cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imiku toitmine
Lisatoit
Kuuekuuselt hakkavad ammenduma imiku raua tagavarad, mis tähendab, et imik peab hakkama iga päev liha sööma. Puuviljapüreed hakatakse pakkuma, kui imik on harjunud sööma köögiviljapüreed ja putru. Lisatoidu andmise viivitamisega üle 6-kuustel lastel seostatakse raua ja tsingi defitsiidi ning tahkest toidust keeldumisega, kuna on tekkinud harjumus toitu saada vaid imemise teel.
Last võiks hakata õpetama tassist jooma kaheksa-üheksakuuselt.
Suure valgusisaldusega toit koormab neeru ja seetõttu soovitatakse valgurikast toitu alles esimese eluaasta lõpul. Hapendatud piimatooteid (jogurt, keefir), kohupiima ning juustu pakutakse alates 10.-11. elukuust. Imikule antava kohupiima ja juustu kogus on umbes 50 g päevas. Piimatoodetest sobib alustada maitsestamata jogurtiga, kuhu lisatakse puuvilja- või marjapüreed.
Tammaru
Tammaru on eesti perekonnanimi.
Imiku toitmine
Lisatoit
Tavatoiduga hakatakse imikut harjutama 11. elukuust ja lehmapiima võib hakata lapsele joogiks pakkuma alles teisel eluaastal. Pudru keetmiseks võib piima lisada juba teisel elupoolaastal ja juhul, kui imikul pole olnud allergiailminguid.
Tammaru
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Tammaru 273 inimesel: 125 mehel ja 148 naisel. Perekonnanimede levikult oli Tammaru meeste puhul 596. ja naiste puhul 527. kohal.
Imiku toitmine
Lisatoit
Maailma Terviseorganisatsioon soovitab jätkata rinnapiimaga toitmist koos eakohase lisatoiduga lapse kaheaastaseks saamiseni või kauemgi, kui see on võimalik ja vanemad seda soovivad.
Roy Nissany
Endise juhi Chanoch Nissany poeg on Williams Driver Academy liige alates 2020. aastast. Williams Racingu Inglismaa meeskonnaga osales ta kuuel Vormel 1 Grand Prix vabatreeningul.
Kart
Tel Avivis sündinud Nissany alustas kardisportlase karjääri 2008. aastal, kus ta sõitis kuni 2009. aastani märkimisväärseid tulemusi saavutamata.
Väiksemad valemid
Nissany debüteeris üheistmelistes 2010. aastal, osaledes koos Yanick Mettleri, Jimmy Antunesi, Nicolò Rocca, Christof von Grünigeni ja Dennis Wüsthoffiga Formula Lista Junior meistrivõistlustel, kus ta saavutas polemispositsiooni võitmisega kaheksanda koha. Järgmisel 2011. aasta hooajal siirdus ta Saksamaa ADAC Formel Masters sarja (esimene iisraellane, kes selles kategoorias võistles) koos Mücke Motorsport meeskonnaga koos Jason Kremeri, Florian Herzogi ja Luca Caspariga, kellega saavutas kokkuvõttes 2 poodiumit ja üheteistkümnenda koha. tabeliseis. 2012. aastal jätkas ta kategoorias sama meeskonnaga, saades oma esimese võidu ja saavutades meistrivõistluste üheksanda koha.
Euroopa Vormel 3
2013. aastal debüteeris ta Euroopa Vormel 3 sarjas, jätkates koostööd Mücke Motorspordi meeskonnaga koos Pascal Wehrleini, Felix Rosenqvisti, Lucas Aueri ja Mitchell Gilbertiga. Ta kogub vaid 11 punkti, mis viib ta üldarvestuses kahekümne teisele kohale. Järgmisel hooajal jätkab ta kategoorias sama meeskonnaga, kuid ka sel hooajal ei tee ta suuri tulemusi ning on seitsmeteistkümnes.
Vormel Renault 3.5 Sarja
2015. aasta hooajal siirdus ta koos Aurélien Panisega koos Tech 1 Racing meeskonnaga Vormel Renault 3.5 Sarja meistritiitlile. Oma debüüthooajal võitis ta Red Bull Ringil 2. sõidus poodiumi ja saavutas meistritiitli kolmeteistkümnenda koha. 2016. aastal jätkas ta samas kategoorias, siirdudes René Binderi kõrvale Lotuse meeskonda. Meistrivõistluste jooksul suudab ta võita 3 sõitu, saades sellega oma esimese kategooria võidu Silverstone'is. Ühtlasi vallutab ta kokku 3 poolust ja 7 poodiumit, mis viivad ta üldarvestuses neljandale kohale, mis osutub tema parimaks hooajaks selles kategoorias. Järgmisel 2017. aasta hooajal siirdus ta Yu Kanamaru kõrvale RP Motorsport meeskonda, kellega saavutas võidu ja meistritiitli viienda koha.
Vormel 2
2018. aasta hooajal debüteeris Nissany Vormel 2 sarjas Campos Racing meeskonnaga koos Luca Ghiottoga. Ta saab hooaja jooksul vaid ühe punkti ja teda asendab kahe kohtumisega lõpust Roberto Merhi.
2020. aasta hooajal naaseb Nissany Vormel 2 võidusõitu koos Trident Motorspordi meeskonnaga koos Marino Satoga, saavutades parima tulemusena kaheksanda koha ja lõpetades üheksateistkümnenda hooaja.
22. jaanuaril 2021 kuulutab DAMS Nissany ja Marcus Armstrongi oma sõitjateks Vormel 2 hooajaks 2021. Monaco sprindivõistlusel 1 saavutab Nissany kahe UNI-Virtuosi sõitja järel kolmanda koha ja saavutab oma esimese poodiumi selles kategoorias. Lõpetab hooaja edetabelis 16. kohal.
Sue Lloyd-Roberts
Susan Ann Lloyd-Roberts (27. oktoober 1950 Belgravia, London – 13. oktoober 2015 London) oli briti teleajakirjanik.
Roy Nissany
Vormel 1
23. oktoobril 2014 avanes Nissanyl võimalus debüteerida Vormel 1 autoga, sooritades Valencia ringrajal 2012. aasta Sauber C31 testi.
Sue Lloyd-Roberts
1992. aastast tegi ta kaastööd BBC-le. CBE.
Leivategu
Leivategu ehk leiva valmistamine (ka leivaküpsetamine, leivaküpsetus) on leiva valmistamine kindlaid võtteid kasutades.
Leivategu oli tähtis tegevus, mille juures peeti väga tähtsaks puhtust ja korda. Leivajahu pidi olema puhas, kuiv ja sõre. Taina segamiseks ja kerkimiseks kasutati puust õõnestatud leivaküna ehk leivaastjat. Küpsetamise eelsel päeval segati juuretis, leige vesi ja pool vajalikust rukkijahust tainaks, siluti, kaeti kaane ja tekiga ning jäeti järgmise päevani soojasse hapnema. Juuretiseks oli haputaina jääk eelmisest leivateost. Hapnemise käigus pärmseente ja piimhappebakterite poolt eritatav süsihappegaas muutis leivataina kohevaks. Järgmisel päeval, kui tainas oli hästi kerkinud, lisati sellele ülejäänud jahu, sool ja köömned ning sõtkuti kiiresti, kuni sile ühtlane tainas nõu ja käte küljest lahti lõi. Leivaahi köeti kuusepuudega ühtlaselt kuumaks (250–300 °C) ning ahjupõrand pühiti sütest ja tuhast puhtaks. Vormiti ümmargused või piklikud leivapätsid, siluti ning lükati leivalabidaga 1,5–2 tunniks ahju küpsema. Leiva alla pandi vahel suur kapsaleht. Leiva küpsust kontrolliti peale koputamisel tekkiva heli järgi. Ahjust tulnud leib kaeti puhta rätiga; tihti lasti sellel enne söömist kuni nädal seista, et leib oleks tahkem ja peaks kauem vastu. Leiba valmistati nii jämedamast kroovjahust kui peenemast ja puhtamast püülijahust. Rukkipüülist valmistati ka magushaput leiba. Selle puhul jahu puistati algul keeva vette, jahtunult lisati juuretis, lasti 2–3 päeva hapneda ning lõpuks küpsetati 2–3 tundi. Püülijahust magushapule peenleivale mõnel pool juuretist ei lisatudki, küll aga lisati tainale nisujahu.
