cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolai Prževalski
Nikolai Prževalski sündis Smolenski kubermangus poola aadliperekonnas. Ta õppis Smolenskis ja Peterburi sõjaväeakadeemias. 1864. aastal sai temast Varssavi sõjakooli geograafiaõpetaja.
Tegevus maadeavastajana
1867–1869 tegi Prževalski ekspeditsiooni Ida-Siberisse, kus uuris Ussuuri jõe valgala.
1870–1873 oli ta uurimisretkel Mongoolias, Hiinas ja Tiibetis. 11 000 versta pikkuse teekonna käigus mööda Mongoolia kõrgustikku jõudis Prževalski Jangtse jõeni. Toiduainete puuduse tõttu oli ta sunnitud ekspeditsiooni katkestama ja tagasi pöörduma. Tagasiteel ületas. Kui ta läks tagasi Peterburi, võeti ta pealinnas vastu suurte austusavaldustega, keiser andis talle kindralmajori auastme, Peterburi linnaduuma kuulutas ta linna aukodanikuks ning määras talle selle aja kohta suure pensioni 1800 rubla.
1876–1877 reisis ta Ida-Türkmenistanis mööda Tian Shani mäeahelikku. Ta külastas Lop Nuri järve, kus polnud teadaolevalt käinud pärast Marco Polot ükski eurooplane.
Prževalski asus peatselt taas Aasia-ekspeditsioonile. 21. märtsil 1879 jõudis ta Tiibetisse, läbides Gobi kõrbe äärse Džungaaria kõrbe. Reisi sihtmärgi Lhasani jäi 260 km, kuid kohalikud võimud ei andnud piirkonna läbimise luba. Selle ekspeditsiooni käigus püüti kinni ka Prževalski hobuse eellane.
1883. aastal asus Prževalski uuesti uurimisretkele. Reisi alustati Urgast (Ulaanbaatar) Gobi suunas ning ekspeditsioon jõudis Huang Heni. Seejärel mindi kuni Tiibeti põhjamägedeni.
Nikolai Prževalski kavatses 1888. aastal minna uuele ekspeditsioonile, seekord juba riigi rahastusel (80 000 rubla), kuid haigestus Karakoli jõudnult tüüfusse ja suri.
Vastavalt tema soovile maeti ta tänapäeva Kõrgõzstani territooriumil asuva Õsõk-Köli järve äärde, talle kättesaamatuks jäänud Tiibeti lähedale.
Tegevus kindralstaabi ohvitserina
Vaatamata oma näilisele sõltumatusele oli Nikolai Prževalski siiski Venemaa keisririigi sõjaväelane ja kuigi tema varasema sõjaväelise teenistuse kohta on andmeid vähe, oli ta lõpetanud Venemaa kõrgeima sõjaväelise õppeasutuse Nikolai Kindralstaabi Akadeemia ning teenis Kindralstaabi Aasia osakonnas, tema otsene ülem oli osakonna juht A. Kuropatkin.
Lisaks Nikolai Prževalski ekspeditsioonide tulemuste geograafiaalasele tähtsusele pakkusid need huvi ka Venemaa keisririigi sõjaväeametkondadele topograafiliste kaartide koostamiseks.
Prževalski esitas oma reisidest kaks ettekannet: ühe Keiserlikule Vene Geograafiaseltsile ja teise Venemaa sõjaväe kindralstaabile.
Geograafiaseltsi kirjeldustes esitas ta oma märkmed läbitud maade kohta, millest aga kirjeldusi topograafia ja teedevõrgu ning sildade kohta, samuti kirjeldusi elavatest rahvastest ning nende suhetest kohaliku võimuga ja poliitilisest olukorrast võis kasutada ka sõjalistel eesmärkidel. Üldjoontes olidki selleaegsed geograafia- ja maadeavastusekspeditsioonid mitmeotstarbelised, näiteks Araabia maid uuris Suurbritannia huvides umbes samamoodi inglise maadeavastaja Araabia Lawrence.
Raivo Kotov
Raivo Kotov (sündinud 11. oktoobril 1976 Viljandis) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas ta Viljandi C. R. Jakobsoni nimelises Gümnaasiumis aastatel 1992–1995. Aastatel 1995–2000 õppis ta Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri- ja linnaplaneerimise osakonnas (õpingud lõpetamata).
Aastatel 1999–2000 töötas Raivo Kotov AS Kompuutervisioonis arhitektina ning alates aastast 2001 arhitektuuribüroos KOKO Arhitektid OÜ juhtivarhitektina.
Raivo Kotovi tuntuimad tööd on Eesti paviljon EXPO 2000-l Hannoveris, elamu Vabriku tänaval Tallinnas, villa Laulasmaal, Fahle maja ning Metro Plaza äri- ja büroohoone. Neid nagu paljusid teisigi KOKO Arhitektid OÜ hooneid iseloomustab ultramodernne vormikeel, põnev materjalikasutus ning julgus mahtudega eksperimenteerida.
Põhja-Küprose Türgi Vabariik
Põhja-Küprose Türgi Vabariik (türgi keeles Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti) on rahvusvaheliselt tunnustamata de facto eksisteeriv Küprose türklaste riik Küprose saare põhjaosas.
Maailma riikidest tunnustab Põhja-Küprose Türgi Vabariiki ainult Türgi. Riiki tunnustab ka Aserbaidžaani osa Nahhitševani Autonoomne Vabariik. Islami Konverentsi Organisatsioon on andnud talle vaatlejastaatuse Türgi Küprose Riigi nime all.
Teised riigid ja ÜRO tunnustavad ainult Küprose Vabariiki, mis de facto on Küprose kreeklaste riik saare lõunaosas. Nad tunnustavad Küprose Vabariigi suveräänsust kogu saare territooriumil.
Riik
Põhja-Küprose pealinn on Nikosia (türgi keeles Lefkoşa), täpsemalt Nikosia Küprose türklaste valduses olev põhjaosa.
Riigi president on alates 23. oktoobrist 2020 Ersin Tatar, peaminister on alates 5. novembrist 2021 Faiz Sucuoğlu.
1983–2005 oli president Rauf Denktaş, 2005–2010 Mehmet Ali Talat, 2010–2015 Derviş Eroğlu, 2015-2020 Mustafa Akıncı.
Riigi teke
1960. aastal vabanes Küprose saar Suurbritannia võimu alt tingimusel, et kumbki saare kogukond, ei kreeklased ega türklased ei taotle saare minekut mõne teise riigi võimu alla. Kumbki pool sai võrdse esinduse valitsuses ja muudes võimuinstitutsioonides. Presidendiks valiti Kreeka õigeusu peapiiskop Makarios III, kes oli sel kohal kuni oma surmani 1977. Küprose iseseisvuse lubasid tagada Kreeka ja Türgi.
1963 puhkes Küprosel kreeklaste ja türklaste vahel konflikt ja valitsus langes. Uue valitsuse moodustasid kreeklased ja türklased jäid võimust ilma. Aeg-ajalt puhkesid kahe kogukonna vahel rahutused ja järgmised 11 aastat nii-öelda hõõgus tuli tuha all. 1967 ei jäänud palju puudu sõjast Kreeka ja Türgi vahel, kui kreeklased saare lõunaosas türklaste alasid ründasid.
