cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti ajalugu
Kultuur
Esimeseks oluliseks sündmuseks oli eestikeelse Tartu Ülikooli (rahvusülikooli) avamine 1. detsembril 1919. Suures osas tänu Soome ja Rootsi professoritele ehitati üles tugev rahvusülikool, mis umbes kümme aastat pärast selle avamist muutus ka reaalselt eestikeelset kõrgharidust andvaks. 1938. aastal asutati Eesti Teaduste Akadeemia.
1928. aastal etendus esimeseks arvestatavaks eesti ooperiks loetav Evald Aava "Vikerlased".
1925. aastal loodi kultuuritegevust toetav Eesti Kultuurkapital. Edasi toimusid üldlaulupeod ja hakati korraldama Eesti Mänge. Esile kerkis suur hulk haritlasi, kellest valdav osa jõudis küpsesse loomeikka 1930. aastatel. 1935. aastat tähistati raamatuaastana, seejärel anti välja riiklikke Riigivanema ja Vabariigi Presidendi kirjandusauhindu. Vahest kõige tuntumaks kirjanikuks sai A. H. Tammsaare.
Eestlased olid tulemuslikud ka spordis. Väga edukad olid 1936. aasta suveolümpiamängud Berliinis.
Majandus
1929. aastal alanud ülemaailmne majanduskriis jõudis Eestisse 1930. aastal. Peagi põimus majanduslangus poliitilise kriisiga, mis lõppes erivolitustega ulatuslike võimupiiridega erakondadeülese rahvusliku usaldusvalitsuse moodustamise ja Konstantin Pätsi autoritaarse riigikorra kehtestamisega 1934. aastal. 1930. aastate teine pool oli Eesti majandusele taas edukas, peamisteks väljaveokaupadeks olid põllumajandussaadused; kaubanduspartneriteks aga Soome, Prantsusmaa, Saksamaa ja Suurbritannia. Majanduskriisis kehtestas valitsus range kokkuhoiu- ja koondamispoliitika. Eelarve tasakaalustamiseks kehtestati uusi makse, kärbiti koosseise ja vähendati riigiametnike palku. Tööpuuduse vastu võideldi hädaabitöödega. , Suur depressioon Eestis
Baaside leping, juunipööre ja anneksioon
23. augustil 1939 sõlmisid Saksamaa ja Nõukogude Liit vastastikuse mittekallaletungi lepingu ehk Molotovi-Ribbentropi pakti, mille salajases lisaprotokollis jagati rahvusvahelist õigust eirates omavahel ära Ida-Euroopa, Eesti läks NSV Liidu mõjusfääri. Peagi puhkenud Teises maailmasõjas esineski NSV Liit Saksamaa liitlasena ning tungis Poolale ida poolt kallale. Koos teiste Balti riikidega kuulutas Eesti end sõjas neutraalseks. Nõukogude Liit leidis siiski ettekäände Eesti survestamiseks, sest 18. septembril põgenes Tallinna sadamast seal interneeritud Poola allveelaev Orzeł. Väites, et Eesti ei suuda oma neutraalsust tagada, nõudis Nõukogude Liit 24. septembril sõjaliste baaside lubamist Eesti territooriumile. Et tugevaid liitlasi polnud kusagilt leida, oli Eesti sunnitud nõudmised vastu võtma ja 28. septembril sõlmitigi Moskvas Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakt ehk baaside leping. Sellega toodi Eestisse 25 000 Nõukogude Liidu sõjaväelast ja nende käsutusse anti mitmeid territooriume, peamiselt Eesti rannikualadel. Eesti siseellu väed esialgu siiski ei sekkunud ja Eesti säilitas vormiliselt oma iseseisvuse.
Suuri vastuolusid Eestis tekitas Soome Talvesõda, sest ehkki Eesti oli neutraalne, ründasid tema territooriumil paiknevatest baasidest Soomet Nõukogude väed. Eesti valitsus püüdis selle vastu protestida, kuid edutult. 1940. aasta kevadel asus NSV Liit Eestiga suhteid pingestama, süüdistades Eestit baaside lepingu rikkumises. 16. juunil esitas Nõukogude Liit Eestile ultimaatumi, nõudes kümnete tuhandete Nõukogude sõjaväelaste täiendavat sisselaskmist Eestisse ning valitsuse vahetust. Järgmisel päeval võttis Eesti nõudmised vastu ja nõnda toimus sisuliselt riigi okupeerimine. Seejärel saabus 19. juunil Eestisse Stalini emissar Andrei Ždanov, kes asus võimu ülevõtmist ja Eesti sovetiseerimist juhtima.
21. juunil seati Eestis NSV Liidu nõudmisel ja ettekirjutusel ametisse Johannes Varese nn "rahvavalitsus" ning lavastati "rahvademokraatlik riigipööre", millega Eesti muutus poliitiliselt NSV Liidust sõltuvaks. 14.-15. juulil toimusid nõukogulikult korraldatud 1940. aasta Riigivolikogu valimised, kus opositsioonikandidaatidel osaleda ei lastud ning NSV Liidu meelsetele fabritseeriti 92,9% rahva toetus. Seejärel kuulutas Riigivolikogu Eesti nõukogude vabariigiks ja "palus" selle Nõukogude Liitu vastu võtta. Anneksioon toimus 6. augustil, mil NSV Liidu Ülemnõukogu "palve" rahuldas.
Nõukogude okupatsioon (1940–1941)
Nõukogude okupatsioon Eestis, mida on nimetatud ka esimeseks Nõukogude aastaks, kestis Eestis kuni 1941. aasta suveni, mil Saksamaa Eesti alad vallutas. Aastatel 1940–1941 toimus Eesti kiire sovetiseerimine, kaotati Eesti riigivõimu sümbolid, raha, ning rahvuslikud seltsid ja organisatsioonid likvideeriti. Samuti vangistati ja represseeriti avaliku elu tegelasi, eriti poliitikuid, kellest vaid üksikutel õnnestus end varjata või välismaale põgeneda. 1941. aasta 14. juunil, vahetult enne Saksa-Nõukogude sõja algust, toimus Juuniküüditamine, millega saadeti Nõukogude Liitu üle kümne tuhande eestlase.
Nõukogude okupatsiooni ajal algas aktiivne vastupanuliikumine ehk metsavendlus, mis sai eriti suure hoo sisse Suvesõjas.
Be with You (Triinu Kivilaane laul)
"Be with You" on Triinu Kivilaane kolmas singel albumilt "Now and Forever".
Eesti ajalugu
Suvesõda
22. juunil 1941 astus Saksamaa sõtta Nõukogude Liiduga ja juba juuli alguseks jõudsid Saksa väed Eesti territooriumile. Esialgu liikusid sakslased väga kiiresti edasi, neid abistasid ka eestlaste Nõukogudevastased üksused. Juuliks oli pool Eestit Saksa vägede kontrolli all. Seejärel Punaarmee vastupanu siiski tugevnes, Tallinn vallutati sakslaste poolt augusti lõpus. Oktoobri lõpuks oli Eesti mandriala sakslaste valduses, detsembriks langesid nende kätte ka kõik Lääne-Eesti saared.
