cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ville Valo
Elulugu
1990. aastate alguses loobus Ville Valo projektidest ja aastal 1995 moodustas ta sõpradega oma bändi, mis tegutseb siiani ja kannab nime HIM (His Infernal Majesty).
Tunnustus
Ville Valo on saanud rahvusvahelisi auhindu, millest üks nimekamaid on Briti ajakirja Metal Hammer aasta 2004 "Kuldne jumal", mis antakse igal aastal ajakirja arvates parimale rokitähele. Valo on ka valitud mitu korda maailma parimaks metallilauljaks. Populaarsusest räägib ka see, et HIM-bändi plaat "Dark Light" tegi Soome muusika ajalugu aastal 2006, jõudes esimese Soome bändina USA-s paljulubava 500 000 müüdud plaadi piirile.
Haldur Õim
Töökäik
Ta on töötanud Tartu Riikliku Ülikooli kriminoloogia laboratooriumi õigusinformatsiooni töörühma vanemteadurina (hiljem nimetati see õigus- ja majandusinformatsiooni probleemgrupiks ja seejärel tehisintellekti laboratooriumiks) 1969–1977, TRÜ eesti keele kateedri vanemõpetajana 1977–1983, Helsingi Ülikoolis eesti keele lektorina 1981–1984, Tartu Ülikooli eesti keele kateedri dotsendina 1983–1985 ja professorina 1986–1992, külalisprofessorina Koblenzi-Landau ülikooli arvutilingvistika instituudis Saksamaal 1991–1992 ning TÜ üldkeeleteaduse professorina 1992–2007. 2007. aastast on ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Ville Valo
HIM
HIM on tänapäeval üks populaarsemaid rokkansambleid mitte ainult Soomes, vaid terves maailmas. HIM koosneb viiest liikmest: Ville Valo, Mikko Lindström, Mikko Paananen, Mika Karppinen, Janne Puurtinen. Bändi ajaloo jooksul on selle koosseis muutunud kaks korda. Algusest peale on bändis olnud Ville, Mikko Lindström ja Mikko Paananen. Tänaseni on HIM välja andnud kuus albumit. Bänd on enda jaoks valinud kaks suunda: romantilise roki ja alternatiivroki. Debüütalbum "Greatest Love Songs Vol. 666" ilmus aastal 1997 ning seda saatis edu. Ka järgmine album „Razorblade Romance“ oli menukas. Eriti märkimisväärne lugu teiselt albumilt oli „Join me in death“, mis vallutas edetabelite tippe Euroopas ja USA-s. Ka järgmised neli albumit on olnud edukad.
Heartagram
Heartagram on kaubamärgistatud sümbol, mille lõi Ville Valo oma 20. sünnipäeval. Valo on öelnud, et heartagram on "Modern Yin Yang" ja sellega on mõeldud "head ja kurja", "valgust ja pimedust" ning "armastust ja surma". See on HIMi albumite "Love Metal", "Dark Light" ja "Screamworks: Love in Theory and Practice" kaantel. Valo on öelnud, et "heartagram tähistab teda kui bändi tervikuna ja "Love metal" üldiselt". Paljudel bändi fännidel on heartagrami tätoveeringud, või tätoveeritakse teisi HIMi embleeme – nagu üks süda Valo paremal randmel. Ville Valo on lubanud tema lähedasel sõbral, "Jackassi" staaril, näitlejal ja professionaalsel rulatajal Bam Margeral jagada litsentsi heartagramile ja Margera on vastavalt kasutanud seda oma reklaami eesmärgil, sealhulgas kasutades seda oma Adio jalatsitel ja Element ruladel. Kuid jagatud litsentsi sümbolit peetakse sageli kuuluvad üksnes Margerale. Ka teistel tuntud inimestel on tätoveeritud logo nagu Kat Von D. Valo on öelnud, et logo on tuntum kui bänd ise. Paljudel inimestel üle maailma on tätoveeritud logo, sealhulgas Ville Valo ise. Heartagram ilmub muusikavideo lõpus laulus "DARE", mida esitab bänd Gorillaz, kus Murdoc ärkab, seinal vasakul pool on heartagram. Samuti parodeeris, nagu "horseagram" – kombinatsioon hobune kinga ja pentagramm – osas "Ood Sue" videomäng, komöödiatrupp Mega64. Filmimise ajal Jackass Number Two liige Steve-O sai paroodia tätoveerida heartagram "Dickagram", kus madalaima punkti tagurpidi pentagramm on kujuline peenis. Heartagrammi on näidatud ka telesarja "Charmed" paaris osas kui deemonlikku sümbolit ja sarja "Criminal Minds" osas heartagram-kaelakeena.
Haldur Õim
Teadustöö
Haldur Õimu teadustöö võib tinglikult jagada kahe suuna vahel:
Haldur Õimu võib pidada arvutilingvistika ja kognitiivse keeleteaduse töörühmade alusepanijaks, samas ka muljetavaldavalt paljude populaarteaduslike tekstide autor. Paljud tema teoreetilistest artiklitest on pikka aega olnud oluliseks õppematerjaliks mitmele keeleteaduse üliõpilaste põlvkonnale.
Liikmesus
Õim on Eesti keelenõukogu liige, Emakeele Seltsi liige ning alates 2005 Eesti Rakenduslingvistika Ühingu liige. Ta on Keele ja Kirjanduse toimetuse liige. Ta on Internationale Cognitive Linguistic Associationi liige alates 1993, Association for Computational Linguisticsi liige alates 1993. aastast, International society of the Study of Argumentation (Amsterdamis) liige alates 2004 ning Deutsche Gesellschaft für Kognitive Linguistik liige alates 2005. 7. aprillist 1983 NLKP liige.
Paul Bassen-Spiller
Paul Bassen-Spiller (11. juuli 1892 Kuressaare (teistel andmetel Tallinn) – 1. detsember 1962 Uetersen, Schleswig-Holstein Lääne-Saksamaa) oli baltisaksa päritolu Eesti sõjaväelane (kolonel).
Elulugu
1913. aastal lõpetas ta Jelizavetgradi ratsaväekooli. I maailmasõjas osales ta 3. Smolenski ulaanipolgus. Revolutsiooni eest siirdus Soome ja võttis osa Soome Vabadussõjast, Vene kodusõja ajal teenis ta Loodearmees.
Pärast Eesti kodakondsusesse opteerumist jätkas ta teenistust Eesti sõjaväes, olles muuhulgas 2. Ratsapolgu ülema abi ja 1924. aastast määrati Ratsarügemendi ülemaks. 1933. aastal ülendati ta koloneliks. 22. mail 1936, vanusepiiri ületades lahkus ta sõjaväeteenistusest.
Töötas 1936 kuni septembrini 1940 kindlustusselts Polarise Tartu osakonna juhatajana, siis oli ametis Saksa Usaldusvalitsuses. Ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt 7. jaanuaril 1941 Tartus, kuid vahetati Nõukogude–Saksa kokkuleppe järgi välja ja saadeti Saksamaale. Väidetavalt juhtus see 20. märtsil 1941, kuid tema enda mälestuse järgi toimus see mai algul 1941.
Teise maailmasõja ajal oli ta 1944. aastal tegev Saksa sõjaväes. Oli Balkanil kindralmajor Voldemar Riebergi staabi juures ning 1. kasakate ratsadiviisi (saksa 1. Kosaken-Kavallerie-Division) 6. Tereki kasakate rügemendi ja nende järglasüksuste juures.
Elas pärast sõda Argentinas, alates 1956. aastast Lääne-Saksamaal.
