cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustav Ernesaks
Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasium
Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumis (mida peeti üldiselt jõukama rahva kooliks) töötas G. Ernesaks 1934–1940. E. Lender oli range ja valju olemisega ning üldiselt teda kardeti. G. Ernesaksa autoriteeti tõstsid tema kontsertkoorid ja esimesed omatehtud laulud. G. Ernesaksast oleks tema enda hinnangul võinud saada tubli õpetaja, kuid koorijuhitöö tõmbas üha enam.
Stella Ernesaks
Kooli võimlemisõpetaja Stella Merjamiga (pärast abiellumist 19.III 1935 Stella Ernesaks, 1909–1973) alustati ühist tegevust Estonia kontserdisaalis ette kantud koolipeo numbriga, kus koor laulis J. Straussi "Ilusal sinisel Doonaul", lauljad hoidsid pikka sinist kangast ja kõigutasid neid lainetena ning pisikesed tüdrukud tantsitasid pisikesi liblikaid, kiile ja põrnikaid. "Koondusime hiljem ka ühise perekonnanime alla. Õpilased olla meid vaimus juba ammu paari pannud. Ise tulime sellele mõttele hiljem."
Riiklik Inglise Kolledž
Aastatel 1937–1940 töötas G. Ernesaks ka Riiklikus Inglise Kolledžis.
Tallinna Konservatoorium
1937. aastal sai G. Ernesaksast Eesti Vabariigi Tallinna Konservatooriumi õppejõud koorijuhtimise alal, 1946. aastast professor.
"Välgumihklid"
Koori ametlik nimetus oli Tallinna Linna Valgustuse ja Veemuretsemise Osakonna meeskoor (hiljem Tallinna Linnateenijate Meeskoor) ja dokumenteeritud sünniaasta 1930. Samal aastal valiti "sõdurpoiss Ernesaks" ka koori juhiks. Tegelikult tegutses koor juba varem Ernesaksa kursusekaaslase August Pruuli käe all ja Ernesaks käis A. Pruuli palvel teda kord harjutusel asendamas. Nii paarikümneliikmeline koor kui koorijuht olid algajad, lauljad ka eakad, töö aeglane ja vaevarikas, tihti tuli järgmisel proovil tõdeda, et eelmisest polnud jälgegi alles. Kuid G. Ernesaks hindab tehtud tööd ja nähtud vaeva väärtuslikuks enda kui dirigendi arengus – mis tõi kaasa ka koori edusammud. Tööst kooriga olid tal ka üksikasjalikud märkmed. Töö mõtestamisel on tunda Ernesaksale omast laiemat vaadet – lauljate arendamine, hääleseade, repertuaar, distsipliin, koorijuhi osa "tööilmastiku" loomisel ja laulude mõtestamisel.
Tallinna II Tütarlaste Gümnaasiumi koor
Osaleti 1933. aasta üldlaulupeol.
Tallinna Haridustööliste Naiskoor
Koor oli pika traditsiooniga, kuid väga paljude nimetustega (ametlikult registreeritud 1935. aastal):
1931–1935 Tallinna Linna 2. Tütarlaste Gümnaasiumi vilistlaskogu naiskoor
1935–1936 Tallinna Harju Kesk- ja Kutsekoolide vilistlaskogude naiskoor
Siig (perekond)
Siig (Coregonus) on lõhelaste sugukonda kuuluv perekond kalu. Perekonna tüüpliik on merisiig (C. lavaretus). Eestis kutsutakse sageli ka merisiiga lihtsalt siiaks.
Gustav Ernesaks
Tallinna Haridustööliste Naiskoor
1936–1940 Tallinna Naislaulu Selts
Siig (perekond)
Üle maailma kuulub siia perekonda arvukalt liike, kuid nende klassifitseerimine, eriti liigisiseselt, on segane.
Väike-Maarja valla vapp
thumb|[[Väike-Maarja vald|Väike-Maarja valla vapp]] Väike-Maarja valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Väike-Maarja valla vapp. Vapp on kinnitatud 1. veebruaril 1995.
Siig (perekond)
Eestis elavatest kaladest kuuluvad siia perekonda
Mullateadlaste loend
Siin on loetletud eesti ja välismaa mullateadlasi.
Siig (perekond)
Siia perekonnast on anadroomsed kalad
Gustav Ernesaks
Tallinna Haridustööliste Naiskoor
1940–1941 Tallinna Töölismuusika Ühingu naiskoor
1941–1944 Tallinna Naislaulu Selts
1944–1951 Riikliku Filharmoonia naiskoor
1955... Tallinna Haridustööliste Naiskoor
?.... Tallinna Naislaulu Seltsi Haridustöötajate Naiskoor
Werner Heisenberg
pisi|Werner Heisenberg Werner Karl Heisenberg (5. detsember 1901 Würzburg – 1. veebruar 1976 München) oli saksa füüsik. Tema kõige olulisem avastus on 1927. aastal formuleeritud ja hiljem tema järgi nimetatud määramatuse printsiip, millest sai kvantmehaanika põhitõde.
Gustav Ernesaks
Tallinna Haridustööliste Naiskoor
G. Ernesaks töötas kooriga aastatel 1931–1941.
Tallinna Meestelaulu Selts
Tallinna Meestelaulu Selts, hilisem K. Türnpu nimeline meeskoor ja TMS Türnpu koor oli esimene kogemus teeneka, oma vaimsuse ja aadetega koori juhatamisel. Koostöö kestis aastatel 1935–1937; Ernesaks loobus dirigenditööst konservatooriumitööd ettekäändeks tuues. Ajendiks olid tekkinud vastuolud kunstilis-muusikaliste taotluste ja väiksema rühma lauljate vahel. G. Ernesaks hindab siiski kõrgelt saadud kogemust ja koostööd.
Väike-Maarja valla vapp
Vabariigi Valitsuse 16. juuni 2005 määrus nr 141 "Avanduse valla ja Väike-Maarja valla haldusterritoriaalse korralduse ja sellega seonduvalt Vabariigi Valitsuse määruste muutmine" alusel moodustati senise Avanduse valla ja senise Väike-Maarja valla baasil uus omavalitsusüksus Väike-Maarja vald. Uue Väike-Maarja valla sümboliteks on endise Väike-Maarja valla vapp ja lipp. 2017. aasta haldusreformi käigus liideti senise Väike-Maarja vallaga Rakke vald, kuid kasutusele jäi Väike-Maarja valla vapp.
Werner Heisenberg
Aastatel 1941–1945 juhtis Heisenberg Saksamaa tuumaprogrammi.
Aastatel 1958–1970 oli ta Max Plancki Füüsikainstituudi direktor.
Väike-Maarja valla vapp
Vapi kirjeldus
Vapikilp on jagatud neljaks väljaks nii, et ülemisteks väljadeks on ruudud. Vapikilbi ülemine parempoolne ja alumine vasakpoolne väli on sinised. Ülemine vasakpoolne ja alumine parempoolne väli on hõbedased. Ülemisel parempoolsel väljal on hõbedane veetilga kujutis.
Põhjendus
Väike-Maarja valla vapi kujund – veetilk sinisel taustal – sümboliseerib puhast vett ning Väike-Maarja erilist seotust põhjavee- ja loodushoiuga.
