cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meediapleier
Põhifunktsioonile keskendumine
Erinevatel meediapleieritel võivad olla erinevad eesmärgid ja omadused. Videopleierid on meediapleierite rühm, mille põhiotstarve on digitaalse video esitamine. Näiteks Windowsi DVD Player mängib ainult DVD-videoplaate. Media Player Classic saab mängida audio- ja videofaile, kuid selle programmi omadused, nagu värvikorrektuur, pildi teravustamine, suumimine, DVB toetus ja subtiitrite toetus on ainult kasulikud videomaterjalide jaoks, näiteks animafilmide ja mängufilmide jaoks. Näiteks, AIMP mängib eranditult audiovorminguid. MediaMonkey mängib nii audio- kui ka videovorminguid, kuid selle paljud omadused (meediateek, laulusõnade avatus, muusika kujutamine, internetiraadio) on suunatud helivormingule. Kuid on ka universaalseid meediapleiereid. Näiteks Windows Media Player, millel on omadusi nii heli kui ka video jaoks, kuigi mitte nii palju kui Media Player Classicul ja MediaMonkeyl koos.
Mõkola Pjatnõtskõi
Mõkola Kostjantõnovõtš Pjatnõtskõi (ukraina keeles Микола Костянтинович Пятницький; vene keeles Николай Константинович Пятницкий Nikolai Konstantinovitš Pjatnitski; 1871 Odessa – ?) oli Ukraina teedeehitusinsener ja sadamajuht.
Pjatnõtskõi sündis Odessa linnagümnaasiumi direktori perekonnas. 1895. aastal lõpetas ta Peterburi teedeinseneride instituudi. pisi|220px|[[Kiievi funikulöör (1905)]] Tema projekti järgi ehitati 1902. aastal esimesi köisraudteid Tsaari-Venemaal Odessa funikulöör. Koos Aleksandr Barõšnikoviga projekteeris ta aastatel 1903–1904 maailmas esimese raudbetoonist tuletorni (Ožarski tuletorni Mõkolajivi lähistel) ja 1905. aastal Kiievi funikulööri (projekti nimi oli "Mõhhailivski mehaaniline tõus" lähedalasuva Püha Miikaeli Kuldsete Kuplitega kloostri järgi ).
1921. aastal määrati Pjatnõtskõi Mõkolajivi merekaubasadama peainseneriks. 1924. aastal oli ta merekaubasadama ülema kohusetäitja. Pjatnitskõi elusaatusest pärast 1925. aastat pole midagi teada.
429 eKr
Aasta 429 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCCXXV (325.) aasta ab urbe condita.
Porsche 968
Kuna Porsche finantsseis polnud 1990. aastal kõige parem, hakkasid insenerid 944st arendama välja kolmandat varianti S3, kuid arenduse käigus selgus, et ligi 80% 944 osadest oli autol kas märkimisväärselt muudetud või üldse välja vahetatud, mispeale otsustati 944 tootmine lõpetada ja tulla välja täiesti uue mudeliga.
Peale mitmete mehaanikauuendustele oli ka mudeli 968 disain 924 ja 944 omaga võrreldes täiesti uudne ja voolavam, esiosa meenutas rohkem suurt grand tourerit 928, loobutud oli klapptuledest, nende asemele tulid 928 väljaulatuvad esituled. Tootmiskulude vähendamiseks kolis tootmine Audi tehasest Neckarsulmis Porsche enda tehasesse Stuttgardis Zuffenhausenis.
968 vahetas korraga välja nii 211 hj 944 S2 kui ka 250 hj 944 Turbo, mootoriks oli 944 S2-lt tuletatud kolmeliitrine 16 klapiga reasneljane, võimsusega 240 hj. Ka 944 vana viiekäigulise käigukasti asemele tuli uus kuuekäiguline, lisavarustuses oli ka neljakäiguline Tiptronic automaat. Saadaval olid nii kupee (89 800 Saksa marka, 39 850 USA dollarit) kui ka kabriolett (99 800 Saksa marka, 5100 USA dollarit).
1993. aastal tuli välja ka 968 CS (Clubsport), millel oli kaalu alandamise huvides eemaldatud palju varustust – elektriaknad asendati vändaga, elektrilised nahast korvistmed asendati Recaro kergekaaluliste võidusõiduistmetega, eemaldati ka tagaiste, samas olid saadaval veel stereosüsteem, konditsioneer ja katuseluuk. Hinnaks oli 77 500 Saksa marka.
Välja toodi ka laetud Turbo S, mis kasutas 8-klapilist mootorit, võimsuseks 305 hj. Seda aga müüdi vaid neliteist eksemplari. Turbo S-ist toodeti ka võidusõiduvariant Turbo RS, millel oli üksainus korviste kuuepunktiturvavööga ja sisse keevitatud turvapuur, mootori võimsuseks 350 hj. Seda toodeti aga ainult neli eksemplari, kuna eratiimid huvitusid rohkem 911 (964) Carrera RS-ist.
968 ei saavutanud aga samasugust müügiedu nagu 924 ja 944, mispeale otsustas Porsche 1995. aastal koos 928ga selle tootmise lõpetada. Porsche mudelivalikusse jäi nüüd ainult 911, kuni 1997. aastal tuli välja Boxster, mis oli aga täiesti uus, keskmootoriga rotsteri disain. 968 oli viimaseks eesmootoriga Porscheks kuni Cayenne'i džiibi väljatulekuni 2003. aastal. Kokku toodeti 1992–1995 11 220 Porsche 968t – 6831 kupeed (2417 USA turule) ja 4389 kabrioletti (2248 USA turule). Lisaks toodeti teiste mudelitena (kõik kupeed) 1538 CS, 14 Turbo S ja 4 Turbo RSi.
Hannersdorf
Hannersdorf on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Oberwarti ringkonnas.
Vallaosad on Hannersdorf, Burg ja Woppendorf.
Haradziec
Haradziec (valgevene keeles Гарадзец, poola keeles Horodec, transkribeerituna Garadzets) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Kobryni rajoonis Polesjes. Asula on Haradzieci külanõukogu halduskeskus.
Haridust annab keskkooli. Haradziecis on ka klubi ja raamatukogu ja kultuurimaja. Külas valmistatakse kangast. Vaatamisväärsusteks on õigeusu kirik aastast 1799 ja endine katoliku kirik XIX sajandist, mis tänapäeval on kooli tarbeks ümber ehitatud.
Ajalugu
Haradzieci mainitakse esimest korda aastal 1287. Aastal 1465 ehitati sinna õigeusu kirik. Aastal 1589 sai Haradziecist alev. Aastal 1784 ööbis seal kuningas Stanisław II.
Poola jagamisel läks Haradziec aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1808 hakkas see kuuluma Ordade perekonnale. Aastal 1866 sulgesid vene võimud seoses ülestõusuga kohaliku katoliku koguduse. Aastal 1891 peeti Haradziecis kaks korda aastas laata.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Haradziec Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi sai Haradziecist küla.
Kermo Sikk
Kermo Sikk (sündinud 5. novembril 1993) on eesti laskesuusataja.
Oma rahvusvahelise debüüdi tegi ta 2012. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel laskesuusatamises, saavutades üksiksõidus 74. ning sprindis ja jälitussõidus 54. koha.
Haapsalu sall
Haapsalu sall (ka Haapsalu rätik, Haapsalu rätt) on pitskoeline peenvillane rätik.
