cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurski lahing
Saksa vägede pealetung
14. juulil purustati Belgorodi ruumis Saksa üksuste koondatud rünnakul veel üks Nõukogude jõududegrupp ja tõrjuti uued, siiski nõrgemate jõududega kui eelpäevil teostatud vasturünnakud.
Orjolist ida ja põhja pool jätkas Punaarmee oma tankidest ja lahinglennukeist toetatud rünnakuid. Nõukogude katsed Saksa positsioonidest läbi murda nurjusid veriselt.
Eesti Rahvusmeeskoor
Eesti Rahvusmeeskoor asutati 1944. aastal Gustav Ernesaksa algatusel. Hiljem on Eesti Rahvusmeeskoori juhatanud Olev Oja, Kuno Areng, Ants Üleoja, Ants Soots ja Kaspars Putniņš. Alates 2011/2012. hooajast on koori kunstiline juht ja peadirigent Mikk Üleoja.
Koori nimi oli aastatel 1944–1953 Eesti NSV Riikliku Filharmoonia meeskoor ja 1953–1989 Eesti NSV Riiklik Akadeemiline Meeskoor.
Enam kui seitsme aastakümne jooksul on Eesti Rahvusmeeskoor andnud üle 7000 kontserdi Eestis ja kaugemal.
2004. aastal võitis Rahvusmeeskoor koorimuusika kategoorias Grammy. Selle teenis plaat Sibeliuse kantaatidega (Virgin Classics), kus Paavo Järvi juhatusel musitseerivad Eesti Rahvusmeeskoor, Ellerhein ja Eesti Riiklik Sümfooniaorkester. Sama koosseisu salvestatud plaadi Edvard Griegi teosest "Peer Gynt" valis BBC Music Magazine 2005. aasta parimaks orkestrimuusika albumiks.
Ernesaksa aeg
Kui 36-aastaselt Gustav Ernesaksalt 1944. aasta sügisel uue võimu esindajad küsisid, millise koori ta tahaks asutada, teatas mees: "Kaheksakümneliikmelise kutselise meeskoori!". Jaroslavli Kunstiansamblites tegev olnud Ernesaks oli juba koorijuhi ja heliloojana tuntust kogunud. Ta oli loonud Eesti NSV hümni muusika ja sai ka oma koori. 16. novembril tuli Moskvast luba koori palgafondi avamiseks – Eesti NSV Riikliku Filharmoonia Meeskoor oligi sündinud. Koori nimetus on aegade jooksul muutunud. Riiklikust Akadeemilisest Meeskoorist on saanud Eesti Rahvusmeeskoor.
Esimese koosseisu lauljad valis Ernesaks häälte järgi, noodist laulmisega toona arvestada ei saanud. Siiski peetakse 1950. aastaid koori tippvormi jõudmise ajaks (R. Alango saates "Legend. Gustav Ernesaks" ).
Eesti Rahvusmeeskoori reisid algasid 1946. aastal. Kontserdid olid aastakümneid tohutult menukad, tihti tuli laule korrata. Riia ja Tartu ülikoolide aulates toimunud kontsertidel aplodeeriti suur koor korduvalt lavale tagasi. Kuno Areng meenutab, et laulja pidi siis eriti tähelepanelik olema, sest Ernesaks armastas kordamisele läinud laulu teistmoodi teha. "Palju on taktilööjaid, Ernesaks oli kõigepealt koorijuht. Noodilugejaid ju ei olnud, töö, mida Ernesaks tegi, oli meeletu. Temas oli mingisugune kiirgus, mis viis edasi."
Rahvusmeeskoori edu aluseks on nimetatud Ernesaksa isiksust ja tema loomingut. Olulised olid tihe kontserttegevus ja pikad, kuid kestnud n-ö Venemaa-reisid Nõukogude Liidu avarustes. Koori kõlapilt oli uudne, Ernesaksa laulud kauni ja loomuliku meloodiaga. Mitmeid neist on menukalt esitatud läbi aastakümnete, mõned neist on ka oma ajalooga – näiteks "Kutse" (Juhan Smuuli sõnad), mille legendaarseks solistiks sai Ivar Laide.
Idel Jakobson
pisi|Idel Jakobson Idel Jakobson (12. august 1904 Jēkabpils – 12. september 1997 Tallinn) oli NSV Liidu ja Eesti NSV SARK-i ning Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi ohvitser, rahvuselt juut.
Eesti Rahvusmeeskoor
Ernesaksa aeg
Gustav Ernesaks oli Rahvusmeeskoori peadirigent kuni 1975. aastani ja kunstiline juht kuni oma surmani (1993).
Dirigendid Ernesaksa kõrval
Suure kontsertkoori elu ja loomingu korraldamine on suur töö. Ka Ernesaks hakkas abilisi otsima. Esimene oli Arno Kallikorm, kes kutselise koori etteotsa siiski päriselt ei sobinud, vaid asutas 1946. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi meeskoori. Aastatel 1946–1957 oli Gustav Ernesaksa kõrval meeskoori dirigendiks Artur Vahter. Edasi kasvatas Ernesaks abilisi endale ise. Esimene oli Uno Järvela, järgmine Harald Uibo. Mõlemad saatis Ernesaks Tallinna Muusikakooli koorijuhtimist õppima. Uueks abiliseks sai Jüri Variste. Olev Oja dirigeeris Rahvusmeeskoori aastatel 1964–1991 ja Kuno Areng 1965–1990.
Idel Jakobson
1940. aasta juunipöördeni
Idel Jakobson oli Läti kodanik. Noorena tegutses ta rätsepana, asus Lätist Eestisse. Ta kuulus ka juudi kultuuriseltsi Licht. Aastatel 1928–1930 tudeeris Tartu Ülikoolis filosoofia erialal.
Saksamaa vapp
thumb|left|Saksamaa vapp
Eesti Rahvusmeeskoor
Olev Oja
Olev Oja alustas uue repertuaari hankimisega. 1964. aastast olid koorimuusika ajad muutunud – kavade koostamisel oli seisak, tekkisid sisemised pinged. Ernesaks oli elutöö juba suurelt jaolt teinud ja jagas ülesanded noorte meeste vahel. Oja hooleks jäi noodikogu ja repertuaar, Arengule meeste noodilugemisega tehtav töö. Ernesaksa idee kohaselt korraldati RAM-i 20. aastapäevaks uute laulude võistlus. Esimeselt võistluselt valiti Veljo Tormise "Tasase maa laul", 1965. aasta võistluselt "Maarjamaa ballaad". Meloodiliste lauludega harjunud koorile oli Veljo Tormise looming esialgu harjumatu, Ernesaks kahtles, ja ka publik jäi, väiksema osa vaimustunute kiuste, algul umbusklikuks.
Saksamaa vapp
Kotkas on Saksamaa vapi vapiloom. Selle ajalugu embleemina on siiski rohkesti vanem. Germaani hõimudele oli kotkas jumala Odini lind; roomlastele ülima jumala sümbol. Sealt, ja läbi usulise tähtsuse, sai sellest keskaegse sümbolismi osa.