Riigilipp
Riigilipp on riigiasutuste hoonetel heisatav lipp ja sümbol omamaistel või rahvusvahelistel üritustel.
Riigilipu kirjeldus ja kasutamise kord on määratud maa põhiseaduses.
Hõlmikpuu
Hõlmikpuu ehk ginko (Ginkgo biloba L.) on hõlmikpuu perekonda kuuluv ainus tänapäeval elav liik.
Hõlmikpuu on heitlehine peamiselt kahekojaline pikaealine puu.
Maailma vanim hõlmikpuu on 4000–4500 aasta vanune Li Jiawani suur hõlmikpuukuningas (Guizhou, Hiina).
Hõlmikpuu on ohustatud liigina kantud 1998 Rahvusvahelise Looduskaitseliidu IUCNi punasesse nimestikku. Metsikute hõlmikpuude esinemine on vaidlustatud. Kultuurtaimena on hõlmikpuu laialt levinud ja teda on kasutatud kultus-, toidu-, ravim-, ilu-, katse-, doonortaimena, kaubaartiklina, haljastus- ja pühapuuna jpm.
Eestis kasvatatakse teda botaanikaaedades, tänavatel ja parkides haljastuspuuna, koduaedades ilupuuna.
Hõlmikpuu perekonna liigid ilmusid alamjuura floorasse ligi 180 miljonit aastat tagasi ja neid peetakse elavaks fossiiliks, sellest annavad tunnistust hõlmikpuulehtede kivistised.
Kasvukoht
Endiste hõlmikpuumetsade asukohtade uurijad on külastanud poolmetsikuid hõlmikpuid Tianmushani mäel (Hiina, Zhejiang) ja näinud neid kasvamas ojade kallastel, kivistel mäenõlvadel ja kaljupaljanditel.
Taksonoomia ja klassifikatsioon
Eesti Looduseuurijate Seltsi juures tegutseva botaanika terminoloogia komisjoni taimenimede andmebaasis on eestikeelseks teaduslikuks botaaniliseks taksoninimetuseks hõlmikpuu. Hõlmikpuu teaduslik ladinakeelne liiginimetus on Gingko biloba L.. Hõlmikpuu on hõlmikpuutaimede hõimkonna hõlmikpuuliste sugukonna hõlmikpuu perekonna ainus elav liik. .
Saksa loodusteadlane, arst ja maadeuurija Engelbert Kämpfer (ka Kaempfer) (16. september 1651 – 2. november 1716) puutus hõlmikpuuga kokku Nagasakis oma Jaapani reisi ajal 1690. aastal. Teda peetakse hõlmikpuu esmakirjeldajaks ("Amoenitates Exoticae", 1712); kirjeldamisel, illustreerimisel ja transkriptsioonil toetus ta jaapani entsüklopeediale "Kinmo zui" (1666).
Botaaniline kirjeldus
Hõlmikpuu võib kasvada 30–40 meetri kõrguseks. Jahedamas kliimas kasvades võib saavutada vaid poole sellest kõrgusest. Hiinas on mõned isendid kasvanud ka 50 m ja Koreas on üks hõlmikpuu kasvanud 64 m kõrguseks.
Võra laimunajas, korrapäratu ja laieneb puu vananedes tunduvalt. Tüvi harilikult sirge ja okslik.
Sugu
Kahekojalisel puul võidakse vajadusel eristada emas- ja isaspuid. Looduslikes kasvukohtades arvatakse nende esinemissageduseks 1:1. Hõlmikpuude juveniilne kasvuperiood on pikk ja suguküpsuse saavutavad nad 20-aastaselt.
M. Fevre-Duchartre (1958) on hõlmikpuupaljunemise vormiks nimetanud ovipaariat.
Isaspuud on sirgema tüve ja koonusja võraga, emasisenditel on tüvi aga hargnenum ja laiem ning võra ümaram.
Kuju ja suurus
Rohkesti hargnevad oksad kinnituvad tüvele terav- või peaaegu täisnurga all. Tüve ümbermõõt võib ulatuda 4 või ka üle 17 meetrini (Hananoki-zeki, Nōgata, Fukuoka, ♂, ligi 1000 aasta vanune, ümbermõõt 17,6 m, kõrgus 28,4 m). Hõlmikpuu koor on hallikaspruuni värvusega, kasvuspurti alustanutel ühtlane ja sile, vanemal puul võib koor muutuda korkjalt rõmeliseks. Võrsed on hallid ja läikivad.
pisi|Hõlmikpuupuidu näidis Toulouse'i muuseumis
Lehed ja pungad
Hõlmikpuu lehed, mis emastel ja isastel on täiesti sarnased (kuni 10 cm pikkused), on lehvikukujulised, basaalroodsed, enamasti kahehõlmalised, kiilja, lühivõrsetel peaaegu sirge alusega. Kujult meenutavad need juusadiantumi (Adiantum capillus-veneris) lehti.
Leheroots on 2-(3-)-10 cm pikkune. Hõlmikpuu lehe ülemine äär võib olla ebakorrapäraste madalate sisselõigetega. Lehed asetsevad pikkvõrsel vahelduvalt ühekaupa, lühivõrsetel 3–6 kaupa männastes või kimbus. Suviti on lehed pealt sinakas- ja alt helerohelised, kuid hilissügisel muutuvad ühtlaselt kuldkollasteks.
Hõlmikpuu on mikroobidega nakatumise suhtes üsna kindel, kuid mitmed seeneliigid võivad hõlmikpuulehti nende kasvu ajal koloniseerida, nagu Glomerella cingulata, Phyllosticta ginkgo ja Epicoccum purpurascens). Uuringute kohaselt on terve välimusega hõlmikpuulehtede pruunidel laikudel tuvastatud ka Phoma sp. (Phoma herbarum), Curvularia sp. (Curvularia brachyspora) ja kerahalliku (Aspergillus sp.) perekonna seeni.
Tegemist on heitlehise puuga, mille pungad on ümarkoonilised, teravatipulised, värvuselt rohelised või punased.
pisi|Hõlmikpuu küpsete viljadega Hõlmikpuulehtedest (kuni veel rohelised) valmistatakse mitmeid taimseid drooge ja toidulisandeid, nende saamiseks on rajatud mitmel pool maailmas hõlmikpuuistandusi. Peamisteks toimeaineks arvatakse hõlmikpuujuure koores ja lehtedes esinevad ginkoliidid, nagu näiteks ginkgoliid B.
Esimene hõlmikpuulehtede standardiseeritud ekstrakt EGb 761 valmis Saksa farmaatsiaettevõttes Dr. Willmar Schwabe GmbH & Co. 1965. aastal.
Õied ja viljad
Hõlmikpuu on paljasseemnetaim. Hõlmikpuu hakkab õitsema 20–30 aasta vanuselt. Õitseb kevaditi ja on tuultolmleja.
Hõlmikpuu on valdavalt kahekojaline, kuid õied on ühesugulised. Isasõied on rohekaskollased ja asuvad väikestes 24 cm pikkustes urvataolistes õisikutes, mis võivad paikneda kimpudes, ühel võrsel 3–6. Tolmukaid rohkelt; tolmukapäid 2–4. Isasõied ilmuvad enne lehti ja langevad pärast õietolmu vabastamist.
Ninian Smart
pisi|Ninian Smart Roderick Ninian Smart (6. mai 1927 Cambridge – 29. jaanuar 2001 Lancaster) oli šoti usuteadlane, religiooniajaloolane ja filosoof, keda on peetud ka sekulaarse usuteaduse rajajaks.