Saksa okupatsioon (1941–1944)
Ehkki eestlased olid lootnud, et Saksamaa lubab Eesti Vabariigi taastada, tuli neil peagi pettuda. Eesti alal läks kõrgem võim Saksamaa sõjaväelise valitsuse kätte, sellele allus täielikult ka väheste volitustega tsiviilvalitsus – Eesti Omavalitsus. Saksa okupatsioonile tekkis samuti opositsioon, ent see ei tegutsenud sakslaste vastu siiski sõjaliselt, sest veelgi enam kardeti Nõukogude võimu tagasi tulemist.
Nii nagu Nõukogude okupatsiooni ajal, pandi ka Saksa okupatsiooni ajal Eestis toime inimsusvastaseid kuritegusid ja sõjakuritegusid: tegutsesid koonduslaagrid, tapeti juute, mustlasi ja kommuniste. Saksa võimud represseerisid ka Eesti rahvuslasi, kuid viimased pääsesid enamasti vaid vangistamisega.
1944. aasta lahingud Eestis ja Otto Tiefi valitsus
pisi|Otto Tiefi valitsuse poolt välja antud Riigi Teataja esikülg
1944. aasta veebruaris jõudsid Nõukogude väed uuesti Eesti piiridele. Peamised lahingud algasid Narva ümbruses, kust Punaarmee lootis kiiresti läbi tungida ja Tallinna jõuda. Sakslastele oli eluliselt tähtis rinnet hoida, et Soome Saksamaa poolel sõda jätkaks. Ka Eesti rahvuslased otsustasid toetada Punaarmee eemalehoidmist Eestist, lootes sõja lõppedes Eesti Vabariigi taastada. Seetõttu õnnestus Eestis ka sakslaste korraldatud üldmobilisatsioon ning tuhanded eestlased saadeti sõdima Narva alla. Seal algas peagi Narva lahing, mis hiljem jätkus Sinimägede lahinguna, kus eesti ja saksa väeosad suutsid punaarmeelasi pool aastat kinni hoida.
1944. aasta sügisel, Nõukogude vägede tuleku eel, põgenesid kümned tuhanded eestlased Suure põgenemise lainega Läände, peamiselt Rootsi ja Saksamaale. Põgenike seas oli palju haritlasi, poliitikuid ja avaliku elu tegelasi, kes panid hiljem aluse Välis-Eesti liikumistele, mis taotlesid Eesti Vabariigi taastamist. Tegutses ka Vabariigi Valitsus eksiilis, mis aga ametlikku tunnustust üheltki riigilt ei saanud.
Nõukogude võim pärast Teist maailmasõda (1944–1953)
Nõukogude võimuorganid hakkasid ennast kehtestama juba enne Saksa okupatsiooni lõppu, augustis 1944 oli Eesti NSV ajutine pealinn Võru. Kohe pärast Tallinna vallutamist asus valitsus sinna ümber. Sõjajärgsetel aastatel oli väga suur tegevusvabadus julgeolekuorganitel, mida Eestis juhtis siseminister Boris Kumm. EK(b)P KK 1. sekretäriks sai 1944. aastal Nikolai Karotamm, Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimeheks Arnold Veimer. Kommunistlik valitsus teostas inimsusvastaseid kuritegusid toime pannes äärmiselt brutaalset repressiivpoliitikat, arreteeriti ja põlu alla pandi kümneid tuhandeid inimesi. Selline poliitika tipnes kahe sündmuse, märtsiküüditamisega 1949. aastal ning EK(b)P VIII pleenumiga 1950. aastal, kui valitsus täielikult staliniseeriti ning mitmed haritlased ja avaliku elu tegelased pandi põlu alla ja keelati nende tööde avaldamine. Eestimaa Kommunistliku (bolševike) Partei uueks juhiks sai Venemaa eestlane Ivan Käbin (hiljem Johannes Käbin), kes jäi sellele kohale 28 aastaks.
Äärmine rahuolematus valitsuse repressiivpoliitikaga väljendus metsavendade väga aktiivse tegutsemisega ajavahemikus 1944–1953. Ka linnades tekkisid mitmed vastupanuorganisatsioonid, sealhulgas koolinoorte omad.
28. jaanuaril 1949 võttis NSV Liidu Ministrite Nõukogu vastu määruse «Abinõudest põllumajanduses Eesti, Läti ja Leedu NSV-s» ning järgmisel päeval, 29. jaanuaril 1949 otsuse kulakute, bandiitide ja natsionalistide väljasaatmise kohta. 25. märtsil 1949 Balti riikides alanud küüditamise ohvriks langes üle 20 000 Eesti elaniku. Aastatel 1950–1951 korraldati küüditamisi Eestisse jäänud sakslastele ja Jehoova tunnistajatele, keda loeti eriti rahvavaenulikuks elemendiks.
Kõige räigemad Nõukogude repressioonid lõppesid Jossif Stalini surma järel 1953. aastal, kuid ühiskond jäi jätkuvalt tugeva ideoloogilise surve alla.
Sulaajastu
Nõukogude võimu poolne surve hakkas märgatavalt leevenduma pärast 1956. aastat, mil Nikita Hruštšov Stalini kuriteod NLKP XX kongressil hukka mõistis, ehkki see avalikkuse eest veel ametlikult 33 aastaks saladusse jäi. Eestis on lõdvema ideoloogilise survega 1960. aastaid nimetatud ka "sula-ajastuks". Peamiselt avaldus ideoloogilise surve nõrgenemine kultuurielus.
Stagnatsioon
1970. aastate lõpus algas Eestis uus tugevnev ideoloogiline surve, mis leidis väljundi eestkätt uues venestamislaines. Immigrantide vool Eestisse kasvas veelgi ning 1978. aastal sai parteijuhiks Moskva juhtnööre täht-tähelt täitev ja eesti keelt vaevu oskav Karl Vaino. Ideoloogilise surve tugevnemise tõttu hoogustus ka dissidentlus (teisitimõtlemine), mille üheks silmapaistvamaks tulemuseks oli 40 kiri 1980. aastal.
1980. aastal toimus Tallinnas ka Moskva suveolümpiamängude purjeregatt. Seetõttu korrastati Tallinna vanalinna ja rajati mitmeid ehitisi, sealhulgas linna kõrgeim hotell Olümpia.
Nõukogude võimu perioodil muutus oluliselt ka Eesti elanikkonna rahvuslik koosseis. Eriti 1960. aastatest 1980. aastateni toimunud võõrtööjõu sissetoomisega langes eestlaste osakaal Eesti elanikkonnas 1989. aastaks 61,5%-ni.
Perestroika ja laulev revolutsioon
1985. aastal Nõukogude Liidu juhiks saanud Mihhail Gorbatšov alustas 1987. aastal kriisis oleva riigi päästmiseks perestroika ja glasnosti kampaaniat, millega lubati inimestel teatud määral kritiseerida ka kehtivat režiimi. Eestis kritiseeriti esialgu valitsuse konkreetset poliitikat, eriti kava rajada Kirde-Eestisse fosforiidikaevandusi (fosforiidisõda), samuti esitati omapoolseid ettepanekuid, näiteks IME projekt. Peagi liitusid põhiliselt majanduslike nõudmistega aga ka rahvuspoliitilised, juba 1988. aasta alguses toodi välja Eesti rahvuslipud ja loodi Eesti Muinsuskaitse Selts, mis hakkas lisaks kultuurväärtuste kaitsmisele tegelema ka rahvuspoliitikaga. Toimus loomeliitude ühispleenum, millel eesti kultuuritegelased avaldasid sügavat nördimust Eestis valitseva olukorra üle. Loodi Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP), mis võttis otseselt suuna Eesti iseseisvuse taastamisele. Sama aasta suvel toimusid ka öölaulupeod, kus sajad tuhanded inimesed laulsid rahvuslikke laule ja nõudsid senise parteijuhi Karl Vaino tagasiastumist. See saigi teoks, uueks EKP juhiks sai reformimeelne Vaino Väljas, Ministrite Nõukogu esimeheks aga Indrek Toome. Uus juhtkond püüdis leida keskteed impeeriumi- ja iseseisvusmeelse poliitika vahel ja võttis suuna Eesti NSV muutmisele suure autonoomiaga liiduriigiks. Seda poliitikat toetas ka samal aastal loodud Eestimaa Rahvarinne.