Idel Jakobson
1940. aasta juunipöördeni
29. jaanuaril 1931 tuli Jakobsoni korterisse Tartus politseikonstaabel, kes andis talle üle siseministri allkirjastatud käskkirja, mille kohaselt pidi Jakobson 48 tunni jooksul lahkuma Eesti piiridest. Jakobson otsustas pärast nõupidamist Elmar Vassiliga Tallinna sõita, kus tema kaaskondlased aitaksid tal edasise osas otsus teha. Ta elas nädala konspiratiivkorteris, kuni tolleaegne kommunistliku partei organisaator Osvald Tuul kutsus ta Kristjan Eichorni korterisse Järvel Tuule tänav 14, mis oli mitmete kommunistliku liikumise juhtide varjupaik ning ühtlasi asus seal ka EKP Keskkomitee salajane trükikoda. Jakobson kui ameti poolest trükiladuja hakkas nüüdsest tegelema lendlehe Kommunist trükkimisega. 9. juunil 1931 kl 2 öösel alanud operatsiooniga likvideeris Poliitiline Politsei salajase trükikoja ning arreteeris kõik, kes sellega seotud olid, sealhulgas ka Jakobsoni.
Eesti Rahvusmeeskoor
Kuno Areng
Kuno Areng alustas koormeistrina, dirigendina töötas ta nn kuldsetel kuuekümnendatel-seitsmekümnendatel. Käidi välismaistel muusikafestivalidel, saadi uusi loomingulisi mõtteid. Eestis tõusis esile heliloojate uus põlvkond eesotsas Veljo Tormisega, aga samuti paistsid silma Ester Mägi, Tarmo Lepik, Arvo Pärt, Anti Marguste, Eino Tamberg, Jaan Rääts, René Eespere (neist Lepik, Pärt ja Eespere olid Tormise kompositsiooniõpilased). Areng suutis koori võõristuse ületada ja Tormise "Hamleti laulud" 1966. aastal kontserdiküpseks saada. "Hamleti laulude" menu Venemaa-reisil oli kõigile ootamatu. Tormise loomingut esitati edaspidi palju. "Pikse litaania" pühendas Veljo Tormis Kuno Arengule.
Idel Jakobson
1940. aasta juunipöördeni
34 protsessil mõisteti 2. märtsil 1932 Jakobsonile karistuseks 12 aastat sunnitööd. Ta vabastati 1938. aastal amnestiaga ja saadeti välja Lätti.
Jørgen Breder Faye
Jørgen Breder Faye (7. juuni 1823 – 2. august 1908) oli Norra pankur ja poliitik.
Idel Jakobson
Tegevus Eesti NSV SARK-is
Jakobson naasis Eestisse kohe pärast juunipööret. Juulis 1940 sai temast nõukogude kontrolli all olevas Poliitilises Politseis uurija Tallinnas. Pärast Eesti Vabariigi politseiorganisatsiooni likvideerimist ja Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi loomist, sai temast septembris 1940 NKVD uurimisosakonna ülema asetäitja. Selle osakonna uurijad harrastasid muuseas ülekuulatavate jõhkrat peksmist ja piinamist.
Jørgen Breder Faye
Faye töötas Bryggenis kaupmehena kuni aastani 1856, mil ta nimetati Bergeni Erapanga direktoriks. Selles ametis oli ta kuni aastani 1903.
Jørgen Breder Faye oli kaua aega Bergeni linnavolikogu liige ning aastal 1862 Bergeni linnapea. Aastatel 1856–1858, 1865–1867 ja 1868–1871 kuulus ta Norra parlamenti.
Idel Jakobson
Tegevus Eesti NSV SARK-is
13. septembril 1940 valiti Idel Jakobson Juudi kultuuriseltsi Licht juhatuse liikmeks.
Thomsoni valem
Thomson valem määrab kindlaks võnkeringi omavõnkesageduse sõltuvuse mahtuvusest ja induktiivsusest: kus
Idel Jakobson
Tegevus Eesti NSV SARK-is
Pirita-Kosel pankur Klaus Scheeli mõisa sulastemajas tapsid NKVD-lased 1941. aastal 78 inimest. Isiklikku eeskuju näitas Jakobsoni otsene ülemus Sergei Kingissepp, kes maksis kätte oma isa Viktor Kingissepa eest. Hukati ka kaitsepolitsei vanemassistent Hans Pipar, kes oli Jakobsoni aastate eest arreteerinud.
Tegevus Saksa-Nõukogude sõja ajal
Sõja ajal kinnitas Jakobson ilma mingi kohtupidamiseta surmaotsuse Sosvas Vostok-Uralski vangilaagris 621 inimesele. Põhiliselt olid ohvrid juuniküüditamise ajal Siberisse viidud eesti mehed. Ülekuulamised olid pealiskaudsed: pärast esimest vestlust valmis süüdistuskokkuvõte ja ettepanek karistuseks. Jakobsoni ohvrite hulgas oli ka tuntud ühiskonnategelasi, nagu Ado Birk, Jaan Hünerson, Helmi Malla ja Marie-Rozalie Tõrvandi.
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi uurimisosakonna uurijana, pärast ülemana pani alampolkovnik Idel Jakobson toime nende vangide "ülekuulamise", kes Eestist juuniküüditamise käigus 14. juunil 1941 viidi Sverdlovski oblasti vangilaagritesse. Jakobsoni ohvritest jõudsid Eestisse tagasi vaid üksikud.
Tegevus pärast sõda Eesti NSV SARK-is ja RJM-is
Pärast Eesti taasokupeerimist Punaarmee poolt naasis Jakobson 1944. aastal Eestisse ja jätkas tööd Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi uurimisosakonna ülemana kuni 1950. aastani. Teadaolevalt osales ta tollal 540 inimese represseerimisel. Kuna Eesti ohvitserid ja politseinikud olid enamuses tapetud juba sõja ajal, andsid nüüd uut tööd teiste hulgas Omakaitse liikmed. Tänu leebemaks muutunud seadustele ootas neid hukkamiskomando asemel pikaajaline vangistus Siberis.
1953. aastal heideti Jakobson NLKP-st välja, sest ta oli Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi eest varjanud ning ka ise külastanud kinnist juudi erasööklat. Pärast partei ridadest kustutamist töötas Jakobson trükikojas Kommunist korrektorina. 1956. aastal tema NLKP liikmelisus taastati. 1958. aastal sai temast Eesti NSV riikliku plaanikomitee esimehe Gustav Tõnspoja abi. 1974. aastal autasustati I. Jakobsoni Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi aukirjaga "Kauaaegse kohusetruu töö eest ja seoses seitsmekümnenda sünnipäevaga"
1990. aastate algul hakkas Kaitsepolitsei Jakobsoni vastu süüdistusmaterjale koguma, kuid tema surma tõttu jäi ta kohtu alla andmata.
1940. aastate kuritegeliku repressiivorgani juhtivkoosseisu viimasena elus olnud ja ilmselt veriseima minevikuga liige Idel Jakobson suri 1997. aastal. Ta maeti 15. septembril 1997 Tallinna Rahumäe juudi kalmistule.
Ohvrite arv
Juunist 1940 kuni juulini 1941 arreteeriti Jakobsoni ettepanekul 31 isikut Eesti erinevaist piirkonnist, juulist 1941 kuni juunini 1942 kinnitas Jakobson ettepanekud kohaldada 799 Eesti kodaniku suhtes karistusi, neist 621 osas surmanuhtlust. Aprillist 1944 jaanuarini 1950 kinnitas Jakobson ettepanekud küüditada Eestist 174 isikut. Kaitsepolitsei andmetel oli I. Jakobsoni tegevuse kohta kogutud tõendite põhjal alus teda kahtlustada vähemalt 1800 isiku represseerimises. Sealhulgas vähemalt 621 isiku puhul kinnitas ta oma allkirjaga ettepaneku kohaldada nende suhtes kohtuvälise karistusena surmanuhtlust.
