cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teadustekst
Ülesehitus
Korrektne ja efektiivne memo koosneb järgmistest osadest: päis (Heading), kus on ära toodud kellelt kellele sõnum on mõeldud, kuupäev ja teema; sissejuhatus (Opening), mis sisaldab memo eesmärki, konteksti, probleemi või spetsiifilist ülesannet; resümee (Summary), juhul kui memo on pikem kui 1 lk ning sisaldab peamisi soovitusi, milleni memos jõuti; arutelu (Discussion), mis sisaldab detaile ja aspekte üldidee toetuseks; Lõpetus (Closing), kus tuuakse välja edasine tegevus või aruteluvõimalus antud teemal.
Keila–Haapsalu maantee
pisi|Maantee Lemmaru küla ja Vasalemma aleviku piiril pisi|Vasalemma sild pisi|Risti kihelkonna piir Keila–Haapsalu maanteel Keila–Haapsalu maantee (registrinumbriga 17) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Tallinna–Paldiski maantee 26. kilomeetril Keila linnas. Tee pikkus on 68,8 km, sh 2,8 km pikkune lõik Keila linnas (Luha tänav, Keskväljak, Haapsalu maantee). Tee lõpeb Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee 64. kilomeetril Saunja külas.
Sillad Keila–Haapsalu maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist.
Asulad Keila–Haapsalu maanteel
Keila linn, Kulna küla, Lehola küla, Nahkjala küla, Maeru küla, Vasalemma alevik, Veskiküla, Lemmaru küla, Rummu alevik, Kasepere küla, Padise küla, Laane küla, Määra küla, Audevälja küla, Metslõugu küla, Kuijõe küla, Seljaküla, Keedika küla, Jalukse küla, Auaste küla, Oru küla, Uugla küla, Linnamäe küla, Kärbla küla, Saunja küla.
Valter Pärtelpoeg (arst)
Valter Pärtelpoeg (3. november 1900 Peterburi – 8. veebruar 1971 Tartu) oli eesti arst, anatoom ja seeneteadlane.
1047
1047. aasta
Valter Pärtelpoeg (arst)
Haridus
Vabadussõjas võitles koolipoiste pataljonis.
1047
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Aastakümned: 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad 1030. aastad - 1040. aastad - 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad
Valter Pärtelpoeg (arst)
Teadustöö
Uuris lülide välis- ja siseehituse seost nende funktsiooniga ning leeprahaigete settereaktsiooni. Oli ka tuntud mükoloog, eriti hästi tundis ta šampinjone.
1047
Aastad: 1042 1043 1044 1045 1046 - 1047 - 1048 1049 1050 1051 1052
Valter Pärtelpoeg (arst)
Teadustöö
Täiendas end Prantsusmaal (1938) ja Ungaris (1939).
1930. aastate lõpul valminud doktoriväitekiri "Lülide sisestruktuuri sõltuvus välisteguritest" hävis Teise maailmasõja käigus.
Raamat
2010. aasta sügisel ilmus tema 110. sünniaastapäevaks elulooraamat "Üks ja ainus härra "Manna"" (ISBN 978-9949-2-1328-3), mille koostas Ago Pärtelpoeg. Raamatu tutvustus Apollo kodulehel
2009. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused
2009. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused olid 73. meeste maailmameistrivõistlused jäähokis, mis toimusid Šveitsis 24. aprillist 10. maini. Võistluspaikadeks olid Šveitsi pealinn Bern ja Zürichi eeslinn Kloten. A- ja D-alagrupi mängud peeti Klotenis ning B- ja C-alagrupi mängud Bernis. Berni jäähallis oli 10 000 pealtvaatajakohta ja Klotenis 6000. Väljalangemismängud ja medalimängud peeti Bernis. Šveits korraldas MM-turniiri juba kümnendat korda. Eelmised võistlused olid 1928, 1935, 1939, 1948, 1953, 1961, 1971, 1990 ja 1998.
Alagrupid
Meeskonnad olid jagatud nelja alagruppi. Igas alagrupis kohtusid meeskonnad korra omavahel, seega kogunes meeskonnale kolm mängu ja kogu alagrupis kuus kohtumist. Mängud ei tohtinud lõppeda viigiga. Meeskond sai normaalajal lõppenud võidu eest tabelisse kolm punkti. Kui normaalaeg lõppes viigiga, sai kumbki meeskond ühe punkti ja mängiti 5-minutine lisaaeg nelja väljakumängijaga vastasmeeskonnaga. Kui ka lisaajal ei selgunud võitja, võeti kasutusele trahvivisked. Lisaajal või trahvivisetest võidu saanud meeskond sai veel ühe punkti tabelisse.
Vaheturniir
Iga alagrupi kolm paremat pääses vaheturniirile, kus oli kaks alagruppi. E-alagrupis mängisid B- ja C-alagrupi kolm paremat meeskonda ning F-alagrupis A- ja D-alagrupi kolm paremat meeskonda. Alagrupis juba kohtunud meeskonnad vahegrupis uuesti ei mänginud ja sama tulemus kanti ka vahegrupi tabelisse. Mõlema grupi neli paremat jätkasid veerandfinaalides. Alagruppides viimaseks jäänud selgitasid järjestuse 13.–16. kohani ning meistriliigast kaks väljakukkujat.
Mängud 13.–16. kohani
Väljalangemismängude kohta oli küsimusi tekitanud see, et järgmiste MM-võistluste korraldaja Saksamaa ei saanud välja langeda. Kuid siiski tema vastu mängitud mängud võisid mõjutada teiste maade omavahelist järjestust. Kui Saksamaa oleks jäänud alagrupis viimaseks, siis oleksid kaks temast eespool olnud meeskonda välja langenud. Välja langesid Austria ja Ungari.
Lõplik järjestus
* Saksamaa korraldab 2010. aasta MM-turniiri ja jääb seetõttu A-divisjoni püsima. Välja langesid Austria ja Ungari.
Arthur von Oettingen
pisi|Arthur Joachim von Oettingen Arthur Joachim von Oettingen (28. märts 1836 Luua mõis, Palamuse kihelkond – 5. september 1920 Bensheim, Hesseni Rahvariik, Saksamaa) oli Eesti baltisaksa füüsik, meteoroloog ja muusikateoreetik.
2009. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused
MM-i resultatiivsemad mängijad
<br style="clear:both;" /> M = Mänge; V = Väravaid; S = Sööte; P = Punktid; TM = Trahviminutid; MK = Mängukoht; R = Ründaja; K = Kaitsja
Arthur von Oettingen
Elulugu
1853 lõpetas Oettingen Viljandi Gümnaasiumi. 1853–1855 õppis ta Tartu Ülikoolis astronoomiat, 1855–1859 samas füüsikat ja lõpetas ülikooli 1859 füüsikakandidaadi kraadiga, tema väitekiri käsitles integraalarvutust. 1859–1862 tudeeris ta ka Sorbonne'is ja Friedrich Wilhelmi Ülikoolis. 1862 kaitses ta Tartu Ülikoolis füüsika-matemaatikamagistri kraadi väitekirjaga "Der Rückstand der Leidener Batterie als Prüfungsmittel für die Art der Entladung" ("Leideni patarei jääklaengust" ). 1865 kaitses doktoriväitekirja "Über die Correction der Thermometer, insbesondere über Bessel's Calibrir-methode" ("Termomeetrite korrektsioonist, eriti Besseli kalibreerimismeetodist" ).
