cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Švenčionyse rajoon
Rajoonis on 284 järve. Suurim neist on Kretuonase järv, teised suuremad järved on Baluošas, Peršoksnai, Vajuonis ja Žeimenys, osaliselt jääb rajooni aladele ka Asveja. Suurim jõgi on lõunapiiril voolav Neris, teine suurem jõgi on selle lisajõgi Žeimena, rajoonist algab Birvėta. Kõrgeim punkt on Girdžiuliškėse mägi (250 m), madalaim koht asub Nerise ja Žeimena ühinemispaigas (116 m).
Tiit Randla (majandusteadlane)
Teadustöö
Uurimisvaldkond: töö- ja palgakorraldus Eesti tööstusettevõte- ja teenindusettevõtetes. Üle 20 teadustrükise.
Isiklikku
Tiit Randla on 1967. aastast abielus telekunstnik Gunta Randlaga.
Toussaint
Toussaint on prantsuse perekonnanimi.
IMac Pro
pisi|iMac Pro iMac Pro on kõik-ühes personaalarvuti ja tööjaam, mille Apple Inc. on kujundanud, valmistanud ja müünud alates 14. detsembrist 2017. Erinevalt Mac Pro'st väidab Apple, et iMac Pro on kõige võimsam Mac kunagi tehtud. See on varustatud kohandatud Apple T2 kiibiga (mis salvestab krüpteeritud andmeid) ja MacOS Mojave kohandatud versiooniga, mis võimaldab kasutajal käivitamisprotsessi lukustada (Startup Security Utility abil).
iMac Prod tutvustati WWDC-l 5. juunil 2017 ja see ilmus 2017. aasta detsembris alghinnaga 4999 USA dollarit. Mõnede müügipunktide hulka kuuluvad 8-, 10-, 14- või 18-tuumaline Intel Xeon protsessor, 5K video, AMD Vega graafika, ECC mälu ja NBASE-T Ethernet.
19. märtsil 2019 sai iMac Pro kättesaadavaks ka 256 GB mäluga ja Vega 64X GPU võimalustega.
Mikulin AM-34
Mikulin AM-34 oli Nõukogude Liidus 1930. aastatel toodetud lennukimootor, mis leidis kasutust lennukeil Beriev MBR-2, Tupolev TB-3, Tupolev TB-4, Tupolev ANT-20, ANT-25, Petljakov Pe-8, Kalinin K-7, Polikarpov I-17 ja Bolhovitinov DB-A.
Arendus ja tootmine
Aleksander Mikulin alustas M-34 mootori väljatöötamist 1928. aastal. Sel ajal toodeti Nõukogude Liidus peamiselt välismaiste lennukimootorite litsentseeritud koopiaid, kodumaised arendused seeriatootmiseni ei jõudnud. Mikulin seadis eesmärgiks asendada seeriatootmises olnud M-17 (BMW VI mootori litsentseeritud versioon) võimsama kodumaise tootega. Kuna Mikulin teadis, et mootorivalmistamise uusi tehnoloogilisi seadmeid ta kohe ei saa (Nõukogude masinatööstuse nõrkus), siis otsustas ta uue mootori valmimise kiirendamiseks kasutada võimalust mööda samas mõõdus detaile kui M-17 mootoril. Mootor sai ka mõõtmetelt umbes sama suur ning ka kinnituskohad jäid samadeks, kuid muidu oli tegemist täiesti uue konstruktsiooniga.
Algus läks vaevaliselt. Mootori joonised valmisid alles 1931. aasta aprilliks ning sama aasta suvel valmis tehases nr. 26 (kus toimus ka mootori M-17 tootmine) esimene katseeksemplar, mis jõudis Lennukimootoriehituse Keskinstituuti (vene keeles: Центральный Институт Авиационного Моторостроения – Tsentralnõi Institut Aviatsionnovo Motostrojenija, lühend ЦИАМ – TsIAM) alles 21. septembril 1931. Mootor oli varustatud importkarburaatori ning -magneetoga, kuid sellest hoolimata ei läbinud see stendikatseid. Aasta hiljem toodi katsetustele järgmine versioon mootorist, mis oli saanud juba Nõukogude Liidus toodetud K-34 karburaatori, kuid seegi ei läbinud katsetusi. Parandatud versioon esitati 1933. aasta jaanuaris uuesti katsetustele, kuid taas ei läbinud neid. Sama aasta oktoobris toimusid TB-3 lennukil mootori M-34 esimesed lennukatsed.
Hoolimata uue mootori töökindluse probleemidest, otsustati 1932. aastal alustada selle seeriatootmist Moskva tehases nr. 24. Kuna selles tehases varem M-17 mootorit ei olnud toodetud, siis tuli ikkagi kõik tehnoloogilised seadmed täiesti nullist uuesti teha. 1932. aasta jooksul valmis vaid 64 mootorit, kuid järgmisel aastal juba 790 mootorit. 1934. aastal oli M-34 väljas ka Kopenhaageni 2. rahvusvahelisel lennundusnäitusel, kui esimene Nõukogude Liidus konstrueeritud ja seeriatootmises olev võimas lennukimootor. Kuid paljud lääne eksperdid pidasid seda Itaalias projekteeritud ning Nõukogude Liidule müüdud tooteks. Seda nii mitmete konstruktsiooniliste lahenduste tõttu, mis olid omased Itaalia lennukimootoritele, kui ka uskumatuse tõttu, et Nõukogude Liidus iseseisvalt midagi sellist oleks võidud välja töötada.
Tarvastu Gümnaasium
Tarvastu Gümnaasium on gümnaasium Viljandi vallas Viljandi maakonnas.
Kuni aastani 2000 oli kooli nimi Mustla Keskkool. Mustla Keskkool loodi 1947. aastal, mil Mustla 7-klassiline kool muudeti Mustla Keskkooliks. 2016. aasta seisuga õpib Tarvastu Gümnaasiumis 252 õpilast. 2016. aasta sügisel kuulutati Tarvastu Gümnaasium Viljandimaa aasta üldhariduskooliks.
Alates 2021. aasta augustist on kooli direktor Karl Kirt.
Kesküla
Kesküla on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kesküla 557 inimesel (255 mehel ja 302 naisel). Perekonnanimede levikult oli Kesküla meeste puhul 190. ja naiste puhul 170. kohal.
Kajaka teoreem
"Kajaka teoreem" on 2014. aasta Eesti dokumentaalfilm, mille režissöör on Joosep Matjus. Filmis jälgitakse linnas elavate kajakate elu.
Aleksander Panksejev
Aleksander Panksejev (20. oktoober 1921 Larionovka, Omski kubermang – 27. november 1989 Tallinn) oli Eesti ajaloolane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1983)
Elulugu
Aleksander Panksejev oli talupidaja poeg, eestlane.
Panksejev, Aleksander tegutses ELKNÜ Narva Linnakomitee I sekretärina, lõpetas 1949 ÜK(b)P KK Kõrgema Parteikooli, 1953 NLKP KK Ühiskonnateaduste Akadeemia, ajalookandidaat (1954), ajaloodoktor (1968, NLKP KK ja Marksismi-Leninismi Instituut), väitekiri "Деятельость Компартии Эстонии по регулированию своего количественного и качественного состава, по расстановке партийных сил".
