cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carmina Burana (kantaat)
"Carmina Burana" [k'armina bur'aana] on helilooja Carl Orffi 1935. aastal kirjutatud kantaat orkestrile, koorile ja solistidele.
Kantaadi ladinakeelne pealkiri tähendab tõlkes "Beuerni laulud" ning selle tekstid on pärit 13. sajandi Saksamaa samanimelisest käsikirjast. Tudengite ja vagantide kirjutatud ladina- ja ülemsaksakeelsed värsid käsitlevad saatuse heitlikkust ja ajaliku elu rõõme. Käsikiri leiti Baierimaal Beuernis asuvas benediktlaste kloostris, kuid tõenäoliselt pärinevad tekstid mujalt.
"Carmina Burana" muusikale on omane väga lihtne ja kergestimõistetav harmoonia. Sugereerivalt ja dramaatiliselt rütmilised osad, kus kasutatakse suurt löökpillirühma, vahelduvad laulvamate ja meloodilisematega, andes omapärasel viisil edasi keskaja maailma sünguse ning lustlikkuse vastuolulisust. Seda muusikat on kirjeldatud ka kui barbaarset ja paganlikku. Orff ise nägi teose esituse juures ette ulatuslikku lavalist vaatemängu tantsude, efektsete kostüümide, dekoratsioonide, valgus- ja püroefektidega.
"Carmina Burana" moodustab triloogia "Trionfi" koos helitöödega "Catulli Carmina" ("Catulluse laulud") ja "Trionfo di Afrodite" ("Aphrodite triumf").
Välis-Eesti (ajaleht)
Välis-Eesti oli 1944–1995 Stockholmis ilmunud Rootsi eestlaste ajaleht.
Ajalehe Välis-Eesti idee andsid Jüri Uluots, Edgar Kant ja Johannes Klesment. Tegelikuks ajalehe hingeks oli ja toimetajaks hakkas Edgar V. Saks.
Esimene number ilmus 29. oktoobril 1944, päev pärast Teataja esimest numbrit.
Toimetuse sekretär oli Valev Uibopuu. Pärast peatoimetaja Saksamaale kolimist vastutasid lehe väljaandmise eest Martin Kuldkepp, Madis Üürike, Heinrich Laretei, Vello Ugandi jpt. Hiljem vastutas ajalehe majanduse eest Lembit Kriisa, toimetaja oli Vello Pekomäe.
1944–1975 ilmus ajaleht ebaregulaarselt, 1976–1988 ilmus 12 numbrit aastas ja 1989–1995 ilmus taas ebaregulaarselt.
Aastatel 1949, 1957, 1964 ja 1969 peeti Välis-Eesti ja Teataja vahel ühinemisläbirääkimisi. Lõpuks jõuti arusaamisele, et mitme eri tsentrumi olemasolu polegi vahest kõigi raskuste põhjuseks, vaid selle algmed asuvad sügavamal.
Saksa-Rooma riigi territooriumite loend (G)
See on Saksa-Rooma riigi territooriumite loend, mis algavad tähega G:
Üliõpilaste Leht
Üliõpilaste Leht (täispealkirjaga Üliõpilaste Leht : Eesti edumeeliste üliõpilaste häälekandja) oli 1914-1917 Tartus ilmunud üliõpilaste häälekandja. Ajalehe väljaandja ja vastutav toimetaja oli Villem Grünthal. Ajaleht ilmus kaheksa korda õppeaastas.
Windows Me
Windows Me ka Windows Millennium Edition või Windows ME on Microsofti graafilise kasutajaliidesega operatsioonisüsteem, mis anti välja 14. septembril 2000. Windows Me tugi lõpetati 11. juulil 2006.
Windows Me oli Windows 98 järelkäija ja nagu Windows 98, oli seegi suunatud kodukasutajale. Kaasa tuli Internet Explorer 5.5, Windows Media Player 7 ja uus Windows Movie Maker videotöötluseks. Me tõi kaasa graafilised uuendused, Windowsi kesta uuendused ja IE 5.5, millest osad olid juba äriklassi Windows 2000-ga 7 kuud varem välja tulnud. Windows Me on suuteline käitama Internet Explorer 6 SP1 versiooni, kuid mitte SP2 (ega uuemaid) ega Windows Media Player 9. Microsofti .NET Framework versioon 2.0 on toetatud, kuid versioonid 2.0 SP1, 3.x ja uuemad mitte. Office XP oli viimane Microsoft Office'i versioon, mida toetas Windows 95/98.
Windows Me on järg Windows 95/98 mudelil, kuid muudetud buudilaaduriga, kust MS-DOS on välja jäetud, et käivitamist kiirendada. See oli üks põhjalikumalt läbivaieldud uuendus Windows ME-s, sest vanemad programmid, mis vajasid töötamiseks DOS-i keskkonda, uue Windowsiga enam ei töötanud.
Võrreldes teiste Windowsi versioonidega jäi Windows ME-l eduaeg lühikeseks, kestes pisut üle aasta. Windows Me vahetas välja Windows NT baasil tehtud Windows XP, mis tuli turule 25. oktoobril 2001.
Pärnu orelifestival
Pärnu orelifestival on Pärnu Eliisabeti kirikus igal aastal toimuv orelimuusika kontserdisari.
Festivali kunstiline juht on Ines Maidre.
2018 toimus järjekorras 16. Pärnu orelifestival.
Rende
Rende on linn Itaalias Calabria maakonnas Cosenza provintsis.
Linnas asub Calabria ülikool. Linna elanike arv on 35 000, koos üliõpilaskonnaga üle 60 000.
Boffles
pisi|Bofflesi kirik
Boffles on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Väike küla asub 41 km Arrasist läänes tee D116 ääres.
pisi|tühi|
Tallinna JK Augur
Tallinna JK Augur on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tallinnas.
Winsen (Luhe)
thumb|Turutänav Maarja kirikuga Winsen (Luhe) on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Harburgi kreisis. Linna pindala on 109,55 km². 31. detsembril 2017 elas seal 34 635 inimest. Linn asub väikese Luhe jõe ääres, selle Elbesse suubumise koha lähedal, umbes 25 km Hamburgist kagus ja 20 km Lüneburgist loodes.
Peeter Semjonov
Peeter Semjonov (4. veebruar 1936 Tallinn – 13. märts 2019 Tallinn) oli Eesti poksija.
Ta poksis aastatel 1954–1959 Tallinna Tööjõureservides, kus tema treener oli Martin Linnamägi.
Ta oli raskekaalus (üle 81 kg) Eesti NSV meister (1955). Ta osales Eesti NSV ja Leedu NSV 1956. aasta sõpruskohtumisel raskekaalus (üle 81 kg) ja kaotas oma kohtumise.
Madusilmsisalik
Madusilmsisalik (Ophisops) on sisaliku perekond.
Perekonna nimetus pärineb sellest, et nende silmadel, nagu madude silmadelgi, ei ole liikuvaid laugusid.
Klassifikatsioon
Madusilmsisalike perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised sisaliku liigid:
Levila
Nad elavad valdavalt Lõuna-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Lõuna-Euroopas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Ophisops seisuga 15.12.2013.
Kingad
pisi|Kingi muuseumis eksponeerituna Kingad (murdes ka: ummiskingad) on nahast jalanõud, millel on tugev tald ja konts, ja mis ei ulatu pahkluust kõrgemale. Kingi on valmistatud erinevatest materjalidest. Traditsiooniliselt valmistati kingi nahast, puust või riidest, hiljem hakati kingi valmistama ka kummist, plastikust.