Hõlmikpuu
Õied ja viljad
Emasõied, 1–3, võrsel kas püsti või peaaegu püsti. Richardi kirjelduste kohaselt areneb õis justkui osaliselt suletud alusel, sarnaselt vaigupuu (Dacrydium spp.) emasõitega.
Ninian Smart
Elulugu
Õppejõu karjääri alustas Smart 1952. aastal Aberystwythi Ülikoolis (tollal Walesi Ülikooli kolledž) filosoofia lektori assistendina. Hiljem luges ta filosoofiat Yale'i Ülikoolis (1955–1956) ning religioonifilosoofiat ja ajalugu Londoni Ülikoolis (1956–1961). Aastal 1961 sai temast teoloogia professor Birminghami Ülikoolis, kust ta siirdus 1967 Lancasteri Ülikooli.
Hõlmikpuu
Õied ja viljad
Kaks umbes 4 mm pikkust seemnealget, asuvad paarikaupa 4 cm pikkusel rootsul (ei paikne emakas ), seemneks areneb neist vaid üks. Viljas on sageli 2 embrüot ja 2–3 idulehte. Ellise poolt J. E. Smithile Hiinast saadetud hõlmikpuuseemne endokarpi uurides pidas ta seda pistaatsiapähklist suuremaks.
Ninian Smart
Elulugu
Lancaster jäi Smarti koduülikooliks viieteistkümneks aastaks. Ta rajas sealses ülikoolis usuteaduskonna ja oli usuteaduse professor. Paralleelselt oli ta aastatel 1976–1988 professoriks ka California Ülikoolis Ameerika Ühendriikides. Aastatel 1988–1998 oli ta sama ülikooli juures emeriitprofessor.
Oma teaduskarjääri kestel luges ta loenguid ka Yale'i, Wisconsin-Madisoni, Princetoni ja Queenslandi ülikoolis. Samuti oli ta Ameerika Religiooniakadeemia president.
Hõlmikpuu
Õied ja viljad
Looduslikes kasvukohtades levitavad seemneid kiskjalised, nagu bengali kassid (Prionailurus bengalensis) Hubei provintsis, paguumad (Paguma larvata) Zhejiangi provintsis ja mägrad ) Jaapanis söövad neid aga kährikud. Tianmushan mägede piirkonnas söövad ja levitavad seemneid aga puna-kabeorava alamliik Callosciurus erythraeus ningpoensis.
Ninian Smart
Elulugu
Tema surma järel seadsid nii Lancasteri kui ka California ülikool sisse Ninian Smarti iga-aastase mälestusloengu, mille peab tavaliselt mõni mainekas usuteadlane.
Hõlmikpuu
Juured
Enamik hõlmikpuujuuri on nakatunud vesikulaar-arbuskulaarse mükoriisaga, see seente moodustatud struktuur aitab hõlmikpuul mullast fosforit omastada. Lämmastiku fiksatsioonil osaleb seen Glomus epigaeum.
Ninian Smart
Saavutused
Ninian Smart on tuntud usundi seitsme dimensiooni (seven dimensions of religion) teooria autorina. Samuti võttis just tema usuteaduse paralleelmõistena kasutusele sõnaühendi "maailmavaate analüüs" (worldview analysis).
Ta on kirjutanud arvukalt uurimusi võrdleva usuteaduse ja religiooniajaloo alal. Nende suureks eeliseks peetakse lihtsat keelekasutust, tänu millele on enamik tema teoseid mõistetavad ka inimestele väljastpoolt eriala.
Hõlmikpuu
Eluiga
Hõlmikpuu eluiga on 1000–3000 aastat. Üks suur 3000-aastane emane hõlmikpuu kasvab Shandongi provintsis Ju maakonnas Folaishanis, tema rinnasdiameeter oli rohkem kui 4 m ja kõrgus 26,5 m.
Ninian Smart
Isiklikku
Ninian Smart abiellus 1954. aastal Libushka (teistel andmetel Lubushka) Baruffaldiga. Nende abielust sündis kaks poega ja kaks tütart.
Hõlmikpuu
Eluiga
Praegu on maailma vanim hõlmikpuu 4000–4500 aasta vanune Li Jiawani suur hõlmikpuukuningas (Guizhou, Hiina).
Ninian Smart
Teosed
Eesti keelde ei ole Ninian Smarti teoseid tõlgitud. Nimestikus on esitatud tema raamatute pealkirjad originaalkeeles koos esmatrüki andmetega kronoloogilises järjestuses.
Hõlmikpuu
Paleobotaanika
pisi|[[Juura (geoloogia)|Juurajastu hõlmikpuulehed]] Hõlmikpuuliste (Gingoaceae) sugukonna liigid olid juuraajastul (200–150 miljonit aastat) peaaegu kosmopoliitse levikuga, mis hakkas taanduma kriidiajastul. ja neid peetakse elavaks fossiiliks (Tralau, 1968; Stewart 1983, viidanud Peter Del Tredici 522:1992, sellest annavad tunnistust hõlmikpuulehtede kivistised. Hõlmikpuulehed on hilisjuura ajastu kivides üsna tavalised, neid on leitud Inglismaa (Yorkshire), Saksamaa, Prantsusmaa, Venemaa, Bornholmi saare kivides ja mitmes paigas Euroopas. Hõlmikpuulehed keskjuura ajastu kivides Põhja-Siberis; juurajastul ka Franz Josephi maa saarestiku, Gröönimaa saare idarannikul ja Lääne-Teravmägede flooras indikeerivad tema laia levikut aegkonnas.
Hõlmikpuu lehe karakteristikud on aja jooksul üsna vähe muutunud, nii loetakse kriidiajastu taimefossiili Ginkgo adiantoides 'e lehti hõlmikpuu omadest eristamatuteks.
Hõlmikpuu pärineb Ida-Aasiast, Hiinast, Koreast ja Jaapanist. Kaua aega arvati, et see on vabas looduses väljasurnud, kuid on säilinud Ida-Hiina Zhejiangi ja Guizhou provintsis. Seega viimase jääaja elas puuliik üle Ida-Aasias.
1800. aastatest alates on bioloogid debateerinud selle üle. kas hõlmikpuid vabas looduses veel eksisteerib. E. H. Wilson (1916, 1919), olles uurinud nn metsikute hõlmikpuude kasvukohta, on nende olemasolu eitanud, kuna kohtas üksnes kultuurhõlmikpuid. Enamik neist lõpetamata vaidlustest käib poolmetsikute hõlmikpuude ümber, kes kasvamas Tian-mu mäe läänetipus Xitianmu Shanil (nüüdne Zhejiangi provints). (Li 1956; Wang, Xiang ja Chen, 1986; Chen 1989, viidanud Del Tredici 1992). Sanderi, Elliku ja Paiveli (1990) arvates on nimetatud hõlmikpuud looduslikud ja kasvavad Tianmushani (Tian Mu Shani, Dian Mu Shani) mägedes, Jangtse (Chang Jiang) alamjooksust kagus, piki Chekiang (Zhejiang) ja Anhvei (Anhui) provintside piiri. Ühe uuema uurimuse kohaselt Xitianmu Shani hõlmikpuude populatsioon introdutseeritud buda munkade poolt. Uurijate poolt hõlmikpuupungade DNA-analüüsid indikeerivad hõlmiku antropogeen-vahenduslikku sünnilugu.
Hõlmikpuu Hiinas
Mõne autori arvates on hõlmikpuu Hiina endeem ja reliktendeem.