Väike-Maarja vald asub Pandivere kõrgustiku keskmes. Siinne paikkond on oluline Põhja-Eesti veevaru moodustumisel: Pandivere kõrgustikult saavad alguse Valgejõgi, Loobu, Selja, Jägala, Põltsamaa, Pedja ja Pärnu jõed. Geoloogilise aluspõhja kivimite lõhelisus on soodustanud rohkete karstialade ja allikate teket. 90% siit lähtuvate jõgede vee äravoolust pärineb allikaveest.
Gustav Ernesaks
ÜENÜTO segakoor
Ülemaalise Eesti Noorsooühingu Tallinna Osakonna segakoor, hiljem Kaubanduse Tööliste Ametiühingu segakoor, kuulus Tallinna 5 suurema segakoori hulka. Gustav Ernesaks alustas kooriga 1938. aasta sügisel teadmisega, et tingimused ja nõudmised on teised kui esindusmeeskoori puhul ja sooviga segakooriga lähemat tutvust teha. Töö oligi huvitav ja pakkus mõtisklusi häälerühmade tasakaalu, kõlavärvide ja repertuaari kohta.
Kaama kraavihallide meeskoor
Mobiliseeritute tööpataljoni meeskoor, loodi 1941. G. Ernesaks valis lauljad umbes 1200 mehe hulgast, koori liikmeid oli "kolmveerandsada". Mõned mehed (H. Räämet, R. Oolep) olid tuttavad Tallinna Meestelaulu Seltsi koorist, neil oli ka noote kaasas. Tähtsaimad kontserdid anti 1941/42 talvel Kambarka asulas.
Jaroslavli Kunstiansamblite meeskoor
Kooris oli mitmeid varasemates kollektiivides laulnud mehi, solistina alustas Georg Ots (tollal alles kuulus ujuja ning oma kuulsa isa Karl Otsa poeg). Dirigendina tuli appi Jüri Variste.
Sõja-aastad
II maailmasõda oli alanud ja 1941. aasta suvel Gustav Ernesaks mobiliseeriti ning ta sattus uude üksusse – see oli 791. üksik ehituspataljon Gruusia NSV-s tegevteenistusse kutsutud insener-tehnilise väeosa reservkomandöride juhtimisel.
Mobiliseeritu Kambarkas
Labidameheks Ernesaksa kauaks ei jäetud, edutati "kulturnikuks".
Endassetõmbunud Ernesaks värvati "kraavihallide meeskoori" juhatama. Esimene laul oli köögitöölise Hugo Lepnurme seatud "Pulmalust", kirja pandud köögist leitud lahtilõigatud paberkotile. Lepnurm leidis hiljem ka "klaveri", tõsi küll, ilma keelteta, aga paari oktaavi ulatuses traati kombineeriti instrumendile ise juurde.
Esimene nn avalik raadioõhtu on Ernesaksa mälestusis elu edukaim esinemine – puupüsti täis muldonnis, saatejaama helisignaaliga "Kaugel, kaugel, kus on minu kodu" (kitarril) ja mehiste ühislauludega ("Kungla rahvas", "Süda tuksub", "Hakkame, mehed, minema"). Kehvad olud, kuid loominguliste kaaslaste seltsis, karastasid meelt ja Kaama kraavihallide meeskoor tõi mõttesse tulevase RAM-i. "Hakkas selguma elutarkus: ära viska trummipulki ka siis minema, kui oled ajutiselt ilma trummita. Pulki võib ju kunagi tarvis tulla: võivad saabuda uued trummid."
1942. aasta kevadel hakkas koori koosseis kahanema – mehed kutsuti Eesti diviisi või Riiklike Kunstiansamblite käsutusse. Ernesaks jäi esimese kutse järel paigale, kraavihallide juurde, kuid aprillis pidi ikkagi minema ja asus koos Paul Luhteiniga Jaroslavli poole teele.
Jaroslavl, Moskva, Leningrad
Riiklike Kunstiansamblite tegevuse olid Johannes Semper ja Ants Lauter avanud 22. märtsil 1942. Roman Matsov juhtis sümfooniaorkestrit. Jaan Kornel, hiljem Rostislav Merkulov juhtisid džässigruppi. Kultuurirahvast oli palju – Vladimir Alumäe, Aleksander Arder, Marta Rungi, Olga Lund, Eugen Kapp, Hugo Lepnurm, Edgar Arro, Boris Kõrver, Leo Normet, Anna Klas (ja väike Eri Klas), Bruno Lukk, Tekla Koha, Ants Lauter, Paul Pinna, Priit Põldroos, Kaarel Ird, Epp Kaidu, Eduard Tinn, Alfred Rebane, Valdeko Ratassepp, Leo Martin, Lembit Rajala, Olev Tinn, Ilmar Tammur, Kaarel Toom, Anna Ekston, Nadežda Taarna ja tantsijana ka tulevane näitleja Jüri Järvet; Paul Luhtein, Adamson-Eric, Evald Okas, karikaturistid Jaan Jensen ja Feliks Randel, Priidu Aavik, Richard Sagrits, Märt Bormeister, Arnold Alas, Eugen Vaino, Enno Lehis, Aleksander Pilar, Aino Bach, Eduard Einmann, Enn Põldroos. Ernesaks meenutab ("Laine tõuseb"), et kunstnikega suhtlemine tõi esimese aimduse üksiklauludest kontserdi koostamise ja maalidest komponeeritud näituse sarnaste joonte vahel.
Jaroslavlist käisid läbi ka peaaegu kõik tagalasse evakueerunud kirjanikud. Kohapeal oli Johannes Semper, lähedane suhtlemine kujunes Paul Rummoga. Leningradi-päevil oli Ernesaksal veel kontakte mitmega, nt Johannes Vares-Barbarus, August Jakobson, Jaan Kärner, August Alle, Mart Raud, Debora Vaarandi jt.
Sega- ja meeskoor juba töötasid Harri Kõrvitsa juhatusel. Sõja tõttu oli mehi rohkem "valida" ning segakoori häälerühmad arvuliselt tasakaalus. Koor töötas iga päev. "Enam ei saanud ainult taidluskooridele omase entusiasmiga läbi. Pidi mõtlema hakkama, kuidas musitseerimise hoogu ja vaimustust jaotada nii, et ükski päev ei jääks ilma emotsionaalse katteta. Tuli hoolikamalt aega ja energiat jagada, et ennast ja koori mitte korraga tühjaks laulda." Kohe hakati tegelema hääleseade ja noodiõpetusega. Suvel sõitis segakoor esimest korda esinema Rostovi ja meeskoor Moskvasse. Kontsertreise oli veel ja ebakindlus a cappella koorilaulu vastuvõtu osas hajus.
Ta osales Teise maailmasõja ajal Eesti NSV Riiklikes Kunstiansamblites Jaroslavlis, kus asutas 1944. aastal Eesti NSV Riikliku Filharmoonia meeskoori (hiljem Eesti NSV Riiklik Akadeemiline Meeskoor, praegu Eesti Rahvusmeeskoor ehk RAM), mille kunstiline juht oli elu lõpuni. Oli üldlaulupidude liikumise üks peamisi eestvedajaid, teda on nimetatud "vaikivate aegade" rahvajuhiks ja üheks 20. sajandi Eestimaa juhtfiguuriks. pisi|Gustav Ernesaks A. H. Tammsaare monumendi avamisel 1978. aastal pisi|Gustav Ernesaksa haud Aastast 1945 töötas Ernesaks Tallinna Konservatooriumis koorijuhtimisprofessorina. Tema õpilaste hulgas olid Jüri Variste, Harald Uibo, Kuno Areng, Olev Oja, Eri Klas ja paljud teised.
