cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Limestone'i maakond
Ajalugu
Limestone'i maakond moodustati 11. aprillil 1846 Robertsoni maakonna osast. Maakonna keskuseks sai siis Springfield, 1873. aastal sai keskuseks Groesbeck.
Lehmja vald
Lehmja vald (saksa keeles Rosenhagen) oli vald Harjumaal Jüri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti see vald Kurna vallaga.
Vidusciems
Vidusciems on küla (mazciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre vallas. Küla asub valla lõunaosas ja jääb valla keskusest Pūrest 5,5, piirkonna keskusest Tukumsist 19 ning Riiast 81 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Vidiņi karjamõisa (Mittelhof) keskuse juurde. Külast edelas asub Vītoli kruusakarjäär.
Lehetu vald
Lehetu vald (saksa keeles Lehhet) oli vald Harjumaal Nissi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti see vald Riisipere vallaga.
Vesilobeelia
pisi|Vesilobeelia Vesilobeelia (Lobelia dortmanna) on kellukaliste sugukonda (või teise süsteemi järgi lobeelialiste sugukonda), lobeelia perekonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Maksim Litvinov
pisi|Maksim Litvinov.
Maksim Litvinov (Макси́м Макси́мович Литви́нов; sündinud Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein, lühemalt Max Wallach, vene keeles Макс Ва́ллах; kasutas ka pseudonüüme Papaša, Maksimõtš, Feliks jt; ukj 17. juuli (vkj 5. juuli) 1876 Białystok – 31. detsember 1951 Moskva) oli Venemaa ja Nõukogude Liidu poliitik, revolutsionäär ja diplomaat, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel.
Litvinov oli NSV Liidu Kesktäitevkomitee 2.–7. koosseisu liige, NSV Liidu Ülemnõukogu 1.–2. koosseisu liige ja VK(b)P KK liige aastatel 1934–1941.
Maksim Litvinov sündis Poolas juudi perekonnas. 1898. aastal astus ta Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei liikmeks, 1900 sai temast VSDTP Kiievi komitee liige. Ta korraldas põrandaaluse trükikoja tööd, kus trükiti revolutsioonilist kirjandust. 1901. aastal Litvinov arreteeriti, 1902. aastal ta põgenes vanglast ja emigreerus Šveitsi, kus korraldas revolutsioonilise ajalehe Iskra transporti Venemaale.
1905. aastal sai Litvinovist Venemaa esimese legaalse bolševistliku ajalehe Novaja Žizn vastutav toimetaja, lehe tööd juhtis Maksim Gorki. Hiljem osales ta põrandaaluses töös Kaukaasias, Bulgaarias, Prantsusmaal, Saksamaal ja Suurbritannias. Suurbritannias elades sai ta ka kodakondsuse.
1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni järel oli Litvinov 1918. aasta jaanuarist septembrini Nõukogude Venemaa diplomaatiline esindaja Suurbritannias. Ehkki Suurbritannia ametliku tunnustuse saamine võttis aega, peeti tema kaudu mitteametlikke kontakte Venemaaga. 1918. aasta suvel taheti Litvinov saata Nõukogude esindajaks USA-sse, kuid USA keeldus andmast talle viisat.
Vormsi maastikukaitseala
pisi|[[Austurgrunne neem Vormsi maastikukaitsealal]] Vormsi maastikukaitseala on kaitseala Läänemaal Vormsi vallas Suuremõisa, Hosby, Rälby, Sviby, Hullo, Borrby, Diby, Söderby, Saxby, Rumpo, Kersleti ja Fällarna külas. Kaitseala pindala on 1975 ha, sellest veeosa 1235 ha ja maismaa osa 740 ha. Kaitseala geograafilised koordinaadid on. Kaitseala on arvatud ka Natura-alade Väinamere linnuala ja Väinamere loodusala koosseisu. Kaitsealale jäävad järgmised veekogud: Prestviigi oja, Diby järv, Prästvike (järv) ja Suurallikas.
Maksim Litvinov
1918. aasta novembris naasis Maksim Litvinov Venemaale. Seejärel osales ta mitmetel läbirääkimistel lääneriikidega. 1920. aastal määrati Litvinov Vene NFSV täievoliliseks esindajaks Eestis, tollal ainsas riigis, kel olid Nõukogude Venemaaga diplomaatilised suhted.
Vormsi maastikukaitseala
Esimene kaitseala loodi Vormsil juba 1939. aastal, selleks oli Diby ranna tervisemuda ala. Üheksast lahustükist koosnev kaitseala loodi aastal 1987 Vormsi haruldaste ja omapäraste ning kergesti rikutavate loodusmaastike, piirkonnale iseloomulike ohustatud pärand-kultuurmaastike ning haruldaste liikide kasvukohtade ja elupaikade (merikotkas) kaitseks.
Maksim Litvinov
1921–1930 oli Litvinov Vene NFSV (1923. aastast NSV Liidu) välisasjade rahvakomissari Georgi Tšitšerini asetäitja, kellega neil oli sügav vastastikune antipaatia. 1930–1939 töötas Litvinov NSV Liidu välisasjade rahvakomissarina, esindades NSV Liitu korduvalt Rahvasteliidus. 3. mail 1939 vabastas Jossif Stalin Litvinovi ametist, misjärel too ei osalenud aktiivses poliitilises tegevuses kuni lahingutegevuse alguseni Teises maailmasõjas Idarindel 1941. aastal.
Vormsi maastikukaitseala
Kaitseala eesmärgid
Vormsi maastikukaitseala kaitse-eesmärk on kaitsta:
Maksim Litvinov
1941–1946 töötas Litvinov taas välisasjade rahvakomissarina, olles samal ajal 1941–1943 NSV Liidu suursaadik USA-s ja 1942–1943 Kuubal. USA-s kritiseeris Litvinov nõukogude süsteemi jäikust, Stalinit ja Vjatšeslav Molotovi. 1946. aastal läks Litvinov erru.
Litvinov pälvis Lenini ordeni ja Tööpunalipu ordeni.
Vormsi maastikukaitseala
Kaitseala vööndid
Vormsi maastikukaitseala keskkonnaregistri kood on KLO1000220.
Moldovlased
pisi|Rahvariietes moldovlaste esinemine Moldovlased, keda mõnikord nimetatakse ka moldaavlasteks (rumeenia keeles moldoveni, moldova kirillitsas молдовень), on Moldova Vabariigi suurim etniline rühm (2014. aasta seisuga 75,1% elanikkonnast) ning märkimisväärne vähemus nii Rumeenias, Ukrainas ja Venemaal kui ka Itaalias.
Anne saun
Saun avati 4. detsembril 1987.
Bílovec
Bíloveci on esmamainitud 1324. aastal.
Bíloveci vanalinn on alates 1992. aasta septembrist ajalooline linnakaitseala.
Eduardo ja Cristina
"Eduardo ja Cristina" (originaalis Eduardo e Cristina) on Gioachino Rossini ooper (dramma) kahes vaatuses Giovanni Schmidti libretole, mis oli adaptsioon Andrea Leone Tottola ja Gherardo Bevilacqua-Aldobrandini koostatud libretost Stefano Pavesi ooperile  Odoardo e Cristina (1810). Esmaettekanne toimus 24. aprillil 1819 Veneetsia Teatro Benedettos.