Christian von Schmid
Christian Martin Theodor von Schmid (23. juuli/4. august 1802 – 7/19. aprill 1874) oli Pärnu sündik aastail 1837–1870.
Tema isa oli sekretär Kornelius Schmid.
Illuminaadid (vandenõuteooria)
Illuminaadid (1776–1793) on kujunenud rahvakultuuri ja vandenõuoletuste osaks. Nimetust kasutatakse tänapäeval mistahes kujuteldava salajase eliidi kohta, millel usutakse olevat maailmavalitsuse soove. Illuminaadid ei olnud revolutsiooniline organisatsioon ja nad oleks tõenäoliselt tänaseks unustatud, kui nad poleks saanud ühe ajaloo suurima vandenõu keskmeks.
Nad olevat endale seadnud peamisteks eesmärkideks monarhia kukutamise kogu Euroopas, kiriku hävitamise ja ühiskondliku elu mõistusliku ümberkorralduse (eraomandus). Teose "Proofs of a Conspiracy" (1797–1798) autorid Augustin Barruel ja John Robison süüdistasid illuminaate 1789. aasta Prantsuse revolutsiooni põhjustamises. Selle oletuse tunnistab ekslikuks Georg Schuster, sest kaks lühiajaliselt Pariisi külastanud illuminaati ei saanud ajaliselt ja vahendite puudusel sellist pööret korraldada. Illuminaatidel polnud võimalik põhjustada Ameerika Ühendriikide isesisvussõda, sest see algas aasta enne salseltsi asutamist. Illuminaatide vastaste liikumiste esindajad levitasid valeväidet paanika tekitamiseks rahva seas. Kuna illuminaatide klubi peagi suleti, siis hakati rääkima illuminaatide ja vabamüürlaste maailmavallutusplaanide vandenõu oletusest, mille vastu võitles katoliiklik kirik (näiteks 20. sajandil pidas illuminaatide vastast propagandavõitlust Opus Dei).
Revo Raudjärv
Revo Raudjärv (sündinud 21. mai 1982 ) on Eesti teleprodutsent ja telesaatejuht.
Illuminaadid (vandenõuteooria)
19. sajandil ja 1920. aastate esoteerikalaines pandi illuminaadid kokku vabamüürlaste, kommunistide ja muude ühingutega ning hakati kõnelema rahvusülese hargmaise ühingu salajasest maailma juhtimisest. "Illuminaatide vandenõu oletus" levis ka ilukirjanduses (näiteks Dan Brown seostas illuminaadid ismailiitidega). Oletuse ekslikusele viitab asjaolu, et vabamüürlased, roosiristlased, illuminaadid ja teised seltsid hoopis konkureerisid üksteisega. Illuminaatide nime kasutanud liikumistel ajaloos pole omavahelisi seoseid.
Revo Raudjärv
Haridus
Revo Raudjärv on õppinud Pala Põhikoolis, Ülenurme Gümnaasiumis, Tartu Tööstuskoolis (hotellinduse eriala) ja Tartu Ülikooli Kehakultuuriteaduskonnas (kehaline kasvatus ja sport eriala), samuti Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonnas ning läbinud filmi ja meedia juhtimiskursused Shanghai Ülikoolis.
Illuminaadid (vandenõuteooria)
Barrueli ja ja Robisoni ajaloo võltsinguid uskus ka Nesta Webster, kelle "Secret Soceties and Subversive Movements" ("Salaühingud ja õõnestavad liikumised" 1924 ja sagedased kordusväljaanded) seostasid illuminaadid ja vabamüürlased Leniniga, Iiri Vabariikliku Armeega ja "rahvusvahelise juutlusega". Webster kirjutas samal teemal muidki raamatuid. Kuigi illuminaatide kohta on palju kirjutatud, teatakse neist tegelikult vähe. Nende tegevuse ja organisatsiooni kohta käivate väljamõeldiste poolest jäävad nad maha ehk vaid templirüütlitest.
Christian von Schmid
Ta õppis 1820–1822 Tartu ülikooli õigusteaduskonnas, korporatsioon Estonia liige, läks üle korporatsioon Livoniasse.
1822–1825 kihelkonnakohtu notar ja advokaat, 1825–1829 politseikohtu sekretär, 1825–1837 foogtikohtu sekretär, avalik notar ja advokaat, 1837–1871 Pärnu rae sündik ja sekretär. Titulaarnõunik.
Ta oli abielus kaks korda: Luise von Esseniga ja Luise von Harderiga.
Illuminaadid (vandenõuteooria)
Benedict Andersoni ("Kujutletud kogukonnad") arvates Prantsuse 1789. aasta pööre polnud veel ettekavandatud, vaid oli juhuslike sündmuste tulem. Üleilmsed maailmavalitsemise kavad said võimalikuks alles 19. sajandil toimunud esimese globaliseerumise algusega. Hargamaise kavandamise esimesi tunnuseid võib leida alates 1917. aasta pööretest Venemaal, mida ilmestas võitlus kapitalistliku raha ja kommunistliku ühismajapidamise kavade esindajate vahel (ühtset kava ei olnud). Varasema ajaloo keerukuse surumine ühtsete ja lihtsustavate skeemide alla on ajaloolis-ühiskondlike vastuolude liigne lihtsustus. Juhustel ja katkestustel on ajaloos palju suurem tähtsus, kui lihtsustustavatel üldskeemidel.
Maailmavalitsuse teema kohta vaata: Uus maailmakord (vandenõuteooria)
Salu-tikksaba
Salu-tikksaba (Malurus cyaneus) on värvuliste seltsi tikksabalaste sugukonda kuuluv linnuliik, kes elutseb Kagu-Austraalias.
Revo Raudjärv
Töökäik
2004. aastal organiseeris Revo Raudjärv Eesti ettevõtteid Iraagi ülesehitustöödele ja 2006. aastal asutas ta koos Marek Jõksiga Tartu Ülikool/Rocki korvpallimeeskonna fänniklubi. 2007–2008 töötas telekanalis Kalev Sport spordireporteri ja saatejuhina. 2009. aastal asutas ta Eesti esimese internetipõhise telekanali Sport TV, mis tootis otseülekandeid spordivõistlustest ja edastas pilti internetis.
Salu-tikksaba
2021. aastal valiti liik Austriaalias aasta linnuks. Teisele kohale tuli austraalia konnkurk (Podargus strigoides).
Revo Raudjärv
Töökäik
2011. aastal sai Revo Raudjärv Tallinna Televisioon uudistesaadete peatoimetajaks. 2012. aastast tegi ta saatejuhi ja peaprodutsendina saatesarja "Spordisõbrad" (50 saadet). 2013. aasta suvel oli ta saatesarja "Suvemiks" projektijuht-peaprodutsent (55 saadet). 2014. aastal tõi ta eetrisse telesaate "Spordiakadeemia", kus ta on nii projektijuht kui ka saatejuht. Revo Raudjärve osalusel toodetud saated on olnud eetris telekanalites Tallinna TV, Eesti Televisioon, ETV 2, TV 6, Kalev Sport, Yle TV, TV 14, TV 4, Kanal 2 jm.
Salu-tikksaba
Alamliigid
Salu-tikksabal on kirjeldatud kuute alamliiki:
Revo Raudjärv
Töökäik
Aastatel 2009–2016 oli ta Spordikanal OÜ juhatuse liige ja 2015–2017 3DPARTNER OÜ juhatuse liige.
Tartu Ekspress
Tartu Ekspress oli aastail 2007–2019 neljapäeviti ilmunud tasuta nädalaleht Tartus ja selle lähiümbruses, tiraažilt suurima trükiarvuga (20 400-42 000 eksemplari) ajaleht Lõuna-Eestis.
