cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Nõukogude Liidu ultimaatum ja baaside lepingu sõlmimine
28. septembril sõlmiti NSV Liidu ja Eesti vahel Moskvas vastastikuse abistamise pakt. Eesti lubas sõjaväebaasid 25 000 Nõukogude Liidu sõjaväelasele (esialgne soov oli 35 000). Eesti Vabariik lubas Nõukogude Liidul tuua oma mereväe Saaremaale, Hiiumaale ja Paldiski linna. Samuti oli lubatud toetada mereväge teist liiki väeosadega. Muude baaside ja lennuväljade täpsed kohad lepiti vastastikku kokku väljaspool baaside lepingut. Pakti elluviimine ei tohtinud mingil viisil riivata lepinguosaliste suveräänseid õigusi, eriti nende majandussüsteemi ja riiklikku korda.
Punaväed Eestis ja sündmusi kevadeni
pisi|Punaarmee siseneb Eestisse oktoobris 1939 pisi|J. Laidoner, K. Päts ja J. Uluots vabariigi aastapäeva paraadil 1940 11. oktoobril 1939 saabusid esimesed Balti laevastiku sõjalaevad Tallinna ja 18. oktoobril alustasid Punaarmee üksused Eestisse liikumist üle maismaapiiri.
18. oktoobril algas baltisakslaste massiline kiirkorras ümberasumine (Umsiedlung) Saksamaale. Teade eelseisvast oli jõudnud baltisakslasteni alles 8. oktoobril (seejuures Hitler vihjas oma kõnes vajadusele eri riikidesse laiali pillutud saksa rahvusgrupid kokku koondada, 6. oktoobril 1939). Ehkki paljud eestlased tunnustasid ammuste orjastajate lahkumist, äratas kampaania ka kahtlusi, et Saksamaa teab Nõukogude Liidu halbadest kavatsustest. Regulaarsed laevareisid ümberasujatega kestsid 14. detsembrini.
30. novembril algas Nõukogude Liidu kallaletungiga Soomele Talvesõda, mis kestis 13. märtsini 1940. aastal. Soome jäi siiski iseseisvaks. Sõja käigus kasutas Punaarmee korduvalt Soome ründamiseks oma Eestis asuvaid baase, näidates üles hoolimatust Eesti neutraliteedi suhtes. Ehkki Eesti riigijuhid üritasid toonitada oma targemat otsust Nõukogude Liiduga kokkuleppele minna, kuulus rahva üldine poolehoid soomlastele.
10. detsembril 1939 uputas Nõukogude (toona "tundmatu") allveelaev Štš-323 kahuritulega Hiiumaast põhja pool Eesti laeva Kassari. Samal päeval kaaperdas aga Saksa miiniveeskaja Tannenberg Tallinnast Stockholmi teel olnud reisilaeva Estonia ja suunas Saksamaale. Laev jõudis Eestisse tagasi alles 6. veebruaril.
Robin
Eestis
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli eesnimi Robin 1833 mehel ja 6 naisel. Robin oli populaarsuselt 94. mehenimi ja 3815. naisenimi.
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Punaväed Eestis ja sündmusi kevadeni
Veebruaris 1940 esitas NSV Liit maavägede paigutamiseks vajaminevate kapitaalsete püsiehitiste programmi projekti ja veebruaris-märtsis nõuti täiendavaid baasialasid Osmussaarele, Saare- ja Hiiumaale. Veebruaris-märtsis 1940 nõustus Eesti Valitsus 10 000 ehitustöölise toomisega baasidesse, kellele lisaks palgati Eestist veel 10 000 töölist. Alles juuni algul õnnestus lõpuks sõlmida põhjalikum "Kokkulepe Eesti Vabariigi valitsuse ja NSV Liidu valitsuse vahel NSV Liidu relvastatud jõudude Eesti territooriumil viibimise üldiste administratiivsete tingimuste kohta".
9. aprillil hõivas Saksa armee ootamatult ja vastupanuta Taani ning ründas Norrat. Kuigi ka Norrat tabas Saksa invasioon ootamatult, osutasid norrakad sakslastele tõsist vastupanu. Siiski õnnestus sakslastel küllalt kiiresti enamik Norrast enda kätte saada.
2. mail toimus Tallinnas Vabadusristi Vendade XXI aastapäeva puhul Eesti toona viimaseks osutunud sõjaväeparaad, kus näidati üsna palju sõjatehnikat ja suuri rivistuskarpe. Võrdlusena oli eelnenud vabariigi aastapäeva paraadi üritus 24. veebruaril olnud ebatavaliselt tagasihoidlik – vaid jalgriviga ja ürituse kestusega alla poole tunni.
Olukorra pingestumine kevadel 1940
Eesti ja Nõukogude Liidu suhted olid püsinud üsna stabiilsetena, kuigi reserveeritutena, kuni 1940. aasta kevadeni. Eesti riigijuhid sisendasid samal ajal rahvale kindlustunnet, põhjendades enda seniste poliitiliste otsuste ja valikute õigsust. Poliitiliste negatiivsete kuulujuttude ja -meeleolude levitamine oli aga keelatud ja politsei trahvis keelu rikkujaid.
10. mail 1940 ründas Läänerindel pikalt positsioonidel "istunud" Saksa armee Belgiat ja Hollandit. Seejärel ületasid sakslased tugevate ja mobiilsete soomusjõududega üllatuslikult aga Ardennid. Saksa pealetung jätkus edukalt, hoolimata Prantsuse ja Briti väejuhtide ning sõdurite pingutustest. Belgia ja Hollandi langemine oli juba praktiliselt otsustatud nädalaga.
27. mail ilmus Moskvas ajalehe Pravda viiendal leheküljel tundmatu kirjasaatja lühike artikkel "Poliitilised meeleolud Eestis". Selles süüdistati mõningaid Eesti haritlasringkondi liigses saksavastasuses ja liigses britimeelsuses ning heideti eestlastele ette vähest Nõukogude Liidu Eesti-sõbraliku poliitika tunnustamist. Sellise artikli ilmumine tekitas paljudes teadjamates kahtlusi, et kahe riigi vahelistes suhetes võiks karta jahenemist. Mõne päeva pärast - 30. mail avati siiski Moskvas pidulikult Eesti ja Läti raamatunäitus. Avamisel osales ka Nõukogude Liidu hariduse rahvakomissari asetäitja.
28. mail toimus Kadriorus presidendi lossi ees umbes 1000 osalisega Tallinna ja Nõmme skautlike noorteorganisatsioonide pidulik rivistus. Noortele peetud kõnes ütles president Päts muuhulgas: "Teie ärge valmistuge elu vastu ette, mis ainult lõbudest ja kergest elumaitsmisest koos seisab, vaid võtke elu tõsiselt, eriti silmas pidades, et maailm praegu elab raskeid aegu läbi ja keegi ei tea, mis tulevik toob ..." Ilmselt oli see viimane avalik ametlik pidulik rivistus enne Eesti okupeerimist.
