cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leps (perekonnanimi)
Statistika
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Lääne maakonnas Emmaste kihelkonnas ja Pühalepa kihelkonnas, Saaremaal Kaarma kihelkonnas ja Kihelkonna kihelkonnas ning Viljandimaal Põltsamaa kihelkonnas viiel korral nimeks Lepps ja Leps.
Nimede eestistamisel võeti Leps aastatel 1935–1936 uueks perekonnanimeks 3 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Lõps (2 juhul) ja Still.
Aastal 1937 loobuti nimest Leps ühel juhul ja uueks nimeks võeti Ojavool.
Oksa tänav (täpsustus)
Oksa tänav on tänav mitmes Eesti asulas:
...
Aleksandr Burdonski
Aleksandr Vassiljevitš Burdonski (sünninimi Aleksandr Stalin; vene keeles Александр Васильевич Бурдонский; 14. oktoober 1941 Kuibõšev, Vene NFSV – 24. mai 2017 Moskva, Venemaa) oli vene teatrilavastaja, Venemaa rahvakunstnik, Jossif Stalini lapselaps.
Eko Yuli Irawan
Eko Yuli Irawan (sündinud 24. juulil 1989 Lampungis) on indoneesia tõstja, kahekordne olümpiamängude medalist, meistrivõistluste medalist.
Aleksandr Burdonski
Ta sündis Vassili Stalini perekonnas. Ta lõpetas Kalininis Suvorovi sõjakooli (õppis seal isa tahtel 1951. aastast), seejärel teatrikooli ja 1971. aastal Moskvas GITIS-e. Hiljem töötas ta teatritöö kõrval kümme aastat GITIS-es õppejõuna. Alates 1972. aastast oli Burdonski Venemaa Armee Akadeemilise Keskteatri lavastaja.
Eko Yuli Irawan
Karjäär
Esimene Irawani võit oli noorte maailmameistrivõistlustel 2007. aastal. Aasta hiljem samadel võistlustel sai ta juba kulla. Täiskasvanute maailmameistrivõistlustel Tais sai ta pronksmedali, tõstes 278 kg.
2008. aasta suveolümpiamängudel esines ta kategoorias kuni 56 kg ja sai pronksmedalistiks (esimene tõste 130 kg, teine 158 kg, summa 288 kg).
2009. aastal Pariisi maailmameistrivõistlustel sai ta pronksmedali. Universiaadil Shenzhenis oli ta oma kaalukategoorias tugevaim, tõstes summaarselt 310 kg.
2012. aasta suveolümpiamängudel tuli ta jälle kolmandaks.
Isiklikku
Eko Yuli Irawan on 155 cm pikk.
Arini
Arini on triibus neotroopilisi linde papagoilaste sugukonnas. Triibusesse kuulub ligi 32 perekonda. Paljud liigid on hiljuti antropogeensetel põhjustel välja surnud.
Larissa Porõvkina
Larissa Porõvkina (sündinud 2. oktoobril 1949 Tallinnas) on Eesti füüsik ja mereökoloog.
Elulugu
Larissa Porõvkina on teenistuja tütar.
Lõpetas 1968 Tallinna 6. Keskkooli, 1972 TÜ optika ja spektroskoopia erialal, 1989 aspirantuuri Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudis, füüsika-matemaatikakandidaat (1989, Eesti NSV TA Füüsika Instituut (FI)), väitekiri "Спектрофлуориметрическая диагностика органических веществ в водных средах для целей лазерного дистанционного зондирования". Oli 1972–75 Eesti NSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi vanemlaborant, 1975–84 FI nooremteadur, 1984–89 TA spetsiaalse konstrueerimisbüroo vaneminsener, 1989–90 TEFI vanemteadur, 1990–92 Ökoloogia ja Mereuuringute Instituudi vanemteadur, 1992–93 Eesti Mereinstituudi vanemteadur, 1993–2001 TPÜ Eesti TA Ökoloogia Instituudi vanemteadur, 2001– firma Laser Diagnostic Instruments (LDI) AS teadusdirektor.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: veekeskkonna orgaaniliste (ka saaste)ainete sisalduse määramine fluorestsents- ja laserspektroskoopia meetoditega, vastava instrumentaariumi arendamine. 1986–91 osales uurimisekspeditsioonides teaduslikul uurimislaeval "Arnold Veimer". XVI International Award for Technology and Quality (Rooma, 1995), World Intellectual Property Organization'i medal ja diplom parimale naisleidurile (Genf, 1999), 48. innovaatika, teaduslike uurimistööde ja uue tehnoloogia maailmanäituse (Brüssel) kuldmedal (1999). Üle 80 teadustrükise, 7 patenti.
Abordaaž
Abordaaž (prantsuse abordage 'pardamine, kokkujooksmine') ehk pardumine on merelahingus kasutatud võitlusviis, mis seisnes vaenlase laeva (nt kisaga teiba abil) oma laeva külge haakimises, mis võimaldas laeva lähemale tõmmata.
Abordaaži kasutati sõude- ja purjelaevade ajastul.
Fjarðabyggð
Fjarðabyggði sõprusvallad on Eskilstuna ja Jyväskylä vald.
Kurt Blecha
pisi|Kurt Blecha (1962) Kurt Blecha (25. veebruar 1923 Ústí nad Labem – 1. märts 2013 Berliin) oli Saksa DV partei- ja riigitegelane.
Ayri raudteejaam
pisi|[[Raudteejaam]] Ayri raudteejaam (gaeli keeles Inbhir Àir) teenindab Šotimaa linna Ayri. See asub 66,8 km kaugusel Glasgow Centralist.
Kurt Blecha
1941. aasta septembris astus Kurt Blecha Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse ja mobiliseeriti Wehrmachti. 1943. aastal langes ta Nõukogude sõjavangi, võttis osa Rahvuskomitee Vaba Saksamaa tegevusest ja õppis antifašistlikus koolis. 1945. aastal pöördus ta Saksamaale tagasi. Ta õppis parteikõrgkoolis ajakirjandust ja astus 1946. aastal Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. 1947–1952 oli ta ajalehe Schweriner Volkszeitung toimetaja. 1953–1958 töötas ta Saksa DV Ministrite Nõukogu juures asuva pressiameti juhataja asetäitjana. 1958. aastast kuni 1989. aasta novembrini oli ta Saksa DV Ministrite Nõukogu juures asuva pressiameti juhataja. Lisaks oli ta aastatel 1958–1989 Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo agitatsioonikomitee liige. 1959–1989 oli ta ka Saksa DV Ajakirjanike Liidu Keskeestseisuse presiidiumi liige.
Kevin Bahl
Aastatel 2016–2020 mängis ta Ontario Hockey League'i klubis Ottawa 67's.
2018. aastal valis Arizona Coyotes ta NHL-i draft'is 55. valikuna. 2019. aasta detsembris müüdi tema mängijaõigused New Jersey Devilsile.
Hooajal 2020–21 asus ta mängima American Hockey League'is (AHL) New Jersey tütarklubis Binghamton Devils. NHL-is debüteeris Bahl New Jersey Devilsi meeskonnas 29. aprillil 2021 mängus Philadelphia Flyersi vastu. NHL-is lõi Bahl esimese värava 12. aprillil 2022 mängus Arizona Coyotesi vastu.