Suveräänsusdeklaratsioon, Kodanike Komiteed ja Balti kett
Oluliseks sammuks Eesti autonoomsuse suunas oli deklaratsioon Eesti NSV suveräänsusest, mis võeti vastu 16. novembril 1988. Moskva seda ei tunnustanud. 1989. aastal hakkasid radikaalsemad rahvuslased moodustama Eesti Kodanike Komiteesid, mis pidid taastama Eesti Vabariigi õigusliku järjepidevuse alusel. Eesti NSV juhtkond sellega aga veel ei nõustunud, vaid taotles NSV Liidu muutmist võrdsete riikide liiduks liidulepingu alusel. Mõlemad suunad olid vastuvõetamatud aga nii Gorbatšovile kui ka tagurlikele kommunistidele, viimased organiseerisid Eestis Interliikumise (ka Interrinne), mis asus ägedalt NSV Liidu terviklikkust kaitsma ja püüdis eestlaste rahvuslikke püüdlusi lämmatada. 23. augustil 1989, Molotovi-Ribbentropi pakti (MRP) 50. aastapäeval, toimus Tallinnast Vilniuseni ulatuv Balti kett, kus eestlased, lätlased ja leedulased protesteerisid MRP tagajärgede vastu. Alates sellest hakkas ka Eesti NSV juhtkond liikuma pigem Eesti täieliku iseseisvuse toetamise suunas.
Suund iseseisvumisele
pisi 1990. aastal toimusid Eestis esimesed enam-vähem vabad valimised pärast Teist maailmasõda, kus valiti Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseis, milles selge enamuse said reformikommunistid ja neid toetav Rahvarinne, sest rahvusradikaalsed ERSP ja selle toetajad keeldusid jätkuva okupatsiooni tingimustes valimistel osalemast. Peaministriks sai Edgar Savisaar, Eesti NSV nimetati samal aastal ümber Eesti Vabariigiks, ehkki NSV Liidust väljaastumisele otseselt veel ei asutud. Valitsus kuulutas välja üleminekuperioodi, mis plaaniti tõenäoliselt lõpetada Eesti iseseisvuse täieliku taastamisega. Rahvusradikaalid valisid samal aastal Eesti Kongressi, mis pidi samuti hakkama ette valmistama Eesti iseseisvuse taastamist. Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi vahel puhkesid vaidlused, kas taastada sõjaeelne või luua "uus" iseseisvus.
3. märtsil 1991 korraldati Eesti iseseisvuse küsimuses referendum, mis näitas Eesti elanike selget toetust iseseisvuse ideele. Interrinne ja teised impeeriumimeelsed jõud püüdsid veel iga hinna eest vana korda säilitada, ehkki ka Gorbatšov oli sunnitud järele andma ja nõustus juba liidulepingu ideega. Balti riikidele, Gruusiale ja mitmele teisele liiduvabariigile tuli viimase järeleandmine aga juba liiga hilja ning nad lükkasid selle tagasi, nõudes Gorbatšovilt nõustumist nende lahkumisele NSV Liidust.
Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamine
Gorbatšov lootis siiski liidulepingu sõlmimise saavutada, kuid enne seda toimus 19. augustil augustiputš. Gorbatšov suleti koduaresti ning vanameelsed putšistid püüdsid võimu üle võtta. Ka Eestisse saadeti väeosad, et need isemeelse valitsuse kukutaks. Eesti Ülemnõukogu ja rahvusmeelsed suutsid ähvardavas olukorras lõpuks kokku leppida ning esimene kuulutas 20. augustil Eesti iseseisvuse taastatuks. 21. augustil kukkus ka putš läbi ning Eesti koos Läti ja Leeduga sai võimaluse ka oma iseseisvus reaalselt taastada. Pärast iseseisvuse taastamise otsuse vastuvõtmist sai Eesti kiiresti tunnustuse mitmetelt lääneriikidelt, kellest esimene oli Island, ja ka Boriss Jeltsini juhitud Venemaalt. Nõukogude Liit tunnustas Balti riikide iseseisvust 6. septembril, varsti pärast seda võeti Eesti, Läti ja Leedu ka ÜRO-sse.
Eesti Vabariik alates 1991. aastast
pisi|Eesti haldusjaotus
1990. aastal Eesti NSV ministrite nõukogu esimeheks valitud Edgar Savisaare valitsus jätkas ametis ka Eesti Vabariigi taastamise järel 20. augustil 1991, toimides kuni tagasiastumiseni 29. jaanuaril 1992 de facto Eesti Vabariigi valitsusena. Üleminekuaastatel algatati arvukalt reforme, millest mitmeid jätkasid järgmised valitsused. Tollal loodud erakondadest üks pikaealisemaid on 1991. aastal Savisaare algatusel asutatud ja 2017. aastani valdavalt tema juhitud Eesti Keskerakond.
1992. aasta suvel hakkas kehtima rahvahääletusel heaks kiidetud uus põhiseadus ning võeti kasutusele oma rahaühik, Eesti kroon. Sügisel valiti esimene Teise maailmasõja järgne Riigikogu ning president. Presidendiks valiti senine välisminister Lennart Meri, peaministri kohuseid hakkas täitma valimised võitnud valimisliidu Isamaa juht Mart Laar. Eestis asuti läbi viima kiireid ja radikaalseid reforme, mis viisid kiirele turumajanduslikule arengule, kuid tekitasid ka mitmeid probleeme, mille tõttu kannatasid vaesemad ning maaelanikkond. 1993. aastal toimusid ka esimesed vabad kohalike omavalitsuste valimised pärast Teist maailmasõda.
1995. aastal toimusid VIII Riigikogu valimised, kus edu saatis seni valitsenud parempoolsetele vastanduvat tsentristlikku Koonderakonda ning tolle liitlasi, peaministriks sai Tiit Vähi. Sama aasta oktoobris puhkes aga lindiskandaal, mis sundis siseminister Savisaare tagasi astuma ja valitsuse mainet tugevalt õõnestas. 1997–1999 valitseski Mart Siimanni vähemusvalitsus. Siimanni ajal realiseerus üks Eesti olulisemaid eesmärke, saadi Euroopa Liidu kandidaatliikmeks. Samuti asuti liikuma NATO liikmestaatuse suunas. 1996. aastal valiti Lennart Meri teiseks ametiajaks presidendiks.
1999. aastal, IX Riigikogu valimistel, tulid võimule taas parempoolsed eesotsas Laariga. Valitsus viis lõpule liitumiskõnelused Euroopa Liidu ja NATOga, kaotas ettevõtete tulumaksu, juurutas Eesti ID-kaardi ja algatas Tiigrihüppe projekti. Ehkki majanduses oli tõusuaeg, sattus valitsus siiski raskustesse ning kukkus 2002. aastal, järgmise valitsuse moodustasid parempoolne Reformierakond ja vasaktsentristlik Keskerakond, peaministriks sai Siim Kallas. Aasta varem oli presidendiks valitud endine Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Arnold Rüütel.