Salu-tikksaba
Kirjeldus
Sarnaselt teistele tikksabalistele on ka salu-tikksaba silmatorkav oma soolise dimorfismi poolest. Isaslindude pulmasulestik on väga silmatorkav, selles värvuses asetuvad kontrasti sillerdav sinise ning must ja hallikas-pruun. Erksavärvilised kroonsuled ja kõrvatutid on figureerivad kesksetena ka liigi pulmamängudes. Isaslinnu pesitsusaegset sulestikku iseloomustab ka kirgassinine värv otsmikul, kõrvade kattesulestikus, sabal ja kukla ja ülaselja vahel. Samuti pruunid tiivad ning must kõri, silmatriip, rind ja nokk. Emaslinnud, nooremad isendid ja mittepesitsevad isaslinnud on kahvatut helepruuni värvi, neil on heledam alakõht ning samuti helepruun (emaslinnud ja noorlinnud) või tuhm hallikassinine (mittepesitsevad isaslinnud) saba. Noorte isendite ja emaslindude nokk on pruun, isastel läheb see esimese talve järel mustaks. Noored isaslinnud vahetuvad pulmasulestikku esimesel pesitsusajal pärast koorumist, ehkki vahel jääb nende pulmasulestikku mõningaid pruunikaid sulgi, mis vahetuvad ühe-kahe aasta pärast. Nii emas- kui isaslinnud vahetavad oma sulgi sügisel pärast paaritumist, misjärel isaslinnud kannavad kuni talve või kevadeni tavasulestikku.
Revo Raudjärv
Töökäik
2017–2020 oli Raudjärv Tallinna TV juhatuse liige ja seejärel kuni märtsini 2021 Tallinna TV likvideerija.
Tartu Ekspress
Tartu Ekspressi asutasid Neinar Seli, Andrus Kuusmann ja Jaan Olmaru. Alates 2009. aasta oktoobrist alustas leht ilmumist uute omanike alt. Peatoimetajana jätkas Jaan Olmaru, vastutavaks väljaandjaks sai ja oli lehe ilmumise lõppemiseni Kaupo Torim.
Salu-tikksaba
Toitumine
Salu-tikksabad on peamiselt putuktoidulised. Nad söövad mitmesuguseid väikseid putukaid (näiteks sipelgaid, rohutirtse, haisulutikaid), kuid vähemal määral ka seemneid, lilli ja puuvilju. Nad otsivad toitu maapinnalt või kuni kahe meetri kõrgusest põõsastikust. Et sellise toiduotsimisviisi tõttu ohustavad neid erinevad kiskjad, otsivad salu-tikksabad toitu mitmekesi koos ja tihti mõne varjumispaiga lähedal. Sipelgad on eriti olulised talviti, mil muud toitu on vähem. Poegi toidetakse tihti mõnevõrra suuremate putukatega (nt suuremad rohutirtsud ja röövikud), kui täiskasvanud linnud ise söövad. .
Tartu Ekspress
Tartu Ekspressi peatoimetajad: Jaan Olmaru (2007-2010), Oliver Kund (2010-2011), Juhan Lang (2012-2013), Kaur Paves (2013-2019).
Revo Raudjärv
Töökäik
Alates juulist 2021 on ta SKYEST OÜ juhatuse liige.
Tartu Ekspress
Vastuolulise mainega ajaleht valis aastast 2014 Tartu aasta tigu ja aastast 2016 Tartu aasta pätti.
Revo Raudjärv
Muu töö
Ta on peale telesaadete teinud ka õppefilme ja mitu dokumentaalfilmi. Töötanud mitu aastat DJ ja õhtujuhina ning olnud raadiojaamas Ring FM saatejuht.
Ühiskondlik tegevus
2004–2009 kuulus Revo Raudjärv Eesti Reformierakonda. Alates 2010. aastast on ta MTÜ Eesti Olümpiaakadeemia juhatuse liige.
Spordiharrastus
Revo Raudjärve hobiks on murdmaasuusatamine. 2011. aastal tuli ta Eesti meistriks murdmaasuusatamises (harrastajate klassis).
2007. aastal võitis ta Viru Maratonil 21 km distantsil esikoha.
Välislingid
Artiklid Revo Raudjärve kohta Revo Raudjärve toodetud telesaateid ja õppefilme
Oru tänav
pisi|Oru tänava algus, vaade Baeri ristmikult (2011) Oru tänav (varem Katoliku tänav; saksa keeles Katholische Straße) on tänav Tartus. See ühendab Baeri tänavat Hermanni tänavaga ja on 270 meetri pikk. Ta ristub Veski tänavaga.
Aberdiini-anguse veis
pisi|Veisekari, kus on nii punaseid kui ka musti aberdiini-anguse veiseid. Aberdiini-anguse veis on veisetõug. Sellest tõust veiseid kasvatatakse tavaliselt lihaveistena loomaliha saamiseks. Nad on aretatud Šotimaa Aberdeeni krahvkonna ja Anguse krahvkonna veistest.
Oru tänav
Oru tänava Baeri-poolses otsas jääb ühele poole tänavat Kassitoome org, teisel pool paikneb künka otsas skulptuurigrupp Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel.
2000. aastani asus aadressil Oru 2 Tartu Linnamuuseum.
Aadressil Oru 3 asub Tartu Katoliku Kooli Oru tänava õppehoone, nn Joosepi maja. Selle esisel haljasalal on kujur Ernst Kirsi 1960. aastal loodud graniitskulptuur "Naine vaasiga".
Järveotsa puiestee
Järveotsa puiestee on tänav Viljandi lõunaosas.
See saab alguse Vaikuse tänavalt ja suundub edelasse paralleelselt Riia maanteega.
Tänava pikkus on 128 m.
2021. aastal kiitis Viljandi linnavalitsus heaks Järveotsa elamurajooni teise etapi krundijaotuse. Teises etapis lisandub üle 60 krundi ning teiste uute tänavate hulgas ka Järveotsa puiestee pikendus. Järveotsa puiestee ühendus Riia maanteega on kavandatud Reinu tee ja Riia maantee ristmikule. Järveotsa puiestee pikendus on puiesteena kavandatud välja ehitada järveäärse terviserajani.
Rein Kotkas
Rein Kotkas (sündinud 11. mail 1950 Kehras) on eesti endine näitleja.
Ta lõpetas aastal 1968 Kehra Keskkooli (ning samal ajal ka Harju rajooni spordikooli) ja aastal 1972 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (5.lend).
Ta töötas aastatel 1971–1991 Eesti Draamateatris. Hiljem on ta tegutsenud pulmavanemana ja teinud dokumentaalfilme. Ta on mänginud telelavastustes ("Üksteisest läbi ja mööda", 1991) ja kuuldemängudes ("Duell", 1971) ning esinenud meeleolulauljana.
Iialgi
"Iialgi" on eesti ansambli Violina neljas singel albumilt "Maagiline", kus teeb kaasa ka Birgit Õigemeel. Loo viisi ja sõnad on kirjutanud Timo Vendt, Mihkel Mattisen ja Kerli Kõiv. Laul on välja antud 2010. aasta mais.