Gustav Ernesaks oli Eesti NSV Ülemnõukogu 4.–7. koosseisu saadik. Ta oli Eesti NSV Heliloojate Liidu juhatuse liige. 1953. aastast oli Vabariikliku Rahukaitse komitee liige.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule 31. jaanuaril 1993.
Grigori (Tšukov)
Grigori (Григорий; ilmaliku nimega Nikolai Kirillovitš Tšukov, vene keeles Николай Кириллович Чуков; 1. veebruar 1870 Petroskoi – 5. november 1955 Moskva) oli vene rahvusest õigeusu vaimulik, aastatel 1945–1955 Vene Õigeusu Kiriku Leningradi ja Novgorodi metropoliit.
Gustav Ernesaks
Helilooming
Gustav Ernesaksa looming on väga ulatuslik. Põhiosa sellest moodustavad koorilaulud, neist "Mu isamaa on minu arm" Lydia Koidula tekstile on saanud omaette rahvusliku säilivuse sümboliks. Ernesaksa loomingusse kuuluvad ka viis ooperit (Pühajärv, "Tormide rand", "Käsikäes", selle 2. redaktsioon "Mari ja Mihkel", "Tuleristsed" ja "Kosilased Mulgimaalt"), neist "Tormide randa" on korduvalt lavastatud.
Grigori (Tšukov)
Leningradi ja Novgorodi metropoliidina oli ta aastatel 1945–1954 ka Pihkva ja Olonetsi piiskopkonna eestseisja ning kandis hoolt Vene Õigeusu Kiriku koguduste eest Soome territooriumil.
Gustav Ernesaks
Helilooming
Gustav Ernesaksa üks tuntumaid koorilaule on "Hakkame, mehed, minema".
Isiklikku
Gustav Ernesaks sündis Kustav ja Johanna Ernesaksa peres, Peningi vallas. Tema vend oli Nõukogude okupatsiooni eest 1944. aastal põgenenud, hiljem USAs elanud pangandustegelane Oswald Ernesaks. Gustavi onu oli Johannes Ernesaks (1876–1952), Aleksandri valla (praegu Kose vald) Äksi küla, hiljem Harmi küla kolmeklassilise kooli õpetaja. Johannes Ernesaks oli Eesti Asutava Kogu (23.04.1919–20.12.1920) liige. Johannes Ernesaks suri 1952. aastal Kirovi vangilaagris. Kadja koolis töötas lühikest aega ka Gustavi isa Kustav Ernesaks. Gustav Ernesaksa sugulane oli pangandustegelane Voldemar Ernesaks, Pärnu linnapea 1942–1944.
Grigori (Tšukov)
Eesti Õigeusu Piiskopkonna Teatajas on tema nime eestindatud kujul Gregoorius.
Gustav Ernesaks
Isiklikku
Gustav Ernesaksa abikaasa oli Stella Ernesaks (1909–1973). Stella Ernesaks oli Berliini Kehakultuuri Ülikooli lõpetamise järel 1931. aastal Ernst Idla kõrval üks esimesi kõrgharidusega võimlemispedagooge Eestis. Ta töötas õpetajana H. Kubu Eragümnaasiumis (1931–1937), Riigi Kunsttööstuskoolis (1931–1940), E. Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumis (1934–1940) ja Tallinna 8. Keskkoolis (1940–1941). Oma 35 pedagoogiaastast pühendas ta tulevaste lasteaiakasvatajate koolitamisele 29 aastat: E. Lenderi Lasteaednike Eraseminaris ja Eesti Naisliidu Kodumajanduse Instituudis (1937–1940), nende likvideerimise järel jätkas ta õppejõuna Tallinna Pedagoogilises Koolis (1940–1966). Stella Ernesaks oli koolieelse kehalise kasvatuse metoodika looja ja arendaja Eestis. Tema poeg oli allveeujumise treener Ott Ernesaks. Gustav Ernesaksa pojapoeg on pianist Mart Ernesaks.
Mälestuse jäädvustamine
pisi|Mälestuskivi Gustav Ernesaksa sünnikohas
1993. aastal asutati Gustav Ernesaksa Fond, mis toetab igal aastal stipendiumidega koorimuusikaalast tegevust.
1993. aastal avati Raasiku vallas Perila külas Mihkli talu asukohas Gustav Ernesaksa sünnikoha tähistamiseks mälestuskivi.
29. juunil 2004 paigaldati Tallinna lauluväljakule skulptorite Ekke Väli ja Vello Lillemetsa loodud 2,25 meetrit kõrge ja 2,5 tonni kaaluv Gustav Ernesaksa pronkskuju.
17. jaanuaril 2008 andis Eesti Post Gustav Ernesaksa 100. sünniaastapäeva tähistamiseks välja postmargi.
2009. aastal avati Kadriorus Ernesaksa majamuuseum.
Romanus
Romanuse nime on kandnud mitu isikut.
Osmanite vallutatud Ungari
Osmanite Ungari (ungari keeles Török hódoltság) oli keskaegne ala Ungaris, mida aastatel 1541–1699 hõivasid Osmanid. Osmanite valitsemise all olid peamiselt keskaegse Ungari kuningriigi kesk- ja lõunaosa: Alföld (v.a selle kirdepoolsed osad) ja Lõuna-Dunántúl. Alasid, mis jäid ejaletidest lääne-, loode- ja põhjakaarde, valitsesid Habsburgid.
Ajalugu
pisi|Poliitiline olukord aasta 1572 paiku: Habsburgide Ungari kuningriik ([[Kuninglik Ungari), Transilvaania vürstkond ja osmanite ejaletid]] pisi|Poliitiline olukord aasta 1683 paiku: Habsburgide Ungari kuningriik (Kuninglik Ungari), [[Imre Thököly Ülem-Ungari vürstiriik (1682–1685), Transilvaania vürstkond ja osmanite ejaletid (Budini ejalett, Varadi ejalett, Egiri ejalett, Timişvari ejalett)]]
16. sajandiks olid järk-järgult kasvanud nii Osmanite riigi võimsus kui ka nende võimu all olevad alad Balkani poolsaarel. Samal ajal olid aga talupoegade ülestõusud Ungari kuningriiki nõrgestanud; lisaks lõhestasid kuningas Lajos II (troonil 1516–1526) valitsemisajal sealset aadelkonda ka erimeelsused.
Diplomaatilise solvanguga sõtta provotseeritud sultan Suleiman I Tore (valitses 1520–1566) ründas Ungari kuningriiki ja vallutas aastal 1521 Belgradi. Ta ei kõhelnud võtmast ette rünnakut nõrgenenud kuningriigi vastu, mille väiksem ja halvasti juhitud sõjavägi (umbes 26 000 sõdurit Osmanite riigi 45 000 vastu) alistati Mohácsi lahingus 29. augustil 1526. Seejärel muutus sultan Ungari kuningriigis mõjukaks isikuks, kuna valitsejatrooni taotlesid endale nii sultanist osaliselt sõltuv János I Zápolya kui ka sultani vaenlane keiser Ferdinand I.
Sellega aga Suleiman ei rahuldunud ja ta püüdis purustada ka Austria väed, kuid aastal 1529 ette võetud Viini piiramine nurjus pärast seda, kui varakult alanud talv sultani väed taganema sundis. Ungari kuninga trooni pärast tülitseti kuni aastani 1540, mil János suri. Pärast seda, kui osmanid aastal 1541 Buda vallutasid, tunnustasid kuningriigi lääne- ja põhjaosa valitsejatena Habsburge (Kuninglik Ungari), kuid kesk- ja lõunaosa maakonnad annekteeris Osmanite sultan ja riigi idaosa valitses János I poeg János II kui Ida-Ungari kuningriiki, millest aasta 1570 järel sai Transilvaania vürstkond.