Saksamaa vapp
Ajalugu
pisi|[[Preisimaa kotkas riigiõuna, skeptri ja krooniga]]
Reich ' i kotka (saksa keeles Adler) algusaeg ulatub ilmselt Karl Suure ajani. Ligikaudu 1200. aastal sai mustast kotkast kuldsel väljal impeeriumi vapp. 1433. aastal võeti esimest korda kasutusele kakspäine kotkas Saksa-Rooma keisri Sigismundi poolt. Sellest ajast on kakspäine kotkas olnud Saksa-Rooma keisrite sümbol ja seetõttu ka Saksa-Rooma riigi sakslaste vapp. Umbes 15. sajandi keskpaigast on keisrid pannud oma dünastiate vapikilpe kotka rinnale.
Pärast Saksa-Rooma riigi likvideerimist aastal 1806 lakkas ühiselt kasutatud embleem eksisteerimast. 1815. aastal loodi saksa aladel Saksa Konföderatsioon (saksa Bund) 39. ühinenud saksa riigist. Kuni 1848. aastani ei olnud konföderatsioonil oma vappi. Maapäev (Bundestag), kandis kohtudes Frankfurdis Austria vappi, kuna Austria oli üle võtnud liidu juhtimise. Sel oli must, kahe peaga kotkas, mille Austria oli võtnud kasutusele peale Saksa-Rooma riigi lõppu.
1848. aasta revolutsiooni ajal võttis Saksa Rahvuskogu Püha Pauli kirikus Frankfurdis kasutusele uue Reich ' i vapi. Must kahe peage kotkas jäeti alles, kuid sel puudusid neli keisri sümbolit – mõõk, riigiõun, skepter ja kroon. Kotkas oli kuldsel taustal, ülalosas oli kuldne täht. Mõlemad vapi küljed olid katetud kahe musta-punase-kuldse lipuga. See vapp ei leidnud aga head vastuvõttu.
1867. aastal loodi Preisimaa võimu all olev Põhja-Saksa Liit ilma Austriata ning Lõuna-Saksa riikideta. Kasutusele võeti uus vapp, mille taust koosnes mustast-valgest-punasest ning selle külgedel olid kaks metslast seismas pjedestaalil ning hoidmas kaikaid.
Kotkas oli kasutusel ka Saksa Keisririigi (1871–1918) ja Weimari vabariigi ajal (1918–1933), kuigi sümboolne tähendus ja kujundus erines. left|pisi|[[Kolmas Riik|Kolmanda Riigi aegne vapp]] Kui Hitler 1933. aastal võimule tuli, hoiti esialgu alles Weimari kotkas. 1935. aastal asendati see Natsionaalsotsialistliku Töölispartei (NSDAP) embleemiga. Sellel oli must kotkas stiliseeritud tammepärja peal, mille keskel oli svastika. Pärast Saksamaa kaotust Teises maailmasõjas 1945. aastal lakkas Kolmas Riik eksisteerimast. 1949. aastal loodi Saksamaa Liitvabariik, mille vapina võeti 1950. aastal kasutusele Weimari kotkas. Seda hakati nüüdsest kutsuma "liidukotkaks". Tobias Schwabi kujundus pärineb aastast 1926. Peale Saksa Demokraatliku Vabariigi ühinemist 1990. aastal, on liidukotkas olnud üheninenud Saksamaa sümbol.
Kotkas tänapäeval
Kotka ametlikud kujutused ei ole vaid vapil, kuid ka föderaalsete ametiasutuste lippudel. See on ka Saksamaa presidendi- ja ametlike pitsatite standardkujutis. Weimari perioodi ajal loodi erinevaid kujundusi, mis erinesid peamiselt oma kuju ja tiibade positsiooni poolest. Suur ja väga priske kotka kujutis kaunistab Bundestagi, Saksa parlamendi koda. Seda kutsutakse mõnikord nimega "Fette Henne" (paks kana). Peale ametlike kujutuste, on lubatud liidukotkast kunstipäraselt muuta ning see on leidnud tee müntidele, markidele ning föderaalsete võimude kirjapäistele.
Eesti Rahvusmeeskoor
Uus Rahvusmeeskoor ja uued dirigendid
Kuno Areng lahkus Rahvusmeeskoori eest 1990. ja Olev Oja 1991. aastal.
Tekkinud tühimiku "täitis koorilaulja ja koormeister Tõnu Kuljus, kes ülendati sealsamas Rahvusmeeskoori peadirigendiks. Neil suurte muudatuste aastatel valitses ka Rahvusmeeskooris teatav peataolek, mis päädis sellega, et Kuljus sai dirigendiametist lahti ja tema asemele kutsuti Tuudur Vettiku koolkonna mehed Ants Üleoja, Ants Soots ja Hirvo Surva." Surva küll kauaks ei jäänud, sest kolme dirigenti peeti paljuks. Koori koosseis vähenes, uusi noori lauljaid võeti juurde. Kanti ette hulk suurvorme.
Eelarve siiski pitsitas ning alates 1994. aastast jäid dirigentidest ametisse vaid peadirigent Ants Soots, koormeister-dirigent Andrus Siimon ja koormeister Andres Heinapuu.
Ants Soots
Ants Soots oli aastatel 1991–2005 dirigent, alates 1994. aastast peadirigent, aastatel 2008–2011 kunstiline juht ja 2006. aastal nimetati ta audirigendiks. Soots meenutas tollest ajast lauldud suurvorme ja repertuaarimuret – heliloojatele maksmisega oli raskusi, senised suured koorid lagunesid (ka Rahvusmeeskoori sulgemine oli arutusel) ning puudus motivatsioon koorilaule kirjutada, sest publiku huvi oli vähenenud. Vello Mäeots meenutab: "Sootsi juhatusel sooritas Rahvusmeeskoor igasuguseid vägitegusid: lõi laululahinguid rongituuril mööda raudteejaamu, tähistas Riias Ernesaksa 90. sünniaastapäeva, käis Tobiase "Joonase" ja Artur Kapi "Hiiobiga" Speyeris ja Nürnbergis ning andis oma parima pikal USA ja Kanada turneel (1999), kus Detroitis ja Ann Arboris oli kavas "Babji Jar", Minneapolises ja Saint Paulis "Kullervo", dirigendiks kõikjal Neeme Järvi. Sellel reisil juhatas Soots ka a cappella kontserte Detroitis, New Yorgis, Chicagos ja Torontos. Suurim tunnustus sai talle ja koorile osaks 8. veebruaril 2004, kui Los Angeleses kuulutati välja Grammy võitja koorimuusika kategoorias – plaat Sibeliuse teostega, mille salvestasid Eesti Rahvusmeeskoor, tütarlastekoor Ellerhein ja ERSO Paavo Järvi juhatusel."
Aastatel 2005–2008 oli Rahvusmeeskoorii peadirigent Kaspars Putniņš. Aastatel 2005–2007 töötas kooriga ka Mihhail Gerts.
Mikk Üleoja
Alates 2011/2012. hooajast on koori kunstiline juht ja peadirigent Mikk Üleoja. Tema põhimõte oli, et muutused tuleb teha "enne, kui sinu näoga ära harjutakse". Seega asus ta kohe koori kõlapildi ja kuvandiga tegelema.