"Oleme väga rõõmsad, et Kerli soovis oma panuse anda just meie singlile, üldjuhul ta ju eesti artistidele lugusid ei kirjuta," kommenteerisid Violina tüdrukud. "Tunnistan ausalt, et kui mulle tehti ettepanek loos osaleda, suhtusin sellesse üsna kahtlevalt. Mul oli just välja tulnud duett Koit Toomega ja järjekordne ühistöö ei tundunud hetkel õige. Kui aga lugu kuulsin, otsustasin siiski kaasa lüüa ja praegu tean kindlalt, et tegin ainuõige otsuse. Koostöö Violinaga oli väga meeldiv ning aitäh Kerlile, kes väga hea loo kirjutas," ütles Birgit Õigemeel. "Kuuldes lugu esmakordselt, oli kohe selge, et nii heale loole peab olema ka väga hea esitaja ning super, et Birgit oli nõus oma hääle meile andma," lisab Violina kolmik.
Renaud Franz von Liphart
pisi|Renaud Franz von Liphardt
Renaud Franz von Liphart (vene keeles Роман Эрнестович Липгарт Roman Ernestovitš Lipgart; 15. juuli 1880 Pariis – 3. märts 1942 Leningrad) oli baltisaksa päritolu Venemaa Keisririigi ja Nõukogude Liidu mereväelane, 2. järgu kapten.
Elukäik
1904. aastal oli ta kuu aega Venemaa keiserliku laevastiku allveelaeva Delfin komandör (3. septembrist kuni 15. oktoobrini).
Aastatel 1918–1919 oli ta Petrogradi sõjasadama komandör.
Liphart suri Leningradi blokaadi ajal.
Isiklikku
Ta oli Ernst von Lipharti poeg ja Carl Eduard von Lipharti lapselaps.
Aleksandr Tšakovski
Aleksandr Tšakovski (vene Александр Борисович Чаковский; 26. august (vkj 13. august 1913) Peterburi – 17. veebruar 1994 Moskva) oli juudi rahvusest Vene kirjanik ja ajakirjanik.
Aleksandr Tšakovski sündis Peterburis juudi perekonnas, tema isa oli arst. Ta õppis õigusinstituudi õhtuses osakonnas, lõpetas 1938. aastal Moskvas Maksim Gorki nimelise Kirjandusinstituudi. Aspirantuuri lõpetas ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudis. Kõrgkoolis õppimise ajal töötas ta ajakirja Oktjabr toimetuses.
Teise maailmasõja ajal teenis ta Punaarmees ajalehe Frontovaja Pravda ja teiste ajalehtede korrespondendina.
Aastatel 1955–1963 oli ta ajakirja Inostrannaja Literatura peatoimetaja. 1962– 1988 oli ta ajalehe Literaturnaja Gazeta peatoimetaja.
1961–1986 oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee liikmekandidaat. Nõukogude Liidu Kirjanike Liitu kuulus ta alates 1941. aastast. Aastatel 1962– 1991 oli Aleksandr Tšakovski Nõukogude Liidu Kirjanike Liidu juhatuse sekretär.
Helle Põld
Helle Põld (1928–1987) oli eesti klaasikunstnik.
Ta lõpetas 1953. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi ning töötas seejärel Muhhina nimelises Leningradi kõrgemas kunsttööstuskoolis õppejõuna ja aastast 1956 Leningradi Kunstilise Klaasi tehases.
Looming
Helle Põld on loonud näiteks:
Gustav Erdman
pisi|280px|[[Aleksandrovski allveelaev, mida 1868. aasta sügisel juhtis Erdman. Meeskond oli 22-liikmeline]]
Gustav Fjodorovitš Erdman (vene keeles Густав Фёдорович Эрдман; 10. jaanuar (vkj 29. detsember 1818) 1819 – 9. veebruar (vkj 28. jaanuar) 1883 Tallinn) oli Venemaa Keisririigi mereväelane, viitseadmiral.
Juku (arvuti)
Juku oli Eestis 1980. aastate lõpul ning 1990. aastate algul toodetud personaalarvuti, mis loodi kasutamiseks haridusasutustes.
Jukudes kasutati Nõukogude Liidus toodetud 8-bitist mikroprotsessorit KR580VM80A (kirillitsas КР580ВМ80А, kuni 1986. aastani nimega KP580ИK80А), mis oli mikroprotsessori Intel i8080A kloon. Koolide tarbeks toodetud Jukude standardkonfiguratsiooni kuulus 5,25-tolline flopiseade, välismäluna kasutati algselt lintseadmeid (nt kassettmagnetofone ). Jukud sai võrguliidese kaudu ühendada kohtvõrku ning kasutada võrgu kaudu salvestusseadmeid ja printereid, Nõukogude Liidus toodetud arvutitest oli Jukul esimesena kasutusel arvutihiir.
Gustav Erdman
1868. aasta sügisel juhtis Erdman Kroonlinna sadamavetes allveelaeva katsetusi. Laskumine toimus üheksa meetri sügavusele. Erdman koos 22-mehelise ekipaažiga viibis vee all 18 tundi.
Jaanuaris 1872 ülendati Erdman kontradmiraliks ja määrati Balti laevastiku nooremflagmaniks.
1875. aastal määrati ta Primorje oblasti sõjakuberneriks.
Tallinnas
21. juunil (vkj 9. juunil) 1880 määrati Erdman Tallinna sadama komandöriks. Jaanuaris 1883 esitas ta seoses tervise halvenemisega errumineku palve. Ta suri kolm päeva enne ametist vabastamist. Vabastamiskäskkirjas (12. veebruar (vkj 31. jaanuar) oli kirjas, et koos vabastamisega kaasnes viitseadmirali auaste.
Juku (arvuti)
Kuigi kooliarvuti Juku oli tootmisse minemise ajaks vananenud, olid 1992. aastal 75 protsenti Eesti koolides kättesaadavatest arvutitest Jukud ning kümned tuhanded õpilased said nende abil oma esimese arvutikogemuse standardiseeritud õppeprogrammi raames. Sellega panid Jukud juba Nõukogude Liidu ametliku informaatikaõppe programmi raames 1985. aastal algatatud kooliarvuti pilootprojektiga aluse hilisemale Tiigrihüppe programmile.
Juku eelkäijateks võib pidada Entelit ja Tartut, mis konkureeris Jukuga universaalse kooliarvuti positsioonile, Nõukogude Liidus olid Juku konkurentideks kooliarvutina Agat ja Korvet.
Ajalugu
Juku väljatöötamise ajendiks sai NLKP Keskkomitee ja NSVL Ministrite Nõukogu 1985. aasta 28. märtsi ühismäärus nr 271, millega seati eesmärgiks arvutikirjaoskuse arendamine, nähti ette informaatika ja arvutiõpetuse sisseviimine õppekavadesse ja keskharidust pakkuvate asutuste laialdane varustamine arvutustehnikaga. Kartuses, et määruses ettenähtud tehnika Eesti koolidesse ei jõua, otsustati Boris Tamme initsiatiivil maikuus 1985 kokkukutsutud koosolekul sellega seoses kohapeal midagi ette võtta.
Arvutustehnika Erikonstrueerimisbüroo (EKTA) lubas panna kooliarvuti näidismudeli kokku novembriks 1985 ja esimesed kaks prototüüpi valmisidki novembri keskpaigaks, tootmiseks oldi valmis 1986. aasta kevadel. Algselt pidid Jukusid tootma hakkama RET ja Estron, 1987. aastal loodeti toota juba tuhat eksemplari, kuid masstootmine algas lõpuks 1989. aastal Narva tehases Baltijets (esimesed 40 komplekti detsembris 1988).
Juku valmistati Moskvast saadetud jooniste järgi ning selleks kasutati Bulgaaria, India ning Ukraina Lvivi tehase päritolu komponente. Masstootmine algas neli aastat pärast prototüübi valmimist, komplekt oli selleks ajaks juba tehniliselt vananenud. Koolide jaoks toodeti vahemikus 1989-1991 kokku 2500 Jukut, neist 300 lakkasid töötamast esimese aasta jooksul, pooled vajasid aasta jooksul remonti.