Võttis Eesti Laskurkorpuse koosseisus osa teisest maailmasõjast. Oli 1944–50 Eestis komsomoli- ja parteitööl, 1953–57 EKP KK Vabariikliku Parteikooli kateedrijuhataja, 1957–59 TPI õppejõud, 1959–60 Ajaloo Instituudi teadusdirektor, 1960–84 EKP KK Partei Ajaloo Instituudi direktor, 1984–89 AI vanemteadur.
Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks valiti 1983. aastal NLKP ajaloo alal. Kuulus akadeemias ühiskonnateaduste osakonda.
Eggersdorf bei Graz
Eggersdorf bei Graz on vald (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Graz-Umgebungi ringkonnas.
Aleksander Panksejev
Teadustöö
Uurinud sõjajärgset Nõukogude riigiaparaadi taasloomist ja arengut, töölisklassi ja talurahva liidu kujunemist, Eestimaa Kommunistliku Partei liikmeskonna sotsiaalse, rahvusliku ja haridusliku struktuuri kujunemist, poliitilist ja ideoloogilist tegevust. Olnud Eestimaa Kommunistliku Partei ajalugu käsitlevate üldistavate tööde juhendaja ja peatoimetaja.
Eggersdorf bei Graz
pisi|tühi|
Aleksander Panksejev
Teadustöö
Eesti NSV teeneline teadlane (1980). Eesti NSV riiklik preemia 1972 (kollektiivis, 1980, kollektiivi juhina). Orden "Austuse märk" (1965, 1971), Isamaasõja II järgu orden. Üle 100 teadustrükise ja aimeartikli.
Jeemeni Araabia Vabariik
Jeemeni Araabia Vabariik (araabia keeles الجمهورية العربية اليمنية‎, al-Jumhūrīyah al-‘Arabīyah al-Yamanīyah; JAV; ka lihtsalt Põhja-Jeemen või Jeemen (Sanaa)) oli riik aastatel 1962–1990 tänapäeva Jeemeni loodeosas. Jeemeni Araabia Vabariigi pealinn oli Sanaa. Riik ühendati 22. mail 1990 Jeemeni Rahvademokraatliku Vabariigiga (Lõuna-Jeemeniga) tänapäevaseks Jeemeni Vabariigiks.
RCH 155
RCH 155 (inglise keeles Remote Controlled Howitzer 155 mm) on Saksamaal toodetud liikurhaubits.
Ajalugu
2021. aastal toimus esimene RCH 155-e liikumise pealt toimuv näidislaskmine.
Mohelnice
Mohelnice (saksa keeles Müglitz) on linn Tšehhis Olomouci maakonnas Šumperki ringkonnas. Mohelnice asub Šumperkist ligi 22 km lõunas ja Olomoucist umbes 32 km loodes.
Mohelnice paikneb merepinnast 267 meetri kõrgusel.
Mohelnice vanalinn on alates 1992. aasta septembrist ajalooline linnakaitseala.
Asulat on esmamainitud 1131. aastal. Ürikutes on Mohelnicet esmakordselt linnaks nimetatud 1273. aastal.
Leevre külanõukogu
Leevre külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Leevre külanõukogu moodustati 1945 septembris Läänemaal Kullamaa vallas. Külanõukogu keskus asus Sooniste asunduses.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Leevre külanõukogu 1950 septembris Märjamaa rajooni koosseisu.
1954 juunis Leevre külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium arvati Vaikna külanõukogu koosseisu.
Lehtse külanõukogu
Lehtse külanõukogu oli külanõukogu Paide rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Lehtse vallas. Külanõukogu pindala oli 161 km² (1977).
Netsmüts
Netsmüts on varem Eestis kantud naiste peakate.
Netsmüts oli tehtud mustast lõngast heegeldatud võrgust ehk netsist, mille juurde käis kõval alusel oleva poolkuu sarnane (mustast lõngast) käänus kaunistustega otsik. See peakate oli eriti levinud Loode- ja Kesk-Eestis 19. sajandi teises pooles ning seda kandsid abielunaised vähem pidulikel juhtudel.
Ellinor
Ellinor on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 1418. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Ellinor 31 naisel.
Ekman
Ekman oli Soome sõjaväelane (reamees, 1919), Vabadusristi kavaler.
Ekman osales alates 8. jaanuarist 1919 Soome vabatahtlike salga 4. kompanii koosseisus Vabadussõjas, osales lahingutes Punaarmee vastu Narva rindel, naasis märtsis 1919 Soome. 26. märtsil 1920 anti talle II liigi 3. järgu Vabadusrist.
Ekmani isikut pole võimalik identifitseerida, kuna 4. kompaniis teenis kolm sellenimelist: Bertil Ekman, Erik Ekman ja Gunnar Ekman, kõik pärit Helsingist.
Kanntaimelised
Kanntaimelised (Nepenthaceae) on nelgilaadse seltsi kuuluv taimede sugukond.
Sugukonda kuulub ainult üks perekond – kanntaim (Nepenthes).
Pihukirves
pisi|Pihukirves käes pisi|Hispaaniast leitud pihukirve joonis Pihukirves on kivist käsitööriist, mida valmistasid ja kasutasid Acheuli kultuuri inimesed.
Pihukirved on enamasti pikliku ja pikitelje suhtes sümmeetrilise kujuga, üks ots teravam ja teine ümaram.
Esimene joonistus pihukirvest ilmus Briti väljaandes 1800. aastal. Enne, kui selgus pihukirveste otstarve eelajaloolise tööriistana, pidasid inimesed neid loodusliku või üleloomuliku päritoluga esemeteks ja seostasid tormide või pikselöökidega.
Kingsepp (perekonnanimi)
Kingsepp on eesti perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kingsepp 61 mehel ja 70 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kingsepp meeste puhul 1607. ja naiste puhul 1525. kohal.
Eesti Maanaiste Keskselts
Eesti Maanaiste Keskselts oli Tallinnas aastatel 1928–1940 tegutsenud keskselts, mis tegutses eesmärgiga edendada maanaiste kutseharidust ja kodumajandust.
1938. aastal kuulus keskseltsi 402 seltsi, milles oli kokku üle 33 000 inimese.
Tiit Kalluste
pisi|Tiit Kalluste (Foto: Sohvi Viik) Tiit Kalluste (sündinud 2. aprillil 1962) on eesti džässakordionist, helilooja ja pedagoog.
Elukäik
Tiit Kalluste alustas muusikaõpinguid Võru Lastemuusikakoolis (1969–1977), seejärel õppis Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (1977–1981) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1981–1986). 1998. aastast õpetab Tiit Kalluste Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakoolis ning 2004. aastast Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias akordioni ja improvisatsiooni. Oli 1997–2007 Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia õppejõud ning 2001–2007 Põhjamaade luulefestivali muusikaline kujundaja. 1999–2011 Eesti Akordioniliidu president
Muusik ja pedagoog
Tiit Kalluste esimene ülesastumine džässaordionistina leidis aset 1982. aasta festivalil Tudengijazz. Sellest alates on ta tegutsenud muusikuna paljudes erinevates koosseisudes, akordioni- ja improvisatsiooni õpetajana, helilooja ja arranžeerijana.