Rollide esmaesitajad
-         Carolina Cortesi (Eduardo)
-         Rosa Morandi (Cristina)
-         Luciano Bianchi (Giacomo)
-         Vincenzo Fracalini (Atlei)
Ajalugu
Nagu Rossinil oli sageli kombeks, et kui oli lepingu täitmisega kiire, kasutas ta lugusid oma varasematest ooperitest. Esietendus pidi toimuma vähem kui kuu aega pärast eelmise ooperi Ermione esietendust Veneetsia mainekas La Fenices. Rossini nõustus teatri impressaario Giovanni Galloga, et ta ei pea muusikat nullist komponeerima. See ettepanek sobis ja Rossini alustas tööd. Ta komplekteeris uue ooperi Adelaide di Borgogna, Ermione, Ricciardo e Zoraide ning Mosè in Egitto lugudest, kasutades neid kas tervikuna või osaliselt. Avamäng on kokku pandud Ricciardo e Zoraide  ja Ermione  avamängudest. Ta kirjutas ümber ainult secco retsitatiivid ja lisas seitse uut muusikalugu. Libretot kohandati vastavalt valitud muusikale. Lugude valiku puhul oli oluline, et Veneetsia publik ei võinud olla varem seda muusikat kuulnud. See tähendab, et sisuliselt oli tegemist pastiššiga, sest 26 muusikaloost 19 olid Rossini teistest teostest. Hiljem kasutas ta sellele teosele loodud numbreid omakorda ooperis Le comte Ory. Näiteks koori „Nel misero tuo stato”. Eduardo e Cristina  originaalne partituuri pole säilinud. Seda on käsitsi kopeeritud seitsmes täielikus ja kahes mittetäielikus eksemplaris.
Omapärane oli, et veneetslased ei võtnud Ermionet eriti hästi vastu, aga  Eduardo e Christinat saatis tohutu edu, milles oli suur osa ka lauljatel. Tähelepanuväärne on, et Eduardo rolli esitas kontraalt. Esmaettekanne algas õhtul kell kaheksa ja lõppes kaks tundi pärast südaööd. Rossini istus ise orkestris ja mängis klavessiini. Entusiastlik publik nõudis peaaegu kõigi numbrite kordamist ja kutsus heliloojat aina lavale kiitust vastu võtma.
Kaasajal on ooperit esitatud vaid 1997. aastal Rossini festivalil Wildbadis ja korrati seal 2017. aastal.
Eesti-Tuneesia suhted
Eesti-Tuneesia suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Tuneesia vahel.
Eduardo ja Cristina
Rollid
-         Carlo (tenor), Rootsi kuningas
Eesti-Tuneesia suhted
Tuneesia tunnustas Eestit 2. septembril 1991. Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted said alguse 29. juunil 1992.
Eduardo ja Cristina
Rollid
-         Cristina (sopran), Carlo tütar, salaja abielus Eduardoga
-         Eduardo (kontraalt), Rootsi armee kindral
Eesti-Tuneesia suhted
Tegutseb Eesti suursaadik Tuneesias, kes resideerib Pariisis. Tegutseb ka Tuneesia suursaadik Eestis, kes resideerib Varssavis.
Eduardo ja Cristina
Rollid
-         Giacomo (bass), Šotimaa prints
-         Atlei (bass), kaardiväe kapten, Eduardo sõber
Süžee
Tegevus toimub Rootsis kauges minevikus. Eduardo toob uudiseid rahust ja teda tervitab Stockholmis kuningas Carlo. Samal päeval teatab kuningas, et tema tütar Cristina abiellub Šotimaa printsi Giacomoga. Cristina on aga juba salaja Eduardo naine ja neil on väike poeg Gustavo. Eduardo tulevik satub ohtu, sest kuningas Carlo laseb Eduardo vangistada. Cristina keeldub jätkuvalt Giacomole abieluettepanekust. Rootsit ohustavad venelaste väed. Eduardo sõber ja võitluskaaslane, kapten Atlei, vabastab ta vanglast ning koos alistavad nad Rootsi vägede eesotsas venelased. Pärast lahingut ulatab Eduardo oma mõõga kuningas Carlole, kes on sellest liigutatud, andestab Cristinale ja Eduardole nig annab paarile oma õnnistuse.
Wu (mõttelugu)
Wu (hiina keeles 無; jaapani keeles mu) on hiina õpetustes universaalne eitust ja olematust tähistav sõna.
Taoismis esineb see enamasti ‘olematuse’ tähenduses koos paarismõistega ‘olev’, mis tähistavad universumi ja maailmatunnetuse kaht aspekti.
Eriti oluliseks sai wu mõiste ja sümboliks chan’is eeskätt tänu õpetaja Zhaozhoule (elas ajavahemikus 778–897), kes andis küsimusele “kas koeral on budaloomus?” vastuseks “Wu!”. See gong'an on chan’i meeleharjutustes tänapäevani kasutusel.
Dōgen
pisi|Dōgen Dōgen (jaapani keeles 道元; 26. jaanuar 1200 – 22. september 1253) oli jaapani budismi õpetaja ja filosoof, sōtō koolkonna rajaja.
Dōgeni põhiteos on "Tõelise seadmusesilma varamu" (jaapani keeles shōbōgenzō), milles ta annab oma meetodile filosoofilise põhjenduse.
Dōgeni filosoofia kohaselt on aeg sama mis olemine. Inimene täidab iseendaga kogu maailma ja selle maailma igat üksikut asja. Igas hetkes on korraga olemas kogu maailm. Ajal ja olemisel tegelikult vahet ei ole. Nii nagu aja, nii on ka olemise loomuses muutumine, üleminek või jätkuvus.
Hiieveski järv
Hiieveski järv (ka Hiieveski paisjärv, Hiieveski veehoidla) on järv Harju maakonnas Kose vallas Kiruvere ja Kõrvenurga külas ning Ardu alevikus. Veekogu pindala on 6,4 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1334 m. Järv on paisutatud Hiieveski ojale. Järve suubub Hiie oja.
Eesti Tantsuõpetajate Liit
Eesti Tantsuõpetajate Liit (lühend: ETÕL) on aastatel 1933–1940 uuesti aastast 1933 tegutsev ühendus, mis koondab enda alla kutselisi tantsuõpetajaid, -treenereid ja võistlustantsijaid.
Põhikirja järgi on ETÕLi põhieesmärgid "avalikes huvides nii seltskonnatantsu, kui ka tantsuspordi arendamine ja edendamine, liikmete kutsealaste teadmiste täiendamine".
ETÕL asutati 1933 kui Eesti Tantsuõpetajate Ühing.
ETÕL kuulub aastast 1993 rahvusvahelisse kutseliste tantsuõpetajate organisatsiooni World Dance Council.
Mira Sorvino
1989. aastal lõpetas ta Harvardi ülikooli Ida-Aasia uuringute ja sinoloogia erialal magna cum laude. Ta on vahetusüliõpilasena õppinud ühe aasta Pekingis ja valdab vabalt mandariinihiina keelt.
Esimene episoodiline filmiroll oli Mira Sorvinol juba 1985. aastal, filminäitlejakarjääri alustas ta 1993. aastal.
Papiamentokeelne Vikipeedia
Papiamentokeelsele Vikipeediale pandi alus 2006. aastal.
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon.
Vitali Parahnevõtš
Vitali Parahnevõtš (sündinud 4. mail 1969 Ukraina NSV-s Donetskis) on Tadžikistani endine jalgpallur, ründaja.