Haapsalu sallide kudumine algas 19. sajandil Haapsalus. Sellest käsitööliigist on saanud Eesti rahvakultuuri osa ja sadakonna inimese elatusallikas.
Haapsalu sall koosneb kolmest osast: peenekirjalisest keskosast koos poordiga ning eraldi külge õmmeldud äärepitsist.
Salli lõngad
Et sall oleks eriti õrn ja pehme, kedrati 19. sajandil salli lõng talle seljavillast. Hiljem toodi lõnga nii Inglismaalt, Rootsist kui ka Lätist.
Tavaliselt kootakse sall pehmest kahekordsest peenvillasest lõngast (28/2–32/2). Vähem kasutatakse ühekordset maavillast lõnga (8/1 või 10/1) ja peenikest meriinolõnga, mille vorm ei püsi nii hästi kui peenvillasel lõngal. Keskmiselt arvestatakse ühe salli kohta 70–100 g lõnga, kuid see varieerub olenevalt kasutatavast mustrist.
Haapsalu salle on läbi aegade kootud peamiselt valgest lõngast, kuid kasutatud on ka naturaalset halli ja musta lõnga. Tänapäeval kootakse ka erksamat värvi salle, näiteks 2012. aastal kingiti Helsingi mardilaadal Eesti juurtega soome kirjanikule Sofi Oksanenile käsitöömeistri Pille Källe kootud lilla Haapsalu sall. Siiski pole erksad värvid Haapsalu salli puhul nii laialdaselt levinud kui traditsioonilised värvid.
Töövahendid
Kudumiseks on hea kasutada lühikesi puuvardaid, mille otsas on nupud. Tänapäeval on levinud bambusvardad. Tavaliselt kootakse varrastega nr 3–3,5 ja mõnel juhul ka nr 4, aga see sõltub kuduja kudumistihedusest. Arvestada tuleb, et kudumi lõpptulemus peab jääma õrn, hõre ja pehme.
Silmuste ülesloomiseks on hea kasutada 1–1,5 võrra jämedamaid vardaid, mis tagavad, et salli serv venitamisel korralikult venib.
Valmis sall pestakse soojas seebivees, muljutakse ja loputatakse. Lõppviimistluseks venitatakse sall reguleeritavale salliraamile keskmise pinge alla, seega läheb vaja ka salliraami.
Salli välimus
Haapsalu sall on alati ristkülikukujuline. Salli mõõtmed on suhtega 1 : 3. Salli kootakse kahes osas: põhimustriga keskosa, mida ümbritseb ripskoes äär, ja eraldi juurde kootud äärepits, mis õmmeldakse hiljem sallile külge. Pärast seda pestakse sall käsitsi ja venitatakse. Kõige üldkasutatavamad mõõtmed on järgmised: laius 60–70 sentimeetrit, mis on umbes 115–140 silmust, ja pikkus 170–180 sentimeetrit (220–230 ripsirida).
Salli mustrit tehes tuleb arvestada järgmiste nõuetega.
Mustri arvutamise skeem on järgmine: 4 ripssilmust + mustri vasak pool + mustri keskosa nn korda + mustri parem pool + 4 ripssilmust
Ajalugu ja legendid
Haapsalu salli kudumise tekkeloos on mitu legendi. Ühe legendi järgi alustati salli kudumist Vormsil, teise legendi järgi levis salli kudumine pärast ühe Noarootsi perekonna kolimist Haapsallu. Haapsalu salli teadaolev ajalugu ulatub 19. sajandi esimesse poolde, mil toimus linnastumine. Ajal, kui mehed olid merel, muutus kudumine perekondadele väga oluliseks lisasissetuleku allikaks. Samuti soovisid talupoegade ja käsitööliste naised endale head teenimisvõimalust linnas.
Suurem nõudlus sallide järele tekkis 19. sajandi keskpaigas, kui väikelinnas avati mudaravilad. Kuurort kogus kuulsust, mistõttu kasvas hoogsalt suvitajate arv. Haapsalu külastasid paljud rikkad Peterburi ja Moskva kõrgaadlikud, sealhulgas Vene keisri perekond. Legendi järgi kingiti Vene keisrinnale imepeen sall, mis mahtus ära Kreeka pähkli koorde. Arvatavasti said Haapsalu naised rätikute ja sallide kudumiseks inspiratsiooni koos aadlidaamidega Haapsallu jõudnud Orenburgi ja Pensa rätikutelt. Tänu supelsakstele kasvas nõudlus pitssallide järele peale Peterburi ja Moskva ka paljudes Euroopa pealinnades.
Algul oli suure räti ülesanne kandjat külma eest kaitsta, kuid ajaga muutus esmatähtsaks salli välimus ja ilu, mitte soojus. Koos suvituslinna arenguga ja külastajate arvu kasvuga tekkis sallide järele vajadus ka talvel. Nõudlus sallide järele kasvas, sallid muutusid aja jooksul aina õhulisemaks ning kudujad pidid välja mõtlema üha uusi keerukamaid koekirju, et vastata turu ootustele ja oma kaupa võimalikult hästi müüa.
Peale naiste kudusid salle ka lapsed, tavaliselt alustati juba 7–9-aastaselt. Töökamad perekonnad suutsid talve jooksul valmis kududa 70–80 rätikut.
Esimese maailmasõja ajal nõudlus rätikute järele vähenes, kuid Eesti Vabariigi algusaastail elavnes taas.
Haapsalu rätikuga on osaletud New Yorgi ja Berliini maailmanäitustel, kus salli kuulsus kasvas veelgi ja tellimusi esitati aina enam. Tekkisid ettevõtjad – kudumismeistrid. Neist üks tunnustatumaid oli Anette Martson, kellele kudus 50 käsitöölist. Teine tuntuim oli preili Grünewald Saksa ringkonnast, kellele kudus samuti mitukümmend naist. Nende toodang läks peamiselt Saksamaale.
Meistrid jagasid oma oskuseid õpilastele ja ka Haapsalu kodumajanduskoolis õpetati räti kudumist.
Teise maailmasõja ajal jäi salli kudumine soiku. Taas muutus salli kudumine populaarseks 1960. aastatel. Kui käsitsi ei jõutud enam kududa, siis kooti salli keskosa masinaga ja äärepits käsitsi. Masinaga kudumise tõttu läksid salli mustrid lihtsamaks ning mõõtmed väiksemaks.
1966. aastal alustas tööd rahvakunstimeistrite koondis Uku. Algatati uuesti sallide käsitsi kudumine, mille eestvedaja oli Leili Leht, kes oli Haapsalu 8-klassilise kooli käsitööõpetaja. Tänu talle alustasid tööd 70–80 naist. Nii jõuti tagasi vanade traditsioonide juurde, st salli sisse kooti ka nuppe. Nupud tõendasid, et sall ei ole masinaga tehtud. Salle kooti kindlate reeglite alusel: iga salli kaal ja mõõdud olid täpselt määratud, neid kontrolliti pidevalt.
