cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Narva lahing (1944)
Lahingud Narva jõe joonel
29. Eesti Politseipataljoni allüksused asusid Narva jõe liinil Uusna-Vääska lõigul – 1. kompanii Ust-Žerdjanka küla juures, 2. kompanii Uusna küla juures, 3. kompanii reservis. Narvast edelas Ust-Žerdjanka ruumis tungisid 122. laskurkorpuse 314. laskurdiviisi 1078. laskurpolgu osad 2. veebruaril Vääska ning Männikuni ja murdsid Krivasoos ja Vääska jõe ääres 29. Eesti Politseipataljoni kaitsest läbi ja raskeid kaotusi kandes (eriti 1. kompanii) oli pataljon sunnitud oma positsioonidelt taganema. Vääska juures üle jõe, seisis nende vastas üks rühm 29. politseipataljonist. Üks rühm ei suutnud Punaarmee masse tagasi hoida, need tungisid edasi nii lõuna kui põhja poole. Politseipataljoni riismed taandusid Auvere jaama suunas, major Karl Anti juhitud 29. politseipataljoni I kompanii taganes võitlustega Putki suunas ja reservis olnud III kompanii sattus segadusse ning tõmbus omavoliliselt tagasi. Krivasoos kaitsel olnud II kompanii tõrjus aga, raskeid kaotusi kandes, nii üle jõe kui piki jõge tehtud rünnakud ja lahkus positsioonidelt alles käsu peale. Sissetungilahinguid pidavale 314. ld suunati 5. veebruaril toetuseks 125. laskurdiviisi kaks polku. Uusna- Krivasoo- Väätsa juurest suundusid nad läände ja põhja, jõudes välja peaaegu Vaivarani, Sirgalani, Putkini ja Auvere raudteejaamani.
4. veebruaril asetsesid Narva jõe keskjooksu piirkonnas: Kivinõmmel (225. jalaväediviis) – Stepanovštšina (225. jalaväediviis) – Zagrivje (61. jalaväediviis).
Jaanilinna-Narva suunal kulgenud 109. laskurkorpuse rünnak peatati Popovka – Lilienbachi – Dolgaja Niva joonel, Narva jõest idakaldal. Idakaldal, Narva linnast edelasuunal jäi veel ka Saksa vägede Jaanilinna sillapea, mida piiritlesid Krivasoo – Dolgaja Niva – Pustoi Konetsi asulad. Jaanilinna hõivamise katsed lõppesid edutult.
11. veebruaril alustasid Permisküla juures tungisid 11. laskurdiviisi väeosad üle jõe ning moodustasid uue sillapea. Narvast põhjas tungisid 43. laskurkorpuse 98. ld ja 131. ld väeosad Vepsküla ja Siivertsi suunal, kuni 2 km kaitsesse. 109. lk väeosad tungisid peale Narvast lõunas ja edelas Soldino suunal, saavutamata edu. Vasknarva ruumis Karoli juures teostas 43. ld 147. lp dessandi ning moodustas sillapea.
Lahingud Krivasoo sillapeal
Pärast Punaarmee vägede ümbergrupeerimist alustasid väed 11. veebruaril uuesti pealetungikatseid. Narvast lõunas pealetungi 30. kv lk 63. ja 64. kv laskurdiviis Krivasoo Saksa vägede kindralleitnant Wilhelm Berlini 227. jalaväediviisi ja kindralleitnant Walther Krause 170. jalaväediviisi kaitseliinile ning jõudsid välja jõe läänekaldal sillapead kaitsnud 314. ld väeosadeni.
13. veebruaril alustasid pealetungi teise ešeloni väeosad, 30 kv lk 45. kaardiväe laskurdiviisi väed ning laiendasid pealetungiga Narvast edelas olnud Krivasoo sillapea piirkonnas 13 km võrra kaitse sügavusse. 15. veebruaril toimus veel 2. löögiarmee ja 30. kv lk vägede rünnakud Krivasoo suunal, 64. ja 45. kv ld väeosadel õnnestus tungida Auvere platsdarmil mõnes kohas üle Tallinna–Narva raudtee Auvere jaama piirkonnas. 191. kaardiväepolk jõudis 2 km kaugusele Tallinna–Narva maanteest, kuid tõrjuti 170. jalaväediviisi ja 502. rasketankipataljoni Tiiger rasketankidega. 15. veebruari varahommikul alanud 2. löögiarmee üksuste rünnakud toimusid viie järgneva päeva jooksul.
Krivasoo sillapea vastu võitlesid Feldherrnhalle diviis ja rügement Gnesen, Auvere juures 20. veebruaril alanud ja tankide toetusel kolme päeva jooksul sooritatud Punaarmee rünnakud ei toonud edu. Auvere platsdarmi vasakul küljel asunud Sirgala piirkonnas kaitsel asunud 23. soomusgrenaderirügement Norge rügemendiülem Relva-SS Obersturmbannführer Arnold Stoffers langes 25. veebruaril Punaarmee Auvere platsdarmi vasaku (läänepoolse) kotiosa likvideerimisel ja tema vaprust hinnati postuumselt 12. märtsil Raudristi Rüütliristiga. (en), ka Narva sillapea lahingud
Meriküla dessant
Narva lahelt teostas BPL 260. üksik mereväe laskurbrigaadi pataljon 14. veebruaril Meriküla dessandi. Merejalaväe brigaadi dessant korraldati Krivasoo kotist Auverest põhja poole ründavate Punaarmee üksuste toetamiseks. Merikülas maabus 517 Nõukogude võitlejat major Stepan Maslovi juhatusel, kellel oli ülesanne murda läbi Auvere raudteejaama ja ühineda sealsete Punaarmee üksustega ning läbi lõigata Narva jõe joonel võitlevate Saksa vägede taganemistee.
19. veebruaril anti 43. laskurkorpusele korraldus üle minna kaitsele Narvast põhjas. Narva piirkonda koondati veebruari lõpus kolm armeed, lisaks 2. löögiarmeele ka 8. ja 56. armee, nende seas 8. Eesti laskurkorpus.
21. veebruaril 1944 vahetasid 20. eesti vabatahtlike SS-diviisi üksused välja Narva jõe ääres viimased 227. jalaväediviisi osad. 20. eesti vabatahtlike SS-diviisi 45. rügemendi II pataljoni positsioonid kulgesid Pähklamäest Vepskülani. 46. rügemendi I pataljon asus Vepskülas, II/46 pataljon Riigikülas. 20. veebruaril diviisi asupaika jõudnud 45. rügemendi I pataljon paigutati Peeterristile.
Riigiküla sillapea
6. veebruaril ründasid Nõukogude väeosad, mereväelastest edasi Narva jõe joonele taanduvatest sõduritest moodustatud võitlusgruppide Kausch ja Wengler positsioone, kuid paisati tagasi. 11. veebruaril tungisid Nõukogude väeosad uute rünnakukatsega, kuid paisati tagasi idakaldale. 12. veebruaril taasalanud rünnakutega suutsid Nõukogude väeosad Riigiküla ja Siivertsi vahel luua sillapead.
21. veebruaril võttis 20. Eesti SS-diviis üksused üle 227. jalaväediviisi lõigu Narvast põhjas. Eesti SS-diviisi pataljonid rakendati Punaarmee sillapeade likvideerimisele Narvast põhjas. 21. veebruariks suutsid nad Narva jõeni välja murdes eraldada Riigi sillapea Siivertsist.