Juku järeltulijaks plaanitud õpetajaarvuti Juss ei läinud sellisena seeriatootmisse, vaid see kohandati kasutamiseks tööstuses. EKTA prototüüpis 1990. aastal tütarettevõttega EKTACO Juku baasil ka 80286-protsessoriga kooliarvuti lootusega seda eksportida Soome, kuid selle tootmine osutus muutunud oludes võimatuks.
Tarkvara
Programmidest olid Jukule kohandatud mõned CP/M-i programmid (nt DBase II, MultiPlan ja WordStar), kuid kirjutati ka uusi (nt andmetöötluspakett STAT-Ju/ЮТС ). Standardkomplekti kuulusid ka arvutimängud Ussike ja Xonix, Jukule kirjutati ka viirusi.
Programmeerimiskeeltest olid Juku jaoks kohandatud BASIC, Pascal, Fortran, Assembler (ja mini-Asssembler) ning masinorienteeritud kõrgkeel PL/M ning masinkoodi silur SID.
Kuna Jukul oli erinevalt teistest omaaegsetest Nõukogude Liidu arvutitest kaks flopidraivi, siis aitas see kaasa tarkvara kopeerimisele ja levikule — "kasvatada tarkvarapiraatide põlvkonna".
Kasutus koolides
Koolidesse jõudsid Jukud 1980. aastate lõpul ja 1990. aastate algul:
Heidi Sarapuu
Heidi Sarapuu (sünninimi Loot; sündinud 25. jaanuaril 1944 Tallinnas) on eesti teatrijuht, lavastaja, näitekirjanik ja kultuuriajakirjanik.
Heidi Sarapuu lõpetas 1962. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1973. aastal Eduard Vilde nimelise Tallinna Pedagoogilise Instituudi (Tallinna Ülikool) kultuurharidustöö näitejuhtimise erialal.
Töötanud kutseharidussüsteemis õpetaja ja ringijuhina.
1986. aastast on Heidi Sarapuu teatri Varius juht, dramaturg ja lavastaja. Aastatel 1999–2007 oli ta Põhjamaade luulefestivalide ja Rahvusraamatukogu kirjandusürituste kavade koostaja.
Kuulub aprillist 1998 Eesti Lavastajate Liitu ja veebruarist 2003 Eesti Kirjanike Liitu.
Eesti taasiseseisvumise perioodil omandasid eesti ja väliseesti kirjanikest kõnelevad lavastused „Arbujate aegu“ ja „Umbsed tõed“ erilise tähenduse ja pälvisid suure menu nii kodupubliku kui ka Rootsis elavate eestlaste seas. Aastate jooksul on mitmeid kultuuriloolisel materjalil põhinevaid lavastusi mängitud lisaks Rootsile veel Soomes, Norras, Saksamaal, USAs, Kanadas, Austrias, Luksemburgis ja Austraalias. Kontaktide loojana sealsete kultuuriinimestega on Heidi Sarapuu olnud pühendunud Eesti kultuuri saadik ja rahvuskultuuri tutvustaja välisriikides.
Kultuurilugudesse sisseminek on pannud aluse muuseumietenduste kirjutamiseks, lavastamiseks ja organiseerimiseks. Heidi Sarapuu on teinud koostööd Kristjan Raua Majamuuseumi, Eduard Vilde Majamuuseumi, A. H. Tammsaare muuseumi, Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse muuseumiosakonnaga, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumiga. Valminud on muuseumietendused arbujatest, Marie Underist, Artur Adsonist, Friedebert Tuglasest, Eduard Vildest, A. H. Tammsaarest, Juhan Viidingust. „Laborant Viiding“ tõi Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumile Eesti muuseumide aastaauhinna (Muuseumiroti).
Teater Variuse mängukavas on olnud tähtsal kohal Estonia teatri ajaloo käsitlemine. Etendustes on kaasa löönud rahvusooperi Estonia solistid René Soom, Priit Volmer, Urmas Põldma, Mart Laur, Olari Viikholm, 2019. aastal ka Katrin Lehismets Salzburgist.
Muud tööd raadios
Kirjandussaadete sarjad:
Võsaklaas
alt=Suur kõhukas klaaspudel valgel taustal|pisi|18. sajandi alguse võsaklaasist sibulakujuline pudel [[Põltsamaa ordulinnuse vallikraavist]] Võsaklaas ehk metsaklaas on rohekas klaas, mida valmistati Põhja-Euroopa klaasikodades 10. sajandi lõpust 1900. aastate alguseni. Võsaklaasi valmistati ka Eestis.
Ajalugu
Võsaklaasi (inglise forest glass; prantsuse verre de fougère; saksa Waldglass) asuti tootma 10. sajandi lõpus Mandri-Euroopas, kui muudeti klaasi valmistamise tehnoloogiat. Varem levinud soodapõhise soodaklaasi tootmine jätkus rannikualadel, kuid Põhja-Euroopas võeti räbustina kasutusele potas ehk puutuhk.
Kui Lõuna-Euroopas oli klaasitootmiskeskusena esile tõusmas Veneetsia, kus valmistati pigem värvituid ja värvilisi dekoreeritud anumaid, siis Põhja-Euroopas hakkas 13.–15. sajandil klaasitootmine koonduma Kesk-Euroopa riikidesse ning esialgu keskenduti võsaklaasile. Erinevalt Veneetsiast, kus 1291. aastal sunniti klaasipuhujad tuleohu pärast Murano saarele kolima ning tekkis eraldatud kommuun, mis üritas varjata klaasivalmistamise oskust, olid Kesk-Euroopa võsaklaasi klaasikojad küll asulatest eraldatud, kuid rohkem laiali pillutatud. Põhja pool Alpe sai võsaklaas klaasi tarbimises seeläbi domineerivaks, seda ka Eestis.
Peamised keskaegsed klaasikojad jäid tänapäeva Saksamaa, Hollandi, Austria ja Tšehhi aladele mägistesse ja metsastesse piirkondadesse. Tuntuimad klaasitootmisalad olid selle ala idaosas Böömimaa, Sileesia ja Moraavia, lõunas Spessart, Schwarzwald, Württemberg, Baieri mets ja Tirool. Põhjas olid need koondunud Weseri jõe ülemjooksule ning läänes Lorraine'i, Lõuna-Hollandisse ja Reinimaale.
Võsaklaasi valmistamine oli ajas küllaltki muutumatu ning keskaja tehnoloogiaga sarnase tehnoloogiaga toodeti klaasi 18. sajandini, mõnel pool ka hiljem. 18. sajandi II poolest alates võeti kasutusele tööstuslikumad meetodid, mis tõi kaasa klaasi massitootmise ning laiatarbekaubaks muutumise.
Keemiline koostis
Võsaklaasi valmistatakse liivast (SiO2), potasest (puutuhk, K2CO3) ja lubjast (CaO). Liiv on selles segus moodustaja, potas on räbusti ning lubi toimib stabilisaatorina. Uuringud on näidanud, et (Kesk-)Euroopas eelistati keskajal pöögi-, tamme- ja hiljem ka sõnajalatuhka. 17. sajandini olid levinud kõrge lubja- ja madala potasesisaldusega klaasisegud. 18. sajandist aga klaasi kvaliteet tõusis, sest hakati kasutama erinevate räbustite segu.