2001. aastal võitis Eesti esmakordselt Eurovisiooni lauluvõistluse, kus teda esindasid Tanel Padar ja Dave Benton. Seetõttu korraldati 2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus Tallinnas.
2003. aasta X Riigikogu valimistel saatis edu uut parempoolset erakonda Res Publicat ja vasaktsentristlikku Keskerakonda. Juhan Partsi valitsuse ajal (2003–2005), 2004. aastal, liitus Eesti Euroopa Liidu ja NATO-ga. Samal aastal toimusid Eestis ka esimesed valimised Euroopa Parlamenti.
2005. aastal sai järjekordse valitsuskriisi järel peaministriks Andrus Ansip Reformierakonnast. Kuni 2007. aastani, XI Riigikogu valimisteni, juhtis ta vasaktsentristlikku, sellest alates aga paremtsentristlikku koalitsiooni, mis pärast Sotsiaaldemokraatliku Erakonna lahkumist valitsuskoalitsioonist 2009. aasta suvel kuni 2011. aasta kevade parlamendivalimisteni oli vähemusvalitsus, kuid valimiste järel jätkas enamusvalitsusena. 2006. aastal valiti Eesti presidendiks Toomas Hendrik Ilves.
2007. aasta 26.–29. aprillil toimusid Tallinnas ja veel mõnes Eesti linnas nn pronksiöö tänavarahutused, mille ajendiks sai valitsuse otsus teisaldada 1947. aastal kesklinna paigaldatud Nõukogude sõdurite mälestusmärk, nn Pronkssõdur, Kaitseväe kalmistule. Rahutustes osalesid peamiselt Eesti venekeelsed elanikud, neid kajastas laialdaselt Venemaa meedia ning aktsiooni valmistasid ette Venemaalt toetust saanud aktivistid. Rahutustel oli pikaajaline mõju rahvussuhetele Eestis, samuti Eesti ja Venemaa suhetele. Eesti-Vene suhted halvenesid veelgi Vene agressioonide tõttu Gruusias (2008) ja Ukrainas (2014), mille mõjul algatatud Euroopa Liidu sanktsioonidega liitus ka Eesti.
2008. aastal tabas ülemaailmse majandussurutise mõjul Eestit tõsine majanduslangus, mis kasvatas kardinaalselt töötuse määra. Ehkki otsene langus kestis vaid 2009.–2010. aastani, võttis kriisieelsete majandusnäitajate taastumine veel aastaid. Valitsus suutis siiski teha radikaalseid eelarvekärpeid ning saavutada Euroopa ühisrahale eurole üleminekuks vajalike kriteeriumide täitmise. Euro hakkas ametliku rahaühikuna Eestis kehtima 1. jaanuarist 2011.
2012. aastat iseloomustas kodanikuaktiivsuse tõus. Üle maailma aset leidnud protestid rahvusvahelise kaubandusleppe ACTA vastu toimusid Eestis 11. veebruaril 2012 Tallinnas ja Tartus. Protestilaine ja samal aastal avaldatud "Harta 12" mõjul algatati Rahvakogu veebiportaal ja protsess, mis tipnes Rahvakogu arutelupäevaga 6. aprillil 2013. Rahvakogus pakutud ideede otsene mõju Eesti seadustele jäi napiks, ent suuremaks on hinnatud selle kaudset poliitilist mõju.
Pärast pikaajalise peaministri Ansipi tagasiastumist 2014. aastal jätkus Reformierakonna valitsusaeg 2016. aastani, mil erakond esmakordselt pärast 1999. aastat taas opositsiooni jäi ning valitsuse moodustasid vasakerakonnad Keskerakonna juhtimisel. Valitsusevahetuse võimalikuks saamist mõjutas oluliselt Keskerakonna pikaajalise juhi Edgar Savisaare sunnitud taandumine tipp-poliitikast seoses 2015. aastal alanud tõsiste terviseprobleemide ja kriminaalasjaga. 2016. aastal valiti Eesti presidendiks Kersti Kaljulaid, iseseisva Eesti esimene naisriigipea.
2017. aastal jõudis lõpule Eesti omavalitsuste haldusreform, mis vähendas omavalitsusüksuste arvu enam kui 200-lt 79-le. 2017. aasta teiseks pooleks sai Eesti Euroopa Liidu nõukogu eesistuja, kuna Suurbritannia lahkumise tõttu Euroopa Liidust tuli eesistumine ootamatult pool aastat varasemaks tuua. Eesistumist on hinnatud edukaks, kuna ettevalmistusaja lühidusele vaatamata sujus see suuremate probleemideta. Algse kava kohaselt oleks eesistumine kattunud Eesti Vabariigi 100. aastapäevaga, mida 2018. aastal tähistati laiaulatuslikult, eelkõige arvukate kultuuriüritustega.
Esimene COVID-19 nakkusjuhtum tuvastati Eestis 27. veebruaril 2020 ning 12. märtsi hilisõhtul kehtestati eriolukord (Koroonapandeemia Eestis). 2022. aastal avaldas Eestile mõju ka Venemaa täiemahuline sõjaline sissetung Ukrainasse.
Hafragilsfoss
Ta on 27 meetri kõrgune ja 91 meetri laiune.
Hafragilsfossist 2 km ülesvoolu asub 45 m kõrgune Dettifossi juga ja 3 km ülesvoolu 11 m kõrgune Selfossi juga.
Eestimaa sõjakuberneride loend
Selles loendis on loetletud Venemaa Keisririigi Eestimaa kubermangu kõrgeimad sõjaväejuhid, sealhulgas Tallinna ülemkomandandid, Tallinna sõjakubernerid, Tallinna sadama kõrgeimad komandörid, Balti laevastiku Tallinna eskaadri ülem jne.
Tallinna ülemkomandandid
Ka Tallinna sõjasadama ja merekindluse ülem (vene Ревельский Обер-Комендант; saksa Ober-Komandant).
''NB! Loend ei ole täielik!'' Aastatel 1797–1811 ülemkomandant ja hiljem sõjakuberner, ühtlasi ka Tallinna Garnisonipolgu ülem (vene k. Шеф Ревельского гарнизонного полка).
Tallinna sõjakubernerid
(vene k. Ревельский военный губернатор)
Tallinna sadama kõrgeimad komandörid
(vene k. Главный командир Ревельского порта)
Åli vald
Åli vald on vald Norras Vikeni maakonnas. Valla halduskeskus on Ål.
Aali kihelkond sai valla staatuse 1. jaanuaril 1838.
Iphigeneia
right|thumb|Iphigeneia
Iphigeneia oli Vanakreeka mütoloogias Mükeene kuninga Agamemnoni ja Klytaimnestra tütar. Ta taheti enne Trooja sõda ohverdada Artemisele, et too ei takistaks Kreeka laevastiku väljasõitu, kuid Artemis vahetas ta emahirvega.
Eri Kawai
Eri Kawai (jaapani keeles 河井 英里 Kawai Eri; 8. mai 1965 – 4. august 2008, Tōkyō, Jaapan) oli Jaapani naislaulja.
Eri Kawai lõpetas Tōkyō Kaunite Kunstide ja Muusika Rahvusülikooli ning kirjutas ja laulis nii klassikat kui ka pop- ja maailmamuusikat.