Nisuleib, retsept nr 542 (lk 258, 1912)
Üks toop piima tehtakse soojaks, lisatakse 5 kop. eest pärmi, 1/2 naela sula võid ehk searasva, vähe soola ja niipalju jahu juurde, et paras tainas saab, kastetakse kõik hästi läbi ja lastakse soojas kohas kerkida. Nüüd tehtakse vähelikud pätsikesed, pandakse jahuga üleriputatud panni peale, lastakse veel kerkida, määritakse pealt munaga ja küpsetatakse parajas ahjus ilusaks pruuniks.
Magushapu leib siirupiga, retsept nr 543 (lk 258, 1912)
Hapuleiva anumas segatakse 5 naela rukkipüüli jahu 2 toobi keeva veega segi, klopitakse niikaua kuni mullid tõusevad, raputatakse vähe jahu peale ja lastakse kergesti kaetult teise päevani seista. Siis lisatakse veel 5 naela jahu juurde, niisama ka 3 naela siirupit ja 5 kuni 6 enne pehmeks keedetud ja õige peeneks lõigatud pomerantsi koort, kastetakse tainast õige kaua ja lastakse kinnikaetult kuni õhtuni seista. Kui siis tõusnud on, tehtakse märjade kätega ilusad pikergused pätsikesed ja küpsetatakse parajas ahjus ühe tunniga küpseks. Kui tahetakse, võib taina juurde ka 1 peotäis köömneid kasta.
Pomerantsi leib, retsept nr 544 (lk 258–259, 1912)
Võetakse 6 kuni 7 naela valmis peenleiva tainast, lisatakse vähe sooja vett, 2 loodi leotatud pärmi, 1 tassi täis suhkrut ehk siirupit, 2 kuni 3 tassi täit nisupüüli jahu, 1 klaasi täis pehmeks keedetud ja vürfliteks lõigatud pomerantsi koort, kastetakse tainas hästi läbi, lastakse kerkida, tehtakse väikesed leivakesed, lastakse neid panni peal kerkida, võietakse pealt munaga ja küpsetatakse ahjus valmis.
Roy Nissany
Vormel 1
15. jaanuaril 2020 kinnitatakse ta koos Nicholas Latifi ja George Russelliga Williamsi F1 testisõitjaks. 14. augustil 2020 osaleb ta Williamsi pardal Hispaania Grand Prix esimesel vabatreeningul, saavutades kahekümnenda koha. Sama aasta detsembris osales ta ka 2-päevasel hooajajärgsel testimisel Williams FW43-ga.
Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski
Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski (vene keeles Пётр Петрович Семёнов-Тян-Шанский, kuni 1906 – Pjotr Semjonov, 14. jaanuar (2. jaanuar vkj) 1827 – 11. märts (26.veebruar vkj) 1914) oli vene geograaf, botaanik, statistik, riigi- ja ühiskonnategelane.
Roy Nissany
Vormel 1
19. jaanuaril 2021 kinnitab Williams F1 Nissany uuesti testisõitjaks, 2021. aasta Vormel 1 hooajal viib ta rajale Bahreini rahvusvahelisel ringrajal kolm FP1 seanssi ja ühe päeva hooajaeelsed testid. Tagasi rajale, sõites Williams FW43B-ga esimesel vabatreeningul Paul Ricardil.
Krummhörn
Krummhörn on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Aurichi kreisis.
See asub Emsi estuaari juures, ligikaudu 15 km Nordenist edelas ja 10 km Emdenist loodes. Valla pindala on 159,2 km². 31. detsembril 2015 elas seal 12 123 inimest.
Krummhörni vald (Gemeinde) koosneb 19 külast (sulgudes rahvaarv 31. detsembril 2008):
Ahhaia vürstiriik
Ahhaia ehk Morea vürstiriik oli riik Peloponnesose poolsaarel, mis rajati Bütsantsi keisririigi asemele pärast Konstantinoopoli vallutamist 1204. aastal. Ahhaia oli Thessaloníki kuningriigi vasallriik aastani 1224, mil Epeirose despoot vallutas Thessaloníki ning Ahhaiast sai Kreekas domineeriv jõud.
Ahhaia vürstiriigi asutamine
Ahhaia vürstiriigi rajasid 1205. aastal Guillaume de Champlitte ja Godefroi I de Villehardouin, kes vallutasid Thessaloníki kuninga Bonifacio del Monferrato nimel Peloponnesose poolsaare. Väega, milles polnud rohkem kui 100 rüütlit ja 500 jalaväelast, vallutati Ahhaia ja Elis, ning pärast kreeklaste alistamist Kundurose oliivisalu lahingus suutsid veel vastupanu osutada mõned üksikud kindlused. Araklovoni kindlus Elises, mille kaitsmist juhatas Doxapatres Boutsaras, alistus alles 1213. Ka Argos, Návplio ja Kórinthos langesid 1213. aastaks ristisõdijate kätte ning neist moodustati Argose ja Návplio isandkond. Vaid Monemvasiá suutis 1249. aastani vastu pidada.
Esimeseks Ahhaia vürstiks sai Guillaume de Champlitte, kuid too suri teekonnal 1209. aastal, kui oli sõitnud Prantsusmaale oma pärandust vastu võtma. Enda äraoleku ajaks ja pärijaks oli Guillaume määranud oma vennapoja Hugues'i, kes peatselt suri. 1209. aasta mais toimunud Ladina keisririigi seisuste kogunemisel esines Ahhaia valitsejana juba Godefroi de Villehardouin, kelle keiser Henri keisririigi senešalliks tegi. Siiski kulus veel veidi aega, enne kui Godefroi sai Guillaume'i järglasena Ahhaia vürstitiitlit kasutama hakata.
1204. aastal toimunud Bütsantsi jaotamisel (Partitio terrarum imperii Romaniae) lepiti kokku, et Veneetsia saab lõviosa Moreast, välja arvatud Kórinthia ja Argolise. Veneetslastel aga ei õnnestunud oma arvukate konfliktide kõrvalt neile ettenähtud territooriumi hõivata (välja arvatud Methóni ja Koróni kindlused) ja Godefroi vallutas need alad ise. 1209. aasta juunis sõlmisid veneetslased ja Godefroi Sapienza lepingu, millega viimane nõustus olema neil aladel vabariigi vasall. Lisaks lepiti hulgas muudes tingimustes, mis andsid Veneetsiale majandusvabadusi Moreas ning Villehardouinile ja tema suguvõsale hüvesid Veneetsias. Tänu neile kokkulepetele asusid Veneetslased toetama Godefroi saamist vürstiks, mida seni oli ohustanud Guillaume de Champlitte'i õigusjärgse pärija Roberti olemasolu.