Suur osa tänapäevase Ungari aladel asunud Osmanite kindlustes teeninud sõduritest (keda oli kokku 17 kuni 19 tuhat) olid kas õigeusklikest või muslimitest lõunaslaavlased. Lõunaslaavlased täitsid ka akıncı'de ja teiste tänapäevaste Ungari alade laastamiseks ette nähtud väesalkade ülesandeid. pisi|vasakul|Osmanite sõdurid tänapäeva Ungari aladel
Neil aegadel hakkasid tänapäeva Ungari aladel Osmanite okupatsiooni tõttu aset leidma muutused. Suured alad jäid inimtühjaks ja kattusid metsaga ning lammidest said sood. Osmanite poolel elanute elu ei olnud turvaline. Talupojad põgenesid metsadesse ja soodesse, moodustades seal sissirühmasid, mida tunti nimega hajdúk (ainsuses hajdú). Lisaks orjastati sel ajal hinnanguliselt 3 miljonit ungarlast, kes hajutati laiali mööda Osmanite riiki.
Viimaks muutusid tänapäeva Ungari alad Osmanite riigi jaoks majanduslikult kurnavaks, sest suur osa riigi tuludest läks seal asunud piirikindlustuste hooldamiseks. Mõni majandusharu siiski ka õitses: suurtel asustamata aladel karjatasid väikelinnade elanikud kariloomi, kes hiljem viidi lõuna poole – Saksamaale ja Itaalia põhjaossa; mõnel aastal ületas riigist välja viidud kariloomade arv poole miljoni piiri. Lisaks kaubeldi Tšehhi aladel, Austrias ja Poola-Leedus veiniga.
Suurvesiir Kara Mustafa Paşa juhitud Osmanite vägede kaotus Viini lahingus aastal 1683 Poola kuninga Jan III Sobieski juhitud Poola ja Saksa-Rooma riigi vägedele oli otsustava tähtsusega: see tähistas Osmanite riigi stagnatsiooni algust ja muutis lõpuks seal piirkonnas ka jõudude tasakaalu. Aastal 1699 Suure Türgi sõja lõpetanud Karlowitzi rahu tingimustel loovutasid Osmanid Habsburgidele suure osa aladest, mille nad olid kunagi keskaegselt Ungari kuningriigilt vallutanud. Lepingu sõlmimise järel valitses Habsburgide dünastia oluliselt suurenenud Ungari kuningriiki (varem oli nende kontrolli all vaid riigi lääne- ja põhjaosa ehk "kuninglik Ungari").
1540. aastatel oli tänapäevastel Ungari aladel asunud neljas kindluses kokku 10 200 Osmanite sõjaväelast: Budas 2965, Pestis 1481, Székesfehérváris 2978 ja Esztergomis 2775. Ungarisse paigutatud Osmanite garnisonide suurus varieerus, kuid 16. sajandi keskel olnud tippajal ulatus see 20 kuni 22 tuhande meheni. Ungari suuruse riigi jaoks oli aga tegemist pigem väikese sõjalise kohaloluga: väed olid koondunud üksikutesse võtmetähtsusega kindlustesse. Aastal 1640 jäi rindejoon suhteliselt vaikseks ja kogu Budini ejaleti garnisoni jaoks piisas 8000 janitšarist, keda toetas teadmata hulk kohalikke nekruteid.
Valitsemine
pisi|Osmanitest sõdurid asulat Estolnibelgrad piiramas (ilmselt [[Székesfehérvár)]] pisi|Budini (Buda) paša osmanite sultani saadikut vastu võtmas Osmanite Ungari oli jagatud ejalettideks (provintsideks), mis omakorda jagunesid väiksemateks sandžakkideks. Kõrgeim osmanite ametnik piirkonnas oli Budini (Buda) paša. Esmalt moodustasid kõik Osmanite kontrolli all olevad tänapäeva Ungari alad osa Budini ejaletist, kuid hiljem moodustati uued ejaletid: Timişvari ejalett, Zigetvari ejalett, Kanije ejalett, Egiri ejalett ja Varadi ejalett. Kui Budini, Zigetvari, Kanije ja Egiri ejaleti halduskeskused asusid tänapäevase Ungari territooriumil, siis Timişvari ja Varati ejalettide halduskeskused asusid tänapäevase Rumeenia aladel (kuigi need ejaletid hõlmasid ka tänapäevase Ungari alasid). Samamoodi sisaldasid ka Budini, Zigetvari, Kanije ja Egiri ejaletid teiste tänapäevaste riikide alasid: Serbia, Horvaatia ja Kosovo. Pašad ja sandžak-beid vastutasid valitsemise, jurisdiktsiooni ja kaitse eest. Osmanite ainus huvi oli kindlustada nende alade hoidmine enda võimu all.
Osmanist valitsejast sai ainus maaomanik: ta kasutas ligikaudu 20 protsenti maast enda tarbeks, jagades teise osa sõdurite ja ametnike vahel. Osmanitest maaomanikud olid huvitatud ainult ühest: kuidas pigistada maast nii kiiresti kui võimalik välja nii palju rikkust kui võimalik. Üks tema olulisimaid rolle oli aga maksude kogumine. Pärast maksustamist jäi väga vähe järele endistele maaomanikele ja suurem osa aadelkonnast ning suur hulk linnakodanikke emigreerus Habsburgide Ungarisse. Sõjad, orjaks võtmine ja oma maad kaotanud aadlike emigreerumine põhjustas maapiirkonnas rahvaarvu vähenemise. Ent osmanid praktiseerisid suhtelist usulist sallivust ja võimaldasid erinevatele riigi piires elavatele rahvustele märkimisväärset autonoomiat siseasjades. Linnad säilitasid osa omavalitsuste ülesandeid ning tänu käsitööle ja kaubavahetusele kujunes seal välja õitsev keskklass.
Kultuur
Pidevale Habsburgide vastu suunatud lahingutegevusele vaatamata tekkis selles Osmanite riigi kauges nurgas mitu kultuurilist keskust. Tänapäevase Ungari aladel kohtas ka klassikalise perioodi Osmanite arhitektuuri, mida muidu võis näha Konstantinoopolis ja Edirnes: sinna rajati mošeesid, sildasid, purskkaevusid, terme ja koole. Suurem osa neist aga hävitati pärast seda, kui Habsburgid piirkonna vallutasid ja siiani on säilinud vaid üksikud näited tollasest arhitektuurist. Tänapäevases Budapestis asuva Rudasi ravi- ja ujumisasutusega (Rudas fürdő) tutvustati Ungari alade elanikele Türgi sauna (hammam) ja pandi algus selle kasutamise pikale traditsioonile. Osmanite ajal ehitati piirkonda koguni 75 sellist aurusauna.
