rahvusvahelise õiguse bürood.
2012–2015 oli ta nõunik Ukraina esinduses OSCE juures Viinis ning 2015–2018 välisministeeriumi pressiesindaja.
22. detsembril 2017 anti talle Ukraina erakorralise ja täievolilise suursaadiku 2. klassi diplomaadi aste.
Aastatel 2018–2023 oli ta Ukraina suursaadik Eestis
Fortel-en-Artois
pisi|Fortel-en-Artois' keskus
Fortel-en-Artois on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Väike põllumajandusküla asub 40 km Arrasist läänes, teede D115 ja D115E ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Hucqueliers' kanton
Koosseis
Hucqueliers' kanton koosnes 24 vallast:
Żuromin
Żuromin on linn Poolas Masoovia vojevoodkonnas, Żuromini maakonna ja Żuromini valla halduskeskus. Żuromin asub Varssavist umbes 120 km loodes.
Meža
pisi|Meža ülemjooks. Meža (vene Межа) on jõgi Venemaal Tveri oblastis.
Jõe ääres asuvad Nelidovo linn ja Žarkovski küla.
Meža saab alguse Valdai kõrgustikult ja suubub vasakult Daugavasse. Jõe pikkus on 259 km, valgala pindala 9080 km².
Alamjooks on laevatatav.
Tüüp 96 (ratassoomuk)
Tüüp 96 (96式装輪装甲車, kyuu-roku-shiki-sourin-soukou-sya?) on Jaapani ratastega (8x8) soomustransportöör, mis võeti kasutusele 1995. aastal. Jaapani Omakaitsevägede kasutuses on 2010. aasta seisuga 289 selletüübilist soomukit ja ekspordiks neid ei pakuta.
Kirjeldus
Tüüp 96 on kaheksarattaline (8x8) soomustransportöör. Mootoriruum paikneb ees vasakul ja heitgaaside väljalasketorustik ning õhu sissevõtuavad paiknevad samuti vasakul küljel. Standardvarustusse kuuluvad ABK relvade vastase kaitse süsteem, laserivastane hoiatussüsteem, roolivõimendi, keskne rehvirõhu reguleerimise süsteem ja suitsugranaadiheitjad masina katusel kahel pool jalaväeruumi.
Juht istub ees paremal ja tema pea kohal on luuk ja kolm periskoopi, millest üks on võimalik asendada passiivse öövatlusseadmega. Komandör/laskur paikneb juhi seljataga ning tal on ümberringi paiknevate vaatlusavadega väike torn. Torni ees paikneb 12,7 mm kuulipilduja M2 Browning (on ka 40 mm automaatne granaadiheitjaga relastatud masinaid), mida saab tõenäoliselt ka torni seest opereerida. pisi|left|Vaade tagant jalaväeruumile Tagumises jalaväelaste sektsioonis on ruumi kaheksale sõdurile. Tavaliselt kasutatakse sisse-välja pääsemiseks elektrilist luuki masina tagaseinas. Jalaväeruumi laes on lisaks viis luuki: kaks paremal ja kolm vasakul pool telgjoont. Mõlemal küljel on vähemalt kaks laskeava koos vaatlusseadmetega.
Kuulduste järgi arendab Jaapan uut tüüp 96-l põhinevat ABK luuresoomukit, mis oleks varustatud vajalike sensoritega ja võimeline ise puhastuma. Varustuse hulka kuuluks ka ilmavaatlussüsteem.
Aleksander Kask (Soldina jaamaülem)
Aleksander Kask (24. märts 1879 Jamburg – 22. jaanuar 1929 Tartu) oli Eesti raudteelane ja poliitik.
Alates 1914. aastast oli ta Soldina jaamaülem. 1918. aastal laskis ta kraavi kaks bolševike sõjaväerongi ja mõisteti selle eest surma.
Aleksander Kask oli Joala põllumeeste kogu eestseisuse liige ja alates 1927. aastast Virumaa maavolikogu liige. Ta suri vähki.