24. veebruaril ründasid 46. rügemendi II pataljoni osad SS-Haupsturmführer Rudolf Bruusi juhtimisel Riigiküla sillapead (1200 m pikk ja 300 m lai) põhjast, I pataljon lõunast. Lahing kestis üle kümne tunni, 6. kompanii 20-meheline löögirühm, rühmaülem SS-Oberscharführer Rein Männiku juhtimisel rullis vastaste kaevikud üle ning sillapea likvideeriti. Rein Männikut autasustati korraga nii II kui I klassi Raudristiga. Rügemendi ametlike andmete kohaselt kaotas venelane neis lahingutes langenutena üle 300 mehe. Vangi andis end vaid 12 meest ja 2 naist. Rügemendi enda kaotused olid langenuid 13 meest ja haavatuid 32.
Narvast edelas olid eestlaste vasturünnakud vaenlase visast vastupanust hoolimata edukad. 29. veebruaril alustati Vepsküla-Siivertsi sillapea likvideerimist. 20. Eesti SS-vabatahtlike diviisi pataljonid SS-Oberführer Augsbergeri juhtimisel purustas koos ühe germaani III SS-tankikorpuse vabatahtlikega mitu päeva kestnud ründeheitlustes, 5. märtsiks vastase mõlemad tugialad Narva jõe läänekaldal ja tekitas talle suuri inimkaotusi.
Vepsküla sillapea
28. veebruarist 3. märtsini 1944 ründasid 11. SS-vabatahtlike soomusgrenaderidiviisile allutatud 45. Relva-SS Grenaderirügemendi I pataljon Nõukogude tugiala Narva jõe vasakul kaldal Vepsküla piirkonnas ja surusid vastase lõpuks lähivõitluses üle jõe. Vepsküla-Siivertsi sillapead ründasid läänest 20. Eesti SS-diviisi 46. rügemendi mõlemad pataljonid ja 45. rügemendi I pataljon. Rünnakut juhtis 45. rügemendi ülem Paul Vent. Lõunast, Narva suunalt, ründas sillapead 24. SS-soomusgrenaderirügement Danmark. Vepsküla-Siivertsi sillapea oli tegelikult õige väike piki Narva-Jõesuu maanteed ca 3-4 km, sügavuti paar kilomeetrit. Lahingud selle likvideerimiseks kestsid vahelduva eduga kaks nädalat.
Vaasa sillapea
1. märtsil vallutasid 45. rügemendi I pataljon ja 46. rügemendi I pataljon raskes käsivõitluses Vepsküla ja Vaasa sillapea. Rivist välja langenud rünnaku juhtide Helmut Rõõmussaare ja Jaan Lumera asemel võttis juhtimise enda peale SS-Unterscharführer Harald Nugiseks, kes sai selle rünnaku eest Rüütliristi.
Jaanilinna sillapea
Saksa väed hoidsid Narva jõe idakaldal sillapead Jaanilinnast idas, mida Punaarmee maruliselt ründas 3.-4. märtsil tungides linna agulisse. See sundis sakslasi osa vägesid Siivertsi piirkonnast üle jõe paiskama.
Siivertsi sillapea
Siivertsi piirkonnas Siivertsi kalmistu juures kaitsele asunud 11. soomusgrenaderide SS-diviisi Nordland 24. SS-soomusgrenaderirügemendi Danmark 16. kompanii lõigus tegid Punaarmee väeosad Narva jõe forsseerimise katse 13. veebruaril, kuid Saksa väeosad SS-Hauptsturmführer Günther Wanhöfer juhtimisel ja ooberst Maximilian Wengleri Saksa 336. grenaderirügemendi ja leitnant Otto Cariuse 502. rasketankipataljoni 2. kompanii Tiiger rasketankide toetusel vähendati Punaarmee sillapead piirkonnas.
Narva jõe idakalda Jaanilinna sillapea hoidmiseks suunati osa sakslaste vägesid Siivertsi piirkonnast, Narva linna põhjaosas, üle jõe. Siivertsi kaitselõigu täiteks suunati reservist eestlaste üksused. 29. veebruaril alustati Vepsküla-Siivertsi sillapea likvideerimist. 20. Eesti diviisi mõlemad rügemendid (45. ja 46.) surusid läänesuunalt rasketes heitlustes vastast järjest väiksemale maa-alale kokku seda peamiselt tiibadest. Rünnakut juhtis 45. rügemendi ülem Paul Vent. Kogu Narva jõgi võeti flankeeriva tule alla mis välistas abijõudude ja laskemoona täiendava ületoomise. Vastase maha surumiseks lasti käiku leegiheitjad, millega suruti vastupanu maha kaevikuis ja punkreis. Lõunast, Narva suunalt, ründas sillapead 24. SS-rügement Denmark Nordlandi diviisi ülema SS-Gruppenführer Fritz von Scholtzi juhtimisel. 4. märtsi õhtuks oli vastase käes veel vaid paarisaja meetripikkune lõik Narva jõe läänekaldal. 5. märtsi hommikul moodustati rünnakrühmad 46. rügemendi meestest eesotsas leitnant Mägi ja 45. rügemendi meestest leitnant Palmi juhtimisel. 5. märtsil murdis SS-Obersturmführer Martin Mägi rünnakgrupp lõpuks Siivertsi sillapea vastupanu. 5. märtsi hommikul kella seitsmeks oli lahing lõppenud ja Narva jõe läänekallas linnast põhja poole kogu ulatuses puhastatud Nõukogude dessandi vägedest. Samal hommikul kella 9-10 vahel üritas vastane veel kord ülejõe tulla, Punaarmee üksused jõudsid jõe keskjoonele ja siis avati maruline tuli kõigist relvaliikidest ning venelasi kostitati ka nende endi relvadest, sealhulgas trofeeks saadud Maximi kuulipildujast. Ükski punaarmeelane Narva jõe läänekaldale ei jõudnud.
Märtsilahingud
pisi|300px|right|Rindejoon ja vägede [[diskolatsioon Narva piirkonnas 1944. aasta märtsis]] Märtsi alguses Narva rinne stabiliseerus, Narvast mere pool suruti Punaarmee Narva jõe idakaldale tagasi. Narva linnas hoidis III Germaani Soomuskorpus enda käes ka jõe idakaldal olevat Jaanilinna linnaosa. Narvast edelas oli Punaarmeel veerandsaja kilomeetri laiune ja kuni 12 km sügavune Auvere platsdarm jõe läänekaldal, kuid see takerdus sealses metsa- ja soomaastikus. Auvere platsdarmi loodenurgalt jäi Soome laheni vaid 5–6 km. Auvere platsdarm ohustas III Germaani Soomuskorpus ja muid Saksa ning Eesti väeosi Narva, Narva-Jõesuu ning Auvere vahelisel alal, mis oleks Punaarmee läbitungimisel Soome laheni kotti jäänud.
Narva jõe ülemjooksu idakaldale koondati 59. armee kindralleitnant Ivan Korovnikovi juhtimisel, mis asus Narva jõe läänekaldal olevale platsdarmile, et planeeritud läbimurre mereni teoks teha. 59. armee rünnak Saksa Narva grupeeringu äralõikamiseks algas 1. märtsil ning oli suunatud üle tänapäevase Sinimäe aleviku Mummassaare rannikule. 59. armee rünnakut toetas 2. löögiarmee rünnak Narvale ning Narva jõe läänekaldale, et siduda sealseid Saksa-Eesti väeosi.