1863–1866 töötas Arthur Joachim von Oettingen Tartu Ülikoolis matemaatika ja füüsika eradotsendina, 1864 tutvus Peterburis sealse Meteoroloogia Observatooriumi tööga. Aastast 1866 oli ta Tartu Ülikooli füüsika kateedri erakorraline professor, aastast 1868 korraline professor ning 1880–1886 ka füüsika-matemaatikateaduskonna dekaani kohusetäitja. Oettingen luges füüsika üldkursust, füüsilist geograafiat ja meteoroloogiat, samuti erikursusi elektrodünaamikast, perspektiiviteooriast, matemaatilise füüsika alustest, soojusõpetusest, elektromehaanikast, akustikast, muusikateooriast ja harmooniaõpetusest. Tema suurimaks teeneks õppetöös peetakse füüsika laboratoorset praktikumi.
Juba 1865 alustas Arthur Joachim von Oettingen Tartus algul oma (Oettingeni maja), hiljem venna majas (Tiigi ja Struve tänava nurgal) regulaarseid ilmavaatlusi, mis toimusid kuni 1920. aastani. Sellega pani ta aluse Tartu Ülikooli Meteoroloogia Observatooriumile, mis võeti ametlikult Tartu Ülikooliasutuste nimekirja 1876. Ta oli observatooriumi juhataja 1865–1875 ja 1891–1893, alustas ühtlasi meteoroloogiajaamade võrgu rajamist kogu Baltikumis. Järgnevate aastate jooksul loodigi tema algatusel korrapärane sademetejaamade võrk algul Liivi- ja Eestimaa, hiljem Kuramaa kubermangude territooriumil. 1885 võttis Liivimaa Ühiskasulik Ökonoomiline Selts nende jaamade võrgu oma hoole alla, kusjuures Oettingen jäi nende teaduslikuks juhendajaks. Vaatlusandmeid hakati avaldama Tartu Ülikoolija Loodusuurijate Seltsi väljaandes "Meteorologische Beobachtungen Angestellt im Dorpat", mille toimetaja Oettingen oli 1866–1875 ja 1890–1892. Konstrueeris observatooriumile ka uuetüübilise tuule suuna ja kiiruse mõõtja (maailmas tuntud Oettingeni anemograafina), mille valmistas ülikooli mehaanik P. Schulze. Tartus valmistatud neljast anemograafist jäid 2 ülikooli observatooriumile, üks pandi 1878 üles Pavlovski ilmajaamas, teine saadeti 1876 Londonisse näitusele, kus äratas üldist tähelepanu. Viimast kasutati aastail 1877–1879 Inglismaal Kew Observatooriumis, seejärel anti hoiule Londoni teadusmuuseumisse Kensingtonis.
Oettingen kirjutas uurimusi füüsika, geomeetria, astronoomia, bioloogia, teaduse ajaloo, filosoofia ja muusikateooria vallast, ta oli üks kvantitatiivse fenoloogia alusepanijaid.. Aastail 1869–1875 oli ta Tartus Loodusuurijate Seltsi sekretär ning seltsi väljaande "Sitzungsberichte der Naturforscher-Gesellschaft in Dorpat" toimetaja. 1876 valiti ta Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks. Aastast 1893 oli ta LUS-i auliige, Tartu Geograafia Seltsi, Saksa Füüsika Seltsi ning Saksi Teaduste Akadeemia (Leipzig) liige. 1888 nimetati ta teeneliseks professoriks.
Pärast Tartu Ülikooli üleviimist 1893 venekeelsele õppetööle asus Oettingen Leipzigi, kus oli sealses ülikoolis aasta eradotsent, hiljem aga sai loengutest vaba professori õigused ning oli professor kuni 1919. Oettingen oli Wilhelm Ostwaldi asutatud sariväljaande "Ostwalds Klassiker der exakten Wissenschaften" toimetaja, tegi kaastööd teadlaste biograafilisele leksikonile "Poggendorff's biographisch-literarisches Handwörterbuch" (III köite kaasautor ja IV köite autor), kirjutas perspektiiviõpetuse ja füüsika õpikud ning avaldas oma muusikateooria raamatu ümbertöötatud kujul. Ta avaldas 75 teadustrükist ning toimetas Leipzigis 35 raamatut.
Isiklikku
Arthur Joachim von Oettingen oli Liivimaa maanõuniku ja maamarssali Alexander von Oettingeni poeg, teoloog Alexander von Oettingeni ja arstiteadlase Georg Philipp von Oettingeni vend.
Ta abiellus 1869. aastal Tartus Natalie von Brackeliga (1850–1913), kes oli Ilmatsalust pärit kindralmajor Woldemar Reinhold von Brackeli tütar. Abielust sündisid:
1922
1922. aasta (MCMXXII) oli 20. sajandi 22. aasta.
Martin Ots
Martin Ots (3. november 1895 Lahmuse vald, Viljandimaa – 9. november 1975 Göteborg) oli eesti vaimulik.
Lõpetas Tartu Ülikooli usuteaduskonna 1934. Ordineeriti 15. detsembril 1935. Lüganuse koguduse õpetaja 1940–1944 (valiti 21. jaanuaril 1940 ainsa kandidaadina, 248 häälega poolt, 10 vastu, 1 sedel tunnistati rikutuks ), Alutaguse praost 1943–1944.
Põgenes 1944 Rootsi, oli alates 1948 Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Göteborgi koguduse õpetaja.
Shinya Kojima
Shinya Kojima (jaapani keeles 小島慎也; Kojima Shinya; sündinud 15. novembril 1988 Zushis Kanagawa prefektuuris) on jaapani maletaja, rahvusvaheline meister (2015).
Kojima on viiel korral tulnud Jaapani malemeistriks: 2005., 2006, ja 2008. aastal ainuvõitjana ning 2007. ja 2010. aastal kaasvõitjana. Jaapani võistkonna koosseisus on ta esinenud seitsmel maleolümpial (2006–2018; seejuures mängis teisel laual 2006. ja 2014. aastal, ülejäänud kordadel esimesel laual).
Shinsaku Uesugi
pisi|200px|Shinsaku Uesugi (2008)
Uesugi siirdus 2000. aastal Ameerika Ühendriikidesse, kus ta 2014. aastal lõpetas California Ülikooli Berkeleys.
16-aastaselt 2007. aastal tuli ta Jaapani malemeistriks (koos Shinya Kojimaga) ja arvati 2008. aastal Jaapani võistkonda Dresdenis peetud maleolümpiale (mängis kolmandal laual; Jaapan sai 77. koha).
Ülikoolipäevil harrastas Uesugi ka kanastat ja sulgpalli ning osales Berkeleys peetud võistlustel.
1049
1049. aasta
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Aastakümned: 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad 1030. aastad - 1040. aastad - 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad
Orest Ostrogradski
Orest Ivanovitš Ostrogradski (5. detsember 1868, Brovarki – 26. juuli 1915, Tartu) oli õigusteadlane.
Carl Eduard Otto
Carl Eduard Otto (14. august 1795 Dresden – 20. aprill 1869 Jena) oli saksa õigusteadlane.
Leonard Sydney Owen
Leonard Sydney Owen (4. detsember 1851, St. Leonards, Inglismaa – 16. juuni 1915, Tartu) oli inglise keele lektor Tartu Ülikoolis 1909-1915.