Ta on andnud kontserte ligemale 30 riigis, festivalidel nagu Pori Jazz (Soome), Cork Jazz Festival (Iirimaa), Varna Summer International Jazz Festival (Bulgaaria), Festival Nordischer Klang (Saksamaa), Kaunas Jazz (Leedu), Festival Jazzycolors (Prantsusmaa), Paris Banlieues Tango (Prantsusmaa), Rigas Ritmi (Läti), Aile Jazz (Läti), Athens Technopolis Jazz Festival ( Kreeka), Naxos Festival (Kreeka), Baltic Jazz Festival (Soome), Dimitria Festival (Kreeka), Brussels Jazz Marathon (Belgia) ning esinenud kontserdipaikades nagu St. Micheli Catedral (Brüssel), Smolnõi Sabor (Peterburi), St. Thomas Morus Church (Mexico), Temppeliaukio Church (Helsingi), Abbaye de Neumünster (Luxembourg), Modern Museum (Stockholm), Lithuanian National Philharmonic Concert Hall (Vilnius), Wagner Hall (Riia), Läti Rahvusooper (Riia), State Kremlin Palace (Moskva), Berliner Philharmonie (Berliin), Rathaus Vienna (Viin), Slovak Radio (Bratislava), Salle des Etoiles Le Sporting Monte Carlo (Monaco), Print Room at the Coronet (London), Quebec University (Montreal), Alte Galerie (Berlin), The Royal College of Music (London), Jazz Club "The Music Village" (Brüssel), Koko Jazz Club (Helsingi), Jazz club "Porgy & Bess" (Viin), Jazz club ZAK (Gdansk), Jazzclub Birdland (Hamburg) jpt.
Tiit Kalluste on teinud koostööd paljude eesti muusikute ja rohkem kui 60 välisartistiga. Koos sagedase lavapartneri Villu Veskiga on ta projektide "Põhjala saarte hääled" / NordicSounds ja Tango Nuevo / Jazz'n'Tango idee ja muusika autor ning omanimelise džässansambli eestvedaja. Ta on mitme erialakonkursi žürii liige.
Helilooja ja arranžeerija
Tiit Kalluste on kirjutanud muusikat džäss- ja kammerkoosseisudele, akordionipalu ning teinud arranžeeringuid. Tema muusikat on salvestatud mitmele heliplaadile. Eesti Laulu- ja Tantsupeo Sihtasutuse tellimusel on ta kirjutanud originaalloomingut ning seaded akordioni- ja kandle orkestritele. Eesti Akordioniliit on tellinud temalt mitme akordionikonkursi "Parim noor instrumentalist" kohustuslikud palad. Tiit Kalluste on mitme heliplaadi produtsent, tema kirjutatud muusikat on kasutatud kino- ja telefilmides.
Noodikogumikud Tiit Kalluste muusikaga: Akordionipalade kogumike koostaja:
Kagiso
Kagiso on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Gautengi provintsis West Randi ringkonnas.
Kagiso on asutatud 1920. aastal.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kagiso elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,33%, värvilisi 0,37%, India või Aasia päritolu inimesi 0,08%, valgeid 0,06% ja teisi 0,16%. Tsvana keelt pidas emakeeleks 47,60% inimesi, suulu keelt 14,72%, koosa keelt 12,10%, sotho keelt 6,95%, pedi keelt 4,81%, tsonga keelt 4,42%, venda keelt 2,82%, inglise keelt 2,75% ja ndebele keelt 1,31%.
Arnold Sirkel
Arnold Sirkel (11. jaanuar 1912 Õisu – 9. jaanuar 1996 Göteborg) oli Eesti karikaturist ja teatritegelane.
Õppis Viljandi Maakonnagümnaasiumis. Aastatel 1927–1929 õppis trükikunsti Sakala trükikojas ja tegutses seal trükkalina. 1930. aastal tuli Tallinna tööle Roman Tavasti väärtmetallasjade ja märkide tehasesse lihvijana. 1944. aastal mobiliseeriti ta (arvatavasti Eesti 1. piirikaitse tagavararügemendi koosseisu). Selle aasta ajalehtedes (Sakala, Eesti Sõna, Järva Teataja jt) on teateid tema osalusest selle rügemendi meelelahutustrupi etendustes näitlejana sketšides.
1944. aasta sügisel põgenes ta Nõukogude okupatsiooni eest Rootsi. Töötas Boråsis ja hiljem Göteborgis SAAB-i autofirmas. Tegutses näitlejana ja lavastajana Boråsi Eesti Seltsis ning oli 1950. aastatest Göteborgi Eesti Seltsi näiteringi juhataja. Boråsis lavastas ta Enn Vaiguri näidendi "Kraavihallid" (1947), Göteborgis Hugo Raudsepa "Mikumärdi" (1957), Marcel Pagnoli "Kauged rannad" (1958), August Mälgu "Õitsev meri" (1960), Oskar Lutsu "Tagahoovis" (oma dramatiseeringus, 1962), Arvo Mägi "Tuhat krooni" (1963), "Eedeni aias" (1965) ja "Kuulujutud" (1971); taas Enn Vaiguri "Kraavihallid" (1972), Hugo Raudsepa "Vedelvorst" (1977) jt. Mängis ise sageli peaosi ja korraldas lisaks sõnalis-muusikalisi õhtuid.
Alates 1944. aastast avaldati tema karikatuure Rootsi ja pagulas-Eesti ajakirjanduses. Ta allkirjastas neid algul nimega A. Sirkel, hiljem kasutas pseudonüümi SIR, vahel ka Pelle. Ta oli Rootsis ilmunud Eesti Päevalehe ja Dagens Nyheteri üks põhikarikaturiste. Tegi koostööd kirjaniku, ajakirjaniku ja kultuuripoliitiku Arvo Mägiga, kes Juhan Timmukuru nime all 1975. aastast alates kirjutas Eesti Päevalehele vestesarja "Vastukarva", varustades sarja pidevalt karikatuuride, šaržide ja muude illustratsioonidega, tegi pealkirju, vinjette jm. Tema karikatuure avaldasid ka Välis-Eesti, Oma Maa, Pisuhänd jm väljaanded nii tema elu ajal kui ka pärast surma.
Alfredo Copello
Alfredo Copello (15. märts 1903 – surmaaeg ja -koht on teadmata) oli Argentina poksija.
Copello sai kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1924. aasta Pariisi olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Hans Nielsenile (Taani).
Feldkirchen bei Graz
pisi|tühi|Vaade kihelkonnakirikule
Ajalugu
See on Austria-Ungari poolt interneeritud, piinatud ja tapetud vangide massihaua koht lähedalasunud Thalerhofi interneerimislaagris, kus praegu asub Grazi lennujaam.
Eesti Noorsotsialistlik Liit
Eesti Noorsotsialistlik Liit (lühend: ENL) oli erakonna Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei sektsioon, mis tegutses aastatel 1926–1934.
Tegevuse algusaastatel propageeris ENL austromarksismi.
ENLi häälekandja oli 1926–1933 ilmunud ajakiri Rünnak.
Leisi külanõukogu
Leisi külanõukogu oli külanõukogu Kingissepa rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Leisi vallas. Külanõukogu pindala oli 331 km² (1977).
Ellu
Ellu on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 978. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Ellu 63 naisel.
Cingoli järv
Cingoli järv (itaalia keeles Lago di Cingoli, ka Castreccioni järv (Lago di Castreccioni)) on veehoidla Kesk-Itaalias Marche maakonnas Macerata provintsis Cingolis. Cingoli veehoidla on Marche maakonna ja Kesk-Itaalia suurim tehisveekogu.
Albaania-Türgi sõjad (1432–1479)
Albaania-Türgi sõjad (1432–1479) olid rida Albaania feodaalisandate mässe ja sõdu tõusva Osmanite riigi vastu. Sõjad ja mässud toimusid tänapäeva Albaania, Montenegro, Kosovo ja Põhja-Makedoonia aladel.