1974 toimus saarel Kreeka hunta toetusel sõjaväeline riigipööre. Makarios III aeti ajutiselt riigist minema ja võimu haaras kreeklaste põrandaaluse organisatsiooni EOKA-B esindaja Nikos Sampson. See organisatsioon pooldas Küprose astumist Kreeka koosseisu. Vastumeetmena saatis Türgi saarele oma väed ja okupeeris osa Küprosest. Seeläbi jagati saar kaheks: türklastele kuuluvaks põhjaosaks, mida kaitsevad Türgi väed, ja kreeklastele kuuluvaks lõunaosaks. Ühtlasi langes Sampsoni valitsus ja Makarios III naasis võimule.
1975 sõlmiti rahuleping. Selle järgi sai Küpros liitriigiks, millest ühe osa moodustas Küprose Türgi Föderatiivne Riik. Liitriik kuulutati välja tingimusel, et selle põhiseadus tuleb vastavusse viia väljakujunenud olukorraga riigis. See idee ei leidnud toetust Küprose lõunaosas ega välismaal. Läbirääkimised kestsid 8 aastat, kuni luhtusid lõplikult. Seejärel kuulutasid türklased 1983. aastal välja Põhja-Küprose Türgi Vabariigi. Võeti vastu ka iseseisvusdeklaratsioon, aga ÜRO seda ei tunnustanud.
Rahvastik
Valitsuse hinnangul oli 1998 riigis umbes 200 000 elanikku. 1993. aastal oli rahvaarv 177 120 ja 1978. aastal 146 740.
Elanikkond koosneb valdavalt türklastest. Küprose türklasi oli 1996. aastal umbes 140 000, kreeka poole hinnangul vaid 50 000 – 85 000. Ülejäänud osa moodustavad Anatooliast pärit türgi immigrandid. Kreeklasi oli 497, maroniite 234 ning muude rahvuste ja kogukondade esindajaid 1613.
Täpsed ja ametlikud andmed Põhja-Küprose Türgi Vabariigi elanikkonna arvukuse ja rahvusliku koosseisu kohta puuduvad.
Suurimad linnad on Nikosia (Lefkoşa) (46 600 elanikku), Famagusta (Gazi Mağusa) (36 400), Kyrenia (Girne) (19 300) ja Morphou (Güzelyurt) (14 800).
Oskar Eller
Oskar Eller VR II/3 (11. jaanuar 1886 Kivijärve mõisas Laiuse vallas Tartumaal – 5. november 1919) oli eesti sõjaväelane, Vabadussõja-aegse Tartu kaitsepataljoni ülem, kapten.
Kapten Eller sai surmavalt haavata Lätimaal.
Mälestussammas
thumb|Oskar Elleri haud augustis 2009
Vabadussõja-aegse Tartu kaitsepataljoni ülemale kapen Oskar Ellerile avati mälestussammas 6. juunil 1934 tema kalmul Pauluse kalmistul. Sammas kujutab endast kaht üksteisele asetatud kiviplokki ja nendele asetatud väikest kivimuna. Mälestussamba püstitas Vabadussõjas Langenud Kangelasi Mälestav Tartumaa Komitee. Mälestussamba kavandi on valmistanud kujur Aleksander Eller, mälestatava omaaegne hea sõber.
Raamatus ja filmis
Oskar Ellerit on kujutatud Albert Kivikase romaanis "Nimed marmortahvlil". Raamatus on kujutatud nimetut pataljoniülemat ja tema asetäitjat. Pataljoniülemaks oli Hellar Grabbi järgi leitnant Karl Einbund (hilisem peaminister Kaarel Eenpalu), lahingutes juhatas aga pataljoni tema asetäitja kapten Oskar Eller, keda Kivikas kujutab raamatus kompaniiülemana."
Samanimelises filmis mängis pataljoniülemat Martin Veinmann, kompaniiülemat Jaan Tätte.
Muu
Oskar Eller oli ka osaline Oskar Lutsu "Kevade" valmimisloos. Oskar Luts: "Käsikirja puhtalt ümberkirjutamiseks mul ei jätkunud aega. Selle töö võttis enese peale kadunud kapten Oskar Eller. Viimane oli kirjanduslik ja paljulugenud inimene, ja nagu selgus, oli ta tol korral ainuke isik, kellele minu lookesed meeldisid.".
Kärim Mäsimov
pisi|Kärim Mäsimov (2007) Kärim Kažõmkanulõ Mäsimov (kasahhi keeles Кәрім Қажымқанұлы Мәсімов; sündinud 1965 Tselinogradis, tänapäeval Astana) on Kasahstani majandustegelane ja poliitik, 10. jaanuarist 2007 24. septembrini 2012 ja alates 2. aprillist 2014 kuni 8. septembrini 2016 oli ta Kasahstani peaminister. 8. septembrist 2016 kuni 5. jaanuarini 2022 oli ta Kasahstani Vabariigi rahvusliku julgeoleku komitee esimees.
Mäsimov lõpetas 1982 Alma-Atas Vabariikliku Füüsika-Matemaatika Internaatkooli. Ta õppis Lumumba-nimelises Rahvaste sõpruse ülikoolis ning lõpetas Pekingi keeleinstituudi, juriidilise ülikooli ja Kasahhi Majandusülikooli. Ta on majandusdoktor ning valdab lisaks kasahhi keelele araabia, hiina, inglise ja vene keelt.
1991 sai ta Kasahstani tööministeeriumi osakonnajuhatajaks. 1992–1995 töötas ta Kasahstani äristruktuurides Hiinas ja Hongkongis. 1995–1996 oli ta Alma-Ata Kaubandus-Rahanduspanga juhatuse esimees, 1996–1997 panga Turanbank juhatuse esimehe kohusetäitja ja 1997–2000 Kasahstani rahva hoiukassa juhatuse esimees.
2000–2001 oli ta Kasahstani transpordi- ja sideminister, 2001–2003 asepeaminister, 2003–2006 peaministri abi ja 2006–2007 taas peaministri asetäitja, ühtlasi alates 2006. aasta oktoobrist majandus- ja eelarveminister.
10. jaanuaril 2007 sai ta Kasahstani peaministriks. Ta kinnitati ametisse ülekaalukalt: tema poolt hääletas parlamendi ülemkoja Senati 39 liikmest 37 ja alamkoja Mažilisi 77 liikmest 66. Endisest peaministrist Danijal Ahmetovist sai kaitseminister.
6. jaanuaril 2022 ta vahistati seoses reetmiskahtlustusega.
Mäsimov on Venemaa rahvaste sõpruse ülikooli audoktor. Ta pälvis 2004 Kurmeti ordeni, 2010 Nazarbajevi ordeni ja samal aastal Araabia Ühendemiraatide Föderatsiooni ordeni.
Mäsimov on Kasahstani taipoksi föderatsiooni president.
Ta on abielus, tal on 3 last.
Naatsaret
Naatsaret on araablastest elanikkonnaga linn Iisraeli põhjaosas, Põhjaringkonna keskus.
Elanike arv on 66 300 (2008), pindala on 14,123 km².
Ajalugu
Naatsaret oli 1. sajandil suhteliselt väike linnake Lõuna-Galileas. Naatsaretist umbes kuue kilomeetri kaugusele jäi aga Sepphoris, Jeesuse noorusaastate aegne Galilea pealinn.
Rahvastik
1949. aastal oli Naatsaretis umbes 60% sunniidi muslimeid ja 40% kristlasi. 1972. aastal oli kristlasi 53%. 1983. aastal moodustasid kristlased vaid 40% linna elanikkonnast. Viimaste statistiliste andmete järgi (2007) oli 69,4% Naatsareti elanikkonnast muslimid.