Solistid
Mitmed Rahvusmeeskoori solistid olid võimelised ka soolokavadega üles astuma ja osalesid ansamblites. Paljudel oli oma legendaarne lugu, mida koori kontsertidel pea alati korduvalt kuulata sooviti.
Raimond Alango
Raimond Alango (1926–2010) oli Eesti Rahvusmeeskoori ja RAM-1 kauaaegne laulja ning kaalukama sõnaga kooriliikmeid – üks austatud sammastest, solist ja hinnatud laulupedagoog. Ta oli laulu õppinud Tallinna Muusikakoolis (1947–1949) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1949–1955) ning laulnud ka TPI meeskooris (1945–1947). Rahvusmeeskooris laulis ja töötas ta üle 40 aasta (1947–1989). Raimond Alango oli mahlakas ja mahe bass ning mõjutas kogu bassirühma, samuti ka RAM-1 kõla, meenutab Georg Metssalu. Võrratu ja tihti korratud (ka muudes keeleruumides) oli Metssalu-Alango duett Ernesaksa ooperi "Tormide rand" "Kõrtsistseenis".
Laulu õpetas Alango Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (1970–1985) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1985–1996). Ta oli Tiit Kuusiku õpilane, tema enda õpilased on olnud Vello Jürna, Märt Jakobson, Mart Mikk, Erich Krieger, Alar Pintsaar, Peeter Hillep, Toomas Tünder, Aare Koha jt. Ta oli hääleseadja Paul Ruudi okteti Vikero juures. Alangot peeti Rahvusmeeskoori südametunnistuseks ja vaimu kandjaks, temaga pidas nii rõõmus kui mures nõu ka Gustav Ernesaks. Alango oli Ernesaksa sõnul sõbralik, elutark, väärikas ja julgustav noorte suhtes – tõeline Rahvusmeeskoori kitt.
Ivar Laide
Ivar Laide (1931–1987), RAM-3 I tenor, oli legendaarne Ernesaksa "Kutse" laulja. Muidugi mitte ainuke laulja, sest teistegi esituses kõlas lugu üsna hästi.
Ivar Laidel oli looduselt saadud kõrge ja kaunis tenor ning nõudlikke partiisid võis ta laulda "iga kell, lahti laulmata". "RAM-3 ei leidnudki Laidele väärilist asemikku, sest ansamblis jääb üksnes sobivast häälest väheks – mees peab ka kampa sobima. Aga RAM-3 oli juba kord nagu luik, haug, vähk ja karu. Katsu sa sinna uut luike leida."
Kaljo Räästas
Kaljo Räästas (1934–1992) laulis RAM-is aastatel 1957–1992 ja oli RAM-3 liige. Ta õppis laulu Tallinna Muusikakoolis ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (lõpetas 1969), võitis konkursse ja andis arvukalt soolokontserte.
RAM-1
pisi|RAM-1 1974. aastal. [[Georg Metsalu, Tiit Köster, Evald Jaansoo ja Raimond Alango Foto: Jaan Künnap ]] RAM-1 kvartetile pandi alus juba sõja-aastatel Jaroslavlis. Algul oli ansambli nimetus Ringhäälingu meeskvartett, siis Riikliku Akadeemilise Meeskoori kvartett RAM-1. Esimese koosseisu tenor oli algul Harald Uibo, siis Harri Vasar, Georg Veting, Evald Jaansoo ja Verner Gerretz. 1955. aastal lahkusid terviseprobleemide tõttu Vasar ja Gerretz. Edasine koosseis oli Georg Metsalu, Georg Vetting, Evald Jaansoo ja Raimond Alango, Georg Vettingu asemele astus hiljem Tiit Köster. Klaverisaatja ja kunstiline juht oli Ilmar Talvik. Kvartett tegutses poolsada aastat.
Aastakümneid peetud logiraamatud kajastavad pikka ja mitmekesist tegevust ning rohkeid reise. Kontserte anti üle 1200, üldse oli esinemisi 4000 ringis. Repertuaar valiti põhimõttel, et seda saaks laulda mitmesugusele publikule – rahvalaule, klassikat ning populaarseid autoreid kogu maailmast. Õpitud ja esitatud sai lugusid poole tuhande ringis, ka nn tarbemuusikat kindlateks puhkudeks (etendused jms). Aktiivses repertuaaris oli (ehk otsekohe võinuks laulda) 60–70 lugu. Tiit Köster õppis osalt vanade salvestiste järgi varasema repertuaari ära.
RAM-1 oli RAM-i legendaarsemaid kvartette.
Sande vald (Møre og Romsdal)
Sande vald on vald Norras Møre og Romsdali maakonna lääneosas, Sunnmøre piirkonna osa. Valla keskus on Larsnesi küla. Sande vald eraldati Herøy vallast aastal 1867. 1. jaanuaril 1905 eraldati temast Rovde vald.
Eesti Rahvusmeeskoor
RAM-3
pisi|RAM-3 ja [[Jaak Joala lauluväljakul 1973. aastal Foto: Jaan Künnap ]] pisi|RAM-3. Kaljo Räästas, Vello Mäeots, Ole Valgma ja Konstantin Kasekivi 1974. aastal Foto: Jaan Künnap RAM-3 kvartett alustas tegevust koosseisus Endel Vunk, Henn Eerik, Leo Kelle, Kaljo Räästas; seejärel Konstantin Kasekivi, Vello Mäeots, Leo Kelle, Kaljo Räästas. Leo Kelle asemele tuli Ole Valgma ja Konstantin Kasekivi lahkumise järel Ivar Laide. Ivar Laide lahkumise järel uut I tenorit ei leitud ja ansambli tegevus lõppes. RAM-3 repertuaari kujundasid pakkumised kontserdireisideks mitmetes maades – seega õpiti nn rahvaste laule, iga maa jaoks midagi neile südamelähedast, esitati ka Eesti heliloojate laule. Kunstiline juht oli algul Olev Oja, hiljem jäi see töö väga andeka Ole Valgma hooleks.
RAM-4
Kvartett RAM-4 asutati 1974. aastal. Kunstiliseks juhiks oli Ole Valgma. Esimest tenorit laulis Leo Saar, teist tenorit Jüri Annus, bariton oli Tauno Vahter (muusik) ja bassi laulis Arvo Jõgger. Viimastel aastatel, kuni 1993. aastani, laulis teist tenorit Ants Matiisen. RAM-4 käis esinemas nii Venemaal, Soomes, Kreekas kui ka USA-s. Kokku tegutses kvartett 19 aastat.
"Lühemat aega tegutsesid veel kvartetid RAM-5 ja RAM-6. Et oleme jätnud ala täiesti meeste eneste hooleks, siis on olenenud nende ansamblite tegevus täiesti sellest, kellel ja kui palju on jätkunud peatöö kõrval katkematut lisaenergiat.
Minu isiklik seisukoht kvartettide tegutsemise kohta kooris on täiesti pooldav. Ma poleks isegi selle vastu, kui kogu koor jaguneks kvartettideks. Teadagi arendab kvartetis laulmine igaühe individuaalset aktiivsust, partiikindlust, esinemisjulgust ja kahandab aja jooksul üleliigset lavapalavikku. Seda vajab ju iga laulja.  '' G. Ernesaks, "Laine tõuseb."