1940. aasta juuniks olid Eestist lõpuks lahkunud kõik ümber asustada plaanitud baltisakslased, kokku umbes 13 300 inimest. Eestisse jäi osapoolte heakskiidul siiski veel umbes 3000 sakslast.
Juuni alguseks oli Prantsusmaa alistamine sakslaste poolt aja küsimus. Kui kogu maailma tähelepanu oli koondunud Lääne-Euroopa dramaatilistele sõjasündmustele, avanes Stalinile hea võimalus Balti riikide iseseisvuse lõplikuks likvideerimiseks.
Tegevusvalmiduse saavutamine
9. juunil 1940 andis Nõukogude Liidu kaitse rahvakomissar marssal Semjon Timošenko ja Punaarmee kindralstaabi ülem, 1. järgu komandör Boriss Šapošnikov välja NSV Liidu Kaitserahvakomissariaadi direktiivi nr. 02622, millega Punalipuline Balti laevastik ja Leningradi sõjaväeringkond said korralduse, alustada ettevalmistusi sissetungiks Eestisse (erioperatsioon Gudok). Balti laevastiku juhatajal Vladimir Tributsil kästi oma laevastik viia 10. juunil kell 5.00 Leningradi Sõjaväeringkonna juhataja Kirill Meretskovi alluvusse ja olla 12. juunil valmis lahinguülesannete täitmiseks.
12. juunil andis Balti laevastiku juhataja käsu dessandi ettevalmistamiseks Naissaarele ja Aegnale. Samal päeval andis Balti laevastiku õhuväe staap välja lahingukäsu Eesti blokeerimiseks ja ründamiseks.
13. juunil anti Punaarmee 8. armeele lahingukäsk Eesti vallutamiseks.
Mere- ja õhublokaad
pisi|Balti laevastiku ristleja Kirov ja torpeedokaater 1940 14. juunil 1940 kandis Nõukogude Liidu täievoliline esindaja Kuzma Nikitin telegrammiga ette väidetavast venevaenulikust olukorrast ja provokatsioonidest Eestis. Telegrammis oli üheksa punkti aluseta väiteid, millest mitme sisu oli ka üsna kummaline. Muuhulgas oli telegrammi tekstis: Öösiti jaamas (sõjaväkke) kutsutute naised ja perekonnad saadavad nuttes ärasõitjaid; Võhma piirkonnas jagatakse kohalikule elanikkonnale relvi; Tallinna saabus 250 Poola ohvitseri, keda peetakse ülal Prantsuse rahadega; Inglismaa ja Prantsusmaa nõuavad Balti Entente’ilt ühise armee loomist arvukusega kuni 1 miljon meest jms.
14. juunil (reedene päev) alustas Nõukogude Liit Eesti, Läti ja Leedu õhu- ja mereblokaadi. Tallinnas olid Nõukogude ohvitseride elamud tühjaks evakueeritud ja Balti laevastiku laevad suundusid merele. Keri saare juures tulistati alla Tallinnast Helsingisse liinilendu teinud Soome reisilennuk Kaleva. Ööl vastu 16. juunit kaaperdas Punalaevastik Tallinnast Orule sõitnud (presidendi) mootorpaadi.
Lisaks kaaperdati 16. juunil Soome lahel reislaev Estonia, mis sunniti sõitma Balti laevastiku merebaasi Paldiskis.
Blokaadi kehtestamise järel alustas Nõukogude Liit laupäeval 15. juunil Leedu ja pühapäeval 16. juunil Läti okupeerimisega, esitades neile eelnevalt aluseta väidetel põhinevad ultimaatumid.
Nõukogude Liidu noot Eestile
NSV Liidu valitsus peab kategooriliselt vajalikuks ja edasilükkamatuks:
2. Et viivitamatult oleks kindlustatud Nõukogude sõjavägedele vaba sissepääs Eesti territooriumile nende paigutamiseks Eesti tähtsamatesse keskustesse küllaldases suuruses, et kindlustada Nõukogude – Eesti vastastikuse abistamise pakti elluviimine ja vältida võimalikke provokatsioonilisi akte Nõukogude garnisoni vastu Eestis.
Molotov nõudis Eesti valitsuse vastust juba sama päeva keskööks ning ähvardas, et kui määratud ajaks ei tule ultimaatumiga nõustumise teadet, tungivad Nõukogude Liidu väed üle piiri ja suruvad maha igasuguse vastupanu.
16. juuni õhtul toimus kaks erakorralist Eesti valitsuse istungit. Esimesel istungil leiti, et Moskva süüdistused on täiesti alusetud. Leiti, et Eesti üksi ei jõua kuigi kaua sõdida ja toetust pole kusagilt tulemas, sõjas aga hävineks kogu riik ja rahvas. Kuna noodis ei nõutud Eesti riigikorra muutmist, Eesti liitmist Nõukogude Liiduga ega Tartu rahulepingu tühistamist, loodeti, et NSV Liidu sihiks ei ole siiski Eesti riikliku iseseisvuse täielik hävitamine. Teise istungi ajal teatas välisminister Ants Piip Nõukogude saadikule Eestis, et Eesti valitsus võtab ultimaatumi vastu. 16. juuni õhtul esitas Vabariigi Valitsus vastavalt Molotovi nõudmistele ka lahkumispalve, mille president Konstantin Päts vastu võttis, astudes ühtlasi samme uue valitsuse kujundamiseks. Samal õhtul teatati rahvale ringhäälingu kaudu valitsuse tagasiastumisest ning et järgmisel päeval tulevad Eestisse täiendavad Nõukogude sõjaväe osad.
Punaarmee sissetung
pisi|Punaväelased maabuvad Naissaarel 1940 16. juunil 1940 teatas Leningradi sõjaväeringkonna ülem armeekomandör K. Meretskov Eesti Sõjavägede ülemjuhatajale kindral J. Laidonerile, et temale alluv 10. armee on saanud käsu Eestisse siseneda. Meretskov nõudis, et Laidoner tuleks otsekohe Narva temaga kohtuma. Kohtumine pidi aset leidma Narva jaamas 17. juunil kell 8.00. Eesti delegatsiooni koosseisu kuulusid peale Sõjavägede ülemjuhataja kindral J. Laidoneri veel kindralmajor A. Kasekamp, Sõjavägede staabi operatiivosakonna ülem kolonelleitnant A. Luts, sama osakonna ohvitser, kapten A. Hint ja Laidoneri adjutant kapten E. Õunapuu. Delegatsiooni erirong väljus Balti jaamast keskööl.
