cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armuhaigus
Armuvalu
Lisaks psüühilistele ilmingutele võib armastajal ka kehalisi sümptomeid esineda, nende hulka kuuluvad unetus, isutus, kinnisideede olemasolu jt.
Kõnekeeles nimetatakse armuvaluks murtud südant.
Enamik inimesi kannatab korra või rohkem oma elu jooksul armuvalu käes ning seetõttu peetakse seda harilikult kahjutuks, kuid olenevalt isiksusetüübist võib sellel olla ka raskemaid tagajärgi kehalistest või psüühilistest haiguslikest seisunditest enesetapu ja mõrvani välja.
Psühhiaatrias ei pöörata seisundile harilikult väga suurt tähelepanu, kuni ei ilmne märke suitsiidikalduvusest.
Armuvalu tekib sagedasti, kui inimene kaotab või lahutab kellestki, kellega ollakse emotsionaalselt seotud (suhte lõppemine).
Kuivõrd armastust peetakse surematuks või kestvaks ning armastajatele meeldib uskuda armastusse, sellest kõnekeeles ka populaarne väljend: "... kuni surm meid lahutab".
Armuvalu vormiks on ka igatsus või armukadedus, näiteks siis kui armastatu, kellesse ollakse armunud, on juba hõivatud ega ole suhteks saadaval. Armuvalu võib sagedamini esineda ka inimestel, kes on tagasihoidliku või häbeliku iseloomuga, ega julge oma tunnetest rääkida. Ka selline olukord võib viia psüühiliste häireteni nagu armastatu ahistav jälitamine (inglise keeles stalking).
Armuvalu võib tabada ka lapsi, kelle armastus ei leia vastuarmastust vanemate või õdede-vendade poolt.
Armuhaigus kirjanduses
pisi|vasakul|alt=|"[[Sappho (Mengin)|Sappho" (1877), Charles Mengin (1853–1933)]] Kirjanduses kujutatakse armastussuhte lõppu armuhaiguse tõttu sageli ühele või teisele osapoolele traagilisena. Klassikaline näide on saksa kirjaniku Johann Wolfgang von Goethe 1774. aastal avaldatud kiriromaan "Noore Wertheri kannatused".
Kirjanduses kujutati armuhaigust juba antiikajal. Kreekas sündinud kirjamees ja keskmise platonismi esindaja Plutarchos kirjutas novelli Sappho ja Antiochose armuloo kohta.
Ajalugu
pisi|Maal "[[Erasistratos avastab Antiochose haiguse põhjuse", Jacques-Louis David (1774)]]
Meditsiin tegeles armuhaigusega juba enne Avicennat. Nii näiteks kutsus legendi järgi Süüria kuningas Seleukos Erasistratose (umbes 330–250 eKr) oma poega prints Antiochost ravima. Printsi pulss muutus, kui tuppa sisenes kasuema Stratonike. Sellest järeldas Erasistratos, seostades pulsi südametööga, et prints põeb armuhaigust – ta tervenes.
Sarnaseid armuravijuhtude kirjeldusi võib leida ka Hippokratesel ja Galenosel. Tolle aja kuulsad arstid määrasid haiguse raviks suguühte. Galenose arvates pidanuks mehed, selleks et terveks jääda, armatsema ka siis, kui nad sellest naudingut ei saa.
Araabia arst Avicenna kirjeldas armuhaigust teoses "Arstiteaduse kaanon". Avicenna määras raviks kas suguühte, kui usk ja seadus võimaldasid, või tänapäeva mõistes kognitiiv-käitumusliku teraapia vorme. Tänapäeval on esimesena mainitu valdavalt keelatud ravivõte.
Keskajal peeti sageli armuhaiguse põhjuseks "elujõudu", mis kutsus ajuvatsakeses, kus asus virtus aestimativa, esile põletiku virtus imaginative piirkonnas. Armuhaigust peeti ka kurtuaasse armastuse vormiks.
Tänapäeva meditsiin
Tänapäevased aju-uuringud pakuvad hüpoteese romantilise armastuse aktiveerivate ja mõõdetavate toimete kohta kesknärvisüsteemi (vt tagapool ka bioloogilisi ja psühholoogilisi käsitlusi; armastuse neurobioloogiat). Nii on ühe funktsionaalse magnetresonantstomograafia uuringu kohaselt, milles osalejad täitsid eelnevalt kirgliku armastuse skaala (Passionate Love Scale), suurajukoore aktiivsuses kuvada muutusi, mis on aga armastatu ja sõbrapiltide vaatamisel erinevad/eristatavad. Selle hüpoteesi tagasiulatuvat jõudu on raske hinnata, kuivõrd puudub konsensus tänapäeva sotsiaalvõrgustike vaatamiskäitumise bioloogiliste toimete kohta aju nägemisväljadesse. Primaatide sotsiaalkäitumise uuringutulemused näitavad, et ka neil on nägemisstiimulite töötlus arenenud ja nad on võimelised vangistuses olles rühma liikmeid näiteks puuteekraanil kuvatud fotodel ka nägupidi tuvastama.
Marazziti jt (1999) uurisid veenivere monoamiinse neurotransmitteri 5-HT tasemega seonduvat alla 30-aastastel värskelt armunutel, kes veel ei olnud seksuaalset lävimist alustanud, ja obsessiiv-kompulsiivse häirega patsientidel. Uurimistulemused olid mõlema uuringurühma puhul alla normaaltaseme. Uurijate arvates võib esineda psüühilisi kattuvusi ka depressiooni ja maaniaga, seega võib-olla saaks armuhaigust kaasaja tõenduspõhises meditsiinis vaadelda bipolaarse häirena (obsessiiv-kompulsiivne armastus). Renessansi ajal arvati, et tegu võib olla pärilike teguritega, ja et enamik inimesi, kes haiguse käes kannatasid, olid sellele vastuvõtlikumad. Kuid lapsed, vanurid, eunuhhid ja impotendid olevat haiguse vastu immuunsed. Armuhaiguse sooline esinemine on varieeruv, seda esineb nii meestel kui ka naistel.
Tänapäeval pulssi ja vererõhku sõrmedega mõõta ei soovitata, selleks on vererõhumõõtjad. Kaasajal vaadeldakse sarnase sümptomaatikaga seisundite tegureid spetsiifilisemalt, erinevate erialade lõikes ka arstide poolt. Nii näiteks on hüpertoonia südame-veresoonkonna haigus ja ravimeid saab võtta. Paraku võivad mitmed ravimid põhjustada kaasuvaid haigusi (suurenenud HI-viiruse levik vanadekodude patsientidel, Parkinsoni ja Alzheimeri tõve käes kannatavate geriaatriliste patsientide kutseliste hooldajate uuringud, kus kaevatakse patsientide/klientide seksuaalse ahistamise üle jne) ja neid omakorda saaks erinevate teadusalade raames kestevuuringutega mõõta.
Pole selge, kas mõned tänapäeval uuritavad nn romantilise armastuse bioloogilised, füsioloogilised, psüühilised jmt sümptomid on romantiline armumine, vastamata armastus või seksuaalne vastamata kirg, või tuleks neid käsitleda kõrvalekalletena.
Helme vald
Helme vald oli vald Lõuna-Eestis Valga maakonnas.
Helme vald piirnes lõunas Lätiga, idas Hummuli ja Puka vallaga, põhjas Põdrala valla ja lääneloodes Viljandi maakonna Karksi vallaga.