Laul ja elu
Gustav Ernesaks pani Rahvusmeeskoori kokku II maailmasõja lõpul. Mehed olid laiali pillutatud, vabu kutselisi lauljaid väljaspool teatreid ei olnud. Ta valis häälte järgi, pani frakid selga ning alustas kohe laulu- ja elukooliga. Tuumik oli Kaama kraavihallide meeskoori (tööpataljoni päevilt) ja Jaroslavli kunstiansamblite mehed, koori kitt, nagu Ernesaks ütles – nemad said kollektiivi liitjaks ja uutele eeskujuks, kuidas kooris laulda ja olla. Ernesaks mõtles lauljate musikaalsuse harimisele, noorte edasiõppimisele ja koori elukorraldusele laiemalt.
856
856. aasta
Eesti Rahvusmeeskoor
Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kollektiiv
Kutseline koor ja igapäevane töö on midagi muud, kui harrastajate paar korda nädalas paar tundi harjutusi. Selgus, et kell 9 proovidega alustamine kulutas liiga kaua aega nii meeste kui ka häälte äratamiseks, pärast lõunat hakkas tähelepanu hajuma. Algusajaks jäi kell 10.30. Üle kolme tunni ei suudetud värskelt laulda. Paljudele oli distsipliin algul raske, kuid Ernesaksa proovid algasid minutipealt ja ka kontserdireiside väljasõidud olid väga täpsed. Kuulsusrikas juhtum, kui veerand koori maha jäi ja kontsert kolmveerandkoosseisus peeti, tegi peadirigendi põhimõtted hoobilt selgeks. "Kellatundmises jõudsime peagi nii kaugele, et võisime alustada üritusi minutilise täpsusega. Seda nõuet on kerge põhjendada üldise ajakokkuhoiu vajadusega. Kus oleks näiteks hilinemise piir – kas 5 või 15 minutit, või pool tundi?"
856
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Eesti Rahvusmeeskoor
Koori köögipool
Dirigent õpetab laulu selgeks ja esitab kontserdil. Gustav Ernesaksa põhimõte oli, et õpilased dirigeerivad enda õpetatud laule ise (kui just ootamatuid asendusi teha ei tulnud), kuid koori elu ja töö kestmiseks on ka korralikku tugistruktuuri vaja. Raamatus "Laine tõuseb" kirjeldab Ernesaks põhjalikult kõike seda, mis kontserdi kuulaja ette enamasti ei jõua.
Koori eesotsas oli nõukogu, mis jagunes (tollal kohustuslikuks) parteiorganisatsiooniks, kunsti- ja administratiivnõukoguks. Kunstinõukogus olid dirigendid, solistide ja ansamblite esindajad, kontsertmeistrid ja hääleseadjad. Administratiivnõukogus olid inspektor, administraatorid, häälerühmade vanemad ja ühiskondlike organisatsioonide esindajad. Koorinõukogu abistas lauljate palgatabelite koostamisel, milles püüti igaühe panust töötasus väljendada. Õiglase hinnangu saamisel oli ka meestel endil sõna öelda.
Koor sai oma jõududega toime veel mitmes ametis. Nn majandusbrigaad korraldas algusaastatel vagunites elamisega seonduva. Neil oli isegi oma elektrik, kes jaamades vagunid võrku ühendas, samuti esinemisriiete transportimise brigaad. Olid mehed nii bussi (Mati Moks, "lendav lätlane") kui ka traktori rooli (Tiit Koit ja Vello Mäeots, eriti hinnas Vilde-nimelises šefluskolhoosis kartulivõtul) ja oma fotograaf (Märt Bernadt, "Joe"). Ernst Puusepp varustas maestro Ernesaksa uute omavoolitud taktikeppidega.
Administraatorid ja inspektorid
Rudolf Zirk – asutajaliige ja kauaaegne administraator.
Reneé Rätsnik – pidas töötabeleid ja täpset korda.
Harri Vilpart – inspektor.
Tongliao
Tongliao (mongoli Töngliyao, hiina 通辽 Tōngliáo) on 2. järgu haldusüksus (ringkonna õigustega linn) Hiinas Sise-Mongoolias.
Eesti Rahvusmeeskoor
Administraatorid ja inspektorid
Ole Valgma – tal oli mõnevõrra ebatavaline lisaülesanne: stopperiga aplausi kestust mõõta. Tekkinud statistika oli üks aspekt repertuaari valikul.
Paul Raud – hiljem Kooriühingu esimees.
Teadustajad ja tõlgid
Albert Olesk tegi kirjatöö ja ankeedid välisreisideks. Gustav Ernesaks ise võõrkeeli ei osanud, tema vene keelgi piirdus meeste mäletamist mööda paarikümne sõnaga.
Ants Kaukver teadustas eesti, vene, soome, rootsi, saksa, ungari, itaalia, tšehhi ja slovaki keeles, oleks võinud lisada inglise ja prantsuse keele (1983, Gustav Ernesaksa "Laine tõuseb" ilmumise ajaks neid veel vaja ei olnud läinud).
Noodikogu ja arhiiv
Enno Talivee – "Võitles kui lõvi iga noodilehe eest" (Gustav Ernesaks), laulis ka soolot (Juhan Simm, "Oma saar").
Erich Kaaruks (täpsed andmed iga laulu kohta – millal esitati, mitu korda jms), Valdik Tamm, Mart Valdaru.
Hääleseade
Üks esimesi ja edukamaid hääleseadjaid oli Jossif Gurevitš, Eri Klasi vanaisa.
Klaver ja muud pillid
Ilmar Talvik, laulja ja klaverisaatja, solist ja RAM-1 repetiitor. Edasi on kooriga töötanud Eugen Kelder, Valdur Roots, Tarsina Alango, Peep Lassman (Rahvusmeeskoori mehed tunnustasid kui "pianisti, kes mängis kõik noodid ausalt ära, ka mitte kuigi pianistliku saate puhul") ja Tarmo Eespere.
Tongliao
Haldusjaotus
Tongliao jaguneb 8 maakonna tasemel haldusüksuseks: 5 hošuuniks, 1 maakonnaks, 1 maakonna õigustega linnaks ja 1 linnarajooniks:
Eesti Rahvusmeeskoor
Klaver ja muud pillid
Roopilli mängis Olev Roomet (Rahvusmeeskooris Dodiees, mille ta ka välja laulis), instrumendi valmistas ise.
Tongliao
Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmeil olid linna elanikest 51,1% hiinlased, 45,4% mongolid ja 2,9% mandžud.
Eesti Rahvusmeeskoor
Koori kodu
Kuna Estonia oli sõjast varemetesse jäänud, alustati Laial tänaval päris karmides tingimustes. 8. juulil 1946. aastal toimus Estonia saali taastajatele aktus ja kontsert ning Rahvusmeeskoor sai harjutamiseks kontserdisaali teatripoolse rõdu pika koridori. Kui kogu maja uuesti valmis sai, anti Rahvusmeeskoorile kontserdilava taga asuv ruum, mille akustikaga tublisti vaeva nähti, et see proovideks parajaks timmida (alul liiga avar, siis olematu – kumbki ei sobinud).
Oma majja Tõnismäel koliti 1983. aastal. 1991. aastal sai Läti suursaatkond hoone tagasi.