13. sajand
Nende tingimuste järgi kadus Ahhaia side Ladina keisririigiga ning temast sai hoopis Sitsiilia vasallriik. Guillaume viis Ahhaia väed sõtta Konradini vastu, kes oli tunginud Sitsiilia kuningriiki ning osales Tagliacozzo lahingus (1268). Samuti tõi ta 1271. aastal Itaaliasse oma tütre Isabelle'i, et ta saaks abielluda Charlesi poja Philippe'iga. Ka Charles täitis oma lubadust ning tema sõjalise toetuse najal suutis Guillaume Bütsantsile vastu seista. Tema valitsusaja viimased aastad olid võrdlemisi rahulikud.
Guillaume'i surm 1278. aastal pani aga aluse tulevastele pärilusvaidlustele. Asjade plaanitud käigu juures oleks Ahhaia läinud Anjou dünastia nooremale harule, kuid kuna Philippe oli 1278. aastal surnud, läks Viterbo lepingu kohaselt vürstiriik Charlesile. Ta juhtis vürstiriiki ametnike abil ega käinud ise iialgi Ahhaias.
1281. aastal sõlmitud Orvieto lepinguga võttis Charles endale kohustuse taastada Ladina keisririik, kuid Sitsiilia vespri sõda ning võitlus Aragóniga muutsid plaani võimatuks ja võtsid endale kogu Charlesi tähelepanu tema elu lõpuni.
Tema poeg Charles II tuli isa järel võimule nii Ahhaia kui ka Sitsiilia (mis oli nüüd kahanenud Napoli kuningriigiks) troonil, kuid viibis vangistuses Aragóni käes. Sel perioodil valitsesid Ahhaiat Morea aadlike hulgast valitud ametnikud. Peagi pärast Charlesi vabanemist ja kroonimist 1289. aastal andis ta Ahhaia Isabelle de Villehardouinile, kes oli abiellunud Hainaut' Florentiga. Ta säilitas siiski süseräniteedi Ahhaia üle ning Isabelle ega tema pärijaist tütred ei võinud ilma kuninga nõusolekuta abielluda.
1293. aastal okupeerisid Taygetose slaavlased Kalamáta.
Troonipärilustülid (1307–1383)
14. sajandi algul puhkesid Ahhaias vürstiriigis tülid troonipäriluse üle. Charles II oli Ahhaia vürstiriigi andnud lääniks Guillaume II tütrele Isabelle'ile, kuid Charles asendas ta 1307. aastal oma poja Philippe'iga, kes 1313. aastal Ahhaia siiski Isabelle'i pärijannale Hainaut' Mathilde'ile andis. 1307. aastal aga nõudis lääni endale Guillaume II de Villehardouini noorem tütar Marguerite de Villehardouin. 1313. aastal tegi ta seda jälle ja taas lõppes see edutult, misjärel Marguerite õigused oma tütrele Isabelle de Sabranile loovutas, kes oli abielus Ferran de Mallorcaga. Fernando ja Isabelle'i poeg Jaume kuulutati 1315. aastal Ahhaia vürstiks ja Ferran tema regendiks. Ferran vallutas vürstiriigi aastail 1315–1316, kuid sai Burgundia Louis' ja Ahhaia parunite väelt Manolada lahingus lüüa ning hukati 1316. aastal. 1316. aastal Burgundia Louis suri ning Napoli kuningas Robert andis Ahhaia oma vennale Jeanile (hilisem Durazzo hertsog), kellega Mathilde hirmust vangisattumise ees ka abiellus.
Alates 1331. aastast asusid feodaalisandad tunnistama Mallorca kuningaks saanud Jaume õigust Ahhaia troonile ning 1333 oli toetus üleüldine. Sellal loovutas Jean Ahhaia oma naiseõele Catherine de Valois'le, kes oli abielus Taranto Philippe'iga, kuni Catherine'i surmani 1346. aastal valitses Ahhaiat tema kasupoeg Robert. Seejärel nõudis Ahhaia endale Philippe'i ja Catherine'i poeg Philippe II. 1349. aastal suri Jaume ning õiguse Ahhaiale päris tema poeg Jaume IV.
1373. aastal suri Philippe II ning enamik Ahhaia paruneid tunnustas oma valitsejana Philippi nõbu, lääniemandat ja kunagist vennanaist, Napoli kuningannat Jeanne'i. Jeanne'i kolmas abikaasa oli trooninõudleja Jaume IV, kes pärandas oma trooninõude Jeanne'ile. 1377. aastal rentis Jeanne, kes oli hõivatud keeruka poliitilise olukorraga Itaalias, Ahhaia viieks aastaks Hospitaliitide ordule, hinnaga 4000 tukatit aastas. Eelmise valitseja Philippe'i sugulased polnud sellega rahul ja upitasid uueks kandidaadiks Philippe'i nõo Jacques de Baux'. Jeanne vangistati 1381. aastal ning Konstantinoopoli Ladina keisririigi titulaarkeiser Jacques de Baux kasutas võimalust ning haaras Ahhaia endale. 1383. aastal hõivas Napoli kuningas Carlo III Ahhaia ning ajas Jacques de Baux' minema. Charles, kes oli Durazzo Jeani pojapoeg, oli tõusnud Jeanne'i järel Napoli troonile ning lasknud oma eelkäija mõrvata.
Vürstiriigi lõpuaastad
1386. aastal suri Carlo III ning ükski troonipretendentidest polnud piisavalt tugev, et end kehtestada. 1396. aastal kuulutas paavst Urbanus VI heakskiidul end uueks vürstiks Hospitaliitide ordu palgatud Navarra kompanii sõjapealik Pedro de San Superano. Paavst pidas end vürstiriigi omanikuks, kuna Jacques de Baux pärijad olid loovutanud oma õigused paavstile.
1404. aastal nimetas Napoli kuningas Ladislao I Ahhaia vürstiks Centurione II Zaccaria, kes oli Arkaadia isand. Centurione valdas riiki 1430. aastani, mil Palaiologoste dünastiast Morea despoodid Konstantinos ja Thomas Palaiologos hõivasid vürstiriigi tuumiku. Centurione andis oma tütre ja pärijanna Caterina naiseks Thomas Palaiologosele ning tõmbus oma esivanemate Messeenia linnusesse. Tema surma järel 1432. aastal langes seegi Palaiologoste Bütsantsile.
Territoriaalne ülesehitus ja läänisüsteem
Küllaltki väike Ahhaia vürstiriik (hõlmas vaid Peloponnesose poolsaare), oli üsna jõukas, eksportides veini, rosinaid, vaha, mett, õli ja siidi. Vürstiriik piirnes põhjas Epeirose despootkonna ja Ateena hertsogkonnaga, ning merelt ümbritsesid Veneetsia valdused Egeuse mere saartel. Veneetsiale kuulusid ka Methóni ja Koróni kindlus Peloponnesosel.