Sigdali vald
Sigdali vald on vald Norras Vikeni maakonnas. Valla halduskeskus on Prestfoss.
Sigdali vald loodi 1. jaanuaril 1838.
2019. aastani kuulus vald Buskerudi maakonda.
Tšornobõli katastroof
Tšornobõli katastroof, tuntud ka kui Tšornobõli tuumakatastroof ja Tšornobõli avarii (kasutatakse ka venepärast nimekuju Tšernobõl), oli avarii, mis toimus 26. aprillil 1986 Nõukogude Liidus Ukraina NSV-s Tšornobõli tuumaelektrijaamas, Prõpjati (vene keeles ‘Pripjat’) lähistel. Avarii oli rahvusvahelise tuumaintsidentide skaala järgi kõrgeima ehk 7. taseme õnnetus. XXI sajandi teise kümnendi seisuga oli see 2011. aastal toimunud Fukushima tuumaõnnetuse kõrval teine sama taseme tuumaõnnetus.
Tuumaelektrijaama 4. energiaploki reaktor plahvatas. Põhjused olid reaktori viimine ebastabiilsesse olekusse reaktori turvasüsteemide katsetamisel ning reaktori konstruktsiooni iseärasused. Ioniseeriva kiirguse tagajärjel said paljud inimesed ägeda kiiritusmürgituse ja surid.
Õnnetusest
26. aprillil 1986 kell 1.23.40 öösel kasvas 4. reaktori võimsus reaktori peatamisel hüppeliselt. Võimsuse kasvades tekkis soojakolle. Plahvatuslikult kasvanud aururõhk purustas osaliselt reaktori. Mõne sekundi pärast järgnes teine, tugevam plahvatus. Plahvatused rebisid reaktorilt kaane ja purustasid osaliselt energiaploki hoone. Hoone katus hävis täielikult. Energiaplokk ei olnud ümbritsetud tugeva betoonkattega nagu lääne tuumajaamad, mis oleks takistanud reaktori plahvatamisel radioaktiivse aine laialipaiskumist. Reaktori purunemisega kaasnes suure koguse radioaktiivse aine paiskumine õhku. Purunenud reaktoris katkes jahutussüsteemi töö, mistõttu süttis reaktorisse allesjäänud grafiit. Grafiidi põlemine kandis purunenud reaktorist kümne päeva kestel välja suures koguses radioaktiivset ainet. thumb|Tšornobõli satelliidipilt kosmosejaamalt Mir [[27. aprillil 1997]]
Katsetuse planeerimine
25. aprilli keskpäeval oli kavas seisata 4. reaktor plaaniliseks hoolduseks. Seoses sellega otsustati katsetada reaktori turvasüsteeme. RBMK-1000 reaktor vajab pidevalt ringlevat vett senikaua, kuni tuumkütust jätkub. Ka reaktori avariilisel peatamisel peab jätkuma reaktori jahutusvee tsirkulatsioon.
Tuumajaama reaktoritel oli kolm varu-diiselgeneraatorit, mis pidid tagama veepumpade töö elektrikatkestuse korral, kuid need saavutasid veepumpade käigushoidmiseks vajaliku võimsuse 40-sekundilise viivitusega. Katsetuse käigus taheti kontrollida, kas reaktori avariilisel peatamisel suudab inertsist pöörlev auruturbiin anda piisavalt elektrit, et varugeneraatorite käivitumiseni hoida käigus reaktori veepumpi. Test viidi eelnevalt kahel korral läbi teistel reaktoritel, kuid negatiivsete tulemustega: turbiin ei genereerinud ergutusmähiste pingelanguse tõttu piisavalt kaua vajalikku võimsust. Turbiinidele tehti muudatusi ning oli vaja teha uusi katsetusi.
Eelnenud tingimused
thumb|Tuumaelektrijaama 4. energiaplokk peale katastroofi betoonist sarkofaagiga kaetuna 2006. aastal Plaanitud katsetustele tehti ettevalmistusi 25. aprilli päeval. Energiaploki elektriline võimsus oli 1 GW ning reaktori nominaalne soojuslik võimsus 3,2 GW ehk 3200 megavatti. Katsetuse läbiviimiseks oli vajalik reaktori 700–800 MW-ni vähendatud võimsus. Energiaploki päevane meeskond vähendas reaktori võimsust 50%, 1600 MW-ni, aga sel ajal lülitus välja üks Kiievi piirkonna elektrijaam ning Kiievi elektrivõrgu dispetšer nõudis katsetuse edasilükkamist, sest elektrit oli tarvis õhtuse nõudluse katmiseks. Tuumajaama direktor lükkaski katsetuse edasi ja reaktori võimsus jäi kuni katsetuse alguseni 1600 MW peale. 25. aprillil kell 23:04 lubas Kiievi dispetšer katsetust alustada. Ohutustesti läbiviimine jäi reaktori operaatorite õhtuse vahetuse ülesandeks. Aga õhtune vahetus, kelle juht oli Juri Tregub, ei olnud selleks katsetuseks valmistunud. Lisaks sellele sattus katsetuse oluline faas õhtuse ja öise vahetuse vahetusajale. Järgmise vahetuse vanem oli kogenud insener Aleksandr Akimov, kes oli formaalselt juht reaktori juhtimisruumis. Samas mitteametlikult oli vahetuse vanem jaama juhtivinsener, peainsener Nikolai Fomini asetäitja Anatoli Djatlov. Ta oli töötanud allveelaevade tuumareaktoritega ja osalenud ka 4. ploki reaktori eelmistel katsetel, seega oli tegemist kogenud spetsialistiga. Seepärast otsustatigi, et enne Djatlovi tulekut katsetust ei alustata. Öisesse vahetusse jäi ka eelmise vahetuse vanem J. Tregub.
Reaktoris tekib uraani tuumade lagunemisel suures koguses joodi isotoopi jood-135. Isotoobi I-135 poolestusaeg on 6,57 tundi, sellest tekib ksenoon-135. Xe-135 on potentsiaalne reaktorimürk. See on ülimalt efektiivne neutronite neelaja, seega aeglustab ahelreaktsiooni, mis vajab n-ö aeglustatud neutroneid. Kui Xe-135 aatom neelab neutroni, siis muutub see stabiilseks Xe-136-ks, mis enam neutroneid ei neela. Normaalse võimsusega reaktsioonil saavutatakse tasakaal, mille käigus Xe-135 "põletatakse" reaktori kõrges neutronite voos sama kiiresti, kui I-135 laguneb. Neljanda energiaploki reaktor oli töötanud poolel võimsusel (1600 MW) juba pool ööpäeva, mis tõstis ksenoon-135 taset reaktoris. Reaktori võimsuse ja seega neutronite voo kiirel langetamisel kiirenes ka I-135 lagunemisprotsess ning tekkis suures koguses Xe-135 isotoope – kiiremini, kui tekkis Xe-136 isotoope. Reaktori peatamise selles faasis tegi operaator vea ja viis reaktori kontrollvardad liiga sügavale, vähendades nii reaktori võimsust, mis langes 30 MW-ni – umbes viiele protsendile plaanitud eksperimendi alustamiseks vajalikust. Et reaktori võimsus uuesti soovitud tasemele kasvatada, lülitati automaatne võimsuse regulaator välja ja hakati reaktori võimsust kasvatama, tõstes osa reaktori kontrollvardaid käsitsijuhtimisega reaktorist välja.