Välislingid
thumb|270px|[[Maarja|Jumalaema Kuulutamise kirik]]
Pesakast
Pesakastis on linnupojad paremini kaitstud. Pesakasti ühes seinas asub tüüpiliselt ümar avaus, kust linnud saavad väljuda ja hiljem kasti tagasi lennata. pisi|Kakulistele tehtud pesakast Kõrvemaal 2021. aasta märtsis Ava ja kasti suurus, samuti kasti kuju ja ava paigustus määravad selle, kes pesakasti elama asub. Väiksematesse pesakastidesse tulevad käblikud, pöialpoisid ja teised väiksemad linnud, kuid pesakaste on olemas ka luikede ja öökullide jaoks (viimaseid saab näha näiteks Tallinna loomaaias).
Nahkhiirte pesakastid erinevad lindude pesakastidest väiksema ava poolest, mis sageli asub pesa alaküljel. Nahkhiirte pesakastid on keskkonnasõbralik moodus kontrollida sääskede ja teiste putukate arvukust.
Pesakaste tuleb kord aastas hooldada. Vana pesamaterjal tuleb välja visata, sest sellesse võivad olla kogunenud parasiidid. Hooldamise hõlbustamiseks on paljudel pesakastidel hingega avanev kaas või külg. Lahtikäivat külge, katust või põhja saab kasutada ka lindude rõngastamiseks või nende munade ärakorjamiseks.
Linnupesades võivad olla pesakaamerad, millega jälgitakse pesas toimuvat tegevust.
Kui pesakast on valmistatud ja sobivasse kohta (ida-lõuna suunaline, vastavalt liigile ka sobival kõrgusel ja taimestikus) üles seatud, siis tavaliselt esimesel aastal sellesse veel elama ei tulda: kastil on veel inimese lõhn küljes. Järgmisel aastal, kui pesakast on aasta aega päikese, tuule ja vihma käes seisnud, võivad linnud-loomad selle juba asustada.
Halvasti kinnitatud pesakastid võivad puu otsast alla kukkuda, pesapuu võib hävida, samuti võivad probleeme põhjustada kahjurid, näiteks sipelgad, rotid ja ämblikud.
Viited
pisi|Rasvatihastele, varblastele ja teistele väiksematele lindudele sobiv pesakast Kõrvemaal 2021. aasta märtsis
Flamingo (perekond)
Flamingo (Phoenicopterus) on flamingoliste seltsi flamingolaste sugukonna ainuperekond, kuhu arvatakse 6 liiki.
Flamingod asustavad nii lääne- kui ka idapoolkera, olles arvukamad küll esimeses. Ameerikas elab 4 ja Vanas Maailmas 2 flamingoliiki.
Sugulus
Flamingodel pole lähisugulasi, seetõttu kuuluvad nad eraldi seltsi. Suhteliselt palju sarnasusi on pütiliste ja flamingoliste vahel.
Käitumine
Flamingod seisavad sageli ühel jalal, teine jalg on samal aja tõmmatud keha alla. Võimalik, et seistes ühel jalal võib lind säästa rohkem kehasoojust, kuna nad veedavad palju aega külmas vees. Noortel flamingodel on hall sulestik, kuid täiskasvanutel ulatub värvistik heleroosast kuni helepunaseni. Täiskasvanud saavad oma värvi vees sisalduvatelt bakteritelt ning see näitab kui hästi nad on toitunud.
Toitumine
Flamingod filtreerivad soolveest krevette ja sinivetikaid. Nende nokad on kohandatud muda filtreerimiseks. Flamingod, kelle ainus toit on sinivetikad on tumedama värvusega võrreldes nendega, kes seda söövad vähem.
Sigimine
Flamingod otsivad pesakoha, mille valivad tavaliselt emased. Osad flamingod üritavad teha pesa, varastades teiselt paarilt pesapaiga. Flamingod kaitsevad väga tigedalt oma pesapaika, kui keegi üritab seda varastada. Pärast poegade koorumist annavad täiskasvanud flamingod poegadele „piima“. See sarnaneb imetajate piimaga, kuid on pooltahke ja sarnaneb pisut kodujuustuga. See on väga palju suurema valgu- ja rasvasisaldusega kui imetajate piim. Samuti sisaldab see palju antioksüdante ja immuunsust suurendavaid tegureid. Nii isas- kui ka emasloomad toodavad piima ja saavad sellega oma järglasi toita. Elu esimese kuue päeva jooksul jäävad pojad pesapaika. Umbes 7–12 päeva pärast hakkavad pojad pesast välja liikuma, et uurida ümbrust. Kaks nädalat pärast koorumist liituvad pojad ühisesse gruppi, kus võib olla tuhandeid flamingopoegi. Paljud pojad hukkuvad röövloomade tõttu.
Huvitavaid fakte
Vanad roomlased pidasid flamingo keelt delikatessiks.
Andide kaevurid tapsid palju flamingosid, saamaks neilt rasva, millega arvati ravitavat tuberkuloosi.
Vanad egiptlased uskusid, et flamingod on jumal Ra maapealsed esindajad.
Sageli kujutatakse flamingosid kunstis.
Roosast plastist flamingod on väga populaarsed aiakaunistused Ameerika Ühendriikides.
Flamingo on Bahama rahvuslind.
Levik
Flamingosid leidub põhiliselt Lõuna-Aafrika lõunaosas ja suurel määral Aafrika kaguosas, kuid ka mujal. pisi|Flamingode paiknemine
Sunža
Sunža (2015. aastani Ordžonikidzevskaja) on linn (2015. aastani staniitsa ja seejärel 2016. aastani alev) Venemaal Inguššias, Sunža rajooni keskus. Asub Sunža jõe orus Tšetšeenia piiri ääres.
Elanikkond
Ordžonikidzevskajas elas 2010. aasta rahvaloenduse andmeil 61 577 inimest. See oli elanike arvult Inguššia suurim asula Nazrani järel ja Venemaa suurim maa-asula. 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli 48% elanikest ingušid ja 50% tšetšeenid. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil moodustasid ingušid 90% elanikest ja tšetšeenide osakaal oli 7,5% ja venelaste osakaal 0,9%.
Ajalugu
Asula rajati 1850. aastal Sunženskaja staniitsana. 1852. aastal nimetati see vene kindrali Nikolai Sleptsovi auks Sleptsovskajaks. 1939. aastal sai see Grigori Ordžonikidze järgi nime Ordžonikidzevskaja. 17. mail 2015 korraldati rahvaküsitlus, millel enamus osalenud linnakodanikke toetas asula linnaliseks muutmist ja uue nime Sunža andmist.
Transport
Asulat läbib 1894. aastal valminud Groznõi–Beslani raudtee. Läänepiiril asub sõjaväelennuväli.
13. septembril 2015 toimusid alevi volikogu valimised.
Kanaari hoovus
Kanaari hoovus on külmaveeline hoovus Atlandi ookeanis. Hoovab mööda Aafrika loodekallast edelasse, möödub Kanaari saartest. Hoovus on kalarikas.
Kingdom Hearts 2
"Kingdom Hearts 2" (jaapani キングダムハーツ, Kingudamu Hātsu Tsū) on Jaapani firma Square Enix 2005. aastal loodud rollimäng, mis on järg 2002. aastal loodud mängule "Kingdom Hearts".