Ajalugu
Helme valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Asustus
Helme
Ala – Holdre – Jõgeveste – Kalme – Karjatnurme – Kirikuküla – Koorküla – Kähu – Linna – Möldre – Patküla – Pilpa – Roobe – Taagepera
Loodus
thumb|Sissepääs Helme koobastesse Helme koopad asuvad Helme ordulossi varemetest põhjas kitsas põhja–lõunasuunalises seljandikus, kahe ürgoru ühinemise kohal.
Rubina soo on tuntud mitmekesise loomastiku ja taimestiku poolest ning kuulub mitme looduskaitseala koosseisu.
Helme vallavalitsus ja volikogu
Helme vallavalitsus lõpetas tegevuse 31. oktoobril 2017 pärast Tõrva vallavalitsuse moodustamist.
Vallavalitsus 2013-2017 oli 3-liikmeline.
Vallavolikogu koosnes 2013-2017 13st liikmest:
Rogense oja
Rogense oja (ka Rogenese oja) on oja Pärnumaal Põhja-Pärnumaa vallas Rukkikülas ja Raplamaal Märjamaa vallas Nurme ja Ojaäärse külas.
Oja on savikas avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Rogense oja keskkonnaregistri kood on VEE1113500.
MS-DOS
See oli 1980. aastatel personaalarvutite kasutusel olnud operatsioonisüsteemidest levinuim. Kuid kuna MS-DOSi asendamine Windowsi opsüsteemiga on toimunud järk-järgult, on suutnud Microsoft siiani enamjaolt alles hoida ka oma kättevõidetud turuosa personaalarvutite turul.
Ajalugu
Microsoft litsentsis oma toodet ka mitmetele arvutitootjatele, kes müüsid oma arvuteid juba koos MS-DOSiga, mis oli vahel esitletud hoopis tootjate oma nimedega. Hiljem kasutati juba Microsofti tootenime MS-DOS, kuid IBM jätkas siiski oma IBM PC tarvis MS-DOSist oma versiooni PC-DOSi loomist.
Digital Research, saades teada, et IBM müüb CP/Miga sarnast toodet (kasutati ju ka sama nime, mida oli lubatud kasutada CP/Mi puhulgi), ähvardas kohtusse pöörduda. IBM sõlmis seepeale kokkuleppe, et PC klientidel on valida, kas kaasa tuleb PC-DOS või CP/M-86 Kildalli 8086 versioon. Kõrvutades neid võrdluseks omavahel maksis CP/M peaaegu 200 dollarit rohkem kui PC-DOS ning selle müük soikus. CP/Mi turuosa vähenes, millele vastupidi MS-DOS ja PC-DOS said müüduimateks operatsioonisüsteemideks PC-arvutites ja PCga ühilduvates arvutites.
Digital Research üritas CP/M-86 turuosa küll uuesti tagasi võita – esialgu DOS Plusiga ja hiljem DR-DOSiga (mõlemad on ühilduvad nii DOSi kui ka CP/M-86ga), kuid erilise eduta. Digital Researchi ostis lõpuks ära Novell ja DR-DOSist sai Novell DOS 7.
MS-DOSi järeltulijateks said Microsoft Windows ja IBMi OS/2. Microsoftil ja IBMil tekkis rida lahkarvamusi, mille tõttu lahknes ka DOSi arendamine kahe firma poolt. MS-DOS on osaliselt üle kantud ka Windowsi, Windows 95 ja Windows 98 raporteerivad DOSi versiooniks 7.x, Windows ME raporteerib DOS API versiooniks 8.00, kuigi DOSi selles enam eraldi käivitada ei saa.
PC-DOSi viimane versioon oli 1998. aastal PC-DOS 2000. Microsoft lõpetas DOSi arendamise aastal 2000 ning 8. versiooninumber jäi MS-DOSi viimaseks.
Vareslaid (Väinameri)
pisi|Vareslaid Hanikatsi laiult Vareslaid on 27,9 hektari suurune saar (laid) Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Salinõmme küla alal Hiiumaast kagus Väinameres. Saar kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala Laidude sihtkaitsevööndisse.
Nimi
Saart on esmamainitud 1770 kui Wasari. Pastor August Wilhelm Hupel nimetas 1782 saart Warreslaid ja krahv Ludwig August Mellin 1798 "Liivimaa atlases" Warres Laid.
Laid on nime saanud ilmselt kunagise vareste rohkuse järgi.
Asend
Saar asub Hanikatsi ja Kõrgelaiu vahel, 1,5 kilomeetrit Hanikatsist kagus.
Vareslaiust loodes asub Varesrahu.
Loodus
Suhteliselt madal meri, mis saart ümbritseb, on savika põhjaga. Peaaegu kogu saare ulatuses kasvab mere ääres tihedalt pilliroog. Sellele järgneb enamasti laiu keskosa pool kõrvenõgeste ja ohakate vöönd. Vareslaiu keskosa katab tihe haavik. Sagedane taimeliik on soolikarohi. Lindudest on palju kalakajakaid.
Vadim Makšejev
Vadim Makšejev (Вадим Николаевич Макшеев; 4. september 1926 Leningrad – 7. veebruar 2019 Tomsk) oli lapsepõlve Eestis veetnud vene kirjanik ja ajakirjanik.
Vadim Makšejevi isa oli valgekaardi ohvitser, kes osales Krimmi vabastamises ja pärast selle ebaõnnestumist lahkus Venemaalt üle Türgi ja Prantsusmaa Eestisse Tartusse. 12. novembril 1923 laulatati Tartu Uspenski kirikus tulevase kirjaniku vanemad. 1926. aastal sõitis Vadimi rase ema Leningradi oma lähedaste juurde Leningradi sünnitama, Vadim sündis 4. septembril. Mõne kuu pärast sõitsid ema ja Vadim tagasi Tartusse. Aastatel 1930–1931 töötas Vadimi isa Tartu–Petseri raudtee ehitusel kümnikuna, olles õppinud Tartu ülikoolis aastatel 1923–1926 kaubandust ja aastatel 1927–1928 majandust (matr. nr. 8410). 1933. aastast töötas tema isa Kiviõlis, olles vabal ajal vene emigrantide lastest moodustatud skaudimaleva juhiks. Samal aastal hakkas Vadim algkoolis käima. 1939. aastal õppis Vadim Tartu eesti reaalkoolis, 1940. aastast aga Narva Vene Gümnaasiumis (hilisema nimetusega Narva 2. Keskkool).
Küüditati 14. juunil 1941 koos ema ja õega Siberisse Tomski oblastisse Vasjugani rajooni Volkovosse. Ema ja õde surid aastal 1942. Isa suri aastal 1941 Sverdlovski oblastis, Stupino kinnipidamiskohas. Vasjuganis elas Makšejev 20 aastat, nendest 14 aastat eriväljasaadetuna. Ta töötas mitmes kolhoosis, pidades mitmeid ameteid, elatades end nii füüsilise töö kui ka raamatupidamisega.
1950ndate keskel hakkas Makšejev ajakirjandusele kaastööd tegema. Aastal 1960 võeti ilma passita kolhoosnik Vadim Makšejev ajakirjanike liidu liikmeks. Aastal 1960 ühinesid Vasjugani ja Kargasoki rajoonid ning Makšejev suunati Kargasoki rajooni ajalehe Severnaja Pravda maaelu osakonna juhatajaks. Aastal 1962 asus ta ümber Tomskisse, oblasti ajalehe Krasnoje Znamja maaelu osakonna juhatajaks. Samuti hakkas ta ka pikkamööda päris kirjanduse poole kalduma.
Alexander Stubb
Cai-Göran Alexander Stubb (sündinud 1. aprillil 1968 Helsingis) on Soome poliitik.