Haapsalu Käsitööselts
Haapsalus loodi 1992. aastal Haapsalu Käsitööselts, kus vanu käsitöötraditsioone on jätkanud uue põlvkonna sallikudujad. 1997. aastast on seltsi algatusel korraldatud Haapsalu sallipäevi ning aastast 1999 Haapsalu salli kudumise võistlusi, mis kestavad tänini. Huvilistel on võimalik võistelda salli kirja kudumises. Haapsalu Käsitööseltsi abil andis Linda Elgas 2001. aastal välja kogumiku "Haapsalu rätikud", kus on kirja pandud 20 mustrit koos näidisfotodega. Linda Elgas on kudunud üle 1000 Haapsalu rätiku ja salli ning oma oskusi õpilastele edasi andnud. 2001. aastal tunnustas Eesti Rahvakunsti ja Käsitöö Liit Linda Elgast pärandihoidja tiitliga – teda peeti ja peetakse Haapsalu salli kudumistraditsioonide alalhoidjaks. Linda Elgast tuntakse kui Haapsalu räti grand old lady't. Oma kogemusi annavad huvilistele edasi ka Aime Edasi, Helmi Mändla ja Viivi Palmiste. Haapsalu Käsitööselts tegutseb Haapsalu Pitsikeskuses. Tänu Linda Elgase ja Aide Leit-Lepmetsa tööle tegutses Haapsalus 2003.–2013. aastal Rätikumuuseum. Just nende kodanikualgatus viis ka Haapsalu Pitsikeskuse sünnini. 2014. aastal loodud pitsikeskus on käsitöökeskus, kus asub Haapsalu pitside püsiväljapanek. Näitusel eksponeeritu pärineb laiast ajavahemikust, näiteks võib leida nii 1974. aastal kui ka 2015. aastal kootud kleite. See annab ülevaate, kuidas on Haapsalu sallide ja rättide mustreid ning pitse kasutatud esemetel. Sallide ja rättide valmistamisega saab tutvuda paljudes töötubades ja käsitööüritustel. Haapsalu Pitsikeskus eksponeeris Eesti Vabariigi 100. aastapäeva tähistamise puhul kingitusena 100 sallimustrit. 100 mustrit kinnitati paneelkardinatele ja mustrid jaotati paneelide haaval teemadesse – nimelised, ajaloolised. Kõikide mustrite jaoks kasutati samasugust lõnga.
Teoseid
2009. aastal ilmus Saara Kirjastuses Aime Edasi ja Siiri Reimanni raamat "Haapsalu sall", mis samal aastal ilmus ka inglise keeles ("The Haapsalu Shawl"). 2011. aastal ilmus Saara Kirjastuses samade autorite raamat "Haapsalu rätt".
Tunnustus
Haapsalu sallide ja rättide kudumine on kantud Eesti vaimse kultuuripärandi nimistusse.
Haapsalu Käsitööseltsi meistritele on antud märk "Tunnustatud Eesti käsitöö".
Aasta parasportlane
Aasta parasportlane on Eesti Paraolümpiakomitee välja antav aunimetus aasta parimale parasportlasele.
Paraolümpiakomitee selgitab välja ka aasta noorparasportlase ja aasta treeneri.
Kaagataja järv
Kaagataja järv on järv Põlva maakonnas Räpina vallas Leevi külas. Veekogu pindala on 0,1 ha.
Alesso Baldovinetti
pisi|Autoportree Alesso Baldovinetti (14. oktoober 1425 Firenze – 29. august 1499), ka Alessio Baldovinetti oli itaalia vararenessansi maalikunstnik.
Ta kujutas väga detailselt maastikke ja nende taustal olevaid inimesi.
Martin Maasik
Martin Maasik (sündinud 3. aprillil 1984 Tallinnas) on eesti laskesuusataja.
Ta on aastast 2005 kuulunud Eesti laskesuusatamiskoondisse.
Feruza Jumaniyozova
Feruza Jumaniyozova (usbeki keeles: Feruza Jumaniyozova, vene keeles: Феруза Жуманиёзова, Феруза Джуманиязова; sündinud 1984 Horezmi vilajetis) on usbeki poplaulja, kes laulab enamasti usbeki keeles, aga mõnikord ka muudes turgi keeltes (aserbaidžaani keel) ning tadžiki ja araabia keeles. Mõned tema tuntumad laulud on "Vaexo", "Yalla Habibi", "Yurak Duk Duk" ja "Kel Azizim". Ta on kuulus turgi ja pärsia päritolu Afganistani inimeste seas ning ka pärsia ja aseri päritolu Iraani inimeste seas.
Isiklik elu
Ta abiellus oktoobris 2010.
Kahanemise imperatiiv
pisi|Kahanemispoliitika esindajad on oma logole valinud viinamäeteo Kahanemine või taandareng (inglise keeles degrowth, prantsuse keeles décroissance) on mõiste, mida kasutatakse poliitilises, majanduslikus ja sotsiaalses kontekstis ning mis märgib teooriate kogumit, mis vastanduvad kasvu imperatiivile. Kahanemise imperatiiv rõhutab vajadust piirata ülemaailmset tarbimist ja tootmist ning propageerivad sotsiaalselt õiglast ja ökoloogiliselt jätkusuutlikku ühiskonnakorraldust, milles arengut hinnatakse mitte SKP kasvu, vaid inimliku heaolu näitajatega. Kahanemise imperatiiv väärtustab isiksuslikku arengut, ühistulist ettevõtlust, kooperativismi, detsentraliseeritud valitsuskorraldust, subsidiaarsust ja kogukondlikkust.
Kahanemise imperatiiv sündis tagajärgedest, mille on tekitanud tarbimisühiskond, kapitalistlik majandusmudel ja arusaam, et inimene on looduse valitseja, kes võib sellest võtta, mida tahab ja nii palju, kui tal parajasti vaja on. Teadlased, kes uurisid nimetatud tegurite mõju inimkonna ja majanduse arengutele jõudsid järeldusele, et inimkond on kaotanud jätkusuutlikku arengu võimaluse ja algamas on taandareng. Nad leidsid, et juba alanud protsesside aeglustamiseks tuleks:
Sotsiaalsed piirid
pisi|Inimkonna kiirenevat kasvu ja selle edasise arengu perspektiivi demonstreeriv graafik. Majanduskasvu nõude esmaseks põhjuseks on inimeste arvu kasv planeedil Maa. Kui inimeste arv jätkab kasvamist ja igal inimesel on õigus elule, mis omakorda eeldab õigust toimetulekule ja eneseteostusele, siis ei ole võimalik peatada kasvu imperatiivi. Tarbimisühiskonna mentaliteedi ja kapitalistliku majandusmudeli levik võimendavad kasvu nõuet veelgi. Seetõttu on paljud teadlased jõudnud järeldusele, et maailm on sisenemas parimal juhul aeglase kahanemise ajastusse, halvemal juhul lõpeb see protsess suure katastroofiga. Seetõttu on taandarengu põhisõnumiks kujunemas lause "Lõpmatu kasv lõplikul planeedil pole võimalik".
Kasvu sotsiaalsete piiride teemal arutles John Maynard Keynes juba 1930. aastatel. Seejuures ei pidanud ta taandarengut mitte katastroofiks, vaid „kuldse ajastu“ võimaluseks. Tõsi, see eeldab ühiskonnakorralduse muutmist, varade ja tulude ümberjaotamist koos avalike teenuste suurema pakkumisega ning lühemat tööaega.
Ressursside ammendumine
Inimeste arvu lisandumine ja majanduskasvu nõue suurendavad jätkuvalt nõudlust uute ressursside järel. Kuid nende inimeste toimimiseks vajalik elav muld kaob kiirenevas tempos ja ammendumas on ka puhta magevee allikad. Oluliste mineraalsete ainete, eriti aga indiumi, nikli, koobalti, galliumi, vase, kulla, tsingi, plii jms ainete kaevandused on ammendumas ning uute allikate leidmine ja kasutuselevõtmine tõstab nende hinda kordades. Haruldaste muldmetallide – lantanoidide hankimine kahjustab tohutuid territooriume. Ka seni end taastootnud loodusressursside uuendumise võime on nende üleekspluateerimise ja keskkonna saastumise tõttu kadumas.
