Kunst
Kunsti väärtus
Tundub, et subjektivistliku ja objektivistliku iluteooria vahel on viik. Ilu omistamist saab ühevõrra hästi tõlgendada mõistuspärase otsustusena ja isikliku tunde väljendusena. Selle probleemiga tegeles Immanuel Kant "Otsustusjõu kriitikas". Naudinguelamus ei saa olla mõistuspärane või ebamõistuspärane, sest see on meeleline. Aga esteetiline nauding ületab individuaalse eelistuse selles mõttes, et me võime oodata, et ka teised kogevad seda. Mitte et kõik seda jagaksid, aga seda on kohane teistele soovitada. Ilusa hindamine on ka vaimuakt, ja sellepärast on õige rääkida esteetilisest otsustusest. "Otsustusjõu kriitikas" püütakse selle erilisust õigesti seletada. Kant paigutab esteetilise otsustuse loogiliselt paratamatu ja puhtsubjektiivse vahele. Kuigi "see on ilus" näeb välja nagu otsustus selle üle, kuidas asjad on, ei saa see otsustus mitte olla  subjektiivne, sest see tekib heakskiidutundest (§1). Kuid ilukogemus ei ole puhtsubjektiivne, sest meile ei tundu, et ilu omistamine peegeldab tunnet meie sees. Nagu fakti- ja paratamatusotsustuse puhulgi, ei saa ilu omistaja leida oma rõõmule aluseks isiklikke tingimusi, milles osaleb ainult tema subjektiivne mina, sellepärast ta peab uskuma, et tal on alust nõuda kõigilt sarnast rõõmu. Sellepärast ta räägib ilust nii, nagu see oleks objekti omadus ja otsustus oleks loogiline, kuigi otsustus on ainult esteetiline ja käib ainult selle kohta, kuidas objekt end subjektile kujutab. (§6) Ilu tuleb hinnata küll subjektiivselt, aga kui me näeme ilusaid asju, siis me teadvustame, et nauding, mida me nendest saame, ei tulene millestki meile eriomasest, isiklikust seisundist, milles osaleb ainult meie subjektiivne mina. Ilu on subjektiivne, aga mitte puhtisiklik, nagu sellise eelistuse väljendamine, kui jutt on millestki, mis meile eriti meeldib, näiteks isiklike assotsiatsioonidega meloodia või lemmikroog, Kanti näites Kanaaride vein; selle puhul pole alust oodata, et teised jagaksid seda eelistust. Kui me kuulutame asja ilusaks, siis me arvame, et meil on alus oodata kõigilt niisugust rõõmu. Nii et esteetiline otsustus jääb üldiselt paratamatu ja puhtisikliku vahele. Samuti jääb rõõm ilusast pelgalt meeldiva ja tõestatavalt hea või kasuliku vahele. Esteetiline otsustus on huvitult vaba, objektil on eesmärgita eesmärgipärasus (§10). Tal ei ole konkreetset eesmärki, mis teeb ta mulle kasulikuks. Esteetilist otsustust tuleb eristada faktiotsustusest, sest ta on subjektiivne, puhtsubjektiivsest otsustusest, sest ta nõuab teiste nõusolekut, praktilisel mõistlikkusel põhinevast otsustusest, sest ilusal ei ole praktilist eesmärki, ja pealiskaudselt ligitõmbavast, sest ilus on eesmärgipärane. Mis laadi otsustus see siis on? Kant ütleb, et see otsustus tuleb kujutlusjõu vabast mängust. See kujutlusjõud on kuidagi ohjeldatud. Mitte tõe ega faktidega, sest need määravad meie otsustusi ja sellega õõnestavad nende vabadust. Kuigi kujutlusvõime peab olema vaba, peab ta ka käskima üldist nõusolekut, samamoodi nagu teadmise või kasulikkuse väide. Selle seletamiseks postuleerib ta ühismeele, millele maitseotsustuste tegemisel apelleeritakse (§§22, 40). Esteetilised otsustused ei käi asjade klasside kohta, vaid üksikute objektide kohta. Kui ma kuulutan midagi ilusaks, siis ma ei paiguta seda üldisesse ilusate asjade kategooriasse, vaid keskendun sellele objektile. Rõõm ilusast käib ühe objekti kohta.