Pärast Guillaume de Champlitte'i lahkumist lõi Godefroi I komisjoni, kuhu kuulus kaks katoliku piiskoppi, viis lipuhärrat ja viis kreeka suurnikku ning mida ta ise juhatas, et hinnata vürstiriigi maavaldused ja jagada need lääne kombe järgi läänideks. Komisjoni töö käigus valminud registrit esitleti seisute kogunemisel Andravida vürstiresidentsis ja selle järgi jagati vürstiriik 12 parunkonnaks, millest enamik rajati vastrajatud linnuste ümber. 12 parunile lisandus seitse piiskoppi, kes allusid katoliiklikule Pátra peapiiskopile. Kõik vaimulikud isandad said lääne ilmalikes parunkondades. Peapiiskop sai kaheksa, iga piiskop neli ja iga rüütliordu (Templiordu, Hospitaliitide ordu ja Saksa ordu) samuti neli maavaldust. Vürstiriigi 12 ilmalikku parunkonda olid järgmised:
Peagi pärast 1260. aastat asutati kolmeteistkümnes, Arkaadia parunkond, millest sai Villehardouinide eralään. Kui Kalamáta (ja hiljem Arkaadia) parunkond kõrvale jätta, koosnes vürsti domeen Elisest, kus asusid pealinn Andravída, sadamalinn Glarentza ja Chlemoutsi linnus, Kórinthiast, mille peamine keskus oli Akrokórinthos ja suurem osa Messeeniast ning Lakooniast, mis asusid viljaka Eurotase oru ümber. Kui 1240. aastate lõpus hõivati Tsakonia ja teised kaguosa mägised alad, läksid ka need vürsti domeeni hulka.
Kaksteist parunit omandasid märkimisväärse võimu ning privileegid ja vürst ei olnud nende ülemvalitseja, vaid "esimene võrdsete hulgas". Parunitel oli õigus rajada linnuseid ilma vürsti nõusolekuta, samuti oli neil kaelakohtuõigus. Kuna Ahhaias ei võetud kasutusele Saali õigust, võisid lääne pärida ka naised. Kõrged vaimulikud ja ilmalikud isandad moodustasid Ülemkohtu (prantsuse la Haute Court), mida juhatas vürst ja, mis toimis vürsti nõukoguna ning mõistis õigust feodaalõiguse alusel. Mainitud on ka Alamkohut (prantsuse la Court de la Borgesie), mis vaagis alamate seisuste kohtuasju.
Teisalt pidid kõik vasallid teenima vürsti neli kuud aastas välivägedes ning neli kuud garnisoniteenistuses. Erru sai minna 60-aastaselt, kuid vaid juhul, kui suudeti enda asemele välja käia asendaja. Selline süsteem tagas vürstiriikide vägede alalise võitlusvõime ning Ahhaia rüütlitel oli kõrge maine nii Levandis kui ka Lääne-Euroopas.
13. sajandi teisel poolel aga hakkas vürstiriigi ülesehitus muutuma ning selle põhjusteks saab pidada Mystrási piirkonna kaotust Bütsantsile, algsete suguvõsade hääbumist ning Ahhaia mõju levimist Frankokraatlikus Kreekas. Kui 1330. aastatel kodifitseeriti vürstiriigi seadused, niinimetatud Rooma assiisid, olid Ahhaia vürsti vasallideks Ateena hertsog, Naxose hertsog, Negroponte triarhid, Bodonitsa markkrahv, Kefalloniá ja Zákynthose pfaltskrahv, Pátra, Matagrifoni ja Kalávryta parunid ning vürstiriigi marssal.
Valitsemiskorraldus
Vürstiriigis kehtis ainulaadne seadustekogu (Rooma assisiisid), mis ühendas Bütsantsi ja prantsuse õigusloome aspekte ja, mis kujunes aluseks teistegi ristisõdijate riikide seadustele. Mitmed Bütsantsi tiitlid, nagu logothetes ja protovestiarios jäid kasutusse, kuid nende sisu muudeti sobivaks Lääne feodalismi põhimõtetega. Ka Bütsantsi pronoia-süsteem kohandati lääneliku feodaalsüsteemi järgi ümber. Talupojad (paroikoi) jäid oma maavalduse omanikeks, kuid nüüd tuli hakata oma prantsuse isandaile tasuma makse ja täitma väeteenistuse kohustust.
Lisaks mainitud väeteenistuse kohusele vürsti teenistuses ei võinud Ahhaia vürstiriigi läänimehed ilma vürsti loata riigist lahkuda. Isegi loa olemasolul tuli kahe aasta jooksul naasta, kuna riik oleks muidu valdused konfiskeerinud.
Ahhaia tiitlinõudlejad
Mallorca infant Ferran asus 1313. aastal nõudma oma naise Isabelle de Sabrani nimel Ahhaia trooni. Isabelle oli Marguerite de Villehardouini tütar, Isabelle de Villehardouini õetütar ning vürst Guillaume II de Villehardouini tütretütar. Trooninõue pärandus Ferrani ja Isabelle'i pojale Jaumele ja hiljem tema pojale Jaumele. Jaume IV pärandas oma tiitli oma abikaasale Napoli Jeanne'ile, kes juba oli Ahhaia vürstinna.
Centurione II Zaccaria pärandas oma valdused oma väimehele, Morea despoodile Thomas Palaiologosele. Thomase poeg Andreas Palaiologos omakorda pärandas oma tiitlid Aragóni krooni valduste kuningale Fernando II-le. Centurione II vallaspoeg Giovanni Asano Zaccaria kuulutas end Morea ülestõusu ajal (1453–1454) Ahhaia vürstiks.
Richárd Rapport
pisi |200px|Richárd Rapport (2012)
Richárd Rapport (sündinud 25. märtsil 1996 Szombathelys) on ungari maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2010).
Rapport sai suurmeistriks 14-aastaselt 2010. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 2017. aastal tuli ta Ungari malemeistriks.
Ta abiellus 2016. aastal serblannast naiste malesuurmeistri Jovana Rapportiga.
BepiColombo
BepiColombo on Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) ja Jaapani kosmoseagentuuri JAXA ühismissioon, mis suundub uurima Merkuuri. Missioon koosneb kahest koos startivast kosmosesondist, Mercury Planetary Orbiter'ist (MPO) ja Mercury Magnetospheric Orbiter'ist (MMO). BepiColombo startis 20. oktoobril 2018 Guajaana kosmosekeskusest ja saabub Merkuuri orbiidile detsembris 2025. Missiooni eesmärgiks on põhjalikult uurida Merkuuri magnetvälja, sisestruktuuri ja pealispinda.
Missioon nimetati Itaalia teadlase Giuseppe Colombo järgi.
Luoto vald
Luoto (rootsi keeles Larsmo) on vald Soomes Pohjanmaa maakonnas.
HomeKit
pisi|Apple HomeKiti logo HomeKit on Apple'i tarkvara raamistik, mis võimaldab kasutajatel seadistada oma iOS-seadet nutikate kodumasinate konfigureerimiseks, nendega suhtlemiseks ja juhtimiseks. Ruumide, esemete ja tegevuste projekteerimisel HomeKit teenusesse saavad kasutajad lubada maja automaatseid toiminguid lihtsa häälkäskluse abil Sirile või rakenduste kaudu edastada. HomeKit ilmus esimest korda iOS 8-ga 2014. aasta septembris. HomeKit'i tugi kuulub ka MacOS Mojave'ile ja seda saab kasutada kõigi nende seadmete Siri kaudu.
Luoto vald
Valla pindala on 177 km², millest 34 km² moodustab vesi.
Tondiloss (Suurbritannia film 1897)
"Tondiloss" on George Albert Smithi poolt Suurbritannias 1897. aastal loodud tummfilm. Filmi võtted toimusid Brightonis.
Luoto vald
Naabervallad on Kokkola linn, Kronoby vald, Pedersöre vald ja Jakobstadi linn.