Muslimite koolid
Piirkonna 39 tähtsamas linnas töötas 17. sajandil kokku 165 "põhikooli" (mekteb) ja 77 "keskkooli" või akadeemilist teoloogiakooli (medrese). Põhikoolides õpetati kirjutamist, algteadmisi aritmeetikast ja koraani ning tähtsamate palvete lugemist. Järgmise taseme koolid andsid täiendavat haridust ja akadeemilist väljaõpet muslimite usuteaduste, kirikuõiguse ja loodusteaduste alal. Neist suurem osa töötas Budinis (Buda): seal oli neid kokku kaksteist. Lisaks oli neid viis Peçuy's (Pécs) ja neli Eğri's (Eger). Kuulsaim Osmanite valitsetud Ungari alal asunud medrese asus Budinis (Budas) ja selle ehitas Bosnia muslimist serblane Mehmed-paša Sokolović oma 17 aastat väldanud valitsemisaja jooksul (1566–1578).
Mošeedes mitte ainult ei palvetatud, vaid seal õpetati ka lugema ja kirjutama ning koraani ja palveid lugema. Jumalateenistused olid kõige tõhusam poliitilise harimise vorm. Ka dervišite vennaskondade kloostrid (zavije) toimisid kultuuri- ning hariduskeskustena ja kultuuri levimist toetasid raamatukogud. Budinis asunud Mehmed-paša Sokolovići kool-raamatukogu sisaldas lisaks muslimite usuteadustele ka muud kirjandust ja töid kõnekunsti, poeesia, astronoomia, muusika, arhitektuuri ja arstiteaduste kohta.
Religioon
pisi|[[Paša Qasimi mošee Pécsi linnas. Tänapäeval kasutatakse seda katoliku kirikuna]] pisi|[[Minarett Egeris]] Osmanid olid usuliselt suhteliselt sallivad ja kristlus ei olnud keelatud. Islamiusku ei levitatud sultani valitsemise all olevatel aladel küll jõuga, kuid selle kohta tsiteerib orientalist ja ajaloolane Thomas Walker Arnold oma töös ühte 17. sajandi autorit, kes on kirjutanud: "Samal ajal ta (türklane) võidab (pöörab usku) rohkem oskuste kui jõuga ja napsab Kristuse inimeste südamest ära pettusega. Sest türklane käesoleval ajal tõesti ei alluta maid vägivaldse usust taganemisega; vaid ta kasutab muid viise, mille läbi juurib ta kristlust välja märkamatult ..."
Seesama suhteline sallivus võimaldas protestantismil (nt Ungari reformeeritud kirik ehk Magyarországi Református Egyház) Ungaris säilida – erinevalt repressioonidest, mis sai protestantidele osaks katoliiklike Habsburgide valitsetud Ungari aladel.
Tänapäevase Ungari territooriumile jäävale Osmanite valitsetud alale asus ligikaudu 80 000 muslimist asunikku, kes olid enamjaolt Bosnia ejaleti slaavlastest haldurid, sõdurid, käsitöölised ja kaupmehed ning kelle hulk kasvas järk-järgult läbi terve 16. sajandi. Muslimite usuelu juhtisid mošeed, mis olid kas uued hooned või vanadest kristlikest kirikutest mošeedeks muudetud rajatised. Mošeedes teenijate ja pühakodade ülalpidamise eest tasumine oli kas Osmanite riigi või heategevuse kanda.
Vormilise islami kõrval õitses sel ajal suur hulk dervišite vennaskondi, sealhulgas Bektaši vennaskond ja Mevlevi vennaskond. Budini (Buda) kuulus Gül Baba klooster, mis andis peavarju 60 dervišile, kuulus bektaši vennaskonnale. Kuna see asus janitšaride laagri lähedal, lasi selle ehitada Budini (Buda) kolmas begler bey Jahjapasazáde Mehmed Pasha. Tuntud dervišist poeedi Gül Baba mausoleum (türbe) on tänapäevani kõige põhjapoolsem islamiusu palverännakute sihtkoht.
Veel üks selle aja kuulus klooster oli halveti dervišite vennaskonna klooster: aasta 1576 paiku Sigetvari (Szigetvár) linna Suleiman I türbe lähedale rajatud asutusest sai peagi piirkonna usuline ja kultuuriline keskus. Kloostri (zavije) kuulus prior oli bosnialane Šejh Ali Dede. Veel üks tuntud paik oli Peçuy (Pécs) linnas asunud Jakovali Hasan Paša klooster, mille kõige silmapaistvam prior oli Mevlevi vennaskonna derviš Peçevi Arifi Ahmed Dede, kes oli rahvuselt türklane ja pärit samast linnast.
16. sajandi lõpuks oli 90% Osmanite Ungari elanikkonnast protestandid; suurem osa neist kalvinistid.
Etnilised muutused Osmanite valitsemise ajal
Kristlike riikide ja Osmanite riigi vahelise 150 aasta pikkuse pideva sõjategevuse tulemusena jäi elanikkonna juurdekasv seisma ja etniliste ungarlaste keskaegsete asunduste võrgustik koos nende linnastunud kodanlike elanikega kadus. Küüditamiste ja massimõrvade tulemusena muutus varem keskaegse Ungari kuningriigi osaks olnud alade rahvuslik koosseis sel määral, et Osmanite valitsemisaja lõpuks alles olnud etniliste ungarlaste suhtarv oli oluliselt vähenenud.
Elanikkonna juurdekasvu pidurdumist iseloomustab hästi Osmanite Ungari pealinna Buda majanduslik langus: aastal 1686 ei olnud Buda elanikkond suurem kui see oli olnud kaks sajandit varem 15. sajandi alguses. Osmanid lasid Ungari kuningapaleel varemeteks muutuda. Hiljem muutsid Osmanid amortiseerunud palee püssirohulaoks, mis põhjustas selle plahvatamise 1686. aastal toimunud piiramise ajal. Ungari algne kristlik elanikkond ei tundnud end osmanite vallutuse ajal turvaliselt ja nende arv vähenes järgnenud kümnenditel märgatavalt: paljud neist põgenesid Habsburgide valitsemise all olnud Kuninglikku Ungarisse. Osmanite valitsemise ajal muutus domineerivaks juutidest ja mustlastest immigrantide hulk. pisi|[[Püha Liiga (1684)|Püha Liiga vallutas Buda aastal 1686 pärast pikka piiramist]]
Ungari kolm osa (Habsburgide Ungari, Osmanite Ungari ja Transilvaania) erinesid 17. sajandil rahvastiku juurdekasvu näitajates vähe. Kõige autoriteetsemates uurimustes esitatud andmete järgi kasvas nende kolme piirkonna elanike koguarv 16. sajandi lõpu 3,5 miljoni elaniku pealt järgneva sajandi lõpuks ligi 4 miljoni elanikuni. See elanikkonna suurenemine eelnes muudest Habsburgide riigi osadest lähtunud immigratsioonile.
17. sajandi Osmanite-Habsburgide sõdasid peeti vahelduva eduga ja see mõjutas pigem vaid üpris kitsal maaribal elanud inimesi. Seega ei mõjutanud sõdade ajal aset leidnud rahvastiku ümberpaigutamised Ungaris üldise tsiviilelanikkonna suremust olulisel määral. Keskaegsest mustrist lähtuvale pikaajalisele sõjategevusele omane ühiskondliku korra ja sõjategevusega külgnevate piirkondade muude majanduslike sidemete kokkuvarisemine osmanite 17. sajandi sõjategevuse ajal suuresti puudus. Kõige raskemat hävitustööd kogeti Ungari nn segaduste aja jooksul, mil vahemikus 1604–1606 võimendas Osmanite riigi ja Habsburgi vägede vahelise vastasseisu halvimaid mõjusid mitmekordselt Ungari laskumine kodusõtta István Bocskai ülestõusu ajal.
