Andrews_Reath
Kanti moraalse meelelisuse teooria: austus moraaliseaduse vastu ja kalduvuse mõju
Kanti järgi moodustavad kõik kalduvused kokku isekuse (Selbstsucht, solipsismus). See koosneb kas enesearmastusest (Selbstliebe, philautia), mis on valdav heatahtlikkus iseenda vastu, või enesega rahulolust (arrogantia). Esimest nimetatakse konkreetsemalt omaarmastuseks (Eigenliebe), teist konkreetsemalt omaupsakuseks (Eigendünkel; arvamus omaenda väärtusest). Puhas praktiline mõistus ainult ohjeldab omaarmastust, muutes selle mõistlikuks enesearmastuseks, kuid murrab maha omaupsakuse. Isekus on ratsionaalselt juhitud huvitatus oma kalduvuste rahuldamisest, mis on teiste õnne suhtes ükskõikne. Armastuse ese on isiku heaolu, isiku eesmärkide rahuldamine; austust huvitab väärtus, väärikus, see, kuidas teised isikusse suhtuvad. Omaarmastus ja omaupsakus on need hoiakud iseendale suunatuna. Omaarmastus on huvitatus omaenda heaolust ja omaenda soovide rahuldamisest. See sisaldab kalduvusi, mis on suunatud eesmärkidele, mis toovad heaolu, rahuldust toovaid tegevusi, vahendeid nende eesmärkide saavutamiseks jne. Omaupsakuse ese on isiklik väärtus, tähtsus teiste arvamustes. See on soov, et minust oldaks heal arvamusel, tendents pidada endast rohkem lugu kui teistest. See on loomulik kalduvus, eriti mis puudutab enesehinnangut, mis sõltub iseenda või teiste arvamusest, ja oma staatust teiste suhtes. Osutub, et see on väärtus, mida saavutatakse ainult teiste arvel, näiteks neid millegi poolest ületades või teiste silmis ületades. Enesearmastus on tendents teha oma suva subjektiivsete määravate aluste järgi tahte objektiivseks määravaks aluseks üldse. Kui enesearmastus teeb end subjektiivseks ja praktiliseks printsiibiks, siis seda võib nimetada omaupsakuseks, see kehtestab enesearmastuse subjektiivsed tingimused seadustena. Enesearmastust või omaarmastust võib esialgu pidada tendentsiks arvata, et oma kalduvused annavad oma tegudeks piisavad alused, mis neid teiste jaoks õigustaksid. Tehes enesearmastuse seadusandlikuks, astub omaupsakus sammu kaugemale: see on tendents arvata, et oma kalduvused annavad alused teiste tegudele. Inimesed peavad loomu poolest iseennast eriti tähtsaks, ning sageli seavad teistest hoolimise tingimuseks kooskõla iseenda huvidega. Omaupsakus püüab suurendada oma heaolu, esitades oma soove teiste inimeste soovide rahuldamise tingimusena. See pretendeerib iseenda teatud väärtusele teiste suhtes. Kuidas on võimalik panna teisi mõistusega indiviide, kellel on oma soovid, võtma minu soove oma tegude alustena? Omaupsakus teeb seda, pretendeerides iseenda kõrgemale väärtusele. Ta taotleb omamoodi ühepoolset austust. Minu austus omistab austatavale väärtuse, mis piirab minu tegude võimalusi. See on soov teiste üle domineerida ja nendega manipuleerida. See kasvab välja enesearmastusest. Omaarmastus on hool heaolu pärast, mis modifitseerib kalduvust ainult siis, kui see on vastuolus minu üldise õnnega. Moraalsest dispositsioonist ei erine see mitte selle poolest, et sel on tegu kalduvustega, vaid sellepärast, et see ei tunnista moraalseid piiranguid, seega teeb moraaliseaduse alamaks printsiibiks. Religiooni keeles on see tendents kurjale. Järelikult saab seda, mis on omaarmastuses halba, korrigeerida, piirates seda moraalikaalutlustega. Paljud algsed kalduvused ja nende eesmärgid saab säilitada teistel alustel. Selles mõttes moraaliseadusel tuleb ainult ohjeldada omaarmastust, nii et see saab heaks. Aga isikliku tähtsuse kalduvusi ei saa kunagi aktsepteeritavaks muuta. Kõik eneseväärtuse pretensioonid, mis eelnevad kooskõlale moraaliseadusega, on tühised. Eneseväärtustamise aluseks tohib olla ainult teadlikkus oma moraalsetest võimetest. Võidakse arvata, et tehtud hea tegu õigustab pretensiooni eelistavale kohtlemisele. Ja ma võin nõuda, et mind koheldaks kui eesmärki. Raske on näha, kuidas esimest võiks nõuda; teised võivad mind niimoodi austada, aga see ei anna mulle õigust erikohtlemisele. Vastuvõetav on aga nõuda teistelt eetilist austust, kui seda pole, ja arvata, et minu huvisid tuleb tähtsaks pidada. Siin põhineb austuse väärimise pretensioon moraalsel teadlikkusel; seda õigustab lihtsalt ratsionaalsete ja moraalsete võimete olemasolu, mitte see, mis nendega tehtud on. Selline austus on vastastikune, prioriteedita. Omaupsakus aga annab minule prioriteedi. Et säärane soov kohtleb teisi vahenditena, siis see pole ühitatav eetilise austusega teiste vastu. Moraaliseadus on niisuguse eneseväärtustamise vastu. Eneseupsakuse moraalsed vead on mõnedes joontes, mis on tal peaaegu ühised õige moraalse hoiakuga. See on moraalse hoiaku moonutus, mis on tõelisele austusele fundamentaalselt vastupidine. Omaupsakuse puhul ma ei tunnista ei teiste ega enda inimsust, sest ma ei võta oma isiku fundamentaalseks aluseks mitte ratsionaalse loomuse, vaid kalduvused.