Luoto vald koosneb umbes 360 saarest ja mitmetest skääridest. Rannajoone pikkus on umbes 500 kilomeetrit.
Vallas asub Larsmo järv (Larsmosjön), mis on Soome suurim tehislik mageveejärv.
Vald on enamuses rootsikeelne. 2014. aastani oli rootsi keel Luoto valla ainus ametlik keel.
Ágios Kírykos
pisi|Ágios Kírykos Ágios Kírykos (kreeka keeles Άγιος Κήρυκος) on linn Kreekas Ikaría saarel, saare keskasula.
Linna elanike arv oli 2011. aasta Kreeka rahvaloenduse andmetel 2218. Aastal 2001 oli elanikke 1879.
Saanika rändrahn
Saanika rändrahn on rändrahn Läänemaal Haapsalu linnas Saanika külas metsas. Rahnu geograafilised koordinaadid on. Rahn võeti kaitse alla aastal 1937. Rahn koosneb graniitporfüürist või rabakivist. Umbes 60 m põhja poole jääb Hollandi kivi.
Rahnu mõõtmed on 7,0×3,8×3,5 m, ümbermõõt 18,0 m. Teistel andmetel on rahnu mõõtmed 4,5×3,2×2,2 m, ümbermõõt 12,1 m.
Saanika rändrahnule on kehtestatud piiranguvöönd 50 m (0,77 ha).
Ivan V
pisi|Ivan V Ivan V Romanov (6. september 1666 – 8. veebruar 1696) oli Vene tsaar ja Peeter I oli tema kaasvalitseja 1682–1696.
Tema isa oli Aleksei Mihhailovitš ja tema ema oli Maria Miloslavskaja. Tal oli 4 vanemat venda, kellest täiskasvanuks sai Fjodor III, ja 7 vanemat õde, kellest täiskasvanuks sai 6. Neist abiellus ainult Fjodor, kelle ainus laps suri 10 päeva vanuselt. Ivanil oli veel väikelapsena surnud noorem õde.
1669, kui Ivan oli 2-aastane, suri tema ema. 1671 abiellus isa uuesti Natalja Narõškinaga ning Ivanile sündisid poolvend Peeter I ja kaks poolõde, kellest kumbki ei abiellunud ja noorem suri pisikesena.
Toompihlakas
Toompihlakas (Amelanchier) on kõrgemakasvuliste põõsaste või madalate puude perekond, mis koosneb umbes 25 liigist.
Ivan V
Ivan V oli nii füüsiliselt kui vaimselt raske puudega ja valitses vaid nimeliselt. 1689. aastani valitses tema asemel ta õde Sofia Aleksejevna, kelle Peeter I saatis hiljem Novodevitši kloostrisse nunnaks.
Punane tänav
pisi|Punase tänava algus Punane tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Pae, Laagna ja Tondiraba asumis.
Ivan V
Sellest peale valitsesid Ivan ja Peeter Venemaad koos. Kuigi Ivani nimetati vanemaks tsaariks, ei olnud ta võimeline riiki juhtima. Ta osales üksnes kiriklikel tseremooniatel.
Toompihlakas
Levik
Toompihlakas on levinud põhja pool parasvöötmes. Enamik liike on Põhja-Ameerika päritoluga. Kuid leidub ka liike, mis on pärit Euroopast ja Aasiast.
Punane tänav
Tänav algab Pae tänavalt ja lõppeb Mustakivi teega ristudes. Tänava pikkus on umbes 3400 m.
Ivan V
Ta abiellus 1684. aastal Praskovja Saltõkovaga (1664–1723) ja neil oli 5 tütart. Neist Anna Ivanovna sai Venemaa keisrinnaks (1730–1740) ja Jekaterina Ivanovna tütre Anna Leopoldovna poeg Ivan VI Venemaa keisriks ning Anna Leopoldovna tema eest regentvalitsejaks aastatel 1740–1741.
Toompihlakas
Kirjeldus
Toompihlaka liigid võivad kasvada kuni 8 m kõrguse heitlehise puuna. Koor on hall või pruun, paari liigi puhul ka sile, vanemana võib olla lõhestunud. Lehed on lihtlehed, lehelaba varieerub piklikmunajast elliptiliseni ja elliptilisest ümmarguseni. Lehed on õhukesed kuni nahkjad, pealmine pind ilma karvakesteta või tihkelt viltjas (õitsemise ajal), teritunud tipuga, leheserv on peaaegu kõikidel liikidel saagjas. Lehe alumine külg on ilma kuni rohkete karvakestega. Pungad on pikliku kuju ja terava tipuga. Õied on väikesed, valget värvi ning asetsevad enamasti tipmistes kobarates, kuid võivad olla ka üksikult. Taimel on 5 kroon- ja tupplehte ning 15–20 tolmukat. Eesti tingimustes toimub õitsemine maikuus. Õisi tolmeldavad peamiselt mesilased. Toompihlaka viljad on diameetriga 5–15 mm, keraja või pirnja kujuga, sinikasmustad kuni punased, enamasti mahlased ja magusad marjataolised õunviljad. Iga-aastase viljakandega.
Sir Seewoosagur Ramgoolami rahvusvaheline lennujaam
pisi|253x253px|Emiratesi Airbus A380 lennuk lennujaamas Sir Seewoosagur Ramgoolami rahvusvaheline lennujaam (IATA: MRU, ICAO: FIMP) on Mauritiuse peamine rahvusvaheline lennujaam. Lennujaam asub umbes 48 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Port Louis'st.
Punane tänav
Punane tänav sai nime 1902. aastal. Saksa keeles oli tänava nimi Rote Strasse ja vene keeles Красная улица. Tänavale on antud nimi Tallinna ülemise tuletorni järgi, mida tollal tema punase värvuse tõttu nimetati Punaseks tuletorniks ehk Punaseks majakaks.
Ivan V
Kui Ivan oli 27-aastane, kirjeldasid välissaadikud teda enneaegselt vananenuna, ta oli siis juba peaaegu kiilas ja peaaegu pime ning osalt halvatud. Kaks aastat hiljem ta suri. Kuna tal poegi polnud, siis mingit pärilusprobleemi ei tekkinud, vaid Peeter I võttis kogu võimu enda kätte.
Sir Seewoosagur Ramgoolami rahvusvaheline lennujaam
Lennujaama läbis 2017. aastal rohkem kui 3,7 miljonit reisijat.
Punane tänav
Punasel tänaval asus Tallinna Raudbetoonitehase suurpaneelide tsehh. Punane tänav 17a asub kauplusehoone (algne kauplus Pae).
Toompihlakas
Kirjeldus
Viljad on õunviljad. 7–8 aastat pärast toompihlaka kasvukohale istutamist saabub täiskandeiga, mis kestab 20–30 aastat. pisi|Lepalehise toompihlaka viljad
Hübridisatsioon
Toompihlakatel leidub suhteliselt sageli perekondadevahelisi hübriide. Toompihlakas hübridiseerub sageli aroonia, õunapuu, pihlaka, tuhkpuu, viirpuu ja pirnipuu perekonna liikidega. Toompihlakale omane hübridisatsioon, polüploidsus ja apomiksis (viljade arenemine ilma viljastumiseta) muudab keeruliseks liikide tuvastamise ja iseloomustamise. Kõige parem on neid eristada kroonlehtede kuju, õie ehituse või vilja järgi.