Ivar Kosenkranius
Ivar Kosenkranius (10. juuni 1937 – 4. detsember 2019) oli eesti stsenarist.
1950. aastatel töötas ta ENSV Kinomatografistide Liidu sekretärina ja hiljem filmikriitikuna. Ta on kirjutanud dokumentaal- ja mängufilmide stsenaariume.
Ta on kirjutanud ka mitu raamatut ja filmiteemalist tarbekirjandust.
Hansapanga aktsionärina sai temast miljonär.
Molokovo rajoon
Molokovo rajoon on haldusüksus Venemaal Tveri oblasti kirdeosas.
Rakenduspsühholoogia
Rakenduspsühholoogia kasutab teadusliku psühholoogia meetodite ja psühholoogiliste alusuuringute tulemusi inimeste ja loomade praktiliste psühholoogiliste probleemide lahendamiseks.
Molokovo rajoon
Rajoonis on Molokovo alev ja viis külaasundust 184 külaga. 2023. aasta alguse seisuga oli rajoonis 3747 elanikku (2017 - 4100). Selle näitaja poolest on rajoon Tveri oblasti väikseim.
Rakenduspsühholoogia
Rakenduspsühholoogiat kasutatakse ka kliinilises psühholoogias ja pedagoogilises psühholoogias, mida rakenduspsühholoogia alla kitsamas mõttes ei pruugita paigutada. Tuntuim rakenduspsühholoogia väljund on eneseabiõpikud.
Rakenduspsühholoogiad kasutatakse:
Leppik (perekonnanimi)
Leppik on eesti perekonnanimi.
2008. aastal oli see perekonnanimi Eestis sageduselt 58. kohal.
2019. aastal on see Eestis 1212 inimesel (573 mehel ja 639 naisel) ja on sageduselt 47. kohal (meeste puhul 45. ja naiste puhul 47. kohal). Nimi on levinuim Saare maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 22,48.
Savoia hertsogkond
Savoia hertsogkond (itaalia: Savoia, prantsuse: Savoie, saksa: Savoyen) oli hertsogkond Apenniini poolsaare põhjaosas, mõned selle territooriumid on nüüd Prantsusmaal. Hertsogkonda valitses aastatel 1416–1860 Savoia dünastia. Hertsogkond oli Savoia krahvkonna järglane ning oli Saksa-Rooma riigi osariik, täpsemalt Ülem-Reini ringkonnas.
Andre Gray
pisi|Andre Gray 2016. aastal [[Burnley FC|Burnley särgis]] Andre Anthony Gray (sündinud 26. juunil 1991 Wolverhamptonis) on Inglismaa-Jamaica jalgpallur, kes mängib ründajana Kreeka kõrgliigaklubis Aris ja Jamaica jalgpallikoondises.
Ta alustas karjääri Shrewsbury Townis. Karjääri algusaastatel mängis ta Inglismaa madalamate liigade klubides. Ta paistis silma Inglismaa tugevuselt viienda liiga klubis Luton Town, lüües hooajal 2013–14 liigas 30 väravat.
2014. aasta juunis liitus ta Inglismaa esiliigaklubiga Brentford, kellega sõlmis kolmeaastase lepingu. Hooajal 2014–15 lõi ta esiliigas 16 väravat. 2015. aasta augustis siirdus Gray teise esiliigaklubisse, Burnleysse. Tema üleminekusumma oli umbes kuus miljonit naelsterlingit, mis oli Burnley läbi aegade suurim ost. Hooajal 2015–16 lõi ta liigas 25 väravat, millega oli liiga suurim väravakütt. Burnley võitis esiliiga ja tõusis Premier League'i. Järgmisel hooajal lõi ta Inglismaa kõrgliigas üheksa väravat.
2017. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Watford. Tegemist oli Watfordi suurima üleminekuga. 2021. aasta augustis suundus ta laenule Queens Park Rangersi ning lõi hooajal 2021/22 Inglismaa esiliigas 10 väravat.