Võsaklaasi värvus varieerub sinakasroheka, rohelise ja pruunikasrohelise vahel, mille põhjustavad ebapuhtused toormaterjalis, peamiselt liivas ja puutuhas. Nendeks on enamasti raua- ja vaseühendid. Võsaklaasis sisalduvate põhiliste elementide järgi võib seda klaasi nimetada ka Si/K/Ca-klaasiks.
Sulatus- ja lõõmutusahjud
Võsaklaasi sulatusahjud olid üldiselt valmistatud tellistest või liivakivist ja kaetud savikrohviga. Esines ka põllukividest ja savist laotud ahjusid, sellised olid ahjud näiteks Hüti klaasikojas. Ajalooliste klaasiahjude kujud ja ehitusmaterjal varieeruvad, kuid neid ühendab see, et klaasi sulamiseks vajalik temperatuur jääb 1100–1200 °C juurde. alt=värviline illustratsioon käsikirjalisest raamatust, töölised ja tarukujuline ahi|vasakul|pisi|407x407px|Agricola "De re metallica" 1580. aastast kujutab töölisi tarukujulise ahju juures Kolm levinumat kesk- ja varauusaegset klaasisulatusahju Euroopas olid mesitaru ehk lõuna tüüpi, Lorraine'i ehk prantsuse tüüpi ja põhja tüüpi klaasisulatusahi. Varaseimad ahjud olid tarukujulised, kus ahju kambrid olid horisontaalselt üksteise kohal – all põles tuli, keskel sulas klaas ja soojas jahutus- ehk lõõmutuskambris jahutati klaas järk-järgult maha. Need olid keskajal levinud islamimaades, Roomas ja mujal Lõuna-Euroopas. Mesitaru tüüpi ahju nimetatakse just seetõttu ka lõuna tüüpi klaasisulatusahjuks. Nende kasutus jätkus vähemalt 18. sajandini.
Põhja tüüpi keskaegsed klaasisulatusahjud olid kasutusel peamiselt Alpidest põhjas ning need olid põhiplaanilt enamasti ristkülikukujulised, kandilised või ümarkandilised-ovaalsed. Neil oli silindervõlviga lagi või lihtsalt savi sisse surutud kividest vormitud lagi. Neil ahjudel oli ahi mõlemas otsas ja need olid ühendatud äratõmbelõõriga. Klaasiräbu kogumiseks oli ahjul äravool. Lõõmutusahi võis sellistel ahjudel paikneda eraldi, kuid esineb ka ahjusid, kus lõõmutusahi on sulatusahju osa. Lorraine'i ehk prantsuse tüüpi ahjudel asub suure ahju igas nurgas omaette ahi ning üldiselt on lõõmutusahi sulatusahjuga koos. Ahju külgedele jäi maksimaalselt 2–3 pinki sulatustiiglitele. alt=värviline illustratsioon käsikirjalisest raamatust, töölised ja klaasiahi|pisi|324x324px|Klaasisulatusahi 15. sajandi alguses Sir John Mandeville'i järgi, ilmselt Böömimaal Sellistel sulatusahjudel puudusid korstnad ning suits väljus otse tööruumi. Klaasikoja laes olid õhu liikumiseks avad, kuid töötingimusi ning ahjude tõmmet see märkimisväärselt ei parandanud. Kuigi mõningaid täiendusi klaasiahjude tehnoloogias tehti, püsisid ahjud 17. sajandini suhteliselt muutumatuna. Pikalt oli levinud arvamus, et Põhja-Euroopas osati kuni 17. sajandi I pooleni toota vaid rohekat võsaklaasi, sest puudusid oskused klaasi värvituks muutmiseks. Tegelikult toodeti ka Põhja-Euroopa klaasikodades hulgaliselt värvitut klaasi ka keskajal.
Sulatusahjude käigus hoidmiseks kulus väga palju küttematerjali, sest neil ei lastud maha jahtuda. Võsaklaasi tootmine oli seega suure ökoloogilise jalajäljega tööstus. Tavaline oli ahjude ja klaasikodade liikumine iga paari aasta tagant, sest klaasikoda ümbritsev mets oli kütteks ja potaseks ära põletatud. Mõnikord võeti sama koht hiljem uuesti kasutusele.
Inglismaal keelati seetõttu 1615. aastal puidu kasutamine klaasiahjude kütmiseks. Asenduseks võeti kasutusele kivisüsi. Kuna kivisüsi vajas tugevamat tõmmet, on inglise klaasikodade hooned 17. sajandist alates koonusekujulised, mis aitas tõmbele kaasa.
18. sajandi lõpuks oli tänu tööstuslikule pöördele palju lihtsam saada klaasitootmiseks kvaliteetseid tooraineid, eriti räbustit, mida sai nüüd tööstuslikult toota. Klaasi valmistamisel võeti kivist rullimislaudade asemel kasutusele kvaliteetsemad, metallist (malmist) ja savist alused, mis võimaldasid saada siledamat ja kvaliteetsemat klaasi.
Tööriistad
Klaasitöölised kasutasid klaasi valmistamisel mõningaid järgmistest tööriistadest :
Võsaklaasi tootmine Eestis
alt=roheline purk kiluga|vasakul|pisi|339x339px|Järvakandi klaasitehase Tallinna kilude purk 19. sajandi lõpust Eestis sai klaasitootmine teadaolevalt alguse 1628. aastal Hütis, kuigi ilmselt on 1620. aastatel tegutsenud veel üks klaasikoda Pärnumaal. Eestis on 17. sajandist alates olnud üle 40 klaasikoja, kuid on märkimisväärne, et 18. sajandi I poolel pole Eestis teadaolevalt olnud ühtegi klaasikoda. Hüti sulgemise järel pidid kohalikud seega tarbima välismaist klaasi, sealhulgas võsaklaasi, kuni 1740. aastal asuti Eestis Piirsalus taas klaasi tootma. 18. sajandi II pool on Eestis väikeste klaasikodade hiilgeaeg, kuid 19. sajandi alguseks on suurem osa neist uksed sulgenud ning domineerima jäävad suured tööstused.
Tehastest kõige pikemalt töötasid Rõika-Meleski (1792–1987), Lelle-Eidapere (1813–1928) ja Vändra (1822–1928). Ainus ajalooline klaasivabrik, mis tänaseni tegutseb, on Järvakandi (alates 1879, eri nimede all).
Kuigi 18. sajandi lõpus asuti rajama suurtööstusi ning valmistama peegelklaasi, olid tehnoloogilised uuendused küllaltki aeglased. Sarnaselt teiste Vene keisririigi klaasikodadega jäid Eesti klaasikojad tehniliselt muust Euroopast maha ning mitmeid töid tehti jätkuvalt käsitsi. 1770. aastatel asuti Laasme ja Altnurga klaasikodades lihtsa puutuha asemel kasutama puhtamat potast, mis tõstis valmistatud klaasi kvaliteeti märgatavalt.
19. sajandil võttis toorklaasi sulatamine Järvakandis 30–35 tundi ning klaasipuhujad töötasid 12-tunnistes vahetustes, kuhu kuulusid küll puhkepausid.
Aurukatlad ja gaasiküte seati Eesti klaasikodades sisse 19. sajandil. Järvakandi ahjud ehitati gaasiküttele ümber näiteks 1890. aastal. Tahvelklaasi masintootmisele mindi Eestis üle alles 20. sajandi alguses, kui Järvakandis võeti 1928. aastal kasutusele Fourcault meetod ehk täielikult mehhaniseeritud tahvelklaasi tootmine.