Eestisse introdutseeritud liigid
Pärismaiseid toompihlakaliike Eestis ei ole. Mõned toompihlakaliigid on Eestisse introdutseeritud, neid kasvab haljasaladel ja ka koduaedades. Mõnes paigas Lõuna-Eestis on toompihlakas levinud ka metsa ja kasvab seal naturaliseerunult. Eesti kliimas on talvekindlamad toompihlakaliigid järgmised:
Teisi liike
Kanadas ja ka Skandinaavias tähistab toompihlakat sõna saskatoon, see tuleneb krii-indiaanlaste nimetusest (mis-sask-quathoo-min), mis omakorda tuleneb Saskachewani Põhja ja Lõuna jõest.
Paljundamine
Toompihlakat saab paljundada seemnetega, põõsa jagamise, pookimise, haljaspistikute, meristeempistikute või rennvõrsikute tegemisega.
Kasvunõuded
Kõik Eestis enam tuntud toompihlakaliigid on talvekindlad ja mulla suhtes vähenõudlikud, eelistades kerge struktuuriga muldasid. Liigid on kohanenud erineva kliima ja mullatüübiga. Toompihlakas kasvab hästi kõigis muldades, kuid mullad peavad olema hea vee läbilaskevõimega, savimullad peavad olema hästi õhustatud ja huumusrikkad. Kasvukohaks ei sobi liigniiske või kõrge põhjavee seisuga muld. Eelistab päikselist kasvukohta, varjus ei toimu õitsemist ega viljumist.
Hooldus
Kuigi toompihlakad kasvavad ka ilma väetamiseta rahuldavalt, siis reageerivad nad sellele siiski positiivselt. Toompihlakas ei vaja spetsiaallõikust, kuid nõrgad ja vigastatud oksad tuleb siiski eemaldada, samuti kaugeleulatuv juurevõsu (v.a poogitud puud). Vanadel põõsastel tehakse noorenduslõikust.
Kahjustajad
Kuna toompihlakas on nii vähe levinud, siis ei ole täheldatud haigusi ega kahjureid. Kuid Kanadas on kahjustajateks villtäid, lehelaiksus (perek. Entomosporangium), kadaka roosteseened (perek. Gymnosporangium sp.), ja vähktõbi (perek. Cytosporia).Venemaal on kahjuriks põualiblikas (Apora xrataegi). Eestis tingimustes hävitavad saagi põhiliselt rästaliigid.
Sordiaretus ja sordiaretuse suunad
Sordiaretuses on kasutatud lepalehist, peajat, kanada, Lamarcki ja võsundilist toompihlakat. Olulised kriteeriumid on viljakus, suured ja maitsvad viljad, viljade valmimise ühtlikkus ja põõsaste madal kasv.
Kasvatamine
Toompihlaka kasvatamist propageeriti Nõukogude Liidus põhiliselt taime külmataluvuse tõttu, sel ajal leidus teda ka Eesti aedades. Kuid alles 1970. aastatel muutus toompihlakas tööstuslikult oluliseks marjakultuuriks. Kõige väiksema majanduslikult äratasuva toompihlakaistandiku suuruseks peetakse 2 ha.
Iluaianduses
Toompihlakat kasvatatakse Eestis peamiselt ilutaimena.
Tööstuses
Puuviljanduslikult seisukohalt on perspektiivsed peaaegu kõik liigid. Viljadest saab valmistada mahla, kompotti ja moosi ning neid on võimalik ka kuivatada.
Rahvameditsiinis
Rahvameditsiinis kasutatakse toompihlakat angiini, stomatiidi ja haavade raviks ning vererõhu alandamiseks.
Biokeemiline koostis
Hapete sisaldus on viljades väiksem ja suhkrute sisaldus suurem kui enamikul Eestis kasvavatel marjakultuuridel. Viljades leidub vaske, rauda, joodi ja koobaltit. C-vitamiini sisaldus on keskmiselt 30 mg / 100 g. Toompihlaka viljad sisaldavad palju värv- ja parkaineid, jäädes alla vaid mustale arooniale.
Páros
Páros (kreeka keeles Πάρος) on Kreekale kuuluv saar Egeuse mere keskosas, üks Küklaadidest. Asub Náxose saarest 8 km läänes.
Aialooliselt oli Párose saar tuntud sealse suurepärase valge marmori (Párose marmori) poolest. Praegu leidub saarel jäätkaevandusi. Eelkõige on Párose saar tuntud populaarse turismisihtkohana.
Saare keskasula on Parikiá.
Pähkli tänav (Tallinn)
Pähkli tänav on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Maarjamäe asumis.
Tänav algab Haljas teelt ja lõppeb Künnapuu tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 340 m.
Pähkli tänav sai nime 20. novembril 1951.
Südbrookmerland
Südbrookmerland on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Aurichi kreisis.
See asub ligikaudu 7 km Aurichist läänes. Valla keskus on Victorburi külas.
Vallas on 10 alljaotist. Valla pindala on 96,8 km². 31. detsembril 2015 elas seal 18 573 inimest.
Talviku tänav
pisi|Talviku tänav 15. augustil 2023 Talviku tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Linnu allasumis.
Tate'i maakond
Tate'i maakond (Tate County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Senatobia.
39. ekspeditsioon
39. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise kosmosejaama 39. alaline meeskond.
Tate'i maakond
Ajalugu
Maakond moodustati 1873. aastal.
39. ekspeditsioon
Ekspeditsioon algas 10. märtsil 2014.
Tate'i maakond
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 28 886.
39. ekspeditsioon
7. mail paigaldasid meeskonnaliikmed jaama seadme, mille eesmärgiks oli teha kindlaks, kas jaamas oleks võimalik kasvatada taimi.
Tate'i maakond
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Õnnelind flamingo
"Õnnelind flamingo" on Tõnis Kase 1986. aastal lavastatud mängufilm.
Film on Raimond Kaugveri romaani "Meie pole süüdi" ainetel. Kamp noorukeid tõukab tiiki jalgratturi, kes astub välja poiste poolt mõnitatava tütarlapse kaitseks. Mees upub. Teiste hulgas esitatakse süüdistus Vahur Puustusmaale, kelle isa Justus on soliidne ehitusinsener, ema Leaanika rõivakaupluse juhataja. Ühe osalise vanemad on arstid, teisel kooliõpetajad, kolmandal isa kunstnik. Keegi, mõistagi, ei ole süüdi. Aga kes siis on? Kaugveri ei huvita niivõrd see, kelle hoop osutus surmavaks või kes tappis, vaid pigem see, miks nii toimiti, miks ei hoolita enda ega teiste elust ja kuivõrd on süüdi needki, kes ise julma teo juures ei viibinud.
Robert Fontaine
pisi|200px|Robert Fontaine (2017)
Robert Fontaine (sündinud 18. novembril 1980 Pariisis) on Šveitsi maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2002).
2004. aastal mängis ta Mallorcal Prantsusmaa võistkonna koosseisus maleolümpial.
Lüpsja äpardus
"Lüpsja äpardus" on James H. White'i poolt Ameerika Ühendriikides 1897. aastal loodud tummfilm.
Eestit külastanud riigipeade ja valitsusjuhtide loend
''Siin artiklis on loetletud Eestit külastanud riigipead ja valitsusjuhid.
Linnamets
Linnamets oli linnale kuuluv mets, kust linn sai omale puid (peamiselt kütte tarbeks). Terminit kasutati Eestis enne II maailmasõda.
Tippah' maakond
Tippah' maakond (Tippah County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Ripley.