DNA-analüüsid on näidanud, et Hiina edelaosas Jinfo mäel (Golden Buddha) (Chongqing) kasvavad hõlmikpuud on pärismaised. (Fan jt, 2004; Shen jt, 2005; Wei jt, 2008; viidanud Tredici, 12:2008 )
Nende populatsioonide asukohad on Tuole of Pan County, Kweichow; Changxing County, Zhejiang; Luoyang of Suizhou City, Hubei ; Yushan of Yongxiu County, Jiangxi; Shaping of Guiyang City, Guizhou; Xitianmu Shan, Zhejiang; Xiaan of Xixia County, Henan; Jinfou Mountain of Nanchuan County, Chongqing Shi.
Osadel andmetel kasvab looduslikke hõlmikpuid ka Lung-tung-kou ja Hanchia-kou orgudes Jangtze (Jinzha-Jiang) ülemjooksul Wu-chuani piirkonnas Guizhou provintsis. (Sander jt, 4:1990)
Tianmushani hõlmikpuud
Tianmushanis kasvas 1984. aastal 224 hõlmikpuud.
Ühe uuema uurimuse järgi on pärinevad Xitianmu Shani hõlmikpuud buda munkade introdutseeritud puudest. Populatsiooni inimtekkelisusele viitab DNA analüüs.
Nende hõlmikpuude keskmine läbimõõt rinnaskõrgusel on 45 m ja keskmine kõrgus 18,4 m. Enamik neist kasvab halvasti ligipääsetavates kohtades jõesängides, paljanditel ja kaljuservadel. Hõlmikpuuseemikuid kohtab seal harva, kohtades, kus metsa on tugevasti rikutud. Teiseseid tüvesid leidub tugeva stressi tõttu kahjustada saanud puudel.
Hõlmikpuu Hiina kultuuris
Elwesi ja Henry andmetel on hiina kirjanduses hõlmikpuud mainitud esimesena 8. sajandil pKr ilmunud teoses "Chung Shu Shu" (李时珍 / 李時珍). Li Shizhen (1518–1593), "Bencao Gangmu" (本草綱目/本草纲目 (1578) autor, mainib varasematele autoritele viitamata, et hõlmikpuu (Ya-chio-tze, Jao Chiao, Ja Chia 'pardijalg') kasvab Jiangnanis Jangtsest lõuna pool.
Kultiveerimine
Andmed hõlmikpuu esmase kultiveerimise kohta, kus neid kasutati alleepuuna, pärinevad Hiinast Tangi dünastia (618–907 pKr) ajast.
Hõlmikpuud kasvatatakse Hiinas, Jaapanis, Koreas, Kesk-Euroopas ja Põhja-Ameerikas, lehtede saamiseks peamiselt Hiinas, Prantsusmaal ja USA-s.
Hõlmikpuu on vähenõudlik ning teda peetakse vastupidavaks keskkonna stressile, haigustekitajatele (seentele, viirustele, bakteritele) ja kahjuritele.
Üldiselt soojalembene, kuid üksikud isendid on osutunud küllaltki külmakindlaks. Nooremas eas on puud külmaõrnad, hiljem külmakindlus suureneb. Eelistab värsket, viljakat, lubjarikast mulda. Valgusnõudlik, küllaltki kiirekasvuline. Puu peaks olema istutatud tuulevaiksesse sooja kasvukohta.
Meie kliimas jääb küllaltki külmaõrnaks, seetõttu tuleb kasvukohta valida. Kasutatakse vähesel määral haljastuses. Emaspuudel arenevate ebameeldiva lõhnaga viljade tõttu on haljastuses eelistatud isaspuud.
Sobib kasvatada kitsamatel tänavatel, kuna kasv on aeglane ning võra jääb kitsaks. Hõlmikpuu istikuid on ka Eestis aianduspoodides saadaval. pisi|Ginkgo biloba, [[Philipp Franz von Sieboldi ja Joseph Gerhard Zuccarini litograafia, 1870]]
Hõlmikpuu Jaapanis
Jaapanisse jõudis hõlmikpuu mitmeid kordi ja teid pidi Hiinast 13. või 14. sajandil. Setoh jt 2002, 2003; viidanud Zhao jt 2010; Tsumara ja Ohba 1997 näitasid, et hõlmikpuu kui võõrliigi introduktsioon toimus Kamakura ja Muromachi perioodil (1192–1573 pKr), need andmed sobituvad Tianmushani ja piirnevate populatsioonide andmetega, hõlmikpuu paljundamise ja kasvatamisega on buda mungad tegelenud juba 1500 aastat.
Jaapanis on hõlmikpuu sintoismi pühamute pühapuu (Jisaburō Ōi, 109:1965 ).
Jaapani üks iidseid loodusmälestisi kasvab Iwate prefektuuris Kujis Chosenji templi esisel platsil. Tema ümbermõõt on 14,5 meetrit. pisi|Kitakanegasawa hõlmikpuu
Jaapani suurimaks hõlmikpuuks peetakse Kitakanegasawa hõlmikpuud (Kitakanegasawa no Ichō‎), kelle vanus on 1000 aastat ja rohkem. Tema rinnasümbermõõt 1,30 m kõrguselt oli 2011. aastal 22 m, pikkus laserkaugusemõõtjaga (Nikon Forestry 550/Pro) oli 2016. aastal 31.80 m (Martin Miklanek).
6 hõlmikpuud Jaapanis on saanud ka pommitamise üle elanud puude (hibakujumoku) nimetuse, kuna elasid plahvatuse epitsentris üle teise maailmasõja ajal 1945. aastal Hiroshimale ja Nagasakile heidetud tuumapommid. . Kõige lähem neist asub Hosen-Jis. See puu oli plahvatuse epitsentrist vaid veidi rohkem kui kilomeetri kaugusel. Kõik ellujääjad puud on ka praegu elujõulised. Sellest ajast peetakse Jaapanis hõlmikpuud lootusepuuks. Mõne puu juures on tahvlid, kus palvetatakse maailmarahu eest.
Hõlmikpuu Jaapani kultuuris
"Kinmo zui" (1666) on paigutanud hõlmikpuu viljade juurde ja kujutatud on hõlmikpuu oksa koos lühikeste võsude, lehtede ja seemnetega.
Jaapani zooloogid Nishiwaki ja Kamiya (1958) nimetasid hõlmikpuu järgi vaalaliigi Mesoplodon ginkgodens.
Parimad sumo-maadlejad võivad oma juuksed siduda ginko-sõlmega (ōichōmage). Jaapanis on ginkgo liidetud nii krabide, seente, kartulite, haide, lillevaaside, tööriistade, panipaikade, laudade nimetustele jpm.
Kultuurhõlmikpuu levik
Šoti botaaniku John Claudius Loudoni kohaselt lugesid botaanikud tol ajal (1838) üldiselt, et puu pärineb Nipponilt ja Hiinast.(Loudon, 2095:1838) Alexander Georg von Bunge (1833) kirjeldas, et nägi Pekingis pagoodi kõrval tohutut hõlmikpuud, kelle ümbermõõt oli ligi 12 m.
Hollandisse Utrechti introdutseeriti hõlmikpuu vahemikus 1727–1737 ajal, kuna 1838. aasta andmete kohaselt oli puu vanus 90–100 aastat; ja Inglismaale 1754. aastal või üks-kaks aastat varem, nii kirjutas John Ellis Linnéle, et James Gordonil, Mile Endi (London) puukoolipidajal, on kasvamas haruldased, veel määramata taimed. Gordon saatis Linnéle ühe sellise taime 1771. aastal.