Cingoli järv
346 meetri kõrgusel merepinnast asuv veehoidla rajati aastatel 1981 kuni 1987 67 meetri kõrguse ja 280 meetri pikkuse paisu rajamisega Musone jõele. Veehoidla valgla suurus on 90 km².
Albaania-Türgi sõjad (1432–1479)
Albaania mäss (1432–1436)
Albaania mäss (1432–1436) oli rida konflikte Albaania mässuliste ja Osmanite riigi vahel Osmanite valitsemise varajasel perioodil piirkonnas. Suure osa kohaliku aadli asendamine Osmanitest maaomanikega, tsentraliseeritud valitsemine ja Osmanite maksusüsteem ajendasid elanikkonda ja aadlikke eesotsas peamiselt Gjergj Arianitiga Osmanite vastu mässama.
Mässu algfaasis tapeti või saadeti välja paljud maa (timari) valdajad. Kui see levis, naasid aadlikud, kelle valdused olid Osmanite poolt annekteerinud, et ühineda mässuga, ja algatati katseid sõlmida liite Saksa-Rooma riigiga. Kuigi mässu juhid olid edukad lööma järjestikuseid Osmanite kampaaniaid, ei õnnestunud neil vallutada paljusid Albaania sandžaki olulisi linnu. Pikaajalised piiramised, nagu sandžaki pealinna Gjirokastëri piiramine, andsid Osmanite armeele aega riigi teistest osadest suurte vägede kogumiseks ja peamise mässu alistamiseks 1436. aasta lõpuks. Osmanite väed korraldasid pärast mässu mitu veresauna.
Pärast seda, kui mäss oli suures osas maha surutud, lubati neil, kes nõustusid Osmanite ülemvõimuga, esialgu oma valdused ja osaline autonoomia säilitada. Paljud timarid anti ka kohalikele albaanlastele, kellel oli kõrgeid ametikohti halduses, eriti Jakup bej Muzaka ja Skanderbegi valitsemise ajal. Kogu rahustamisprotsessi ajal olid mitmed, peamiselt maapiirkonnad, endiselt mässulised ja puhkesid uued mässud, nagu Teodor Muzaka III oma 1437. aastal. Kui Osmanite riik laiendas oma valitsemisala Balkanil, jätkusid tsentraliseerimiskatsed ja kohalike timarite valdajate asendamine Osmanitest maaomanikega. See poliitika tõi osaliselt kaasa Lezha liiga moodustamise Skanderbegi juhtimisel 1444. aastal ja uue ajastu Osmanite-Albaania sõdades.
Taust
thumb|left|180px|Albaania sandžak 1431. aastal
14. sajandi lõpus ja 15. sajand alguses alistas Osmanite riik järk-järgult kohalikud Albaania vürstkonnad, moodustades Albaania sandžaki kui riigi haldusüksuse. Timarite süsteemi osana asendati kohalikud feodaalisandad suuresti Anatoolia Osmanitega. 1431.–1432. aasta katastrimõõdistamine (defter) näitab, et umbes 75–80% timaritest anti Osmanite moslemi spaahidele (feodaalne ratsavägi), samas ülejäänud ja eriti kauged alad, mis ei olnud Osmanite täieliku kontrolli all, anti Albaania spaahidele, nii kristlastele kui moslemitele. Senise aadli asendamine timarite süsteemiga viis konfliktideni, mille tulemusena ei olnud paljud maapiirkonnad Osmanite täieliku valitsemise all.
Varasema maksuseadustiku kohaselt pidid põllumehed maksma oma isandatele kümnendiku hooaja põllumajandustoodangust, 1 tukati ja 4 krossi (2/9 tukatit). Osmanite süsteem oli suunatud tulude suurendamisele, et toetada sõjalisi kulutusi, mistõttu kehtestati uued maksud ja muudeti olemasolevaid. Lisaks 1/10-le agraartoodangust pidid moslemiteks pöördunud pered maksma timari omanikele 22 akçe (~0,6 tukatit), samas mittemoslemi perekonnad pidid maksma 25 akçe (~0,7 tukatit). Mõlemale rühmale kohaldati täiendavaid makse, sealhulgas avârız, iga-aastane sularahamaks, mis mõjutas katastrisse registreeritud leibkondi. Mittemoslemid pidid cizye osana maksma ka 45 akçe (~1,3 tukatit) ning pidid regulaarselt varustama Osmanite riiki noorte nekrutitega devşirme kohaselt, mis nõudis noorte meeste värbamist Osmanite armeesse ja nende pöördumist islamiusku.
Sellest tulenevalt põhjustasid muudatused omandiõiguses, feodaalide ja talupoegade suhetes, maksusüsteemis ja devşirme kehtestamine täiendavat vastupanu. Kuna nii aadlikke kui talupoegi puudutavad muudatused viidi ellu peamiselt katastrimõõdistuses registreerimisega, püüdsid paljud pered vältida 1431.–1432. aasta uuringus registreerimist ja põgenesid mägipiirkondadesse, samal ajal kui aadel valmistus relvakonfliktiks.
Mäss
thumb|left|200px|Gjirokastëri lossi piiras [[Depë Zenebishi, keda võitis Turahan Bey]]
Mäss algas 1432. aastal, kui Andrea Thopia võitis väikest Osmanite väge Kesk-Albaanias. Tema võit julgustas teisi juhte ja mäss levis kogu Albaanias. Hiljem samal aastal kaotasid Osmanid kontrolli keskse meresadama Vlorë üle. Gjergj Arianiti, kes pantvangina Osmanite õukonnas elas, kutsuti mässuliste poolt tema perekonna valdustes mässu juhtima. Vastuseks põgenes ta Edirnest ja naasis Albaaniasse. 1432. aasta talvel kogus sultan Murad II Ali Bey juhatuse alla u. 10 000 sõdurit, kes marssisid mööda Via Egnatiat ja jõudsid kesksesse Škumbini orgu, kus Gjergj Arianiti väed neid varitsesid ja võitsid. Tema võit ajendas albaanlasi Gjirokastëri piirkonnas kutsuma mässulisi lõunas juhtima Depë Zenebishi, kes asus elama oma valdustesse Korful pärast Gjirokastëri vürstkonna vallutamist Osmanite poolt. Pärast mässu levimist lähedalasuvatesse piirkondadesse, sealhulgas Këlcyrasse, Zagorisse ja Pogonisse, piirasid tema väed lõunapoolset Gjirokastëri linna, Albaania sandžaki pealinna. Lähedalasuvas Këlcyras vallutasid mässulised lossi, kuid samaaegne Gjirokastëri piiramine venis ning Turahan Bey ründas ja võitis 1433. aasta alguses vägesid, mis linna piirasid. Zenebishi püüti kinni ja hukati.