Carl Eduard Otto
Professori poeg. Õppis Leipzigi Ülikoolis 1814–1820, tudeeris ka Göttingeni Ülikoolis, oli dotsent Leipzigis 1819–1822. Töötas Tartu Ülikoolis rooma ja saksa tsiviilõiguse professorina 1832–1857.
Sulgpall
pisi|Sulgpallid Sulgpall (vananenud nimetus bädminton) on kahe vastaspoole, enamjaolt kahe, aga ka nelja mängija vahel mängitav sportmäng. Sulgpall meenutab nii tennist, sest seda mängitakse reketitega, kui ka võrkpalli, sest mängijate vahel on suhteliselt kõrgel asuv võrk.
Mäng kuulub ühe alana neljast ka reketloni koosseisu (ülejäänud on tennis, lauatennis ja squash).
Sulgpalliks nimetatakse ka palli, millega seda mängu mängitakse.
Ajalugu
Sulgpallisarnaseid sportmänge on ajaloo vältel harrastatud Hiinas, Indias ja Kreekas. Tänapäeva sulgpall tekkis aga 1860. aastal Inglismaal. Esimest korda mängiti seda Beauforti hertsogi valdustes Gloucestershire'is. Ingliskeelse nimetuse badminton sai mäng hertsogi residentsi (Badminton House) järgi.
Rahvusvahelise Sulgpalliföderatsiooni (International Badminton Federation; IBF) asutasid 1934. aastal 9 riiki. Tänapäeval on IBF-il 147 liiget.
3. mail 1977 peeti Malmös esimesed maailmameistrivõistlused sulgpallis.
Olümpiaalaks sai sulgpall Barcelonas 1992. See on kaasa aidanud ala populaarsuse suurenemisele nii Aasia maades kui ka Suurbritannias ja Skandinaavias.
Suur osa tänapäeva tippsulgpallureid pärineb Ida-Aasiast, näiteks Indoneesiast, Hiinast ja Malaisiast.
Sulgpalli ajalugu maailmas
Sulgpalli ajalugu ulatub üle 3000 aasta tagasi, sellesarnast mängu harrastati juba Antiik-Kreekas ja Egiptuses. Hilisemal ajal Euroopas tunti sulgpalli laste hulgas nimede battledore ja shuttlecock all – selles mängus lõid kaks mängijat tillukeste reketitega sulgedega palli edasi-tagasi. Indias tunti sarnast mängu 18. sajandil poona nime all. Oma koloniaalvaldustest kojupöördunud Briti ohvitserid tõid sulgpalli India versiooni tagasi Euroopasse umbes 1860. Nad küll tutvustasid seda mängu oma sõpradele üsna usinalt, kuid tõsisemat huvi äratas sulgpall alles pärast Beauforti hertsogi 1873. aastal oma Gloucestershire'is asuvas Badmintoni-nimelises maamajas korraldatud pidu. Tollal ei olnud sulgpalli kohta veel kindlat nimetust, seda nimetati Badmintoni mänguks, millest hiljem kujuneski välja mängu ametlik ingliskeelne nimetus badminton.
Kuni 1887. aastani mängiti Inglismaal sulgpalli Indiast pärit reeglite järgi. Need olid aga inglaste meelest vasturääkivad ja segadusseajavad. Kuna algselt väike sulgpallurite seltskond oli jõudsalt uusi liikmeid värvanud, jõuti 1887. aastal oma klubi (Bath Badminton Club) moodustamiseni. Ühena oma esimestest tegemistest klubi standardiseeris reeglid, tehes need sobivaks inglaslikule mõtteviisile. See tollal väljatöötatud eeskiri on siiani sulgpalli aluseks. Aastal 1895 moodustati Inglise Sulgpalli Assotsiatsioon, mis pani end maksma üle klubide. Uus seltskond vaatas üle ka reeglid, mis pärast täiendamist ja parandamist said aluseks üle maailma levima hakanud mängule – sulgpallile.
Inglismaalt levis sulgpall kiiresti Ameerika Ühendriikidesse, Kanadasse, Austraaliasse ja Uus-Meremaale ning tegi suuri edusamme Euroopas edasi liikudes. Algselt vaid meeste harrastatud mäng võitis kiiresti poolehoidjaid ka naiste hulgas ja edaspidi olid sulgpallurite hulgas võrdselt esindatud nii naised kui ka mehed.
Esimesed üleinglismaalised meistrivõistlused meestele peeti 1899 ja naiste seas selgitati parim juba järgmisel, 1900. aastal. Need esimesed turniirid loeti siiski mitteametlikeks ja seetõttu tähistab aasta 1904 ametlike üleinglismaaliste (All England) matside algust. Sulgpalli populaarsuse kasvu Briti saartel iseloomustab fakt, et 1920. aastal oli seal 300 sulgpalliklubi, 1930. aastal umbes 500 ja varsti pärast II maailmasõja lõppu juba üle 9000 klubi.
Esimene organiseeritud sulgpalliklubi Ameerika Ühendriikides asutati aastal 1878 New Yorgis (Badminton Club of the City of New York). See klubi on pidevalt tegutsenud tänapäevani ja on seega vanim tegutsev sulgpalliklubi maailmas.
Tänapäeval eksisteerib justkui kahte sorti sulgpalli. Ühte neist mängitakse aedades ja piknikel, teist, võistlusspordina tuntud sulgpalli, aga spetsiaalsetes sisehallides tehniliselt väga kõrgetasemelise varustusega.
Moodsad sulgpallireketid on süsinikgrafiidi, keraamika, alumiiniumi ja terase erinevates proportsioonides sulamid, mis on väga kerged (<100 g) ja väga tugevalt keelestatavad. Võistlusspordis kasutatavad sulgpallid pole valmistatud mitte plastist, vaid korgist pallist ja selle lendu stabiliseerivatest sulgedest, ning kaaluvad 4,74–5,5 grammi.
Sulgpall meenutab väheke nii tennist kui ka võrkpalli. Seda mängitakse üks ühe või kaks kahe vastu (üksik- või paarismäng) väljakul pikkusega 13,41 m ja laiusega 5,18 m (üksikmängus) või 6,1 m (paarismängus), mis on jagatud keskelt 1,55 m kõrguse võrguga kaheks.
Mängijad löövad reketitega sulgpalli edasi-tagasi üle võrgu ja püüavad sundida vastast eksima (lööma palli võrku, väljakupiiridest välja või laskma selle oma väljakupoolele maha kukkuda). Punkti võib võita vaid serviv pool (nagu võrkpallis enne selle viimaseid reeglimuudatusi) – kui servinud pool eksib, läheb servimisõigus üle vastaspoolele; kui eksib aga servi vastuvõttev pool, võidab servija punkti ja võib jätkata servimist.
Kuni 20. sajandi lõpuni mängiti sulgpalli valdavalt vaid süsteemis "kolmest parem", st. mängu võitmiseks pidi üks pool võitma kaks geimi. Üks geim mängiti 15 punktini, väljaarvatud naisüksikmängus, kus geim lõppes pärast 11. punkti saamist. Geimi lõpus viigiseisul 14:14 (10:10) võis servi vastuvõttev pool valida, kas jätkatakse mängu veel ühe või kolme punkti võiduni, st. kas geim lõppes endiselt pärast ühe poole 15. (11.) punkti saavutamist või jätkati mängu seni, kuni üks pooltest oli võitnud 17 (13) punkti.