Roueni istutati saliburia 1776 ja Pariisi 1780.
1792. aastal leidis Montpellier' ja Genfi Ülikooli professor Augustin Pyrame de Candolle (1778–1841) Genfis Euroopa ainukese emastaime.
Venemaale jõudis hõlmikpuu Ukraina kaudu 1809. aastal. Esimesteks kasvukohtadeks said Osnovjantsõ Aklimatsioonaed (1809), Kremenetsi Botaanikaaed (1811) ja Nikita Botaanikaaed (1818). Kuid Krimmis kasvavad hõlmikpuud kannatavad kuivuse käes.
Baltimaadesse saabus hõlmikpuu 19. sajandi teisel poolel ja teda mainis Baltimaade dendrofloora ülevaates Tartu Ülikooli Botaanikaaia abidirektor Johann Christoph Klinge (1883), kasvukohana oli märgitud Riia.
A. von Siversi (1889) järgi kasvas hõlmikpuu ka Liivimaal Alt-Schwanenburgis.
Hõlmikpuu Euroopas
Kämpfer tõi Jaapani missioonilt Nagasakist (1691) hõlmikpuuseemned kaasa Utrechti, neist kasvatati seemikud ja istutati 1730. aastal Utrechti botaanikaaeda.(Zhao jt 495:2017). Zhao jt arvates (2010) toodi hõlmikpuid Hollandisse ka teisi kanaleid pidi ning introdutseeriti Euroopasse umbes 1730. aastal Hiinast Zhejiangi provintsist.
Mõne autori arvates on Euroopa vanimaks hõlmikpuuks 1762. aastal Kew Kuninglikku botaanikaaeda (London) istutatud hõlmikpuu 'Old Lion', tema kõrgus 1970. aastal oli 21,9 m ja ümbermõõt 90 cm kõrgusel 409 cm.
Viini Ülikooli Botaanikaaeda istutas hõlmikpuu selle esimene direktor Nikolaus von Jacquin (1727–1817) millalgi 1770. ja 1800. aastate vahemikus.
Kultuurhõlmikpuud
Hõlmikpuul on mitmeid teisendeid, vorme ja sorte kääbusvormidest kuni suurte puudeni. Sammasjad vormid sarnanevad kujult itaalia papliga. Taksonoomias käsitletakse neid hõlmikpuu ladinakeelsete sünonüümidena, kuid sortide arvestust peetakse kultuurtaimede rahvusvahelise nomenklatuuri alusel.
Hiinas saab hõlmikpuid kultiveerida 25° ja 42° N laiuskraadidel, kus talvised miinimumtemperatuurid ulatuvad −32 °C ja suvine maksimumtemperatuur +42 °C. (He jt, 1997; viidanud Del Tredici 13:2008 )
H. L. Li (1956) arvates hakati Hiinas hõlmikpuid kultiveerima nende söödavate seemnete tõttu. M. C. Tseni peetakse esimeseks Hiina botaanikuks, kes püüdis kultuurhõlmikpuude süstemaatikat luua (1935). Ta pakkus välja kolm varieteetide rühma: var. typica, var. huana ja var. apiculata.
Hõlmikpuuistandused
Hõlmikpuulehtede saamiseks on rajatud mitmel pool maailmas, näiteks Prantsusmaal, USA-s ja Hiinas hõlmikpuuistandusi. Kirjalike allikate kohaselt kuuluvad nii USA-sse kui Prantsusmaale rajatud hõlmikpuuistandused firmale Dr Willmar Schwabe & Beaufor. Prantsusmaal kasvatatakse hõlmikpuud Garnay Ginkgo istanduses (480 hektaril) tuntud veinipiirkonnas Bordeaux's.
Hiinas kogutakse lehti 1000–3000 hektari suuruselt alalt.
Maailma suurim hõlmikpuuistandus on rajatud Sumterisse Lõuna-Carolinas USA-s; seal kasvab 12 miljonit hõlmikpuud.
Hõlmikpuu Eestis
Eestis kasvatatakse teda botaanikaaedades (Tartu Ülikooli Botaanikaaed, Tallinna Botaanikaaed), tänavatel ja parkides haljastus- ning koduaedades ilupuuna.
Maailma põhjapoolseim ja ühtlasi ka Eesti suurim introdutseeritud Süda tänava hõlmikpuu kasvab Tallinnas, Peeter Süda tänava ja Pärnu maantee tänava nurgal. Tema kõrgus on 13 m, tüve ümbermõõt 1,3 m kõrguselt mõõdetuna 164 cm (2000) ja vanus umbes aastat.
Hiina traditsiooniline meditsiin
Hõlmikpuud on mainitud juba 2800 eKr "Shénnóng Běncǎojīngis". (Michel ja Hosford, 1988; viidanud Del Tredici). Hõlmikpuulehtede välispidist kasutamist ravi otstarbel on mainitud Lan Mao (1397–1476) teoses "Dian nan ben cao" (1436) nahahaavandite ja tedertähnide korral. Seespidist kasutamist on kirjalikes allikates esmamainitud Liu Wen-Tai teoses "Ben Cao Pin Hue Jing Yaor" (1505).
Ginkgo biloba lehed on põliselt olnud Hiina rahvameditsiini nurgakiviks, millega raviti peaaegu kõike astmast hemorroidideni. Hõlmikpuu seemnetega ravimist mainitakse Li Shizheni teoses "Benaco gangmu" ("Suur taimeraamat", 1578), mida kasutatakse traditsioonilises hiina meditsiinis ka tänapäeval. Neid soovitatakse astma, köha, ja põiehädade ravimiseks. Tooreste seemnetega ravitakse vähki, keedetutega ravitakse seedimist. Selle taime lehetõmmised avaldavad positiivset toimet peaaju funktsioonile, parandavad mälu ja vaimset aktiivsust. Viimased uuringud näitasid ginko tugevat antioksüdantset toimet inimese rakkudele – lihtsamalt öeldes, ginko pidurdab vananemist.
Müüt, kultuur ja sümbol
Levinud arvamuse kohaselt olid just buda mungad need, kes levitasid hõlmikpuid nii Koreas kui Jaapanis. Pole täpselt teada, kas ja millal mungad hõlmikpuude istutamisega algust tegid, kuid Jaapani arvatavasti üle 1000 aasta vanused hõlmikpuud võivad juhatada, et algas see juba sadade aastate eest.
Hõlmikpuu kui pühapuu seosed pole päris selged. Ühes uurimuses, mis viidi läbi Dàlóu Shānmài põlisrahvaste gelao'de juures hõlmikpuid uurides, selgus, et neil on ranged keelud (tabu) hõlmikpuude istutamise või raiumise kohta. Nad usuvad, et vastasel korral nad kaotavad viljakuse ja rikkuse.
Fred Hagenederi raamatus "Puud on tarkusekandjad" (2006) on hõlmikpuu sümboolikana mainitud ürgset elujõudu, tema seotust Ainujumalaga; puu astroloogiliste seostena Kuud ja Pluutot.
Weimaris kasvab palju hõlmikpuid, seal on Gingko muuseum ja Gingkoallee, suured isendid kasvavad ka Humboldti tänaval ning Goethe ja Schilleri arhiivi aias. See linn oli Johann Wolfgang von Goethe teiseks kodulinnaks ja allikate kohaselt oli Goethel kokkupuude ühe (ka tänapäeval sagedasti külastatud) hõlmikpuuga Weimari vürstilossis ( Fürstenhaus Weimar).