1433. aasta suvel rüüstas Rumeelia beilerbei Sinan Paşa juhitud armee Kaninë ja Ioánnina alad ning liikus põhja poole, kus alistas mässulised Gjon Kastrioti valdustes, kes alandati taas vasalli staatusesse, samal ajal kui tema poeg Skanderbeg, kes kutsuti samuti mässuga ühinema, jäi Osmanite teenistusse Anatoolias. 1433. aasta augustis kogunes Veneetsia senat olukorda hindama ja leidis, et mäss ohustab ka Veneetsia alasid selles piirkonnas. Kuid oktoobri lõpuks hindasid nad kriisi ümber ja lükkasid tagasi sõjagaleeride paigutamise Veneetsia kolooniatesse. Põhja-Albaanias vallutas Nikollë Gjergj Dukagjini Osmanite-eelse Dukagjini vürstkonna territooriumid ning piiras ja vallutas Danja. Seejärel üritas Dukagjini Veneetsiaga liitu asuda, pakkudes vastu Veneetsia ülemvõimuga nõustumist ja andes neile kontrolli Danja üle. Kuid Veneetsia keeldus igasugusest osalusest tema plaanis ja mässus üldiselt. Dukagjini ei teadnud, et Osmanite Danja kuberner Hasan Bey oli palunud lüüasaamise korral Veneetsia abi. Kuna Veneetsia ei tahtnud Osmanite vaenu esile kutsuda, anti Shkodëri (Scutari) kaptenile korraldus abistada Hasan Beyd Danja tagasivallutamisel. Seejärel saadeti Lezha (Alessio) garnisonile relvi ja 1435. aastaks tagastati kants Osmanite kontrolli alla. Kesk-Albaanias piiras Andrea Thopia edutult Kruja lossi, samas kui Vlorë piirkonnas algas Kaninë kindluse piiramine. Vlorë läks mässuliste kätte juba 1432. aasta mais, kuid see pidi olema taastatud 1434. aasta maiks, kuna tolleaegsed Veneetsia dokumendid mainivad seal sel ajal asunud Osmanite ametnikku (subaşı).
1434. aasta suvel koguti Manastiri veel üks Osmanite armee. Taas Sinan Paşa juhtimisel sai see Osmanite sõjaretk 1434. aasta augustis Albaania lõunakeskosas Gjergj Arianiti käest lüüa. Pärast tema lüüasaamist said kõik Albaaniaga külgnevate territooriumite beid käsu koguda väed ja rünnata mässulisi. 1434. aasta detsembris marssis Üskübi sandžaki bei İshak Bey Albaania lõunakeskossa, kuid sai Gjergj Arianitilt lüüa. Tolleaegsed allikad Ragusa senatist mainivad, et paljud Osmanite sõdurid võeti kinni, samas kui İshak Bey põgenes väikese rühmaga. 1435. aasta aprillis alistas Arianiti järjekordse Osmanite kampaania ja vaenutegevus peaaegu lõppes 1436. aasta alguseni, kuna Murad II sõjalised ettevõtmised olid suunatud Karamani İbrahimi vastu Anatoolias. 1435. aasta lõpus hindasid Ragusa senati aruanded olukorda rahulikuks ja märkisid, et sõdivad pooled olid taandunud oma aladele.
Mässu ajal tehti palju katseid moodustada Osmanite-vastane koalitsioon, sealhulgas Saksa-Rooma riigiga. Paavst Eugenius IV taotles vägede saatmist mässu aitama ja püüdis raha koguda. 1435. aastal saatis Saksa-Rooma keiser Sigismund Bulgaaria aadlimehe Fružini ja 1436. aasta alguses Osmanite trooninõudleja Daudi, et mässulistega koalitsiooni sõlmimise võimaluse üle läbirääkimisi pidada. Kuid 1436. aasta keskpaigaks oli Turahan Bey juhtimise alla kogunenud suur jõud. Vaatamata sõjalistele võitudele tegutsesid mässu juhid iseseisvalt ilma keskse juhtimiseta, mille puudumine aitas suuresti kaasa nende lõplikule lüüasaamisele. Turahani väed surusid mässu lõpuks maha ja marssisid läbi Albaania, pannes toime ulatuslikud tsiviilelanike tapatalgud.
Skanderbegi mäss
Kenneth Setton väidab, et enamik Skanderbegi tegevust aastatel 1443–1444 käsitlevatest aruannetest "võlgneb palju rohkem väljamõeldusele kui faktile". Varsti pärast seda, kui Skanderbeg vallutas Kruja, kasutades võltsitud kirja Zabel Paşalt kontrolli võtmiseks, suutsid tema mässulised vallutada palju Osmanite kindlusi, sealhulgas strateegiliselt väga tähtsa Svetigradi (Kodžadžik), mis võeti Moisi Golemi ja 3000 Debari mässulise toetusel. Mõnede allikate kohaselt torkas Skanderbeg vangistatud Osmanite ametnikud, kes keeldusid ristiusku astumast, surnuks.
Skanderbegi mässuliste esimene lahing Osmanite vastu peeti 10. oktoobril 1445 Mokra mäel. Settoni sõnul laulsid ungarlased pärast seda, kui Skanderbeg väidetavalt Torviolli lahingu võitis, tema kohta kiidusõnu ja kutsusid Skanderbegi ühinema Ungari, paavsti ja Burgundia liiduga Osmanite vastu. 1446. aasta kevadel palus Skanderbeg Ragusa diplomaatide abi kasutades paavstilt ja Ungari kuningriigilt toetust võitluseks Osmanite vastu.
Esiletõus
1443. aasta novembri alguses deserteerus Skanderbeg sultan Murad II vägedest Niši lahingu ajal, kus võideldi János Hunyadi ristisõdijate vastu. Mõne varasema allika kohaselt deserteerus Skanderbeg Osmanite armeest Kunovica lahingu ajal 2. jaanuaril 1444. Skanderbeg lahkus väljalt koos 300 albaanlasega, kes Osmanite armees teenisid. Ta viis oma mehed kohe Krujasse, kuhu ta saabus 28. novembril, ja võltsitud kirja abil sultan Muradilt Kruja kubernerile sai temast samal päeval linna isand. Tugevdamaks oma kavatsust omandada kontroll Zeta endiste valduste üle, kuulutas Skanderbeg end Balšići perekonna pärijaks. Pärast mõne vähemolulise ümberkaudse lossi (Petrela, Prezë, Guri i Bardhë, Svetigrad, Modrič ja muud) vallutamist heiskas ta Frashëri sõnul Krujal musta kahepäise kotkaga punase lipu (Albaania kasutab sarnast lippu oma rahvussümbolina seniajani). Skanderbeg loobus islamist, pöördus ristiusku ja andis teistele islami omaks võtnud või moslemitest kolonistidele korralduse pöörduda ristiusku või oodata surma. Sellest ajast peale nimetasid Osmanid Skanderbegi "hain (reetlikuks) İskenderiks". Skanderbegi väike õukond koosnes erinevatest rahvustest isikutest. Serblane Ninac Vukosalić oli õukonnas dijak ("kirjutaja", sekretär) ja kantsler. Ta oli ka Skanderbegi pangakonto haldur Ragusas. Gazulli perekonna liikmetel oli oluline roll diplomaatias, rahanduses ja relvade ostmises. Arst Gjon Gazulli saadeti kuningas Mátyás Hunyadi õukonda koordineerima pealetungi Mehmed II vastu. Rüütel Pal Gazulli reisis sageli Itaaliasse ja Andrea Gazulli oli Morea despoodi saadik Ragusas, enne kui temast 1462. aastal Skanderbegi õukonna liige sai. Mõned seiklejad järgnesid ka Skanderbegile, nagu keegi John Newport, Stefan Balšić, Skanderbegi saadik Milanos 1456. aastal, keegi Stjepan Radojevic, kes 1466. aastal Spliti-reisiks laevu varustas, keegi Ruscus Cattarost ja teised. Ragusa Gondola/Gundulići kaupmeheperekonnal oli Gazulliga sarnane roll. Kirjavahetust kirjutati slaavi, kreeka, ladina ja itaalia keeltes. Ladinakeelseid dokumente kirjutasid notarid Itaaliast või Veneetsia territooriumitelt Albaanias.