Majanduskasvu pooldajad otsivad lahendusi uutest tehnoloogiatest ja -materjalide kasutuselevõtust, mis tagaksid majandusarengu jätkuva kasvu. Taandarengu tunnistajad leiavad, et olukorda parandaks vaid nõudluse vähendamine nii, et järelejäänud ressursse saaksid kasutada ka järgnevad põlvkonnad.
Ökoloogiline jalajälg
pisi|Riikide keskkonnakasutuse hinnang mõõdetuna riigi biovõimsusena inimese kohta (globaalsetes hektarites), millest on lahutatud ökoloogiline jalajälg inimese kohta (ka globaalsetel hektaritel). Andmed 2013. aastast Ökoloogiline jalajäljega väljendatakse inimese mõju planeedi Maa ökosüsteemile. See tähistab bioloogiliselt tootlikku ja ökoloogiliselt ennast taastootvat maa- ja mereala pinda, mida inimene tarbib ning mis peab toime tulema inimese poolt keskkonda paisatud jäätmete kahjutustamisega.
Mõttekoja Global Footprint Network (asutati 2003. aastal) hinnangul ületas inimkond planeedi Maa kandevõime juba 1970. aastatel ning alates sellest ajast oleme kahjustanud Maa ökosüsteemi kiirenevas tempos. "Maa ületarbimise päev” (s.t päev aastas, milliseks ajaks on inimkond ära tarbinud planeedi taastusvõimelised ressursid) oli 2018. aastal 1. august ning peale seda on see päev liikunud iga aastaga varasemale ajale. 85% inimkonnast elab riikides, mis tarbivad keskkonda rohkem, kui see suudab taastuda.
Teaduslikes uuringutes on ilmnenud, et ühe inimese toimetulekuks on vaja 2,1 globaalset hektarit (gHa). Tänapäeval tarbib iga inimene keskmiselt juba 2,7 gHa (s.t u 30% rohkem), kuid arenenud riikide inimene tarbib keskmiselt 6,4 gHa (USA-s 12,5 gHa) sel ajal kui arengumaa inimene kasutab vaid 1 globaalset hektarit.
Ületarbimise tagajärjed ilmnevad nähtuses, mida on hakatud nimetama antropotseeniks (elusolendite liikide massiline väljasuremine).
Gaia hüpotees
pisi|Planeet Maa Gaia (Kreeka maajumalanna) hüpoteesi sõnastas James Lovelock (s 1919), inglise atmosfäärikeemik väitega, et planeedi Maa biosfäär on ennast iseseisvalt reguleeriv süsteem, mis on suutnud miljonite aastate jooksul reageerida keskkonna muutustele ja säilitada eluks vajaliku keskkonna. Selleks on ta välja arendanud tohutult keerukad komplekssed süsteemid, mis reguleerivad nii temperatuuri, atmosfääri gaasilist koostist, vee kui eluks kõige olulisema komponendi ringlust jms.
Jätkusuutlik areng või taandareng
Jätkusuutliku arengu mõiste tuli kasutusele 1987. aastal ÜRO Bruntlandi komisjoni aruandega, milles märgiti, et jätkusuutlik areng põhineb lahendustel, mis rahuldavad käesoleva aja vajadusi, kuid ei võta sedasama võimalust ära järeltulevatelt põlvkondadelt. Jätkusuutliku arengu keskne küsimus, mille üle on aastakümneid vaieldud, on: Kas majanduskasv saab jätkuda, kui looduslike ressursside tarbimine väheneb ja keskkonda paisatakse vähem heitmeid? pisi|Jätkusuutliku arengu elemendid|alt= Jätkusuutliku arengu kontseptsioon püüab leida säästlikku lahendust, mis on aga praktiliselt võimatu olukorras, kus inimkonna tarbimine ületab kordades olemasolevat ressurssi ja looduse taastootmise võimet ning majanduses domineerib kapitalistlik mõtteviis oma kasuahnuse ja võlaraha süsteemiga.
Taandarengu esindajad peavad säästliku arengu õpetust teravmeelseks rumaluseks (oksüümoroniks), sest kogu kasvuks vajalik ressurss on juba aastakümneid tagasi ammendunud ja inimkonna arvu kasvu tõttu ühe inimese jaoks kasutada jäävate globaalsete hektarite arv jääb iga aastaga väiksemaks.
Tagasilöögi efekt
Loodusressursside kasutamist vähendavaid ning nende kasutamist efektiivistavaid tehnoloogiaid nimetatakse jätkusuutlikeks ja keskkonnasõbralikeks lahendusteks. Kuid iga muutus põhjustab omakorda muutusi ümbritsevas keskkonnas, mis ilmneb investeeringute kaotuses, tööhõives, toimetuleku ja heaolu jagunemises ning need omakorda põhjustavad uusi probleeme, mis takistavad kasvu. Kuna planeet Maa on üks tervik, siis areng ühes riigis põhjustab paratamatult olukorra halvenemise teises riigis, kuhu viiakse üle keskkonda kahjustav tootmistegevus või kus tehnoloogilise innovatsiooni tõttu kahanevad tööhõive ja toimetuleku võimalused. Seda nimetatakse tagasilöögi efektiks.
Majandusteadus ja poliitilised eesmärgid
Modernne majandusteadus, mis on keskendunud kasumlikkuse suurendamisele ja arvestab toote omahinnas vaid inimtööst johtuvaid kulusid, kuid ei arvesta loodusvarade hankimisest ja tarbimise käigus tekkivate jäätmete looduskeskkonda paiskamisest tekkiva kahju rahalist väärtust, on muutunud asjaks iseeneses. Rooma Klubi 2012. aasta raportis nimetati seda "autistlikuks" ja "fantaasiamaailma kuuluvaks" õpetuseks.
Poliitikas on edu kriteeriumiks võetud „kvantitatiivne kasvuparadigma", mille kohaselt „tuleb lahendada kõik majanduslikud, sotsiaalsed ja poliitilised probleemid majanduskasvuga" (maagiline ruut). Seda hinnatakse riigis toodetud ning müüdud kaupade ja teenuse väärtusega, mille mõõtühikuks on sisemajanduse koguprodukt (SKP). SKP suurust peetakse antud riigi elanike heaolu näitajaks ning selle suurust hindab iga-aastane inimarengu indeks. Lisaks on SKP suurus korrelatsioonis imikute suremuse, haridustaseme ja oodatava eluea pikkuse näitajatega.
Kahanemise imperatiivi esindajad (Herman Daly) on võtnud kasutusele mõiste „ebaökonoomne või kahjumlik kasv“, mille puhul arenguga tekitatud kahju on suurem kui kasvust tekkinud kasu. Alternatiivsete mõõdikutena on välja pakutud sotsiaalset kapitali (inimsuhted), demokraatlikku osaluse astet (ideaalina otse- ja konsensusdemokraatia) ja keskkonnahoidlikkust. Uusi mõõdikuid on välja pakkunud ka OECD ja Stiglitzi-Sen-Fitoussi komisjon
Jõrõssuu järv
Jõrõssuu järv on järv Võru maakonnas Võru vallas Kannu külas. Veekogu pindala on 1 ha.