ZEV
ZEV (saksa keeles Zentralstelle zur Erfassung der verschleppten und mobilisierten Esten, eesti keeles Äraviidute Otsimise ja Tagasitoomise Keskus, hiljem Eesti Rahva Ühisabi Äraviidute Otsimise ja Tagasitoomise Osakond ZEV) oli aastail 1941–1944 Eestis tegutsenud organisatsioon (asutatud 4. septembril 1941), mis kogus andmeid Nõukogude okupatsiooni läbi aastail 1940–1941 Eestis tekitatud inimkaotuste kohta. ZEV tõi eestlastest sõjavangid tagasi Eestisse, varustas neid toiduainete, riiete ja 50-riigimargase taskurahaga.
ZEV-i ja Rahvusvahelise Punase Risti kaudu toimus ka kirjavahetus välismaaga.
Pärast Tallinna pommitamist 9. märtsil 1944 kogus ZEV hukkunute kohta andmeid, identifitseeris neid ja teatas nende omastele.
ZEV-i juhataja oli Elmar Tambek ja president dr. Hjalmar Mäe.
Heegeldamine
pisi Heegeldamine on heegelnõela abil lõngast tekstiilesemete (heegeldiste) valmistamine.
Heegeldamise algupära ja ajaloo üle vaieldakse, Euroopas sai see käsitöötehnika levinuks 19. sajandil. Võimalik, et heegeldamise varases arengujärgus kasutati konksuga heegelnõela asemel konksus sõrme.
Materjalina kasutatakse puuvillast, villast, siidist, linast ja sünteetilisest kiust lõnga, aga ka eri liiki lõngu koos, samuti paelu, nööre, niite jne.
Heegeldamisel hoitakse heegelnõela paremas käes umbes nii nagu pliiatsit kirjutamisel. Heegeldustööd alustades moodustatakse konksule üks algsilmus, siis tõmmatakse heegelnõela konksuga sellest lõng läbi, nii et tekib uus silmus. Sama korratakse, kuni tekib silmuste ahel. Valmis silmused jooksevad läbi vasaku peo, lõng üle vasaku käe esimese sõrme. Ahela võib ühendada ringiks või pöörata tagasi ning hakata mööda seda tagasi liikuma, tõmmates lõnga läbi nii eelmise rea silmusest kui ka heegelnõelal olevast silmusest. Enne uue silmuse moodustamist võib heegelnõelale võtta ühe või mitu lõngakeerdu; nii saab teha poolsambaid, ühe- ja kahekordseid sambaid, keerdsambaid, ristsambaid ja nuppe. Kasutatud silmuste liigist sõltub valmiva heegelpinna tekstuur; heegeldustehnikas saab valmistada ka peeni ja õhulisi pitse.
Heegeldamisel on alaliike ja suundasid. On olemas Iiri pits, hargipits ja fileeheegeldus.
Archilochos
right|thumb|Oletatav Archilochose portree. Rooma koopia (2. sajand pKr) kreeka originaalist (4. sajand eKr). Moskva, Puškini kunstimuuseum Archilochos (surnud umbes 650 eKr Parosel ) oli Vana-Kreeka luuletaja, rändlaulik ja sõjamees.
Archilochos oli vaesunud aristokraadi ja orjatari poeg.
Archilochos oli palgasõdur. Pärimuse järgi osales ta Thasose saare traaklastest põliselanike ja Naxose saare elanike sõjas ning sai Naxose ja Parose vahelises lahingus surma.
Teda peetakse uue luulevormi jambograafia rajajaks. Ta kirjutas jambilises värsimõõdus pilke- ja sõimuluuletusi kellegi Lykambese pihta, kes talle oma tütart naiseks ei andnud. Lykambes ja tema tütred olevat suurest häbist nende luuletuste pärast end üles poonud.
Lisaks jambidele on ta kirjutanud ka valme ja eleegiaid.
Tema mitmekülgsest loomingust, mida iseloomustavad individualism ja kirglikkus, on säilinud üle saja katkendi. Tema stiili peetakse teravmeelseks ja skeptiliseks. Archilochos eiras traditsioonilisi reegleid, ei olnud tavapäraselt sõjapatrioot ega ülistanud surma. Tema luule taunib nii otsustavalt heeroste aja inimtüüpi ja selle aristokraatlikku aumõistet, et antiikajal peeti teda Homerose antipoodiks. Sellegipoolest on Archilochose luulekeeles ja värsitehnikas märgata Homerose mõju.
1944 avastati Paroselt Archilochose raidkirjad. Need on 2 kiviplaati, mis pärinevad 3. sajandist eKr ning millel on Archilochose eluloolisi andmeid, 57 muusade ilmumisest rääkivat kokkukuuluvat värssi ja 30 värsi algused. Kiviplaadi järgi saatnud isa Telesikles Archilochose linna lehma müüma, kui kohtas rühma lõbusaid naisi. Need küsisid, kas lehm on müüa, ja lubasid maksta head hinda. Seepeale kadusid naised ja lehm ära ja Archilochos leidis nende asemelt lüüra. Varsti pärast seda teatas Apollon Telesiklesele Delfis, et tema poeg saab kuulsaks ja surematuks.
Teosed eesti keeles
right|thumb|teos [[papüürusel Kölni muuseumist]]
Jekaterinburg
thumb|Vaade kesklinnale thumb|Isseti jõgi Jekaterinburgis
Abū al-Kindī
Abū-Yūsuf Ya’qūb ibn Ishāq al-Kindī (umbes 800 – umbes 870) oli araabia matemaatik, astronoom, filosoof ja loogik.
Jekaterinburg
Jekaterinburg (aastatel 1924–1991 Sverdlovsk) on linn Venemaal Uurali mägede idajalamil Lääne-Siberi tasandiku serval, Isseti jõe kaldal. See on Sverdlovski oblasti keskus.
Abū al-Kindī
Al-Kindī kirjutas üle 200 teose. Ta arendas Aristotelese loogikat, tundis hästi uusplatonismi teooriaid ja Pythagorase arvumüstikat.
Jekaterinburg
Elanike arvult on Jekaterinburg Venemaa neljas linn.
Ajalugu
Linn asutati Venemaa aknana Aasiasse 1723. aastal. 1918 hukati seal Venemaa keiser Nikolai II ja tema pere. 1924 pandi linnale Jakov Sverdlovi järgi nimeks Sverdlovsk. Vana nimi anti tagasi 1991.
Abū al-Kindī
Tema raamat "Hindu numbrite kasutamise kohta" (830) aitas populariseerida araabia numbreid. pisi|vasakul|Abū al-Kindī
Jekaterinburg
Kliima
Jekaterinburgis valitseb parasvöötme mõõdukalt mandriline kliima. Linnale on iseloomulikud järsud temperatuurikõikumised. Uurali mäed takistavad läänest saabuvate soojade õhuvoolude pääsu linna ning ilma Jekaterinburgis kujundavad külmad arktilised õhumassid ning Kaspia mere kohalt ja Kesk-Aasia kõrbetest saabuvad soojad õhuvoolud. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on −12,6 °С (külmarekord −46,7 °С (detsember 1978)). Juuli keskmine õhutemperatuur on +19,0 °С (soojarekord +38,8 °С (juuli 1911)). Aasta keskmine sademete hulk on 537 mm.
Majandus
Tähtsamad tööstusharud on masina- ja metallurgiatööstus. Linn on ka suur kaubanduse keskus, olles jaekaubanduse mahult Venemaa linnadest Moskva ja Peterburi järel kolmandal kohal. Seal on suuri kaubanduskeskusi, näiteks MEGA, IKEA, Auchani jpt.