Rohehange
Keskkonnahoidlik riigihange (inglise keeles green procurement või sustainable procurement) on hange, kus keskkonnasäästlikkus ja jätkusuutlikkus on olulised tegurid. Sellisel hankeprotsessil võetakse arvesse keskkonnamõju, säästvaid materjale, energiatõhusust, ringmajanduse põhimõtteid ja muud keskkonnaga seotud tegureid. Eesmärgiks on soetada tooteid, teenuseid või ehitustöid, mis omavad võimalikult väikest keskkonnamõju ja aitavad kaasa keskkonnahoidlikule arengule. Keskkonnahoidlik hange võib hõlmata näiteks taastuvenergia kasutamist, ressursside säästmist, heitmete vähendamist või jäätmete ringlussevõttu.
Eesti-Jaapani suhted
Eesti-Jaapani suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Jaapani vahel.
Ajalugu
pisi|Jaapani keiser [[Akihito Tallinnas 2007. aastal]]
Jaapan tunnustas Eesti Vabariiki 6. märtsil 1919 de facto ja 26. jaanuaril 1921 tunnustas Antanti Ülemnõukogu (sh Jaapan) Eesti Vabariiki de iure. 8. märtsil 1921 tunnustas Jaapan Eesti Vabariiki de iure ka eraldi aktiga. 1921. aastal määrati Riiasse ajutine asjur, kes kattis ka Eestit. 1937. aastal akrediteeriti Riias resideeriv Jaapani saadik Shin Sakuma ka Tallinna.
Pärast Eesti Vabariigi taastamist 20. augustil 1991 andis Jaapanist saadetud erivolitustega suursaadik 6. septembril 1991 Tallinnas üle Jaapani valitsuse ametliku läkituse Eesti Vabariigi tunnustamise kohta. Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted taastati 10. oktoobril 1991.
Arvils Ašeradens
pisi|Arvils Ašeradens (2010) Arvils Ašeradens (sündinud 23. detsembril 1962 Riias) on Läti poliitik. Alates 11. veebruarist 2016 kuni 23. jaanuarini 2019 oli ta majandusminister Māris Kučinskise valitsuses.
Eesti-Jaapani suhted
Ajalugu
Aastast 1992 tegutseb Tallinnas Eesti-Jaapani Assotsiatsioon.
Arvils Ašeradens
Ta lõpetas aastal 1986 Läti Ülikooli geograafina.
Eesti-Jaapani suhted
Kultuurisuhted
pisi|vasakul|Kaido Höövelson 2008. aastal.
Arvils Ašeradens
Aastatel 1986–1989 töötas ta LATINFORMi fotokorrespondendina. Aastatel 1990–2009 oli ta ajalehe Diena direktor ja juhatuse esimees. 2010–2014 oli ta seimi liige. 2014–2016 oli ta Läti rahandusministeeriumi parlamentaarne sekretär.
Eesti-Jaapani suhted
Kultuurisuhted
Kaido Höövelson ehk Baruto on esimene eestlane, kes pääses elukutseliseks sumomaadlejaks Jaapanis. Püsiva põlvevigastuse tõttu pidi ta 11. septembril 2013 sumokarjäärist loobuma.
Arvils Ašeradens
Ta kuulub parteisse Ühtsus.
Eesti-Jaapani suhted
Kultuurisuhted
Jaapani vioolamängija Mari Adachi esines Pärnu muusikafestivalil.
Arvils Ašeradens
Alates 14. detsembrist 2022 on ta Läti rahandusminister.
Eesti-Jaapani suhted
Kultuurisuhted
Eesti Saku ja Jaapani Saku on alates 1. maist 2007 sõpruslinnad.
Diplomaatilised esindused
pisi|Jaapani Suursaatkond Eestis 1. jaanuaril 1993 avati Jaapani Suursaatkond Tallinnas. 4. märtsil 1996 avati Eesti Suursaatkond Tokyos.
Mari Moora
pisi|Mari Moora 2018. aastal Tartu Ülikooli botaanikaaias Mari Moora (neiupõlvenimega Toomiste; sündinud 19. märtsil 1966) on eesti ökoloog.
Hariduskäik
Ta on lõpetanud 1984. aastal Nõo Keskkooli. 1989. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna geneetika erialal.
1998. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis taimeökoloogia ja ökofüsioloogia erialal doktoritöö "Arbuskulaar-mükoriisse sümbioosi mõju lubjarikka niidu taimeliikide konkurentsile ja kooseksisteerimisele".
2000. aastal oli ta järeldoktor Helsingi Ülikooli Viikki Biokeskuses.
Töökäik
1983. aastal töötas ta Eesti Loomakasvatuse- ja Veterinaaria Instituudis laborandina, seejärel aastatel 1989–1992 Eesti Agrobiokeskuses nooremteadurina. Tartu Ülikooli botaanika ja ökoloogia instituudis oli ta esialgu vanemlaborant, siis doktorant taimeökoloogia õppetooli juures.
Pärast doktoritöö kaitsmist 1998. aastal sai temast teadur taimeökoloogia õppetooli juures ja novembris 2003 sai temast Tartu Ülikooli botaanika ja ökoloogia instituudi taimeökoloogia vanemteadur. Alates septembrist 2020 on ta Tartu Ülikoolis koosluse ökoloogia professor. 2017-2020 oli ta Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna teadus-arendusprodekaan. Alates 2022. aastast on ta Tartu Ülikooli nõukogu liige.
Teadustöö
Kuulub oma valdkonnas maailmas enim viidatud teadlaste hulka.
Oma Maa (ajakiri, 1946)
Oma Maa oli ajakiri, mis ilmus Rootsis aastatel 1946–1951. 1959 jätkas väljaanne ilmumist samanimelise ajalehena (rootsi keeles Eget land) ja ilmus kuni 1960.
Ajakirja vastutav väljaandja oli Voldemar Brun. Ajakirja andis välja kirjastus Oma Maa. Ajalehte andis välja kirjastus Eesti Post.
Linnape vald
Linnape vald (saksa keeles Linnapäh) oli vald Järvamaal Ambla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti see vald Ambla vallaga.
Emanuele Di Gregorio
Ta võitis 2010. aasta Euroopa meistrivõistlustel 4×100 m teatejooksus hõbeda, 2009. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel pronksi ja 2011. aastal saavutas ta neljanda koha. 2009. aasta Vahemere mängudel võitis Di Gregorio 4x100 m teatejooksus kulla ja 100 meetri jooksus hõbeda.
Eesti-Tadžikistani suhted
Eesti-Tadžikistani suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Tadžikistani vahel.
Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted said alguse 2006.
Lvivi peavaksal
Lvivi peavaksal (ukraina keeles Львів-Головний) on peamine raudteeterminal Lvivi oblasti halduskeskuses Lvivis. 1904. aastal avatud raudteejaam on üks parimaid näiteid Galiitsias viljeletud juugendarhitektuurist.
Boris Nurmiste
Boris Nurmiste (aastani 1931 Boris Neuhaus; 27. november (vkj 14. november) 1907 Pihkva – 13. mai 1996 Tallinn) oli eesti põllumajandusteadlane, viroloog.
Elulugu
Boris Nurmiste oli teenistuja poeg.
1927. aastal lõpetas Nurmiste Tallinna Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi, 1932 agronoomina Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna, põllumajanduskandidaat (1952, TÜ), väitekiri "Kartuli viirushaigused Jõgeva Riikliku Sordiaretusjaama kartulisortimendis ja ohtlikumate kartuliviiruste tõrjeküsimuste selgitamine". 1942–43 täiendas end Berliin-Dahlenis.