16. sajandi lõpus elas Osmanite Ungaris 0,9 miljonit, Habsburgide Ungaris 1,8 miljonit ja "vabas" Ungaris (Transilvaanias) 0,8 miljonit inimest, tehes Ungari elanike koguarvuks 3,5 miljonit. Osmanite Ungaris kasvas rahvastik 17. sajandil 0,9 miljonilt elanikult 1 miljoni elanikuni.
Tänapäevaste hinnangute järgi oli 15. sajandi lõpul ungarlaste osakaal Alföldi ala elanike seas 80% ümber. Ungari elanikkonna osatähtsus oli hakanud vähenema ajal, mil Osmanite riik Ungari vallutas ja see oli põhjustatud 150 aastat kestnud valitsemise ajal aset leidnud pidevatest sõdadest, rüüsteretkedest, näljahädadest ja epideemiatest. Peamised sõjatsoonid langesid just ungarlastega asustatud aladele ja seega oli nende seas hukkunuid palju enam kui teistest rahvustest elanike hulgas.
Aleksei Uhtomski
pisi|Aleksei Uhtomski pisi|Aleksei Uhtomski oma magistritööd tegemas (1910) Aleksei Aleksejevitš Uhtomski (vene keeles Алексей Алексеевич Ухтомский, 13. (25.) juuli 1875 Jaroslavli kubermang – 31. august 1942 Leningrad) oli vene füsioloog.
Uhtomski võttis kasutusele kronotoobi mõiste, mida hiljem laialdaselt kasutas Mihhail Bahtin.
Uhtomski sündis erusõjaväelase Aleksei Nikolajevitš Uhtomski ja tema naise Antonina Fjodorovna pojana. Tal olid vennad Vladimir ja Nikolai, kes surid väikelapsena, õed Maria ja Jelizaveta ning vanem vend Aleksandr, kes hiljem sai tuntuks peapiiskopi Andrei Uhtomskina. 1876. aasta juunis suri isaema ja isa õde Anna, kes oli oma ema aastaid põetanud, ei teadnud enam, kuidas edasi elada. Antoninal seevastu ei jäänud laste kasvatamiseks aega ja ta andis 27. septembril Aleksei Annale kasvatada. Anna oli oma vennapoja peamine kasvataja kuni oma surmani 1898.
1888, kui Uhtomski polnud veel klassikalist gümnaasiumi lõpetanud, astus ta vanemate survel Nižni Novgorodis olevasse sõjaväeakadeemiasse Nižegorodski kadetikorpusesse. Seal ilmutas ta huvi mitmesuguste teaduste vastu, mitte üksnes füüsika ja matemaatika vastu nagu sõjaväelasele kohane, vaid ka humanitaarteaduste vastu. 18 aasta vanuselt oli ta juba kõigi tähtsate filosoofide töödega tuttav.
1894 astus Uhtomski oma venna soovitusel Moskva teoloogiaakadeemiasse. Algul elas Uhtomski poolteist kuud Jaroslavli hullumaja krooniliste haigete osakonnas. Seejärel ei asunud ta elama ühiselamusse, vaid korterisse, mida talle pakkus Nadežda Bobrovskaja, kes jäi tema kõrvale majapidajanna ja koduabilisena kuni 1941. aasta maini. Uhtomski väitekirja pealkiri oli "Jumala olemasolu kosmoloogiline tõestus". Selles esitas Uhtomski mõtte inimmõistuse piiratud võimalustest ja iga isiksuse unikaalsusest. Pärast selle kaitsmist sai Uhtomski teoloogiakandidaadiks. Kandidaaditöö pani ta lähemalt õppima peaaju füsioloogiat ja inimese närvisüsteemi. Akadeemias tekkis Uhtomskil soov välja selgitada inimeste moraalikäitumise loodusteaduslikud alused ja leida füsioloogilised mehhanismid, milles peitub ja mille abil areneb inimisiksuste mitmekesisus. Pärast akadeemia lõpetamist Uhtomski mitte üksnes ei keeldunud paljutõotavast vaimulikukarjäärist, vaid hakkas vanausuliseks, mis välistas sellise karjääri ka tulevikus.
30. novembril 1920 Uhtomski vahistati – tema enese sõnul ettevaatamatuse tõttu vestlustes teadlaste ringis. Teda ei lastud viivitamatult maha, sest ta oli valitud Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu liikmeks. Ta oli algul Jaroslavli vanglas, seejärel viidi Moskvasse Lubjankale. 1921. aasta jaanuari lõpul ta vabastati tänu oma akadeemikutest sõprade palvetele.
1922, pärast N. Vvedenski surma, hakkas ta juhatama Petrogradi ülikooli inimese ja loomade füsioloogia kateedri juhatamise. Hiljem oli ta Leningradi ülikooli bioloogiateaduskonna juhataja ja 1931–1938 Leningradi loodusuurijate ühingu president. Peale ülikooli õpetas ta füsioloogiat Lesgafti-nimelises instituudis, psühhoneuroloogiainstituudis ja Leningradi ülikooli ettevalmistuskursustel. 1933 valiti ta NSV Liidu Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliikmeks ja 1935 tegevliikmeks. 1930-ndail asutas ta ülikooli juurde füsioloogiainstituudi.
1941. aastal jäi Uhtomski blokeeritud Leningradi. Ta organiseeris õpetlaste tööd linna kaitsel ja juhtis sõja ajal aktuaalset uurimistööd traumaatilise šoki kohta. Ta suri 1942. aasta jaanuaris, jõudmata esitada oma nädal aega varem valminud ettekannet reflekside süsteemi kohta. Ta maeti Volkovo kalmistu kirjanike piirkonda.
Konuvere linnus
Konuvere maalinn (nimetatud ka Puenkalle, Paekalle) oli muinasaegne linnus, mille asukoht jääb tänapäeval Rapla maakonna Märjamaa valla Konuvere külla. Linnamägi asub Vigala jõe paremal kaldal umbes üks kilomeeter Tallinna–Pärnu maanteesillast ülesvoolu.
Linnamäe põhjapoolseks piirdeks on kuni kuue meetri kõrgune seljaku looduslik nõlv, ida poolt piirab kolme meetri kõrgune astang; ülejäänud kaartest on piirjooned raskesti eraldatavamad. Lõunakaartest oli linnuse looduslikuks takistuseks veerohke Vigala jõgi ning ka jõkke suubuv ojake. Linnuseala suurus on umbes 2000 ruutmeetrit.
Väljakaevamisi teostati linnamäel aastail 1971–1973 arheoloog Evald Tõnissoni juhtimisel. Leiti söestunud linnusevalli jäänuseid, nelja hoone tukid ning kunagisi tulekollete (ahjude) detaile rohkete põlenud kividena. Leiti veel savinõude kilde ning pronksist ehtedetaile. Kultuurikihi paksus on 0,3–0,7 meetrit.
Varasemad üksikud leiud ulatuvad 5.–6. sajandisse. Uuemad leiud pärinevad 11.–12. sajandist. See lubab oletada, et Konuvere maalinn hävitati juba enne ristisõdijate saabumist. Seda oletust kinnitab ka Henriku Liivimaa kroonikast vihjete puudumine Konuvere linnuse kohta. Samas oma potentsiaali ja suuruse poolest võis olla tegemist kunagi tähtsa kantsiga.
Konuvere maalinn kui osa muinaskihelkonnast
Kuni 13. sajandi esimese pooleni moodustasid hilisemad Märjamaa, Vigala ja Kullamaa kirikukihelkond ühtse muinasaegse Läänemaa hulka kuuluva muinaskihelkonna, mille nime ei ole ajaloolistest allikatest teada.