Juba 1999. aastal hakati katseliselt rakendama uut, eelkõige televisiooniülekannetele sobivamat, süsteemi – mängu võitmiseks on tarvis võita kolm geimi, kusjuures üks geim mängitakse 7 punktini (geimi lõpus viigiseisul 6:6 võib servi vastuvõttev pool valida, kas jätkatakse mängu veel ühe või kahe punkti võiduni). Maailmameistrivõistlustel peaks uus süsteem esimest korda kasutust leidma 2002. aastal.
Sulgpalli ajalugu Eestis
Esimese Eesti Vabariigi ajast on teada, et sulgpalli mängiti Tallinna Kommertskoolis, ilmselt siis kehalise kasvatuse tunnis. Mänguks vajalik varustus – reketid, pallid ja võrk – laenutati tolleaegsest Inglise saatkonnast.
Sulgpalli edasine levik Eestis (Eesti NSV-s) on tihedalt seotud selle mängu levikuga NSV Liidus. Aastal 1957 peeti Moskvas ülemaailmse noorsoo ja üliõpilaste festivali raames esimesed suuremad sulgpallivõistlused NSV Liidus. Sellest alates võibki rääkida sulgpalli kui võistlusspordi levikust siinsel 1/6-l planeedist. 1962. aastal korraldati üleliidulised võistlused kosmonautide karikale, 1963. aastal asutati Nõukogude Liidu Sulgpalli Föderatsioon ja peeti esimesed üleliidulised meistrivõistlused.
Eesti NSV-sse jõudis sulgpall sel samal 1957. aastal, kui Moskvas kingiti Joann Lõssovile komplekt sulgpallivarustust (Aasia üliõpilaste poolt). Tuntud korvpallur ja treener töötas tollal TPI-s, kus ta kingiks saadut ka üliõpilastele kasutada andis. Võimalusest tegeleda uue sportmänguga haaras kinni TPI kehalise kasvatuse õppejõud Harri Erm, kes hakkas juhendama üliõpilaste sulgpallitreeninguid.
Döhreni torn
thumb Döhreni torn [dööreni] (saksa Döhrener Turm) on hiliskeskaegne, 14. sajandist pärinev vahitorn Saksamaal Hannoveris.
Georg von Oettingen
Georg von Oettingen õppis Tartu Ülikoolis algul ühe õppeaasta õigusteadust (1841–1842) ja läks siis arstiteaduskonda, kus õppis 1842–1847. 1848 sai ta meditsiinidoktori kraadi. Kuni 1853. aastani Tartus ja Riias, seejärel jätkas teadustegevust välismaal Berliinis, Viinis, Pariisis, Londonis, Edinburghis ja Dublinis ning külastas Põhja-Ameerikat. Lühikest aega töötas ta arstina Peterburis.
Sulgpall
Sulgpalli ajalugu Eestis
Esimesed Eesti noorte meistrivõistlused sulgpallis toimusid aastal 1968 Tallinnas, mängiti kolmes vanuseklassis. Läbi aegade on Eesti täiskasvanute meistrivõistlustelt enim medaleid võitnud Mare Pedanik (Reinberg) – 39, sh 21 kuld-, 12 hõbe- ja 6 pronksmedalit. Enim kordi on meistriks tulnud Reet Valgmaa – 30 (medaleid kokku 34). Meestest on enim medaleid võitnud juba meie juurest lahkunud Jaak Nuuter – 33, sh 14 kuld-, 7 hõbe- ja 12 pronksmedalit. Nõukogude Liidu meistriks täiskasvanute seas on tulnud Reet Valgmaa naispaarismängus koos Liidia Markovaga (Leningrad). Paarismängus on medalile tulnud ka Riina Valgmaa. Üleliidulistel noorte meistrivõistlustel on Reet Valgmaa tulnud kaks korda meistriks nii üksik- kui ka paarismängus, Riina Valgmaa on kahekordne meister paarismängus ja ta on saanud ühe hõbemedali üksikmängus. Noormeestest on Nõukogude Liidu noortemeistriks tulnud Henry Aljand, paarismängus on korra medalile tulnud ka Tiit Vapper.
Georg von Oettingen
1854 võeti ta tööle dotsendina Tartu ülikooli arstiteaduskonna kirurgiakateedrisse. Alates 1855 oli ta erakorraline professor, alates 1857 korraline professor. 1856 sai ta ülikooli haigla peaarstiks. 1859–1865 oli ta ülikooli prorektor, 1867–1868 arstiteaduskonna dekaan ja 1868–1876 Tartu ülikooli rektor.
Sulgpall
Sulgpalli ajalugu Eestis
Nõukogude Liidu koondisse on kuulunud Reet Valgmaa (mängis Inglismaa vastu). Noortest on olnud Nõukogude Liidu koondise kandidaadid Tiit Vapper, Mare Reinberg (Pedanik), Katrin Paeväli (Aru), Andres Ojamaa, Anneli Lambing (Parts), Terje Lall.
Georg von Oettingen
Vene-Türgi sõja ajal töötas ta Punase Risti haiglas peaarstina. Pärast sõda oli ta 1878–1891 Tartu linnapea.
Georg von Oettingen oli Tartu ülikooli esimene oftalmoloogiaprofessor ja silmakliiniku direktor. Enne teda käsitleti oftalmoloogiat kirurgia osana ja seda andsid kirurgia õppejõud. Teda peetakse maailma esimeseks arstiks, kes andis amüloidoosi põhjaliku kirjelduse.
Perekond
Georg Philipp von Oettingen oli maamarssali Alexander von Oettingeni poeg. Tema vennad olid teoloog Alexander von Oettingen (1827–1905) ja füüsik Arthur von Oettingen (1836–1930).
Esimest korda abiellus ta 16. detsembril 1854 Marie von Seidlitziga (11. aprill 1832–3. detsember 1903). Tema äi oli tõeline riiginõunik, professor, meditsiinidoktor ja audoktor Karl von Seidlitz, Väätsa, Unipiha ja Maeru mõisnik. Ämm Marie Weltzien kuulus Vene aadlisse. Neil sündis poeg Wolfgang von Oettingen (1859–1943), kes oli kunstiajaloolane ning Weimaris asuvate Goethe riikliku muuseumi ning Goethe ja Schilleri arhiivi direktor. Georg von Oettingeni esimene abielu lõppes lahutusega.
Seejärel abiellus ta 14. juulil 1875 Tartus parunessi Dorothea von Wrangelliga (16. veebruar 1847 Tallinn – 4. märts 1916 Tallinn). Äi oli Ruilast pärit kindralleitnant parun Georg von Wrangell ja ämm oli Karoline von Schwebs. Sellest abielust sündis Herbert von Oettingen (1878–1946), kes oli Saksamaal pastor. Kui 1933 võtsid natsid üle Saksamaa evangeelse luterliku kiriku, oli Herbert nende seas, kes moodustas Usutunnistajate kiriku, mis oli kaudselt natsivastane ja mis polnud soosingus, aga mille liikmeid ka otseselt ei represseeritud.
Sulgpall
Sulgpalli ajalugu Eestis
Sulgpalli olümpiadebüüdil 1992. aastal Barcelonas mängis USA võistkonnas väliseestlane Cris Jõgis, kes on mitmekordne USA sulgpallimeister.
Nii Rahvusvahelise Sulgpalliföderatsiooni (IBF) kui ka Euroopa Sulgpalli Liidu (EBU) liige on Eesti Sulgpalliföderatsioon aastast 1992.