Ajalugu
Maakond moodustati 1836. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 22 232.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Ardo Hansson
pisi|Ardo Hansson 2016. aastal pisi|Ardo Hansson 2020. aastal Ardo Hillar Hansson (sündinud 15. juulil 1958 Chicagos) on eesti majandusteadlane. Aastatel 2012–2019 oli ta Eesti Panga president ja Euroopa Keskpanga nõukogu liige.
Ardo Hanssonil on majandusteaduse doktori kraad Harvardi ülikoolist.
Aastatel 1991–1992 oli ta Eesti välisministri nõunik ja rahareformikomitee liige, 1992–1995 ja 1997 peaministri nõunik. 1998. aastast on ta töötanud Maailmapangas.
11. oktoobril 2011 valis Eesti Panga nõukogu Ardo Hanssoni Eesti Panga presidendi kandidaadiks ning 7. juunist 2012 kuni 7. juunini 2019 töötas ta Eesti Panga presidendina.
28. mail 2020 toimunud Coop Pank AS aktsionäride üldkoosolekul valiti ettevõttele uus nõukogu, kuhu kuulub alates 8. juunist 2020 tähtajaga kolm aastat ka Ardo Hansson. 17. juunil 2020 toimunud Coop Pank AS-i nõukogu koosolekul nimetati Ardo Hansson alates 17. juunist 2020 ettevõtte uueks nõukogu aseesimeheks.
Randvere tee
Randvere tee on nime saanud 1950. aastatel.
Randvere tee 29 asus Eesti NSV ajal Tallinna II Toidukaubastu kauplus Pirita filiaalkauplus Mähe ja Randvere tee 115 asus kauplus Pärnamäe.
Pooljuhtrelee
pisi|Pooljuhtrelee Pooljuhtrelee ehk elektronrelee on relee, milles elektriahelaid katkestavad ja ühendavad mehaaniliste kontaktide asemel pooljuhtlülitused; need lülitused põhinevad enamasti MOSFET-transistoridel või sümmeetrilistel trioodtüristoridel. Elektronreleede oluliseks eeliseks on liikuvate kontaktide puudumine, samuti võimalus teostada neid mikrolülitustena.
Selleks et eraldada sisendahel väljundahelast galvaaniliselt, s.t vältida nende vahel elektrilist juhtivust, on elektronrelee sisendlülitusse ühendatud optron.
Optoelektroonilise pooljuhtreleena kasutatakse niisugust optilist paari, mille tüürahelas on infrapuna-valgusdiood ja koormusahelas MOSFET-fototransistor.
Paul Stastny
Paul Stastny (sündinud 27. detsembril 1985 Québecis) on Kanada päritolu USA jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Carolina Hurricanes.
Tema isa on Slovakkia päritolu Peter Šťastný, kes mängis aastaid NHL-is ja kuulus Tšehhoslovakkia jäähokikoondisse. Tema vanem vend Yan Stastny on olnud samuti jäähokimängija ja mänginud NHL-is. Lisaks on NHL-is mänginud ka tema onud Anton ja Marián Šťastný.
Stastny alustas karjääri United States Hockey League'i klubis River City Lancers. 2004. aastal liitus ta Denveri Ülikooli meeskonnaga Denver Pioneers. Esimesel aastal tuli ta meeskonnaga USA üliõpilaste meistriks.
2005. aastal valis Colorado Avalanche ta NHL-i draft'is 44. valikuna. Tema debüüthooaeg oli 2006–07, mil ta lõi 28 väravat. Ta nomineeriti sel hooajal hooaja parima uustulnuka auhinnale Calder Memorial Trophy. 2011. aastal valiti Stastny NHL-i tähtede mängule.
2022. aasta augustis sõlmis ta üheaastase lepingu Carolina Hurricanesiga.
Stastny on USA jäähokikoondise koosseisus võitnud 2010. aasta taliolümpiamängudelt hõbemedali ja 2013. aasta maailmameistrivõistlustelt pronksmedali.
Leopold von Schrenck
pisi|Leopold von Schrenck. Leopold von Schrenck (vene keeles Леопольд Иванович фон Шренк; 6. mai (24. aprill vkj) 1826 – 20. jaanuar (8. jaanuar vkj) 1894) oli baltisakslastest Venemaa zooloog, geograaf ja etnograaf.
Elulugu
Ta lõpetas Tartu ülikooli 1850. aastal filosoofia magistri kraadiga ning aastatel 1853–1857 osales Siberi idaranniku looduse uurimisel. 1854–1855 aastate talvel ta oli käinud Sahhalini saare läänerannikul ja Tõmi jõel, kus ta uuris Sahhalini pärismaalaste elu.
Hiljem õppis ta loodusaineid Berliinis ja Königsbergis.
Yves Klein
Yves Klein (28. aprill 1928 Nice, Prantsusmaa – 6. juuni 1962 Pariis, Prantsusmaa) oli prantsuse kunstnik, kes oli tuntud kunstiuuenduste ja eksperimentaalsete maalide poolest.
Klein oli kunstikriitiku ja kultuurifilosoofi Pierre Restany 1960. aastal algatatud prantsuse uusrealismi (nouveau réalisme) üks juhtfiguure. Ta oli ka tegevuskunsti arendaja ning minimalismi ja popkunsti eelkäija.
Elulugu
Yves Klein sündis 28. aprillil 1928 Prantsusmaal Nice’is. Tema vanemad Fred Klein ja Marie Raymond olid kunstnikud: isa tegeles postimpressionistliku maastikumaaliga, ema oli informalismi üks juhte. Ta ema korraldas Pariisis aastatel 1946–1954 menukaid kunsti- ja kirjandusinimeste õhtuid. Pere elas vaheldumisi Nice’is ja Pariisis.
Klein oli kunstis iseõppija. Aastatel 1944–1946 õppis ta koolides École Nationale de la Marine Marchande ja École Nationale des Langues Orientales.
Esimesed katsetused ja reisid
1947. aastal alustas Klein judo treeninguid, kus tutvus tulevaste eluaegsete sõprade luuletaja Claude Pascali ja kunstnik Armaniga (Arman Fernandez). Samal ajal alustas ta kunstikatsetustega.
1948. aasta septembris reisis Klein lühikeseks ajaks Itaaliasse ning seejärel 18. novembril sõjaväeteenistuse läbimiseks Saksamaale. Pärast naasmist suundus ta 1950. aastal koos Claude Pascaliga Suurbritanniasse Londonisse, kus töötas raamivalmistaja Robert Savage’i juures. Järgmisena liikusid Klein ja Pascal Iirimaale, kus hakkasid võtma ratsutamistunde.
Esimeste kunstikatsetuste tulemusena sündis 1949. aastal "Monotoonne vaikuse sümfoonia" (Symphonie Monoton-Silence): muusikateos, kus 20-minutisele noodihelile järgneb 20-minutine paus. Seda heliteost on hiljem nimetatud monokroomsete maalide helivasteks. 1949. ja 1950. aastal tegi ta ka oma esimesed monokroomid, kasutades guašši, pastelli, paberit ja pappi, ning seadis nendest oma toas sõpradele üles väikese väljapaneku.