Nurmiste oli 1934–39 Taimekaitse ja Seemnekontrolli Ameti laborant-kontrolör, 1939–41 TÜ taimehaiguste katsejaama assistent, 1942–48 Jõgeva Sordiaretusjaama vanemteadur; 1948–51 Eesti Teaduste Akadeemia Põllumajanduse Instituudi nooremteadur, 1951–57 vanemteadur, 1957–62 Eksperimentaalbioloogia Instituudi vanemteadur, 1962–83 viroloogiaosakonna juhataja.
Teadustöö
Boris Nurmiste oli Eesti taimeviroloogide koolkonna rajaja. Uuris peamiselt kartuliviirusi. Esitas päriliku nakkuse tekkimise, s.o viiruse ja taime genoomi liitumise idee ning lõi kartuli viirusresistentsete sortide aretuse põhialused. Leidis uue kartulit kahjustava viiruse. Üleliidulise Mikrobioloogia Seltsi, Üleliidulise Geneetikute ja Selektsionääride Seltsi liige, Eesti Taimekaitse Seltsi auliige. Eesti NSV teeneline teadlane (1976). Nõukogude Eesti preemia (1967, kollektiivis). Saanud mitmeid autasusid. Üle 70 teadustrükise, sh 1 monograafiat.
Küla (Läti)
Lätis on küla (läti keeles ciems või ciemats) linna ja talu kõrval üks kolmest asulatüübist. Küla staatuse ja vahel ka piirid määratleb seal piirkondlik omavalitsus. Küla staatuse võib anda tihedama hoonestusega piirkonnale, kus on elanikke.
Kindralstaap
Kindralstaap on sõjaväe keskne juhtorgan ning sõjaväe operatiivjuhtimise põhiorgan paljudes riikides.
Sõjandusteoreetik Carl von Clausewitzi määratluse kohaselt on kindralstaabi ülesanne töötada välja ja esitada sõjaväe kõrgema juhtkonna ideid käskude kujul koos kõigi täitmiseks tarvilike üksikasjadega. Samuti peab kindralstaap hoolitsema vägede lahinguvalmiduse ja materiaalsete vajaduste eest, mille jaoks ta peab vastavate organite töösse küll sekkumata teatama neile vajalikud näidustused, mis tulenevad üldise sõjategevuse käigust. Teisalt saab kindralstaap neilt organitelt andmed vägede varustamise kohta.
Hiljem sai väejuhtimise mudeliks landsknechtide armeede korraldus. Neis juhtis kindralkortermeister juhtis koos marssali või feldmarssaliga ümbruskonna ja teede tundmaõppimist ja vägede majutust. Tema käske täitsid väiksemat üksuste kortermeistrid. Seepärast nimetati enamikus armeedes kindralstaapi 19. sajandini kortermeistri staabiks.
Prantsusmaal nimetati kindralkortermeistri staap 1792. aastal armee peastaabiks. Erilist rolli mängis see 1805-14 Napoleoni ajal.
Esimesena hakkas ohvitsere teenistuseks kindralstaabis eraldi ette valmistama Friedrich Suur. 1785. aastast oli Preisimaa kindralstaap eraldiseisev ohvitserikorpus, mille liikmeid koolitati sõjaväeakadeemias, mis rajati 1765. aastal Potsdamis. Preisi süsteem sai eeskujuks teistele riikidele.
Eestis asendab kindralstaapi Kaitseväe Peastaap - väeliikide ühendstaap, mis tegeleb kaitseväe operatiivjuhtimise, väljaõppe ja arendusega.
DS
DS võib tähendada järgmist:
Zembrzyce
Zembrzyce on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Sucha maakonnas, Zembrzyce valla halduskeskus. Zembrzyce asub Skawa jõe paremal kaldal, Sucha Beskidzkast ligi 4 km põhjas ja Krakówist umbes 40 km edelas.
Zembrzycet on esmamainitud 1333. aastal.
Lokuta vald
Lokuta vald (saksa keeles Tecknal) oli vald Järvamaal Türi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti see vald Kolu vallaga.
Siberi piimikas
Siberi piimikas (Lactuca sibirica) on korvõieliste sugukonda, salati perekonda, kuuluv mitmeaastane rohttaimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Zoran Primorac
Zoran Primorac (sündinud 10. mail 1969 Zadaris) on Horvaatia lauatennisist. Ta on kahekordne Euroopa meister lauatennises.
Euroopa meistrivõistlustelt on ta võitnud veel 5 hõbedat ja 7 pronksi, neist individuaalselt 2 hõbedat ja 4 pronksi. Maailmameistrivõistlustelt on ta võitnud 3 hõbedat ja 3 pronksi, neist individuaalselt 1 pronksi. 1988. aasta suveolümpiamängudel sai ta koos Ilija Lupuleskuga hõbemedali.
Ta on osalenud aastatel 1988–2012 olümpiamängudel seitse korda, millega hoiab selles arvestuses kümnendat kohta.
Utrechti unioon
Utrechti unioon (hollandi keeles Unie van Utrecht) oli 23. jaanuaril 1579 Madalmaades Utrechtis sõlmitud leping, mis ühendas Madalmaade põhjapoolsed provintsid, mis seni olid Habsburgide Hispaania kontrolli all.
Utrechti uniooni peetakse Seitsme Madalmaade Provintsi Ühendatud Vabariigi aluseks, mida Hispaania impeerium ei tunnistanud kuni Kaheteistkümneaastase vaherahuni aastal 1609.
Leping sõlmiti 23. jaanuaril Hollandi, Zeelandi, Utrechti (kuid mitte kogu Utrechti) ja Groningeni provintsi (kuid mitte linna) poolt. Leping oli protestantlike provintside reaktsioon 1579. aasta Arrasi unioonile (hollandi: Unie van Atrecht), millega lõunapoolsed provintsid kuulutasid oma toetust katoliiklikule Hispaaniale.
1579. aasta järgnevatel kuudel allkirjastasid teised riigid samuti lepingu, nagu Gent, Friisimaa linnad, samuti Gelderni hertsogkonna kolm veerandit. Suvel 1579 ühines ka Amersfoort Utrechti provintsist, üheskoos Ieperi, Antwerpeni, Breda ja Brüsseliga. Veebruaris 1580 allkirjastasid uniooni ka Lier, Brugge ja ümbruskond. Groningeni linn liikus lepingu suunas Friisimaa asehalduri George van Lalaingi mõjutusel ja allkirjastas samuti lepingu. Hiljem allkirjastas ka Zutphen, kui Gelderni hertsogkond (millest Zutphen moodustas ühe veerandi) toetas uniooni täielikult. See juhtus aprillis 1580, kui allkirjastasid Overijssel ja Drenthe.
right|thumb|Hispaania Madalmaade kaart, Utrechti unioon ja Arrasi unioon (1579).
Järgnev on üldine ja lihtsustatud ülevaade ühinenud osadest:
Liivimaa kodusõda (1297–1330)
Liivimaa kodusõda oli 1297–1330 Liivi ordu ning Riia peapiiskopkonna ja Riia linna vahel toimunud sõjaliste konfliktide seeria. Riiat toetas selles pikas sõjas Riia peapiiskopkond koos talle alluvate piiskopkondadega (Tartu ja Saare-Lääne).