2022. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Arisega.
25. märtsil 2021 debüteeris Gray mängus USA vastu Jamaica jalgpallikoondises. Jamaica koondises lõi ta esimese värava sama aasta 7. juunil sõprusmängus Serbia vastu. Ta kuulus Jamaica koondisse 2021. aasta CONCACAF Gold Cup'il.
Savoia hertsogkond
15. sajand
Amedeo VIII valitsemine oli pöördepunktiks riigi majandusele ja poliitikale, mis on jätnud sügava jälje rahva ajalukku. Tema pikka valitsemist rõhutasid sõjad (riik laiendas oma territooriumi, alistades Monferrato hertsogkonna ja Saluzzo markiikonna), samuti reformid ja ediktid ning ka mõned vastuolulised teod. Esimene oli aastal 1434, kui otsustas taanduda Château de Ripaille'i, kus ta eremiidielu elades asutas Püha Mauritiuse ordu. Aastal 1439 sai ta nimetamise vastupaavstiks, millega ta nõustus (Felix V nime all), kuigi ta seejärel kümmekond aastat hiljem sellest loobus, kartuses õõnestada kristlaste usulist ühtsust.
Teine tähtis Amedeo VIII valitsuse tegu oli Piemonte vürstkonna loomine augustis 1424; selle juhtimine usaldati perekonna esmasündinule, autiitliga. Hertsog jättis territooriumi suuresti moodustatuna vanast Savoia domeenist.
Kultuurse ja refineeritud mehena andis hertsog Amedeo suure tähtsuse kunstile. Muu hulgas töötas ta koos kuulsa Giacomo Jaquerioga kirjanduses ja arhitektuuris, julgustades kunsti tulemist Itaalia Piemontesse. pisi|Savoia hertsogkond, [[Vana Šveitsi Konföderatsioon, Milano hertsogkond, Genova vabariik ja Põhja-Itaalia ning Saksa-Rooma riigi Tirooli krahvkond, Kärnteni hertsogkond 1494]]
pisi|vasakul|Itaalia aastal 1494 Siiski suri tema esimene poeg Amedeo enneaegselt aastal 1431, järglaseks sai tema teine poeg Ludovico. Ludovico järglaseks oli nõrk Amedeo IX, kes oli äärmiselt usklik (ta kuulutati lõpuks õndsaks), kuid sel määral vähese tegeliku võimuga, et võimaldas oma naisel Yolande'il, Louis XI õel, teha väga tähtsaid otsuseid. Sel perioodil oli Prantsusmaa enam-vähem vaba kontrollima Savoia siseasju, mis sidus Piemonte Prantsuse krooniga.
16. sajand
Aastatel 1497–1504 valitses Savoia hertsogkonda Filiberto II, kes oli abielus Saksa-Rooma keisri Maximilian I tütre Austria Margaretega. Kui Filiberto II aastal 1504 suri, valitses riiki Austria Margarete, kuid 1506. aastal sai tema järglaseks Carlo III Hea, üsna nõrk valitseja. Aastast 1515 oli Piemonte võõrvägede poolt okupeeritud ja François I ootas vaid võimalust annekteerida Savoia hertsogkond ja selle valdused jäädavalt. Aastal 1536 käskis François I okupeerida hertsogkonna, kuhu oli tunginud tugev väeüksus. Carlo III mõistis liiga hilja riigi nõrkust ja püüdis kaitsta Torino linna. Siiski kaotati linn 3. aprillil samal aastal. Carlo III taandus Vercellisse, püüdes võitlust jätkata, kuid ei näinud riiki kunagi okupatsioonist vabana.
Emanuele Filiberto oli hertsog, kes rohkem kui keegi muu mõjutas Savoia tulevast poliitikat, suutes lõpetada rohkem kui 20-aastase okupatsiooni. Aastal 1559 sõlmitud Cateau–Cambrésis rahu taastas hertsogkonna täieliku autonoomia.