Toodang
Eesti klaasikodades toodeti võsaklaasist tahvelklaasi (aknad, värvitust või peaaegu värvitust klaasist ka peeglid, klaasnegatiivide alused), eri kuju ja mõõtu pudeleid, purke, piimahapendamise kausse, kruuse, kanne, aga ka peekreid (nt mõõdupeekrid, röömerid), kaunistusi, liivakelli ning apteegi- ja laborivarustust.
Võsaklaasi leviku ulatust näitab see, et 18. sajandil on varaloendite järgi üks levinuim klaasese tallinlaste kodudes klaasist hoidiste purk, milles hoiti nii kurke kui kilusid. Sellistele purkidele oli 1895. aastani spetsialiseerunud Järvakandi klaasikoda. alt=Lehtse klaasivabriku (1776-1806/8) pudelimärk kirjaga "LF 1804 I 3/4 B G", tumedast läikivast klaasist ümmargune tempel|pisi|322x322px|Lehtse klaasivabriku (1776–1806/8) pudelimärk kirjaga "LF 1804 I 3/4 B G" – Lehtssche Fabrik 1804 3/4 pudelit, meister Gundlach Tänu kohalikule klaasitootmisele levis ka klaasakende kasutamine, mis linnades hoogustus 17. sajandil. Taludele ilmusid esimesed klaasitud aknad 19. sajandi esimesel poolel.
1774. aasta ukaas
1774. aastal nõuti Vene Keisririigi Valitseva Senati ukaasiga klaasikodadelt pudelite märgistamist ettevõtte ja/või omaniku nime, valmimisaasta ja mahuga. See oli vajalik, kuna pudelite külje- ja põhjapaksus kippus varieeruma ning seeläbi varieerus ka nende maht. On arvatud, et see nõue on põhjus, miks mitmed väikesed klaasikojad 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses uksed sulgevad. Nimelt ei suutnud nad täiustada protsessi, mis tagaks pudelite terveks jäämise, kui neile kuum pudelimärk peale surutakse.
Tööstusarheoloogia
Eestis on arheoloogiliselt uuritud mitmeid klaasikodasid. Esimesed arheoloogilised kaevamised toimusid 1958.–1961. aastal Hütis. Neid juhatas klaasikunstnik Maks Roosma. Need olid Euroopa kontekstis varased tööstusarheoloogilised kaevamised ja paistsid silma interdistsiplinaarsete meetodite kasutamise poolest. Lisaks 17. sajandi klaasikoja uuringutele (Hüti), kaevas Roosma Piirsalu, Rekka, Laashoone ja Gorodenka ehk Kuningaküla klaasikodade asukohtadel, mis on kõik 18. sajandi klaasikojad, mis tootsid võsaklaasi. alt=Laua peal on viis tahulist, rohekast klaasist pudelit, mis on kildudest osaliselt või täielikult kokku kleebitud|pisi|383x383px|Haapsalu Piiskopilinnusest leitud 17. sajandi tahulised pudelid Peale pikka pausi toimusid arheoloogilised uuringud taas Eesti klaasikodade asemel 2010.–2012. aastal. Arheoloog Andres Tvauri juhtimisel saadi uut infot 18.–19. sajandi alguses tegutsenud Utsali, Laashoone, Laasme, Altnurga, Tõrna, Hoone ja Haava klaasikodade kohta.
Esemeuurimused
Hütis toodetud esemeid on käsitlenud Maks Roosma. Pikemalt on kirjeldatud Haapsalu piiskopilinnusest leitud 17. sajandi võsaklaasist tahulisi pudeleid ja mõõdupeekreid, mis on tõenäoliselt valmistatud Hütis. Samuti on võrreldud Haapsalust ja Pärnust leitud klaasi, kusjuures eraldi tähelepanu on pööratud võsaklaasist aknaklaasile, taarale (pudelid, purgid) ning pudelimärkidele ja klaasi massitarbekaubaks muutumisele tänu võsaklaasi kohalikule tootmisele.
Toimunud uuringutest ja uurimisseisust on antud pikem ülevaade 2019. aastal. Lühidalt on varasemaid klaasikodasid käsitletud ka kunstiteadlase Anne Ruussaare raamatus "Klaasimeistrid".
Tallinna FC Saksa Premium
Tallinna FC Saksa Premium on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tallinnas.
Gary Cahill
Gary James Cahill (sündinud 19. detsembril 1985 Sheffieldis) on Inglismaa endine jalgpallur. Ta mängis keskkaitsjana.
Pärast Londoni Chelseast lahkumist esindas ta veel Crystal Palace'it (2019–2021) ja AFC Bournemouthi (2021–2022).
Koondisekarjäär
Oma debüüdi Inglismaa koondises tegi Cahill 3. septembril 2010 Bulgaaria koondise vastu. Esimese värava Inglismaa koondises lõi ta 2. septembril 2011, kui mängiti samuti Bulgaariaga.
Valdívia
Wanderson Ferreira de Oliveira (tuntud nime all Valdívia; sündinud 4. oktoobril 1994 Jaciaras) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Cuiabá.
Gary Cahill
Koondisekarjäär
Ta kuulus Inglismaa koondisse 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Valdívia
Aastatel 2007–2012 kuulus ta klubisse Rondonópolis.
2012. aastal liitus ta Internacionaliga. Internacionali meeskonnas debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas 6. oktoobril 2013 mängus Fluminense vastu, kui sekkus mängu Otávio asemele. Internacionali meeskonnas hakkas Valdívia enam mänguaega saama 2014. aastal. Brasiilia kõrgliigas lõi ta esimese värava 12. oktoobril 2014, kui kohtuti taas Fluminensega. Aastatel 2014 ja 2015 tuli ta Internacionaliga Rio Grande do Suli osariigi meistriks. 2015. aastal lõi Valdívia Brasiilia kõrgliigas kuus väravat. 2015. aastal oli ta viie väravaga Internacionali suurim väravakütt Copa Libertadoresel, kus Internacional jõudis poolfinaali.
Aastatel 2017–2020 oli Valdívia Internacionalist laenul teistes klubides: 2017. aastal Brasiilia kõrgliigaklubis Atlético Mineiro, 2018. aastal Brasiilia kõrgliigaklubis São Paulo ja Saudi Araabia kõrgliigaklubis Al-Ittihad, 2019. aastal Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama ning 2020. aastal Brasiilia esiliigaklubis Avaí. Pärast edukat hooaega Avaís (Brasiilia esiliigas kuus väravat) mängis ta seal veel ühe hooaja.
2022. aasta jaanuaris sõlmis ta üheaastase lepingu Cuiabága.
Aleksander Nevski orden (Venemaa Föderatsioon)
Aleksander Nevski orden (vene keeles Орден Александра Невского) on Venemaa Föderatsiooni presidendi Dmitri Medvedevi 2010. aasta 7. septembri seadlusega asutatud riiklik autasu.
Ruslan Stefantšuk
Ruslan Stefantšuk (ukraina keeles Руслан Олексійович Стефанчук; sündinud 29. oktoobril 1975 Ternopolis Ukraina NSV-s) on ukraina õigusteadlane ja poliitik.
Aleksander Nevski orden (Venemaa Föderatsioon)
Aleksander Nevski auks nimetatud ordeni märk sarnaneb kujunduselt Venemaa Keisririigis kehtinud Püha Aleksander Nevski ordeniga.
Ruslan Stefantšuk
Poliitikas
Ta on alates 8. oktoobrist 2021 Ukraina Ülemraada esimees.
Boiry-Becquerelle
pisi|Boiry-Becquerelle'i vallamaja
Seeniorlaul
Seeniorlaul on Eesti laulukonkurss, mis on mõeldud üle 50-aastastele harrastuslauljatele. Konkursi võitja selgitatakse välja Pärnus toimuvas finaalis.