Utrechti unioon
Flandria oli peaaegu täielikult vallutatud Hispaania vägede poolt, nagu ka pool Brabanti. Ühinenud provintsid tunnistasid pärast Utrechti uniooni veel Hispaania võimu. Siiski aitas unioon kaasa suhete halvenemisele provintside ja nende isanda vahel ning aastal 1581 kuulutasid Ühinenud provintsid oma sõltumatust kuningast.
Liivimaa kodusõda (1297–1330)
Kodusõja käigus vallutas Liivi ordu küll piiskopkondadelt mitmeid alasid, ent need tagastati hiljem piiskopkondadele paavsti esindajate isikliku sekkumise järel.
Utrechti unioon
Kaheteistkümneaastane vaherahu aastast 1609 tähistas sisuliselt Hollandi iseseisvusvõitluse lõppu ja pausi ühes ajaloo pikimas konfliktis, Kaheksakümneaastases sõjas. Nagu Pieter Geyl ütleb, vaherahu tähistas "üllatavat võitu Hollandile". Nad ei loobunud maast ja ei nõustunud peatama rünnakuid Hispaania kolooniatele ja Hispaania kaubandusimpeeriumile. Vastutasuks andis Hispaania Ühinenud provintsidele de facto sõltumatuse, kirjeldades neid kui "vabad maad, provintsid ja riigid, kelle suhtes neil pole nõudmisi" vaherahu ajaks.
Aleksander Tõnissoni monument
Aleksander Tõnissoni monument on monument Ida-Viru maakonnas Jõhvis.
Monument avati 22. mail 2005. Monumendi autor on skulptor Jaan Vares.
Tere, ma armastan sind
Tere, ma armastan sind on ‎INBoileri album.
=Laulud=
Freisingi piiskopkond
Freisingi vürstlik piiskopkond (saksa: Hochstift Freising) oli kiriklik vürstkond Saksa-Rooma riigis aastast 1294 kuni selle sekulariseerimiseni 19. sajandi alguses.
Freisingi vürstlikku piiskopkonda ei tohi segamini ajada samanimelise diötseesiga, mis oli märkimisväärselt suurem ja mille üle piirdus vürstliku piiskopi vaimulik võim.
thumb|right|Freisingi vürstlikku piiskopkonda kuulunud territooriumid
Geograafia
Kuigi vürstliku piiskopkonna territoorium oli suhteliselt väike, oli see väga killustunud ja selle maad olid laiali suurel alal, Kesk-Baierist ja Tiroolist läänes Steiermargi ja Sloveeniani idas (vaata kaarti).
Aastal 1800 elas 15 000 vürstliku piiskopi alamat järgmistes piirkondades:
Asutamine
thumb|right|Vürstlik piiskop Johann Franz Ecker, 1696–1727
Aastal 783 omandas piiskop Atto von Kienberger Innicheni (San Candido) linna Lõuna-Tiroolis pärast piirkonna isandale, Baieri hertsog Tassilo III-le lubaduse andmist ehitada sinna benediktiini klooster. Seejärel omandas ta aastal 808 Burgraini isandkonna. Keiser Otto II annetas aastal 973 Bischoflacki isandkonna Krainis (nüüd Skofja Loka Sloveenias) ning keiser Heinrich II annetas aastal 1007 Wölzeri ja Katschtali isandkonnad (Steiermargis). Umbes 250 aastat hiljem, 13. sajandi lõpus kasvas piiskoppide omand oluliselt, kui omandati rikas Werdenfelsi krahvkond.
thumb|left|Piiskopkonna kolm läänepoolset enklaavi: Freising-Isserain, Burgrain ja Werdenfels.
Erinevalt vürstlikust piiskopkonnast, mis koosnes mitmest lahknevast väikesest enklaavist, oli sama piiskopi poolt hallatud Freisingi diötsees väga suur ja hõlmas enamuse ümbritsevast Baieri hertsogkonnast, sealhulgas pealinna Müncheni. See jäi hõõrdumiste allikaks üha ambitsioonikamate Wittelsbachidga, kelle hertsogid/kuurvürstid püüdsid rohkem kui korra Freisingit oma võimu alla võtta. Vürstlikud piiskopid suutsid siiski oma sõltumatust säilitada, vaatamata tõsiasjale, et Wittelsbachidel, kõige võimsamal katoliiklikul dünastial Saksa-Rooma riigis Habsburgide järel, õnnestus aeg-ajalt üks omadest piiskopitoolile valida lasta.
Nagu kõigis Saksa vürstlikes piiskopkondades, olid toomkapiitli kanoonikud uue vürstliku piiskopi valimise eest ainuvastutavad, kuigi välist sekkumist keisri ja võimsate naabrite poolt, nagu Baieri Wittelsbachid, oli oodata.
Freising arvati Baieri ringkonda, kui keiserlikud ringkonnad 16. sajandi alguses loodi. Vürstlikul piiskopil oli valitsevate vürstide kolleegiumi kirikliku haru liikmena koht ja hääl Riigipäeval.
thumb|right|Innichen, nüüd San Candido Lõuna-Tirooli kaugemas servas Austria piiri ääres, kuulus vürstlikele piiskoppidele rohkem kui 1000 aastat
Nagu mujal Saksa-Rooma riigis, ei pääsenud Freising Kolmekümneaastase sõja laastamistööst ja kuigi see maksis Rootsi kuninga Gustav Adolfi poolt aastal 1632 nõutud lunaraha, linn siiski rüüstati. Kui rootslased aastal 1646 taas tulid, tabas linna nälg ja katk. Freisingi ajaloo tume peatükk 17. sajandi lõpus oli mitme Freisingi lapse üle kohtupidamine ja hukkamine nõiajahi ajal, mis sel ajal Saksamaad laastas.
Kuldajastu
Freising jõudis oma haripunkti vürstliku piiskopi Johann Franz Ecker von Kapfing und Liechtenechi (1696–1727) ajal, kes asutas aastal 1697 esimese kõrgkooli (Hochschule) ja viis diötseesi 1000. aastapäeva puhul (1724) läbi toomkiriku ulatusliku renoveerimise. Ta tellis benediktiini mungalt Karl Meichelbeckilt ka diötseesi uue kroonika Historia frisingensis kirjutamise, mida paljud peavad üheks esimeseks näiteks kriitilisest ajaloouuringust Saksamaal.
thumb|left|Skofja Loka, vaadatuna puidust Kuradisillalt. Taustal Loka loss, kus asusid vürstliku piiskopi foogt ja haldus. Vürstlikud piiskopid ei külastanud kunagi oma kauget Sloveenia enklaavi. thumb|right|Püha Peetruse ja Pauluse kihelkonnakiriku rokokoo interjöör, Freising
Vürstliku piiskopkonna lõpp
Nagu suurem enamus Saksamaa kiriklikke vürstkondi, sekulariseeriti Freising massilise sekulariseerimise jooksul aastatel 1802–03. Novembris 1802 sisenesid Baieri ametnikud ja väed linna ja vürstliku piiskopkonna territoorium annekteeriti uude Baieri kuningriiki, välja arvatud kauged Steiermargi ja Sloveenia enklaavid, mis annekteeriti Austriasse.