Johannes (vastukeiser)
pisi Johannes (ladina keeles Iohannes Augustus; suri juunis või juulis 425 Aquileias) oli Lääne-Rooma vastukeiser aastatel 423-425.
Energiapuit
Energiapuit on (soojus)energia saamiseks kasvatatud või valmistatud puit ehk biokütusena kasutatav puit. Siia alla kuulub hakkpuit, küttepuit ja taaskasutatav puit. Energiapuiduks võivad olla näiteks raiejäätmed, võsa, vana puitmööbel jne.
Kuur-Reini ringkond
pisi|300px|Kuur-Reini ringkond 16. sajandi alguses pisi|300px|Kuur-Reini ringkonna kaart, Topographia Archiepiscopatuum Moguntinensis, [[Matthäus Merian, 1646]]
Kuur-Reini ringkond (saksa Kurrheinischer Reichskreis) oli Saksa-Rooma riigi ringkond, mis loodi aastal 1512.
Ringkond sai nime neljalt kuurvürstilt, kelle maad piki Reini keskjooksu moodustasid lõviosa selle territooriumist. Ringkond lakkas olemast 1801. aastal, kui Prantsusmaa selle esmalt okupeeris ja siis ametlikult annekteeris.
Koosseis
Ringkond koosnes järgmistest riikidest:
Meil on aega veel
"Meil on aega veel" on ansambli Põhja-Tallinn laul, mis on pääsenud konkursi "Eesti Laul 2013" poolfinaali. See on neljas singel Põhja-Tallinna debüütplaadilt "Per aspera ad astra". Lugu on salvestatud koos Aegviidu lastekooriga Reet Kangeri juhtimisel. Loo on kirjutanud Jaanus Saks, Mark Eric Kammiste ja Alvar-Risto Vürst. Laulu videost suur osa on üles võetud Kaarli kirikus. Video kogus YouTube'is kahe nädalaga üle 400 tuhande vaatamiskorra. Sellises versioonis laul aga ei mahu Eurovisioni lauluvõistluse formaati, kuna lugu on pikem kui kolm minutit ning esinejaid on tunduvalt rohkem ja tunduvalt nooremaid kui seda lauluvõistluse reeglid lubavad.
"Terevisioonis" esinedes oli Aegviidu lastekoori asemel 4 neiut, sest reglemendis on kirjas, et laval tohib olla 6 inimest.
Eesti Laulu uus versioon on ilma koorita.
Plagiaadikahtlus
Detsembris 2012 esitati Eesti Laul korraldajatele kaebus, et lugu "Meil on aega veel" on plagiaat Johann Pachelbeli 1680. aastal kirjutatud loost "Kaanon re-mažooris". Delfi Publik palus plagiaadikahtlusele kommentaari Mart Sanderilt, kes ütles 19. detsembril: "Ma ei saa otseselt öelda, et Põhja-Tallinna lugu oleks plagiaat," ja järgmises lauses sellele risti vastukäiva väite "Autoriks ei ole märgitud Johann Pachelbeli, kes selle loo aastal 1680 kirjutas, vaid pala esitletakse kui uut algupärandit. Tegu siiski klassikalise muusika töötlusega, ehk siis esitatakse Pachelbeli "Kaanonit" ja selle peale loetakse luuletust – ehk räpitakse – ja lauldakse". Plagiaadikahtluste tõestamiseks miksis Mart Sander kokku kaheksa "Kaanoni" töötlust, laulis sinna peale sarnase kõlaga sõnadega laulu ja avaldas loo nime all "Ei löö käega me" YouTube'is.
20. detsembril avaldas Eesti Laul korraldustoimkond sõltumatute ekspertide Eesti Heliloojate Liidu esimehe Olav Ehala ning helilooja ja arranžeerija Tauno Aintsi ekspertarvamused, mille kohaselt ei ole tegemist plagiaadiga. Ehala sõnul meloodia kattuvust ei esine. "Ka harmoonia järgnevuses on vahe sees ning bassipartii on hoopis teistsugune. Selline akordide järgnevus esineb tuhandetes lugudes". Tauno Aints ütles, et sarnasusi on, kuid samuti ka erinevusi. "Näiteks harmoonias, bassi liikumises, meloodia rütmis, instrumentatsioonis ja helistikus". Aintsi hinnangul on sarnasus kõige suurem Pachelbeli "Kaanoni" kolmanda ja neljanda taktiga, aga identne kokkulangevus puudub.
Põhja-Tallinna esindajad keeldusid enne eksperdikomisjoni otsust plagiaadikahtlusi kommenteerimast. Pärast otsuse teatavaks tegemist ütles ansambli eestkõneleja Jaanus Saks: "Me ei teadnud, et selline video olemas on." ja "See, et Mart oma refrääni peaaegu sama viisiga kõlama pani ja salmid sama tooniga sisse tegi, on puhas mindfuck inimestele, kes muusikaga kursis pole.", pakkudes välja omapoolse arvatava põhjenduse: "Võib-olla Mart Sander tahtis lihtsalt oma näitust promoda."
Iiri rööpmelaius
Iiri rööpmelaius on 1600 mm suurune rööpmelaius.
2010. aastate seisuga on selle rööpmelaiusega raudteevõrgustik kasutusel Austraalias (4017 km), Brasiilias (4057 km ehk 15% kogu raudteevõrgust), Iirimaal (2400 km) ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Põhja-Iiri osas (330 km).
left|pisi|Rongipeatus Põhja-Iirimaal<br style="clear:left" />
Porsche 944
Porsche 944 on sportauto, mida tootis Porsche aastatel 1981–1991. 944 arendati välja Porsche 924 baasil ja toodeti paralleelselt, kuni 924 tootmine lõpetati 1988. aastal. 944-le järgnes 1992. aastal 968.
Pärast Volkswageni loobumist Porschega koostöös arendatud EA-425 projektist ostis Porsche projekti tagasi ja laskis 1976. aastal välja mudelina 924, mida tootis Volkswagen Porsche järelevalve all Audi tehases Neckarsulmis. Kuigi auto võeti soojalt vastu, ei pidanud Porsche entusiastid seda tõeliseks Porscheks, eriti kuna see kasutas Audi mootorit, mis arendas vaid 125 hj. Seepeale laskis Porsche 1979. aastal parema jõudluse saavutamiseks 924st välja laetud variandi 924 Turbo (170, hiljem 177 hj), mille hind oli aga väga kõrge (42 780 Saksa marka). Mudeli lõpetamise asemel otsustas Porsche 924 baasil välja arendada uue keskastme mudeli 924 ja 911SC vahele, nagu nad olid ka varem 911ga teinud. Selle prototüübi esmaesitlus toimus ebatavalisel viisil – 1981. aastal Le Mansi 24 tunni sõidul. Võidusõidu võitiski Porsche mudeliga 936 Jacky Ickxi ja Derek Belliga roolis, prototüüp 924 GTP (944 LM) tuli Jürgen Barthi ja Walter Röhrliga roolis seitsmendaks ja noppis ka GTP +3.0 klassivõidu, edestades isegi Porsche IMSA GTO-klassi 924 Carrera GTRi, mis tuli üldarvestuses 11. kohale. 944 LM oli 924 Carrera GTRist lisaks ka ökonoomsem, tehes 24 tunni jooksul vaid 21 tankimispeatust ja boksipeatuste koguajaks kujunes vaid 56 minutit. Edu tõttu alustaski Porsche 1982. aastal 944 tootmist tänavaautona.