Nõukogude plaanimajandus
Eesti Rahvusmeeskoor kui Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kollektiiv allus Eesti NSV Kultuuriministeeriumile ja ka koorile oli kehtestatud plaan: anda üle 100 kontserdi aastas. Kuna enam-vähem üle päeva kontserte anda ei ole siiski reaalne, katkes Ernesaksa kannatus ja ta tegi esimest korda ühel Lõuna-Eesti reisil koori pooleks. Pool koori läks Harald Uiboga ja pool Uno Järvelaga plaani täitma. Nii saadi nõutud arv täis, plaanilistena sai kirja panna ka RAM-1 esinemised.
Kontserdireisid
Kontserdireisid algasid juba 1949. aastal. Kui Rahvusmeeskoor (tollal veel Filharmoonia Meeskoor) NSV Liidu gastroleerivate kollektiivide nimekirja oli kantud, pandi kontsertide ajad ja kohad n-ö kõrgemal paika ning koori juhtkonnale teatati, kuhu sõita. Juba esimene reis kestis kolm kuud ja läbis üheksa liiduvabariiki: Läti, Leedu, Valgevene, Ukraina, Moldaavia, Gruusia, Armeenia, Aserbaidžaani ning Moskva ja Leningradi. Elati vagunites, ränkades tingimustes, kuid lõunapoolsed paigad olid meestele siiski huvitavad. Kuna koori ei tuntud, oli üsna tavaline, et esimese kontserdi ajal oli saal pooltühi ja teisel puupüsti täis.
Pärast väga edukaid kontserte Moskvas 1956. aastal otsustati, et korrektset ja tasemel kollektiivi võiks ka piiri taha lubada, esialgu muidugi vaid sotsialistlikesse riikidesse. Esimene välisreis oli Tšehhoslovakkiasse 1958. aastal, see kujunes samuti ülimalt menukaks.
Huumor ja absurdihuumor
1956. aastal Karagandas suunati Rahvusmeeskoor kohalike vangide mässumeelt lepitama. Seitsekümmend frakis meest tekitasid paarituhandeses kinnipeetute summas kõva naeru ja vilet – kes need veel on ja mis pentsikud riided neil seljas on? Kõrvulukustavas lärmis ja mahorkavingus lauldud laulude järel võttis teadustaja Paul Kalde asja käsile ja põrkis vene keele vängema sõnavara abil publiku läbi. See köitis nii palju tähelepanu, et Ernesaks sai jätkata ja barakk hakkas vene rahvalaulude peale tasapisi rahunema. "Vetšerni zvon" ("Õhtukellad") läks hinge haudvaikselt seisnud meestele, kes avaldasid koorile paljastatud päi austust.
Kord pidi administraator Rudolf Zirk Moskvas tähtsa kongressi ajal tuhandeid osalejaid transportinud busside hulgast õige leidma (siltide kinnitamisega busside akendele tollal keegi end muidugi ei vaevanud). Bussijuht keeldus kategooriliselt koori vedamast, sest temal oli käsk kohale tuua Estonski zirk (vene keeles Eesti tsirkus).
Repertuaar
Kontsertide kava pidi nõukogude perioodil algama lauludega, mis kehtivat korda kiitsid, vähemalt pealkirjas või märksõnades. Pärast sai laulda enam-vähem seda, mida ise tahtsid. Rahvusmeeskoori repertuaari kujundas võimalus laule korduvalt esitada ja lihvida (näiteks kui Raadio Segakoor oli pala salvestusel sisse laulnud, võttis käsile kohe järgmise teose). Gustav Ernesaks esitas ja kirjutas ise loomuliku meloodilise viisiga laule. Üsna algusest peale lauldi suurvorme. Kuno Areng ja Olev Oja tõid helipilti Veljo Tormise loomingu. Rahvusmeeskoorile on repertuaari kirjutanud mitmed tunnustatud heliloojad.
Algupärase repertuaari võistlused
I – jäi välja andmata
II – Tormis "Tasase maa laul"
III – Marguste "Kuuled, sa, sinine taevas"
III – Marguste "Lapsepõlve lauluke"
I – Tormis "Maarjamaa ballaad"
II – Tormis "Nekruti põgenemine Tallinna Toompealt ära Kuusalu kihelkonda"
III – Lätte "Lenini samm"
III – Arro "Kujutelm"
III – Mägi "Nõmme liivakell"
III – Lätte "Seatapulugu"
III – Marguste "Meestetoonid"
Eripreemia – Ratassepp "Lausumissõnad"
I – Tormis "Laulja"
I – Tormis "Pikselitaania"
II – Koha "Vaikne laul"
II – Lepik "Kolm Betty Alveri luuletust"
Thomsoni valem
Nurksageduse jaoks saab Thomsoni valemi kirjutada kujul
Eesti Rahvusmeeskoor
Algupärase repertuaari võistlused
III – Reimann "Sünnimaale"
III – Marguste "Vanasõna – vana hõbe"
I – Tormis "Muistse mere laulud"
II – Mägi "Kuidas elaksid"
II – Kikta "Au meistrile"
II – Jevgrafov "Hüvastijätt Tallinnaga"
III Brašinskas "Pimesi ja avali südamega"
Põlvkondade kontserdid
1971. aastal loodi RAM-i poistekoor, asutajaks Venno Laul. Kolm ja pool kuud pärast koori loomist astuti esimest korda üles, esimene ja traditsiooniks saanud nn põlvkondade kontsert – "suur" Rahvusmeeskoor, poistekoor ja noortekoor.
Alates 1997 tegutseb koor Rahvusooperi juures kui Rahvusooper Estonia poistekoor, dirigent Hirvo Surva.
Aruküla pärnaallee
right|thumb|Aruküla pärnaallee Aruküla pärnaallee asub Aruküla aleviku keskel, aedlinna ja keskuse piiril Jaama tänaval.
Eesti Rahvusmeeskoor
Põlvkondade kontserdid
Enam kui seitsmekümne viie aasta jooksul on Rahvusmeeskoor andnud üle 7000 kontserdi kõikjal Eestis, endise NSV Liidu suuremates keskustes, mitmel pool Lääne-Euroopas, Iisraelis, Kanadas ja USA-s. Koori repertuaaris on nii a cappella koorimuusikat kui ka ligi 30 vokaalsümfoonilist suurteost. Eesti heliloojate kõrval on koorile kirjutanud sellised maailmanimed nagu Dmitri Šostakovitš ja Gavin Bryars. Oratooriumide esitused on koori kokku viinud maailma kuulsaimate dirigentidega, nende seas Neeme Järvi, Paavo Järvi, Gennadi Roždestvenski, Riccardo Muti, Paavo Berglund, Leif Segerstam, Esa-Pekka Salonen, Jukka-Pekka Saraste, Saulius Sondeckis, aga ka Kristjan Järvi, Leo Krämer, Christoph Spering, Gintaras Rinkevičius ning kõik Eesti nimekad dirigendid.
Aruküla pärnaallee
Allee on sündinud Arukülas esimese Eesti Vabariigi ajal elanud peaminister Kaarel Eenpalu ja tema abikaasa Linda Eenpalu ideest ning istutatud kohaliku Aruküla Aedlinna Heakorra Seltsi abil 1930. aastatel.
Eesti Rahvusmeeskoor
Põlvkondade kontserdid
Järjest tähtsamaks on koori tegevuses muutunud plaadistamine. Viimase viie aasta jooksul on Rahvusmeeskooril valminud 18 CD-d, sealhulgas firmadele Deutsche Grammophon, Sony, Finlandia, CC n ‘C, Forte, Alba ja Virgin Classics.