Ta oli 24. juunist 2014 kuni 29. maini 2015 Soome peaminister. 29. maist 2015 kuni 22. juunini 2016 oli ta Juha Sipilä valitsuse rahandusminister.
Stubb oli 14. juunist 2014 11. juunini 2016 Rahvusliku Koonderakonna esimees.
Aastatel 2004–2008 oli Stubb Euroopa Parlamendi liige.
4. aprillil 2008 sai Alexander Stubb Matti Vanhase valitsuse välisministriks. Ta asendas Ilkka Kanervat, kes pidi skandaali tõttu tagasi astuma. Tema koha europarlamendis sai endine Soome keskkonnaminister Sirpa Pietikäinen.
Simona Senoner
thumb|Simona Senoner veebruaris 2010 Simona Senoner (13. juuni 1993 Bolzano – 7. jaanuar 2011 Freiburg, Baden-Württemberg) oli Itaalia suusahüppaja.
Alexander Stubb
Soome välisministrina oli Stubb OSCE juhataja alates oma ametisseastumisest kuni 2008. aasta lõpuni. Sellesse ajavahemikku jäi Vene-Gruusia sõda ning OSCE vahendas läbirääkimisi sõjaliste vaatlejate saatmiseks sõjategevuse piirkonda.
Alexander Stubb on Euroopa Liidu Läänemere strateegia üks põhiautoreid ja eestvedajaid.
16. augustil 2023 toimunud pressikonverentsil teatas ta, et kandideerib järgmistel Soome presidendivalimistel.
Hariduskäik
Alexander Stubb on 1986. aastal lõpetanud Mainlandi keskkooli USA Florida osariigis Daytona Beachis. Kaks aastat hiljem lõpetas ta Lärkani Gümnaasiumi Helsingis. 1993. aastal sai Stubb poliitikateaduste erialal bakalaureusekraadi Furmani Ülikoolist USA Lõuna-Carolina osariigis. Järgnevatel aastatel õppis Stubb Sorbonne'i Ülikoolis Pariisis, mille lõpetas diplomiga prantsuse keele ja ühiskonna erialal. 1995. aastal omandas ta magistrikraadi Euroopa poliitikas Euroopa Kolledžist Belgias. Doktorikraadi sai Stubb Londoni Majanduskoolist 1999. aastal. Alexander Stubb oskab lisaks soome ja rootsi keelele veel inglise, prantsuse ja saksa keelt.
Ametikohad
Alexander Stubb on töötanud järgmistel ametikohtadel:
Publikatsioonid
Alexander Stubb on toimetanud või kirjutanud 11 raamatut, ligi 30 artiklit Euroopa Liidust ja üle 100 arvamusartikli.
Isiklikku
Stubb on soomerootslane. Lisaks soome ja rootsi keelele oskab ta inglise, prantsuse ja saksa keelt.
Stubb elas Belgias Rixensarti vallas koos abikaasa Suzanne Innesiga, kes on Suurbritanniast pärit jurist. Hiljem kolisid nad Espoosse. Neil on kaks last, tütar Emilie ja poeg Oliver Johan.
Stubb peab ennast ise spordihulluks. Ta võistleb maratonijooksus ja triatlonidel ning on lõpetanud Ironmani triatloni, mis toimub Hawaii saartel.
Haapsalu raudteejaam
Haapsalu raudteejaam on endine raudteejaam Läänemaal Haapsalus.
Haapsalu jaamahoone ehitati aastatel 1905–1907. Hoone projekteeris Karl Werheim ja insener oli V. Vestfalen.
Haapsallu viis aastatel 1905–2004 Keila–Haapsalu raudteelõik, mis 2004. aasta kevadel üles võeti. Liinil Tallinn–Haapsalu sõitsid regulaarsed reisirongid kuni 1995. aasta septembrini, misjärel kasutati raudteed vähesel määral veel vaid kaubaveoks. Haapsalu jaamale eelnes Keila suunalt Uuemõisa raudteepeatus.
Haapsalu raudteejaama nn Imperaatoripaviljonis asub 1997. aasta juunist Eesti Raudteemuuseum, mis jätkab 1970. aastal Tallinnas asutatud laiarööpmelise raudtee (1524 mm) muuseumi tegevust. Jaamas on ka bussijaam ning hoone tagaküljel alates 1960-ndate algusest bussipeatused.
Ajalugu
Raudteed Keila ja kuurortlinna Haapsalu vahele hakati ehitama 1902. aastal ja see avati ametlikult novembris 1905. See raudteeliin võimaldas reisijatevedu Looderaudtee Balti raudteeliini Tallinna–Keila raudtee jätkuna kuurortlinna Haapsallu, Haapsalu kreisi keskusse.
Haapsalu jaama asuti rajama 1902. aasta lõpus Haapsalu ja Paralepa metsa vahel asunud lagendikule, kokku 10 tiinusele (10,9 ha) maa-alale. 1904. aastal valmis jaamas enamus hooneid ja rajatisi. Sama aasta lõpus (28. detsembril) alanud ajutise rongiliiklusega üheaegselt alustas tegevust ka Haapsalu raudteejaam, kuigi jaamahoone sel ajal veel valmis polnud. Esinduslik hoone valmis 1905. aasta hilissügiseks. Lõplikult aga alles 1907. aastaks. Historitsistliku jaamahoone projekteeris Peterburis Karl Werheim (1840–1912).
Tsaaririigi süsteemis teise klassi liigitatud raudteejaama peahoone vastas tegelikult toonastele I klassi jaama nõuetele: lisaks puhvetitega ooteruumidele, härrade ja daamide vesiklosetiga tubadele, suurele vestibüülile, piletikassale, jaamakontorile, jaamaülema kabinetile ning telegraafiruumile olid seal ruumid postiosakonnale, raudteesandarmile ja isegi keiserlikule perekonnale.
Teise klassi jaamale kohaselt asub Haapsalus kahekohaline paekivist veduridepoo ning selle juures ka suur auruvedurite pöördsild diameetriga 19,5 m. Veduridepoo oli OÜ Haapsalu Raudtee – kui raudtee viimase operaatori – poolt kasutusel kuni Haapsalu raudtee sulgemiseni 2004. aastal. Varasemal perioodil oli jaamas koos peateega kokku 10 nummerdatud teed, mis lõppesid kõrgele raudteetammile rajatud umbteena Haapsalu lahe kaldal (rongide manööverdamiseks). pisi|Endine Haapsalu jaama [[auruvedurite pöördsild, taamal depoohoone ]] pisi|vasakul|Haapsalu raudteejaam, 1930. aastad pisi|Haapsalu jaama perroon pisi|Endised Haapsalu jaama väljasõidu[[foorid]] pisi|Alles jäetud raudtee piir Haapsalus Lisaks jaamahoonele ja perroonile valmisid veel ka veetorn, kaubaladu ning paljud teised jaama abihooned nagu näiteks jaamatööliste elamud, kuurid, keldrid, raudteejaama ambulants, loomalaut, pagasihoone, pesuköök ja pöörmepostid.
Umbes kümme aastat hiljem ehitati Haapsalust 7 km pikkune raudteelõik Rohukülla (vt Rohuküla raudteejaam), kui Peeter Suure merekindluse olulisse sõjasadamasse. Raudteepikenduse otstarve oli tollal aga eeskätt sõjaline ja ajendatud Esimese maailmasõja kasvavatest pingetest. 1917. aastal asuti kavandama ka Haapsalu ja Pärnu raudteejaama vahele uue raudtee rajamist, ent see plaan jäi teostamata. 1920. ja 1930. aastatel kasutati Haapsalu–Rohuküla raudteed lisaks kaubaveole reisijate transpordiks.