2020. aastal tuli Bahl kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks.
Kamala Harris
Kamala Devi Harris (sündinud 20. oktoobril 1964 Oaklandis) on Ameerika Ühendriikide 49. asepresident. Ta kuulub Demokraatlikku Parteisse. 2017–2021 oli ta Ameerika Ühendriikide senaator ning esindas senatis California osariiki.
Kamala Harris on Jamaicast ja Indiast pärit immigrantide tütar. Ta on töötanud prokurörina. 2011–2017 oli ta California osariigi peaprokurör ning alates 3. jaanuarist 2017 senaator. 2020. aasta presidendivalimistel seadis ta üles oma kandidatuuri Demokraatliku Partei eelvalimistel. 3. detsembril 2019 teatas ta oma loobumisest, tuues põhjuseks rahanappuse. Märtsis 2020 teatas ta oma toetusest Bidenile. 11. augustil 2020 teatas Biden, et on valinud Harrise oma asepresidendikandidaadiks.
2021. aasta 19. novembril sai temast lühikeseks ajaks (Joe Bideni meditsiiniline protseduur) esimene naine Ameerika Ühendriikide presidendi kohustes.
Riibu
Riibu oli küla Viljandimaal. Küla jääb tänapäeval Koidu küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Koidu külaga.
Külast on teateid alates 1970.
Terentius
pisi Publius Terentius Afer (195 või 185 või 184 eKr – 159 või 158 eKr) oli vanarooma näitekirjanik. Ta oli Põhja-Aafrikast pärit berber, kes sündis orjana. Terentius kirjutas 6 näidendit, mille esmalavastused toimusid umbes 170–160 eKr.
Arvatakse, et ta oli sündinud Kartaagos. Roomas märkas tema annet senaator Terentius Lucanus, kes andis talle hea hariduse ja laskis ta vabaks andes talle uue nime. Tema algupärane nimi ei ole teada. Arvatavasti suri ta Kreekas või teekonnal tagasi Rooma.
Ta ei kirjutanud oma teoseid kirjakeeles, vaid kasutas rahvalikku keelepruuki. Nagu ka Plautus, tõlkis ta kreeka komöödiaid, kuid tegi omapoolseid täiendusi ja muudatusi, luues mõnikord kahest eri näidendist ühe. Tema eeskujudeks olid kreeka komöödiakirjanikud, näiteks Menandros.
Terentiusele omistatakse ütlus "Homo sum, humani nihil a me alienum puto" ('Olen inimene, midagi inimlikku ei pea ma endale võõraks', komöödiast Heauton Timorumenos ('Enesepiinaja')).
Terentius on mõjutanud mitmeid uusaja klassikuid, näiteks Molière'i ja Gotthold Ephraim Lessingit.
Seesam (perekond)
Seesam (Sesamum; ka kunžuut, kunžut) on rohttaimede perekond.
Perekonda kuulub umbes 30 liiki ja nendest enamik kasvab Aafrikas.
Cirrus Vision SF50
pisi|Cirrus Vision SF50 Cirrus Vision SF50 (tuntud ka kui Vision Jet) on Ameerika Ühendriikide lennukitootja Cirrus Aircrafti ehitatud ühe turboventilaatormootoriga ülikerge lennuk.
Ehitus
Lennuki kere on kergendamise ja tugevdamise eesmärgil valmistatud süsinikplastist. Williams International FJ33-5A turboventilaatormootor on monteeritud kere tagaosa katusele selleks, et vähendada salongi mürataset. Ebatavalise mootori asukoha tõttu on Vision Jeti horisontaalne ja vertikaalne stabilisaator üksteisega ühendatud, moodustades V-tähte meenutava sabaosa.
Salong
Vision Jeti transformeeritav salong mahutab kuni 7 inimest – 5 täiskasvanut ja 2 last. Igat istet võib vajadusel kergelt ära võtta ja tagasi paigaldada.
Lennuki kliimaseadme elementide disain ja juhtimissüsteem on väga sarnane autodes kasutatavate süsteemidega. Süsteemi võivad seadistada nii piloot kui ka tagaistmetel olevad reisijad. Cirrus SF50 külgaknad on lennuki kohta suured ja ultraviolettkiirguse tõkestamiseks toonitud. Reisijate meelelahutuseks on salong varustatud ekraanidega, kus võib vaadata filme või esitlusi. Õhusõiduki pardale on võimalik paigaldada Wi-Fi võrguseadet.
Turvalisus
Cirrus Vision SF50 on varustatud süsteemidega Cirrus Airframe Parachute System® ehk CAPS® ja Safe Return™.
Piloot võib aktiveerida süsteemi CAPS® kui mootor seiskub lennu ajal või kui lennukijuht kaotab kontrolli lennuki üle, kaasa arvatud situatsioonides, kus toimub lennukite kokkupõrge õhus. Süsteemi aktiveerimiseks tuleb esirea kahe istme vahel laes asetsevat punast käepidet tõmmata. Langevari asub Vision Jeti kere ninaosas. Seejärel süttib rakett, mis laseb langevarju sisaldava koti lennukist eemale ja peale seda langevari rakendub. Pärast süsteemi CAPS® aktiveerimist toimuva maandumise turvalisemaks muutmiseks on lennuki kere, telik ja istmed konstrueeritud nii, et löögienergiat neelata.
Süsteem CAPS® on päästnud juba rohkem kui 90 Cirruse lennukite kasutajate elu.
Vision Jeti maksimaalne lubatud lennukõrgus on 31 000 jalga, mistõttu peab selle kabiin olema survestatud. Lennuk tagab seda automaatselt. Vastasel juhul muutuks Vision Jetis olev õhk väikese rõhu tõttu liiga hapnikuvaeseks. Kui mingil põhjusel toimub salongi dekompressioon ja piloot muutub teovõimetuks, siis saab lennuk sellest aru ning laskub ise sellisele kõrgusele, kus on õhk piisavalt hapnikurikas ning piloodi teovõimekus taastub.
Otsustusvõime kriitika
"Otsustusvõime kriitika" ehk "Otsustusjõu kriitika" (saksa keeles "Kritik der Urteilskraft", algses õigekirjas "Critik der Urtheilskraft") on Immanuel Kanti filosoofiline teos, mis ilmus esmakordselt 1790. aastal.
Raamat on kolmas Kanti teos, milles kirjeldab mõtlemise kriitikat, seepärast nimetatakse seda vahel ka "kolmandaks "Kriitikaks"". "Otsustusvõime kriitikas" käsitleb Kant esteetikat ning eesmärgipärasust looduses.
Taust
Raamat koosneb kahest põhiosast, milleks on "Esteetilise otsustusjõu kriitika" ja "Teleoloogilise otsustusjõu kriitika". Peale selle sisaldab teos põhjalikku ülevaadet kogu Kanti kriitilisest süsteemist selle lõplikul kujul. Raamatu algset sissejuhatust Kanti eluajal ei avaldatud, sest ta kirjutas selle ilmumise ajaks täielikult ümber.