Haridus ja teadus
Jekaterinburgis on üle 20 kõrgkooli. Vanimad on Uurali Riiklik Mäendusülikool ja Uurali Riiklik Ülikool. Riiklikes ülikoolides õppis 2002. aastal 149 400 üliõpilast, eraülikoolides 23 400 üliõpilast. Jekaterinburgis on üle 20 Venemaa Teaduste Akadeemia Uurali osakonna instituudi.
Kultuur
Linnas on ooperi- ja balletiteater, muusikakomöödiateater, draamateater, noorsooteater, nukuteater ja palju muid teatreid. Linnas tegutseb filharmooniaorkester. Jekaterinburgis on üle 30 muuseumi.
Haldusjaotus
thumb|Linnarajoonide skeem Jekaterinburg jaguneb 7 linnarajooniks: Kirovski (4), Leninski (7), Oktjabrski (5), Ordžonikidzevski (3), Tškalovski (6), Verh-Issetski (1) ja Železnodorožnõi (2). Linna haldusalasse kuulub ka 29 lähiümbruse alevit ja küla.
Višera
Višera võib olla:
Apollo 8
Apollo 8 oli Apollo programmi teine mehitatud lend, mis toimus 21.–27. detsembril 1968. Apollo 8 oli esimene mehitatud kosmoselaev, mis saavutas teise kosmilise kiiruse ja vabanes Maa gravitatsiooniväljast. See oli esimene mehitatud kosmoselaev, mis jõudis Kuu gravitatsioonivälja; lisaks suutis ta hiljem sellest lahkuda ja Maale tagasi jõuda. Apollo 8 astronaudid said esimesteks inimesteks, kellel õnnestus oma silmaga näha Kuu tagumist külge. See oli ka esimene mission, kus kanderaketti Saturn V kasutati mehitatud lennul.
Missioon oli esimene kord, kui Saturn V startis mehitatud kosmoselaevaga ja Apollo 8 oli ühtlasi esimene mehitatud kosmoselaev, mis startis Kennedy kosmosekeskusest Florida osariigis. Algselt pidi Kuu orbiidile minema missioon Apollo 9, kuid selgus, et kuumooduli ehitamine võtab plaanitust rohkem aega, mistõttu otsustati augustis 1968, et Apollo 8 lendab Kuule.
Apollo 8-l kulus Kuu orbiidile jõudmiseks kolm päeva ja see tiirles 20 tunni jooksul 10 korda ümber Kuu. Kuu orbiidil olles tegi meeskond televisiooniülekande ja lugesid ülekande ajal ette 10 rida Esimesest Moosese raamatust. Missioon naasis Maale 27. detsembril ja ajakiri Time valis Apollo 8 meeskonna 1968. aasta inimeseks, pidades neid inimkonda kõige rohkem mõjutanud isikuteks sellel aastal.
Meeskond
Apollo 8 meeskonda kuulusid lennu komandör Frank Borman, juhtimismooduli piloot James Lovell ja kuumooduli piloot William Anders. See oli Bormanile teine, Lovellile kolmas ja Andersile esimene kosmoselend. Meeskonna koosseis oli tollal ainulaadne, sest missiooni komandöriks ei olnud meeskonna kogenuim liige.
Esialgu pidi Lovelli asemel missioonile minema Michael Collins, kuid ta sai 1968. aasta juulis kuklasse selgroolüli songa ja pidi minema operatsioonile. Seetõttu toodi varumeeskonnas olnud Lovell põhimeeskonda.
Varumeeskonnas olid Neil Armstrong komandörina, Fred Haise juhtimismooduli piloodina ja Buzz Aldrin kuumooduli piloodina. Peale Lovelli ja Aldrini ei olnud teistel kosmonautidel juhtimismooduli käsitsemise kogemust, sellepärast pandi Aldrin varumeeskonna juhtimismooduli piloodiks ja Haise varumeeskonna kuumooduli piloodiks. Hiljem lendasid Armstrong komandörina, Collins juhtimismooduli piloodina ja Aldrin kuumooduli piloodina missioonil Apollo 11. Haise lendas koos Lovelliga missioonil Apollo 13.
Missiooni embleem
Apollo 8 embleemi esialgse versiooni visandas Lovell. Lovell väitis hiljem, et ta tegi seda sõjalennuki Northrop T-38 Talon tagaistmel, kui talle oli teatatud, et ta määrati põhimeeskonda, ja ta Californiast Houstonisse lendas.
Embleemi kolmnurkne kuju sümboliseerib juhtimismoodulit. Sellel on Maa, Kuu ning kaheksakujuline punane lint, mis sümboliseerib missiooni numbrit ning ühtlasi kosmoselaeva teekonda ümber Maa ja Kuu. Lindile on kirjutatud missioonil osalenud astronautide nimed.
Planeerimine
pisi|Missioonil kasutatud kanderaketi Saturn V esimene aste raketi monteerimise ajal Apollo 4 ja Apollo 6 olid olnud A tüüpi missioonid ehk kanderaketi Saturn V mehitamata katselennud, ning neil kasutati Block I mudelit Apollo juhtimis- ja teenindusmoodulist. Oktoobris 1968 toimunud missioonil Apollo 7 katsetati Apollo programmi esimesel mehitatud lennul tegelikku juhtimis- ja teenindusmoodulit, ning see täitis C-missiooni eesmärgid.
Edasised missioonid sõltusid kuumooduli valmimise tähtajast, ning algul planeeriti Apollo 8 kuumooduli katselennuks. Missioon pidi toimuma Maa orbiidil ja selle meeskonnaks pidi saama James McDivitt, David Scott ja Russell Schweickart. Siiski jäi kuumooduli ehitus graafikust maha ja kui Apollo 8 kuumoodul Kennedy neemele jõudis, avastasid insenerid sellelt mitmed ehitusvead. Kuumooduli tootja Grumman teatas pärast seda, et tõenäoliselt saab esimene missioonikõlbulik kuumoodul valmis veebruaris 1969. See tähendas järgmiste missioonide edasilükkamist ja ohustas tõsiselt eesmärki maanduda Kuule enne 1969. aasta lõppu.
Apollo kosmoselaeva programmi büroo juhile George Low'le tuli kuumooduli probleemidest kuuldes mõte saata Apollo 8 siiski orbiidile, aga missiooni Apollo 7 kordamise asemel läheks see Kuu orbiidile. Algselt oli see planeeritud missiooni Apollo 10 eesmärgiks. Plaani kohaselt oleks Apollo 8 Kuule saatmise korral E-missioon tühistatud ning ainult D-missioon hilinenud. Low plaani kiitis heaks peaaegu kogu NASA juhtkond, sest nende hinnangul oli see teostatav ja programmi meeskonna moraal oli kuumooduli probleemide tõttu madal. Veenmist vajas NASA peadirektor James E. Webb, kes kiitis missiooni heaks kuna seda pooldas kogu NASA. Avalikkus sai missiooni eesmärkide muutmisest teada 12. novembril, kui stardini oli vähem kui 40 päeva.