Juunis 1935 võeti reisijate veoks kasutusele Eestis ehitatud diisel-elektriline mootorvagun DeM 31 Lendav Läänlane. Sõit Tallinnast Haapsallu kestis alla kahe tunni. Kaks aastat varem oli jaamas avanud uksed postiagentuur „Haapsalu vaksal“.
1980. aastatel sõitis liinil Tallinn–Haapsalu kolm paari reisironge päevas, sõit kestis keskmiselt kaks ja pool tundi. 1990. aastate alguseks oli raudtee seisukord aga sedavõrd halvenenud, et rongisõit kestis juba üle kolme tunni ja reisijad eelistasid rongile bussi. Samal ajal vähenes märgatavalt ka kaubarongide koormus ja raudtee ülalpidamine tekitas järjest suuremat kahju. Kuna Riisipere–Haapsalu lõigul puudus kontaktvõrk, ei saanud reisijate veoks kasutada ka tunduvalt väiksemate ülalpidamiskuludega elektrironge. Lisaks halvendas olukorda veel kerget tüüpi väljavahetamist vajav rööbas (R43), aastakümneid tegemata remont ja Eesti Raudtee soov vabaneda reisijateveost kõikjal Eestis, andes selle üle Elektriraudteele ja Edelaraudteele. Kõigest sellest johtuvalt otsustas EVR-i haldusnõukogu 15. septembril 1995 sulgeda Haapsalu–Riisipere raudteelõigu. Viimane regulaarne reisirong (DR1A-226), kaunistatult kuusepärja ja loosungiga "Hüvasti Haapsalu", saabus Haapsallu 22. septembril 1995.
Pärast reisiliikluse sulgemist jätkus raudteel väikese koormusega kaubavedu. 1990. aastate alguses kasutult seisma jäänud ja metallivaraste rüüstatud Haapsalu–Rohuküla raudtee demonteeriti lõplikult 1990. aastate keskel. Veel 2012. oli alles väike lõik endise teraviljakombinaadi ning jaama vahel, kus hoiti auruvedurit. Tänaseks on see koos mitmete tupikteedega üles võetud.
1996. aasta sügisel munitsipaliseeriti osa jaama objekte (nt jaamahoone, perroon ja jaamaväljak). 1997. aasta lõpul otsustas AS Eesti Raudtee Haapsalu jaamas kommertsoperatsioonid lõpetada ja raudteejaama lõplikult sulgeda. Haapsalu viimane jaamaülem oli Natalja Kappanen, kes hiljem töötas veel ka OÜ Haapsalu Raudteel dispetšerina.
Haapsalu jaamas asus 20. sajandi lõpul kokku neli jaamateed, mis lõppesid endiselt jaama põhjaküljel, raudteemuulile rajatud umbteega. Lisaks oli kauba käitlemiseks jaamas tupiktee koos kaldtee, kaubalao ja laadimisplatvormiga. Haapsalu raudteejaamast lähtus ka mitu haruteed, mis siirdusid naftabaasi, depoosse, vedurite pöördsillale, Haapsalu Rajooni Tarbijate Kooperatiivi ja Rohukülla. Lühike lõik Rohuküla harutee algusest oli hiljaaegu veel säilinud (sellel seisis auruvedur Su 252-94), kuid demonteeriti tõenäoliselt 2013. aastal.
Novembris 1997 müüs Eesti Erastamisagentuur Riisipere–Haapsalu raudteelõigu (53 km) sümboolse 5300 krooni eest (100 kr/km) ärimees Aarne Taalile. 1. mail 1998 alustas tegevust OÜ Haapsalu Raudtee, mis hankis kaubaveduri seeriast M62-1296 (nimega Robert) ja alustas kaubavedusid lõigul Riisipere–Haapsalu. Esialgu sõitis kaubarong kolm korda nädalas, vedades Lääne-, Hiiu- ja Saaremaa jaoks (kokku 11 firmalt) kütust, puitu, vilja, vanarauda, kivisütt, soola ja kalakonserve. Seoses oluliselt vähenenud kaubavedude ja laguneva raudteega, kus kiirus piirdus kohati kõigest 25 km/h, otsustati Riisipere ja Haapsalu vaheline raudteelõik demonteerida. 2004. aasta kevadel koondati kogu järelejäänud personal ja raudteel algasid lammutustööd.
OÜ Haapsalu Raudtee opereeris kokku 6 aastat ja 24 päeva, pakkumisele raudtee taasriigistada andis Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium eitava vastuse. 2004. aasta mais alustati raudtee demonteerimist. Vanaraua müügist saadud tulust investeeriti osaliselt raudteetammile rajatud kergliiklustee ehitusse. Raudteemuuseumi tarbeks jäeti Haapsallu rööpad alles.
2008. aastal avati Riisipere–Haapsalu–Rohuküla raudteetammil ligi 60 km pikkune Läänemaa Tervisetee.
Haapsalu jaamaülemad
Haapsalu raudteejaama juhtisid selle 93 tegevusaasta jooksul: Sergei Kaskelaine, Rudolf Romm (01.10.1913 – 01.06.1916), Nikolai Nossov (01.01.1917 – 01.06.1921), Johannes Saarmann (06.1921 – 01.05.1923), Johann Perg (01.07.1923 – 01.11.1930), Aleksander Veljaminov (Viljaste, kt 01.11.1930 – 06.1931), August Särm (01.06.1931 – 16.06.1938), August-Johannes Sõnno (01.12.1938 – 04.01.1941 ja 10.04.1947 – 16.01.1951), Rudolf Räitsak (kt 05.01.1941 – 04.1941), Aleksander Timusk (15.04.1941 – 25.03.1947), Igor Laid (16.01.1951 – 08.1951), Heino Liht (08.1951 – 04.10.1968), Voldemar Reichardt (kt 10.1968 – 14.12.1968), Ivan Kappanen (12.1968 – 08.1970), Valentin Ossipov (28.08.1970 – 12.10.1989) ja Natalja Kappanen (10.1989 – 12.1997).
Jaamahoone
Haapsalu historitsistliku jaamaansambli projekteeris 1904. aastal arhitekt Karl Werheim ja see valmis 1907. aastal. Vaksalihoone pidi tulema kogu liini suursuguseim, kuna sinna rajati keisririigi raudteetavade kohaselt II klassi jaam. Ülipika fassaadiga kompleksi kuuluvad reisijatehoone, väikese torni ja varikatusega nn Imperaatoripaviljon ja ühendav katusealune. Neile lisaks asub jaamahoone ümbruses säilinud ja tänaseks kaitse all olevaid abiehitisi, näiteks pagasiait, platvormiga kaubaladu, veetorn, depoo, vedurite pöördsild, raudteelaste elamud ja teised väiksemaid abihooned.
Haapsalu jaamahoone projekt kinnitati 19. oktoobril 1904, välja arvatud Imperaatoripaviljon, mille teine variant sai heakskiidu alles 28. juunil 1905. Jaamahoone ehitust juhtis suurte volitustega insener Götte, ehitajateks olid kohalikud ettevõtjad. Jaamahoone sai enamasti vaid suurlinnadele omase ülipika perrooni pikkusega 100 sülda (216 m), mis ainulaadse nähtusena oli tervikuna kaetud katusega.
Praegu asub jaamahoones lisaks Raudteemuuseumile ka Haapsalu bussijaam.