17. juuni hommikul kell 5 algas Punaarmee arvukate lisavägede sissetung Eestisse. Jõudnud rongiga Jõhvi, nägid Eesti delegatsiooni liikmed seal juba öösel üle Eesti piiri tulnud soomusmasinaid. Edasi Narva poole liikudes nägid nad mõlemal pool raudteed veel Punaarmee üksusi, mis liikusid lahingukorras üle põldude ja läbi metsade lääne suunas, ees piilkonnad ja nende järel hargnenud rivis jalavägi. Punaarmee 10. armee üksuste sissemarss Eestisse oli alanud seega juba 3 tundi enne J. Laidoneri Narva saabumist ja läbirääkijate kohtumist. pisi|Sõjasadamast lahkuma sunnitud Eesti sõjalaevad Vanasadamas Punavägi käitus, nagu oleks Eesti lahingukorras vallutanud. 17. juuni hommikul kell 6 vallutas Punaarmee Suurupi patarei territooriumi. Kell 6.30 maabus punaüksuste dessant paatidega Aegna saare idaosas. Saarel anti seepeale lahinguhäire ja rannapatareist nr 2 tulistati 152 mm Canet kahurist hoiatuslask. Siis tuli aga kõrgemalt poolt korraldus vastupanu lõpetada. Kell 7 hommikul alustasid punaväelased Naissaare vallutamist. Tallinna lahel seisid kaks Balti laevastiku lahingulaeva. Hommikul saabusid Tallinna Palivere-Klooga lähistel baasides paiknenud Punaarmee üksused, kes hõivasid Eesti sõjaväe kasutuses olnud kasarmud, sundides eestlased sealt kiirkorras lahkuma. Samal päeval maismaapiiri ületanud punaväeosad paigutati Tallinna ümbrusse ning Narva, Rakvere, Võru ja Valga piirkonda ning mitmele poole Eesti idapiirile. Eesti lennuväljadele saabusid Nõukogude lennuväerügemendid.
Ühtlasi nõuti Eesti riigivõimudelt ja sõjaväelt hulga elamispindade ja muude asutuste kohest üleandmist Punaarmee käsutusse 19. juuni keskööks vastavalt esitatud nimekirjadele. Eriti silmatorkavad nõudmised esitas Nõukogude mereväegrupi ülem kontradmiral Stepan Kutšerov: u 40 hoonet Tallinnas, üle anda koos sisustusega. Sealhulgas luksushotelle ja hulk moodsaid elamispindu Raua tänaval. Lisaks 20 suvilat Pirital ja Nõmmel. Eesti esindajate imestuse peale vastas admiral, et Tallinna tuuakse Balti laevastiku staap.
Läbi Eesti liikusid lisaks Riia suunas Punaarmee 3. tankikorpuse üksused. pisi|120px|Armeekindral Kirill Meretskov 1940
Eriprotokolli tagantjärele allkirjastamine Narvas
Kuna Punaarmee oli tunginud Eesti territooriumile oli J. Laidoner kohtumisel Meretskoviga sunnitud aktsepteerima esitatud nõudmisi Punaarmee Eestisse sisselaskmise kohta. Meretškovil oli kaasas kaasas Moskvast saadud tekst ja kell 10–16 toimunud vaidluse jooksul ei lubatud Laidoneril selles sõnagi muuta ega parandada. Kaitseliidult relvade ära võtmise kohta oli küsinud Laidoner näiteks, et kas võib siis Kaitseliit kuidagi kardetav olla Vene soomusautode ja tankidele? Meretškov oli vastanud, et seda muidugi mitte, aga Vene sõdur ei saavat aru, kuidas võib Eesti talupojal sõjapüss käes olla, Vene omal aga mitte.
Eriprotokoll ehk diktaat Punaarmee täiendavate vägede sisselubamiseks allkirjastati Eesti sõjavägede ülemjuhataja kindral Johan Laidoneri ja Leningradi sõjaväeringkonna ülema armeekindral Kirill Meretskovi poolt 17. juuni päeval kell 15 tagantjärele. Selle eesmärgiks oli Nõukogude Liidu soov näidata Eesti okupeerimist seadusliku sammuna. Sõlmitud diktaat-kokkuleppe alusel kohustus Eesti pool:
Ettevalmistused
pisi|120px|Andrei Ždanov 19. juunil 1940 saabus Tallinna ÜK(b)P Keskkomitee sekretär ja ÜK(b)P Leningradi linna ja oblastikomitee 1. sekretär Andrei Ždanov, kes külastas president Konstantin Pätsi ja kohtus Tallinnas viibivate Punaarmee juhtidega. Samuti kohtus ta 19. ja 20. juunil Tallinna välja kutsutud Maksim Undiga, kellele tehti ettepanek hakata uues valitsuses siseministriks ja anti käsk organiseerida üle Eesti rahvakogunemised nõudega valitsus välja vahetada. Kohapealsetest NSV Liidu esindajatest võttis riigipöörde juhtimisest ja selles osalejate instrueerimisest osa NSV Liidu täievolilise esinduse kaubandusnõunik ja hilisem täievoliline esindaja Eestis Vladimir Botškarjov.
20. juunil organiseeriti mitmes Tallinna käitises miitinguid, kus kutsuti töölisi üles valitsust kukutama. Tänavail kleebiti müürilehti, mis kutsusid rahvast tulema tänavaile meelt avaldama. Sama päeva varahommikul saabus Tallinna raudteejaama kuus vagunitäit tsiviilriietesse riietatud punaväelasi, kes moodustasid hiljem Vabaduse väljakul toimunud miitingul osalejate põhimassi. Neile lisaks oli toodud Paldiski, Klooga ja teistest punaväe baasidest ning lennuväljadelt veoautodel Tallinna veel hulk 1940. aasta märtsilepingute kohaselt sõjaväebaaside ja lennuväljade ehituseks lubatud 10 000 töölisest.
20. juunil 1940 kogunes Tallinna töölisvõimla saali Pärnu maantee 41 umbes 800–1000 töölist. Kõnedega esinesid Riigivolikogu liikmed Neeme Ruus, Aleksander Jõeäär ja Voldemar Jaanus ning Oskar Sepre, kes 149 protsessil olid eluaegsele sunnitööle määratud, kuid vabanenud amnestia läbi 1938. aastal ja teised Ametiühisuste Kesknõukogu tegelased. Töölised nõudsid "kõigi N. Liidu vaenuliste elementide otsustavat väljajuurimist, eriti aga kaitseliidu laialisaatmist, kuna seal on eriti õhutatud N. Liidu vaenulist meeleolu, riigiaparaadi puhastamist sõjaprovokaatorite käsikuist ja kõigist N. Liidu ja Eesti vahel sõlmitud abistamise pakti vaenulistest ollustest". Edasi võeti vastu tervitus Punaarmeele ja Lõpuks otsustati saata tervitustelegramm Stalinile. Koosolek lõppes kell 10:15 õhtul.