8. märtsil alustas Narva lähistel pealetungioperatsioone venelaste 2. löögiarmee. Jaanilinna sillapead ründavad Punaarmee väeosad löödi Nordlandi ja Nederlandi jõududega esimese kolme päeva jooksul tagasi. Nordland ja Nederland jäid oma kohtadele püsima aprilli kuu keskpaigani. 14. märtsil läks Narva jõe ülemjooksul Punaarmee 8. armee vastu rünnakule Saksa 122. jalaväediviis, 16. märtsil tegi Punaarmee viimase ja suurema katse ületada Narva jõgi.
Punaarmee pealetung Vaivara–Auvere positsioonide läbimurdmiseks lõunasuunalt kestsid 59. armee poolt vahetpidamata kuni 8. aprillini. Selleks ajaks oli venelaste 59. armee kandnud selliseid kaotusi, et ta 10. aprillist vahetati välja kindralleitnant Filipp Starikovi juhitud 8. armee. Saksa armee positsioonid Vaivara–Auvere ruumis ja Narva jõe alamjooksul jäid püsima. Pealetungi tulipunkti Vaivara–Auvere lõigus kaitses XXXXIII armeekorpus, Narva jõe ülemjooksu kaitsepositsioonidel asus Saksa XXVI armeekorpus.
Märtsipommitamised
6.–7. märtsil 1944, ''Märtsipommitamine Tallinnas 9. ja 10. märtsil 1944 '' 8. märtsil algas Punaarmee 30. kaardiväe laskurkorpuse üksuste edasitung Jaanilinna sillapeale Narva all, 11. märtsil tungisid Punaarmee väeosad läbi Saksa kaitseliinist Lilienbachi mõisa juures, kuid kohtasid Narva silla juures Saksa tankiüksuse visa vastupanu ja olid suurte kaotuste tõttu sunnitud pealetungi lõpetama.
9. märtsi alustasid Punaarmee 4 diviisi pealetungi ka Auvere tugialalt põhja suunas, et murda Berlini Grupi („Feldherrnhalle“, 227., 170., 58. ja 61. jalaväediviisi pataljonid) vastupanu ning III SS-soomuskorpuse jõud Narva-Jaanilinna ruumis sisse piirata. 9. ja 10. märtsil anti III Germaani Soomuskorpuse alluvusse veel 122. jalaväediviis.
11. märtsi hommikul ründas Punaarmee 20. Eesti SS-diviisi lõigus Siivertsist Vepskülani, õhtuks rünnak tõrjuti, kuid Eesti diviis kandis tõsiseid kaotusi.
12. märtsi ööl tuli üle Peipsi jää ja tungis Mustvee lähedal Omedu jõesuusse Saksa vägede tagalasse 400-meheline Esimese Eesti Partisanide Brigaadi Dmitri Makarovi III partisanibrigaad, mis purustati 94. julgestusrügemendi III pataljoni ülema major Bernhardi, 2. Eesti piirikaitserügemendi III pataljoni 12. kompanii ja omakaitseüksuste poolt mõne päeva jooksul, Tarakvere ja Kangroveski ümbruses. Brigaad jõudis Tudu, Virunurme ja Mäetaguse jooneni, seejärel peatati Oandu ja Virunurme vahelises ruumis ja suruti tagasi Murakasoo saartele. Väikesel osal õnnestus pääseda läbi metsade Peipsi äärde ja üle jää tagasi, mõni väiksem grupp jäi Sirtsu soo ümbruse metsadesse, kus neile terve järgneva kevade ja suve veel jahti peeti.
Dominikaani Vabariigi lipp
Dominikaani Vabariigi lipp on Dominikaani Vabariigi ametlik lipp.
Narva lahing (1944)
Krivasoo kott
/platsdarm, Krivasoo läänesillapea ja Krivasoo idasillapea pisi| Idarinde lahingud Narva ruumis jätkusid 16. märtsil, siis õnnestus Punaarmeel 45. rügemendi II pataljoni positsioonidesse sisse murda. I/45 pataljon ning Standartenführer Tuulingu juhitud 46. rügemendi osad suutsid vastase tagasi lüüa. 17. märtsil kandus võitlus Krivasoo sillapea sisemusest Vaivara-Sinimägede ümbrusse, kus Punaarmeel õnnestus edasi liikuda vaid pool kilomeetrit. 19. märtsil hõivas Punaarmee 2. LA 256. LD Auvere raudteejaama, Sooküla, Huntaugu ja Tagapere. Auvere raudteejaama ja Vaivara vahelisse lõiku koondati Saksa 11., 61., 170. ja 227. diviisid ja krahv Hyazinth von Strachwitzi tankid.
Dominikaani Vabariigi lipp
Lipp võeti kasutusele 6. novembril 1844.
Jean-Baptiste Tati Loutard
thumb|Jean-Baptiste Tati Loutard
Gernet
Gernet (vene keeles Гернет) on Pommerist Gollnowist pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa. Tänapäeval elavad suguvõsaliikmed Kanadas, Prantsusmaal ja Venemaal.
Jean-Baptiste Tati Loutard
Jean-Baptiste Tati Loutard (15. detsember 1938 – 4. juuli 2009) oli Kongo Vabariigi kirjanik ja poliitik.
Aastatel 1961–1966 õppis ta Prantsusmaal Bordeaux's prantsuse keelt ja kirjandust. Kongosse tagasi tulnuna õpetas ta kirjandust Brazzaville'i ülikoolis.
Dominikaani Vabariigi lipp
Punane tähistab iseseisvuse eest võidelnute verd ja kannatusi, sinine vabadust ning valge rahva ohvrimeelsust.
Jean-Baptiste Tati Loutard
Ta kirjutas prantsuse keeles. Esimesed luulekogud "Poèmes de la Mer" ja "Les Racines congolaises" ilmusid aastal 1968.
Dominikaani Vabariigi lipp
Dominikaani Vabariigi ajaloolised lipud
thumb|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px 1844]]
Narva lahing (1944)
Auvere platsdarmi lahingud
Märtsi lõpus ja aprilli alguses peeti lahingud Punaarmee Auvere tugiala lääne- ja idakõrva tagasitõrjumiseks Narvast läänes ja edelas. Auvere platsdarmi rindejoonest väljaulatuvad platsdarmid, ohustasid Tallinna–Narva raudteed ja neid saanuks kasutada tugialadena mereni tungimiseks ning Narva jõel olevate väekoondiste sissepiiramiseks. 19. märtsil alustati vastupealetungi Punaarmee Auvere platsdarmile III Germaani Soomuskorpuse ja LIV armeekorpuse väeosadega. Operatsiooni juhtis selleks armeegrupile Narwa juurde antud XXXXIII armeekorpus. XXXXIII armeekorpusele allutati 227. ja 122. jalaväediviis, soomusgrenaderidiviis Feldherrnhalle ja 61. ning 170. jalaväediviisi osad, kolonel krahv Hyazinth von Strachwitzi tankikoondis ning armee- ja korpuseüksused.
