Alusepanek_kommete_metafüüsikale
"Alusepaneku" ülesehitus
Kant jagab "Alusepaneku" kolmeks peatükiks: 1. Üleminek tavaliselt kõlbeliselt mõistustunnetuselt filosoofilisele. 2. Üleminek üldarusaadavalt moraalifilosoofialt kommete metafüüsikale. 3. Viimane samm kommete metafüüsikalt puhta praktilise mõistuse kriitikale. Ta ütleb selle kohta eessõnas ainult, et ta liigub tavatunnetuse juurest tema kõrgeima printsiibi määratlemise juurde analüütiliselt ja jälle tagasi selle printsiibi kontrollimise ja selle allikate juurest tavatunnetuse juurde, kus leidub selle tarvitus, sünteetiliselt. 2. peatüki lõpus ütleb ta, et 1. ja 2. peatükk on analüütilised. Nii et 3. peatükk on sünteetiline või liigub sünteetiliselt. Mida "analüütiline" ja "sünteetiline" siin tähendab? "Prolegomenas" ütleb Kant, et analüütiline liikumine alustab vaieldamatust või üldtunnustatud mõistest ning uurib siis selle võimalikkuse tingimusi. Nii "Prolegomenas" kui ka Jäsche loogikas nimetab Kant seda uurimisviisi regressiivseks: minnakse tagasi printsiipide või eelduste juurde, mida tuleb eeldada, et mõistet seletada, õigustada või tingida. Nii mõistetakse paremini nii mõistet ennast kui ka tingimusi, millel see põhineb. Millist mõistet 1. ja 2. peatükis analüüsitakse? 2. peatüki lõpus ütleb Kant, et ta on eksplitseerinud üldtunnustatud moraalimõiste ning ilmutanud, et selle aluseks on tahte autonoomia. 1. peatükk algab üldtunnustatud moraalimõistest. 2. peatüki lõpuks selgub, et üldtunnustatud mõiste aluseks on eeldus, et inimloomus on varustatud autonoomiaga või tahtevabadusega. Siis on ta jõudnud tavalisest kohusemõistest kommete metafüüsikani. 1. peatükis toimub üleminek tavaliselt kõlbeliselt mõistustunnetuselt filosoofilisele. 1. peatüki alguses uuritakse üldist moraalimõistet, hea tahte mõistet. Regressiooni abil jõutakse mõiste filosoofilise tunnetuseni, avatakse selle eeldused, süvendades mõiste mõistmist. Saame näiteks teada, et kui me teeme otsustuse, et mingi tahe on hea, siis me peame silmas, et see toimib kohusest, mitte kalduvusest. Edasi saame teada, et kui keegi toimib kohusest, siis teda motiveerib aprioorne praktiline seadus, kategooriline imperatiiv. 2. peatükis minnakse üle üldarusaadavalt moraalifilosoofialt kommete metafüüsikale. Üldarusaadav moraalifilosoofia erineb tavalisest kõlbelisest mõistustunnetusest. Üldarusaadav moraalimõiste ei ole usaldatav. Ta toob selle 2. peatüki alguses sisse ainult selleks, et me ei ajaks seda segi tavalise moraalse hindamisega, mis on väga austusväärne. Kant jätab üldarusaadava lähenemise kohe kõrvale ning jätkab tavatunnetuse analüüsi. Regress tipneb lähenemisega metafüüsilisele moraalile kahes mõttes: see jõuab 1. peatüki tulemuseni, et kohust väljendav seadus ei ole empiiriline, vaid aprioorne, ja 2. peatüki tulemuseni, et kohuse võimalikkuse aluseks on idee autonoomsest, vabast tahtest. Kolmandas peatükis astutakse lõplik samm kommete metafüüsikalt puhta praktilise mõistuse kriitikani. Sünteetiline uurimine ei ole regressiivne, vaid progressiivne ("Prolegomena", § 5). Siinses eessõnas räägib ta aga tagasiliikumisest selle printsiibi kontrollimise ja selle allikate juurest tavatunnetuse juurde, kus leidub selle tarvitus. Kuidas see liikumine siis progressiivne on? 2. peatüki lõpuks usub Kant, et ta on meid veennud, et tavaline kohusemõiste sõltub autonoomse tahte ideest. Ta usub, et on seda tõestanud, näidates, mida tavalises moraalitunnetuses juba mõeldakse. 2. peatüki lõpuks on näidatud, et me paratamatult mõtleme, et oleme autonoomsed. 3. peatükis hakkab ta tõestama, et see enesekäsitus on õigustatud, et see pole illusioon. Meetodi kohta annab Kant vihje ainult pealkirjas. Praktilise mõistuse kriitika all mõistab ta püüdu näidata, et puhas mõistus saab olla meie käitumist valitsevate seaduste allikas, olla praktiline; et vabadus on reaalne; et me oleme õigustatud mõtlema endast kui määratust toimima puhta tahte seaduste järgi. Tõestuseks väidetakse, et meie arusaam endist kui loodusseadustega determineeritutest on kriitiliselt ebatäielik: teaduslik tunnetus peab viimselt ja paratamatult tuginema ideedele, mida ta ise ei saa õigustada. Kant ei selgita, kuidas 3. peatükk viib tagasi tavalise moraalitunnetuse juurde. Arvatavasti peab ta silmas järgmist. Kant usub, et 3. peatüki lõpuks on tal õnnestunud näidata, et me oleme õigustatud mõtlema endast kui autonoomsetest ja vabadest. Nüüd ta saab alguse juurde tagasi tulla ja veenduda, et töö on tehtud.