(Ajaloo koostas Tanel Kaart.)
Mängu olemus
Mängijad löövad sulgpalli reketitega edasi-tagasi üle võrgu ja püüavad sundida vastast eksima (lööma palli võrku või väljakupiiridest välja või laskma selle oma väljakupoolele maha kukkuda). Punkti võivad võita mõlemad pooled (nagu võrkpallis pärast selle viimaseid reeglimuudatusi). Kui servija pool eksib, saab vastaspool punkti ja servimisõiguse, kui eksib teine servija, saab vastane punkti ja servimisõiguse.
* – tegelik palli mängusolemise aeg jagatuna matši kestusega Seega läbiti sulgpallis üle kahe ja poole korra lühema ajaga kaks korda pikem distants ja sooritati peaaegu kaks korda rohkem lööke. See võrdlus iseloomustab ilmekalt sulgpalli kui võistlusspordi olemust.
Baylori Ülikooli (USA) kehakultuuriteaduskonnas (1990-ndatel) tehtud uuringute kohaselt kestab kolmegeimiline mäng keskmiselt 45 minutit, millest pall on mängus 20 minutit. Selle aja jooksul teeb üks mängija oma liikumises vähemalt 350 üle 90-kraadist suunamuutust ja lööb palli umbes 400 korda. Umbes 150 neist löökidest on sooritatud nn täisõlaga (kogu kerega). Normaalses konditsioonis mängijal võib pulss tõusta 72 löögilt minutis 125-le.
Sulgpall Eestis
Maailmasõdadevahelisel ajal mängiti sulgpalli Tallinna Kommertskoolis. Mänguks vajalik varustus – reketid, pallid ja võrk – laenutati Inglise saatkonnast.
1964. aastal asutati Eesti NSV Sulgpalliföderatsioon, mis reorganiseeriti Eesti Sulgpalliföderatsiooniks 25. oktoobril 1989.
Nii Rahvusvahelisse Sulgpalliföderatsiooni (IBF) kui ka Euroopa Sulgpalli Liitu (EBU) kuulub Eesti Sulgpalliföderatsioon aastast 1992.
Sulgpallide valmistamine
Sulgpalle valmistatakse valgete hanede (ja partide) tiibade alt saadavatest sulgedest. Et Aasia maades aretatakse ja kasvatatakse hanesid ja parte toiduks, siis korjatakse sulgi valdavalt pärast linnu tapmist. Kuigi kasvatatakse küllalt erinevaid tõuge, jagatakse suled tavaliselt vaid hane- ja pardisulgedeks. Pärast linnu sulgedest puhastamist jagatakse tema tiivaalused suled kahte hunnikusse – vasak- ja parempoolse tiiva suled. Vaid 6–7 sulge mõlema tiiva alt sobivad sulgpalli valmistamiseks. Kuna lindude erinevate tiibade suled on erinevad, võib ühe sulgpalli valmistamisel kasutada ainult kas vasaku või parema tiiva sulgi. Ühe sulgpalli tegemiseks kulub 16 sulge, seega on kahe sulgpalli jaoks vaja vähemalt 3 hane (kolm paremat tiiba ühe ja kolm vasakut tiiba teise sulgpalli valmistamiseks).
Seejärel suled pestakse, kuivatatakse ning sorteeritakse kuju ja värvuse järgi. Järgneb sulgede vajalikule kujule lõikamine. See on üks vastutusrikkamaid toiminguid, mis usaldatakse seetõttu kõige vilunumatele töölistele, kes oskavad igast sulest eraldada selle parima osa. Samal ajal valmistatakse ette ka sulgpallide korgist nupud, need lõigatakse parajaks ja kaetakse nahaga. Sulgede kinnitamine korgist nupu külge käib tänapäeval masinatega – need on küllalt täpsed, tagamaks valmis sulgpallide õiget lendu. Tööliste ülesandeks on vaid sulgpallide korgist otste täpne asetamine vastavatesse pesadesse.
Järgneb õmblemine, liimimine ja lõpuks ka testimine, mis koosneb kiirus- ja trajektooritestist rõhuasetusega sulgpalli vastupidavusele.
Valminud sulgpallidele hinnangu andmine ja neile selle alusel mingi kvaliteediklassi omistamine on iga firma siseasi. Seega võib ühe tootja turniirikõlbulik (Tournament Quality) sulgpall erineda tunduvalt teise tootja sama kvaliteediklassi sulgpallist. Vaid mängimine mingi konkreetse firma konkreetsest klassist sulgpalliga saab anda hinnangu nende sulgpallide kvaliteedi-hinna suhtele.
Huvitavaid fakte
Faktid on kogunud Tanel Kaart.
Sadama tänav (Tallinn)
Ajalugu
Eesti NSV ajal tegutses Sadama tänaval Tallinna Linnahalli läheduses raudbetoondetaile valmistanud 84. sõjatehas.
Kivilõppe Kalevipoja kivi
pisi|Kivilõppe Kalevipoja kivi juunis 2015 pisi|Kivilõppe Kalevipoja kivi novembris 2021 Kivilõppe Kalevipoja kivi on rändrahn Viljandi vallas Kivilõppe külas.
Kivi on alates 1959. aastast kaitse all. Kivi kõrval vee tõttu tähistust ei ole, see on kaldal.
Kiviga on seotud muistend, mille järgi Kalevipoeg ja Vanapagan võistelnud Võrtsjärve põhjakaldal kiviheitmises. Kalevipoja kivi lennanud järveäärsesse sohu, Vanapagana oma jäänud veidi põhja poole Majori oja äärde pidama (Vanapagana kivi).
Eduard August Osenbrüggen
pisi|Eduard August Osenbrüggen Eduard August Osenbrüggen (24. detsember 1809 Uetersen – 9. juuni 1879 Zürich) oli saksa õigusteadlane.
Seejärel töötas ta 1843–51 Tartu Ülikoolis kriminaalõiguse professorina, lisaks õpetas ta seal kohtupidamist kriminaalprotsessides, õiguse ajalugu ja kohtukõnet. Selleks, et äratada tudengites huvi teaduse vastu, avaldas ta 1849 raamatu oma õpilaste parimatest teaostest "Dorpater juristische studien". Osenbrüggen õpetas sageli kolme-nelja ainet korraga, lisaks tegutses ta 6 poolaasta jooksul kriminaalõiguse praktiliste uurimistöödega. Peale selle oli ta 5 aastat õigusteaduskonna dekaan, 1 aasta apellatsiooni- ja revisjonikohtu lihtliige ja 2 aastat esimees. Sellegipoolest vallandati ta poliitilistel põhjustel 14. augustil 1851 ning kriminaalõiguse kateedri võttis temalt üle Franz Victor Ziegler.
Seejärel suundus Osenbrüggen Zürichisse. Alates 1852 oli ta Zürichi ülikooli professor ja 3 korda rektor. Zürichi ülikooli kriminaalõiguse kateedrit juhatas ta 27 aastat, kuni oma surmani.
1985. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1985. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 30. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 4. mail 1985 Göteborgis Rootsis. Selle võitis Norra.
Kaitseväe Akadeemia
Kaitseväe Akadeemia (lühend KVA, kuni 2019. aastani Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused) on sõjandusega seotud teadusvaldkondi ühendav riigikaitseline rakenduskõrgkool. Kõrgkool on Eesti kaitseväe struktuuriüksus ja kaitseväe juhataja alluvuses.