Päeva algus
21. juuni hommikul liikusid Tallinna vabrikutes ringi agitaatorid, kes sundisid töölisi igasuguste ähvardustega tööd katkestama ja minema tänavale meelt avaldama. Siseministril oli päeva varahommikul kõnelus Nõukogude saatkonnaga, kust öeldi üsna teraval ja ähvardaval toonil, et Eesti võimud peavad hoiduma sündmustele vahelesegamisest, sest punavägi kannab kõige eest hoolt. Kell 7 alanud Vabariigi Valitsuse koosolekul taotles president Konstantin Päts Riigikogu kokkukutsumist, mille Ants Piip ja August Jürima maha laitsid. Arvestades Nõukogude saatkonna teadaandega, volitas valitsus siseministrit andma politseile korraldust, et see hoiduks meeleavaldajate tegevuse vahele segamast
Meeleavaldus Vabaduse väljakul
10 hommikul algas meeleavaldajate kogunemine Vabaduse väljakule. Kanti punalippe ja valitsuse vastaseid loosungeid. Vabaduse väljakule oli kogunenud veidi üle kahe tuhande inimese. Suure osa kohalolijaist moodustasid uudishimulikud möödaminejad. Väljak ise oli Nõukogude soomusautodest ümber piiratud. Tankid seisid väljakule suubuvatel tänavatel. Linna kohal tiirutasid Nõukogude Liidu lennukid ja tänavatel patrullisid soomusautod. Roosikrantsi tänava alguses seisis risti suur veoauto, mis blokeeris liikluse. Kaarli puiestee otsas olnud haljasalal oli koha sisse võtnud umbes rood punaväelasi.
Jaani kiriku juures kino Gloria vastas seisis veoauto, mille kast oli mõeldud kihutuskõnelejatele. Ümber auto patrullisid Punaarmee relvastatud sõdurid. Esimesena asus veoauto kasti ametiühingu esindaja Oskar Pärn, kes andis ülevaate tööliste nõudmistest ning avaldas tunnustust Nõukogude Liidu valitsusele, sõjaväele ja nende juhtidele Stalinile, Molotovile, Vorošilovile ja teistele. Kõnet katkestasid korduvad kiiduavaldused ja elagu-hüüded. Seejärel sai tervituseks sõna Punaarmee esindaja, kes tõi Punaarmeelt tervitusi Eesti rahvale. Kõnet katkestasid sagedased kiiduavaldused.
Pärast sõnavõttude lõppu lauldi Internatsionaali ja siirduti rongkäigule marsruudil: Pikk jalg, Pikk tänav, NSV Liidu saatkonna hoone, Mere puiestee ja sealt Kadrioru lossi ette. Hüüti eesti- ja venekeelseid loosungeid, mis kiitsid Stalinit. Toona rongkäigust tehtud fotodel olid Kadriorgu siirduva inimeste kolonni kõrval näha ka nõukogude soomusautod, mis hiljem aga ametlikelt nõukogude ajastu fotodelt kustutati.
Meeleavaldus Kadrioru lossi juures
Kadrioru lossi väravast siseneti lauldes ja hurraa! hüüdes Stalinile ja teistele. Rongkäigu lipud ja loosungid paigutati otse lossirõdu vastu, ja peale ühe sinise erandi olid kõik punased. Lossi ees oli koos 6000–7000 meeleavaldajat. Lossi rõdule ilmusid rongkäigulistega rääkima president Konstantin Päts, Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoner ja käsundusohvitser kolonel Herbert Grabbi. Pärast korduvaid vahelehüüdeid ja mahakarjumist pöördus president ühes oma kahe saatjaga rõdult tagasi lossi sisemusse, et meeleavaldajate esindajatega nelja silma all läbi rääkida. Vahepeal algasid kõned lossiesisel platsil. Nõuti uue valitsuse loomist, kes ausalt täidaks vastastikuse abistamise pakti. Punaarmeele saadeti tervitusi ja avaldati tänu. Nõuti poliitiliste vangide kohest vabastamist ja hüüti elagu! ning hurraa! Stalinile ning teistele nõukogude juhtidele. Presidendi juurde saadetud delegatsioon tuli tagasi teatega, et vangid on lubatud vabastada harilikus seaduslikus korras, kui nad esitavad vastavad palved, mis tulevad läbivaatamisele ja otsustamisele. Meeleavaldajad jäid kohese vabastamise nõudmise juurde ja suundusid Keskvangla juurde.
Poliitvangide vabastamine ja meeleavaldus Toompeal
Poliitvangide vabastamine toimus kella kolme paiku päeval, kui rongkäigust osavõtjad kogunesid vangla esisele ja vangla direktori juurde saadeti delegatsioon koos Nõukogude Liidu ohvitseriga, kes nõudsid poliitiliste vangide väljaandmist. Vangivalvurid tõid vangid kambritest välja ja kui formaalsused olid täidetud, lahkus delegatsioon koos vangidega. Väljas võeti vange vastu rõõmuhüüetega, peeti kõnesid ja hüüti vabastatutele elagu! Pärast poliitvangide vabastamist saadeti Keskvanglasse kümmekond uut vahistatut, peamiselt politseinikke.
Toompeale saabus rongkäik kella 5 paiku, vanglast vabastatud poliitiliste vangidega eesotsas. Juhtide nõudel vabastas vahtkond tee lossi. Lossi rõdule kogunesid rongkäigu juhid ja vabastatud vangid lilledega. Rõdult peetud kõnedes selgitati poliitilist olukorda ja hüüti elagu! Nõukogude Liidu juhtidele. Kõnelesid ka vabastatud vangid. Täpselt kell 18:45 heisati Pika Hermanni torni punane lipp. Hiljem mängis lossi rõdul orkester. Demonstrandid ootasid uue "rahvavalitsuse" väljakuulutamist, mis toimus kella 22.15 paiku ja mille järel mindi laiali. Õhtul anti ringhäälingu kaudu veel teada, et Töölisühingute Keskliit kutsub Tallinna töörahvast kogunema hommikul kell 10 Vabaduse väljakule, et tervitada uut J. Varsese valitsust ja talle poolehoidu avaldada. Lossi hoovis jätkus püsside väljajagamine töölistest moodustatud korrakaitseüksustele.
Rahutused linnas
Poliitiliste vangide vabastamisele järgnes ülevõtmisi, mida toimetasid rongkäigust eraldunud väiksemad tööliste salgad. Üle võeti politseiasutusi, sõjaväeüksuseid ning muid asutusi ja ettevõtteid. Kõikjale paigutati vahipostid värskelt relvastatud töölistega. Ülevõtmine ei läinud libedalt Raua tänava koolimajas asunud Sidepataljonis, kus sõdurid taasrelvastusid pärast esimeste relvade loovutamist mobilisatsioonivaruks olnud relvadega ja keeldusid punaste töölisomakaitsjate sisse lubamisest. Puhkes Raua tänava lahing, mis kestis hilisõhtuni. Ööl vastu 22. juunit oli Tallinnas kosta veel laskmist. Isehakanud Rahva Omakaitse liikmed alustasid vahistamisi ja vastuhakkude käigus hukkus ka relvastatud töölisi, kuid ajalehtede sõnul oli 22. juunil linnas rahulik ning näha oli inimesi, kes ära kolisid või jaanipäevaks ettevalmistusi tegid. Pika Hermanni tipus lehvis taas sinimustvalge lipp.