Arheoloog Evald Tõnisson ja koduloolane Mihkel Aitsam (1877–1953) on oletanud, et Konuvere maalinn oligi selle kihelkonna keskseimaks linnuseks. Lisaks on arvatud, et peale Konuvere linnuse hävimist võis kihelkond sattuda sõltuvusse edelapoolsest naabrist – Soontaganast. Sellest võib tulla ka vihjete puudumine Henriku Liivimaa kroonikast.
Kihelkonna territooriumil on teada väiksemate linnustena Kullamaa Rohumägi ja Sõtke linnus ja oletatava linnusekohana hilisem Kivi-Vigala vasallilinnuse asukoht.
Tõenäoliselt juba 13. sajandi esimesel poolel (tõenäoliselt mitte enne Saare-Lääne piiskopkonna moodustamist 1234. aastal) lagunes see kihelkond Märjamaa, Vigala ja Kullamaa kirikukihelkonnaks.
724
724. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Aastad: 719 720 721 722 723 - 724 - 725 726 727 728 729
Struuma
thumb|Struumahaige naine Struuma ehk hõõtsik (ladina keeles struma) on osadel loomadel, sh inimestel esineda võiv püsiv suurenenud kilpnääre või kilpnäärmekude, mis on patogeneesist või kilpnäärme funktsionaalsest seisundist sõltumatu.
Karl Martell
thumb|Karl Martell Poitiers' lahingus pisi|Karl Martelli sark [[Saint Denis' basiilikas]] Karl Martell (ladina Carolus Martellus, prantsuse Charles Martel; umbes 688 – 22. oktoober 741) oli Frangi riigi majordoomus aastatel 717–741. Karli lisanimi Martell tähendab haamrit ehk vasarat ja ta teenis selle oma ohtrate sõjaliste võitude eest.
Struuma
Struuma põhjuseid on mitmeid, sh joodipuudus organismis. Selle ennetamiseks lisatakse tänapäeval köögisoolale joodi.
Karl Martell
Karl oli eelmise majordoomuse Pippin Herstali ja tema armukese Alpaida poeg. Isa surma järel 714. aastal vangistas Karli võõrasema Plectrudis ta ning ametlikult nimetati majordoomuseks Pippini lapselaps Theudoald, kes oli alles 8-aastane. Neustria aadelkond valis aga majordoomuseks ülik Raganfridi, keda toetas ka sealne kuningas Dagobert III. Austraasias aga, kus valitses Theudoald, algas peagi kodusõda, Karl põgenes vanglast ning kuulutati 715. aastal Austraasia majordoomuseks. thumb|300px|left|Austraasia, frankide kodumaa (tumeroheline) ja järgnenud vallutused (muud rohelise varjundid). 716. aastal tungisid aga Neustria väed uue kuninga Chilperich II ja Raganfridi juhtimisel Austraasiasse. Esialgu olid jõud Karli kahjuks, kuid järgmise aasta kevadel suutis ta neustrialasi otsustavalt võita ja haaras ka Austraasias lõplikult võimu enda kätte. 718. aastal sõlmisid Chilperich II ja Raganfrid liidu Akvitaania hertsogi Odo Suurega, kuid said lüüa ning ka Neustria langes Karli kontrolli alla. Odo andis Chilperichi ja tema varanduse peagi Karlile välja. Nii oli kogu reaalne võim Frangi riigis koondunud tema kätte. Järgnevalt sõdis Karl Martell edukalt idapoolsete germaani hõimudega ja liitis oma riigiga Lääne-Friisimaa ehk Hollandi. Tema ülimuslikkust pidid tunnustama nii alemannid kui ka baierlased. Sisepoliitiliselt kindlustas ta end samuti üha kindlamalt, 730. aastateks olid Frangi kuningad muutunud temast täiesti sõltuvateks nukuvalitsejateks.
732. aastal tungisid Frangi riiki Hispaaniast Umaijaadide kalifaadi väed. Karli väed kohtusid nendega Poitiers' ja Tours'i vahel, mistõttu konflikti on nimetatud nii Poitiers' kui ka Tours'i lahinguks. Frangi väed võitsid araablasi ja hiljem nad enam nii kaugele ei tunginud. Karli võitu on tihti peetud maailmaajaloos otsustavat tähtsust omavaks, millega päästetud Euroopa kristlik tsivilisatsioon moslemite invasioonist. Kuid viimasel ajal on tähelepanu juhitud sellele, et Omaijaadidel polnud sel hetkel konkreetseid vallutusplaane ja tegu oli pigem sügavale Frangi riiki ulatunud rüüsteretkega. Ka ei kadunud pärast lahingut moslemite oht, sest 730. aastate teisel poolel rüüstasid nad sageli Lõuna-Prantsusmaad, eriti Provence'i. Võimalik, et Karli 737. aastal saavutatud võit araablaste vastu oli tunduvalt otsustavama tähtsusega kui Poitiers' oma, kuid see ei saanud niivõrd tuntuks.
737. aastal suri ka Frangi kuningas Theuderich IV ja Karl jättis trooni tühjaks, nimetades ennast Frangi hertsogiks, kuid mitte kuningaks. Alles 743. aastal pani Karli poeg Pippin Lühike troonile viimase Merovingist Frangi kuninga, Childerich III. Karli viimased valitsusaastad olid samuti edukad, ta allutas enda otsese või kaudse ülemvõimu alla peaaegu kõik alad, millest koosnes hilisem Karl Suure impeerium, välja arvatud Itaalia, kus valitsesid langobardid.
741. aastal Karl Martell suri ning jagas oma riigi poegade vahel: Karlmann sai Austraasia ja Alemannia koos vasallist Baieriga, Pippin Lühike aga Neustria ja Burgundia koos vasallist Akvitaaniaga. Võimalik, et teatud valdusi sai ka tema kolmas poeg Grifo.
Silmuiža
Silmuiža on küla (skrajciems ehk hajaküla) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Īve valla lõunaosas.
Küla asub merepinnast 50 meetri kõrgusel Greimica jõe kaldal. Silmuiža jääb valla keskusest Tiņģerest 6, piirkonna keskusest Talsist 21 ja Riiast 129 kilomeetri kaugusele.
Silmuižat on esmamainitud 1582. aastal. Külas asub endine Sile karjamõis, seal asus ka nn kuberneri maja, kus elas parun Wilhelm Heinrich von Lieven. Mõisakompleksist on säilinud üksnes kalatiigid ja nende lüüs.
Soomets
Soometsad on üks kahest Eesti metsatüübiklassist (teine on arumetsad). Soometsade alla kuuluvad soomuldadel kasvavad metsad.
Soometsade alla arvatakse järgmised metsatüübirühmad: rohusoometsad, samblasoometsad ja kõdusoometsad.
Puurinne on üsna liigivaene põõsarinne hõre, rohurinne aga lopsakas ja koosneb peamiselt sootaimedest.Alustaimestikus domineerivad sootaimed. Mullad on liigniisked, ja seetõttu kasvab soometsa biomass tihtipeale aeglaselt. Kaksikliigitusega piirdudes võib looduslikud soometsad jaotada rohusoo- (puurindes valdab kask või sanglepp) ja samblasoometsadeks (puurindes valdab mänd, harvemini kask).
Põhjavesi on mineraalaineterikas ja üsna maapinnalähedane. Aastaajati esineb veetaseme kõikumisi (kevadel kõrge ja suvel madal).