Albaanias oli mäss Osmanite vastu hõõgunud juba aastaid, enne kui Skanderbeg Osmanite armeest deserteeris. 1443. aasta augustis mässas Gjergj Arianiti Kesk-Albaania piirkonnas taas Osmanite vastu. Veneetsia eestkoste all kutsus Skanderbeg 2. märtsil 1444 Albaania aadlimehed Veneetsia kontrolli all olevasse Lezha linna ja nad rajasid sõjalise liidu, mida ajalookirjutuses tuntakse Lezha liigana. Sõjalise liiduga liitunute hulgas olid Albaania võimsad Arianiti, Dukagjini, Muzaka, Zaharia, Thopia, Zenebisi, Dushmani ja Spani aadliperekonnad ning ka Serbia aadlimees Stefan Crnojević Zetast.
Skanderbeg organiseeris mobiilse kaitsearmee, mis sundis Osmaneid oma vägesid hajutama, jättes nad haavatavaks albaanlaste löö ja jookse taktika suhtes. Skanderbeg pidas vastaste armeede vastu sissisõda, kasutades mägist maastikku enda huvides. Esimese 8–10 aasta jooksul juhtis Skanderbeg üldiselt 10 000 – 15 000 sõdurist koosnevat armeed, kuid tal oli täielik kontroll ainult oma valduste meeste üle ning ta pidi veenma teisi vürste järgima tema poliitikat ja taktikat. Skanderbeg pidi aeg-ajalt Osmanitele andamit maksma, kuid ainult erandlikel asjaoludel, näiteks sõja ajal veneetslastega või reisi ajal Itaaliasse ja võib-olla siis, kui ta oli liiga tugevate Osmanite vägede surve all.
thumb|right|230px|[[Varna lahing 1444. aastal, puulõige]]
1444. aasta suvel seisid Torviolli tasandikul ühendatud Albaania armeed Skanderbegi juhtimisel vastamisi Osmanite kindrali Ali Paşa 25 000 mehelise armeega. Skanderbegi juhtida oli 7000 jalaväelast ja 8000 ratsaväelast. 3000 ratsaväelast oli Hamza Kastrioti juhtimise all vaenlase liinide taha lähedasse metsa peidetud. Teatud märguande peale laskusid nad alla, piirasid Osmanid ümber ja andsid Skanderbegile väga vajaliku võidu. Umbes 8000 Osmanit tapeti ja 2000 vangistati. Skanderbegi esimene võit kajas üle Euroopa, sest see oli üks väheseid kordi, mil Osmanite armee Euroopa pinnal toimunud lahingus lüüa sai.
Brüsseli grifoon
Brüsseli grifoon on Belgiast pärinev koeratõug.
"Tasakaalukas väike koer, tähelepanelik, väärikas, oma isandasse hästi kiindunud, hästi valvas", iseloomult elav ja temperamentne, liikuv ja energiline.
Standardis on tõu ajaloo kohta kirjas: „Kõik kolm tõugu (brüsseli grifoon – Griffon Bruxellois, belgia  grifoon – Griffon  Belge ja väike  brabandi grifoon – Petit Brabançon) viivad tagasi väikese karmikarvalise koeratüübi juurde, keda kutsuti „Smousje“ ja keda tunti üle aastasadade Brüsseli ümbruskonnas.“
Albaania-Türgi sõjad (1432–1479)
Sõda Veneetsiaga 1447–1448
Albaania ülestõusu alguses toetas Veneetsia vabariik Skanderbegi, pidades tema vägesid puhvriks nende ja Osmanite riigi vahel. Lezha, kus loodi samanimeline liiga, oli Veneetsia territoorium, ja koosviibimine sai Veneetsia heakskiidu. Skanderbegi hilisemat toetust ja tema tõusmist tugevaks jõuks nende piiridel peeti aga ohuks vabariigi huvidele, mis viis suhete halvenemiseni ja vaidluseni Danja kindluse ükle, mis päästis valla Albaania-Veneetsia sõja (1447–1448). Pärast rünnakuid Bari ja Ulcinji, koos Đurađ Brankovići ja Stefan Crnojevićiga, ning piirkonna albaanlaste vastu pakkusid veneetslased tema mõrva eest tasu. Veneetslased püüdsid igati Skanderbegi kukutada või temale surma tuua, pakkudes isegi eluaegset pensioni 100 kuldtukatit aastas inimesele, kes ta tapab. Konflikti ajal kutsus Veneetsia Osmaneid ründama Skanderbegi samaaegselt idast, pannes albaanlased silmitsi kahe rinde konfliktiga.
14. mail 1448 asus sultan Murad II ja tema poja Mehmedi juhitud Osmanite armee piirama Svetigradi lossi. Albaania garnison lossis osutas Osmanite armee frontaalrünnakutele vastupanu, samal ajal ahistas Skanderbeg piiravaid vägesid koos allesjäänud Albaania armeega tema isikliku juhtimise all. 23. juulil 1448 võitis Skanderbeg Shkodëri lähedal lahingu Andrea Venieri juhitud Veneetsia armee vastu. 1448. aasta hilissuvel loovutas Albaania garnison joogivee puudumise tõttu lõpuks lossi tingimusel, et Osmanite piiravatest vägedest ohutult läbi minna; sultan Murad II nõustus ja austas seda tingimust. Peamised allikad on eriarvamusel, miks oli piiratutel probleeme lossi veega: kui Barleti ja Biemmi väitsid, et lossikaevust leiti surnud koer ja garnison keeldus vett joomast, kuna see võib nende hinge rikkuda, siis teine esmane allikas, Osmanite kroonik oletas, et Osmanite väed leidsid ja lõikasid lossi veeallikad läbi. Hilisemad ajaloolased nõustuvad enamasti Osmanite krooniku versiooniga. Kuigi meeste kaotus oli minimaalne, kaotas Skanderbeg Svetigradi lossi, mis oli oluline tugipunkt, mis kontrollis Makedoonia välju idas. Samal ajal piiras ta Durazzo (nüüd Durrës) ja Lezha linnu, mis olid toona Veneetsia võimu all. 1448. aasta augustis alistas Skanderbeg Dibëris Oraniki lahingus Mustafa Paşa. Mustafa Paşa kaotas 3000 meest ja vangistati koos 12 kõrgema ohvitseriga. Skanderbeg sai nendelt ohvitseridelt teada, et veneetslased sundisid Osmaneid Albaaniasse tungima. Veneetslased õhutasid lüüasaamisest kuuldes rahu kehtestama. Mustafa Paşa anti peagi 25 000 tukatise lunaraha eest Osmanitele.