Eesti riigijuhtide ja ühiskonna olukorrast sündmuste taustal
Eesti poliitiline ja sõjaline juhtkond uskus ja sisendas oma kaastöötajatele kuni viimaste päevadeni, et Nõukogude Liidule vastu tulles ja konflikte vältides õnnestub säilitada Eesti iseseisvus ja ühiskonnakorraldus. Nõukogude võimu esindajad olid üritanud seni samuti hoiduda järsematest avalikest nõudmistest ja aktsioonidest, mis võinuks eestlasi liialt ärritada või põhjustada rahvusvahelisi kahtlusi. Seejuures polnud ka näiteks 21. juunil dikteeritud J. Varese valitsuse nimekirjas otseselt kommuniste, vaid see koosnes vasakpoolsetena tuntud tegelastest. Nii sisendasid Nõukogude võimuorganite ja armee esindajad Eesti riigijuhtidele (samuti rahvusvahelisele üldsusele) viimase võimaluseni pettekujutelma nagu poleks nõudmiste lõppeesmärk siiski ei Eesti sovetiseerimine ega iseseisvuse hävitamine. Samaaegselt aga korraldati neist juba sõltuvate Eesti võimude järkjärguline survestamine ja nurka surumine.
Ärevatest kodumaistest sündmustest olid alates 1939. aasta septembrist ilmunud ajalehtedes ja raadios vaid lühidad lakoonilised teadaanded või riigijuhtide rahustavad, õigustavad ja manitsevad sõnavõtud. Ärevuse tekitamine ja kuulujuttude levitamine oli samuti juba sellest ajast keelatud ning keelu rikkujaid ka trahviti. Paljudes ärksamates kodanikes tekitas arenev olukord siiski juba mõnda aega umbusku ja masendust. 1940. aasta juuni jooksul teadvustas siiski juba enamik inimesi, et Eesti iseseisvus ja sõltumatus on vahepeal vaikselt tükihaaval käest antud. Paljudele, kes olid elanud valitsuse rahustavas infoväljas, tulid juuni teise poole sõjalis-poliitilised sündmused aga siiski teatava üllatusena. Olukord oli jätkuvalt segane, kuid peale sündmuste arengu jälgimise ja lootmise polnud inimestel enam midagi tõsisemat ette võtta. Omaalgatuslikule relvastatud vastupanule või varjumisele oskasid esialgu mõelda vähesed. Esmane vastupanu hakkas väljenduma okupatsioonivõimude ümberkorralduste ja uute võimuesindajate iroonilises pilkamises.
Riigiasutuste ümberkorraldamine ja esimesed repressioonid
17. juunil 1940 oli saadetud (vastavalt Narva diktaadile) Kaitseliidu malevatesse Kaitseliidu ülema raadiogramm, milles kästi kõik kaitseliitlaste käes olevad relvad kokku korjata ja koos malevate ladudes seisvate relvadega sõjaväe ladudesse ära anda. Politsei hakkas kodanikelt kokku koguma ka tsiviil-tulirelvi. 22. juunil 1940 vabastas K. Päts Johan Laidoneri Nõukogude okupatsioonivõimude survel Sõjavägede ülemjuhataja ametist.
27. juunil andis president välja Kaitseliidu likvideerimise seaduse. Kaitseliidu varad läksid Eestimaa Kommunistlikule Parteile.
5. juulil 1940 moodustati korra tagamiseks kommunismimeelsetest vabatahtlikest Rahva Omakaitse. Praktiliselt oli rakendatud relvastatud tööliste-kommunistide salku uue võimu huvides juba alates juunipöördest.
5. juulil andis Johannes Varese valitsus välja ka seadluse poliitiliste juhtide (politrukkide) ametikohtade loomiseks Eesti sõjaväes. Sõjaväe poliitiliseks peajuhiks määrati Paul Keerdo.
11. juulil andis NSV Liidu kaitseminister (kaitse rahvakomissar) Semjon Timošenko välja käskkirja nr 0141, mille alusel tuli vormiliselt veel iseseisva Eesti Vabariigi territoorium liita 31. juuliks juba Leningradi sõjaväeringkonna koosseisu.
16. juulil 1940 vahistati siseministri abi (sisekaitseülema ülesannetes) Harald Habermani otsuse alusel hulk Eesti Vabariigi politseinikke. Eesti politsei likvideerimine algas tegelikult juba 1940. aasta juunis kokkutöötanud kollektiivide lõhkumistega ja võimalike vastupanujuhtide (politseiasutuste juhtide) üleviimistega uutele töökohtadele.
18. juulil toimus Eesti-Läti jalgpalli maavõistlus Kadrioru staadionil. Sellele järgnes spontaanne isamaaline meeleavaldus, mille aga punaväelased peagi laiali ajasid.
19. juulil määras nukuvalitsus Eesti Panga "presidendiks" Juhan Vaabeli, andes korralduse müüa Rootsis ja Inglismaal asuv Eesti kuld NSV Liidu Riigipangale ning kanda valuutareserv Eesti Panga arvele NSV Liidu Riigipangas. Vaid Rootsi loovutas kulla kohe. . Samal päeval küüditati endine sõjavägede ülemjuhataja J. Laidoner koos abikaasaga Moskvasse ning sealt peagi edasi Penzasse.
San Migueli maakond (New Mexico)
thumb|[[San Miguel Arroyo]] San Migueli maakond (San Miguel County) on maakond USA-s New Mexico osariigis.
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Riigiasutuste ümberkorraldamine ja esimesed repressioonid
21. juulil esitas president K. Päts lahkumiskäskkirja. 23. juulil vabastati ta Riigivolikogu otsusega volitustest ja ülesannetesse määrati peaminister J. Vares. 30. juulil küüditati ta perega Nõukogude Liitu.
Třebechovice pod Orebem
Třebechovice pod Orebem (kuni 1920. aastani  Třebechovice, saksa keeles Hohenbruck) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Hradec Králové ringkonnas. Třebechovice pod Orebem asub Hradec Královést ligikaudu 11 km idas.
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Riigivolikogu võltsvalimised
14. ja 15. juulil valiti kiirkorras, mittevabalt ja vastuolus Eesti Vabariigi põhiseadusega Riigivolikogu uus koosseis (Riiginõukogu ei kujundatud). Valimised viidi läbi 80 valimisringkonnas. Hääletamiseks moodustati 1350 valimisjaoskonda. Valimistel osales väidetavalt 81,6% valijate üldarvust.
Třebechovice pod Orebem
Asulat on esmamainitud 1358. aastal.
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Riigivolikogu võltsvalimised
Valimised seisnesid tegelikult vaid Eesti Töötava Rahva Liidu kandidaatide poolt hääletamises. Väljaspool Töötava Rahva Liitu kandideerinud 80 kandidaadist 17 loobusid "vabatahtlikult", 1 vahistati ja 58 kuulutati valimiskomisjonide poolt "kõlbmatuks". Peamisteks süüdistusteks oli, et esitatud programm oli kopeeritud Eesti Töötava Rahva Liidu programmist või oli provokatiivse sisuga. Kandidaate süüdistati ka kriminaalses, rahvavaenulikus või Nõukogude Liidule vaenulikus minevikus. Igasse valmisringkonda jäigi vaid 1 kandidaat. Nii osutusidki (väidetavalt) 92,9% poolthäältega "valituks" kõik 80 Eesti Töötava Rahva Liidu valimisbloki kandidaati.