Saksa 61. ja 170. diviisi väeosad ja krahv Hyazinth von Strachwitzi ning Feldherrnhalle tankid ründasid sillapead Auveres Narva–Tallinna raudteel, kuuekilomeetrisel rindelõigul Vanamõisa-Sooküla vahelisel alal, piki Auvere-Kärekonna ja Haava-Pustoška teid. Narvast lõunas ümber Auvere tugiala kaitset koordineerinud kindral Wilhelm Berlini grupi senise rindelõigu juhtimise võttis üle 20. märtsil 1944 kindralleitnant Ehrenfried Boege XXXXIII armeekorpus. 26. märtsil algas vastupealetung ja Tagapere ja Kirikuküla juures. Kolm ööd-päeva kestnud lahingute järel oli Punaarmee 72. ja 109. laskurkorpuse väed sunnitud taanduma teisele poole Narva–Tapa raudtee lõiku. Krivasoo sillapea „läänekõrv“ oli likvideeritud. 19. aprillil jätkas XXXXIII armeekorpus rünnakut Auvere tugiala lääneküljel, kuid ilma suurema eduta ja 23. aprillil lõpetati XXXXIII armeekorpuse pealetung.
Punaarmee pealetung 20. Relvagrenaderide Eesti SS-diviisi rindelõigus Narva ruumis vaibus ja valitses suhteline rahu kogu väegrupi Nord rinde ulatuses. Korpused ja diviisid said oma üksusi uuesti formeerida ja täiendada. Maist juulini peeti Narva rindel positsioonisõda.
1944. aasta märtsi lõpus anti suunati Narva rindele jaanuaris Saksamaal formeeritud jalaväediviisi Mielau kaks grenaderirügementi, mis vahetasid välja mõned kaotusi kandnud üksused. Märtsi lõpus alustati 214. jalaväediviisi ümberpaigutamist Põhja-Ukrainasse 4. tankiarmee alluvusse. Jalaväediviisi Mielau kaks rügementi kasutati ära 214. jalaväediviisi kaotuste korvamiseks.
Veidi enne 1944 alanud Nõukogude vägede suvist pealetungi jõudis 47. Relva-SS Grenaderirügement Kehrast Narva rindele. Selle II pataljon võttis üle 45. Relva-SS Grenaderirügemendi positsioonid. Koos 20. SS-diviisi füsiljeerpataljoniga vahetas viimane omakorda välja Auverest lõunas kaitsel olnud 126. Jalaväediviisi osad. Samuti Auverest lõunasse paigutatud 47. rügemendi I pataljon allutati 11. Vabatahtlike Soomusgrenaderide SS-diviisile Nordland. 46. rügement asus kaitsele 47. rügemendi II pataljoni vasakult tiivalt Narva laheni.
Kavatsedes kõik seni veel Wehrmachtis ja politseiüksustes teenivad eestlased Relva-SS-i koondada, käskis Himmler 15. juulil 1944 formeerida Peipsi järvest läänes teinegi Eesti SS-relvagrenaderidiviis. Kõigil kolmel olemasoleval grenaderirügemendil tuli loovutada üks pataljon uute rügementide tuumikuks. Ülejäänud mehed pidi võetama piirikaitserügementidest. Diviis pidi juba kahe kuu pärast olema rindekõlblik. Selle komandöriks määrati SS-Oberführer Lombard. Ühtlasi kavandas SS-i Peaamet X (1. Eesti) Relva-SS-i armeekorpuse juhtkonna komplekteerimist. Uue diviisi ja armeekorpuse moodustamise nurjas Punaarmee suurpealetung ja selle tagajärjel kujunenud olukord.
Lahingutegevuse vaibumisel viis Saksa väejuhatus Narva rindelt maist juulini 1944 ära: soomusgrenaderidiviisi Feldherrnhalle Valgevenesse; 16. ja 17. mail diviisi Großdeutschland V pataljoni; 122. jalaväediviisi Soome; 170. jalaväediviisi Leedusse; 225. jalaväediviisi Daugavpilsi lähedale; 61. jalaväediviisi Daugavpilsi lähedale; 58. jalaväediviisi Daugavpilsi lähedale; XXVI armeekorpus ja korpuseüksused Leedusse ja XXXXIII armeekorpus ja korpuseüksused Lätisse.
26. mail 1944 paigutati armeegrupi Narwa alluvuses rindele 1. Eesti Politseirügement (286., 288., 291., 292. Politsei Jalaväepataljon), vahetades välja eesti politseipataljonid nr 29–32. 5. juulil 1944 aga nimetati 1. eesti politseirügemendi staap 2. eesti politseirügemendi staabiks, viidi armeegrupi Narwa alluvusest välja, ja määrati juhtima 37., 38. ja 40. politseipataljoni, mis saadeti Daugavpilsi rindele 2. Balti rinde Rēzekne-Daugavpilsi pealetungioperatsiooni tõrjelahingutesse.
Taganemine Tannenbergi liinile
2. Balti rinde väed alustasid pealetungi Lätis löögiga Dünaburgi suunas. Lahingutegevus Põhja-Läti aladel mõjutasid Narva rinnet oluliselt, Narva rinde püsimine sõltus lahingutegevuse arengust Pihkva ning hiljem Lõuna-Eesti aladel. Põhjasuunaline löök Tartu piirkonnast tinginuks Narva rinde kokkuvarisemise ja ohu likvideerimiseks lõunas eraldas Armeegrupp Narwa väeüksusi. Vägede äratõmbamise tõttu Narva piirkonnast tuli aga vähendada Narva rindelõigu pikkust. Rindejoone viimine Sinimägede positsioonile vähendanuks rinnet 20 km võrra.
Rindejoone lühendamise otstarbel jättis III Germaani Soomuskorpus 2. juulil maha oma positsioonid Narva jõe ääres Jaanilinnas, et asuda taas kaitsele kaheksateist kilomeetrit Narvast läänes, nn Tannenbergi liinil. Allüksuseid teavitati taandumise algusest viimasel hetkel. Tegelikult oli luba taandumiseks väegrupi Nord staabist saadud juba 22. juulil. Eesti diviisi suurtükirügement pidi tosinjagu suurtükki maha jätma, sest nende minemaveoks puudusid vahendid.
Saksa väeosad paiknesid Narva–Tallinna maanteega risti üle maantee Mummassaare–Sooküla–Metsküla–Putki joonele.
Juulilahingud
(24.07.1944–10.08.1944) pisi| 25. juulil 1944 kell 5 hommikul alustasid marssal Leonid Govorovi juhitavad Leningradi rinde väed – 8. armee Auvere platsdarmilt ja positsioonidelt Narva jõest lõuna pool pärast tunniajast turmtuld Auvere – Sirgala ruumis pealetungi väegrupile Narva Eesti 20. Eesti SS-diviisi 45. rügemendi ja Saksa 11. jalaväediviisi 44. jalaväerügementide, Kauschi lahinggrupi positsioonidele. Kell 10 murdsid vastase üksused Eesti väeosade positsioonidesse Auverest lõunas. Saavutamata edu Auvere juures, asus Punaarmee ründama Narva jõe ääres Vaasas, Riigikülas ja Narva-Jõesuus.
2. löögiarmee asus rünnakule Narva-Jõesuu-Narva joonelt Narvast põhjas ja Nõukogude poolele olid 20. Eesti diviisi positsioonid peensusteni teada, neid võis selles abistada mõni päev varem üle Narva jõe ujunud 46. rügemendis teeninud venelane. 2. löögiarmee 131. LD ja 191. LD väeosad ületasid Kudruküla juures Narva jõest põhja pool Narva linna. Lõunaks jõuti Tallinna–Narva maanteeni Peeterristi ja Puhkova juures kus Saksa väed nad peatuma sundisid. Sissemurre riivistati 4. SS-vabatahtlike soomusgrenaderide brigaadi Nederland abiga Auga-Puhkova joonel (Soome lahe rannalt Narva–Tallinna maanteeni). Riigiküla piirkonnas jõe ületanud 191. LD väeosad jõudsid 25. juunil 24:00 Tallinna–Narva maantee äärde ja vallutasid Olgina ning Pähklimäe külad ning jõudsid 26. juulil Saksa vägede poolt maha jäetud Narva lääneservale. III SS-soomuskorpuse üksused alustasid taganemist Sinimägedesse. Läbimurre peatati 46. rügemendi II pataljoni poolt major Friedrich Kure juhtimisel. 25. juulil saabus Narva rindele 6. SS-ründebrigaadi Langemarck üks pataljon.