Õppeasutuse eesmärk on ette valmistada kutselisi allohvitsere ja ohvitsere kaitseväele ja Kaitseliidule. Õppekava võimaldab spetsialiseeruda maaväe, õhuväe, mereväe erialale ja saada vastava väeliigi nooremohvitseri ettevalmistus. Õppeasutus on sõjalise teadus- ja arendustegevuse edendaja Eesti Vabariigis, teostades oma eesmärke koostöös partneritega nii kodumaal kui ka NATO-s.
Õppeasutuse juhtimine ja struktuur
Õppeasutuse juhiks on ülem, kelle määrab ametikohale Eesti kaitseväe juhataja kaitseministri ning haridus- ja teadusministri nõusolekul. Õppeasutuse ülema äraolekul asendab teda õppeosakonna ülem, viimase äraolekul aga Kõrgema Sõjakooli ülem või kaitseväe juhataja määratud isik.
Õppeasutust ja ühiskonda ühendav nõuandev kogu on nõunike kogu, kes teeb nõukogule, kaitseministrile ning haridus- ja teadusministrile ettepanekuid ja annab hinnanguid õppeasutuse, sealhulgas õppekavade arengut puudutavates küsimustes vähemalt üks kord aastas.
Õppeasutuse struktuuriüksused on
Õppeasutuse juhid
Kõrgema Sõjakooli ülemad (1919–1940):
Eesti Riigikaitse Akadeemia ja Kaitsekolledži ülemad (alates 1991):
Kõrgema Sõjakooli ülemad (alates 1998):
Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülemad (alates 1998):
Kooli õppekavad
Kaitseväe Akadeemia annab rakendusliku kõrghariduse järgmiste õppekavadega:
Õppeaeg maaväe õppekaval on kolm aastat, õhuväe õppekaval kestavad õpingud koostöös Eesti Lennuakadeemiaga kolm ja pool aastat ning mereväe õppekaval koostöös Eesti Mereakadeemiaga kolm aastat.
Eelnevalt kõrghariduse omandatutel on võimalik kandideerida nooremohvitseride kursusele ja saada aastaga maaväeohvitseriks. Pärast kursuse lõpetamist on nooremohvitseridel vaja läbida järgmise kolme aasta jooksul viiekuuline erialakursus, mis võimaldab neil spetsialiseeruda pioneeri-, side-, logistika-, suurtüki-, õhutõrje või jalaväe erialale. Kursuse läbinutele edasine karjäär on võrdne KVÜÕA Kõrgema Sõjakooli kolmeaastase põhikursuse lõpetanutega.
Pärast mõneaastast teenistust on ohvitseridel võimalus jätkata õpingud keskastmekursusel, kõrghariduse teisel astmel (magistriõpe). Kaheaastases magistriõppes toimub omandatud üld- ja erialateadmiste ja -oskuste süvendamine ning kitsam erialaõpe. Magistriõpe võimaldab jätkata õpinguid varem omandatud erialal ning saada ettevalmistus teenistuseks jalaväepataljoni ja jalaväebrigaadi staabis, sõjaaja pataljoniülema ametikohal või nendega võrdsetel ametikohtadel.
KVÜÕA oli 2012. aasta seisuga edukalt lõpetanud 406 ohvitseri, magistriõppe 70 ohvitseri, nooremohvitseride kursuse on kahe aasta jooksul lõpetanud 25 ohvitseri.
Kooli traditsioonid
Esimese semestri lõpus toimub kadetivande tseremoonia, mille järel Kadetikogu võtab nad vastu oma täieõiguslikuks liikmeks. Pärast tseremooniat toimub kadetiball.
Iga-aastasteks traditsioonilisteks üritusteks on kujunenud Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste struktuuriüksuse Kõrgema Sõjakooli aastapäeva tähistamine aprillis ja pidulik jalutuskäik septembris.
Sümboolika
Embleem kujutab kullavärviliselt ümbritsetud siniseid tähti "ÕA" riigivapikujulisel valgel kilbil. Kilp toetub kullavärvilisele leegitseva tungla kujutisele. Tähed "ÕA" on lühend sõnast õppeasutused, riigivapi kilp sümboliseerib riigiasutust ja leegitsev tungal haridusasutust.
Vabariigi Sõjakool
Õppeasutuse ajalugu algab 3. aprillil 1919. Kindralmajor Johan Laidoneri korraldusel loodud õppeasutus Vabariigi Sõjakool koolitas nooremohvitsere jala-, suurtüki- ja ratsaväeklassides. tegutses Tallinnas Tehnika tänaval endise raudtee tehnikakooli ruumides. Õpilaste arvu suurenedes viidi kool 1920. aasta mais linnast välja Tondi kasarmute kompleksi. Tondil oldi kuni 1941. aastani. Sõjakooli ülemaks määrati kapten Aleksander Simon. Sõjakooli koosseisus oli staap, jalaväekompanii, suurtükipatarei ja ratsaeskadron. Sõjakooli adjutandiks määrati leitnant Magnus Siiak, majandusülemaks sv.-ametnik Metsküla, jalaväe kompanii ülemaks kapten Ludvig Jakobsen, 1. rühma ülemaks leitnant Karl Metti, 2. rühma ülemaks leitnant Leo Freiberg-Talving, 3. rühma ülemaks leitnant Kaasik, 4. rühma ülemaks nooremleitnant Richard Voldemar Kent. Suurtükiväe patarei ülemaks määrati kapten Karl Aleksander Kool, 1. rühma ülemaks leitnant Karl Terras, 2. rühma ülemaks leitnant Karl Rostfeld; ratsaeskadroni ülemaks rittmeister Alfons Parrison. Mereväe klassi ülemaks määrati vanemleitnant Maasik. Lektorid olid taktika alal kapten Roman Pavian, topograafia – kapten Eduard Bach, fortifikatsioon – kapten Voldemar Riiberg, kuulipilduja – leitnant Leonhard Murrik, transheiasjandus – kapten August Steinberg, õigusteadus – Andrejev.
Vabariigi Sõjakooli ülemad olid: kapten (hilisem erukolonel) Aleksander Simon (1919–1920), kolonel Villem Marder (1920–1924), kolonelleitnant  Eduard Rüütel (1925–1926), kolonel Verner Trossi (1926–1930), kolonel Artur Saueselg (1934–1935), kolonel Johannes Aleksander Raud ülema kt  ja ülem (1936–1939), kolonel Johannes Soodla (1940). Asukoht oli Tehnika tänav  18  Tallinn ja  Tondi tänav 55/57 Tallinn.
Sõjakoolis õpetati taktikat, topograafiat, administreerimist, fortifikatsiooni, kuulipilduja-asjandust, sõjaväe seadusi ja määrustikke, tervishoidu, eesti keelt, suurtükiteadust ja võimlemist. Esimesed sõjakooli jalaväekursused kestsid 4 kuud ja kursuse eduka lõpetamise järel ülendati kadetid lipniku auastmesse. Ratsa- ja suurtükiväekursused kujunesid viiekuuliseks. Sõjakooli teise lennu õppekursuse lõpp langes kokku Vabadussõja lõpuga, millest tingitult langes ära kiire ettevalmistamise vajadus ja õppekursust pikendati ühe aastani. Mõlema sõjaaegse lennu klassides lõpetas sõjakooli kokku ligi 400 lipnikku. Aastail 1921–1940 lõpetas sõjakooli kokku alla 1000 kaadriohvitseri. Aspirantideüksustes lõpetas sõjakooli aastail 1923–1940 22 lennus ligi 4000 erineva väeliigilise ettevalmistusega reservohvitseri.