Praktiliselt võis kommunismimeelsemate vaadetega (kes toetanuks nõukogude võimu ja küllap ka Eesti liitmist Nõukogude Liiduga) elanike arv küündida Eestis toona maksimaalselt 10 %-ni, kuid vaevalt neistki kõik olnuks kohe valmis sedavõrd kardinaalseks ühiskondlikuks pöördeks. Hinnanguliselt võinuks reaalsete valimiste korral olla tulemus järelikult avaldatust umbes vastupidine.
Eesti poliitiline liitmine Nõukogude Liiduga
pisi|Kommunistide poolt korraldatud meeleavaldusele saabujad riigivastase loosungiga Tallinnas Vabaduse väljakul 17. juulil 1940 pisi|Miiting Vabaduse väljakul 17. juulil 1940, millel nõuti Eesti astumist [[Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liit|Nõukogude Liitu]]
17. juulil 1940 nõudis A. Ždanov Eesti võimalikult kiiret ühendamist NSV Liiduga. Samal päeval korraldati kommunistide eestvedamisel Vabaduse väljakul töölisorganisatsioonide miiting, millel nõuti Eesti astumist Nõukogude Sotsialistlikkude Vabariikide Liitu.
Třebechovice pod Orebem
Linnas asub jõulusõimede muuseum.
Orkjärve looduskaitseala
pisi|Orkjärve looduskaitseala asukoht. Kaardil on näha ka [[Valgejärve maastikukaitseala ja Riisipere mõisa pargi paiknemine]] pisi|[[Laanemaa järv Orkjärve looduskaitsealal]] Orkjärve looduskaitseala asub Aude, Jaanika ja Tabara külas Saue vallas Harju maakonnas.
San Migueli maakond (New Mexico)
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Las Vegas.
Maakonna pindala on 12 266 km², millest 49 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 29 393. Aastal 2000 oli elanike arv 30 126.
Ajalugu
San Migueli maakond moodustati 9. jaanuaril 1852. aastal.
Orkjärve looduskaitseala
Kaitseala on moodustatud Orkjärve soo ja rabametsade ning Viisu soo madalsookoosluste ning haruldaste ja kaitsealuste liikide kaitseks.
Kaitseala jaguneb kolmeks sihtkaitsevööndiks: Orkjärve raba, Aude soo ja Viisu soo sihtkaitsevöönd.
Eesti okupeerimine 1940. aastal
Eesti poliitiline liitmine Nõukogude Liiduga
21. juulil kogunes nädala eest "valitud" üheparteiline II Riigivolikogu Toompeal. Riigivolikogu istungitel poliitilisi diskussioone ei toimunud, vaid võeti vastu Nõukogude Liidu saatkonnas ette valmistatud õigusakte. Punaarmeelaste juuresolekul võeti ühehäälselt vastu deklaratsiooni riigivõimust Eestis, millega Eesti kuulutati nõukogude sotsialistlikuks vabariigiks.
22. juulil esitas Riigivolikogu NSV Liidu Ülemnõukogule "palve" (deklaratsiooni) Eesti NSV vastuvõtmiseks NSV Liitu, millele kirjutasid alla Arnold Veimer ja Johannes Lauristin. pisi|Võlts-Riigivolikogu deklaratsioon Eesti NSV vastuvõtmiseks NSV Liitu
Augusti alguses suundus Moskvasse II Riigivolikogu 21-liikmeline delegatsioon: Georg Abels, Nigol Andresen, Valli-Moonika Haldre, Aleksei Janson, Mihkel Jürna, Paul Keerdo, Aleksander Kiidelmaa, Johannes Lauristin, Ruut Liiv, Aleksander Mui, Johannes Oinas, August Põlts, Neeme Ruus, Mihhail Sõštšikov, Georg Taalmann, Juliana Telman, Nadežda Tihanova, Jüri Uustalu, Leonardo Valts, Johannes Vares, Jaan Änilane. Delegatsiooni liikmed käisid Kremlis, kus esitasid NSV Liidu Ülemnõukogule palve ühinemiseks NSV Liiduga. Sellekohase kõnega esines J. Lauristin. pisi|[[Johannes Lauristin, Paul Keerdo, Johannes Vares, Karl Säre, Neeme Ruus, Nadežda Tihhanova ja teised Tallinna Raudteejaamas 24. juulil. 1940]]
3. augustil 1940 tõstis uus võim meelitusena 25–30% võrra tööliste ja teenistujate palku.
5. augustil viidi Eesti üle Moskva kellaajale.
6. augustil 1940 otsustati NSV Liidu Ülemnõukogu VII istungjärgul kuulutada Eesti NSV vastuvõetuks Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liitu. Sellega oli Nõukogude Liidu poolt aegsasti plaanitud, kuid 17. juunil sõjalise sissetungiga otseselt alanud Eesti okupeerimise protsess järgnenud poliitilise mänguga näiliselt ("rahva enese tahtena") kinnitatud.
Vabaliai
Vabaliai (žemaidi Vabalē) on küla Leedus Skuodase rajoonis Šatėse vallas. Vabaliai asub paigas, kus Vabalas Šata jõkke suubub. Külas on kaks kalmistut.
Külla jääb Šata-Vabalase botaanilis-zooloogiline kaitseala.
Külas asub väike hiieküngas.
Elfriede Saarik
Elfriede Erika Saarik (aastast 1941 Erika Tubin, 22. mai 1916 Karkaralõ, Karagandõ lähedal – 22. oktoober 1983 Stockholm) oli eesti tantsija ja näitleja.
Ta õppis Tartu saksa tütarlastekoolis ja aastani 1935 Tiina Kapperi tantsustuudios; ta õppis ka klaverit ja käis Vanemuise teatri draamaõpperühmas.
Ta oli aastatel 1935–1944 Vanemuise teatri tantsija, seadis tantse lastelavastustele (Mölleri "Kuldne süda", 1937), kujundas kostüüme (Priit Ardna "Igavene legend", 1942), kirjutas Eduard Tubina ballettidele "Kratt" ja "Siurulind" libreto ja mängis ka sõnalavastustes. Aastal 1944 põgenes Rootsi, kus töötas müüja ja joonestajana.
IT Koolitus
IT Koolitus (ärinimi IT Koolituskeskuse OÜ) on info- ja kommunikatsioonitehnoloogia ning IT projektijuhtimise koolitusteenuse pakkuja Baltikumis.
Elfriede Saarik
pisi|Erika Tubin. Foto: Rootsi Eestlaste Liidu kultuuriarhiiv
IT Koolitus
IT Koolitus on Eestis Microsoft Silver Learning Partner, EC-COUNCIL akrediteeritud koolituskeskus (ATC), ORACLE Silver Partner ning Eesti Töötukassa poolt kinnitatud koostööpartner.