431 eKr
Aasta 431 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCCXXIII (323.) aasta ab urbe condita.
Porsche 944
944 oli 924l kasutatud Audi kaheliitrisest mootorist loobunud, selle asemel kasutas uut Porsche enda M44 mootorit, mis oli sisuliselt pool Porsche 928 grand toureri viieliitrisest V8-mootorist, tegelikult olid väga vähesed mootorite osad omavahel vahetatavad. Autole valiti neljasilindrine mootor kütusesäästlikkuse ja suuruse kohapealt, kuna tootmine toimus endiselt Audi tehases Neckarsulmis, kus mootor tuli paigaldada altpoolt. Porsche lisas ka kaks tasakaaluvõlli (1975. aastal Mitsubishi poolt patenteeritud), et mootor kulgeks sama sujuvalt kui kuuesilindrine mootor. Porsche proovis algselt arendada omaenda süsteemi, kuid kui nad ei suutnud Mitsubishi oma parendada märkimisväärselt, otsustati selle asemel Mitsubishile litsentsitasu maksmise kasuks (7–8 dollarit iga auto pealt). M44 mootor oli neljasilindrine 8 klapiga 2479 cm3, võimsusega 163 hj (USAs kohustusliku katalüsaatori tõttu 150 hj).
944 tuli müüki aastal 1982. Vaatamata kehvemale õhutakistustegurile oli see 924st märgatavalt kiirem, parema varustusega ja rafineeritum, parema juhitavuse ja pidurdusjõuga ning mugavam. Ka kaalujaotus oli muutunud: 924l oli 48:52 tagatelje kasuks, kuid 944l 50.7:49.3 esitelje kasuks. Algseks hinnaks oli 38 900 Saksa marka, USAs 18980 dollarit. Võrdluseks maksis 924 Turbo viimasel, 1982. aastal 41 980 Saksa marka / 21 500 USA dollarit
Esimene suurem muudatus saabus 1985. aastal, kui 944 sai uued armatuurlaua- ja uksepaneelid, sisseehitatud raadioantenni, parendatud generaatori (90 amprilt 115le), suurema kütusepaagi, elektrilised soojendusega istmed ja HiFi helisüsteemi.
Lisaks esitleti samal aastal ka laetud varianti 944 Turbo (tehasekood 951), kui 944 mootorile lisati turbo ja vahejahuti, mis suurendas võimsust 220 hjle, ka USA turul – esmakordselt ei mõjutanud katalüsaator auto võimsust. Turboautodel oli ka teisi muutusi – parendatud aerodünaamika (integreeritud esikaitseraud), tugevam käigukast, välised mootori ja käigukasti õlijahutid ning jäigem vedrustus, lisaks 911lt pärit esi- ja tagapidurid. Auto maksis 72 500 Saksa marka (USAs 29 500 dollarit), samas maksis 911 Carrera (3.2L, 231 hj) 68 560 Saksa marka (31 950 dollarit). 1987. aasta arendati Turbot edasi, USA variandil olid nüüd esimese autona põhivarustuses ka juhi ja kaasreisija turvapadjad, mis baasmudelil ja 944Sl olid lisavarustuses). Lisaks olid saadaval ka blokeerumisvastased ABS pidurid.
1987. aastal lisandus mudelivalikusse baasmudeli ja Turbo vahele uus mudel 944S, mis kasutas vabalthingavat 16 klapiga mootorit, võimsusega 190 hj, hinnaga 60 315 Saksa marka (28 250 dollarit). Ka S sai endale Turbo jäigema vedrustuse ja tugevama käigukasti.
1988. aastast oli katalüsaator baasmudelil standardis. Nii USA (150 hj) kui ka Euroopa (163 hj) mudelid kasutasid nüüd sama 160 hj mootorit. Lisaks toodi välja mudel Turbo S, mille võimsus tänu suuremale turbolaadurile kasvas 250 hjni, ning standardvarustuses oli ka M030 vedrustuspakett, mis koosnes Koni reguleeritavatest amortisaatoritest. Hinnaks oli aga 99 800 Saksa marka, võrdluseks maksis 911 Carrera 80 500 Saksa marka ja 911 Turbo 131000. 944 Turbo S oli toona maailma kiireim neljasilindrilise mootoriga auto.
1989. aastal toimusid suuremad mudeliuuendused. Baasmudelil suurendati mootori töömahtu 2681 cm3-le, võimsus kasvas väga natuke – 165 hjle. 944 S asemele tuli nüüd 944 S2, mille mootori töömahtu oli suurendatud 2990 cm3le, võimsuseks 211 hj. Esmakordselt 944 ajaloos oli saadaval ka kabriolett (S2 mudelil). Kuigi kabrioletti esitleti juba 1985. aasta Frankfurti autonäitusel, läks aega kuni 1987. aastani, kui American Sunroof Corporation (ASC) sai Porschelt lepingu selle tootmiseks ning nende tehas valmis alles 1989. aastaks. Kabriolettide kered toodeti endiselt Neckarsulmi tehases, kust siis viidi need naaberlinna Heilbronni ASC tehasesse, kus neile lisati keretugevdusplaadid ja tehti keresse lõiked katuse eemaldamiseks, siis saadeti kered tagasi Neckarsulmi värvimiseks ja roostetõrjemeetmete lisamiseks, lõpuks saadeti värvitud kered tagasi Heilbronni, kus lisati eemaldatav katus. S2 hinnaks 74 965 Saksa marka (45 285 dollarit), kabriolett 86 265 (48 600 dollarit). Ka Turbot uuendati – Turbo S tootmine lõppes, kuid selle võimsam mootor sai nüüd Turbo standardmootoriks, hinnaks 95 075 Saksa marka (47 600 dollarit). Võrdluseks maksis samal aastal välja tulnud uus 911 (964) Carrera 4 116 600 Saksa marka. Aasta lõpus lõppes ka baasmudeli tootmine, edasi toodeti vaid S2 ja Turbot.
1990. aastal alustas Porsche plaanitud 944 kolmanda versiooni S3 väljatöötamist. Kuid arenduse käigus avastati, et uuel autol vahetati nii palju osi, et selle asemel otsustati 944 tootmine lõpetada ja lasta välja täiesti uus mudel. 1991 jäi 944 viimaseks tootmisaastaks, veebruaris toodi välja ka 944 Turbost kabriolettversioon, hinnaga 103 725 Saksa marka, samal ajal maksis 911 (964) Carrera 2 maksis 118 000 Saksa marka. USAs 944 Turbo kabrioletti ei müüdud. Järgmisel aastal tuli 944 asemele 968.
Kokku toodeti 9 aastaga 163 192 Porsche 944, olles nii Porsche ajaloo kõige edukam auto enne Boxster/Caymani ja 911 (997) väljalaskmist. Baasmudelit toodeti 1982–1989 113 070 eksemplari, millest 56 921 eksporditi USAsse. 944S toodeti 12 936 eksemplari, millest USAsse eksporditi 8815. 944S2 toodeti 14 071 kupeed (USAsse 3650) ja 5656 kabrioletti (USAsse 2402). Turbosid toodeti kokku 25245 (sh 625 kabrioletti), millest 13 982 eksporditi USAsse.
1983.–1985. aastal jõudis mudeli 944 baasmudel igal aastal USA autoajakirja Car and Driver 10 parima auto hulka, 1986. aastal jõudis sinna 944 Turbo. 1984. aastal nimetas ajakiri 944 parima juhitavusega toodanguautoks USAs.