Haapsalu raudtee taastamine
Alates regulaarse reisirongiliikluse kadumisest 1995. aastal on räägitud Tallinna–Haapsalu rongiühenduse taastamisest.
13. veebruaril 2014 moodustati riigikogus 15-liikmeline Haapsalu raudtee taastamist toetav saadikuterühm, mille esimeheks valiti Lauri Luik. Detsembris 2019 avati reisiliiklus Riisipere–Turba 6,3-kilomeetrisel teelõigul. Aprillis 2022 kuulutati välja ehitushange Turba–Risti 13,5-kilomeetrise teelõigu rajamiseks. Liiklus kavatseti seal avada 2024. aasta lõpus. See aga lükkub 2022. aasta suve seisuga määramata ajaks edasi.
Haapsalu raudtee kuni Rohukülani oli 2021. aasta seisuga kavas taastada 2028. aastaks.
2022. aastal vastu võetud valitsuse otsusega jäeti Haapsalu raudtee taastamine Eesti taaste- ja vastupidavuskavast välja.
Mathieu Flamini
Mathieu Pierre Flamini (sündinud 7. märtsil 1984 Marseilles) on itaalia päritolu endine Prantsusmaa jalgpallur (poolkaitsja).
2003–2004: Marseille Olympique
Olympique osales ka UEFA karikasarjas, kus alistas Dnepropetrovski Dnepri (1:0, 0:0), FC Liverpooli (võõrsil 1:1, kodus 2:1), Milano Internazionale (1:0, 1:0) ja Newcastle Unitedi (võõrsil 0:0, kodus 2:0) ning jõudis finaali, kus kaotas 0:2 Valenciale. Mängu juhtis Pierluigi Collina. Flamini mängis kõigis klubi euromängudes.
2004–2008: Londoni Arsenal
23. juulil 2004 sõlmis Flamini lepingu Arsenaliga. Esimese mängu Arsenali meeskonnas mängis ta 15. augustil 2004 4:1 võidumängus Evertoni vastu. Hooajal pidas ta 19 kohtumist, neist 7 alustas ta algkoosseisus. Peamiselt asendas ta vigastada saanud mängijaid ja tal polnud sellepärast platsil kindlat kohta, vaid ta mängis mitmesuguseid positsioone. Ta lõi hooajal ühe värava: eelviimases Premier League'i mängus 7:0 lõppenud mängus Evertoni vastu viimase värava. Meistrivõistlustel jäi Chelsea järel teiseks. UEFA Meistrite Liigas võitis Arsenal alagrupi, kuid seejärel kaotas Müncheni Bayernile (võõrsil 1:3, kodus 1:0). Seevastu võitis Arsenal Inglismaa karikavõistlused, alistades finaalis Manchester Unitedi 0:0 lõppenud mängu järel penaltiseerias. Kuid superkarika mängus kaotati 1:2 Chelseale. Hooajal pidas Flamini 32 mängu ja lõi 1 värava.
Järgmisel hooajal (2005/06) mängis Flamini Arsenalis koos Mart Poomiga. Klubi tulemus halvenes veelgi: Premier League'is saadi kõigest 4. koht. Meistrite liigas võitis Arsenal alagrupi 5 võidu ja 1 viigiga, seejärel võitis Madridi Reali (võõrsil 1:0, kodus 0:0), veerandfinaalis Torino Juventuse (kodus 2:0, võõrsil 0:0) ja poolfinaalis Villarreali (kodus 1:0, võõrsil 0:0). Finaalis tuli FC Barcelonalt vastu võtta 1:2 kaotus. Hooajal pidas Flamini 49 mängu ega suutnud väravat lüüa.
Hooajal 2006/07 saavutas Arsenal taas 4. koha Premier League'is. Meistrite Liigas võitis Arsenal taas alagrupi, aga kaotas seejärel kohe PSV Eindhovenile (võõrsil 0:1, kodus 1:1). Flamini pidas 32 mängu ja lõi 4 väravat. Liiga karikavõistlustel pääses Arsenal finaali, aga kaotas taas Chelseale 1:2.
Hooajal 2007/08 saavutas Arsenal Premier League'is 3. koha. Meistrite Liigas jäi Arsenal alagrupis Sevilla järel teiseks, kuid pärast seda võitis AC Milani (kodus 0:0, võõrsil 2:0) ja jõudis veerandfinaali, kus kaotas FC Liverpoolile (kodus 1:1, võõrsil 2:4). Ka kõik teised Inglismaa klubid (kokku 4) pääsesid veerandfinaali. Flamini pidas klubi meeskonnas 40 mängu ja lõi neis 3 väravat.
2008– AC Milan
Hooajal 2008/09 mängis Milan UEFA karikasarjas, kus ta tuli alagrupis VfL Wolfsburgi järel teiseks, aga langes kohe välja pärast seda, kui oli Bremeni Werderiga viigistanud võõrsil 1:1 ja kodus 2:2.
Hooajal 2009/10 mängis Milan Meistrite Liigas, kus ta tuli alagrupis Madridi Reali järel teiseks, aga langes kohe välja kaotustega Manchester Unitedile 2:3 kodus ja 0:4 võõrsil. Sarja võitis Milano Internazionale.
Koondisekarjäär
Esimese mängu Prantsusmaa jalgpallikoondises tegi Flamini 7. veebruaril 2007 sõprusmängus Argentina jalgpallikoondise vastu. 2008. aasta EM-i eel kutsuti ta 30 koondise kandidaadi hulka, kuid EM-ile ta ei pääsenud. Prantsusmaa jäi EM-finaalturniiril alagrupis viimaseks. Kokku pääses ta koondisesärgis väljakule kolmel korral.
Palasi (Vinni)
Palasi (18. sajandi kaartidel Pallas) on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Palasi asub Rakvere–Rannapungerja maantee ääres. Tudu aleviku suunas järgneb enne Purtse jõge endine Udriku (18. sajandi kaartidel Uddrik) küla.
Küla on kuulunud Viru-Jaagupi kihelkonda.
Külas asub muistne Palasi kalmistu.
Olümpiahümn
Olümpiahümn on kaasaegsete olümpiamängude ametlik hümn. Selle muusika kirjutas Spýros Samáras ja originaalsõnad Kostís Palamás. Mõlemad autorid on pärit Kreekast.
Esimest korda kõlas olümpiahümn 1896. aasta Ateena mängudel, ent ametlikuks olümpiahümniks kinnitati see alles Rahvusvahelise Olümpiakomitee 55. istungjärgul 1958. aastal Roomas.
Hümni kreekakeelne tekst
Αρχαίο Πνεύμ' αθάνατο, αγνέ πατέρα του ωραίου, του μεγάλου και τ'αληθινού, κατέβα, φανερώσου κι άστραψ'εδώ πέρα στην δόξα της δικής σου γης και τ'ουρανού.
Στο δρόμο και στο πάλεμα και στο λιθάρι, στων ευγενών Αγώνων λάμψε την ορμή, και με τ' αμάραντο στεφάνωσε κλωνάρι και σιδερένιο πλάσε κι άξιο το κορμί.
Κάμποι, βουνά και θάλασσες φέγγουν μαζί σου σαν ένας λευκοπόρφυρος μέγας ναός, και τρέχει στο ναό εδώ, προσκυνητής σου, Αρχαίο Πνεύμ' αθάνατο, κάθε λαός.