thumb|right|230px|"Skanderbeg pöördumas rahva poole", 16. sajandi gravüür, [[Jost Amman]]
23. juulil 1448 ületas Skanderbeg 10 000 mehega Drini jõe, kohtudes Scutari kuberneri Daniele Iurichi juhitava 15 000 mehelise Veneetsia väega. Skanderbeg juhendas oma vägesid, mida oodata, ja avas lahingu, andes vibulaskjatele käsu avada tuli Veneetsia liini pihta. Lahing kestis tunde, kuni suured Veneetsia sõdurite rühmad hakkasid põgenema. Skanderbeg, nähes oma põgenevaid vastaseid, andis käsu alustada täiemahulist pealetungi, hävitades kogu Veneetsia armee. Vabariigi sõdureid aeti taga otse Scutari väravateni ja seejärel viidi Veneetsia vangid kindlusest välja. Albaanlastel õnnestus tekitada Veneetsia vägedele 2500-meheline kaotus, vangistati 1000 meest. Skanderbegi armee kaotus oli 400 meest, peamiselt paremal tiival. Rahuleping, mille läbirääkimisi pidas Georgius Pelino ning mis sõlmiti Skanderbegi ja Veneetsia vahel 4. oktoobril 1448, nägi ette, et Veneetsia säilitab Danja ja selle ümbruse, kuid loovutab Skanderbegile Buzëgjarpri territooriumi Drini jõe suudmes, ning Skanderbeg sai ka privileegi igal aastal Durazzolt maksuvabalt 200 hobusekoormat soola osta. Lisaks maksis Veneetsia Skanderbegile 1400 tukatit. Kokkupõrgete perioodil Veneetsiaga tihendas Skanderbeg suhteid Aragóni Alfonso V-ga (valitses 1416–1458), kes oli peamine Veneetsia rivaal Aadria merel, kus tema unistustele impeeriumist olid veneetslased alati vastu.
Üks põhjusi, miks Skanderbeg nõustus Veneetsiaga rahu sõlmima, oli János Hunyadi armee edasitung Kosovos ja tema kutse Skanderbegile ühineda sultanivastase sõjaretkega. Kuid Skanderbegi juhitud Albaania armee ei osalenud selles lahingus kuna tal ei õnnestunud Hunyadi armeega liituda. Arvatakse, et teda viivitas Đurađ Branković, kes oli siis sultan Murad II-ga liidus, kuigi Brankovići täpse rolli üle vaieldakse. Selle tulemusena laastas Skanderbeg tema valdusi karistuseks kristliku eesmärgi hülgamise eest. Näib, et ta marssis Hunyadiga liituma kohe pärast veneetslastega rahu sõlmimist ja oli vaid 32 km kaugusel Kosovo Poljest, kui Ungari armee lõpuks murdus.
Itaalia-sõjakäik 1460–1462
1457. aastal saavutas Skanderbeg Albulenas (Ujëbardha) oma kõige kuulsama võidu Osmanite riigi üle, mis võeti kogu Itaalias suure entusiasmiga vastu. Tasumaks Alfonsole talle aastaid varem antud rahalise ja sõjalise abi eest, võttis Skanderbeg vastu paavsti palve aidata Alfonso poega, saates sõjakäigu Itaaliasse. Enne lahkumist püüdis Skanderbeg oma valduse ohutuse tagamiseks läbi rääkida relvarahu Konstantinoopoli vallutaja sultan Mehmed II-ga. Mehmed polnud vaherahu välja kuulutanud ning saatis endiselt oma armeed Bosnia ja Morea vastu. Alles 1459. aastal, pärast Mehmedi Serbia-vallutust, Mehmed mitte ainult ei kuulutanud vaherahu, vaid sõlmis ka kolmeaastase relvarahu Skanderbegiga. See andis Skanderbegile võimaluse saata mehi Itaaliasse.
Kuna tekkis hirm läheneva Osmanite armee ees, saatis Skanderbeg kõigepealt oma vennapoja Kostandini 500 ratsamehega Barlettasse. Nad liideti Ferdinando vägedega, et võidelda tema Anjou rivaalidega. Nad hoidsid oma vaenlast tagasi aasta, kuid ei saavutanud suurt edu enne Skanderbegi saabumist septembris 1461. Enne Itaaliasse jõudmist külastas Skanderbeg Ragusat (Dubrovnik), et veenda selle rektoreid aitama tema kampaaniat rahastada. Vahepeal maabusid tema mehed Itaalias ja Anjou väed lõpetasid Barletta piiramise. Saabudes jätkas Skanderbeg suure eduga oma liitlase vaenlaste jälitamist. Ferdinando vastased hakkasid seega tema aladelt taganema ja Skanderbeg läks tagasi Albaaniasse; trobikond tema mehi jäi sinna, kuni Ferdinandol õnnestus lõpuks trooninõudlejaid Orsara lahingus võita, kuigi pole teada, kas Skanderbegi mehed osalesid.
Ferdinando peamine rivaal Taranto vürst Giovanni Antonio Orsini üritas Skanderbegi ettevõtmist maha laita ja pakkus talle isegi liitu. See ei mõjutanud Skanderbegi, kes vastas 31. oktoobril 1460, et võlgneb Aragóni kojale ustavuse, eriti rasketel aegadel. Oma vastuses Orsinile mainis Skanderbeg, et albaanlased ei reeda kunagi oma sõpru ja et nad on Pyrrhose järeltulijad, ning meenutas Orsinile Pyrrhose võite Lõuna-Itaalias. Kui olukord muutus kriitiliseks, sõlmis Skanderbeg 17. aprillil 1461 Osmanitega kolmeaastase vaherahu ja maabus 1461. aasta augusti lõpul Apuulias ekspeditsiooniväega (1000 ratsameest ja 2000 jalameest). Barlettas ja Tranis õnnestus tal alistada Itaalia ja Taranto Orsini Anjou väed, tagas kuningas Ferdinando trooni ja läks Albaaniasse tagasi. Kuningas Ferdinando oli Skanderbegile selle sekkumise eest elu lõpuni tänulik: Skanderbegi surma korral autasustas ta tema järeltulijaid Trani lossi ning Monte Sant'Angelo ja San Giovanni Rotondo valdustega.
Kruja piiramine (1450) ja selle tagajärjed
1450. aasta juunis, kaks aastat pärast seda, kui Osmanid olid vallutanud Svetigradi, asusid nad piirama Krujat ligikaudu 100 000-mehelise armeega, mida juhtisid taas sultan Murad II ise ja tema poeg Mehmed II. Järgides põletatud maa strateegiat (keelates seega Osmanitel vajalikke kohalikke ressursse kasutada), jättis Skanderbeg 1500-mehelise kaitsegarnisoni ühe oma usaldusväärseima leitnandi Vrana Konti alluvusse, samal ajal kui ta koos ülejäänud armeega, kuhu kuulus palju slaavlasi, sakslasi, prantslasi ja itaallasi, ahistas Osmanite laagreid Kruja ümbruses pidevate rünnakutega sultan Murad II varustuskaravanidele. Garnison tõrjus kolm suurt Osmanite otserünnakut linnamüüridele, põhjustades suuri kaotusi piiravatele vägedele. Osmanite katsed veeallikaid leida ja läbi lõigata ebaõnnestusid, nagu ka uuristatud tunnel, mis ootamatult kokku varises. 300 000 akçe (Osmanite hõbemündid) ja Osmanite armee ohvitseri kõrge auastme pakkumise Vrana Kontile lükkas viimane tagasi.
thumb|230px|[[Kruja piiramine (1450)|"Esimene Kruja piiramine, 1450", puulõige, Jost Amman]]
Esimese Kruja piiramise ajal müüsid Veneetsia kaupmehed Scutarist toitu Osmanite armeele ja kaupmehed Durazzost varustasid Skanderbegi armeed. Skanderbegi vihane rünnak Veneetsia karavanidele tõstis pingeid tema ja vabariigi vahel, kuid juhtum lahenes Durazzo bailo abiga, kes takistas Veneetsia kaupmeestel Osmaneid rohkem varustamast. Vaatamata veneetslaste abile oli Osmanite laager 1450. aasta septembriks korratuses, sest loss ei olnud veel vallutatud, moraal oli langenud ja haigused vohasid. Murad II teadvustas, et ta ei suuda Kruja lossi relva jõul enne talve vallutada, ning 1450. aasta oktoobris lahkus ta piiramiselt ja suundus Edirnesse. Osmanite kaotused olid 20 000 meest piiramise ajal ja veel paljud surid, kui Murad Albaaniast põgenes. Mõni kuu hiljem, 3. veebruaril 1451 suri Murad Edirnes ja tema järglaseks sai tema poeg Mehmed II (valitses 1451–1481).