1815. aasta septembri esimesel poolel noppis Goethe Heidelbergi lossi aias hõlmikpuult lehepaari ja kirjutas luuletuse "Ginkgo Biloba", mille pühendas oma endisele armastatule Marianne von Willemerile.
pisi|"Ginkgo biloba" Goethe käekirjas
Etümoloogia
Taimeperekonna nimi Ginkgo on Jaapanis ürgne nimetus puule – Kinmo zui (1666). Hiina hieroglüüfidel on Jaapanis mitu hääldusviisi ja tähti 銀杏 võib lugeda nii ginnan kui ginkyō.
Hiinakeelsest hääldusest 'Yo chio' 'st sai Jaapanis 'icho'. 1617 paiku andis sõnaraamat "Kagakushū" kaks võimalikku hääldust ichō ja ginkyo.
11. sajandil hakati ginkgot nimetama yin xing, mis tähendab "hõbedane aprikoos". Kuna puul kulub viljumisküpsuseni jõudmiseks kolm inimpõlve, on teda hakatud nimetama ka kung sun shu, vanaisa-lapselapse puuks.
H. L. Li järgi (viidanud Hegi, 1981) oli tema algupärane hiina nimi Jao Chiao (Ja Chia) tõlkes "pardijalg". Luuletajad olevat andnud puule kirjandusliku nime Jin Hsing ("hõbeaprikoos" – seemnekestade värvuse järgi). Hiina idiogrammi jaapanikeelses häälduses aga muutus Jao Chiao nimeks Icho ning Jin Hsing seemne järgi kirjanduslikuks nimeks Ginnan. (Sander, Elliku, Paivel, 4:1990)
The Who
The Who on 1964. aastal loodud Suurbritannia rokkansambel, üks kuulsamaid ja mõjukamaid muusikakollektiive rokkmuusika ajaloos. Ansambli kontserdid olid energilised ja algusaastail pälvisid muusikud tähelepanu laval pillide lõhkumisega.
The Who alustas karjääri lihtsate pop/R&B-stiilis singlitega, kuid pärast esimest albumit liikusid nad keerukamate heliteoste poole. Algkoosseisu kuulusid laulja Roger Daltrey, kitarrist ja põhiline laulukirjutaja Pete Townshend, basskitarrist John Entwistle ja trummar Keith Moon. 1978. aastal suri Keith Moon ennasthävitava elustiili tõttu. Bänd jätkas uue trummari Kenney Jonesiga, kuid 1983. aastal mindi päriselt laiali.
Ansambel on hiljem kokku tulnud üksikuteks esinemisteks, näiteks heategevusüritusel Live Aid ja ansambli 25. aastapäeval.
2002. aastal suri John Entwistle, kuid Daltrey ja Townshend jätkavad aeg-ajalt ansambli nime all esinemist.
31. mail 1976 Londonis The Valleyl toimunud The Who kontsert jõudis Guinnessi rekordite raamatusse kui maailma kõige valjem kontsert – helitugevuseks mõõdeti seal 120 detsibelli.
1990. aastal võeti ansambel Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks.
Algusaastad
The Detoursi muusika oli tugevalt mõjutatud rhythm and blues ' ist, mis oli tollal väga populaarne. Kui solist lahkus, võttis Daltrey laulmise enda peale ja Townshend jäi ainsaks kitarristiks. Teise kitarristi puudumine oli tolleaegsetes rokkansamblites haruldane, kuid tähendas ka seda, et muusikale otsustati natuke uue nurga alt läheneda. Entwistle hakkas bassil mängima käike, mis täitsid pigem soolokitarri osa, seni oli basskitarri kasutatud vaid ühtlase rütmi loomiseks. Townshend mängis kitarri jõulisemalt ja äkilisemalt, tekitades käredamaid helisid ning kasutades heliefekte, näiteks feedbacki, mida seni oli peetud pigem häirivaks kõrvalefektiks.
Nimi The Who võeti 1964. aastal, kui samanimeline bänd The Detours oli esinenud televisioonis. Vähese edu tõttu asendati trummar Doug Sandom Keith Mooniga, kes täiendas bändi ebatavalist kõla. Sarnaselt basskitarriga eeldati ka trummide puhul, et need täidaksid vaid rütmipilli osa. Moon läks nendest raamidest aga kaugele välja, kasutades ennekuulmatuid kaootilisi soolokäike.
Ühel esinemisel Londoni Marquee klubis purustas Townshend oma kitarri, kuna ei olnud helisüsteemiga rahul. Sellest sai edaspidi osa bändi lavasõust: mitme esinemise lõpul peksis Townshend oma kitarri puruks ja Moon lõi trummid ümber. Sageli kaasati sinna tuleefektid ja plahvatused.
Esimesed singlid ja album
The Who andis 1965. aasta jaanuaris oma nime all välja esimese singli "I Can–2t Explain", mis pääses Briti müügiedetabelites 8. kohale. Sellest ja järgmisest singlist "Anyway, Anyhow, Anywhere" õhkus ansambliliikmete ja kaudselt ka kogu selleaegse noorte põlvkonna ängi ja raevu, mille fännid hästi omaks võtsid. Daltreyl oli kalduvus bändi liidrina käituda ja otsuseid ainuisikuliselt vastu võtta. Teised ei olnud sageli sellega rahul, mistõttu tuli ette tülisid, mida Daltrey tihti rusikatega lahendas. Väidetavalt püüdis bändikaaslasi, eriti Keith Mooni uimastitest eemal hoida. Üha sagenevate sisetülide tõttu Daltrey vallandati, kuid paar päeva pärast seda otsustas ta suhtumist muuta ning ta võeti ansamblisse tagasi.
Sama aasta lõpus andis The Who välja oma esimese albumi "My Generation", mis kinnitas ansambli kaugenemist R&B juurtest. Nende muusikat võis kirjeldada raevuka popmuusikana, mida peetakse ka hiljem tekkinud punkmuusika oluliseks mõjutajaks. Albumi nimilugu väljendab ühe põlvkonna protesti vanema põlvkonna ja nende väärtuste vastu.
Rokkooperid
Pete Townshend, kes kirjutas valdava osa The Who muusikast, soovis midagi enamat kui lihtsalt menukaid lugusid. Ta mängis sõpradele endatehtud paroodiasalvestist, mille üks juuresolijaist nimetas rokkooperiks. Mänedžer Kit Lambertile tundus see mõte huvitav ja ta soovitas seda arendama hakata. Rokkooper pidi albumist tegema enama kui lihtsalt üksikute laulude kogumiku. 1966. aastal ilmunud teisel albumil "A Quick One" seda osalt ka tehti – albumi lõpetas üheksa minuti pikkune pala "A Quick One While He's Away", mis koosnes mitmest lühikesest sama lugu jutustavast laulust.
Umbes 1968. aasta paiku hakkas Townshend huvituma India vaimse õpetaja Meher Baba õpetusest. See innustas teda kirjutama täispikkuses rokkooperit, mis jutustaks ühe poisi eluteest ja jõudmisest kõrgemale vaimsele tasemele. Kontsertide ja albumisse mittekuuluvate lugude kirjutamine venitasid kogumiku valmimist, kuid 1969. aasta mais oli rokkooper "Tommy" valmis.