Septuaginta
Traditsiooni järgi tõlgiti Septuaginta Aleksandrias Ptolemaios II Philadelphose ajal (285–247 eKr). Väidetavalt oli tõlkijaid 70 või 72, mis ongi andnud tõlkele nime. Legendi andmeil töötas iga tõlkija suletud ruumis, isoleeritult kõigist teistest, kuid kui nad kõik olid valmis saanud ja tekste võrdlema asuti, olid need viimse kui kirjamärgini samad (millest järeldatakse tõlkijate jumalikku inspiratsiooni).
Lisaks juutidele oli Septuaginta laialt käibel ka varakristlaste seas. Uues Testamendiski tsiteeritud kirjakohad Vanast Testamendist toetuvad enamasti Septuagintale. Septuaginta oli ühtlasi Pentateuhi (Toora) esimene tõlge; selle raamatute järjekord ühtib Tanahiga kuni Teise Kuningate raamatuni.
Ljubljana
Geograafia
vasakul|pisi|[[Ljubljanica jõgi|Ljubljanica jõge ületav Draakoni sild]] Linn asub Kesk-Sloveenias Ljubljanica jõe ääres, Sava jõe ülemisel valgalal Ljubljana nõos. Südalinna kõrgus merepinnast on 298 meetrit, Ljubljana linnus asub kõrgendikul (Grajski grič) 366 meetri kõrgusel, ja kõrgeim punkt (Grmada) 676 meetri kõrgusel.
Kliima
Ljubljanas on vähemalt 29-kraadist sooja esinenud igas kuus aprillist kuni oktoobrini. Absoluutne maksimum, +39 °C, on mõõdetud juulis. Kõige külmem kuu on jaanuar, kuid jaanuariski on mõõdetud 14 kraadi sooja. Keskmiselt 90 päeval aastas tõuseb õhusoojus üle 30 kraadi.
Absoluutne miinimum on mõõdetud veebruaris (−28 °C). Ka jaanuaris on mõõdetud −27 °C. Juunist septembrini pole kunagi öökülma täheldatud. Keskmiselt on öökülmi 90 päeval aastas ja lumikate püsib keskmiselt 65 päeva.
Sademed jaotuvad aasta lõikes üsna ühtlaselt. Kõige märjemad kuud on oktoober (keskmiselt 151 mm) ja september (142 mm). Kõige kuivemad kuud on märts (76 mm) ja jaanuar (88 mm). Kokku on aastas sademeid keskmiselt 1383 mm ja selletõttu on Ljubljana üks Euroopa kõige märjemaid pealinnu. Maist kuni septembrini on piksetormid tavalised ja võivad vahel olla rängad.
Ljubljana on tuntud udude poolest, mida täheldatakse keskmiselt 121 päeval aastas, peamiselt sügiseti ja talviti.
Rooma-aeg
50. aasta paiku rajati linna kohale Vana-Rooma sõjaväelaager, mis hiljem muutus alaliseks asulaks nimega Iulia Aemona ehk lühidalt Emona. Emonas elas 5000–6000 elanikku, eri värvi telliskivimajad ja kanalisatsioon.
Rahvasterännuaeg
Aastal 452 hävitasid hunnid selle Attila käsul. Hiljem laastasid seda idagoodid ja langobardid. 6. sajandil saabusid sinna slaavlased.
9. sajandil langes see piirkond sõltuvusse Frangi riigist ja sinna korraldasid rüüsteretki madjarid.
Keskaeg
Esimest korda mainiti Ljubljanat 1144 Luwigana nime all. Ljubljana sai linna õigused 1220, kaasa arvatud õiguse müntida raha.
1270 vallutas linna Ottokar II Přemysl. Seejärel võitis Rudolf von Habsburg Ottokari ja hõivas linna 1278. Ljubljana jäi kuni 1797 Habsburgide võimu alla. Sellest sai katoliiklik slaavlaste linn.
Uusaeg
pisi|vasakul|[[Laibachi kongressi paraad (Leander Russi maal 1845. aastast)]]
Tänapäev
Sloveenia iseseisvus 1991 ja sellest ajast peale on Ljubljana olnud riigi pealinn.
Sport
Linnas asub jalgpallistaadion Stožice staadion, mis on jalgpalliklubi NK Olimpija Ljubljana kodustaadion.
Sõpruslinnad
Ljubljanal on kakskümmend sõpruslinna:
Põllu
Põllu on küla Rapla maakonnas Kehtna vallas.
Külas asub Lelle kalmistu, mis on arvele võetud kultuurimälestisena.
Tea Varrak
Tea Varrak (sündinud 15. veebruaril 1960) on endine Tallinna Tehnikaülikooli prorektor ja Eesti riigiametnik.
Tea Varrak lõpetas aastal 1992 Tallinna Tehnikaülikooli raamatupidamise ja majandusanalüüsi erialal. Aastal 1998 kaitses ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi ärijuhtimises.
Varangu
Varangu on kahe Eesti küla nimi:
Tea Varrak
Ta on olnud Mainori Majanduskooli, Audentese ja Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse juht.
5. septembrist 2005 kuni 26. jaanuarini 2006 oli ta Rahandusministeeriumi abiminister ning 27. jaanuarist 2006 kuni 26. jaanuarini 2011 Rahandusministeeriumi kantsler.
Alates märtsist 2011 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli innovatsiooni- ja ettevõtluskeskuse direktor ja alates septembrist 2013 innovatsiooni- ja rahvusvaheliste suhete prorektor.
Alates 27. märtsist 2017 kuni 19. detsembrini 2018 oli ta Haridus- ja Teadusministeeriumi kantsler.
2019. aasta kevadel asus ta tööle ilukliiniku Decus International OÜ juhatuse liikme ja tegevjuhina, kuid sealt lahkus ta kümne kuu pärast. 16. märtsil 2020 asus Tea Varrak tööle Sotsiaalministeeriumis sotsiaalvaldkonna nõunikuna.
Isiklikku
Tema abikaasa oli energeetikainsener ja keskmaajooksja Peeter Varrak (1936–2018).
Avangardism (muusika)
Avangardism on muusika omadus olla mingi tunnuse poolest oma ajast ees, näiteks sisaldades innovatiivset muusikalist materjali või organiseerides muusikalisi struktuure enneolematul radikaalsel moel.
19. ja 20. sajandi vahetuses kasutati uue muusika kohta mõistet "modernne".
1920ndatest alates hakati nüüdismuusika puhul kasutama üldmõistet "modernism" ning avangardismi mõistet hakati kasutama sellise kunstmuusika kohta, mis on radikaalsem kui modernne. Modernse ja avangardistliku muusika piiriks loetakse Anton Weberni surma 1945. aastal.
Avangardismi mõistest rääkimisel oleks oluline näha selles keskaegsete mõistete ars nova ja ars subtilior ühendust. Avangardismile on omane nii ars nova eksperimentaalsus kui ka ars subtilior ' i elitarism. Samas sisaldab avangardism kohustust ideid pidevalt edasi arendada ning nõue kas kriitiliselt (Adorno) või reintegratiivselt (Peter Bürger) sekkuda ühiskonna arengusse.
Kõpu (Hiiumaa)
Kõpu on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõpu poolsaare keskosas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda. Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõrgessaare valda.