1921. aastal muudeti õppetöö Sõjakoolis kolmeaastaseks ja kolmeklassiliseks: üldklass, I eriklass ja II eriklass. Üldklassi võeti kuueklassilise haridusega noormehi, kellele õpetati peale sõjaliste õppeainete ka gümnaasiumiaineid. Keskharidusega noormehi võeti I eriklassi, II eriklass kujutas endast reservohvitseride kursust.
Sõjaväe Tehnikakool
Sõjaväe Tehnikakoolis õpetati välja tehnilise haridusega ohvitsere, kes tundsid sõjaväe relvastuse ja varustuse temaatikat. Tehnikakool valmistas ette kaadriohvitsere ja sõjaväe tehnikuid mitmel erialal (käsirelva- ja suurtükitehnikud, raadio- ja elektrotehnikud, pürotehnikud ning auto-tankieriala spetsialistid). 1923 lõpetas kooli I lend ja seejärel kool suleti, kuid taasavati 1936. aastal.
Mereväekadettide klass
Sõjakoolis avati 1921. aastal mereväekadettide klass, mille õppeaeg kestis kolm aastat. Mereväekadettide klassi lõpetas kaks lendu ja 1928. aastal lõpetas mereväekadettide klass oma tegevuse. Mereväe kaadriohvitseride ettevalmistamine taastati sõjakoolis 1938. aastal.
Kindralstaabi kursused
1921. aasta septembrist algas õppetöö nn Kindralstaabi kursustel, mille eesmärgiks oli valmistada ette isikkoosseisu noorematele Kindralstaabi ametitele ning anda täiendavat õpet väeosade ülematele. 1. oktoobril 1923 viidi kindralstaabi kursused sõjaväe ühendatud õppeasutuste koosseisu (koos sõjakooli ja allohvitseride kooliga). Kõrgemate kursuste juht ühtlasi kõigi sõjaväe õppeasutuste kõrgem ülem. Kindralstaabi kursused nimetati 1. augustil 1925 ümber kõrgemaks sõjakooliks.
Tagavaraväe ohvitseride ettevalmistamise klass
1922. aastal hakati ette valmistama tagavaraväe (reserv)ohvitsere, sõjakooli juures avati vastav eriklass. Sellesse klassi saadeti väeosadest noorsõdureid, kellel oli täielik kesk- või kõrgem haridus. 1923. aasta alul vabariigi valitsuse antud seadusega nimetati tagavaraväe ohvitseride ettevalmistamise klass ümber aspirantide kursuseks. 1928. aastast hakkas sõjakool töötama kolme klassiga: aspirantide klass, kadettide noorem klass ja kadettide vanem klass. Kooli võeti vastu vaid täieliku keskharidusega noormehi. Kaadriohvitseri kutse omandamise eelduseks sai nüüd aspirantide klassi eelnev lõpetamine.
Kõrgem Sõjakool
1. augustil 1925 Kindralstaabi kursustest kõrgemaks sõjakooliks ümber nimetatud Kõrgema Sõjakooli eesmärk oli noorematele kindralstaabi ametikohtadele ohvitseride ettevalmistamine ja väeosade ülematele täiendava sõjalise hariduse andmine. Eesmärk oli anda kogu ohvitseride kaadrile, kes teenisid pataljoniülema või sellele vastaval ametikohal rahu- või sõjaajal ning sealt kõrgemal, ühtlane ettevalmistus. Ettevalmistamisel rakendati sel ajal Eestis olevat endiste Venemaa keisririigi kindralstaabi ettevalmistusega õppejõudude-ohvitseride kaadrit. 1920. aastate algusest alates valiti staabiohvitseride ettevalmistamisel põhimõte, mille kohaselt läbisid ohvitserid kõrgema tasandi väljaõppe kodumaal, misjärel mõnel avanes võimalus täiendada end välisriikide vastavates õppeasutustes, peamiselt Prantsusmaal, Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis, üksikud veel Poolas, Belgias ja Saksamaal.
Sõjaväe Ühendatud Õppeasutused
1923. aasta sügisel liideti kõik sõjaväe õppeasutused Sõjaväe Ühendatud Õppeasutusteks, endise Peeter Suure merekindluse sõjaväelinnaku kasarmutes, mille koosseisu kuulusid: pisi|Kasarm, [[Tondi tänav 55, Tallinn]] Vabariigi Valitsuse otsusega 29. augustil 1923 koondati Sõjavägede Ühendatud Õppeasutuste alla Sõjakool, Kõrgem Sõjakool, Tehnikakool ja Allohvitseride kool. 1936. aastal Ülemjuhataja käskkirjaga nimetati senine Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülema abi Kõrgema sõjakooli ülemaks. Kõrgema sõjakooli ülema koha loomisega, kaotati ära Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülema abi koht. Oma esialgsel kujul tegutses Tallinnas Tondil kuni õppeasutuste sulgemiseni.
Sõjakool asus Tallinna Tondi kasarmute III plokis (Tondi tänav 57) ja kooli staap Tondi kasarmute staabimajas. Allohvitseride Kool paigutati Juhkentalist Ülemiste kasarmutest Tondile II plokki. Sõjaväe Tehnikakooli staap, klassiruumid ja töökojad asusid Tondi kasarmute I plokis. Tehnikakooli kadettide magamisruumid asusid Tondi kasarmute Valges majas.
1. detsembri hukkunud kadettide monument
pisi| 1928. aasta 16. septembril avati Tondil 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus hukkunud kadettide monument. Ausamba esmase püstitamise mõtte algatas kolonelleitnant Eduard Rüütel, tollane sõjakooli ülem. Raha kogusid annetustena langenud kadettide teenistuskaaslased.
Valdeki õnnetus
14. juunil 1934 sai Sõjakooli korraldatud taktikalistel õppustel Valdeki laskeväljal aspirantide käes plahvatanud mürsu tõttu surma 10 sõjakooli aspiranti. Surma said Heino Eerits, Eduard Kikerpill, Alfred Viira, Georg Gadd, Karl Truumann, Aleksei Pärl, Johannes Kattai, Endel Uulist, Hugo Juhkam; 17. juunil suri haavadesse Ferdinand Hausenberg. 16. juunil korraldati Tondil 1. dets. langenud kadettide mälestussamba juures aktus õnnetuse ohvrite mälestamiseks. Leinaaktusest võtsid osa sõjakool ja naiskodukaitse juhid. Aktusel viibis ka kaitsevägede ülemjuhataja kindral Laidoner.
1935. toimus Tallinnas Sõjaringkonnakohtu istung, kus süüalusteks olid õppeasutuse ülem kolonel Artur Saueselg ja kapten Voldemar Tepper. Kohtuotsusega leiti V. Tepper süüdi olevat hooletus järelevalves ja võimu mittetarvitamises ning teda karistati ühekuise arestiga peavahis. A. Saueselg mõisteti õigeks.
Taasasutamine
Esimesed lühiajalised ohvitserikursused taasiseseisvunud Eestis käivitati 1991. aastal, kui Tallinnas alustas tööd Eesti Sisekaitse Akadeemia Kaitsekolledž.