Pärast missiooni eesmärkide muutmist, otsustas astronaudibüroo direktor Deke Slayton Apollo 8 ja Apollo 9 missioonide meeskonnad ära vahetada ja McDivitti meeskonna asemel sai Apollo 8 meeskonnaks Frank Bormani oma. Bormani meeskond oli küll stimulaatoris kõike missiooniks vajalikku harjutanud, kuid nüüd pidid nad ka spetsialiseeruma. Borman pidi komadörina juhtima atmosfääri sisenemist, Lovell pidi laevaga navigeerima kui side Maaga kaob ja Anders pidi tagama laeva süsteemide töö.
Ööl enne starti külastas meeskonda Charles Lindbergh koos oma naisega. Nad vestlesid Lindberghi ajaloolisest lennust New Yorgist Pariisi ja Lindbergh rääkis meeskonnale, kuidas ta oli niidi ja gloobuse abil välja arvutanud lennuks vajaliku kütusehulga. Järgmisel päeval olid Lindberghid Apollo 8 stardi pealtvaatajate hulgas.
Saturn V
pisi|Apollo 8 kanderakett teel stardiplatvormile 39A Missioonil kasutatud Saturn V oli tähisega SA-503 ehk see oli kanderaketi kolmas mudel, mida kasutati Apollo programmis. Missioonil Apollo 6 kasutatud kanderaketti olid tabanud mitmed tõsised probleemid, mille hulgas oli liiga tugev vibratsioon, kahe 2. astme mootori rike ja kolmanda astme mootori rike. Seetõttu otsustati, et kuni neid probleeme pole lahendatud, ei saa kanderaketti mehitatud lendudel kasutada.
Kanderaketi probleeme asusid lahendama Marshalli kosmoselendude keskuse meeskonnad. Peamiseks probleemiks sai liigne vibratsioon, mis ohustas mootoreid, aga ka meeskonda. Alltöövõtjad, NASA esindajad ja Marshalli kosmoselendude keskuse insenerid avastasid, et mootorid vibreerisid kosmoselaevaga sarnasel sagedusel ja see põhjustas resonantsi, mis hakkas aga ohustama mootoreid ja meeskonda. Kanderaketile paigaldati heeliumi kasutanud süsteem, mis leevendas vibratsiooni.
Pärast katselendudel tekkinud probleemide lahendamist, demonstreeriti muudatusi ka NASA juhtkonnale. Kui juhtkond oli veendunud, et probleemid on kõrvaldatud, anti luba kasutada kanderaketti SA-503 mehitatud lennul.
Apollo 8 kosmoselaev paigaldati kanderaketi tippu 21. septembril ja 9. oktoobril sõitis kanderakett stardiplatvormile. Viimased kanderaketi süsteemide katsetused toimusid 18. detsembril ehk kolm päeva enne planeeritud starti.
Missioon
pisi|Apollo 8 juhtimismoodul pisi|Maa tõus pisi|Üks esimesi fotosid, millel on kujutatud kogu Maa. Paistab [[Lõuna-Ameerika, lõunasuund on üleval]]
Lend startis Kennedy Kosmosekeskusest 21. detsembril 1968. Jõululaupäeval tegi kosmoselaev 10 tiiru Kuu orbiidil. Apollo 8 saabus tagasi Maale 27. detsembril. Lend kestis 6 päeva 3 tundi ja 42 sekundit. Meeskond ise teadis ülesande ohtlikkust, pidades missiooni õnnestumise tõenäosuseks üksnes 50%.
Lennu ajal tegi meeskond kuus teleülekannet: kaks sinnalennul, kaks Kuu juures ja kaks tagasilennul. Esimese teleülekande ajal 31 tundi pärast starti tutvustas meeskond kosmoselaeva ja katsus näidata, kuidas Maa kosmosest paistab. Kuid läätsede suunamine Maale ilma monitori abita, mis aitaks otsustada, millele need on suunatud, osutus võimatuks. Ülekanne kestis 17 minutit, kuni kosmoselaeva pöörlemine viis laeva peaantenni Maa suhtes varju, nii et ülekanne tuli lõpetada. Lõpetuseks soovis Lovell oma emale head sünnipäeva.
Teine ülekanne toimus täpselt päev hiljem, 55 tundi pärast starti. See ülekanne kestis 23 minutit. Selleks ajaks olid kosmonaudid saanud korda kaamerate optilised filtrid ja suutsid kaamerad Maale suunata. Seda oli küll keeruline teha, sest kaamerad olid jäigalt kinnitatud ja nende suunamiseks tuli tervet kosmoselaeva keerata. Meeskond saatis Maale telepildi Maast ning kirjeldas, mis seal on näha ja mis värvi see on.
Kui kosmoselaev tegi ümber Kuu 4. ringi, nägi meeskond esimest korda inimkonna ajaloos Maa tõusu. Borman silmas Kuu tagant maad paistmas ja kutsus teised seda vaatama, tehes ise Maast mustvalge foto. Järgnevalt tegi Anders märksa kuulsamaks saanud värvilise foto.
Eelviimasel, 9. ringil toimus neljas ülekanne, milles Borman tutvustas meeskonda ja igaüks rääkis, missuguse mulje talle Kuu pind jättis. Seejärel teatas Anders, et meeskonnal on Maa elanikele sõnum, milleks oli 1. Moosese raamatu 1. peatükk. Nad lugesid selle kolmekesi ette ning Borman lõpetas ülekande, soovides kõigile Maa peal head ööd, palju õnne ja häid jõule.
Viiendas ülekandes tegi meeskond kosmoselaevas ringkäigu, näidates, kuidas kosmonaudid kosmoses elavad. Pärast ülekande lõppu tegid nad lahti missiooni personaliülema Donald Slaytoni kingituse, mis oli olnud toidukapis. Selleks oli kalkun ja kolm miniatuurset pudelit brändit, mis jäid avamata.
Kuues ülekanne oli ainult 4 minutit pikk.
Ajakiri Life valis 2003. aastal foto "Maa tõus" inimkonda 20. sajandi jooksul kõige enam mõjutanud fotoks. Niisugustel põhjustel on Apollo 8-t nimetatud isegi kõige tähtsamaks Apollo missiooniks.
Johan Pitka monument
pisi|Johan Pitka monument 2019. aasta juulis Johan Pitka monument on Johan Pitka mälestuseks püstitatud mälestusmärk Tallinnas.
19. veebruaril 2002 avasid president Lennart Meri ja Tallinna linnapea Edgar Savisaar Vabadussõjas osalenud admiral Pitka 130. sünniaastapäeva puhul monumendi Kaarli puiestee ja Toompea tänava nurgal. Skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea läks koos paigaldamisega maksma pisut üle 300 000 krooni.
Mais 2002 võeti Pitka monument sealt maha, sest sinna hakati rajama okupatsioonide muuseumi. Pitka pronkspea viidi Kaitseliidu lattu. Esialgne kava nägi ette, et monument paigaldatakse aasta hiljem uuesti.
Jaanuaris 2004 lootis Kaitseliit monumendi paari kuu pärast uuesti üles panna. Pitka kuju paigaldamine aga venis, sest linnakujundajad ja Kaitseliit ei suutnud kokku leppida, kuhu kuju uuesti üles panna.
Märtsis 2005 kiitis linnakujunduskomisjon heaks Pitka monumendi asukoha Hirvepargis Toompea ja Wismari tänava nurgal. Ka Kaitseliit oli asukohaga nõus.