Tunnetuse kriitilise uurimisega oli Kant algust teinud juba "Puhta mõistuse kriitikas", mille põhiteemaks on inimtunnetuse piirid ja tingimused. Seal esitab ta transtsendentaalse esteetika (vanakreeka sõnast aisthētikos 'meelelise tajuga seotud') teooria, mille kohaselt ruum ja aeg ei ole objektid, vaid viisid, kuidas inimaru korraldab ja struktureerib meelelist maailma. Kant jõuab järeldusele, et mõistuses sisalduvad teatavad fundamentaalsed vastuolud (antinoomiad), mis avalduvad eelkõige asjaolus, et võimatu on otsustada, kas inimese käitumist ja mõtlemist määravad välised põhjused või saab ta käituda vabalt.
Esimese neist seisukohtadest ehk põhjusliku äramääratuse on Kanti arvates omaks võtnud kõik empiirilised teadused ning see on viinud (võib-olla täielikult realiseerimatu) ideeni lõpuleviidud teadusest, mis koondaks kõik empiirilised teadmised sünteetiliseks tervikuks selliselt, et kõikide maailmas võimalike sündmuste põhjused oleksid selles täielikult ja igakülgselt ära seletatud.
Teise seisukoha ehk vaba põhjuslikkuse (tahtevabaduse) võtavad vaikimisi omaks kõik inimesed moraaliotsustusi tehes. Selle probleemiga tegeleb Kant põhjalikumalt "Praktilise mõistuse kriitikas".
Esteetika
Raamatu esimene osa alapealkirjaga "Esteetilise otsustusjõu kriitika" käsitleb nelja reflekteerivate otsustuste liiki: meeldiv, ilus, ülev ja hea. Kant loeb need neli ainuvõimalikeks, sest ta tuletab need "Puhta mõistuse kriitikas" esitatud loogiliste otsustuste tabelist (vt kategooria).
Meeldiv on puhtalt meeleline otsustus vormis "see õun on hea" või "see tool on pehme". Need on subjektiivsed otsustused, mis põhinevad ainult isiklikul eelistusel või kalduvusel.
Hea on otsustus selle kohta, et miski on eetiline ehk kooskõlas moraaliseadusega. Kanti mõistes väljendab see modaalsust ehk vastavust muutumatule ja absoluutsele mõistusemõistele. Mitmes mõttes on see meeldiva täielik vastand, kuna hea on täiesti objektiivne otsustus – Kanti järgi miski kas on moraalne või mitte, kolmandat võimalust ei ole.
Ülejäänud kaks reflekteerivate otsustuste liiki – ilus ja ülev – jäävad meeldiva ja hea vahele. Need on otsustused, mida Kant nimetab subjektiivseteks üldisteks otsustusteks. See pealtnäha vasturääkiv termin tähistab otsustusi, mis on praktikas subjektiivsed, st nad ei ole seotud ühegi absoluutse või määratleva mõistega. Siiski tehakse otsustus millegi ilu või ülevuse kohta eeldades, et teised inimesed on sellega nõus, isegi kui on teada, et paljud ei ole. Sellised otsustused põhinevad indiviidideülesel ühismeelel.
Tõlge
Tunnetamise võimet aprioorsete printsiipide alusel võib nimetada puhtaks mõistuseks ning tema võimalikkuse ja piiride uurimist üldse puhta mõistuse kriitikaks, kuigi selle võime all mõistetakse ainult mõistust tema teoreetilises tarvituses, nagu see esimeses teoses selle nime all ka oli, tahtmata veel uurimise alla võtta tema võimet praktilise mõistusena tema eriliste printsiipide järgi. Too kriitika käib siis ainult meie võime kohta asju aprioorselt tunnetada ning tegeleb niisiis ainult tunnetusvõimega, jättes välja lõbu- ja norutunde ning ihavõime, ja tunnetusvõimete seas aruga tema aprioorsete printsiipide poolest, jättes välja otsustusjõu ja mõistuse (kui teoreetilise tunnetuse juurde samuti kuuluvad võimed), sest järgnevalt selgub, et ükski muu tunnetusvõime peale aru ei saa anda kätte aprioorseid konstitutiivseid tunnetusprintsiipe. Nii et kriitika, mis silmab neid koos, panuse poolest, mida kumbki ülejäänutest tahaks väita end paljasse tunnetuse omamisse omast juurest andvat, ei jäta alles midagi muud peale selle, mida aru aprioorselt seadusena loodusele kui nähtumuste (mille vorm on täpselt samuti aprioorselt antud) kogusummale ette kirjutab; pagendab aga kõik muud puhtad mõisted ideede alla, mis on meie teoreetilisele tunnetusvõimele mõõtmatud, pole aga seejuures siiski kasutud ega üleliigsed, vaid on regulatiivseteks printsiipideks: nii selleks, et ohjeldada aru murettekitavaid pretensioone, nagu ta (suutes aprioorselt nimetada kõigi nende asjade võimalikkuse tingimused, mida ta saab tunnetada) oleks sellega nendesse piiridesse kätkenud ka kõikide asjade võimalikkuse üldse, kui ka selleks, et juhatada teda ennast looduse vaatlemisel täielikkuse printsiibi järgi, kuigi ta täielikkust kunagi ei suuda saavutada, ning sellega kaasa aidata kogu tunnetuse lõppsihile.
Kas aga otsustusjõul, mis meie tunnetusvõime korras moodustab aru ja mõistuse vahelise vahelüli, on ka omaette aprioorsed printsiibid; kas need on konstitutiivsed või pelgalt regulatiivsed (ega tõesta seega omaette võimkonda), ja kas nad annavad aprioorselt reegli lõbu- ja norutundele kui tunnetusvõime ja ihavõime vahelisele vahelülile, (nõnda nagu kirjutavad aprioorselt seadusi ette aru esimesele, mõistus aga viimasele): sellega tegelebki käesolev otsustusjõu kriitika.
Aga otsustusjõu (mille õige tarvitamine on nii hädavajalik ja üldiselt nõutav, et seetõttu terve aru nime all ei mõelda mitte mingit muud kui just seda võimet) loomusest saab hõlpsasti järeldada, et selle võime eripärase printsiibi väljaselgitamist peavad saatma suured raskused (sest mingisugust printsiipi peab ta aprioorselt kätkema, sest muidu ei oleks ta erilise tunnetusvõimena ise avatud kõige tavalisemale kriitikale), see printsiip ei tohi aga ometi olla tuletatud aprioorsetest mõistetest; sest viimased kuuluvad aru juurde, ja otsustusjõud käib ainult nende rakendamise kohta. Ta peab seega ise andma mõiste, mille läbi ei tunnetata õieti ühtki asja, vaid mis on ainult talle endale reegliks, aga mitte objektiivseks reegliks, millega ta oma otsustuse saab kohandada, sest selleks oleks tarvis omakorda teist otsustusjõudu, et saaks vahet teha, kas on tegu reegli juhtumiga või mitte.