Avangardism (muusika)
Juba muusika varasemal modernismiperioodil näeme me avangardismi vastandumist kahele vastandlikule muusikakategooriale: klassikalisele ja popmuusikale. Klassikaline muusika kujunes kategooriana 19. sajandil avaliku kontserdi institutsionaliseerumisega. Popmuusika puhul paistab silma eelkõige kommertsiaalsus, kaubalisus (Bürger). Nende kahega võrreldes võttis avangardism juba 19. sajandi lõpus aegamööda selge positsiooni, milles sisaldusid samas esteetiliselt ja stiililiselt vastandlikud elemendid. Algne avangardism oli seotud n-ö uue saksa kooliga, millesse kuulusid eelkõige Wagner ja Liszt ning mis põhines programmilisel ja retoorilisel modernistliku "tulevikumuusika" ideel. Järgnevalt vastandub Arnold Schönbergi ring jõuliselt muusika kaubanduslikkusele: Schönbergi loodud "Muusika eraettekannete ühingu kontserdid (Verein für musikalische Privataufführungen) esindavad oma sooviga kaitsta muusika helikeelt taandarengu eest tolle aja kõige jõulisemat avangardismi.
Kõpu (Hiiumaa)
Kõpu piirneb põhjas Mägipe, loodes Suurepsi, läänes Ojaküla, lõunas Ülendi, Vilima ja Kiduspe ning idas Suureranna ja Heistesoo külaga.
Avangardism (muusika)
Avangardismi märkimisväärseks osaks kujunes n-ö "üleva kunsti projekt", mille puhul taotleti esteetilist autonoomiat, mis on aluseks kogu modernistlikule esteetikale. Nende ideede järgi on muusikas midagi palju enamat kui lihtsalt ilu, selles on ideid, mille "õigsust" tuleb kaitsta. Sellise ideede arenguloo valguses vaatleb Adorno kogu Lääne muusika ajalugu. Oluline on juba see, et ta eraldab näiteks 20. sajandil avangardismi 1950.–1960. aastatel loodud uuest muusikast (Boulez, Stockhausen, Berio, Ligeti). Kuigi ta nimetab ka seda avangardismiks, halvustab ta samas mitmeid selle tehnikaid (seriaalset meetodit, elektroonikat, aleatoorikat). Uuel muusikal on kindlasti varase modernismi eeskujul kohustus spetsialiseeruda, olla progressiivne ja "autentne" ning osaleda lõputus innovatsioonis (Williams, 1989). Siiski on sellel tendents ka "raugastuda", mis on Adorno järgi juhtunud ametliku institutsionaliseerunud modernismiga, kui sellest on kadunud plahvatuslikkus, kampaaniad ja varasema perioodi modernismile omane konflikt kodanlik-romantilise esteetikaga.
Kõpu (Hiiumaa)
Nimi
Kohanime on esmamainitud 1565 kui Koppo by. 1688 on nimetatud Köppo. Kõpu tuletorn ja Kõpu poolsaar on tuntud aga ajaloolise nime Dagerort ja selle erinevate nimevariantide all. Paul Ariste pakkus kohanime lähtealuseks soomekeelset sõna koppo (lollpea, hull), Lauri Kettunen aga isikunime.
Avangardism (muusika)
Avangardismile on omane ka hukutav, kodanlusevastane protest, mis on seotud eelkõige dadaismi ja sürrealismiga, mida muusikas väljendas Satie ja arendas pärast II maailmasõda radikaalselt edasi John Cage. Bürgeri meelest oli avangardismi kontseptuaalseks ülesandeks juba alates modernismist vastanduda "institutsionaalsele kunstile" ja olla esteetiliselt autonoomne. Siiski tunduvad Bürgeri ja Adorno seisukohad tänapäeval tugevalt lahknevat. Veel hiljuti kriitilisest teooriast ollakse sunnitud minema veel kaugemale ja tunnistama, et ükskõik milline kaasaegse kunsti eelduseks olev ühtne kultuurimõiste ei ole tegelikult enam elujõuline. Kui muusika probleemiks on erinevate repertuaaride polariseerumine avangardistlikuks, klassikaliseks ja kommertsiaalseks, siis selline ülimalt killustatud maailmakultuur liigub tegelikult järjest suurema lihtsustamise suunas: erinevad muusikad saavad rahulikult koos eksisteerida ilma vastuolude või selgelt piiritletud valdkondadeta.
Kõpu (Hiiumaa)
Loodus
Kõpu ajaloolised piirkonnad on Hertige, Leesigu ja Sakka.
Avangardism (muusika)
Andreas Huysseni idee "postmodernsest seisundist" on jõudnud ka postmodernistlikku kunsti, milles tunnistatakse Jürgen Habermasi ettepanekut, et modernism on "lõpetamata projekt" ja otsitakse uusi kommunikatsioonipraktikaid. Mujal, eriti väljaspool Adorno traditsiooni, on postmodernismi innukalt omaks võtnud näiteks kultuuriteoreetik Jean-François Lyotard, muusikateadlane Lawrence Kramer ja paljud heliloojad, kelle jaoks tundub postmodernism vabanemisena sõjajärgse modernismi keeldudest. Sellises kliimas on avangardismi saatus selgelt küsitav. Ühe väitena on see mõiste olemas veel ainult kitsalt, tänapäevase kultuuri kohitsetud määratlusena, mis seostub jätkuva, kuid nüüdseks laialivalgunud modernismi projektiga. See projekt ei ole enam eriarvamusel, vaid eksisteerib mitmete kultuurivaldkondade ühes nurgakeses. Seda ei ohusta enam ei poliitika ega massikultuuri esteetika.
Kõpu (Hiiumaa)
Talud
Kõpu ajaloolised talud 1917
Ajalugu
Kõpu küla kuulus ajalooliselt Kõrgessaare mõisa alla. Rootsi ajal oli olemas Kõpu vakus, 18.–19. sajandil toimis Kõrgessaare mõisa kõrvalmõisana Kõpu mõis. 1940. aastatel liideti Kõpu ja Ojaküla Kõpu asunduseks, mis 1977 muudeti Kõpu külaks.
Külas tegutses baptistide palvela, mis muudeti hiljem kaupluseks.
Taristu
Kõpu keskosa läbib Puski–Kõpu–Ristna tee, kust lähtub Märjakaasiku–Kiduspe–Kõpu tee. Külas on Kõpu kooli, Kõpu ja Anumägi bussipeatus.
Kultuur
1909 pühitseti Kõpus Kõpu õigeusu kirik, mis oli nii koolimaja kui hiljem rahvamaja. Külas asub Pihla tuulik. Kõpu tuletorn asub Mägipe külas. Kõpu külatänava ääres asub Kõpu kaev, külas asub Pihla hiiemänd. Külas asuvad luteri ja õigeusu kalmistu.
Külas tegutses 1919. aastast 4-klassiline algkool ja 1991 moodustati taas algkool. 1971 loodi Kõpu Internaatkool, millest sai 2014. aastal Kärdla Ühisgümnaasiumi ja 2016. aastal selle õigusjärglase Kärdla Põhikooli Kõpu õppekoht.
Must pappel
Must pappel (Populus nigra L.) on puuliik pajuliste sugukonna papli perekonnast.
Kaasani kiriku pappel
Eesti jämedaim must pappel kasvas Tallinnas Liivalaia tänaval Tallinna Kaasani kiriku aias, puu ümbermõõt oli 698 cm. Kuni murdumiseni 16. novembril 2004 oli see Tallinna jämedaim puu.
Reigi
Reigi on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Reigi lahe ääres. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda ja kuni 2013. aastani Kõrgessaare valda.
Reigi piirneb põhjas Sigala küla, läänes Rootsi, edelas Pihla, lõunas Heigi ja idas Kidaste külaga.