25. juuli varahommikul lasti õhku Narva sild, 25. juuli õhtu eel alustatigi Nederlandi SS-tankibrigaadi üksuste väljaviimist Narvast. 26. juuli hommikuks taandus III SS-soomuskorpus: 20. Eesti SS-diviis, Nordlandi diviis ja Nederlandi 49. SS-rügement De Ruyter Tannenbergi liinile Vaivara Sinimägedes. Ööl vastu 26. juulit ületas Punaarmee 16. kindlustatud rajooni võitlejate esimene rühm Narva jõe Hermanni kindluse juures. Umbes samal ajal alustati Punaarmee dessandiga Kreenholmi saarelt, mis oli hõivatud juba 25. juuli päeval. 26. ja 27. juulil jätkasid Punaarmee üksused pealetungi kuni jõudsid Mummassaare-Tambi-Kirikuküla joonele, kus kohtasid Saksa vägede organiseeritud vastupanu. 27. juulil saabus Narva rindele ka 5. SS-ründebrigaadi Wallonien üks pataljon. 27. juulil olid 2. löögiarmee üksused sunnitud peatuma Mummassaare-Lastekoloonia joonel, ka 8. armee ründetegevus rauges.
Augustilahingud
Punaarmee Krivasoo platsdarmist lõuna pool, Narva jõe ülemjooksul jätkasid kaitseliini hoidmist Metsküla-Putki liinil Saksa 11. jalaväediviisi ja 300. Eriotstarbelise Diviisi 3. ja 2. Eesti piirikaitserügementide üksused. Gorodenko juures oli kaitsel 4. Eesti Piirikaitserügement, sellest lõuna poole Kuningaküla juures 288. Politsei Jalaväepataljon, Permisküla juures 6. Eesti Piirikaitserügement ja Vasknarva-Smolnitsa juures 3. Eesti Piirikaitserügement.
Gernet
Ajalugu
Suguvõsa esivanemaks oli Gollnowi (Pommeris) bürgermeister Peter Gernet.
1761. a anti Vene keisririigi mereväes teeninud Karl Gottlieb Gernetile riigiaadliku tiitel ja vapp.
Hoverla
Hoverla (ukraina Говерла, ungari Hóvár) on mägi Ida-Karpaatides Ida-Beskiidides Tšornohora ahelikus. See on Ukraina kõrgeim tipp, kõrgusega 2061 m. Mäetipu ületab Taga-Karpaatia ja Ivano-Frankivski oblasti piir.
Geograafilised koordinaadid on 48° 9′ 36″ N, 24° 30′ 1″ E.
Mäe jalamil on Hoverla küla.
Cheopsi püramiid
pisi|Vaade Cheopsi püramiidile kirdest Cheopsi püramiid (ka Giza suur püramiid ja Hufu püramiid) on Egiptuse püramiid, mis on nime saanud Vana-Egiptuse kuninga Cheopsi (Hufu) järgi.
Cheops laskis selle ehitada aastatel 2551–2471 eKr. Cheopsi püramiid asub Egiptuses, Giza platool ja on suurim Egiptuse püramiididest ja maailma kõrgeim püramiid.
Ta loeti vanaaja seitsme maailmaime hulka ja on nendest ainuke, mis on tänapäevani säilinud. Ligi neli ja pool tuhat aastat oli ta maailma kõrgeim ehitis – kuni 1300. aasta paiku valmis Inglismaal Lincolni katedraal.
Tehnilised andmed
pisi|Püramiidi originaalne valgest lubjakivist kattekiht on nähtav vaid põhjakülje esimesel astmel
Asend
Cheopsi püramiid asub praktiliselt ideaalselt tasandatud kaljul (kuni 2 cm kõikumised) ja püramiidi põhi on lähedane ideaalsele ruudule. Püramiid on orienteeritud põhiilmakaartega nii, et iga külg on täpselt risti kahega neist.
Algselt kaeti püramiid valge lubjakiviga, kuid alates 14. sajandist on püramiidi vahelduva eduga kasutatud kivimurruna ja katteplaadid kasutati ära Kairo linna ehitamisel. Samuti on maha kulunud püramiidi tipp, mis praegu on 7,85 meetri võrra madalamal.
Siseehitus
Püramiid on ehitatud kolmes järgus ja igal etapil ehitati ka uus hauakamber, kuna tõenäoliselt kuningas soovis, et üks oleks teda alati ootamas.
pisi|Vaade alumisest kaldkäigust tagasi üles. pisi|Suur galerii pisi|Vaade peamise hauakambi sissepääsule. Läbipääsemiseks on tarvis laskuda küürakile või neljakäpukile. Esimene maa-alune hauakamber on raiutud püramiidi alla kaljusse umbes 30 meetrit allpool maapinda ja see ei asu täpselt püramiidi aluse keskpunktis. Hauakambri mõõtmed on 8x14 meetrit ja kõrgus 3,5 meetrit. See on lõpetamata. Tema juurde viib peasissepääsu juurest 36 meetrit pikk ja meeter kõrge järsk käik.
Teine hauakamber (tinglikult nimetatud kuninganna kambriks) asub umbes 20 meetri kõrgusel püramiidi jalamist ja asetseb täpselt tipu all. Kambri mõõtmed on 5,7x5,2 meetrit ja selle võlvlagi on kõrgeimas kohas 6,7 meetrit kõrge.
Selle hauakabri sissepääsu juurest algab 47 meetrit pikk ja 8,5 meetrit kõrge nn. suur galerii, mis viib peamisse hauakambrisse.
Artur Văitoianu
pisi|Artur Văitoianu Artur Văitoianu (14. aprill 1864 Izmail – 17. juuni 1956) oli Rumeenia poliitik, peaminister 1. oktoobrist 1919 kuni 9. detsembrini 1919.
Cheopsi püramiid
Siseehitus
Kolmas, nn. kuninga hauakamber on lõpetatud ja selles asub ka kivist sarkofaag. Hauakamber asub 42,3 meetri kõrgusel maapinnast ja püramiidi teljest veidi lõuna pool. Kambri mõõtmed on 5,20x10,43 meetrit, kõrgus 5,81 meetrit.
Kogu püramiid on ehitatud liivakivist, kuid see hauakamber on vooderdatud lihvitud ja hoolikalt ühendatud graniitplokkidega. Selle ruumi kohal asetseb ligi kaks kolmandikku kogu püramiidi raskusest.
Hauakambris asuv ühest graniidipangast valmistatud sarkofaag on laiem kui kitsas ja madal sissepääs hauakambrisse (sisse pääsemiseks tuleb käpuli laskuda). Samas on uurijad oletanud, et praegune seinaplokkide asetus sissepääsu ümber ei ole ehitusjärgne, vaid pärast kõige vajaliku sisseviimist lasti eelnevalt rippu jäetud kiviplokid oma praegusele kohale. Sellest annavad tunnistust ka sooned plokkide külgedel ja tühimikud nende kohal.