See täbarus printsiibi asjus (olgu see siis subjektiivne või objektiivne printsiip) tuleb ette peaasjalikult nendes otsustustes, mida nimetatakse esteetilisteks, mis puudutavad kaunist ja ülevat looduses või kunstis. Ja ometi on otsustusjõu printsiibi uurimine nendes selle võime kriitika tähtsaim tükk. Sest kuigi nad omaette ei anna mitte mingit panust asjade tunnetamisse, kuuluvad nad siiski ainult tunnetusvõime juurde ja tõestavad selle võime vahetut vahekorda lõbu- ja norutundega mingi aprioorse printsiibi järgi, segamata seda sellega, mis saab olla ihavõime määratlusalus, sest viimasel on aprioorsed printsiibid mõistuse mõistetes. – Mis aga puudutab loogilist otsustustetegemist looduse kohta, seal, kus kogemus toob asjade juures välja [aufstellt] seaduspärasuse, millest arusaamiseks või mille seletamiseks [erklären] üldisest arumõistest meelelise kohta enam ei piisa, ja otsustusjõud võib iseendast lähtudes võtta printsiibi loodusasja vahekorrast tunnetamatu ülemeelelisusega, peab aga seda tarvitama ainult sihiga iseendale looduse tunnetamiseks, siis võib niisugust aprioorset printsiipi küll tarvitada ja peab tarvitama maailmaolendite tunnetamiseks ning ta avab ühtlasi väljavaateid, mis on praktilisele mõistusele soodsad: aga tal ei ole vahetut vahekorda lõbu- ja norutundega, mis ongi otsustusjõu printsiibi juures see mõistatuslik, mis teeb kriitikas vajalikuks eraldi alajaotuse selle võime jaoks, sest loogiline otsustustetegemine mõistete järgi (millest ei saa kunagi teha vahetut järeldust lõbu- ja norutunde kohta) tuli filosoofia teoreetilisele osale igal juhul lisada koos tema kriitilise piiramisega [Einschränkung].
Et maitsevõime kui esteetilise otsustusjõu uurimist ei võeta siin ette maitse kui harimise [Bildung] ja kultuuri tarbeks, (sest viimane käib omasoodu ka edaspidi nagu seniajani), vaid üksnes transtsendentaalses sihis: siis selle üle, nagu ma julgen arvata [mir schmeichle], hakatakse esimese eesmärgi puudulikkuse tõttu ka heatahtlikult otsustama. Mis aga puudutab viimast sihti, siis peab see uurimine olema valmis kõige rangemaks läbikatsumiseks. Aga ka siis võib suur raskus sellise probleemi lahendamisel, mille loodus on nii segaseks teinud, olla, nagu ma loodan, vabanduseks mõningasele mitte täiesti välditavale hämarusele selle lahenduses, kui ainult on piisavalt selgeks tehtud, et printsiip on õigesti antud; eeldusel, et viisil, kuidas otsustusjõu fenomeni sellest printsiibist tuletatakse, ei ole kogu seda selgust, mida mujal, nimelt tunnetuselt printsiipide järgi, võib õigusega nõuda ning mille ma selle teose teises osas usun ka olevat saavutanud. Sellega ma niisiis lõpetan kogu oma kriitilise tegevuse. Ma asun viivitamatult doktrinaalse osa juurde, et võimalust mööda oma kasvavalt ealt selleks veel mõnevõrra soodsat aega võita. On enesestmõistetav, et otsustusjõu jaoks ei ole seal eraldi osa, sest selle suhtes täidab kriitika teooria osa; vaid et filosoofia jaotuse järgi teoreetiliseks ja praktiliseks ja puhta filosoofia jaotuse järgi samadeks osadeks teevad selle asja ära looduse metafüüsika ja kommete metafüüsika. Sissejuhatus
Kui filosoofia, niivõrd kui ta sisaldab asjade mõistustunnetuse printsiipe (mitte ainult, nagu loogika, mõtlemise vormi printsiipe üldse, eristamata objekte), jaotatakse, nagu tavaliselt, teoreetiliseks ja praktiliseks, siis toimitakse täiesti õigesti. Aga siis peavad ka mõisted, mis selle mõistustunnetuse printsiipidele nende objekti kätte juhatavad, olema spetsiifiliselt erinevad, sest muidu nad ei õigustaks mingit jaotust, mis alati eeldab mingisse teadusse kuuluva mõistustunnetuse eri osade printsiipide vastandust.
On aga ainult kahesugused mõisted, mis võimaldavad sama palju erinevaid oma esemete võimalikkuse printsiipe: nimelt loodusmõisted ja vabadusmõiste. Et aga esimesed teevad võimalikuks teoreetilise tunnetuse aprioorsete printsiipide järgi, teisega aga käib juba tema mõistes kaasas ainult negatiivne (pelga vastanduse) printsiip, tahtemääratluse jaoks seevastu kehtestab vabadusmõiste avardavad aluslaused, mida seetõttu nimetatakse praktilisteks: siis jaotatakse filosoofia õigusega kaheks printsiipide poolest täiesti erinevaks osaks, teoreetiliseks filosoofiaks kui loodusfilosoofiaks ja praktiliseks filosoofiaks kui moraalifilosoofiaks (sest nii nimetatakse mõistuse praktilist seadusandlust vabadusmõiste järgi). Seni aga on nende väljenditega eri printsiipide ning ühes nendega ka filosoofia jaotamiseks valitsenud suur väärtarvitus: sest praktilist loodusmõistete järgi peeti praktilisega vabadusmõiste järgi üheks ja samaks ning nõnda tehti nendesamade nimetuste "teoreetiline ja praktiline filosoofia" all jaotus, millega (kuna mõlemal osal võisid olla ühed ja samad printsiibid) tegelikult mitte midagi ei jaotatud.
Tahe kui ihavõime on nimelt üks mitmesugustest looduspõhjustest maailmas, nimelt see, mis toimib mõistete järgi; ja kõike, mida kujutatakse mõne tahte läbi võimalikuna (või paratamatuna), nimetatakse praktiliselt võimalikuks (või paratamatuks): erinevalt niisuguse tagajärje füüsilisest võimalikkusest või paratamatusest, milleks põhjus ei määratleta põhjuslikkuseks mitte mõistete läbi (vaid nagu elutu mateeria korral mehhanismi või loomade korral instinkti läbi). – Siin jäetakse aga praktilise suhtes määratlemata, kas mõiste, mis annab tahte põhjuslikkusele reegli, on loodusmõiste või vabadusmõiste.
Viimane erinevus on aga olemuslik. Sest kui põhjuslikkust määratlev mõiste on loodusmõiste, siis on printsiibid tehnilis-praktilised; kui ta aga on vabadusmõiste, siis on nad moraalselt praktilised; ja kuna mõistusteaduse jaotuse puhul on asi täielikult tolles esemete erinevuses, mille tunnetus vajab erinevaid printsiipe, siis kuuluvad esimesed teoreetilisse filosoofiasse (kui loodusõpetusse), teised aga moodustavad päris üksinda teise osa, nimelt (kommeteõpetusena) praktilise filosoofia.