Kiriku vara võõrandati ja vürstlike piiskoppide endine pealinn muutus üheks väikelinnaks uues kuningriigis. Aastal 1821 liideti endine Freisingi diötsees äsjaloodud Müncheni ja Freisingi peapiiskopkonda, mille piiskopitool viidi Münchenisse.
thumb|right|Freising, u. aastal 1805
Freisingi käsikirjad
Freisingi nime seostatakse Freisingi käsikirjadega, unikaalne käsikiri Karolingide hilisperioodist, mis võlgneb oma kuulsuse eelkõige mõnele sloveeni keeles kirjutatud leheküljele, vanim teadaolev tekst selles keeles. 10. sajandi lõpu dokument pärineb piiskop Abrahami ajast. Nagu tema eelkäijadki, tegeles piiskop Abraham aktiivselt misjonitööga slaavi rahvastiku seas Alpidest idas, mis selgitab, miks Sloveenia ala (Skofja Loka) sai kauge Freisingi vürstliku piiskopkonna osaks mitmeks sajandiks.
thumb|right|Lehekülg Freisingi käsikirjadest sloveeni keeles thumb|left|Müncheni ja Freisingi endise peapiiskopi Benedict XVI vapp on kaetud Freisingi ikonograafiaga: Freisingi kroonitud maur ja Püha Korbiniani saduldatud karu.
Rae järv
Rae järv (ka Rae paisjärv) on Paisjärv Pärnu maakonnas Saarde vallas. Rae järve pindala on 9,8 ha.
Habsburgide Hispaania
Habsburgide Hispaania on nüüdisaegne historiograafiline mõiste, millega viidatakse 16. ja 17. sajandi (1516–1700) Hispaaniale, mil seda valitsesid Habsburgidest kuningad (seotud selle rolliga ka Kesk- ja Ida-Euroopa ajaloos). Habsburgide Hispaania monarhid (peamiselt Carlos I ja Felipe II) jõudsid mõju ja võimu kõrgpunkti, valitsedes Hispaania koloniaalimpeeriumi. Nad kontrollisid territooriume viiel kontinendil, sealhulgas Ameerikas, Ida-Indias, Madalmaades, Belgias, Luksemburgis ja territooriumitel, mis nüüd kuuluvad Itaaliale, Prantsusmaal ja Saksamaal Euroopas, Portugali koloniaalimpeeriumi aastatel 1580-1640 ning muid territooriume, nagu väikesed enklaavid Ceuta ja Oran Põhja-Aafrikas. Seda Hispaania ajaloo perioodi on nimetatud ka "laienemisajastuks".
Koos Habsburgidega oli Hispaania suure osa 16. ja 17. sajandist üks suurimaid poliitilisi ja sõjalisi jõude Euroopas ja maailmas. Habsburgide ajal astus Hispaania kunst ja kirjandus Hispaania kuldajastusse, mille tulemusena sündisid mõned maailma silmapaistvamad kirjanikud ja maalikunstnikud ning mõjukad intelektuaalid, sealhulgas Teresa Ávilast, Pedro Calderón de la Barca, Miguel de Cervantes, Francisco de Quevedo, Diego Velázquez, El Greco, Domingo de Soto, Francisco Suárez ja Francisco de Vitoria.
Hispaania või "Hispaaniad", viidates Hispaania territooriumitele eri mandritel sel perioodil, hõlmas algselt kogu Pürenee poolsaart, sealhulgas Aragóni, Valencia, Kataloonia, Kastiilia, Leóni, Navarra ja 1580. aastast Portugali kuningriigid.
Hispaania kui ühtne riik tekkis de jure pärast 1707. aasta Nueva Planta dekreete, mis järgnes endiste valduste paljudele kroonidele. Pärast Hispaania viimase Habsburgist kuninga Carlos II surma 1700. aastal tõi sellest tulenev Hispaania pärilussõda troonile Bourbonist Felipe V ja algas uue tsentraliseeritud riigi moodustamine.
Ajalugu
150px|thumb|left|Carlos I vapp esindab tema territooriume Hispaanias (üleval) ja tema muid Euroopa valdusi (all)
Impeeriumi algus (1504–1521)
1504. aastal Isabel I suri ja kuigi Fernando II püüdis pärast tema surma oma positsiooni Kastiilia üle säilitada, otsustas Kastiilia Cortes Generales (Hispaania õukond) Isabeli tütre Juana kuningannaks kroonida. Tema abikaasa Philipp Ilus oli Habsburgist Saksa-Rooma keisri Maximilian I ja Burgundia Marie poeg. Varsti pärast seda hakkas Juana hulluks minema, kuigi tema vaimuhaiguse ulatus oli mõne arutelu teemaks. 1506. aastal kuulutati Felipe I jure uxoris kuningaks, kuid ta suri hiljem samal aastal salapärastel asjaoludel, võimalik, et mürgitati tema äia Fernando II poolt. Kuna nende vanim poeg Carlos oli vaid kuueaastane, lubas Cortes vastumeelselt Juana isal Fernando II-l valitseda riiki kui kuninganna Juana ja Carlose regent.
Hispaania oli nüüd personaalunioonis Aragóni Fernando II juhtimisel. Vaieldamatu valitsejana enamikus poolsaarest võttis Fernando kasutusele agressiivsema poliitika kui Isabeli abikaasana, muutes oma pikaajalised plaanid Navarra suhtes täiemahuliseks invasiooniks, mida juhtis algselt Kastiilia sõjaline ekspeditsioon ja mida hiljem toetasid Aragóni väed (1512). Samuti püüdis ta laiendada Hispaania mõjusfääri Itaalias, tugevdades seda Prantsusmaa vastu. Aragóni valitsejana oli Fernando osalenud võitluses Prantsusmaa ja Veneetsia vabariigi vastu Itaalia kontrollimise eest; need konfliktid said Fernando kui kuninga välispoliitika keskmeks. Fernando esimene investeering Hispaania vägedesse toimus Cambrai liiga sõjas Veneetsia vastu, kus Hispaania sõdurid paistsid oma prantslastest liitlaste kõrval silma Agnadello lahingus (1509). Vaid aasta hiljem liitus Fernando Püha Liigaga Prantsusmaa vastu, nähes võimalust vallutada nii Napoli – millele tal oli dünastiline pretensioon – kui ka Navarra, mida ta nõudis oma abielu kaudu Germaine de Foix'ga. Sõda oli vähem edukas kui Veneetsia vastu peetud sõda ja 1516. aastal nõustus Prantsusmaa vaherahuga, mis jättis Milano Prantsuse kontrolli alla ja tunnistas Hispaania ülemvõimu Põhja-Navarras. Fernando suri hiljem samal aastal.
Fernando surm viis noore Carlose trooniletõusmiseni kui Kastiilia ja Aragóni Carlos I, mis pani aluse Hispaania monarhiale. Tema Hispaania pärand hõlmas kõiki Hispaania valdusi Uues Maailmas ja Vahemere ümbruses. Pärast oma Habsburgist isa surma 1506. aastal päris Carlos Madalmaad ja Franche-Comté, kasvades üles Flandrias. 1519. aastal, pärast oma isapoolse vanaisa Maximilian I surma päris Carlos Habsburgide territooriumid Saksamaal ja valiti sel aastal nõuetekohaselt Saksa-Rooma keisriks. Tema ema Juana jäi Kastiilia titulaarkuningannaks kuni oma surmani 1555. aastal, kuid tema vaimse tervise ja murede pärast, et opositsioon pakkus teda alternatiivseks monarhiks (nagu juhtus Comunerose mässu ajal), hoidis Carlos teda vangis.