2004. aastal võitis Eesti Rahvusmeeskoor koorimuusika kategoorias Grammy. Selle teenis plaat Sibeliuse kantaatidega (Virgin Classics), kus Paavo Järvi juhatusel musitseerivad Eesti Rahvusmeeskoor, Ellerhein ja ERSO. Sama koosseisu salvestatud plaadi Edvard Griegi teosest "Peer Gynt" valis BBC Music Magazine 2005. aasta parimaks orkestrimuusika albumiks.
854
854. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad - 850. aastad - 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad
Aastad: 849 850 851 852 853 - 854 - 855 856 857 858 859
Aomori prefektuur
Aomori prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare põhjaosas. Asub Jaapani mere kaldal, põhjas on Hokkaidō saarest eraldatud Tsugaru väinaga. Lõunas piirneb Akita ja Iwate prefektuuriga.
Loodus
Põhjaosa moodustavad Tsugaru ja Shimokita poolsaar. Keskosas asub Ōu aheliku põhjaserv. Lõunapiiril asub Towada järv. Kõrgeim tipp on Iwaki vulkaan (1625 m). Suuremad jõed on Mabechi, Iwaki ja Niida.
Sümbolid
Aomori prefektuuri tunnuslind on väikeluik (Cygnus bewickii), tunnuspuu on hiibapuu (Thujopsis dolabrata) ja tunnuslill õunapuu õis (Malus domestica).
Haldusjaotus
Aomori prefektuur on jaotatud 40 omavalitsuseks, millest 10 on linnad (市 shi).
Ili
Ili on jõgi Aasias.
Ili ühinemisel Šarõniga moodustub Ile jõgi.
Kreeta piirkond
Kreeta piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Kreekas. Hõlmab Kreeta saare ja seda ümbritsevaid väikesaared, mille seas suurim on Gávdos.
Piirkond koosneb neljast piirkonnaüksusest, mille territooriumid ühtivad varasemate maakondade territooriumidega:
Weymouth and Portland
Weymouth and Portland oli ringkond ja borough Inglismaal Dorseti krahvkonnas. Ringkonna endisest alast itta jääb Weymouthi laht. 2019. aastal ühendati Weymouth and Portland uue tervikomavalitsusega (Dorseti ringkond).
Gávdos
Saarel on ka Euroopa lõunapoolseim punkt.
Pedaalnui
thumb|Mapex'i pedaalnui Pedaalnui, ka suure trummi pedaal või trummipedaal (inglise keeles bass drum pedal, saksa keeles Fußmachine) on muusikas põhiliselt suure trummi mängimiseks ette nähtud löökpillinui, mis koosneb nuiast, pedaalist ja nuia liigutavast ülekandemehhanismist. Pedaalnuia kasutatakse põhiliselt trummikomplektis. Esimese pedaalnuia töötas 1909. aastal välja William F. Ludwig, pannes samas aluse tänapäevasele trummikomplektile. Pedaalnuia seeriatootmine algas 1910. aastal kompaniis Ludwig-Musser.
Pedaalnuia erikujuks on kardaaniga pedaalnui ehk kaksikpedaalnui ehk "kardaan", mida kasutati esmakordselt arvatavasti 1910. aastal.
Bass drum
Gustav Reinhold von Ulrich
Gustav Reinhold von Ulrich (u. 1716 – 26. veebruar 1790 ) oli baltisaksa poliitik.
Ta sündis Eestimaa rüütelkonna peamehe Jakob Heinrich von Ulrichi ja Anna Christina von Löweni pojana.
Gustav Reinhold von Ulrich sai peale oma venna Friedrich Johann von Ulrichi surma 1770. aastal järgmiseks Eestimaa rüütelkonna peameheks, kellena ta töötas 1771. aastani. Hiljem oli ta rüütelkonnasekretär, Eestimaa maanõunik ja Ülemmaakohtu president.
Puškinskije Gorõ rajoon
Puškinskije Gorõ rajoon on haldusüksus Venemaal Pihkva oblastis.
Rajoonis on Puškinskije Gorõ alev ja üks külaasundus (Velje vald).
Rajoonis asub Mihhailovskoje muuseum-looduskaitseala.
Vincent van Gogh
Vincent Willem van Gogh [] (30. märts 1853 Zundert – 29. juuli 1890) oli hollandi maalikunstnik.
Ta lõpetas elu 37-aastaselt enesetapuga. Eluajal oli tal vähe edu, kuid surmajärgne kuulsus kasvas kiiresti, eriti pärast näitust Pariisis 17. märtsil 1901 (11 aastat pärast surma), kus oli välja pandud tema 71 teost.
Perekond ja noorus
pisi|Vincent van Goghi vend Theo Vincent van Gogh sündis Lõuna-Hollandis Põhja-Brabandis, mis oli üldiselt katoliiklik piirkond, Bredast edelas Zundertis protestantliku pastori peres. Ta sai vanema venna nime, kes oli sündinud aasta varem ja surnud mõni tund pärast sündimist. Veel oli tal kaks venda ja kolm õde.
Tema isa nimi oli Theodorus van Gogh ja ema nimi oli Anna Cornelia van Gogh (sündinud Carbentus). Selles peres oli tavaks samu nimesid kasutada: Vincentil oli noorem vend Theodorus ja õde Anna. Tema vanaisa Vincent (1789–1874) oli lõpetanud 1811 Leideni ülikooli teoloogiateaduskonna. Vanaisal oli 6 poega, kellest 3 said kunstikaupmeesteks nagu ka pojapoeg Theo. Ka üks kunstikaupmehest onudest oli Vincent ja van Gogh kutsus teda onu Centiks. Vanaisa onu (1729–1802) kandis samuti Vincenti nime ja ta töötas skulptorina.
1869. aasta juulis aitas onu Cent Vincentil saada koha kunstiteostega kauplevas ettevõttes Goupil & Cie, kus ta ka ise üks omanikest oli. Onu Centil ei olnud lapsi ja ta soovis, et üks vennapoegadest võtaks kunagi üle tema osaluse ettevõttes. Pärast väljaõpet saatis Goupil ta 1873. aastal Londonisse. See oli van Goghi jaoks õnnelik aeg: ta oli töös edukas ja teenis 20-aastaselt rohkem kui isa.
Van Gogh armus oma korteriperenaise tütresse Eugnie Loyerisse, aga kui ta julges lõpuks oma tundeid neiu suhtes väljendada, siis lükkas neiu ta tagasi, öeldes, et ta oli eelmise üürnikuga salaja kihlatud. See muutis van Goghi enesessetõmbunuks ja religioosseks ning isa ja onu korraldasid tema üleviimise Pariisi. Pariisis nördis ta nähes, kuidas kunsti käsitletakse tarbekaubana, kus maali väärtus oleneb kõige rohkem tema mõõtmetest. Ta näitas seda ka klientidele välja ja Goupil lõpetas tema töölepingu alates 1. aprillist 1876.
Seejärel läks van Gogh tagasi Inglismaale, kus töötas asendusõpetajana internaatkoolis ja metodisti pastori abilisena, aga sama aasta jõuludeks oli ta juba Hollandis tagasi ja leidis endale esialgu koha Dordrechti raamatupoes. Ta töötas seal 5 kuud, aga talle ei meeldinud see töö.