Kõik tehnilis-praktilised reeglid (st kunsti ja osavuse reeglid üldse, või ka tarkuse – kui inimeste ja nende tahte mõjutamise – reeglid), niivõrd kui nende printsiibid põhinevad mõistetel, tuleb arvata ainult korollaaridena teoreetilisse filosoofiasse. Sest nad puudutavad ainult asjade võimalikkust loodusmõistete järgi, mille juurde ei kuulu mitte ainult vahendid, mis looduses selleks leiduvad, vaid tahe ise (iha-, seega loodusmõistena), niivõrd kui teda saab looduse motiivide läbi nonde reeglite kohaselt määratleda. Seesuguseid reegleid ei nimetata aga seadusteks (näiteks nii nagu füüsilisi), vaid ainult eeskirjadeks: ja nimelt sellepärast, et tahe ei ole mitte ainult loodusmõiste all, vaid ka vabadusmõiste all, millega vahekorras selle printsiipe nimetatakse seadusteks ja need printsiibid koos oma järeldustega moodustavad üksinda filosoofia teise osa, nimelt praktilise osa.
Nii et nii nagu puhta geomeetria probleemide lahendamine ei kuulu tema erilisse ossa või nagu maamõõtmiskunst ei vääri praktilise geomeetria nime erinevalt puhtast geomeetriast kui geomeetria üldse teine osa, niisamuti ei tohi või veel vähem tohib eksperimentide või vaatluste mehaanilist või keemilist kunsti nimetada loodusõpetuse praktiliseks osaks, lõpuks ei tohi kodu-, maa-, riigimajandust, läbikäimise kunsti, dieteetika eeskirja, isegi mitte üldist õndsusõpetust, isegi mitte kalduvuste taltsutamist ja afektide ohjeldamist viimaste tarvis arvata praktilisse filosoofiasse, või viimaseid koguni filosoofia üldse teiseks osaks teha; sest kõik nad kokku sisaldavad ainult osavuse reegleid, mis seega on ainult tehnilis-praktilised, et kutsuda esile tagajärg, mis on võimalik põhjuste ja tagajärgede loodusmõistete järgi, mis, kuna nad kuuluvad teoreetilisse filosoofiasse, on allutatud neile mõistetele kui pelkadele korollaaridele sellest (loodusteadusest) ega saa seega nõuda kohta eraldi filosoofias, mida nimetatakse praktiliseks. Seevastu moodustavad moraalselt praktilised eeskirjad, mis täielikult põhinevad vabadusmõistel, välistades täielikult tahte määratlusalused loodusest, täiesti eraldi eeskirjade liigi: mida ka nagu reegleid, millele allub loodus, nimetatakse absoluutselt seadusteks, aga mis ei rajane meelelistel tingimustel nagu need, vaid ülemeelelisel printsiibil, ja nõuavad filosoofia teoreetilise osa kõrval endale täiesti üksinda teist osa praktilise filosoofia nime all.
Nii kaugele, kui on rakendus aprioorsetel mõistetel, ulatub meie tunnetusvõime tarvitus printsiipide järgi ja koos sellega filosoofia. Kõigi nende esemete kogusummat aga, mille kohta need mõisted käima pannakse, et võimaluse korral tekitada tunnetust neist, saab jaotada meie mõistete erineva piisavuse või piisamatuse järgi selleks sihiks. Mõistetel, niivõrd kui neid pannakse käima esemete kohta, arvestamata, kas tunnetus neist on võimalik või mitte, on oma vald, mis määratletakse pelgalt suhte järgi, mis nende objektil on meie tunnetusvõimega üldse. – See osa sellest vallast, milles meile tunnetus on võimalik, on pinnas (territorium) nendele mõistetele ja selleks nõutavale tunnetusvõimele. See osa sellest pinnasest, millel need on seadustandvad, on nende mõistete ja nendele vajaliku tunnetusvõime võimkond (ditio). Kogemusmõistetel on niisiis küll pinnas looduses kui kõigi meelteesemete kogusummas, aga mitte võimkond (vaid ainult viibimispaik, domicilium): sest neid küll tekitatakse [erzeugt] seaduslikult, aga nad ei ole seadustandvad, vaid nendel põhinevad reeglid on empiirilised, seega juhuslikud.
Meie tunnetusvõimel tervikuna on kaks võimkonda, loodusmõistete võimkond ja vabadusmõiste võimkond; sest mõlema läbi on ta aprioorselt seadustandev. Filosoofia jaguneb nüüd selle kohaselt teoreetiliseks ja praktiliseks. Aga pinnas, millele tema ala ja tema seadusandlus rajatakse, on alati ikkagi ainult kogu võimaliku kogemuse esemete kogusumma, niivõrd kui neid ei võeta millegi enamana kui pelga nähtumusena; sest ilma selleta ei saaks mõelda aru seadusandlust tema suhtes.
Seadusandlus loodusmõistete läbi toimub aru läbi ja on teoreetiline. Seadusandlus vabadusmõiste läbi toimub mõistusest ja on pelgalt praktiline. Ainult praktilises saab mõistus olla seadustandev; teoreetilise (looduse) tunnetuse suhtes saab ta ainult (seadusttundvana aru abil) teha antud seadustes järelduste läbi järeldusi, mis aga alati jäävad seisma ainult looduse juurde. Ümberpöördult aga, seal, kus reeglid on praktilised, ei ole mõistus sellepärast kohe seadustandev, sest nad võivad olla ka tehnilis-praktilised.
Arul ja mõistusel on seega kaks erinevat seadusandlust ühel ja samal kogemuse pinnasel, ilma et üks tohiks teist kahjustada. Sest täpselt nii, nagu loodusmõiste ei mõjuta seadusandlust vabadusmõiste läbi, ei mõjuta viimane looduse seadusandlust. – Võimalikkuse kujutada endale vähemalt ilma vastuoluta ette mõlema seadusandluse ning nende juurde kuuluvate võimete kooseksisteerimist samas [Zusammenbestehen] subjektis tõestas puhta mõistuse kriitika, põrmustades vastuväited sellele dialektilise näivuse paljastamisega nendes.
Aga see, et need kaks eri võimkonda, mis küll mitte oma seadusandluses, aga siiski oma tagajärgedes meeltemaailmas teineteist lakkamatult kitsendavad, ei tee sama välja, tuleb sellest: et loodusmõiste saab oma esemeid küll ettekujutusse tuua [vorstellig machen], aga mitte asjadena iseeneses, vaid pelkade nähtumustena, vabadusmõiste seevastu saab oma objektis ettekujutusse tuua küll asja iseeneses, aga mitte kaemuses, seega ei saa kumbki neist hankida teoreetilist tunnetust oma objektist (ja isegi mõtlevast subjektist) asjadena iseeneses, mis oleks see ülemeeleline, mille idee peab küll kõigi nonde kogemusesemete võimalikkusele aluseks panema, seda ideed ennast ei saa aga kunagi tunnetuseks tõsta ja avardada.
Meie tunnetusvõime jaoks tervikuna on niisiis olemas üks piiramatu, kuid ka ligipääsmatu vald, nimelt ülemeelelise vald, millelt me ei leia endale pinnast, st millel meil ei saa ei aru- ega mõistusmõistete jaoks olla võimkonda teoreetiliseks tunnetuseks; vald, mille me peame küll nii mõistuse nii teoreetilise kui ka praktilise tarvituse tarbeks ideedega hõivama, millele me aga vahekorras seadustega vabadusmõistest ei saa hankida muud reaalsust kui praktilise reaalsuse, mille läbi seetõttu meie teoreetilist tunnetust vähimalgi määral ülemeelelise juurde ei avardata.