Pärast piiramist olid Skanderbegi vahendid otsas. Ta kaotas kogu oma vara, välja arvatud Kruja. Teised Albaania piirkonna aadlikud liitusid Murad II-ga, kui too tuli neid rõhumise eest päästma. Isegi pärast sultani taganemist lükkasid nad tagasi Skanderbegi jõupingutused oma võimu nende valduste üle jõustada. Seejärel sõitis Skanderbeg abi paludes Ragusasse ja ragusalased teatasid paavst Nicolaus V-le. Rahalise abi kaudu õnnestus Skanderbegil Krujat enda käes hoida ja tagasi saada suur osa oma territooriumist. Skanderbegi edu tõi kiidusõnu kogu Euroopast ning tema juurde saadeti suursaadikud Roomast, Napolist, Ungarist ja Burgundiast.
Osmanite Albulena-kampaania
Kohalik elanikkond jäi Skanderbegile truuks ega avaldanud tema asukohta. Isak bei ja Hamza hakkasid uskuma, et Skanderbeg on võidetud, ja hakkasid seega taanduma. Arvates, et aeg on õige, andis Skanderbeg seni eraldi rühmadena olnud armeele märku Osmanite teadmata koguneda. Armee kogunes Tumenishta küngastele – kuna Osmanite laagri nõrgim koht oli selles suunas – ja 2. septembril 1457 jagati see taas kolmeks rühmaks, et rünnata Osmanite laagrit. Koos mõne oma kõige usaldusväärsema mehega ronis ta kõrgele tippu, et Osmanite laagrit uurida, ja nägi, et Osmanid puhkavad. Ta laskus koos oma valitud salgaga, et kõrvaldada kõik valvurid, kuid üks nägi Skanderbegi ja põgenes laagrisse, karjudes, et Skanderbeg on saabunud. Üllatuse hoidmiseks käskis Skanderbeg oma meestel lahinguks valmistuda.
Metallist tööriistadest ja relvadest kokku klopsitud valju müra saatel tungisid albaanlased Türgi laagrisse. Osmaneid tabas üllatus ja hoolimata nende suurest arvust olid nad Albaania rünnakuraevust hirmunud, arvates, et neid ründab suurem hulk, kui neid tegelikult oli. Hamza püüdis oma mehi ümber korraldada, kinnitades neile, et albaanlasi on vähe. Isak bei üritas Hamza meestele abiväge saata, kuid uute Albaania üksuste saabumine sundis teda tähelepanu mujale pöörama. Rida ratsaväe rünnakuid ja vasturünnakuid hoidis lahingu liikuvana ning mürsusadu ja arkebuusi-mehed sundisid Osmanid laagri südamesse. Nähes, et nad on ümber piiratud, sattus Osmanite vägi paanikasse ja lagunes. Hamza võeti seega kinni, kuigi Isak bei põgenes. Osmanite hukkunute arv võis olla kuni 30 000, kuid on ebatõenäoline, et neid oli üle 15 000. Lisaks võeti 15 000 meest vangi, vallutati 24 lippu ja albaanlastele kaotati kogu laagri rikkus. Samuti tabati palju mehi, nende hulgas Hamza Kastrioti. Langenud Albaania sõdalased maeti Shumri külas (3 km Mamurrasist idas) lahinguvälja ääres olevasse Püha Maarja toomkirikusse.
Skanderbegi surm
Lääne-Euroopas leinasid Skanderbegi surma vürstid ja teised valitsejad nagu Ferdinando I. Skanderbegi lesele 24. veebruaril 1468 kirjutatud kaastundeavalduses väljendas Ferdinando oma sõbra kaotuse pärast valu ja lubas abi Skanderbegi perekonnale. Skanderbegi eluajal viis tema abi kuningas Alfonso I-le sõdurite saatmisega ülestõusu mahasurumiseks ja hiljem tema sõjakäik mässu mahasurumiseks kuningas Ferdinando nimel selleni, et Napoli monarhid lubasid Albaania palgasõduritel ja teistel sõduritel asustada külasid Lõuna-Itaalias. Pärast Skanderbegi surma ja tema valduste vallutamist Osmanite poolt leidsid Albaania juhid ja teised albaanlased varjupaiga Napoli kuningriigis. Need sündmused ja ränded aitasid kaasa arberešide kogukonna ja paljude nende asulate kujunemisele Lõuna-Itaalias, mis eksisteerivad tänapäevani.
Veneetsia pidas Ivan Strez Balšićit Skanderbegi järglaseks. Pärast Skanderbegi surma jätkasid Ivan ja tema vend Gojko Balšić, koos Leke, Progoni ja Nikollë Pal Dukagjiniga võitlust Veneetsia nimel. 1469. aastal palus Ivan Veneetsia senatil tagastada talle tema võõrandatud vara koosseisus Petrela loss, Kruja "Terra nuova" vojevoodkond (teadmata asukoht), Kruja ja Durrësi vaheline territoorium ning külad Bushneshi piirkonnas (tänapäeval Kodër-Thumanë valla osa). Veneetsia astus suures osas Ivan Balšići soovidele vastu ja määras ta Skanderbegi järglaseks.
Pärast Skanderbegi surma küsis Veneetsia ja sai leselt loa Kruja ja teiste kindluste kaitsmiseks Veneetsia garnisonidega. Kruja pidas 1477. aastal Gedik Ahmed Paşa alustatud neljanda piiramise ajal vastu kuni 16. juunini 1478, kui linn suri nälga ja alistus lõpuks sultan Mehmed II endale. Demoraliseerituna ning näljast ja varustuse puudumisest aasta kestnud piiramise tõttu tugevalt nõrgestatud kaitsjad alistusid Mehmedile, kes oli lubanud neil vastutasuks puutumatuna lahkuda. Kuid kui albaanlased oma perekondadega eemale kõndisid, tapsid Osmanid mehed ning orjastasid naised ja lapsed. 1479. aastal piiras ja vallutas taas Mehmed II juhitud Osmanite armee Shkodëri, vähendades Veneetsia Albaania-valdusi vaid Durazzo, Antivari ja Dulcignoni. Skanderbegi poeg Gjon Kastrioti II jätkas vastupanu Osmanitele ja üritas aastatel 1481–1484 territooriumeid Osmanite võimu alt vabastada. Lisaks toimus 1492. aastal suur mäss Lõuna-Albaanias, peamiselt Labëria piirkonnas, ja Bayazid II oli isiklikult seotud vastupanu purustamisega. 1501. aastal läks Skanderbegi pojapoeg ja Gjon Kastrioti II poeg Giorgio Kastrioti II koos Progon Dukagjini ja u 150–200 stratioodiga Lezhasse ning korraldas seal kohaliku ülestõusu, kuid ka see oli edutu. Veneetslased evakueerisid Durazzo 1501. aastal.