Eksamikeskuses pakutakse Prometric, Pearson VUE, EPSO, Kryterion ja ECDL (AO) sertifitseerimisteenuseid.
Elfriede Saarik
Isiklikku
Tema abikaasa oli helilooja Eduard Tubin, nende poeg on vabakutseline ajakirjanik Eino Tubin.
Ta oli maetud oma abikaasa kõrvale Stockholmi Metsakalmistule. 4. juunil 2018 saadeti Erika ja abikaasa säilmed urnides Tallinna Metsakalmistule, kus 18. juunil 2018 toimus mälestustseremoonia.
IT Koolitus
Ajalugu
IT Koolituse asutasid Henn Sarv ja IT Grupp AS (Jaak Ennuste isikus) 1995. aastal.
2006. aastal alustati laienemist Baltikumis, mille käigus liideti Leedus Protraining Academy UAB ning samal aastal asutati tütarettevõte Lätis (IT Protraining Latvija SIA). Samal perioodil laiendati oma tegevust Eestis äri- ja IT-konsultatsioonide valdkonnas koos Rootsi firmaga BiTA Holding AB (ITIL koolitused).
9. juulil 2011 omandas Elion Ettevõtted AS 100% IT Koolituskeskuse OÜ osakutest.
Jaan Tõnissoni Selts
MTÜ Jaan Tõnissoni Selts on Eesti selts, mis tegeleb Jaan Tõnissoni pärandiga seotuga.
Seltsi põhikirja järgi see "ühendab riigivanem Jaan Tõnissoni elu ja tegevuse uurimisest ja tutvustamisest ning tema ideede kaasaegsest rakendamisest huvitatud inimesi, kes on Jaan Tõnissoni vaimus valmis tegutsema ühiskonna ja rahva hea käekäigu ning tuleviku nimel".
Seltsi juhatuse esimees on Krista Aru.
Calvadosi departemangu haldusüksuste loend
Calvadosi departemangu haldusüksuste loend toob ära kõik departemangu haldusüksused (alldepartemangud, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood. Vallad Caen, Falaise, Hérouville-Saint-Clair ja Lisieux on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast.
Bayeux
Balleroy kanton Bayeux' kanton Caumont-l'Éventé kanton Isigny-sur-Meri kanton Ryes' kanton Trévières'i kanton
Caen
Bourguébusi kanton Bretteville-sur-Laize'i kanton Caen 1. kanton Caen 2. kanton Caen 3. kanton Caen 4. kanton Caen 7. kanton Caen 8. kanton Caen 9. kanton Caen 10. kanton Caen-Hérouville'i kanton (Varem Caen 6. kanton) Cabourg'i kanton Creully kanton Douvres-la-Délivrande'i kanton Évrecy kanton Falaise-Lõuna kanton Falaise-Põhja kanton Hérouville-Saint-Clair'i kanton (Varem Caen 5. kanton) Morteaux-Coulibœuf'i kanton Ouistrehami kanton Thury-Harcourt'i kanton Tilly-sur-Seulles'i kanton Troarni kanton Villers-Bocage'i kanton
Võisiku-Kundrussaare Külaselts EWA
MTÜ Võisiku-Kundrussaare Külaselts EWA on Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas tegutsev mittetulundusühing, mille eesmärgiks on Võisiku küla arendamine.
Calvadosi departemangu haldusüksuste loend
Vire
Aunay-sur-Odoni kanton Le Bény-Bocage'i kanton Condé-sur-Noireau' kanton Saint-Sever-Calvadosi kanton Vassy kanton Vire'i kanton
Võisiku-Kundrussaare Külaselts EWA
Külaselts asutati seltsinguna 2000. aastal ja registreeriti mittetulundusühinguna 2001. aastal.
MTÜ Võisiku-Kundrussaare külaselts on edendanud Võisikul sporditegevust, moodustanud huvialaringe ja korraldanud nende tööd. Olulisel kohal on ka aktiivse-ettevõtliku mõttelaadi edendamine külarahva hulgas.
Soomusšampinjon
Seent on leitud ka Eestist.
Seen on söödav.
Igavene haud
"Igavene haud" ("Into Eternity") on taani režissööri Michael Madseni 2010. aastal valminud dokumentaalfilm Olkiluoto tuumaelektrijaama juurde rajatavast tuumajäätmete hoidlast Soomes Rauma linna lähedal Olkiluoto saarel.
Onkalo tuumajäätmete hoidla on umbes 500 m sügavusel asuv maa-alune hoidla. Film võtab erilise tähelepanu alla küsimuse, kuidas tuleks see ohtlik paik tähistada, et tähis oleks arusaadav saja tuhande aasta jooksul (ükski keel teatavasti nii kaua ei kesta).
Film on tuumajaama suhtes kriitiline ja aus.
Baranello
Baranello on vald Itaalias Molise maakonnas Campobasso provintsis.
Baranello kõrgus merepinnast on 610 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Baranello piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Busso, Colle d'Anchise, Spinete, Vinchiaturo.
R. Lee Ermey
Ronald Lee Ermey (24. märts 1944 Emporia, Kansas – 15. aprill 2018 Santa Monica, California) oli USA filminäitleja.
Sodalė
Sodalė on küla Leedus Skuodase rajoonis Šatėse vallas. Küla jääb Šata jõe äärde.
Nabi Avcı
pisi|Nabi Avcı Nabi Avcı (sündinud 8. oktoobril 1953 Demirköys) on Türgi poliitik, Õigluse ja Arengu Partei liige. Aastatel 2013–2016 oli ta Türgi haridusminister, aastatel 2016–2017 Türgi kultuuri- ja turismiminister.
Ta sündis aastal 1953 Demirköys Pazaryeri ringkonnas Bileciki provintsis. Ta lõpetas Lähis-Ida Tehnikaülikooli juhtimisteaduskonna. PhD kraadi sai ta Anatoolia Ülikoolist.
Ta töötas aastast 1974 Türgi kultuurimiministeeriumis. Lisaks oli ta Anatoolia Ülikooli õppejõud. Ta oli Türgi haridusministri ja Türgi peaministri (Recep Tayyip Erdoğani) nõunik.
2011. aasta Türgi parlamendivalimistel valiti ta Türgi Suure Rahvuskogu liikmeks. 24. jaanuarist 2013 kuni 24. maini 2016 oli ta Türgi haridusminister. 24. maist 2016 kuni 19. juulini 2017 oli ta Türgi kultuuri- ja turismiminister.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on viis last.
Konstantin Feoktistov
Konstantin Feoktistov lõpetas 1949. aastal Baumani Moskva Kõrgema Tehnikakooli. Diplomitöö käsitles õhureaktiivmootoreid. Töötas raketiehituse konstrueerimisbüroodes. 1955. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja tiibrakettide teooria alal. Alates 1957. aastast töötas ta Sergei Koroljovi juhtimisel erikonstrueerimisbüroos nr 1 (OKB-1), kus osales esimese Maa tehiskaaslase väljatöötamisel, juhtis kosmoselaevade Vostok ja Voshod projekteerimist ning oli juhtivkonstruktor kosmoselaevade Sojuz, Sojuz T, Sojuz TM, Progress, Progress-M, samuti orbitaaljaamade Saljut ja Mir väljatöötamisel. 1967. aastal sai ta tehnikateaduste doktori kraadi.