Nimi
Carl Friedrich Wilhelm Russwurm, Paul Ariste, Lauri Kettunen ja Leo Tiik on pakkunud kohanime lähtekohaks rootsikeelset sõna rök 'suits', vanarootsi keeles reykja. Kettunen on arvanud ka, et kohanimi võib lähtuda isikunimest Raukkoi. Edvin Lagman ja Marek Meristo esitasid vasteks sõnad räik 'viljahakk, hakkjalg' ja räike 'kivine koht'. Aino Naert tuletas kohanime saarenimest, kus hiiurootsi murraku 'öy' on muutunud 'i'-ks ja kohanimi võiks tähendada 'kivine saar' või ka 'suitsusaar'. Kohanime on 1453 mainitud kui Renke, 1539 Reke, 1564 Roykell ja 1798 Röiks. Rootsi keeles on kohanimi Röicks, eestirootsi keeles Räike.
Loodus
Reigi küla ulatub Kootsaare poolsaare tipuni. Küla koosseisu kuulub nimetu saar Reigi lahes. Küla hõlmab Kõrgessaare–Mudaste hoiuala. Külas asub Kootsaare järv.
Ajalugu
Reigi kuulus ajalooliselt Kõrgessaare mõisa alla ja oli hiiurootslaste tähtsaim asula. 1781 küüditati küla elanikud Ukrainasse, hiljem asusid alale Eesti talupojad.
Reigis on asunud Reigi karjamõis ja Reigi kirikumõis. Reigiga liideti peale Teist maailmasõda Sigala küla, mis 1997 taas eraldati.
Kultuur
Reigis asuvad karjamõisa kõrvalhoonete asukohad ja Kootsaare kivilabürint.
Vastupidi levinud arvamusele asuvad Reigi kirik ja Reigi pastoraat, mis on nime saanud samanimelise kihelkonna järgi, naaberkülas Pihlas.
Küla põhjatipus asub nn Hiiumaa Eiffel, mille ehitas kohalik külamees Jaan Alliksoo oma koduõuele.
1997. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlused
1997. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlused olid 6. sisemaailmameistrivõistlused kergejõustikus, mis toimusid 7.–9. märtsini Pariisis.
Esimest korda oli MM-i kavas naiste teivashüpe. Võistlustel osales 712 sportlast 118 riigist.
Sisemaailmameistrivõistlustel püstitati kolm maailmarekordit: meeste 800 meetri jooksus Wilson Kipketer (1.42,67), naiste teivashüppes Stacy Dragila (4,40) ja 4 x 400 m teatejooksus Venemaa naiskond (3.26,84).
Olümpiakongress
Olümpiakongress on olümpialiikumise suurfoorum.
Olümpiakongressi korraldab ROK ja selle kutsub kokku tema president ROK-i määratud ajal ja kohas. Tavaliselt kord kaheksa aasta jooksul toimuval kongressil on nõuandev iseloom. I olümpiakongressiks on tagantjärele nimetatud 16.–24. juunil 1894 Pariisis toimunud rahvusvahelist spordikongressi, kus otsustati kaasaegsete rahvusvaheliste olümpiamängude sünd.
Hulja
Hulja on alevik Lääne-Viru maakonnas, Kadrina vallas.
Seal tegutseb Hulja raamatukogu.
Ajalugu
Asulasse jääb Hulja mõisa keskus. Mõisast on esimesed teated 1518. aastast. Mõisa peahoone ja park on arvatud kultuurimälestisteks. Hoone on seisnud viimased aastakümned kasutuseta.
Asulas asus Hulja sovhoosi keskus.
Ettevõtlus
Alates 1993. aastast tegutseb asulas Aru Grupp AS, millele kuulub neli tehast (akna- ja uksetehas, trepitehas, majatehas ja liimpuidust komponentide tehas) ning mis annab tööd ligi 180 inimesele. Samas külas tegutseb ka Aru Põllumajandus, mis on Eesti üks suurimaid viljakasvatajaid.
Humoraalne regulatsioon
Humoraalne regulatsioon (ladina sõnast [h]umor '(keha)vedelik') on organismi talitluse regulatsioon verre või lümfi eraldatavate bioloogiliselt aktiivsete orgaaniliste ühendite kaudu.
Humoraalne regulatsioon koos neuroregulatsiooniga moodustab neurohumoraalse regulatsiooni.
Prints Albert (peeniseehe)
thumb Prints Albert on kehaaugustamise viis, mille puhul suguti läbistatakse eesnaha kida (frenulum) ja kusiti vahel.
Reonda
Reonda on küla Rapla maakonnas Kehtna vallas.
Grigori Klimov
Grigori Klimov (vene keeles Григорий Петрович Климов; tegelik nimi Igor Kalmõkov, Игорь Борисович Калмыков; 26. september 1918 Novotšerkassk – 10. detsember 2007 New York) oli vene kirjanik, kelle kommunismivastaste teoste sisu on konspiroloogiline ja eugeeniline. Kolm tema teost: "Punane kabala", "Nõukogude tarkade protokollid" ja "Jumalarahvas" on ametlikult tunnistatud Venemaal äärmuslikuks ja kantud Föderaalsesse ekstremistlike materjalide nimekirja.
Elulugu
Ta sündis arsti perekonnas. 1941. aastal lõpetas ta Novotšerkasski Industriaalinstituudi ja astus Sõjaväe Võõrkeelte Instituuti Moskvas. Pärast instituudi lõpetamist 1945. aastal suunati ta saksa keele tõlgina nooremleitnandi auastmes Nõukogude Sõjalise Administratsiooni teenistusse Berliinis. Olles saanud käsu naasta Moskvasse, põgenes ta 1947. aastal Lääne-Saksamaale. Aastatel 1949–1950 töötas ta CIA Harvardi projekti (Harvard Project on the Soviet Social System) juures, viies läbi psühholoogilisi küsitlusi Nõukogude põgenike seas. Aastatel 1951–1955 oli ta Sõjajärgsete NSV Liidu Emigrantide Keskkoondise (Центральное Объединение Послевоенных Эмигрантов из СССР, ЦОПЭ) esimees ja ajakirjade Свобода ('Vabadus') ja Der Antikommunist (viimane neist ilmus saksa keeles) peatoimetaja. Vietnami sõja ajal töötas ta insenerina sõjaväelennuvälja ehitusel Lõuna-Vietnamis. 1951. aastal kirjutas ta raamatu "Песнь победителя" ('Võitja laul'), mis ilmus 1953. aastal erinevate pealkirjade all saksa ("Berliner Kreml", 'Berliini Kreml'), inglise ("Terror Machine", Terrorimasin') ja prantsuse keeles ("Les Russes à Berlin", 'Venelased Berliinis'). 17-miljonilises tiraažis ilmunud raamatul ja selle järgi tehtud filmil oli suur menu.
Teosed
Raamatu "Berliner Kreml" järgi valmis 1953. aastal film "Weg ohne Umkehr" ('Tagasiteed ei ole'). Rahvusvahelisel Berliini filmifestivalil 1954. aastal sai see kuldkarika parima mängufilmi kategoorias ja Ameerika Ühendriikides 1955. aastal Kuldgloobuse parima välismaise filmi kategoorias.
Viraat
thumb|INS Viraat INS Viraat (R22) (sanskriti विराट) on endine india Centaur klassi lennukikandja. See osteti Briti Kuninglikult Mereväelt 1986. aastal ja võeti kasutusele mais 1987. Juulis 2016 tegi laev oma viimase sõidu ja kanti maha 6. märtsil 2017.
Enne ümberehitust kandis nime HMS Hermes. 1999–2001 tehti laeval kapitaalremont.
Nimi "Viraat" tähendab "hiiglane".
Laeva üldandmed
Pikkus: 226,5 m
Laius: 48,8 m
Veeväljasurve: 23 900 t
Kiirus: 28 sõlme