Boiry-Becquerelle
Boiry-Becquerelle on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Seeniorlaul
Esimene konkurss toimus 2007. aastal rahvakultuuriseltsi Kirmas eestvedaja Ülle Jaegeri ideel.
Boiry-Becquerelle
Põllumajandusküla asub 11 km Arrasist lõunas maantee N17 ja tee D35 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Jäähoki 1956. aasta taliolümpiamängudel
Meeste jäähokiturniir 1956. aasta taliolümpiamängudel Itaalias Cortina d'Ampezzos oli 8. olümpiaturniir, mis oli ühtlasi 23. maailmameistri- ja 34. Euroopa meistrivõistlused. Olümpiaturniir toimus 26. jaanuarist kuni 4. veebruarini. Mängud peeti Cortina olümpiajäästaadionil ja Stadio Apollonio staadionil.
Ida- ja Lääne-Saksamaa ei suutnud ühendmeeskonna vormistamise osas kokkuleppele jõuda, mistõttu mängiti omavahel kvalifikatsioonimäng, mille lääs võitis. Ida-Berliinis korraldati Saksa DV, Norra ja Belgia vahel mittekvalifitseeruvate meeskondade turniir, mida sageli nimetatakse ka maailmameistrivõistlusteks B-grupiks.
Olümpiaturniiril osales kümme võistkonda. Kõigepealt mängiti kolmes eelringi grupis; kaks esikoha saanud meeskonda jõudsid finaalringi, ülejäänud võistkonnad mängisid kohtadele 7-10.
NSV Liit võitis olümpiadebüüdil kohe kuldmedali ja tuli pärast 1954. aastat teist korda maailmameistriks, troonilt kukutatud olümpia- ja maailmameister Kanada pidi aga USA järel leppima pronksmedaliga.
Esimene voor
Iga alagrupi kaks paremat võistkonda said õiguse mängida finaal voorus.
Keskmine vanus
Kuldmedalist NSV Liit oli turniiri vanim meeskond, keskmiselt 29 aastat ja 11 kuud. USA meeskond oli turniiri noorim meeskond, kes oli keskmiselt 22 aastat ja 5 kuud. Turniiri keskmine vanus oli 26 aastat ja 7 kuud.
Kassi tänav
thumb|Kassi tänav
Kassi tänav on tänav Tallinnas Mustamäe linnaosas Kadaka asumis.
Kassi tänav algab Kadaka teelt ja lõpeb tupiktänavana.
Tänava nimi võeti kasutusele 2003. aastal. Nime valimisel peeti silmas, et tänav asub endise Kassi talu maa-alal.
Karl Ernst von Baeri tänav
pisi|Baeri tänava algus Karl Ernst von Baeri tänav on tänav Tartu kesklinnas.
See on Vallikraavi tänava jätk, mis on umbes 620 meetrit pikk ning kulgeb Vallikraavi, Juhan Liivi ja Lossi tänava ristmikust Jakobi tänavani, jätkudes teisel pool teed Kroonuaia tänavana.
Tänav kulgeb kaarega ümber Toomemäe. Toomemäe ja Kassitoome vahelises lõigus avaneb Baeri tänavalt vaade Tartu Toomkirikule. Toomkiriku kohal jääb mäenõlva ees tänava äärde Tartu Ülikooli tenniseväljak, veidi allpool asub üliõpilasselts Liivika hoone.
Baeri tänav on nimetatud Karl Ernst von Baeri auks, varem kandis see Vallikraavi tänava nime.
Lamezia Terme
Lamezia Terme (sageli lihtsalt Lamezia) on linn ja kommuun Itaalias Calabria maakonnas Catanzaro provintsis.
Lamezia Terme omavalitsusüksus moodustati 4. jaanuaril 1968 kui liideti Nicastro, Sambiase ja Sant'Eufemia Lamezia. 2013. aastal elas seal 70 452 inimest.
Linn on transpordisõlmeks. Aastal 1976 ehitati Lamezia Terme lennujaam.
pisi|left
Sport Club Corinthians Paulista mängijate loend
Siin on loetletud Brasiilia jalgpalliklubi Sport Club Corinthians Paulista mängijaid, kes on kuulunud klubi esindusmeeskonda Brasiilia liigas ja São Paulo osariigi meistrivõistlustel Campeonato Paulista.
Mitmevalentne loogika
Mitmevalentne loogika ehk polüvalentne loogika on matemaatilise loogika haru, mis käsitleb rohkem kui kahest tõeväärtusest (s.o tõene ja väär) koosnevaid tõeväärtuste süsteeme.
Sport Club Corinthians Paulista mängijate loend
Loend (2010–)
pisi|150px|[[Cássio Ramos|Cássio]] pisi|150px|[[Emerson Sheik]] pisi|150px|[[Rodriguinho]] pisi|150px|[[Ralf de Souza Teles|Ralf]]
Kaitsemantlimadonna
Kaitsemantlimadonna ehk Madonna Misericordiae ehk Mater misericordiae ('halastuse Ema') ehk Mater omnium ('kõikide ema') on neitsi Maarja ikonograafiline tüüp keskaja ja varauusaja maalikunstis ja skulptuuris. Tüüp tekkis 13. sajandil ja seda viljeldi 16. sajandini eriti Itaalias ja Hispaanias, aga ka Saksamaal, Prantsusmaal ja Madalmaades. Eesti kunstist pole näiteid sellest teada.
Kirjeldus
Maarja on kujutatud ilma Jeesuslapseta, ta seisab ja tema laia mantli all, mida ta võib laialisirutatud kätega hoida ise või hoiavad seda inglid, leiavad kaitset palveasendis inimesed. Mõnel erandjuhul, näiteks Hans Holbeini Darmstadti madonna, hoiab Maarja last käsivarrel.
Sport Club Corinthians Paulista mängijate loend
Loend (2010–)
pisi|150px|[[Fábio Santos]] Loend pole täielik
Mitmevalentne loogika
Mitmevalentsetest loogikasüsteemidest on lihtsaim kolmevalentne loogika, kus erinevaid tõeväärtusi on kolm: nt tõene, väär ja määramata.
Living lab
Living lab on teaduslik idee. Living lab hõlmab mitmesuguseid teadusharusid: innovatsiooni haldamist, kasutajakeskset disaini, ettevõtlust, tunnetusteadust, organisatsiooniteooriat, juhtimismudeleid, kontekstiteadlikust, inimese ja arvuti vahelist suhtlust, infoteadust ja sotsiaalinformaatikat.
Living lab 'i idee pakkus välja Massachusetts Institute of Technology professor William Mitchell. Living lab 'i ideeks on toodete loomisel ja/või arendamisel kaasata võimalikult palju kasutajaid, töötajaid, tarbijaid, organisatsioone ja firmasid; disainiprotsess suunatakse vastavalt kasutajate tagasisidele ja ei eelistata kindlat tehnoloogiat, vaid ollakse avatud ja neutraalne.
Gatarta
Gatarta (ka Gatartas muiža) on küla (vidējciems) Lätis Smiltene piirkonnas Drusti vallas.
Küla asub valla keskosas. Gatarta jääb valla keskusest Drustist 3 ja Riiast 112 km kaugusele. Seal asub Gatarta bussipeatus. Aastail 1999–2021 kuulus küla Rauna piirkonda.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Gatarta mõisa peahoone, magasiait, ait ja Kundziņkrogsi kõrts. Kohaliku kaitse all on Gatarta mõisasüda, sealsed lindla, aedniku maja, jääkelder ja park.