Oktoobris 1964 osales Feoktistov kosmoselaeva Voshod-1 pardal 24 tundi kestnud lennul Maa orbiidil (koos Vladimir Komarovi ja Boriss Jegoroviga). Feoktistov oli esimene kosmoselaeva konstruktor, kes katsetas enda loodud lennumasinat kosmoses.
Gülçiçek Hatun
Gülçiçek Hatun (osmanitürgi keeles: گلچچک خاتون, kreeka keeles: Γκιουλτσιτσέκ Χατούν; 1335 – ?) oli sultan Murad I esimene naine ja Bayezid I ema.
SSID
SSID (Service Set IDentifier) on võrgunimi(mestiident) traadita võrgus(IEEE 802.11), mida peavad kasutama kõik antud võrgus tegutsevad seadmed. SSID kujutab endast 32-baidist tõstutundlikku tekstijada, mis tavaliselt sisaldab seadme valmistanud firma nime. SSID nimi lisatakse kõigile antud võrgus liikuvatele andmepakettidele, vt NAT.
Service Set IEEE 802.11
Eesti E-kaubanduse Liit
pisi|[[E-smaspäeva logo]] Eesti E-kaubanduse Liit on liit, mis ühendab e-kaubandusega tegelejaid Eestis.
Liidul on 211 liiget.
Liit loodi 2008.
Liit korraldab iga-aastast e-ostlemise päeva E-smaspäeva.
Ühistegur
Ühistegur ehk ühisjagaja on naturaalarv, millega jaguvad kõik vaadeldavad täisarvud. Näiteks arvude 24, –132 ja 60 ühistegurid on 1, 2, 3, 4, 6 ja 12.
Ühisteguri mõiste on üldistatav polünoomidele.
Rahvahääletus algkoolide usuõpetuse küsimuses
Asutava Kogu poolt 1920. aastal vastu võetud avalike algkoolide seaduse kohaselt pidid algkoolid olema ilma usuõpetuseta (väljaspool kooliprogrammi võis seda siiski anda). 1922. aastal alustas Kristlik Rahvaerakond rahvaalgatuse korras allkirjade kogumist algkoolide seaduse muutmiseks nii, et usuõpetuse andmine oleks koolidele kohustuslik, kuid neis tundides osalemine õpilastele vabatahtlik. Sellega loodeti ilmselt mõjutada ka parajasti Riigikogus toimuvat arutelu keskkoolide seaduse usuõpetuse osas. Vajalikud allkirjad saadi kokku ja eelnõu anti üle Riigikogule, kes aga otsustas nii avalikest keskkoolidest usuõpetuse välja jätta kui ka rahvaalgatusliku eelnõu tagasi lükata. Vastavalt põhiseadusele pandi algkoolide seaduse muutmise eelnõu rahvahääletusele. 1923. aasta veebruaris toimunud referendumil hääletas 72% osalenutest algkoolis usuõpetuse õpetamise poolt. Usuõpetus lisati õppeainena nii avalike alg- kui ka keskkoolide õppekavva. Vastuolu Riigikogu ja referendumi hääletustulemuse vahel tähendas, et parlament pidi ennetähtaegselt laiali minema ja toimusid II Riigikogu erakorralised valimised.
Usuõpetuse küsimuse kerkimine
20. sajandi algul oli luterlikes vallakoolides ja õigeusu koolides kuni 6, ministeeriumikoolides 4, kõrgemates algkoolides 2–3 ning gümnaasiumides ja reaalkoolides 2 usuõpetuse tundi nädalas. Õpetuse eesmärgiks oli seatud, et „lapsel peavad kõik luod, mis masingi piibli lugude I. ja II. jaus on, peas olema”, lisaks tuli peast osata katekismust, hulka piiblisalme ja kirikulaule. Kogu koolitegevus kuulus kiriku visiteerimise alla.
1917. aasta veebruarirevolutsiooni järel kerkis muuhulgas päevakorda ka usuõpetuse küsimus ja tekkis kriitiline arutelu selle koolis õpetamise osas. Usuõpetuse pooldajad arvasid, et olemasolev vastuseis pole mitte usuõpetusele kui sellisele, vaid kriitika on suunatud vananenud, aja nõuetele mittevastava usuõpetuse vastu. Nii võeti 1917. aasta juunis Eesti II hariduse kongressil vastu Peeter Põllu sõnastatud resolutsioon, mille kohaselt peaks usuõpetus olema vabatahtlik õpilastele ja õpetajatele, interkonfessionaalne ning usuõpetuse revideerimine saama pedagoogiliste organite ülesandeks.
Marksistlikud ja vasakradikaalsed poliitikud nõudsid aga, et usuõpetus tuleks koolidest otsekohe kaotada. 1917. aasta augustis toimunud Maatameeste II konverents nõudis koolist usuõpetuse kõrvaldamist. Bolševike võimu ajal, detsembris 1917 Eestimaa Töörahva ja Sõjaväelaste Saadikute Nõukogu Täidesaatva Komitee poolt kokku kutsutud õpetajate kongressil nõuti usuõpetuse kaotamist koolide õppekavadest. Jaanuaris 1918 avaldas Eesti Töörahva koolivalitsus määruse, mille kohaselt tuli usuõpetus koolides viivitamatult seisma jätta. Seda otsust lõplikult siiski täide ei viia ei õnnestunud.
Ajutise Valitsuse poliitika
Eesti Ajutise valitsuse võimule tulles andis see 1918. aasta lõpus välja määruse, mille kohaselt pidi usuõpetus olema koolides vabatahtlik aine. Haridusministeerium täpsustas seejärel, et ka õpetajat ei tohi sundida usuõpetust andma ega tema ametisse valimist usuõpetusest sõltuvaks muuta. Üldhariduskoolides võis usuõpetuse tunde nädalas olla kuni kaks ja kui selleks tuli eraldi õpetaja palgata, siis lapsevanemate tasu eest. Öeldi ka, et usuõpetus ei tohi muutuda pähetuupimiseks. 1919. aasta alguses keelati vaimulikel usuõpetuse üle järelevalvet teha. Arupärimistele, kas köstrid ja vaimulikud tohivad kooliõpetajad olla, vastas ministeerium, et õpetajakutse ja vastava hariduse olemasolul võivad, aga ametisse valimisel tuleb eelistada kooliõpetajaid. Luteri kiriku teine kirikukongress septembris 1919 tunnistas usuõpetuse reformi vajalikuks ja valis selleks kirikliku komisjoni, mis pidi lähtuma põhimõtetest, et usuõpetus peaks olema koolidele sunduslik, aga õpilastele vabatahtlik ning seda peaks õpetama vähemalt kaks tundi nädalas.