Esimeses variandis oli skulptor Tõnu Maarandi valmistatud admirali pronkspea püstitatud betoonalusele. Arhitekt Mart Kadariku uue projekti järgi on monument tunduvalt suurejoonelisem ja tähendusrikkam. "Mälestusmärgi keskseks osaks on roostevabadest terasplaatidest kiilu ehk laevanina motiiv, mille keskele mustast graniidist püstprismale kinnitatakse pronkspea. Kiil on oma teravikuga suunatud itta, vihjates sellega Eesti Vabariigi kaitsjate peamisele tegevussuunale," märkis Kadarik. Kuju all on kolmnurkne keevisrestist tasapind ehk vihje laevatekile.
Selle alt valgustavad monumenti sinised tuled, viidates Pitka tihedale seotusele nii vee kui ka Eesti merepiiride kaitsmisega. Mälestusmärgi üldvalgustuse annavad suured halogeenprožektorid.
Ferdinand Kull
Ferdinand Kull (14. november 1884 Aruküla – 23. märts 1957 Tallinn) oli eesti diplomaat ja riigiametnik.
Ferdinand Kull sündis Saueaugu talus Arukülas Küti vallas (praeguse haldusjaotuse järgi Arukülas Vinni vallas Lääne-Virumaal) Virumaal. Haridusteed alustas ta aastal 1892 Aruküla algkoolis. Aastatel 1895–1901 õppis ta Rakvere linnakoolis ning omandas pedagoogilistel kursustel algkooli õpetaja kutse. Siis töötas ta Erra vallas Savala algkoolis (praeguse haldusjaotuse järgi Lüganuse vallas Ida-Viru maakonnas) õpetajana.
Aastatel 1903–1906 õppis ta Hugo Treffneri Gümnaasiumis, aastatel 1906–1907 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Aastal 1907 Kull arreteeriti revolutsioonilise tegevuses osalemise eest ja pärast vangistusest vabanemist oktoobris 1910 asus ta poliitilise emigrandina elama Pariisi, kuhu jäi seitsmeks aastaks. Pariisis töötas ta mitmel ametikohal, tegi kaastööd Tallinna Teatajale ning õppis aastatel 1910–1914 ülikoolis matemaatikat ja elektrotehnikat. Eestisse naasis ta 1917. aasta juulis ja töötas Maavalitsuse administratiivosakonnas statistika toimkonnas.
Aastal 1918 kuulus ta Eesti Vabariigi tunnustamist taotlema saadetud välisdelegatsiooni (sai delegatsiooni liikmeks tänu väga heale prantsuse keele oskusele ja headele suhetele tööerakondlastega (eeskätt Jüri Vilmsiga). Ent ta läks vastuollu ülejäänud delegatsiooni liikmetega Eesti välispoliitilise orientatsiooni küsimuses (toetas tugevalt Entente’i liini) ja 1918. aasta sügisel arvati välisdelegatsioonist välja. Novembris 1918 sai temast Eesti välisministeeriumi esimene ametnik, ametinimetusega välisministeeriumi peasekretär. Selles ametis oli ta 4. jaanuarini 1919.
Pärast välisministeeriumi teenistusest lahkumist töötas ta ajalehe Vaba Maa välisinfo osakonna juhatajana, gümnaasiumi matemaatikaõpetajana ja tegutses elektrotehnika alal. Tema eestvedamisel asutati Tallinnas 1923. aastal Eesti-Prantsuse Ühing ja 1925. aastal Eesti Elektrotehnikute Liit. Ta oli Tallinnas elektriäri omanik ning Pariisis töökoja juhataja ja meister.
Australopithecus africanus
pisi|250px|Australopithecus africanus Australopithecus africanus oli inimlane, kes elas 3,5...2,5 miljonit aastat tagasi Lõuna-Aafrikas. Tema kolju maht oli ligi 500 cm³. See on šimpansi omast veidi suurem, kuid kolju ehitus lubab oletada, et tema peaaju kõnekeskus ei olnud artikuleeritud kõne jaoks piisavalt arenenud. left|pisi|Australopithecus africanus
Australopithecus africanus on liik väljasurnud perekonnast australopiteekus. Fossiilid, mida peetakse sellesse liiki kuuluvateks, pärinevad enamasti 3 kuni 2,5 miljoni aasta vanustest leiukihtidest Lõuna-Aafrika Vabariigis; mõned on siiski mõnevõrra vanemad, teised mõnevõrra nooremad.
Nomenklatuur ja süstemaatika
Australopithecus africanus on australopiteekuse perekonna tüüpliik.
Australopithecus on tehissõna, mis on kokku pandud ladina sõnast australis 'lõunapoolne' ja vanakreeka sõnast πίθηκος 'ahv'. Liigiepiteet africanus viitab leiukohale Aafrikas.
Kehaehitus
pisi|[[Ülalõualuu Sts 52a koos lisatud alalõualuuga]] Ainult Lõuna-Aafrika Vabariigist avastatud Australopithecus africanus'e koljupõhimiku auk, läbi mille aju kõige tagumine osa ulatub seljaaju alguseni, asetseb kolju all, massikeskme läheduses. Sellest võib järeldada, et Australopithecus africanus oskas püsti kõndida. Kuid Australopithecus africanus' olid veel suhteliselt pikad käed, nii et tema kõnnak võis olla võrreldav tänapäeva paavianide omaga, kuigi küllap ta kõndis sagedamini püsti kui paavianid. Suhteliselt rikkalikest luuleidudest on seetõttu saadud järeldada, et selle liigi isendid olid sagedamini puu otsas püsti kui teised australopiteekused. Australopithecus africanus'el olid ka suhteliselt suured purihambad, tema kolju nägi seetõttu välja suhteliselt ahvisarnane. Silmahambad aga on oluliselt väiksemad kui fossiilsetel ja retsentsetel ahvidel.
Ajumahuks antakse erialakirjanduses 400–500 cm³, mis vastab ligikaudu šimpansi ajumahule. Täiskasvanud isendite kehapikkuseks hinnatakse umbes 1,10 kuni 1,40 m ja kehakaaluks 30 kuni 60 kg, kusjuures isased olid tunduvalt suuremad kui emased.
Üks vanemaid inimesesarnaseid anatoomilisi tunnuseid on alasi kuju keskkõrvas, mis on tõendatud juba Australopithecus africanusel (fossiilil Stw 255 Sterkfonteinist) ja Paranthropus robustusel ning erines oletatavasti juba nende viimasel ühisel esivanemal šimpansi alasi kujust.
Elupaik
Kaasleiud viitavad sellele, et Australopithecus africanus – nagu teisedki australopiteegid – eelistasid metsaseid elupaiku, mis läksid üle savannideks, ning hoidusid jõgede ja järvede laiade kaldavööndite lähedusse.
Toitumine ja eluviis
pisi|Hammas STS 1881 [[Sterkfonteinist (Lõuna-Aafrika Vabariik)]] Inimesega võrreldes suhteliselt suuri purihambaid tõlgendatakse kohastumisena suhteliselt kõva taimtoiduga, mille seas vähemalt aeg-ajalt olid kõva koorega seemned. Nii näitas fossiilide Sts 5 ja Sts 52 a (hästi säilinud ülalõualuu) arvutianalüüs, et hambad ja näoluud talusid suurt rõhku, nagu tänapäeval elaval jaava makaagilgi.