Van Goghi religioosne ind kasvas ja 1877. aasta mais saatis perekond ta Amsterdami teoloogiat õppima. Ta valmistus kooli sisseastumiseksamiteks onu Jan van Goghi juures, kes oli admiral, ja võttis järeleaitamistunde oma tädimehelt Johannes Strickerilt, kes oli teoloog ja avaldanud esimese hollandikeelse teose Jeesuse elust, kus oli püütud arvestada peale piibli ka ajalooliste allikatega. 1878. aasta juulis kukkus van Gogh eksamil läbi ning lahkus koolist ja onu juurest.
1879. aasta jaanuaris võttis van Gogh vastu ajutise töökoha jutlustajana Belgias Valloonias Prantsusmaa piiri lähedal kaevanduspiirkonnas. Seal elas ta väga tagasihoidlikes tingimustes, samasugustes nagu kaevurid. Kuid see ei meeldinud kirikuvõimudele ja ta vallandati "vaimulikkonna väärikuse õõnestamise eest".
Vincent võttis tõsiselt oma venna Theo soovitust kunsti õppida. 1880. aasta sügisel sõitis ta Brüsselisse õppima tuntud kunstniku Willem Roelofsi juures, kuid Roelofs veenis teda ametlikult kunstikooli astuma. Kuigi van Gogh oli kriitiline ametliku kunstihariduse suhtes, astus ta siiski 15. novembril 1880 Brüsseli Kaunite Kunstide Akadeemiasse. Ta õppis seal anatoomiat, samuti standardseid valguse ja varju ning perspektiivi kujutamise reegleid. Ta lahkus koolist 1881. aasta aprillis.
1881–1888
1882. aasta jaanuaris asus van Gogh Haagi, kuhu teda kutsus realistlik kunstnik Anton Mauve, kes oli abielus tema onutütrega. Mauve õpetas teda maalima õlivärvide ja vesivärvidega ning isegi laenas talle raha oma ateljee jaoks, kuid nende suhe halvenes kiiresti, põhjuseks arvatavasti erimeelsused kipspeade joonistamise üle. Lühikesest õppeajast hoolimata oli Mauve'il van Goghile määratu mõju. Seda võib näidata nii, et kui loendada, kui mitmes kirjas van Gogh mõnda kunstnikku mainis, siis Mauve on 152 mainimisega teisel kohal François Millet' (170) järel ning Rembrandti (100) ja Eugene Delacroix' (93) ees.
Sama aasta jaanuari lõpus kohtus van Gogh uue kodu otsingutel Clasina Maria Hoornikiga, kes oli alkohoolikust prostituut, nelja-aastase tütre ema ja rase. Nad hakkasid koos elama. Juunis pidi van Gogh kolm nädalat gonorröad ravima, mille ta Hoornikilt saanud oli. 2. juulil sündis Hoornikul poeg, kellele ta pani van Goghi järgi nimeks Willem. Willem kasvas üles teadmises, et on van Goghi poeg, kuid seda tuleb pidada ebausutavaks, sest van Gogh ja Hoornik tutvusid alles 1882. aastal, ja ka van Gogh ei pidanud teda oma pojaks. Van Gogh kujutas Hoorniki paljudel joonistustel. Hoornik soovis van Goghiga abielluda, kuid Vincenti pere oli sellele kategooriliselt vastu: kõik nad, kaasa arvatud Theo, soovisid, et Vincent naise maha jätaks. Vincent läks tema juurest ära 1883. aasta lõpus ja tuli tagasi vanemate juurde, kes olid kolinud Nuenenisse Põhja-Brabandis. Hoornik abiellus 1901, kuid 1904 uputas end Schelda jõkke.
Nuenenis tutvus van Gogh Margot Begemanniga, kes oli nende naabri tütar ja van Goghist 10 aastat vanem. Margot armus temasse ja nad otsustasid abielluda, kuid mõlemad perekonnad olid sellele vastu. Selle tulemusena võttis Margot üledoosi strühniini, kuid van Gogh suutis ta päästa, toimetades naise kiiresti haiglasse.
Vincent van Gogh elas mitmel pool Belgias ja Hollandis, 1886–1888 Pariisis, hiljem Arles'is ja Saint-Rémys.
Viimased aastad
Ta kannatas elu viimasel kümnel aastal psüühikahäirete all. Missugune haigus neid põhjustas, selle üle on vaieldud palju, aga selgust ei ole. Rohkem kui 150 psühhiaatrit on talle pakkunud umbes 30 erinevat diagnoosi. Kõige tähtsamad nendest on skisofreenia, bipolaarne häire, süüfilis, mürgistus allaneelatud värvidest, epilepsia ja porfüüria. Haigust süvendasid alatoitumine, ületöötamine, unetus ja alkoholism, eriti absindi liigne tarbimine. Kroonilise kõrvavalu tõttu lõikas ta ka endal vihahoos parempoolse kõrvalesta ära.
Hiljem on tema vaimuhaigust romantiseeritud, kuid tõelisus oli vastupidine: haigushoogude ägenedes van Goghi töövõime vähenes, paranedes suutis ta seevastu rohkem tööd teha.
27. juulil 1890 tulistas van Gogh endale revolvrist rindu. Ta ei saanudki nii palju häda, kui võinuks arvata. Kuul põrkas vastu roiet ja läbis keha suuremat kahju tekitamata, jäädes selga pidama. Ta suutis ise koju minna. Seal vaatasid kaks arsti ta üle, aga kumbki ei suutnud teha talle operatsiooni, et kuul tema kehast eemaldada. Järgmisel hommikul jõudis kohale Theo, kellele oli asjast kiiresti teatatud. Vincent nägi siis veel suhteliselt terve välja, kuid tema tervis muutus kõigest tundidega palju halvemaks, sest haava tekkis nakkus, ja samal õhtul, 29 tundi pärast enda tulistamist, ta suri. Theo kinnitusel olid tema viimased sõnad: "Kurbus kestab igavesti."
Vincent van Gogh maeti 30. juulil Auvers-sur-Oise'is. Matus oli rahvarohke: seal oli mitukümmend tuttavat ja kohalikku, sealhulgas Theo van Gogh, doktor Paul Gachet ja teisigi, keda van Gogh oli maalinud. Pärast matust halvenes ka Theo tervis kiiresti, sest ta põdes süüfilist. Theo suri 25. jaanuaril 1891 ja on maetud Vincenti kõrvale.
Kuulsus pärast surma
Van Goghi kunsti hakati kõrgelt hindama alles pärast kunstniku surma. Eluajal õnnestus tal ära müüa üksainus teos.
Pärast surma kasvas kiiresti van Goghi kuulsus kunstnike, kunstikriitikute, -kaupmeeste ja -kogujate seas. Pärast surma korraldati tema mälestusnäitused Brüsselis, Haagis, Pariisis ja Antwerpenis. Järgnesid mõjukad ülevaatenäitused Pariisis (1901 ja 1905), Amsterdamis (1905), Kölnis (1912), New Yorgis (1913) ja Berliinis (1914). Nendel oli kunstnike järgmistele põlvkondadele märgatav mõju.
Tänapäeval on van Goghi maalid maailma kõige kallimate seas. Nende maalide hulka, mille eest on makstud üle 100 miljoni USA dollari, kuuluvad "Dr. Gachet' portree", "Joseph Roulini portree" ja "Iirised". Lisaks on veel mitu maali müüdud peaaegu sama kõrge hinnaga.