"Lifehouse" ja "Who's Next"
Pärast "Tommy" ilmumist ei teadnud Townshend, kuidas edasi minna. Seetõttu anti 1970. aastal lihtsalt välja kontsertalbum "Live at Leeds", mida tunnustati kui üht parimat kontsertalbumit. Umbes samal ajal katsetas Townshend esmakordselt süntesaatorit, millel mängides hakkas oma kodustuudios salvestama. Sealt arenes edasi mõte teha uus rokkooper – ulmeline lugu, mille tegevus toimub tulevikus. Ooperi rääkis saastatud ja kokkuvarisevast maailmast, kui ilmus välja guru, kes juhatas rahva ühele imelisele rokk-kontserdile, mis pidi inimesed päästma ja kõrgemal vaimsel tasemel ühendama. Albumi pealkirjaks pidi saama "Lifehouse" ning Townshend kavatses sinna lisada märkimisväärsel hulgal süntesaatorihelisid ja muid muusikalisi uuendusi.
Paraku jäi lugu teistele ansambliliikmetele segaseks ning ka mänedžer Kit Lambert üritas seda projekti Townshendi selja taga maha laita. Kui Townshend sellest teada sai, sai ta närvivapustuse ja "Lifehouse" jäigi lõpetamata. Alles jäänud materjali kasutati uue albumi kokkupanemiseks. 1971. aastal ilmuski "Who's Next", mis sobis rohkem tavapärase rokkalbumi formaati, kuidd sisaldas samuti tehnilisi uuendusi, mida Townshend "Lifehouse'i" jaoks plaaninud oli. "Who's Next" pani alguse The Who uuele raskemale kõlapildile ning sai fännidelt ja kriitikutelt positiivset vastukaja.
"Who Are You" ja Keith Mooni surm
1978. aastal tuli välja album "Who Are You", millega liiguti rokkooperist raadiosõbralikuma formaadi poole. Albumi väljaandmist varjutas Keith Mooni surm (ravimite üledoosi tõttu) kõigest paar nädalat pärast albumi poodidesse jõudmist. Albumiga on seotud kaks iroonilist fakti: kaanepilt, kus Moon istub toolil kirjaga "Not to be taken away" ("Mitte ära võtta"), ning lugu "Music Must Change", mis kõlab ilma trummideta.
Gupi
Gupi ehk miljonikala (Poecilia reticulata) on kirevkala perekonda kuuluv kalaliik.
Liik pärineb Lõuna- ja Kesk-Ameerikast (Venezuela, Barbados, Trinidad, Põhja-Brasiilia ja Guyana), kuid teda on bioloogilise moskiitotõrjevahendina aklimatiseeritud paljudesse regioonidesse üle maakera.
Looduses elab gupi soojades allikates ja nendest moodustunud veekogudes, rohtukasvanud kraavides ja ojades. Rühm kalaliigi esindajaid viidi ka Hollandisse, kus nad elavad Coruse terasetehase jahutusvees. See avaldas ootamatut mõju liigi arengule: sealne arvukus kasvab jõudsalt ja kalade suurus on läbi teinud drastilise muutuse – normaalsuuruses gupid on seal 12 cm pikad.
Gupit on palju kasutatud bioloogiauurimustes, eriti tänuväärne on liik olnud geneetika ja loodusliku evolutsiooni uurimisel. Konkreetsemalt on palju uuritud gupide populatsiooni Trinidadi saarel (Venezuela rannikust kirdes), kus gupid asustavad väga piiratud mahuga magedaveelist asuala.
Tänu rahulikule loomusele ja vastupidavusele on gupi ideaalne kalaliik algajale akvaariumipidajale ning üks armastatumaid akvaariumikalu üldse. Ta eelistab karedaveelist akvaariumi ja talub erakordselt hästi vee liigset soolsust. Gupi kuulub elussünnitajate hulka ja liigi aretamine on väga lihtne. Kui betta puhul on kõige iseloomulikum tunnus agressiivsus, siis gupi puhul soodumus sigida. Looduslik gupi on hall kuni oliivroheline, ent valikulise aretustöö tulemusena on tänapäeval poodides saadaval kõikvõimalikes värvitoonides ja erikujuliste uimedega variatsioone.
Isased on emastest väiksemad (emased umbes 5 cm, isased 3,5 cm pikad) ja iseloomuliku mõõgakujulise pärakuuimega (gonopood), mis on omane kõigile elussünnitajatest hammaskarplaste (Poeciliidae) sugukonna liikmetele. Kui emased on tavaliselt helepruuni või -halli värvi (v.a kollakasvalged albiinod), siis isastel on värviline sabauim ja kõikvõimalike mustritega kaetud kere.
Toitumine
Gupid on toidu suhtes väga leplikud: nad söövad kõiki kalatoite ja kuna neil on väikesed kõhud, on neid kerge üle toita. Gupide võimetus toiduga piiri pidada seab kalaomanikele piirangu – toitu tuleb anda nii palju, et kalad jaksavad selle ära süüa kahe minuti jooksul. Vastasel juhul lähevad nad paksuks, samuti kujutab ülejäänud ja akvaariumi põhja vajunud toit riknedes ohtu akvaariumivee kvaliteedile.
Juhul kui omanik peab mingil põhjusel kodust eemal olema, ei pea gupide pärast muretsema – nad saavad toiduta edukalt hakkama kuni kaks nädalat. Asjatundjad ei soovitagi kalu jätta kogemusteta naabrite või sugulaste hoole alla, vaid jätta nad lihtsalt toitmata. Pikemaajalise eemaloleku puhul soovitatakse automaatset kalatoitjat.
Sääsevastsed on gupide looduslik toit. Neid saab loodusest ise püüda, eriti palju on mitmesuguseid putukavastseid leida kevaditi veekogude pinnal. Valgeliimukad ja surusääskede vastsed sisaldavad palju rasva, mistõttu võib neid anda vaid mõõdukates kogustes ja üksnes täiskasvanud gupidele. Valgeliimukad tuleb lõigata väikesteks tükkideks, sest nad on gupide suhu mahtumiseks liiga suured. Soolavähid sisaldavad palju proteiini ja on seetõttu parim valguallikas.
Paljunemine ja eluviis
Gupidel on katkematu, saadavalolevatest ressurssidest sõltumatu ja mitteterritoriaalne paaritumissüsteem. Nad on ideaalne näide ekstreemsest sugulisest kahekujulisusest: isased on eredalt värvunud ja polümorfsed, emased aga alalhoidlikult elukohaga kokkusulanduvat (kaitse)värvi. Lisaks ilmneb soost olenev kahekujulisus keha pikkuses: ilma sabata on isaste kehapikkus 12–17 mm, emaste kehapikkus aga ületab sageli 20 mm. Emaste kehapikkuse ja viljakuse vahel on otsene seos, isaste puhul sellist seost ei esine. Suguline dimorfism on seksuaalse valiku, röövloomade surve ja ajalooliste tegurite koostoime vili.
Seksuaalne valik on protsess, milles indiviidid erinevad teineteisest võimelt konkureerida teistega paaritumise protsessis või ligi tõmmata vastassoo esindajaid. Teisestel seksuaalsetel karakteristikutel, nagu näiteks oranž pigmentatsioon ja liikumine, on gupide seksuaalse valiku arengus väga tähtis osa. Nimetatud omadused isase gupi puhul näitavad emasele, et tegu on osava toiduhankijaga, kes on terve ja kannab häid geene. Nii ongi isased gupid arenenud värvuselt erksamaks ja kurameerimiskäitumiselt ärksamaks. On teaduslikult tõestatud, et emastel on aistinguline eelarvamus, justkui seostuksid erksad värvid haruldaste toitumiskohtadega. Näiteks eelistavad emased oranži värvusega isast isegi juhul, kui see pole värvust põhjustavate haruldaste karotenoididega kunagi kokku puutunud, mitte tuhmi värvi suguvenda, kes on kasvanud just karotenoidipõhise toidu peal.