Olgugi et nüüd on kindlustatud tohutu kuristik loodusmõiste kui meelelise ning vabadusmõiste kui ülemeelelise võimkonna vahel, nii et esimese juurest teise juurde (st mõistuse praktilise tarvituse abil) ei ole üleminek võimalik, otsekui oleks sama palju eri maailmu, millest esimene ei saa teist mõjutada, peab siiski viimane esimest mõjutama, nimelt vabadusmõiste peab oma seaduste läbi ülesandeks tehtud eesmärgi meeltemaailmas teoks tegema; ja loodust peab järelikult saama ka nii mõelda, et nende vormi seaduspärasus on vähemalt kooskõlas neis vabadusseaduste järgi teostada tulevate eesmärkide võimalikkusega. – Järelikult peab ikkagi olemas olema alus selle ülemeelelise, mis on loodusele aluseks, ühtsusele sellega, mida vabadusseadus praktiliselt kätkeb, mille mõiste, kuigi ta ei küüni ei teoreetiliselt ega praktiliselt tunnetuseni sellest, seega tal ei ole endaomast võimkonda, moodustab siiski ülemineku mõtlemisviisilt ühe printsiipide järgi mõtlemisviisile teise printsiipide järgi.
Loodusmõisted, mis sisaldavad alust igasuguseks teoreetiliseks tunnetuseks, rajanesid aru seadusandlusel. Vabadusmõiste, mis sisaldas alust igasugusteks aprioorseteks meeleliselt tingimatuteks praktilisteks eeskirjadeks, rajanes mõistuse seadusandlusel. Mõlemal võimel on niisiis peale selle, et neid saab loogilise vormi poolest rakendada printsiipidele, mis päritolu need ka poleks, sisu poolest veel ka kummalgi omaenda seadusandlus, mille üle ei ole ühtki teist (aprioorset) ning mis seetõttu õigustab filosoofia jaotust teoreetiliseks ja praktiliseks filosoofiaks.
Aga kõrgemate tunnetusvõimete perekonnas on veel aru ja mõistuse vaheline vahelüli (Mittelglied). See on otsustusjõud, mille kohta on põhjust analoogia põhjal oletada, et ta võiks täpselt samuti eneses kätkeda kuigi mitte omaenese seadusandlust, siis ometi omaenda printsiipi seaduste otsimiseks, igal juhul puhtsubjektiivset, aprioorset printsiipi, millel, kuigi tal ei oleks võimkonnaks mingit objektide valda, võib sellegipoolest olla mingi pinnas ja selle teatud laad, mille puhul just ainult see printsiip saakski kehtiv olla.
Nii et kuigi filosoofia saab jaotada ainult kaheks põhiosaks, teoreetiliseks ja praktiliseks; kuigi kõik, mis meil võiks otsustusjõu enda printsiipide kohta öelda olla, peaks filosoofias arvatama teoreetilisse ossa, s.o mõistustunnetusse loodusmõistete järgi, koosneb puhta mõistuse kriitika, mis peab enne tolle süsteemi ettevõtmist tema võimalikkuse tarbeks kõik selle otsustama, kolmest osast: puhta aru kriitikast, puhta otsustusjõu kriitikast ja puhta mõistuse kriitikast; neid võimeid nimetatakse puhasteks sellepärast, et nad on aprioorselt seadustandvad.
Otsustusjõud üldse on võime mõelda erilist üldise all sisalduvana. Kui üldine (reegel, printsiip, seadus) on antud, siis on otsustusjõud, mis erilise selle alla subsumeerib (ka juhul, kui ta transtsendentaalse otsustusjõuna näitab aprioorselt kätte tingimused, ainult mille kohaselt saab tolle üldise alla subsumeerida), määratlev. Kui aga on antud ainult eriline, millele ta peab leidma üldise, siis on otsustusjõud pelgalt reflekteeriv.
Määratlev otsustusjõud üldiste transtsendentaalsete seaduste all, mille annab aru, on ainult subsumeeriv; seadus on talle aprioorselt ette näidatud, nii et tal pole tarvis omaette otsida seadust, et ta võiks erilist looduses üldisele allutada. – On aga olemas nii mitmekesised looduse vormid, otsekui üldiste transtsendentaalsete loodusmõistete nii paljud modifikatsioonid, mis jäävad nonde seaduste läbi, mis puhas aru aprioorselt annab, määratlemata, sest need seadused käivad ainult looduse (kui meelte eseme) võimalikkuse kohta üldse, et nende jaoks peavad siiski ka olema seadused, mis empiirilistena on meie arutaipamise järgi küll juhuslikud, mida aga ometi, et neid saaks nimetada seadusteks (nagu nõuab ka looduse mõiste), peab pidama mingi, olgugi meile tundmatu, mitmekesisuse ühtsuse printsiibi alusel paratamatuteks. – Reflekteeriv otsustusjõud, millel on ülesanne üleneda eriliselt looduses üldisele, vajab niisiis printsiipi, mida ta ei saa laenata kogemusest, sest see printsiip peab põhjendama just kõigi empiiriliste printsiipide ühtsust samuti empiiriliste, aga kõrgemate printsiipide all ning seega võimalikkust neid süstemaatiliselt üksteisele allutada. Säärase transtsendentaalse printsiibi saab seega reflekteeriv otsustusjõud endale ainult ise seadusena anda, mitte mujalt võtta (sest muidu ta oleks määratlev otsustusjõud) ega loodusele ette kirjutada, sest refleksioon looduse seaduste üle seab end looduse järgi ning loodus ei sea end nende tingimuste järgi, mille järgi me püüame saada looduse kohta looduse suhtes täiesti juhusliku mõiste.
Aga see printsiip ei saa olla midagi muud kui see, et kuna üldistel loodusseadustel on alus meie arus, mis neid loodusele (kuigi ainult üldise mõiste poolest loodusest kui loodusest) ette kirjutab, siis peab erilisi empiirilisi seadusi selle suhtes, mis nendes on jäänud üldiste loodusseaduste läbi määratlemata, vaatlema säärases ühtsuses, otsekui samuti aru (kuigi mitte meie oma) oleks nad andnud meie tunnetusvõimete tarbeks, et teha võimalikuks kogemuse süsteem eriliste loodusseaduste järgi. Mitte nagu niiviisi peaks tõesti eeldama säärast aru (sest see idee on printsiibiks ainult reflekteerivale otsustusjõule, mitte määratlemiseks); vaid see võime annab seeläbi seaduse ainult iseendale, mitte loodusele. Et aga objekti mõistet, juhul kui ta sisaldab ühtlasi selle objekti tegelikkuse alust, nimetatakse eesmärgiks ning asja kooskõla selle asjade laadiga, mis on võimalik ainult eesmärkide järgi, tema vormi eesmärgipärasuseks, siis on otsustusjõu printsiip looduse asjade vormi suhtes empiiriliste seaduste all üldse looduse eesmärgipärasus tema mitmekesisuses. See tähendab, loodust kujutatakse selle mõiste läbi ette nii, otsekui mingi aru sisaldaks looduse empiiriliste seaduste mitmekesisuse ühtsuse alust.