Park Chung-hee
pisi|right|Park Chung-hee Park Chung-hee (korea keeles 박정희; 30. september 1917 – 26. oktoober 1979 Sŏul) oli Lõuna-Korea sõjaväe- ja riigitegelane ning aastatel 1963–1979 Lõuna-Korea president.
Habsburgide Hispaania
Impeeriumi algus (1504–1521)
thumb|[[Asteekide riigi vallutamine hispaanlaste poolt|Mehhiko vallutamine, teostati hispaanlaste ja konkureerivate indiaanlaste ühisel jõul]] Sel ajal oli keiser ja kuningas Carlos kõige võimsam mees kristlikus maailmas. Ühele mehele ja ühele dünastiale nii suure võimu kuhjumine tegi väga muret Prantsusmaa François I-le, kes leidis end Habsburgide aladest ümbritsetud. 1521. aastal tungis François Hispaania valdustesse Itaalias ja Navarras, mis algatas Prantsuse-Hispaania konflikti teise vooru. Sõda oli katastroof Prantsusmaale, kes sai lüüa Biccocas (1522), Pavias (1525, kus François vangistati) ja Landrianos (1529), enne kui François järele andis ja Milano taas Hispaaniale jättis. Hispaania ülemerevaldused Uues Maailmas tuginesid Kariibi merel ja Hispaanial endal ning koosnesid kiiresti vähenevast põlisrahvastikust, vähestest krooni jaoks väärtuslikest ressurssidest ja hõredast Hispaania asustusest. Olukord muutus dramaatiliselt Hernán Cortési ekspeditsiooniga, kes asteekide suhtes vaenulike linnriikide ja tuhandete põliste Mehhiko sõdalastega liidus vallutas 1521. aastal Asteekide riigi. Järgides Hispaanias rekonkista ajal ja Kariibi merel esimestes Euroopa asulates Ameerikas kehtestatud mustrit, jagasid vallutajad põliselanikkonna eramajanditesse (encomienda) ja kasutasid ära nende tööjõudu. Ameerika koloniseerimisega andis Hispaania tohutult uusi põliselanikke, kes pöördusid ristiusku ja valitsesid krooni vasallidena. Carlos asutas 1524. aastal Indiate nõukogu, et jälgida kõiki Kastiilia ülemerevaldusi. Carlos määras 1535. aastal Mehhikosse asekuninga, piirates kuninglikku juhtimist ülemkohtu, Real Audiencia ja riigikassa ametnikega koos kõrgeima kuningliku ametnikuga. Ametnikud olid Indiate nõukogu jurisdiktsiooni all. Carlos kuulutas 1542. aastal välja Leyes Nuevas, et piirata vallutajate rühma jõudu moodustada pärilik aristokraatia, mis võib vaidlustada krooni võimu.
Park Chung-hee
Ta sündis Gumis, Põhja-Kyŏngsangi provintsis, seitsmelapselises perekonnas. Aastal 1932 astus ta prestiižsesse õpetajate gümnaasiumi Taegus, mille lõpetas aastal 1937, misjärel töötas õpetajana Mungyeongis, Põhja-Kyŏngsangi provintsis. Aastal 1940 astus ta Mandžukuo keiserliku asrmee sõjaväeakadeemiasse, loodud Kvantungi armee toetusel; pärast selle lõpetamist aastal 1942 astus ta Jaapani Keiserliku Armee Kõrgemasse Sõjaväeakadeemiasse, mille lõpetas paremuselt kolmandana.
Tenczynek
Tenczynek on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas, suurim küla Krzeszowice vallas.
Küla asub umbes 25 km Krakówist kesklinnast lääne pool.
Elanike arv 2009. aastal oli 3436.
Park Chung-hee
26. oktoobril 1979 lasi Korea luureagentuuri KCIA juht ja Parki sõber Kim Jae-gyu Parki maha.
Habsburgide Hispaania
Carlos, keiser ja kuningas (1521–1558)
thumb|upright=1.7|Kaart Habsburgide monarhia valitsemisalast pärast [[Mühlbergi lahingut (1547), nagu on kujutanud "The Cambridge Modern History Atlas" (1912); Habsburgide maad on varjutatud roheliseks]] thumb|[[Europa regina, mis oli seotud Karl V ajal Habsburgide domineeritud Euroopaga]]
Park Chung-hee
Park Chung-hee tütar Park Geun-hye valiti 2012. aastal Lõuna-Korea presidendiks.
Habsburgide Hispaania
Carlos, keiser ja kuningas (1521–1558)
Reformatsioon algas Saksamaal 1517. aastal. Carlos oli oma Saksa-Rooma keisri ametikoha, tähtsate valduste tõttu Saksamaa piiridel ja tihedate suhete tõttu oma Habsburgidest sugulastega Austrias huvitatud Saksa-Rooma riigi stabiilsuse säilitamisest. Saksa talurahvasõda puhkes Saksamaal 1524. aastal ja laastas riiki kuni jõhkralt mahasurumiseni 1526. aastal; Carlos, isegi nii kaugel Saksamaast kui ta oli, oli pühendunud korra tagamisele. Pärast talurahvasõda organiseerisid protestandid end keiser Carlose eest kaitsmiseks kaitseliitu. Schmalkaldeni liidu kaitse all panid protestantlikud riigid katoliku kiriku silmis toime mitmeid pahategusid – muu hulgas konfiskeerisid mõned kiriklikud territooriumid – ja trotsisid keisri võimu.
1543. aastal teatas Prantsusmaa kuningas François I oma enneolematust liidust Osmanite sultani Suleiman I-ga, okupeerides koostöös Türgi vägedega Hispaania kontrolli all oleva Nice'i linna. Inglismaa Henry VIII, kes kandis Prantsusmaa vastu suuremat viha kui keisri vastu, kuna ta seisis tema lahutuse teel, ühines Carlosega tema sissetungis Prantsusmaale. Kuigi Hispaania armee sai Ceresole lahingus kindlalt lüüa, läks Savoias Henryl paremini ja Prantsusmaa oli sunnitud tingimustega leppima. Austerlased eesotsas Carlose noorema venna Ferdinandiga jätkasid võitlust Osmanite vastu idas. Kuna Prantsusmaa võideti, asus Carlos tegelema vanema probleemiga: Schmalkaldeni liiduga.
Hispaania kuninga strateegia jaoks võib-olla olulisem oli see, et Liit oli liitunud prantslastega ja Saksamaa jõupingutused Liidu õõnestamiseks olid tagasi lükatud. François' lüüasaamine 1544. aastal tõi kaasa liidu tühistamise protestantidega ja Carlos kasutas seda võimalust. Esmalt proovis ta läbirääkimiste teed Trento kirikukogul 1545. aastal, kuid protestantlik juhtkond, kes tundis end katoliiklaste hoiakust kirikukogul reedetuna, läks Saksimaa kuurvürsti Moritzi juhtimisel sõtta. Vastuseks tungis Carlos Hollandi-Hispaania segaarmee eesotsas Saksamaale, lootes keisrivõimu taastada. Keiser isiklikult tekitas 1547. aastal ajaloolises Mühlbergi lahingus protestantidele otsustava kaotuse. 1555. aastal sõlmis Carlos protestantlike riikidega Augsburgi rahu ja taastas Saksamaal stabiilsuse põhimõttel cuius regio, eius religio ("kelle riik, selle religioon"). Carlose kaasamine Saksamaal andis Hispaaniale rolli katoliiklike Habsburgide kaitsjana Saksa-Rooma riigis.