Lasnamäe lennuväli
Lasnamäe lennuväli oli sõjaväelennuväli Tallinnas Lasnamäel, esimene lennuväli Tallinnas. Ülemiste, Tallinna lennuväli ja Tallinna lennujaam avati osaliselt alles 1936. aastal.
Algne sõjaväelennuväli (hiljem sõjaväe ja tsiviillennuväli) asus praegusest Vana-Kuuli tänavast ida pool, 1940. aastal ehitatud uuem lennuväli asus aga Vana-Kuuli tänavast edela pool: Narva maantee, Turba tänava, Punase tänava ja Vana-Kuuli tänava vahelisel alal.
Esimeses maailmasõjas
Peeter Suure merekindluse koosseisus ette nähtud lennusalga asukohaks valiti Lasnamäel juba kasutatud platsidest veidi ida poole jäänud Tallinna jalaväepolkude lasketiir. 1916. aasta kevadeks oli tiiru linnapoolsesse serva püstitatud neli puitangaari, Narva maantee poolsesse külge pommikelder ja bensiinihoidla. Lennuvälja nurgas paiknes teenistushoone, kus olid puidu- ja remonditöökoda, ladu ning torniga valvurimaja. Ülemiste raudteejaamast oli Lasnamäe lennuväljani rajatud raudteeharu. Meeskond elas lennuväljast veidi eemal, praeguse Lauluväljaku kõrvale jäävas ja tänaseni säilinud rekvireeritud kahekorruselises puitmajas. Tallinna lahe poole jäänud Põhja Paberi- ja Puupapivabriku direktori Emil Fahle rekvireeritud suvemajas Narva maantee 87 asusid Peeter Suure merekindluse lennusalga staap ja ohvitseride kasiino. Rajatud lennuväljal algasid lennud 1916. aastal.
18. veebruaril 1918 tulid Saksa üksused Saaremaalt üle jää ning alustasid Eesti mandriosa hõivamist. Pirita jõe suudmes asunud Keiserliku Venemaa Tallinna Merelennujaama merelennusalk hävitas oma lennukid ja võttis suurema osa muust varast kaasa, Lasnamäel asunud Peeter Suure merekindluse lennusalk jättis kõik lennuväljale maha, vaid meeskond evakueerus. 24. veebruari hommikul võtsid eestlased eesotsas Arnold Underiga Lasnamäe lennuvälja üle ning Omakaitse kontrolli alla läksid lennuväli, 24 lennukit, bensiini, pomme ja muud varustust.
25. veebruaril Tallinna jõudnud Saksa väed võtsid Lasnamäe lennuvälja omakorda üle. Saksa okupatsiooni ajal baseerus Lasnamäel FliegerAbteilung 16, mis sooritas sealt 1918. aasta märtsis (koos Haapsalus asunud FliegerAbteilung 37 lennukitega) jääluuret Soome saadetava Rüdiger von der Goltzi Saksa abivägede kohaletoimetamiseks ning sidelende Soome valgete juurde. 1918. aasta novembris võtsid eestlased pärast Saksa vägede lahkumist Lasnamäe lennuvälja oma kontrolli alla. Lasnamäe lennuväljast kujunes peagi tulevase Eesti lennuväe peabaas, vesilennukite baasiks sai Lennusadam.
Eesti Vabariigis
Lennuvälja juurde kuulus neli puitangaari, kolm väiksemat maja, hoonetest veel kaks talli, kaks ladu, üks kuur, üks töökoda ja lagunenud köök. Pirita jõe suudmes asunud vesilennukite Tallinna Merelennujaamast lahti võetud angaaridest ühe võttis Eesti lennuvägi 1919. aastal uuesti kokkupanduna kasutusele oma Lasnamäe lennuväljal, see sai Lasnamäel viiendaks angaariks.
pisi|Lasnamäe lennuväli 1933. aastal. Esiplaanil neljast kõrvuti asuvast puit[[angaarist olid kaks säilinut veel 1970. aastate alguses ALMAVÜ Aeroklubi kasutuses]] 1921. aasta märtsis asutati Eesti Õhusõidu Aktsiaselts Aeronaut, mis juba sama aasta suvel alustas Tallinnast väljuvate lennuühenduste korraldamist. 1921. aasta maikuus alustas Stockholmi–Tallinna–Stockholmi liinil lennuühendust Svensk Lufttrafik AB, kasutades Tallinna lennusadama vesilennukite angaari. Juulis 1921 alustas liinil Riia-Tallinn-Riia lende Aeronaudi renditud Dansk Luft Express AS-ile kuulunud lennuk. Taani lennuk maandus Lasnamäe lennuväljal. 1923. aastal ehitati Lasnamäel uus Aeronaudi angaar, kontori- ja teenistushoone koos reisijatele mõeldud ruumidega, angaari juurde oli ehitatud ka väike töökoda. 1928. aasta kevadel oli Aeronaut sunnitud oma tegevuse lõpetama ning kuulutas välja pankroti, Lasnamäel asunud hooned läksid võlgade katteks Eesti lennuväe valdusse.
Aastatel 1932 ja 1933 kasutas Lasnamäe lennuvälja Varssavi – Vilno (Vilnius) – Riia – Tallinna liini avanud Poola lennufirma LOT. LOT-i lennukid hakkasid 1934. aastal ka Ülemiste lennuväljal maanduma.
Esimene Nõukogude okupatsioon
1940. aasta 20. juunil pidi Lennubaas loovutama kogu Lasnamäe lennuvälja territooriumi ja hooned Nõukogude Liidu vägedele. Eesti lennuväe 3. lennuväedivisjoni jaoks otsustati Lasnamäe lennuvälja lõunapoolsesse otsa ehitada uus linnak. Esimeses etapis kavatseti rajada teenistushoone, kaks angaari, kasarm, garaaž ladude, töökoja ja remondiangaariga ning vahtkonna- ja ambulantsihoone. Ka need valmis ehitatud hooned pidi ehitaja Nõukogude Liidu 38. hävituslennukite polgu esindajatele üle andma 1940. aasta detsembris.
Nõukogude okupatsioonivõim paigutas Eesti lennuväljadele NSV Liidu lennuväe üksused, Lasnamäe lennuväljale 38. hävituslennukite polgu.
Saksa okupatsioon
Saksa okupatsiooni ajal tegutsesid lennuväljal Saksa Luftwaffe ja Kriegsmarine lennuväeüksused.
Teine Nõukogude okupatsioon
Teise maailmasõja lõpus ja selle järel asusid Eestis Nõukogude õhujõududest: Tallinnas Viiburi 1. hävituslennuväediviisi juhtkond ja selle diviisi 3. hävituslennuväepolk Lasnamäe lennuväljal.
Pärast sõda paiknesid lennuväljal NSV Liidu lennuväe lennukid MiG-15, mis tõusid õhku ja maandusid sinna paigaldatud perforeeritud terasplaatidest mattidest rajalt kuni 1959. aastani, seejärel koliti lennutegevus vastvalminud lennuväljale, paar kilomeetrit vanast sõjaväelennuväljast ida poole (Maardu poole) betoonist lennu- ja ruleerimisradadele. MiG-19-tega relvastatud NSV Liidu Eestis asunud õhukaitsevägede 425. hävituslennuväepolk kasutas vana lennuvälja kõiki hooneid 1970. aastani.