1993. aastal, kui Eesti Sisekaitse Akadeemia nimeks sai Eesti Riigikaitse Akadeemia, formuleeriti ka Kaitsekolledž ümber Kaitsejõudude Ühendatud Õppeasutusteks. 1992. aastal sai alguse ka välismaal, peamiselt Soome Vabariigis toimuv ohvitserikoolitus.
KVÜÕA moodustati uuesti Vabariigi Valitsuse määruse nr 52 alusel 17. märtsil 1998 Kaitseväe peastaabi väljaõppekeskuse ning Eesti Riigikaitse Akadeemias paikneva Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste baasil. KVÜÕA tegutses aastatel 1997–1998 ilma selge arengukavata.
Alates 1998. aastast andis Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused (KVÜÕA) väljaõpet kahe õppekava alusel. Esimene alusel anti kutsekõrgharidusõpet, mille laiem eesmärk oli üldhariduslike teadmiste ning kutse- ja ametialaste teadmiste ja oskuste omandamine ning valmistas tulevasi ohvitsere ette teenima Eesti kaitseväes esmajärjekorras rühmaülematena. Õppe nominaalaeg oli 3,5 aastat ning see koosnes üld- ja põhiõppeainete plokist, tehnikakooli erialakursusest, teenistuspraktikast ja lõputööst (kokku kuni 129 ainepunkti). Sisuliselt anti õppuritele alusteadmised ajaloost ja politoloogiast, sotsiaal-, käitumis- ja humanitaarteadustest, loodus- ja täppisteaduste valdkonnast, ema- ja võõrkeelest. Põhifookus oli suunatud õppurite juhtimisoskuste ja taktikaalaste (sh erialaste teadmiste) teadmiste ning oskuste (rühma- ja kompanii tase) arendamisele.
Teine – diplomiõppe õppekava – oli ülesehituslikult eelmisega põhimõtteliselt sarnane, kuid kuna selle eesmärk oli anda õppuritele rahuaja kompaniiülema ja sõjaaja pataljoniülema teadmised ja oskused, sisaldas see lisaks kutsekõrgharidusõppe õppekavas olevale väljaõpet ka pataljoni tasemel. Õppeaeg oli samuti 3,5 aastat ja õppekava kogumaht 151 ainepunkti. Erinevus kutse- ja diplomiõppe õppekavade vahel seisnes selles, et viimase raames ei saanud õppurid erialast väljaõpet ja õppekava oli mõeldud juba kaitseväes teenivate ohvitseridele kõrgemal tasemel hariduse andmiseks.
Aastatel 1998–1999 tegutses KVÜÕA Tallinnas Eesti Riigikaitse Akadeemia territooriumil kuni ületoomiseni Tartusse 1999. aasta sügisel. Tartus kolis kool kesklinna endisse Eesti Põllumajandusakadeemia hoonesse, mis enne sõda kuulus Kaitseliidule.
KVÜÕA korraldas aastatel 2001–2002 Soome abiga logistika, pioneeri, side ja suurtükiväe eriala kursused. Soomelt on saadud abi ka aastatel 2003–2004 logistika, suurtükiväe ja õhutõrje eriala kursuste korraldamisel.
2003. aastal otsustas KVÜÕA liituda Bologna kõrgharidussüsteemiga. 3+2 süsteemis 3-aastase põhikursuse õppekava kinnitati kaitseministri 24.09.2004 käskkirjaga ja selle õppekava järgi hakati õpetama 2004. aastast.
2006. aastal sai KVÜÕA esimese akrediteeringu rahvusvahelise ekspertidest koosnevalt komisjonilt maaväe rakenduskõrgharidusõppe õppekavale täies mahus ja tingimisi akrediteeringu magistriõppele (tingimisi selle tõttu, et esimene magistrikursus polnud veel lõpetanud).
Aastal 2008 avas KVÜÕA rakenduskõrghariduse õppekava õhuväeohvitseridele ja 2011. aastal ka mereväeohvitseridele.
2008–2009 hakati KVÜÕA-s õppekavu muutma väljundipõhiseks, mis sisuliselt tähendas senise õppejõukeskse lähenemise muutmist õppurikeskseks, sätestades õppekava läbinu teadmised, oskused ja hoiakud.
2008. aastal allkirjastati Euroopa Liidu kaitseministrite koostöökokkulepe Euroopa Liidu sõjakoolide vahelise koostöö arendamiseks. Eeskuju võeti üle Euroopa levinud õpirändeprogrammist Erasmus, mis võimaldab KVÜÕA õppuritel ja õppejõududel õppida või õpetada mõnes välisriigi sõjakoolis. Samuti annab kokkulepe KVÜÕA-le omakorda võimaluse võtta vastu välisriigi õppureid ja õppejõude.
Kõrghariduse kvaliteedi arendamise programmis PRIMUS osaleb KVÜÕA alates 2008. aastast. Programm on võimaldanud KVÜÕA-l tegelda eelkõige õppetöö ja selle kvaliteedi arendamise küsimustega, muuhulgas panustada õppejõudude pedagoogiliste pädevuste arendamisele, rakendada mentorlust ja VÕTAt (varasemate õpi- ja töökogemuse arvestamine), arendada õppekavasid, viia läbi strateegilist arendustegevust ja arendada üliõpilaste õpioskusi.
2009. aastal läbis KVÜÕA magistriõppe õppekava akrediteerimisprotsess positiivse tulemusega.
Lahingukool liideti õppeasutustega 2010. aastal.
Eksternõpet hakati andma KVÜÕA-s 2010. aastast nendele ohvitseridele, kes on juba pikemalt kaitseväes olnud ja kelle teenistus ei võimalda osaleda KVÜÕA päevases õppes.
2010. aastal tehti üleminekuhindamine, mil hinnati kõrgkoole üle terve Eesti, et vähendada õppekavade/erialade dubleerimist ja hinnata kõrgkoolide jätkusuutlikkust. KVÜÕA sai kõikidele õppekavadele positiivse hinnangu ja õiguse tegutseda kõrgharidust (sh rakenduskõrgharidus ja magistriõpe) andva õppeasutusena.
Ian McEwan
thumb|right|Ian McEwan (2008) Ian McEwan (sündinud 21. juunil 1948 Aldershotis) on Briti kirjanik. Teda peetakse oma sugupõlve üheks parimaks Briti kirjanikuks.
Ta on pälvinud auhindu ja tema teoseid on tõlgitud paljudesse keeltesse.
Aastal 1998 sai ta romaani "Amsterdam" eest Bookeri auhinna.
Bad Doberan
Bad Doberan on kuurortlinn Saksamaal Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal, Bad Doberani kreisi keskus. Asub Läänemere kaldal 15 km kaugusel Rostockist.
Heiligendammi linnaosa on Saksamaa vanim merekuurort.
Ettepoole
"Ettepoole" on Liisi Koiksoni kolmas, 2010. aastal välja antud sooloalbum.
Plaadi materjal on stiililt akustiline popmuusika, mille Liisi Koikson salvestas stuudios juba uue muusikalise koosseisuga.
Uue albumi esitluskontsert toimus 2010. aasta 11. detsembril Jõulujazzi raames Tallinnas Vene Kultuurikeskuses.
Taavet Rootsmäe
pisi|Taavet Rootsmäe Taavet Rootsmäe (kuni 1936 David Rootsmann; 27. juuni 1885 Kastre-Võnnu vald, Tartumaa – 27. juuni 1959 Tartu) oli eesti astronoom.