Looduse eesmärgipärasus on seega eriline aprioorne mõiste, mille päritolu on ainult reflekteerivas otsustusjõus. Sest loodussaadustele ei saa midagi niisugust omistada kui looduse nende juures vahekorda eesmärkidega, vaid seda mõistet saab tarvitada ainult selleks, et looduse üle reflekteerida selle nähtumuste seose üle temas, mis on antud empiiriliste seaduste läbi. Ka on see mõiste täiesti erinev praktilisest eesmärgipärasusest (inimlikust kunstist või ka kommetest), kuigi teda mõeldakse analoogia järgi sellega.
Transtsendentaalne printsiip on see, mille läbi esitatakse aprioorne üldine tingimus, ainult mille all asjad võivad üldse saada meie tunnetuse objektideks. Seevastu nimetatakse printsiipi metafüüsiliseks, kui ta esitab aprioorse tingimuse, ainult mille all saab objekte, mille mõiste peab olema empiiriliselt antud, aprioorselt lähemalt määratleda. Nii on kehade kui substantside ja muutlike substantside tunnetuse printsiip transtsendentaalne, kui selle läbi öeldakse, et nende muutumisel peab olema põhjus; ta on aga metafüüsiline, kui selle läbi öeldakse, et nende muutumisel peab olema väline põhjus: sest esimesel juhtumil tarvitseb keha mõelda ainult ontoloogiliste predikaatide (puhaste arumõistete) läbi, näiteks substantsina, et lauset aprioorselt tunnetada; teisel juhtumil aga peab sellele lausele aluseks seadma empiirilise kehamõiste (liikuva asjana ruumis), siis aga saab seda, et viimane predikaat (liikumine välise põhjuse läbi) on kehale omane, täiesti aprioorselt taibata. – Nii on, nagu ma kohe näitan, looduse eesmärgipärasuse printsiip (looduse empiiriliste lausete mitmekesisuses) transtsendentaalne printsiip. Sest objektide mõiste, niivõrd kui neid mõeldakse selle printsiibi all olevatena, on vaid puhas mõiste võimaliku kogemustunnetuse esemetest üldse ega sisalda midagi empiirilist. Seevastu oleks printsiip praktilisest eesmärgipärasusest, mida peab mõtlema vaba tahte määratluse idees, metafüüsiline printsiip, sest ihavõime kui tahte mõiste peab ju antama empiiriliselt (ei kuulu transtsendentaalsete predikaatide hulka). Kumbki printsiip ei olegi sellegipoolest empiiriline, vaid nad on aprioorsed, sest predikaadi ühendamiseks nende otsustuste subjekti empiirilise mõistega ei ole tarvis edasist kogemust, vaid noid otsustusi saab taibata täiesti aprioorselt. Seda, et looduse eesmärgipärasuse mõiste kuulub transtsendentaalsete printsiipide hulka, saab piisavalt ära näha otsustusjõu maksiimidest, mis seatakse looduse uurimisele aprioorselt aluseks ning mis sellegipoolest ei käi mitte millegi muu kui kogemuse, seega looduse tunnetuse võimalikkuse kohta, aga mitte pelgalt loodusena üldse, vaid eriliste seaduste mitmekesisuse läbi määratletud loodusena. – Nad esinevad metafüüsilise tarkuse sententsidena, paljude reeglite puhul, mille paratamatust ei saa mõistete alusel näidata, selle teaduse jooksul küllaltki sageli, kuid üksnes hajutatult. "Loodus läheb lühimat teed (lex parsimoniae); ta ei tee siiski hüppeid, ei oma muutuste järgnevuses ega spetsiifiliselt erinevate vormide kokkupanus (lex continui in natura); tema suur mitmekesisus empiirilistes seadustes on siiski ühtsus väheste printsiipide all (principia praeter necessitatem non sunt multiplicanda)"; jms.
Et veenduda käesoleva mõiste selle deduktsiooni õigsuses ning paratamatuses oletada teda transtsendentaalse tunnetusprintsiibina, mõeldagu ainult selle ülesande suurusele: teha igatahes lõpmatut empiiriliste seaduste mitmekesisust sisaldava looduse antud tajumustest sidus kogemus – see ülesanne kätkeb aprioorselt meie arus. Aru omab küll aprioorselt looduse üldisi seadusi, ilma milleta loodus ei saaks üldse olla kogemuse ese: aga ta vajab siiski peale selle veel teatud looduse korda looduse erilistes reeglites, mis saavad arule teatavaks saada ainult empiiriliselt ning mis on aru suhtes juhuslikud. Neid reegleid, ilma milleta ei leiaks aset edasiminek üldse võimaliku kogemuse üldiselt analoogialt erilisele kogemusele, peab ta endale ette kujutama seadustena (s.o paratamatutena), sest muidu nad ei moodustaks looduskorda, kuigi ta nende paratamatust ei tunneta ega saaks mitte kunagi taibata. Nii et kuigi ta ei saa nende (objektide) suhtes aprioorselt midagi määratleda, peab ta siiski selleks, et neid empiirilisi niinimetatud seadusi järgida, nimelt selleks, et nende järgi oleks võimalik looduse tunnetatav kord, seadma igasugusele refleksioonile looduse üle aluseks aprioorse printsiibi, millist väljendavad järgmised laused: et looduses on olemas meile haaratav sugude ja liikide subordinatsioon; et need omakorda lähenevad üksteisele ühise printsiibi järgi, et oleks võimalik üleminek ühelt teisele ning seeläbi kõrgemale soole; et kuna meie arule paistab alguses vältimatu oletada loodustoimete spetsiifilise erinevuse jaoks täpselt sama palju erinevaid kausaalsuse liike, seisku nad siiski väikese arvu printsiipide all, mille ülesotsimisega me peame tegelema, jne. Seda looduse kokkukõla meie tunnetusvõimega eeldab otsustusjõud oma refleksiooni tarbeks looduse üle tema empiiriliste seaduste järgi aprioorselt, kusjuures aru tunnistab need ühtaegu objektiivseteks ja juhuslikeks ja ainult otsustusvõime omistab need loodusele transtsendentaalse eesmärgipärasusena (vahekorras subjekti tunnetusvõimega): sest kui me seda ei eeldaks, siis ei oleks meil looduse korda empiiriliste seaduste järgi, seega ei oleks juhtniiti neid seadusi kogu nende mitmekesisuses järgima pidavale kogemusele ja järeleuurimisele.
Sest on väga hästi võimalik ette kujutada, et hoolimata loodusasjade kogu ühetaolisusest üldiste seaduste järgi, ilma milleta kogemustunnetuse vormi üldse ei oleks, võiks looduse empiiriliste seaduste spetsiifiline erinevus siiski olla nii suur, et meie arul oleks võimatu avastada sellest haaratavat korda, jaotada selle saadusi sugudeks ja liikideks, et tarvitada ühe seletamise ja ühest arusaamise printsiipe teise seletamiseks ja mõistmiseks ning teha meie jaoks nii segasest (õigupoolest lihtsalt lõpmata mitmekesisest, meie haaramisjõule mittesobivast) ainest sidus kogemus.