1526. aastal abiellus Carlos Portugali João III õe Isabeliga. 1556. aastal loobus ta troonist, andes oma Hispaania impeeriumi oma ainsale pojale Felipe II-le ja Saksa-Rooma riigi oma vennale Ferdinandile. Carlos taandus Yuste kloostrisse (Extremadura, Hispaania) ja suri 1558. aastal.
Fjodor Kostjajev
Fjodor Vassiljevitš Kostjajev (Фёдор Васи́льевич Костя́ев; 8. veebruar (ukj 20. veebruar) 1878 Jelgava — 27. september 1925 Moskva) oli Venemaa ja Nõukogude Liidu sõjaväelane, kindralmajor, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel.
Trepi-roninastik
Trepi-roninastik (Rhinechis scalaris) on Colubridae sugukonna maoliik.
Fjodor Kostjajev
1904-1905 osales Kostjajev Vene-Jaapani sõjas, 1914-17 Esimeses maailmasõjas läänerindel. 1918. aastal liitus ta Punaarmeega, juhtides Pihkva rajooni staapi, Petrogradi diviisi, Põhjarinde staapi ja Sõja-Revolutsioonikomitee välistaapi.
Trepi-roninastik
Klassifikatsioon
Varem paigutati need maod perekonda Elaphe, kuid Utiger jt paigutasid (2002) taksoni perekonda Rhinechis.
Fjodor Kostjajev
1919. aasta suvel Kostjajev arreteeriti, septembrist oli õppejõud sõjaväeakadeemias. 1921-23 osales ta Poola-Nõukogude piirikomisjoni töös, 1924-25 Soome-Nõukogude piirikomisjonis.
Trepi-roninastik
Eluviis
Need maod on aktiivsed nii päeval kui ka öösel. Päevast eluviisi harrastavad nad kevadest varasuveni – aprillist mai ja juunini. Alates maist/juunist on nad tegevad varastel hommiku- ja hilistel õhtutundidel ning öösiti, pidades (roomates) jahti väiksematele imetajatele – saagi haaravad nad suuga ja kägistavad kehakeerdudega.
Fjodor Kostjajev
Kostjajev pälvis Püha Anna 4. järgu ordeni (1905), Püha Stanislavi 3. järgu ordeni (1907) ja Püha Anna 3. järgu ordeni (1908).
Trepi-roninastik
Eluviis
Maod on suhteliselt agressiivse hoiakuga ja ründavad võimalikke vaenlasi raevukate hammustustega.
Elulevad peamiselt maapinnal, talveune ajaks, mis kestab neli kuni viis kuud, püüavad elama asuda teiste loomade maa-alustesse elupaikadesse.
Paljunemine
Isased ja emased maod saavad suguküpseks 5-aastaselt, siis on nende ligikaudne pikkus vastavalt 50 ja 65 cm. Suguküpsed maod paarituvad looduses pärast talveund aprilli- ja maiöödel.
Emased graviidsed maod munevad pärast järjekordset kestamist 5–25 muna. 10–25 cm pikkused maopojad kooruvad kahe kuni kolme kuu pärast, maoema võib mõne päeva nende juures olla. Nemad toituvad peamiselt putukatest.
Levila
Neid madusid võib kohata Pürenee poolsaarel, Portugalis, Hispaanias ja Prantsusmaa lõunaosas.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Rhinechis scalaris ja saksakeelset artiklit de:Treppennatter seisuga 2.03.2015.
Tongakeelne Vikipeedia
pisi|Logo Tongakeelne Vikipeedia on Vikipeedia tongakeelne versioon.
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon.
Habsburgide Hispaania
Felipe II (1558–1598)
Hispaania ei olnud veel rahus, sest 1547. aastal tuli Prantsusmaal troonile agressiivne Henri II, kes uuendas konflikti Hispaaniaga. Carlose järglane Felipe II juhtis agressiivselt sõda Prantsusmaa vastu, purustades 1557. aastal Pikardias Saint Quentini lahingus Prantsuse armee ja järgmisel aastal Gravelinesi lahingus sai Henri uuesti lüüa. 1559. aastal sõlmitud Cateau-Cambrésis' rahuga tunnistati jäädavalt Hispaania nõudeid Itaaliale. Lepingule järgnenud pidustustel tappis piigist eraldunud juhuslik kild Henri. Prantsusmaad tabasid järgmised kolmkümmend aastat kodusõda ja rahutused (vaata Hugenotisõjad) ning ta ei suutnud Euroopa võimuvõitluses Hispaania ja Habsburgidega tõhusalt konkureerida. Tõsisest Prantsuse vastuseisust vabastatuna nägi Hispaania aastatel 1559–1643 oma võimsuse ja territoriaalse haarde kõrgpunkti.
Cateau-Cambrésis' rahu 1559. aastal lõpetas sõja Prantsusmaaga, jättes Hispaaniale märkimisväärse eelise. Valitsus oli aga tohututes võlgades ja kuulutas sel aastal välja pankroti. Suurem osa valitsuse tuludest tuli maksudest ja aktsiisidest, mitte imporditud hõbedast ja muudest kaupadest. Osmanite riik oli pikka aega ohustanud Habsburgide valduste äärealasid Austrias ja Loode-Aafrikas ning vastuseks olid Fernando ja Isabel saatnud Põhja-Aafrikasse ekspeditsioonid, vallutades 1497. aastal Melilla ja 1509. aastal Orani. Carlos oli eelistanud võidelda Osmanite vastu tunduvalt merelisema strateegia kaudu, takistades Osmanite dessanti Vahemere idaosas asuvatele Veneetsia aladele. Ainult vastuseks rünnakutele Hispaania idarannikul juhtis Carlos isiklikult rünnakuid Põhja-Aafrika valduste vastu (1545). 1560. aastal võitlesid Osmanid Hispaania mereväega Tuneesia ranniku lähedal, kuid 1565. aastal said strateegiliselt elulisele Malta saarele, mida kaitsesid Johanniidid, maabunud Osmanite väed lüüa. Suleiman I surm järgmisel aastal ja tema järglane Selim II julgustasid Felipet, kes otsustas viia sõja Osmanite kodumaale. 1571. aastal hävitas Hispaania, Veneetsia ja paavsti laevade ühendatud mereväe ekspeditsioon, mida juhtis Carlose vallaspoeg Juan de Austria, Osmanite laevastiku Lepanto merelahingus, suurimas merelahingus Euroopa vetes pärast Aktionit 31. aastal eKr. Laevastikku kuulus Miguel de Cervantes, Hispaania ajaloolise romaani "Don Quijote" tulevane autor. Võit piiras Osmanite mereväe ohtu Euroopa territooriumile, eriti Vahemere lääneosas, ning kogenud meremeeste kaotus pidi olema kristlike laevastike ees seismisel suureks takistuseks. Ometi õnnestus türklastel oma merevägi aastaga uuesti üles ehitada, kasutades seda otstarbekalt Osmanite domineerimise tugevdamiseks enamiku Vahemere Aafrika ranniku ja idapoolsete saarte üle. Felipel nappis ressursse, et võidelda korraga nii Hollandi kui ka Osmanite impeeriumiga ning ummikseisud Vahemerel jätkusid, kuni Hispaania 1580. aastal vaherahuga nõustus.