Reaktori võimsus suurenes 200 MW-ni, mis oli vähem kui kolmandik eksperimendi juhendis ette nähtust, aga piisav turbiini ja pumpade tööks, ning katset jätkati. Reaktori võimsuse edasist tõusu ei võimaldanud reaktori kiireist režiimimuutustest tingitud Xe-135 isotoopide rohkus. Operaatorid tõstsid käsitsijuhtimisel täiendavalt kontrollvardaid reaktorist välja, et tagada reaktori püsiv võimsus. Kell 1:05 öösel lülitasid operaatorid katse jätkamiseks sisse täiendavad veepumbad ning suurendasid vee voolu reaktoris rohkem kui ohutusnõuded lubavad. Veevool ületas ohutuspiiri kell 1:19 öösel ja kuna ka vesi neelab neutroneid, siis reaktori võimsus vähenes veelgi. Sellele reageeris võimsuse automaatregulaator ja viis reaktorist täiendavalt kontrollvardaid välja. See tekitas eriti ohtliku olukorra: enamus kontrollvarrastest oli reaktorist välja tõmmatud ja ainus, mis kontrollis reaktsiooni, olid reaktsiooni käigus tekkivad Xe-135 isotoobid. Reaktori reaktiivsuse varu hinnang osutus valeks, sest operaatorid ei teadnud, et RBMK reaktori veeauru-reaktiivsus on reaktori väikesel võimsusel nii suur, kui see oli. Katastroofijärgsete mudelarvutuste ja katsetega selgus, et reaktoril oli sellel võimsustasemel väga kõrge positiivne veeauru-reaktiivsus.
Saatuslik eksperiment
pisi|Animatsioon Tšornobõli reaktorist pärast plahvatust Kell 1:23:04 alustasid reaktori operaatorid plaanitud eksperimenti. Reaktori ebastabiilset olekut juhtpaneelilt ei märgatud ja tundub, et keegi reaktori-rühmast ei olnud ohust teadlik. Turbiine käitav aur lülitati välja ja käivitati veepumpade diiselgeneraatorid, mis saavutasid vajaliku pöörlemiskiiruse kell 1:23:43. Turbiinide pöörlemiskiiruse vähenedes vähenes veepumpade tootlikkus, mis vähendas reaktori jahutust ning suurendas reaktori tuumas auru teket. Kontrollvarraste kanaleis tekkisid aurutaskud. Need protsessid tekitasid reaktoris positiivse reaktiivsuse ja reaktori võimsus hakkas kasvama. Reaktori võimsuse kasvades hakkasid Xe-135 isotoobid põlema kiiremini kui I-135 isotoobid lagunesid, mis omakorda suurendas reaktori võimsust. Sel ajal suutis võimsuse automaatregulaator võimsuse kasvu kompenseerida. Reaktori juhtpuldis ei olnud ühtegi signaali reaktori ebastabiilsest olekust.
Kell 1:23:40 vajutasid operaatorid lülitit AZ-5 (kiire hädaabi kaitse 5 "SCRAM"). Nii viiakse kõik kontrollvardad viivitamatult reaktorisse. SCRAM on avariilüliti, mida kasutatakse, kui reaktori võimsus ootamatult suureneb. SCRAM-i kasutatakse ka reaktori tavalisel seiskamisel, et reaktor lõplikult peatada. Samal viisil peatati alatiseks 15. detsembril 2000 kell 13:17 Tšornobõli tuumajaama 3. energiaplokk. Ei teata seniajani, kas SCRAM-i kasutati hädaohu tõttu või lihtsalt rutiin-meetodil nagu tavalisel reaktori peatamisel. Djatlov kirjutas oma raamatus :
Tundub, et selle ajani ei tajunud reaktori operaatorid mingit ohtu, vaid lihtsalt lõpetasid katse ning soovisid reaktori lõplikult peatada.
Kontrollvarraste sisestusmehhanism oli aeglane. Kontrollvarraste viimine täies ulatuses reaktori tuuma kestis 18–20 sekundit. Kontrollvarraste disaini eripära vähendas varraste allaliikumisel algselt neutronite neelamist varraste alumise otsa juures. See viis selleni, et SCRAM tegelikult suurendas reaktsiooni võimsust reaktori alaosas. Mõni sekund pärast AZ-5 sisselülitumist hakkas reaktori võimsus hüppeliselt kasvama. Siis hakkasid purunema kütusevardad ja ummistusid kontrollvarraste kanalid. Kontrollvardad kiilusid kinni, kui nad olid sisestatud alles 1/3 ulatuses, ning seega oli reaktsiooni võimatu peatada. 3 sekundiga kasvas reaktori võimsus üle 530 MW. Auru rõhk kasvas plahvatuslikult ja purustas jahutustorud. Mõne sekundi pärast järgnes teine, tugevam plahvatus, mille põhjus on ühe teooria järgi kriitilise massi ületamine mõnes purunenud reaktori osas. Teine võimalik seletus on n-ö keemiline plahvatus – suures kuumuses vesi lagunes vesinikuks ja hapnikuks ja plahvatas, saades välisõhust hapnikku lisaks. Hinnanguliselt kasvas reaktori võimsus enne plahvatust 30 GW-ni, ületades kell 1:23:47 ligi kümme korda reaktori nimivõimsust. Plahvatus paiskas minema reaktori kaane ja pühkis minema energiaploki katuse. Plahvatuse käigus ülekuumenenud grafiit süttis ja laialipaiskuvad põleva grafiidi tükid tekitasid mitu tulekahjukollet naaberkorpustel, mille katused olid üle valatud bituumeniga. Grafiidi põlemine purunenud reaktoris aitas kaasa radioaktiivse materjali laialikandumisele ning seega lähipiirkondade saastumisele.
Djatlov väidab oma raamatus, et reaktori operaatorid ei rikkunud katsetuse käigus ühtegi reaktori juhtimise reeglit. Katse läbiviimise juhisest oli kaks olulist kõrvalekallet. Katseks valmistudes vähenes reaktori võimsus plaanitust väga palju väiksemaks ilmselt operaatori eksimuse tõttu, aga ka võimsuse regulaatori ebastabiilsuse tõttu reaktori väikesel võimsusel. Katse alustamiseks ei kasvatatud reaktori võimsust 700 MW-ni. Reaktori juhend ei lubanud reaktori võimsust 700 MW-ni kasvatada kiiremini kui poole tunniga ning reaktori omavajadusteks piisas 200 MW võimsusest. Kuivõrd reaktor oli kavas nagunii peatada, piirduti võimsuse kasvatamisega 200 MW-ni.
Katastroofi ulatus
thumb|Katastroofi tõttu saastatud ala Reaktorist välja paiskunud radioaktiivne pilv saastas suured alad Ukrainas, Venemaal ja eriti Valgevenes. Laiali paisatud radioaktiivse aine hulk ületas nelisada korda Hiroshima pommitamisel tekkinut. Atmosfääri paisati umbes pool reaktoris olnud radioaktiivsest joodist (I-131 poolestusaeg on 8 päeva), väga pika poolestusajaga tseesium-137 ja strontsium-90 (Cs-137 poolestusaeg on 30 aastat, Sr-90-l 29 aastat) ja mitmeid teisi lühema poolestusajaga isotoope (Cs-134, Zr-95, Nb-95, Xe, Ba-140, La-140). Saastatud piirkondadest evakueeriti üle 300 000 inimese. Saaste riivas kergelt ka mõningaid Eesti piirkondi.