Lisaks sellele eelistavad emased pigem suurt kasvu isaseid. Eeltoodu põhjendab selgelt, et vabalt sigivate gupide populatsioonis kerkivad esile või kinnistuvad mingid eelistatud omadused. 2004. aastal Leedsi ja Bathi ülikoolis korraldatud uurimus näitas, et gupid elavad keerukates võrgustikes, valides ja meelde jättes oma sotsiaalseid partnereid.
Elussünnitajatel hammaskarplastel areneb mari emaorganismis. Isaskala juhib seemneniidid gonopoodi abil emaskala munajuhasse, kust need tungivad edasi ja viljastavad munarakud, mis seejärel arenevad munasarjas looteiks. Loodete arenemisprotsess kestab umbes 35–40 päeva. Emakala võib 3–4 kuu möödudes sünnitada ka isaskalata, sest munajuhas säilinud seemneniidid viljastavad munarakud.
Enesekaitsekäitumine
Loomad muudavad oma käitumist neid ohustavate eri röövloomade mitmekesisuse järgi. Trinidadi gupid on olnud oluline allikas süsteemina, mille abil uurida enesekaitsekäitumise evolutsiooni, sest sealsed geograafiliselt isoleeritud gupipopulatsioonid puutuvad kokku vees elavate röövloomadega. Kuigi selliste röövloomade mõju on põhjalikult kirjeldatud, ei teata veel eriti palju teist tüüpi kiskjate mõjust looduslikule valikule.
Gupid reageerisid ka potentsiaalsele õhust tulevale ohule. Reageeringud erinesid, kuigi mõlema katserühma isendid demonstreerisid sama suurt käitumuslikku vastust. Ülesvoolukalad kaldusid neelduma paigale akvaariumi põhja, samas kui allavoolukalad proovisid leida varju, mille alla hädaohu eest peituda. Vaatlustulemused annavad põhjust oletada, et sellised enesekaitsestrateegiad lähtuvad liigi elukoha omadustest. Kuna käitumine õhust tuleva ohu korral erines veeröövlooma ohust nii suurel määral, võib väita, et eri tüüpi kiskjad avaldavad vastuolulist mõju enesekaitsekäitumise evolutsioonile. Allavoolugupid peavad end kaitsma nii vee- kui ka teiste kiskjate eest ja on seepärast omandanud universaalsema käitumise kui ülesvoolu-populatsioonidesse kuuluvad.
See uurimus tõestas edukalt, et uurides mingi liigi enesekaitsestrateegia kujunemise ajalugu, peaksime kaaluma ka võimalust, et subjekti käitumise kujunemist võisid korraga suunata mitut eri tüüpi kiskjad, kes liigi elupiirkonnas esinevad.
Samuti on esitatud erinevusi Trinidadi gupide fenotüübis, mis puudutab sotsiaalset ja seksuaalkäitumist ning elukohavaliku strateegiaid populatsioonides, mis elavad erineva röövlooma ohuga piirkondades. Samas peab arvestama, et võib olla ka teisi keskkonnaerinevusi, mis tingisid röövloomade paljususe/vähesuse ning muutsid gupide käitumist. Alati ei saa populatsioonide käitumise erinevust põhjendada enesekaitsevajadusega.
Nicolaus Cusanus
pisi Nicolaus Cusanus ehk Kuesi Nikolaus ehk Nikolaus Kuesist (1401 Kuesis Moseli ääres (praegu Bernkastel-Kues) – 11. august 1464 Todis (Umbria)) oli kirikutegelane, kardinal ja universaalõpetlane, keda paljud peavad 15. sajandi tähtsaimaks filosoofiks ja üheks tähtsamaks matemaatikuks.
Ta püüdis Rooma kirikut reformida ja ühendada. Temalt pärineb kirjutisi eklesioloogia, oikumenismi, matemaatika ja filosoofia alalt ning sadu jutlusi. Ta tundis hästi uusplatonismi, humaniste ja skolastikat. Teda mõjutasid Proklos ja Pseudo-Dionysios Areopagita ning Thierry Chartre'ist, Ramon Llull, Albert Suur jt keskaja mõtlejad. Tema originaalne uusplatonismi vaimus õpetus ennetas paljusid hilisemaid ideid matemaatikas, astronoomias ja eksperimentaalses loodusteaduses. Ta mõjutas Giordano Brunot, kuid tema tööd said laiemalt tuntuks alles 19. sajandi lõpus.
Sünd ja päritolu
Nikolaus Kuesist (sünninimi Nikolaus Chrifftz või Chryfftz või Ctyfftz (Krebs 'vähk') sündis jõuka kaupmehe ja jõekipperi Johan Krebsi (Johan Cryfftzi ) ning tema abikaasa Katharina pojana Kuesis Moseli ääres. Johan Krebs oli Trieri kuurvürstiriigis väljapaistev isik, hilisem maa-aadlik.
Nimi ja vapp
Nicolause perekonnanimest on teada erinevaid nimekujusid, sealhulgas Cryfts, Krieffts ja Krevers. Algselt nimetas ta end Nycolaus Cancer de Coeße. Aastast 1430 loobus ta täielikult perekonnanimest. Juba varakult nimetas ta end ka Nicolaus Treverensis või Nicolaus de Cußa. Alates 1440. aastast on teada nimekuju Nicolaus Cusanus.
Nicolaus Cusanuse vapil oli punane vähk kuldsel põhjal.
Õpingud
Nicolause lapsepõlve kohta kindlaid andmeid pole. On teada vaid see, et ta noorukina jooksis kodunt ära ning leidis varjupaiga krahv Theodorich von Manderscheidi juures, kes hiljemgi teda protežeeris.
Arvatakse, et krahv andis Nicolaus esmase hariduse saamiseks Deventeris ühiselu vendade juurde. Nende koolis õpiti seitset vaba kunsti ja vanakreeka keelt ning kommenteeriti teoloogia- ja filosoofiateoseid.
Aastal 1416 immatrikuleeriti Nicolaus Heidelbergi ülikooli ning ta alustas vabade kunstide õpinguid kunstide teaduskonnas. Ta oli matriklisse märgitud kui clericus Treverensis diocesis ('Trieri piiskopkonna vaimulik'). Arvatavasti 1417 lõpetas ta Heidelbergi ülikooli vabade kunstide bakalaureusena.
Aastal 1417 alustas ta tolle aja vaimukeskuses Padova ülikoolis kuueaastast "mõlema õiguse" stuudiumi. Kuni 1423. aastani õppis ta matemaatikat, füüsikat, astronoomiat, meditsiini, antiikfilosoofiat ja õigusteadust, kuid mitte teoloogiat. 22-aastaselt (1423 ) sai ta doktorikraadi õigusteaduses (doctor decretorum). Nende õpingute ajal puutus ta kokku juhtivate itaalia humanistidega ja leidis nende seast sõpru, kes hiljem tema eluteed oluliselt mõjutasid. Muu hulgas tutvus ta füüsiku ja matemaatiku Paolo Toscanelliga ja kanoonilise õiguse juristi Giuliano Cesariniga, kes äratas Nicolauses armastuse klassikalise kirjanduse ja filosoofia vastu, ning humanistide Guarino da Verona ja Vittorino da Feltrega. Sõprade mõjul õppiski ta filosoofiat, matemaatikat ja astronoomiat. 1424. aastal külastas Nicolaus Roomat, kus ta tutvus Gianfrancesco Poggio Braccioliniga, kes oli tollal Rooma sinjoriia kantsler.