Et kamber püramiidi raskuse all ei puruneks, tuli see raskus ühtlaselt jaotada. Selleks on hauakambri lae peal viis üksteise kohal asuvat nn. montaažikambrit kogukõrgusega 17 meetrit. Viimane neist lõpeb nürinurga all kokku pandud suurtest kiviplaatidest katusega, mis kannavad püramiidi raskust nii, et see ei rõhu hauakambrile. Samasuguseid kambreid on leitud ka teistest püramiididest.
Lisaks peakäikudele ja hauakambritele on püramiidis veel keeruline koridoride süsteem. Selline labürint oli osalt tehniliseks otstarbeks, osalt pääsuks hauakambrisse, aga samuti ohutuse mõttes, et varas või hauakambri juhuslik rüvetaja eksiks ja hukkuks.
pisi|Vaade peamisele hauakambrile ja selles asuvale sarkofaagile
Ehituskäik
Cheopsi püramiidi ehitamise kohta on kaks peamist teooriat. Esimese järgi, mis pärineb kreeklastelt, arvatakse, et püramiid on ehitatud orjade tööjõuga ja neid sunniti selleks. Sellest teatab kreeka ajaloolane Herodotos. Ta lisab, et Cheopsi püramiidi püstitamiseks rajati kõigepealt kiviplokkide vedamiseks vajaminev kaldtee ja maa-alused ruumid kalju sees. Seejärel ehitati püramiid ise.
On selge, et Herodotos ei saanud ise püramiidi ehitamist näha ja ta on selle informatsiooni saanud oma eelkäijatelt, kes kogunud selle pärimuse tõenäoliselt Giza nekropolis töötanud preestritelt.
Herodotose "Historia" andmetel ehitasid Cheopsi püramiidi 20 aasta jooksul 400 000 meest, kes töötasid 100 000 mehe kaupa kolmekuulistes vahetustes.
Teine teooria, millel on tänapäeva egüptoloogide hulgas rohkem pooldajaid, väidab, et püramiid on ehitatud sadade oskustööliste poolt. Neil oli elamislaager samas kõrval ja nad said oma töö eest palka või ei pidanud selle eest mõnda aega makse tasuma.
Samuti on teadlased jõudnud üksmeelele, et samal Giza platool asuv sfinks on kõrvalasuva, Chephreni püramiidi tellija-ehitaja nägu.
Püramiidi ehituseks vajalike kiviplokkide kohaletoimetamiseks Niiluse ääres asuvast kivimurrust kasutati plokkide alla kinnitatud jalaseid. Tõenäoline on, et lisaks madalale kaldteele, mida mööda plokid püramiidi jalamile veeti, ehitati ka püramiidi kerkides selle astmetele spiraalis tõusev kaldtee. Mõned uurijad eelistavad küll ühe pika kaldtee versiooni, mida siis pidevalt tõsteti, kuid see ei ole tõenäoline, kuna sellisel juhul oleks see veel enne püramiidi tipuni jõudmist enda alla matnud kogu kivimurru.
Plokkide kõrgusesse liigutamisel kasutati lisaks kaldteele kange ja rullikuid. Kiviplokid paigaldati ülitäpselt, sisuliselt on ehitis veekindel.
Pärast põhimüüride valmimist kaeti need valge lubjakiviga. Selleks murti kive Gizast umbes 30 km kaugusel asuvatest Niiluse paremkalda lubjakivikarjääridest. Pärast paigaldamist lihviti plaadid siledaks. Legendid teatavad, et kuningate ajal valged püramiidid sädelesid päikesekiirtes, ja mõne allika väitel pimestas nende lehtkullast kattega tippude sära silmi.
Uurimine
2004. aasta augustis teatasid kaks prantsuse amatöör-egüptoloogi, Gilles Dormion ja Jean-Yves Verd'hurt, et nad on maaradari ja arhitektuurilise analüüsi abiga leidnud püramiidist senitundmatu koridori. Kui nende oletus vastab tõele, siis ei ole sellesse koridori tõenäoliselt kunagi võõras jalg astunud ja see võib viia võimaliku puutumatu hauakambrini, mis sisaldab kuninga säilmeid. Seni ei ole Egiptuse muinsuskaitseametnikud andnud amatöörteadlastele luba uurimist jätkata.
Kolmapäev
Kolmapäev ehk kesknädal on nädalapäev, mis järgneb teisipäevale ja eelneb neljapäevale. Paljudes maailma maades ja kirikunädalas on kolmapäev nädala neljas päev ja ühtlasi nädala keskmine päev (vene: среда, saksa: Mittwoch, soome: keskiviikko). Vana-Roomas oli see nädalapäev pühendatud jumal Mercuriusele (ja tema planeedile Merkuurile; ladina keeles: dies mercurii), sellest on pärit ka tänapäeva kolmapäeva nimetus romaani keeltes (prantsuse: mercredi, itaalia: mercoledì, hispaania: miércoles). Põhja-Euroopas vastas Mercuriusele Odin, sellest nimest lähtub ka kolmapäeva nimetus mitmes germaani keeles (inglise: wednesday, hollandi: woensdag, norra, taani ja rootsi: onsdag). Eesti, liivi, läti ja leedu keeles nimetatakse seda päeva nädala kolmandaks päevaks (liivi: kuolmõndpǟva, läti: trešdiena, leedu: trečiadienis).
Astroloogias nimetatakse kolmapäeva planeedi Merkuur päevaks.
Sloveenia jalgpallikoondis
Sloveenia jalgpallikoondis on Sloveenia jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Sloveeniat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Sloveenia jalgpallikoondis osales 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel. Ta kaotas kõik kolm mängu väravate vahega 2:7 ja jäi alagrupis viimaseks.
Guajaav
pisi|300px|Punaka viljalihaga guajaavid pisi|300px|Valkja viljalihaga guajaavid Guajaav on hariliku guajaavipuu (Psidium guajava, kuulub mürdiliste sugukonda) vili.
Sloveenia jalgpallikoondis
Eesti jalgpallikoondis pidas oma esimese rahvusvahelise kohtumise pärast Eesti taasiseseisvumist just Sloveenia jalgpallikoondisega Tallinnas Kadrioru staadionil 3. juunil 1992. Kohtumine lõppes 1:1. 2014. aasta seisuga on Eesti kohtunud Sloveeniaga 8 korda, neist 6 kaotanud, ühe võitnud ning ühe viiki mänginud. Väravate vahe on 4:13.
Guajaav
Vilja ehitus
Guajaavid on marjalaadsed viljad, mis meenutavad väliskujult pirni. Tooreste guajaavide väliskest on roheline, valminud viljadel aga kollakasroheline. Viljaliha on valkjas või punakas ning sisaldab palju kareda koorega seemneid.
Kasutamine
Värskete guajaavide maitse on meeldivalt hapukas ja väga aromaatne. Nende tähtsus tõusis puuviljade hulgas oluliselt pärast seda, kui avastati, et viljad sisaldavad rohkesti C- ja A-vitamiini.
Peale värskelt tarbimise valmistatakse guajaavidest mahla, džemmi, marmelaadi jm.
Viited
Goyave
Imperia provints
Imperia provints on provints Itaalias Liguuria maakonnas. Provintsi keskuseks on Imperia linn.
Haldusjaotus
pisi|Sanremo kasiino
Imperia provints jaguneb 67 omavalitsusüksuseks – vallaks (comune).
Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused
Alltoodud tabelis on loetletud 10 suurima elanike arvuga omavalitsusüksust seisuga 31. detsember 2011.
Provintsi väikseima elanike arvuga omavalitsusüksus on Montegrosso Pian Latte.
Kanada lipp
Kanada lipp on Kanada ametlik lipp.
Lipp võeti kasutusele 15. veebruaril 1965.
Kangas on jagatud vertikaalselt kolmeks väljaks (punane, valge, punane) ning valge välja keskel on 11 tipuga punane vahtraleht.
Lipuväljade laiused on 1:2:1. Punane värvus on Pantone värviskaala järgi PMS 193.
Lipu valge värviväli on kahekordselt laiem punasest väljast ning sellel on kujutatud punast vahtalehte.
Lipu punane värv sümboliseerib Kanada sõdurite Esimeses maailmasõjas valatud verd. Valge sümboliseerib aga Kanada lumerohkust. Vahtraleht on Kanada sajandeid vana vapisümbol.
Costa Rica lipp
thumb|Costa Rica riigi- ja merelipp. Proportsioonid 3:5 Costa Rica lipp on Costa Rica Vabariigi lipp.
Lipul on proportsioonides 1:1:2:1:1 sinine, valge, punane, valge ja sinine horisontaaltriip. Riigi- ja merelipul on punase laiu esimeses kolmandikus Costa Rica vapi kujutis.
Sinist ja valget on tõlgendatud ka pärinevana Kesk-Ameerika Ühendatud Provintside lipult (kuigi seal oli helesinine): valge sümboliseerib Kesk-Ameerikat kui silda Põhja-Ameerika ja Lõuna-Ameerika vahel ning sinised triibud Kariibi merd ja Vaikset ookeani.
Punast on tõlgendatud ka revolutsiooni värvina.
Rahvuslipu autor on president José María Castro Madrizi abikaasa Pacífica Fernández Oreamuno, kes kavandas selle 1848 Prantsusmaa lipu eeskujul. Triipude asetus on horisontaalne, sest erinevalt Prantsusmaast on Costa Ricasse tsivilisatsioon tulnud idast, mitte lõunast.
Praegune riigilipp võeti ametlikult kasutusele 27. septembril 1906 (21. oktoobril 1964 muudeti vappi, asendades viis tähte seitsme tähega).
Ajalugu
Enne iseseisvumist kasutati Costa Ricas kuningas Carlos III poolt kehtestatud Hispaania lippu (1786–1821) ja Agustín de Iturbide kehtestatud Mehhiko lippu (1822–1823).
Esimene Costa Rica rahvuslipp ilmus välja septembris 1821. Sellel oli kaks sinist triipu, mis pidid kujutama kahte ookeani, kuid hiljem kasutusel olnud valge vahetriibu asemel kasutati kollast triipu, mis pidi kujutama "kuldset Ameerikat". Seda lippu kasutati võitluses Mehhiko iseseisvuse eest  kuni maini 1822 ning pärast Costa Rica iseseisvuse väljakuulutamist 10. mail 1823 kuni 6. juunini 1823.
Siis võeti kasutusele valge lipp kuueharulise punase tähega keskel. Tähe sakid kujutasid arvatavasti tookordset kuut provintsi.
Aastal 1824 ühines Costa Rica Kesk-Ameerika Ühendatud Provintsidega ning võttis 4. märtsil kasutusele nende lipu, mis oli inspireeritud Argentina lipust. Sellel olid horisontaalsed sinine, valge ja sinine laid (valgel laiul oli vapp). 2. novembril 1824 täiendati seda oma riigivapiga. Föderatsiooni vapi muutus 22. novembril 1824 tõi kaasa riigilipu muutuse.
20. aprillil 1842 võeti uuesti kasutusele sini-valge-sinine lipp. Septembris 1842 viidi riigivapp lipu keskele. Lipu üle käisid ägedad vaidlused. Liberaalne Partei, kes pooldas Prantsuse revolutsiooni, pooldas punase värvi sissetoomist, et lipp oleks sarnasem Prantsuse trikolooriga.
12. novembril 1848 kehtestatigi kolmevärviline lipp. President José María Castro Madriz laskis lipule lisada punase kesktriibu ning selle sisse uue riigivapi. Teda mõjutas abikaasa Pacífica Fernández Oreamuno, kes oli samuti Prantsuse revolutsiooni pooldaja.
Praegune riigilipp võeti kasutusele 27. septembril 1906. Muudatused puudutasid eelkõige vapi väljanägemist ja asendit.
Tartu Ülikooli õigusteaduskond
pisi|[[Iuridicum (hoone)|Iuridicum ]] Tartu Ülikooli õigusteaduskond on Tartu Ülikooli instituut, kus õpetatakse õigusteadust. Kui ülikooli asutamise aastatel oli see üks ülikooli neljast algsest teaduskonnast, siis alates 2016. aastast kuulub õigusteaduskond sotsiaalteaduste valdkonda.
Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas saab õppida nii Tartus (Näituse 20 ja Näituse 13a) kui ka Tallinnas (Kaarli pst 3). Õigusteaduskonna Tallinna osakond loodi 2002. aastal, mil varasem Õigusinstituut liideti Tartu Ülikooliga.
Tartu Ülikoolis on võimalik õigusteadust õppida kõigil kolmel õppeastmel: bakalaureuse-, magistri- ja doktoriõppes. Lisaks annab õigusteaduskond õigusalast täiendusõpet.
Struktuur
Õigusteaduskond on jagatud õigusvaldkondade järgi osakondadeks, kus iga osakonna ülesanne on korraldada oma valdkonna ainete õppetööd. Üldosakonna peamine eesmärk on toetada kõikide teiste osakondade tööd.
Õigusteaduskonnal on neli osakonda:
Õppetöö
Õigusteaduskond tegeleb Eesti juristide väljaõpetamisega.
Õppetöös tehakse koostööd selliste Eesti justiitsinstitutsioonide ja -ühendustega nagu Riigikohus, Justiitsministeerium ja Eesti Advokatuur. Samuti tehakse koostööd paljude Euroopa ülikoolide õigusteaduskondade ja uurimiskeskustega.
Bakalaureuseõpe
Bakalaureuseõpe on mõeldud õigusalase baashariduse omandamiseks. Kui loengutes õpitakse tundma eri õigusvaldkondade aluspõhimõtteid, siis seminarides omandatakse õigusaktide tõlgendamise ja praktilise rakendamise oskus.
Bakalaureuseõppekava kogumaht on 180 Euroopa ainepunkti (EAP), mis hõlmab nii auditoorsest kui iseseisvast õppetööd. 180 ainepunktist moodustavad 144 EAP-d kohustuslikud ained, 12 EAP-d valikained, 18 EAP-d vabaained ja 6 EAP-d bakalaureuseeksam.
Magistriõpe
Magistriastmes antakse alusteadmisi õpingute jätkamiseks doktoriõppes ning omandatakse oskused, mis võimaldavad töötada juristi kõrgtaset eeldavatel ametikohtadel (kohtunik, prokurör, advokaat).
Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas on kolm magistriõppekava:
Doktoriõpe
Doktoriõpe valmistab ette nii õppejõu ja teadlase tööks kui ka erialaseks karjääriks väljaspool akadeemilist ringkonda. Doktoriõppe maht on 240 EAP-d, millest õpingud moodustavad 60 EAP-d ja teadustöö 180 EAP-d. Doktoriõpingud koosnevad erialaainetest, valikainetest ja vabaainetest. Lõpetamisel antav kraad on filosoofiadoktor (õigusteadus).