Kolm aastat pärast katastroofi hinnati tagajärgede likvideerimisel tehtud kulutusi ja tekitatud kahju vähemalt 35 miljardile rublale. Lisandusid kaudsed kulud: kaotatud maalt saamata jääv tulu, kapitaalmahutuste kaod, elektri tootmise katkemisest tingitud kaod, kulutused töötavate tuumajaamade ohutuse suurendamiseks.
Katastroofi tagajärgede likvideerimises osales rohkem kui 600 000 inimest.
Seos Eestiga
thumb|Vaade Tšornobõli rajatisele Prõpjatist Avarii tagajärgede likvideerimiseks kaeti aja jooksul lekkiv (kiiritav) energiaplokk betoonsarkofaagiga, mille ehitamisel osalesid ka Eestist "kordusõppustele" kutsutud sõjaväekohuslased. Tagajärgede likvideerimiseks loodud staabi ülem oli Eesti NSV tsiviilkaitse staabi ülem Vello Vare.
Ümber plahvatanud reaktori ehitati betoonsarkofaag. Prõpjati linn, kus elas põhiliselt tuumajaama personal, evakueeriti ja likvideeriti kõrge saasteastme tõttu. Jaama personali tarbeks rajati jaamast umbes 50 km ida poole uus linn Slavutõtš.
Eestis tegutseb ka Eesti Tšernobõli Ühing.
Wojciech Żukrowski
thumb|Żukrowski haud [[Powązki kalmistul]] Wojciech Żukrowski [v'oitsjeh žukr'oski] (14. aprill 1916 Kraków – 26. august 2000 Varssavi) oli poola kirjanik ja kirjanduskriitik.
Ta kirjutas romaane, jutustusi, lasteraamatuid, reportaaže, filmistsenaariume, luuletusi ja esseesid. Tema loomingut on tõlgitud paljudesse keeltesse.
Ta õppis Krakówis Jagiełło ülikooli õigus- ja humanitaarteaduskonnas ning lõpetas Wrocławi ülikooli poola filoloogia alal. Saksa Okupatsiooni ja Teise maailmasõja ajal kuuklus ta salaorganisatsiooni Unia ja oli Armia Krajowa ohvitser, võideldes grupeeringus Żelbet. Neil aastail oli ta ka tööline Krakówi Zakrzóweki kivimurrus ja põrandaalune literaat, kes tegi kaastööd väljaandele Miesięcznik Literacki.
Tema sõber oli Karol Wojtyła (pärastine paavst Johannes Paulus II), kellega ta lävis õpingute ajal Krakówis luule pinnal ning hiljem organisatsioonis Unia ja kivimurrus.
Klavessiin
Klavessiin (ka tšembalo; prantsuse keeles clavecin, itaalia keeles clavicembalo, cembalo, inglise keeles harpsichord) on muusikainstrument (klahvkeelpill, näppekeelpill), mille heli tekitavad pinguldatud võnkuvad keeled, mida klahvidele vajutamisega näpitakse plektroniga (sulerootsuga). Klavessiini kõla on pinisev ja kustub kiiresti. Eri paigus valmistatud klavessiinid võivad kõlalt ja tämbrilt erineda. Suurematel klavessiinidel on mitu registrit ja manuaali.
Wojciech Żukrowski
Aastatel 1945–1947 oli ta armees (Ludowe Wojsko Polskie) motoriseeritud pataljoni komandör. Kui ilmnes tema varasem teenistus Armia Krajowas, siis ta vallandati ja degradeeriti.
Klavessiin
Klavessiini kõrgaeg oli baroki- ja klassitsismiajastul. Tänapäeval kasutatakse seda instrumenti tihti vanamuusika esitamisel.
Wojciech Żukrowski
Aastatel 1953–1954 oli ta rindekorrespondent Vietnamis ja kuni 1955 Hiinas. 1956–1959 oli ta Poola diplomaadina tööl Indias. Peale selle oli ta seimi liige.
Ta oli kauaaegne kuukirja Widnokręgi toimetaja ning väljaande Nowe Książki följetonist.
Aastatel 1982–1988 juhtis ta IBBY Poola sektsiooni ja oli 1986–1989 kirjanike liidu (Związek Literatów Polskich) esimees.
Voulpaix
Voulpaix' elanike arv on 389 (2006). 1850. aastal elas külas 1075 ja 1962. aastal 528 elanikku, ent sellest ajast on külaelanike arv pidevalt vähenenud.
Küla asub 114 kuni 178 meetri kõrgusel merepinnast ja selle pindala on 11,55 km².
pisi|tühi|Voulpaix' Püha Quentini kirik
Stephen Hendry
pisi|Stephen Hendry Stephen Gordon Hendry (sündinud 13. jaanuaril 1969 South Queensferrys Edinburghis) on endine elukutseline Šotimaa snuukrimängija, seitsmekordne maailmameister. Ta on üks snuukri ajaloo edukamaid mängijaid.
Ta on olnud rekordiliselt kaheksa aastat järjest maailma edetabeli esikohal ja oli 21-aastaselt noorim maailmameister. Samuti on ta saanud kõige rohkem tiitleid ühe hooaja jooksul: 1991/92 võitis ta neid 9.
Üle 100-punktiseid breike tegi ta profikarjääri jooksul 775 ning on selles arvestuses Ronnie O'Sullivani järel teisel kohal. Maksimumbreigi (147) on ta saavutanud üheteistkümnel korral ning ka selles arvestuses on ta teisel kohal: Ronnie O'Sullivan on saavutanud 15 maksimumi.
Võõpsu küla
Küla kuulub Setumaa Poloda nulka.
Külas asuvad Võõpsu tsässon ja Võõpsu kalmistu.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mikitamäe valda ja Põlva maakonda.
Bogatynia
Bogatynia (saksa Reichenau in Sachsen) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas Zgorzeleci maakonnas, Bogatynia valla halduskeskus.
Kuni 1945. aastani oli asula Saksamaa koosseisus. Linnaõigused sai 1945. aastal (1945–1947 oli linna nimi Rychwałd).
Bogatynia lähedal asuvad Turówi kivisöekaevandus ja Turówi soojuselektrijaam.
Kalifornia pringel
Kalifornia pringel (Phocoena sinus) on pringellaste sugukonda kuuluv veeimetaja, üks haruldasemaid vaalalisi maailmas.
Välimus
Kalifornia pringlitel on helepruun selg, roosakasvalge kõht, mustad loivad ja must suu. Noored pringlid on tumedamad kui täiskasvanud.
Kalifornia pringlid on kuni 1,4 m pikad ja kaaluvad kuni 30–55 kg. Vastsündinud Kalifornia pringlid on 70–80 cm pikad ja kaaluvad 7–8 kg.
Eluviis
Nad elavad tavaliselt üksikuna või paarides, harva on neid kohatud ka gruppides, kuhu kuulub 10–12 pringlit.
Kalifornia pringlid toituvad väikestest merepõhjas elavatest kaladest ja kalmaaridest.
Pojad sünnivad harilikult veebruaris või märtsis ning jäävad emaga kokku vähemalt 18 kuuks.
Kalifornia pringlite eluiga on 21–38 aastat.
Zuqar
Zuqar ehk Zukur on Jeemenile kuuluv saar Punases meres Hānīshi saartest põhjas. Ta asub nii Jeemeni kui ka Eritrea lähedal, suhteliselt lähedal Bab el Mandebile, mistõttu tal on strateegiline tähtsus. Geograafilised koordinaadid on 14°01' N, 42°44' E.