Otsustusjõul on niisiis ka aprioorne printsiip looduse võimalikkuse jaoks, aga ainult subjektiivses suhtes iseendas, mille läbi ta kirjutab mitte loodusele (autonoomiana), vaid iseendale (heautonoomiana) refleksiooni jaoks looduse üle ette seaduse, mida võiks nimetada looduse spetsifikatsiooni seaduseks tema empiiriliste seaduste suhtes, mida ta aprioorselt looduse juures ei tunneta, vaid oletab looduse meie aru jaoks tunnetatava korra tarbeks jaotuses, mille ta oma üldistele seadustele teeb, kui ta tahab neile allutada eriliste seaduste mitmekesisuse. Nii et kui öeldakse, et loodus spetsifitseerib oma üldised seadused eesmärgipärasuse printsiibi järgi meie tunnetusvõime jaoks, s.o sobivuseks inimaruga tema paratamatus tegevuses, milles ta leiab erilise juurde, mida taju talle pakub, üldise, ja erineva (iga liigi puhul küll üldise) juurde omakorda seose printsiibi ühtsuses, siis seeläbi ei kirjutata ei loodusele seadust ette ega õpita looduselt seadust vaatluse läbi (kuigi toda printsiipi võib vaatlusega kinnitada). Sest see ei ole määratleva, vaid ainult reflekteeriva otsustusjõu printsiip; tahetakse ainult, et, olgu loodus oma üldiste seaduste poolest sisse seatud kuidas tahes, et looduse empiirilisi seadusi uuritaks tingimata selle printsiibi ning sel põhinevate maksiimide järgi, sest me saame oma aru tarvitusega kogemuses edasi jõuda ja tunnetust hankida ainult niivõrd, kui see printsiip kehtib.
Seda looduse – tema eriliste seaduste mitmekesisuses – vastavust meie vajadusele leida nende jaoks printsiipide üldisus peab kogu meie taipamise järgi hindama juhuslikuks, ometi aga siiski meie aruvajaduse jaoks hädavajalikuks, nimelt eesmärgipärasusena, mille läbi loodus on vastavuses meie sihiga, aga ainult tunnetusele suunatud sihiga. Aru üldised seadused, mis on ühtlasi looduse seadused, on loodusele niisama paratamatud (kuigi spontaansusest sugenenud) nagu mateeria liikumisseadused; ja nende teke ei eelda mingit sihti meie tunnetusvõimetega, sest ainult nende läbi me saame alles mingi mõiste sellest, mis on asjade (looduse) tunnetus, ning nad kuuluvad üldse paratamatult looduse kui meie tunnetuse objekti juurde. Aga see, et looduse kord tema eriliste seaduste poolest on kogu oma vähemasti võimaliku mitmekesisuse ja mitteühetaolise juures, mis ületab meie haaramisjõudu, ometi viimasele tegelikult kohane, on, nii palju kui me taibata suudame, juhuslik; ja selle korra ülesleidmine on aru asi, mida aetakse sihiga aru paratamatule eesmärgile, nimelt tuua sellesse korrasse sisse printsiipide ühtsus; selle eesmärgi peab siis otsustusjõud loodusele omistama, sest aru ei saa selle kohta seadust ette kirjutada.
Iga sihi saavutamine on ühenduses lõbutundega; ja kui sihi tingimus on aprioorne ettekujutus, nagu siin printsiip reflekteerivale otsustusjõule üldse, siis on lõbutunne ka määratletud aprioorse aluse läbi ning igaühe jaoks kehtivana, ja nimelt pelgalt objekti vahekorra läbi tunnetusvõimega, ilma et eesmärgipärasuse mõiste siin ihavõimet vähimalgi määral arvesse võtaks, nii et see erineb järelikult igasugusest looduse praktilisest eesmärgipärasusest.
Tõepoolest, kuna me ei leia, et tajumuste kokkulangemine seadustega üldiste loodusmõistete (kategooriate) järgi avaldaks vähimatki mõju lõbutundele meil, ega saagi leida, sest aru toimib sellega tahes-tahtmata oma loomuse kohaselt, siis on teiselt poolt kahe või enama empiirilise heterogeense loodusseaduse avastatud ühitatavus neid mõlemat haarava printsiibi all väga märgatava lõbu, sageli koguni imetluse alus, isegi niisuguse imetluse alus, mis ei lakka ka siis, kui selle imetluse esemega ollakse juba piisavalt tuttav. Me ei tunne küll enam looduse haaratavusest ja tema sugudeks ja liikideks jaotuse ühtsusest, mille läbi me teda tema eriliste seaduste poolest tunneme, enam märgatavat lõbu; aga omal ajal see lõbu kindlasti oli, ja ainult sellepärast, et kõige tavalisem kogemus ei oleks ilma selleta võimalik, on see tasapisi segunenud pelga tunnetusega ning seda pole enam eraldi märgatud. – Nii et on tarvis midagi, mis looduse üle otsustamisel juhib meie aru tähelepanu looduse eesmärgipärasusele, püüet viia looduse mitteühetaolised seadused võimaluse korral kõrgemate, kuigi ikka veel empiiriliste seaduste alla, selleks et, kui õnnestub, tunda lõbu looduse ühildatusest meie tunnetusvõime jaoks, mida me peame pelgalt juhuslikuks. Seevastu oleks meile täiesti ebameeldiv niisugune ettekujutus loodusest, millega meile ennustataks, et vähimalgi uurimisel väljaspool kõige tavalisema kogemuse raame põrkuksime looduse seaduste heterogeensusele, mis teeks looduse eriliste seaduste ühendamise üldiste empiiriliste seaduste alla meie aru jaoks võimatuks, sest see räägib vastu looduse subjektiivselt eesmärgipärase spetsifikatsiooni printsiibile tema sugudes ning meie reflekteerivale otsustusjõule viimase sihis. See otsustusjõu eeldus on ometi nii määratlemata selle suhtes, kui kaugele peaks laiendama seda looduse ideaalset eesmärgipärasust meie tunnetusvõime jaoks, et kui meile öeldakse, et looduse sügavam ja ulatuslikum tundmine vaatluse teel peab viimaks põrkuma seaduste mitmekesisusele, mida ükski inimaru ei suuda taandada ühele printsiibile, siis me oleme sellega ka rahul, kuigi me kuulame meelsamini kui teised meile lootust annavad: et mida enam me loodust tema sisimas tunneksime, või saaksime võrrelda väliste meile praegu tundmatute lülidega, siis me leiaksime nad oma printsiipides seda lihtsamatena ja nende empiiriliste seaduste näilise heterogeensuse juures arusaadavamatena, mida kaugemale meie kogemus edeneb. Sest meie otsustusjõu käsk on toimida printsiibi järgi, et loodus on meie tunnetusvõimele kohane, nii kaugele kui see võime ulatub, ilma (sest ei ole olemas määratlevat otsustusjõudu, mis meile selle reegli annab) otsustamata, kas sel võimel on kuskil piirid või mitte, sest me saame oma tunnetusvõime ratsionaalse tarvituse suhtes küll piirid määratleda, empiirilises vallas ei ole aga piiride määratlemine võimalik.