Direktor ja asedirektorid
Õigusteaduskonna nõukogu valib direktori kolmeks aastaks. 2019. aastast on õigusteaduskonna direktor Gaabriel Tavits. Õigusteaduskonna direktor määrab omakorda ametisse asedirektorid. 2023. aasta seisuga on asedirektorid Katre Luhamaa ja Marju Luts-Sootak.
Nõukogu
Nõukogul on õigusteaduskonnas kõrgeim otsustusõigus. Lisaks direktorile kuuluvad nõukogu koosseisu asedirektorid, töökorralduslike üksuste juhid ning doktoriõppe, IT-õiguse ja rahvusvahelise õiguse ning inimõiguste programmijuhid, akadeemiliste töötajate esindajad ja üliõpilasesindajad.
Valitsus
Valitsusse kuuluvad õigusteaduskonna direktor ja asedirektorid ning töökorralduslike üksuste juhid. Valitsuse peamine eesmärk on direktorile nõu anda.
ELSA Estonia
ELSA Estonia on osa rahvusvahelise üliõpilasorganisatsiooni The European Law Students' Association võrgustikust, mis ühendab 44 Euroopa riiki ja umbes 370 ülikooli koos 51 000 õigusteaduse üliõpilasega.
Organisatsiooni eesmärk on panustada õigusharidusse, edendada üksteisemõistmist ning rahvusvahelist koostööd õigusteaduse üliõpilaste vahel. ELSA Estonia jaotub kohalikeks osakondadeks ELSA Tallinnaks ja ELSA Tartuks.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit (EÕÜL) on mittetulunduslik ühendus, mille asutasid 2006. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna üliõpilased eesmärgiga avardada silmaringi ning täiendada akadeemilist haridust. EÕÜL korraldab õigusteemalisi üritusi koos advokaadibüroode ja riigiasutuste esindajatega.
Kameruni lipp
Kameruni lipp on Kameruni ametlik lipp.
Kameruni ajaloolised lipud
Kamerun oli Ghana järel teine riik Aafrikas, kes võttis Etioopia eeskujul oma lipule panaafrika värvid ja esimese Aafrika riigina võeti eeskujuks Prantsusmaa lipp. Rohe-puna-kollaste laidudega trikoloor võeti kasutusele 1957. aastal, kui Kamerun sai Prantsusmaa koosseisus autonoomia. See lipp oli ka esialgu riigi tunnuseks, peale iseseisvuse välja kuulutamist 1960. aastal.
1. oktoobril 1961 lisati rohelisele väljale kaks kollast viisnurkset tähte, mis tähistasid riigi kahte osa, iseseisvumisel ühinenud Briti- ja Prantsusmaa Kameruni.
Ned de Baggo
Ned (Eduard) de Baggo (Eduard von Baggehufwudt noorem) (4/17. jaanuar 1904 Tallinn – ?) oli baltisaksa päritolu Eesti fotograaf. Peamiselt tegeles pornograafiliste fotode tegemisega.
Lapsepõlv ja noorus
Ta lõpetas Tallinna Toomkooli.
Tegevus
Piltidel kasutati ka kooliõpilasi, keda Baggo meelitas šokolaadi ja likööriga.
Tomas Tranströmer
Tomas Gösta Tranströmer (15. aprill 1931 Stockholm – 26. märts 2015 Stockholm) oli rootsi luuletaja ja psühholoog.
Ned de Baggo
Tegevus
Libeda iseloomuga, kiitsakas ja veider Ned Baggo kasutas oma abilisena pooside väljamõtlemiseks Edgar Teichi abi. Seejärel saatis aktipiltnik kõlvatud materjalid lunapostiga Euroopa rikastele vabrikantidele. Poosidest tehtud ülesvõtteid aitas veel levitadagi kolmaski mees – Wilhelm Thomson. Kriminaalkomissaril õnnestus aga osa saadetistest postiasutuses kinni pidada, mispeale Euroopast hakkas saabuma vihaseid noote piltide mitte saatmise eest.
Tomas Tranströmer
Ta sai 2011. aastal Nobeli kirjandusauhinna.
Ta pälvis muidki kirjandusauhindu, sealhulgas Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna ja Neustadti auhinna.
Pärast 1990. aastal üle elatud insulti oli tema parem kehapool halvatud ja kõne häiritud.
Ned de Baggo
Tegevus
Lõpuks tabati Baggo Tallinna ühest ateljeekorterist koos Teichiga otse poosipildistuselt. Komissar nõudis meeste Tallinnast väljasaatmist. Mehed interneeriti Kihnu saarele, kuid peagi saatis Pärnu-Viljandi prefekt telegrammi, et mehi saarel enam pole.
Välimuselt oli ta õrnade mustade silmade, peente näojoonte ja eeskujulike kommetega, esinemises korrektne ja iseloomult heatujuline.
Ned de Baggo levitas Monte Carlos elades pornograafiat Itaalias, Saksamaal ja teistes Euroopa riikides. Selle eest karistati teda Saksamaal pooleaastase vangistusega, mille järel ta naasis Eestisse. Monacos oli ta pornograafiliste väljaannete levitaja klubi Lux esimees.
23. aprillil 1928 mõistis Tallinna 1. jaoskonna rahukohtunik Ned de Baggo kõlblusevastaste ja pornograafiliste piltide laiali laotamise ja avalikus kohas näitamise eest 1 kuuks aresti. Tema modellide väljaselgitamiseks korraldas politsei läbiotsimisi ja ülekuulamisi.
1929. aastal ostis ta endale sõiduauto. Tema kuuteenistuseks oli 50 000 – 70 000 senti. Alates märtsist 1930 elas Ned de Baggo Nõmmel Metsa tänaval, kus juba varem elas tema ema. Viimane ei olnud tema tegevusest teadlik, Ned de Baggo püüdis seda ema eest varjata ka Saksamaal vanglas olles.
16. aprillil 1930 arreteeriti Ned de Baggo Berliinis. Teda kahtlustati Saksa politsei poolt kui "Düsseldorfi mõrvarit" (tegelikult oli see Peter Kürten). Kas tal oli ka tegelikult sadistlikke või muid seksuaalseid ebanormaalsusi, ei läinud korda välja selgitada, kuid osadel tema piltidel oli kujutatud naiste piinamist, peksmist ja vägistamist. Novembris 1930 pöördus ta Eestisse tagasi ja kuulutas oma naasmisest ajalehtedes.
1931. aastal laskis ta Nõmmel Elmar Antovi trükikojas trükkida väikese läkituse maarahvale, seletuskirja, milles ta avaldas oma vaateid pornograafiale ning paljastas isikuid, kes Tallinnas sel alal tegutsesid.
1932. aastal saabus Inglise politseilt Tallinna palve, et Eesti ametvõimud tõkestaksid tema tegevust.
17. oktoobril 1933 tabati Ned de Baggo Valgas, anti 23. oktoobril üle Eesti võimudele ja saadeti Sisekaitseülema varasema määruse alusel Kihnu saarele, kuhu ta saabus 25. oktoobril 1933.
Augustis 1934 põgenes Ned de Baggo Kihnu saarelt Pärnu, Tartu ja Otepää kaudu Lätisse, ületades piiri salaja metsas Ikla ja Heinaste vahel, ja elas seejärel valedokumentidega Poolas, Austrias, Tšehhoslovakkias, Itaalias ja Monacos.