Saar asetseb Aasia mandrilaval.
Eritrea ja Jeemeni vahel oli Zuqari ning Hānīshi saarte pärast konflikt (Hānīshi saarte kriis, 1995). Aastal 1996 lahendas Alaline Vahekohus vaidluse, mõistes vaidlusalused saared Jeemenile.
Juhan Õunapuu
Juhan Õunapuu (kuni 1935 Johannes Eduard Õunapuu, 4. november 1897 Roela vald, Tartumaa – 12. veebruar 1980 Saginaw, Michigan) oli Eesti kohtunik.
Õppis 1920–1923 (lõpetas 1923) Tartu Ülikoolis õigusteadust, EYS Veljesto liige.
Osales Vabadussõjas, 1924–1927 Tartu-Võru rahukogu kohtuameti kandidaat, 1927–1938 Tartu 4. jaoskonna kohtunik, alates 1938 Tallinna Ringkonnakohtu liige.
1944 põgenes Saksamaale, 1949 siirdus USA-sse.
Koprofaag
Koprofaag ehk skatofaag (ka roojatoiduline, roojasööja) on loom, kes toitub sõnnikust.
Koprofaagiat esineb näiteks mitmete mardikaliste ja kahetiivaliste juures. Koprofaagilised on ka jänesed ja närilised, kellel puudub hästiarenenud mäletsejate omaga sarnane seedesüsteem, et rohtu seedida. Saamaks rohust kätte rohkem aineid, söövad nad oma väikesed pehmed väljaheited uuesti sisse; seda nähtust nimetatakse ka autokoprofaagiaks ehk refektsiooniks. Need loomad eritavad ka normaalseid väljaheiteid, mida nad söögiks ei tarbi.
Richard Price
Richard Price (23. veebruar 1723 Glamorgan, Tynton – 19. aprill 1791) oli Walesi moraali- ja poliitikafilosoof.
Elulugu ja publitsistika
Price sündis nonkonformistliku vaimuliku pojana. Ta sai eraviisilise hariduse ning õppis seejärel ühes Londoni nonkonformistlikus akadeemias.
Temast sai Stoke Newingtonis elava Streatfieldi-nimelise härrasmehe vaimulik ja seltsiline. Kui 1756 surid Streatfield ja üks Price'i onudest, siis Price'i materiaalne olukord paranes ning 1757 abiellus ta Sarah Blundelliga, kes oli pärit Leicestershire'ist Belgrave'ist.
Aastal 1767 avaldas Price jutlusteraamatu, mille tõttu huvitus temast lord Shelburne. Tutvus lord Shelburne'iga tõstis Price'i mainet ning aitas kaasa tema vaimulikukarjäärile. Laialt tuntuks sai Price siiski rahandus- ja poliitikaküsimustest kirjutava autorina. Aastal 1769 kirjutas ta kirjas Benjamin Franklinile mõningatest tähelepanekutest oodatavast elueast, inimkonna kasvust ja Londoni elanike arvust. Need avaldati 1769. aasta ajakirjas Philosophical Transactions. Mais 1770 tegi ta Kuninglikus Seltsis ettekande juhuslike elukindlustussummade väärtuste arvutamise õigest meetodist. Nende artiklite avaldamine aitas öeldavasti tõmmata tähelepanu ebaõigetele arvutustele, mille alusel olid hiljuti loodud paljud kindlustusseltsid ja vastastikuse abistamise ühingud. Aastal 1769 sai Price Glasgow' ülikoolilt teoloogiadoktori kraadi. Aastal 1771 avaldas ta teose "Appeal to the Public on the Subject of the National Debt" ('Pöördumine avalikkuse poole riigivõla küsimuses'; kordustrükid 1772 ja 1774). See raamatuke tekitas suuri vaidlusi ning arvatakse, et ta mõjutas William Pitt vanemat, kes taastas riigivõla kustutamise amortisatsioonifond, mille Robert Walpole oli 1716 loonud ja 1733 kaotanud. Võla kustutamiseks ette pandud vahendeid nimetas lord Overstone omamoodi silmamoondusemasinavärgiks, mis pretendeerib töötamisele ilma, et keegi midagi kaotaks, ning on seetõttu ebausaldusväärne.
Üks Price'i lähematest sõpradest oli Joseph Priestley, kuigi tollel olid eetika ja metafüüsika alal otse vastupidised vaated. Aastal 1778 avaldati nende kahe liberaalse teoloogi vaheline kirjavahetus materialismist ja paratamatusest, milles Price Priestleyga vaieldes väidab, et inimene on vaba toimija ning inimese hing on ühtne ja mittemateriaalne. Nii Price kui ka Priestley olid unitaarid, kuigi nad esindasid selle koolkonna vastavalt äärmiselt parempoolset ja äärmiselt vasakpoolset positsiooni. Price'i positsioon oli pigem ariaanlik kui sotsiniaanlikud.
Iseseisvussõja kohta kirjutatud pamfletid tegid Price'i kuulsaks. Ta jutlustas rahvast täis kirikutes. Kui lord Shelburne tuli võimule, pakuti Price'ile peaministri erasekretäri kohta. Öeldavasti oli üks lõik kuninga kõnes Price'i kirjutatud.
Eetika
Price on filosoofia alal tähtis eetikuna. Kogu tema eetikateooria on esitatud raamatus "Review of the Principal Questions in Morals" ('Ülevaade eetika põhiküsimustest'; 1757, 3. ümbertöötatud trükk 1787). See jaguneb 10 peatükiks, millest esimeses, mis on mahult tagasihoidlik, on esitatud tema eetikateooria tõestus. Ülejäänud peatükid uurivad vähem tähtsaid üksikasju ning pakuvad huvi eriti sellepärast, et nendest ilmneb Price'i suhe Butleri ja Immanuel Kantiga (III ja VII peatükk). Teos esitab end Francis Hutchesoni vaadete kummutusena, kuid selle ülesehituse printsiip ei olnud poleemiline. Price'i teooria on väga lähedane Cudworthi teooriale, kuid pakub huvi eeskätt võrdluses hilisemate Kanti teooriatega.
Õigsus ja väärus on Price'i järgi tegude eneste omadused. Ta ei pea silmas mitte seda, et tegude eetiline väärtus oleks sõltumatu nende motiivist ja eesmärgist (vaata VI peatükki), vaid et seda ei puuduta tegude tagajärjed ning see on arukate olendite puhul enam-vähem muutumatu. Seda eetilist väärtust tajutakse mõistuse ehk aru abil (erinevalt Kantist ta neid ei erista); mõistus tabab intuitiivselt ära kohasuse ehk sobivuse tegude, toimijate ning tervikasjaolude vahel.
Väites, et eetiline otsustus on vahetegemise akt, püüab ta kõlblusõpetust kummutada. Ent eitades emotsioonide tähtsust moraaliotsustuste tegemisel, on ta sunnitud möönma, et õiged teod peavad olema meile "tänulikud", nii et moraalne heakskiit sisaldab nii aru akti kui ka südame emotsiooni. Siiski oleks täiesti väljaarenenud mõistus moraaliotsustuste tegemiseks piisav. See järeldus on täies kooskõlas Kantiga. Mõistus on vahekohtunik ning õigsus ei ole emotsioonide asi ega ole seotud ebatäiusliku inimmõistusega.