Vana, murukattega lennuvälja hakkas 1960. aastast alates haldama ALMAVÜ Tallinna Aeroklubi. Seoses uute elamurajoonide rajamisega Lasnamäele kolis Tallinna Aeroklubi 1978. aastal oma lennutegevuse 1970. aastast Nõukogude sõjaväest vabaks jäänud uuema, Maardu-poolse lennuvälja betoonradade kõrvale.
Elamurajoonide laieneva ehituse tõttu lakkas lennutegevus 1982. aastaks Lasnamäe lennuväljal lõplikult, betoonlennurada kasutati sihipäratult, vahetevahel autosõidu õpetamiseks ja kiirendusvõidusõiduks.
Claudio Merulo
Claudio Merulo (sünninimi Claudio Merlotti; 8. aprill 1533 Correggio – 4. mai 1604 Parma) oli itaalia hilisrenessansi helilooja ja organist.
Ta töötas organistina Veneetsia Püha Markuse kirikus, mis oli orelimängijate seas üks prestiižsemaid töökohti.
Öösorrilised
Öösorrilised (Caprimulgiformes) on lindude selts.
Enamik liike on putuktoidulised ja öise eluviisiga.
Sugukonnad
Seltsi kuulub viis sugukonda
Eesti liigid
Eestis on sellest seltsist vaid üks liik – öösorr (Caprimulgus europaeus).
Albert Gulk
pisi|Albert Gulk (2009) Albert Gulk (sündinud 17. veebruaril 1969 Antslas) on eesti kunstnik.
Ta lõpetas Tartu Kunstikooli 1988. aastal ja Tartu Ülikooli maaliosakonna 1996. aastal.
Alates 1995. aastast kuulub Gulk Eesti Kunstnike Liitu.
Gulgi töid iseloomustab isikupärane joonistuslaad, milles ta juhindub monumentaalkunsti ja pannooliku esituslaadi reeglitest. Kunstiteadlane Eha Komissarov on öelnud, et Gulgi töötamislaadi kindlus ja veenvus tõstsid ta kohe eesti joonistuse esiridadesse. Gulgi algupärast taidurlikkust toonitab fakt, et kunstnik ei kasuta oma joonistustes modelli ega foto abi ja toetub üksnes oma visuaalse mälu kujunditele.
Gulk on kujundanud lavastusi ja raamatuid, näiteks Heiki Vilepi „Mind oli kaks“.
Albert Gulk on töötanud Tartu Lastekunstikoolis õpetajana, nüüd on ta vabakutseline ja elab Tartus.
Martin Pajos
Martin Pajos (sündinud 15. septembril 1988) on eesti laskesuusataja.
Lier (Belgia)
Lier on hollandikeelne linn ja vald Belgias Flandria piirkonnas Antwerpeni provintsis Mecheleni haldusringkonnas.
Alates 1977. aastast on Lieri halduspiiridesse ühendatud Koningshooikti asula (osavald).
Niudesool
Niudesool (ladina ileum) on paljude selgroogsete loomade soole osa.
Niudesool paikneb peensoole lõpuosas tühisoole järel ning on jämesoolest eraldatud niudesoole-umbsoole klapiga.
Niudesoole areng, anatoomia, asend, kuju, sooned, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Niudesoolt varustavateks arteriteks on niudesoolearterid (arteriae ileales) ning äravoolu garanteerivad ülemise kinnistiveeni harud niudesooleveenid (venae ileales).
Madudel
Madudel ei ole kaksteistsõrmik, tühisool ja niudesool kergesti eristatavad.
Rassism Poolas
Poolas esineb rassismi mitmes vormis.
Poolakad
Terve 19. sajandi vältel olid poolakad Saksa rassismi ohvrid. 20. sajandil kehtestas Saksamaa rassistliku diskrimineerimise poolakate vastu ning sakslased hakkasid poolakaid nimetama "inimesesarnasteks". Poolakad olid genotsiidide aineks ja plaan oli pärast sõda poola rahvas täielikult hävitada.
Aafriklased
Poola keeles on kõige levinum sõna "mustade inimeste" jaoks – Murzyn. See on üldiselt neutraalne sõna, kuid mõnes kontekstis on sellel sõnal halvustav tähendus. Üks hiljutisi teravamaid sündmusi mustade jaoks Poolas oli 23. mai 2010 – Maxwell Itoya surm. Ta oli Poolas elanud nigeerlane, kes sai surma poola politsei aktsiooni käigus, et piirata ebaseaduslikku ja mustal turul toimuvat kaubandust. Tema surm on tekitanud rahutust ja massivahistamisi mitte-valgete seas Itaya surma sündmuskohal. Sündmus on Poola meedias saanud laialdast arutelu.
Mustlased
Mława pogromm oli seeria 1991. aasta juunis toimuvatest vägivaldsetest vahejuhtumitest, kui rahutuste rahvamass ründas mustlasi Poola linnas Mława, kust sajad inimesed püüdsid põgeneda terrori eest. Vägivaldsus, mis on ajendatud rassismist ja kadedusest oli poolakate ja rahvusvahelise meedia poolt hukka mõistetud.
Hoiakud vähemuste ja sallivuse suhtes
Uuringud põhinevad Euroopa väärtuste uuringul, mis tehti 2008. aastal. Need näitavad et teiste Euroopa rahvastega on Poolal väga kõrge poliitiline sallivuse tase ning suhteliselt kõrge etniline sallivuse tase. Kuid on samal ajal madal isiklik sallivus. Aastatel 1998–2008 võis täheldada poliitilise ja etnilise sallivuse tõusu, kuid isikliku sallivuse langust. Arvestades muutusi aja jooksul, alustades 1990. aastatest, haaras osaliselt tingitud poliitilise eufooria kommunismi. Poola oli kõige sallivam rahvas Kesk- ja Ida-Euroopas. 1990. aastatel siiski sallivus vähenes, nii et 1999. aastate riik oli registreeritud Euroopa Väärtuste Uuringu põhjal kui riik, millel on kõrgeim ksenofoobia tase Euroopas. Samuti on kasvanud selle aja jooksul antisemitsim.
Tegurid, mis on sallivuse languse põhjuseks, on mõne etnilise rühma suhtes tõenäoliselt seotud riigi majanduslike probleemidega, mis on omakorda seotud kulukate üleminekutega kommunismist (näiteks kõrge tööpuudus), saamatu valitsus ja võimalik kasv sisserändest väljastpoolt. Need hoiakud hakkasid muutuma pärast 2000. aastat, mis on võib-olla tingitud Poola liitumisest Euroopa Liiduga, suurenes reisimine välismaale ning sagenes teistest rassidest inimeste kohtamine. 2008 näitas Euroopa Väärtute Uuring, et Poola on üks vähim ksenofoobiline riik Kesk- ja Ida-Euroopas. Negatiivne suhtumine juutidesse on samuti tagasi nende algsel tasemel aastal 1990, kuigi need jäävad pisut üle Euroopa keskmise. Samal perioodil kasvas etniline- ja poliitiline sallivus Lõuna-Euroopas (Hispaania, Kreeka) ning vähenes teistes Põhja-Euroopa osades (Holland).
Kui Rooma oli grupp, mis oli loetletud kui kõige hüljatum grupp, väljaarvamise tase oli endiselt madalam kui ükskõik kus mujal Euroopas. Tõenäoliselt on see tingitud Rooma pikast ajaloost ning nende suhteliselt väikesest arvust riigis.