The Best Of, Volume 1
"The Best Of, Volume 1" on Suurbritannia alternatiivroki ansambli Depeche Mode kogumikalbum, mis koosneb seitsmeteistkümnest nende varasemast hitist ja ühest uuest loost, "Martyr".
Kogumik jõudis Suurbritannias kõigest 18. kohale, kuid püsis seal kauem kui kolm sellele eelnenud stuudioalbumit. Seda on bändi kodumaal müüdud peaaegu kaks korda rohkem eksemplare kui albumit "Playing the Angel".
Põlva–Reola maantee
Põlva–Reola maantee (registrinumbriga 61) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Põlva linnas Kanepi–Leevaku maantee 20. kilomeetril (Põlva linnas kannab nimesid Kesk tänav ja Jaama tänav). Tee pikkus on 37,1 km. Tee lõpeb Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee 194. kilomeetril Uhti ja Reola küla piiril. Põlva linnas kannab nime J. Käisi tänav.
Sillad Põlva–Reola maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Põlva–Reola maanteel
Põlva linn, Mammaste küla, Aarna küla, Kiidjärve küla, Koorvere küla, Valgemetsa küla, Leevijõe küla, Vastse-Kuuste alevik, Vooreküla küla, Talvikese küla, Sirvaku küla, Lalli küla, Rebase küla, Vana-Kuuste küla, Uhti küla
Jeruusalemma mägi
Jeruusalemma mägi oli 14.–17. sajandi nimetus piirkonnale Tallinnas, mis asus praegusest Pärnu maantee viaduktist linna pool, umbes seal, kus asub praegu Tallinna Ühisgümnaasium.
Jeruusalemma mägi asus Tallinna linna Võllamäe hukkamiskohast Tondi pool ning oli mingil ajal kasutusel Toompea hukkamiskohana.
Jeruusalemma mäest edelas toimus 11. septembril 1560 Jeruusalemma mäe lahing.
Taijo Teniste
Taijo Teniste (sündinud 31. jaanuaril 1988 Tartus) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Tartu Tammeka.
Koondisekarjäär
Eesti koondises on Teniste riiki esindanud 2019. aasta augusti seisuga 77 korda.
Isiklikku
Tema vend Timo Teniste on samuti jalgpallur.
Allika tänav
Allika tänav on tänav mitmes Eesti linnas ja alevis:
Allika on tänav järgmistes külades:
Issidor (Bogojavlenski)
Issidor (ilmaliku nimega Joann Jakovlevitš Bogojavlenski, vene keeles Иоанн Яковлевич Богоявленский; 30. oktoober 1879 Kurski kubermang – 18. detsember 1949 Tallinn) oli vene rahvusest õigeusu vaimulik, kes elas ja töötas alates 1919. aastast Eestis. Aastatel 1947–1949 oli ta Tallinna ja Eesti piiskop.
Maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Küünlaümbriste jaht
Küünlaümbriste jaht on ringlusteenuste pakkuja Kuusakoski korraldatav neli kuud kestev keskkonnakampaania, kus lasteaialapsed ja 1.-12. klassi õpilased korjavad kokku teeküünlaümbriseid. Kampaaniat on korraldatud neli korda. Kõigi kampaania aastate jooksul on kampaaniast osa võtnud üle 38 000 noore ja taaskasutusse on suunatud ligi 11 miljonit alumiiniumist küünlaümbrist.
Keskkonnakampaaniat korraldab MTÜ Tuleviku Heaks.
Neljandal kampaanial võttis osa ligi 15 500 last ja nelja kuu jooksul kogusid nad 4 743 999 teeküünlaümbrist. Kõige rohkem ehk 31 144 teeküünlaümbrist kogus Merivälja kooli õpilane Carmen Marie Aavik. Lasteaia edetabelis sai esikoha Tallinna Linnupesa lasteaia Mesilinnu rühm 36 568 teeküünlaümbrisega. Nooremate kooliõpilaste edetabelis sai esikoha Tabivere põhikooli 5. klass 24 842 teeküünlaümbrisega. Vanemate kooliõpilaste edetabelis sai esikoha Väike-Maarja gümnaasiumi 9. klass 27 492 teeküünlaümbrisega.
Arent Passer
Arent Passer (arvatavasti 1560 – 1637 Tallinn) oli kujur ja arhitekt.
Ta oli pärit Hollandist. Alates 1589. aastast kuni oma surmani töötas Arent Passer tsunftimeistrina Tallinnas; aastatel 1626–1628 oli ta Jakob De la Gardie teenistuses Haapsalus. Alates 1599. aastast oli Oleviste Gildi kiviraidurite ameti vanem ja linna ehitusmeister.
Haruki Murakami
thumb|Haruki Murakami (2005)
Haruki Murakami (jaapani 村上春樹 Murakami Haruki, sündinud 12. jaanuaril 1949) on Jaapani kirjanik.
Tema mõlemad vanemad olid kirjandusõpetajad. Murakami kasvas üles tihedas kontaktis Lääne kirjanduse, muusika ja popkultuuriga; need on tugevasti mõjutanud tema loomingut, mis erineb oma argise ja kõnekeelele lähedase stiili poolest traditsioonilisest Jaapani ilukirjandusest. Ta töötas plaadipoes ja pidas Tōkyōs 1974–1981 koos oma naisega džässibaari, hiljem on ta elanud Ameerika Ühendriikides ja töötanud õppejõuna.
Murakami on kirglik maratonijooksja ja triatleet, ehkki jooksmisega hakkas ta tegelema alles 33-aastaselt. 23. juunil 1996 lõpetas ta oma esimese ülipikamaajooksu, 100-kilomeetrise jooksu ümber Saroma järve Hokkaidol.
Murakami esikromaan "Kuula tuule laulu" ilmus 1979. aastal. Tuntuks sai ta 1987. aastal ilmunud romaaniga "Norra mets". Kokku on temalt ilmunud neliteist romaani, arvukalt lühijutte ja tõlkeid. 2009. aastal ilmus romaan "1Q84".
Murakami kirjanduslike mõjutajatena on nimetatud Jerome David Salingeri, Franz Kafkat, Truman Capote'i jt.
Ķurbe
Ķurbe (vanasti ka Ķurbsciems, Ķurbesciems, Ķurbsmuiža või Ķurbesmuiža) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Īve valla põhjaosas.
Küla asub merepinnast 50 meetri kõrguse. Ķurbe jääb valla keskusest Tiņģerest 5, piirkonna keskusest Talsist 31 ning Riiast 140 kilomeetri kaugusele.
Küla tekkis Dundaga mõisa Ķurbe karjamõisa (Kurben) juurde. Teise maailmasõja eel asusid seal kohalik meierei, telefonikeskjaam ja postkontor. Külas asub kohalik kalmistu.
Aastal 2017 oli külas 15 elanikku.
Larissa Latõnina
Larissa Semjonovna Latõnina (sündinud 27. detsembril 1934 Ukrainas Hersonis) on endine Nõukogude Liidu riistvõimleja.
Larissa Latõnina oli esimene sportlane ja tänapäevani ainus naine, kes on võitnud 9 olümpiakulda. 2008. aasta suveolümpiamängudel jõudis USA ujuja Michael Phelps 14 kuldmedalini. Kuid Latõninal on 18 olümpiamedalit, rohkem kui kellelgi teisel, ja 14 individuaalset medalit, rohkem kui kellelgi teisel.