1951. aastal reisis Klein Hispaaniasse, et õppida hispaania keelt. Seal olles õpetas ta kohalikele prantsuse keelt ja judot. Oktoobris kolis ta Pariisi ja hakkas planeerima reisi Jaapanisse. 1952. aasta septembris jõudiski ta laevaga Jaapanisse ning veetis seal järgnevad 15 kuud. Jaapanis jagas ta oma aega judo ja prantsuse keele tundide vahel, mida ta andis nii jaapanlastele kui ka ameeriklastele. 1953. aasta jaanuaris saavutas ta judos musta vöö. Koos sõbra Harold Sharpiga hakkas ta tegema dokumentaalfilme judost, kus Jaapani meistrid judovõtetega üles astuvad. Samuti kirjutas ta sel ajal judost raamatut.
1954. aasta veebruaris naasis Klein Pariisi. Taas Euroopas, võttis Klein vastu õpetaja ja juhendaja koha Hispaania judoföderatsioonis Madridis, kuid jätkas ka kunstiga tegelemist. 1954. aasta novembris avaldas ta kataloogi "Yves Peintures", mis koosnes monokroomide kollektsioonist. Iga monokroom esindas mingit linna, kus ta oli elanud. Kataloogi eessõna koosneb teksti asemel mustadest joontest, mille autor on Claude Pascal. Detsembri alguses pöördus Klein tagasi Pariisi ning jäi sinna püsivalt elama.
Keskendumine kunstile
1955. aastal keeldus abstraktsele kunstile pühendatud rühmitus Salon des Nouvelles Réalités võtmast näitusele Kleini monokroomi "Oranži plii karva universumi väljendus" (Expression du monde de la couleur mine orange, M 60), sest pidas ühetoonilist aktsentideta teost mittesobivaks. Sellele vaatamata korraldas Klein veel samal aastal Solitaires’i klubi ruumides esimese avaliku isikunäituse "Yves, peintures", kus esitles suuri eri toonides monokroome. 1956. aasta 21. veebruarist 7. märtsini järgnes galeristi ja kunstniku Colette Allendy galeriis näitus "Yves: propositions monochromes".
1956. aastal sai Kleinist Püha Sebastiani vibulaskja ordu rüütel ning ta osales 4.–21. augustini koos Šveitsi kunstniku Jean Tinguelyga esimesel avangardkunsti festivalil Marseille’s.
1956. aastal leiutas Klein oma loomingu tunnusvärvi ultramariinsinise, mis kannab rahvusvahelise Kleini sinise nime (International Klein Blue, IKB). 1960. aastal ta ka patentis selle.
Järgneval, 1957. aastal jõudsid Kleini teosed paljudele näitustele. Jaanuaris toimus Milanos Apollinaire’i galeriis näitus "Proposte monocrome, epoca blu", kus eksponeeriti ühes ruumis tema 11 sama mõõtu sinist monokroomi. Järgnenud kuudel nägi ta loomingut kaksiknäitusel Pariisis: Iris Clerti galerii näitusel "Yves: propositions monochromes" teatas ta ühtlasi sinise ajastu algusest, mida tähistas 1001 sinise õhupalli lendulaskmisega; ning Allendy galerii näitusel "Pigment pur" esitles ta mitut teost, mis tutvustasid tema loomingu tulevikusuunda: skulptuur, keskkond, puhtad pigmendid ja ekraan. Sellelt väljapanekult on tuntuim teos "Ühe minuti tulemaal" (Tableau de feu bleu d’une minute, M 41). Ühendväljapanek jõudis ka Düsseldorfi Alfred Schmela galeriisse ja Londonisse Gallery One’i.
Sama aasta suvel tutvus Klein kunstnik Rotraut Ueckeriga, kellest sai tema assistent ja hilisem abikaasa.
Stiililine küpsemine
pisi|306x306px|Yves Kleini monokroomid Gelsenkircheni teatri fuajees (1959) 1958. aasta alguses võitis Klein rahvusvahelise meeskonna liikmena Gelsenkircheni teatri kaunistamiseks välja kuulutatud võistluse. Koos temaga kuulusid meeskonda sakslased Norbert Kricke ja Paul Dierke ning inglane Robert Adams. Kleinile usaldati kuue monumentaalse paneeli dekoreerimine, milleks ta kasutas poolpehme reljeefi tehnikat.
1959. aasta möödus Kleinil reisimise, näitustel osalemise ja loengute andmise tähe all. Aasta alguses pidas ta Jean Tinguely näitusel Schmela galeriis Düsseldorfis kõne, kus rääkis kunstnike koostööst. Märtsis võttis ta osa näitusest "Nägemus liikumises – liikumine nägemuses" (Motion in Vision / Vision in Motion). Juuni alguses pidas ta Sorbonne’i ülikoolis loengu kunsti arengust immateriaalsuse suunas (loeng kandis pealkirja "L’évolution de l’Art vers l’immatériel"). Samal kuul toimus Iris Clerti galeriis tema käsnaskulptuuride näitus "Bareljeefid käsnade metsas" (Bas-reliefs dans une forêt d’éponges). Aasta lõpus avati Gelsenkircheni teater, mille fuajee oli kaunistatud Kleini monumentaalsete sinist värvi poolpehmete reljeefidega.
Klein hakkas katsetama kunsti piiride nihutamisega: eksponeeris tühje näitusesaale ning alustas katsetusi modellidest pintslitega. 1960. aasta veebruaris esitles ta uusi katsetusi oma kodus kunstiloolasele ja kultuurifilosoofile Pierre Restanyle, Rotraut Ueckerile ja kunstiteoreetikule Udo Kultermannile. Ta kattis ühe modelli sinise värviga ja lasi tol oma keha jäljendi kanda suurele lõuendile. Restany hakkas nähtut nimetama antropomeetriaks. Märtsi alguses esitles Klein antropomeetriat esmakordselt valitud publikule Pariisi kaasaegse kunsti galeriis. Sessioon algas "Monotoonse vaikuse sümfooniaga", mida esitasid kolm viiulit, kolm tšellot ja kolm koorilauljat. Kolm paljast modelli tulid lavale ja moodustasid oma siniseks värvitud kehadega lõuendile jäljed. Esitus toimus Kleini juhendamisel.
1960. aasta 16. aprillil avaldas Pierre Restany Milanos teksti "Uusrealistid", milles tehti ülevaade Apollinaire’i galeriis toimuvatest kollektiivsetest näitustest, kus osales ka Klein. Kriitikud on seda teksti nimetanud uusrealismi manifestiks. Oktoobris sai liikumine Kleini korteris ametliku alguse, kui grupp kunstnikke Restany koostatud rühmituse liitumisseadusele allkirja andis.
1961. aastal toimus Saksamaal Krefeldis Haus Lange muuseumis Kleini loomingu retrospektiiv ning ta esimene isikunäitus New Yorgis Leo Castelli galeriis. Klein tegi sel aastal ka koostööd arhitekt Claude Parentiga, kellega koos disainis ta Chaillot’ paleele veest ja tulest purskkaevvud.
1962. aasta 21. jaanuaril abiellus Klein Rotraut Ueckeriga. Sel aastal võttis Klein oma sõpradelt Armanilt, Raysse’ilt ja Pascalilt kipsvormid, et neist reljeefportreed teha. Samuti osales ta Pariisi dekoratiivkunsti muuseumis toimuval näitusel "Antagonismes 2: L’objet". Mais külastas ta Cannes’i filmifestivali, kus näidati Gualtiero Jacopetti filmi "Mondo Cane", milles ta oli osalenud. Tema stseen oli aga filmist välja lõigatud ja "Monotoonse vaikuse sümfoonia" asendatud poplauluga. Klein kavandas koos skulptori ja maalija Sacha Sosnoga järgneva aasta septembriks filmi "Blue-Blue" võtteid.