San Marino kaptenregendid 1901–2000
San Marino kaptenregendid 1901–2000
Australopithecus africanus
Toitumine ja eluviis
Australopithecus africanus'e hammastiku järgi on näidatud, et ta sai üle 50 protsendi kaloritest C3-taimedest ning tema ülejäänud toidust moodustasid suure osa C4-taimed. Seda peamiselt lehtedest, viljadest ja seemnetest koosnevat toitu täiendas – võib-olla sõltuvalt aastaajast – liha; selline loom- ja taimtoidu kombineerimine eristas Australopithecus africanust oletatavasti nii Paranthropus robustus, kes oli oluliselt tugevamini kõvale taimtoidule spetsialiseerunud, kui ka inimese perekonna varajastest esindajatest, kes sõid rohkem liha.
San Marino kaptenregendid 1901–2000
Siin on loetletud San Marino kaptenregendid (Capitani reggenti) 1. aprillist 1901 1. aprillini 2001.
Australopithecus africanus
Toitumine ja eluviis
Kivist tööriistu pole kihtidest, kust on leitud Australopithecus africanus'e fossiile, avastatud.
Riist
"Riist" on mitmetähenduslik sõna, mis võib tähendada
Leo I (paavst)
Leo sündis ajaloolaste hinnangul millalgi ajavahemikul 390–400. "Liber Pontificalise" järgi oli ta pärit Toscanast ja ta oli Quintianuse poeg. Ajaloolased on hiljem pidanud teda roomlaseks, kelle suguvõsa võis pärineda Toscanast. Traditsiooni järgi ristiti Leo hilisema paavsti Coelestinus I poolt.
Leod on seostatud akolüüdiga, keda Augustinus mainis aastal 418 paavst Zosimuse ja hilisema paavsti Sixtus III kirjade edasitoimetajana.
Leo oli Coelestinus I ajal diakon või ülemdiakon. Johannes Cassianus pühendas talle aastal 430 või 431 oma traktaadi Nestoriose kohta "De Incarnatione". Leo ei toetanud Jeruusalemma piiskopkonna saamist patriarhaadiks. 439 veenis ta paavst Sixtus III-t keelduma lubamast Julianusel eksiilist tagasi pöörduda.
Paavstiks saamine
Teda on peetud esimeseks paavstitiitli kandjaks.
Kohtumised valitsejatega
pisi|Leo I kohtub [[Attilaga. Chronicon Pictum, 1360]] Veebruaris 450 külastasid Roomat Lääne-Rooma keiser Valentinianus III abikaasa Eudoxiaga ja oma ema Galla Placidiaga. 22. veebruaril 450 osalesid nad Leo I peetud missal Rooma Peetri kirikus.
Leo kohtus aastal 452 Mincio jõe ääres koos konsul Avienuse ja prefekt Trigetiusega hunnide valitseja Attilaga. Paavsti teeneks peetakse, et ta mõjutas hunnide juhti Itaaliast lahkuma, kuid tegelikult pole päris selge, millised tegurid Attilat oma vägesid tagasi tõmbama sundisid. Igal juhul suutis paavst Itaalia päästmise au siduda enda isikuga ning sai väga populaarseks.
455 kohtus ta Roomat piirava vandaalide valitseja Geiserichiga. Ta veenis Geiserichi Rooma tungimisel mitte piinama ja tapma elanikke.
Vaidlus monofüsiitluse üle
Ida-Rooma keiser Theodosius II kutsus 449 Efesoses kokku kirikukogu, kuhu Leo saatis kolm esindajat, nende seas hilisema paavsti Hilariuse. Kirikukogu mõistis hukka Flavianose ja rehabiliteeris Eutychese.
Leo ei tunnustanud kirikukogu otsust ja Ida-Rooma keisrile saadetud kirjades soovis oikumeenilise kirikukogu kokkukutsumist Itaalias. Theodosius II ei soostunud hoolimata Valentinianus III soovitusest paavsti nõuet täitma.
Leo nõudis, et Konstantinoopoli patriarhiks saanud Anatolios tutvuks põhjalikult kirikuisade õpetusega, enne kui langetab Eutychese osas otsuse. Pärast Theodosius II surma kutsus uueks keisriks saanud Marcianus Kalchedonis kokku oikumeenilise kirikukogu.
Leo I tervitas 457 keiser Leo I asumist troonile ja palus talt abi võitluseks ketserlustega, eriti monofüsiitlusega.
457 sai Aleksandria patriarhiks monofüsiit Timotheos II Ailouros. Leo saatis Timotheost taunivad kirjad Thessaloníkisse, Jeruusalemma, Korintose ja Dyrrhachiumi piiskoppidele. Paavst ja Ida-Rooma keiser kutsusid kokku provintsiaalsinodid. Juunis 460 õnnitles Leo keisrit Ailourose väljasaatmise puhul. Ta tunnustas 18. augustil 460 Timotheose järeltulijat ja hoiatas Konstantinoopoli patriarhi Gennadios I Timotheose eest, kes siirdus Konstantinoopolisse.
Kalchedoni kirikukogu
Leo I ei osalenud 451 toimunud Kalchedoni kirikukogul. Ta saatis kirikukogule 4 legaati, kes olid aukohtadel. Paavsti legaatideks olid Kosi piiskop Julianus, Lilybaeumi piiskop Paschasinus ja piiskop Lucentius.
Kirikukogu 28. kaanon tunnustas Konstantinoopoli patriarhi ameti võrdväärseks paavstiametiga. Leo tunnustas seetõttu oikumeenilise kirikukogu otsuseid alles 21. märtsil 453, kuid selgitas, et 28. kaanon on vastuolus Nikaia kirikukogu 6. kaanoniga.
Manilus
Leo I pidas oma jutlustes manilust kõikide ketserluste seguks. Aastal 439 olid manilased põgenenud Kartaagost Rooma. Paavst kohustas aastal 443 usklikke teatama preestritele manilastest. Ta andis 30. jaanuaril 444 korralduse maniluse vastu, lasi manilaste raamatuid põletada ja vaimulikud Roomast pagendada. Leo veenis aastal 445 Lääne-Rooma keisrit andma manilaste vastu välja edikti.
Pelagianism
Altinumi piiskop Septimus teatas Leole, et pelagiaanid olid Aquileia piiskopkonnas saanud armulauda salgamata oma vaateid. Leo nõudis asja arutamist Aquileia provintsiaalsinodil.
Priskillianism
21. juulil 447 saatis Leo I kirja Hispaania piiskopile Turibiusele, milles nõudis asumist priskillianistide vaadete vastu. Ta nõudis Gallicias ja mujal Hispaanias kokkukutsutud kirikukogudel osalejaid uurima, kui palju oli priskillianismil järgijaid.
Loodususundid
Leo I taunis päikese kummardamist.
Suhted Aafrika piiskopkondadega
21. juulil 445 nõudis Leo I Aleksandria patriarhilt Dioskoroselt, et Aleksandria kirik peab järgima Rooma norme nii liturgias kui vaimulike ordineerimises. Hiljem ekskommunitseeris Dioskoros Leo, kuid tagandati.
Leo laiendas aastal 446 oma autoriteedi Mauretania Caesariensise provintsi piiskopkondades. Ta sai piiskop Lupicinuselt kaebuse.
Suhted Gallia piiskopkondadega
Arles’ piiskop Hilarius nõudis oma piiskopkonnale ulatuslikumat autonoomiat ja taotles kõikide Gallia piiskoppide ordineerimist Arles’ piiskopi poolt. Hilarius tagandas ametist Besançoni piiskopi Celidoniuse, kes kaebas otsuse paavstile edasi. Piiskop Projectus kaebas Leole samuti Hilariuse peale, kes määras tema asemele uue piiskopi.