cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deerlijk
Deerlijk on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Lääne-Flandria provintsis Kortrijki haldusringkonnas.
Rudolf Steinpick
Rudolf Steinpick (26. mai 1906 – 30. november 1943 Leningradi oblast) oli Eesti (leitnant, 1932) ja Saksa (Obersturmführer) sõjaväelane.
Deerlijk
Deerlijki pindala on 16,82 km² ja elanike arv oli 2012. aastal 11 431, mis teeb rahvastiku keskmiseks tiheduseks 680 in/km².
Dawid Kownacki
2017. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Itaalia kõrgliigaklubiga Sampdoria. 2019. aasta jaanuaris läks ta laenule Saksamaa kõrgliigaklubisse Düsseldorfi Fortuna, kellega sõlmis järgmisel aastal püsiva lepingu. Hooaja 2021/22 teises pooles naasis ta Fortunast laenule Poznańi Lechi, kellega tuli sel hooajal taas Poola meistriks. Hooaja 2022/23 tegi Kownacki Fortunas mängides oma edukaima hooaja, kui lõi Saksamaa esiliigas 14 väravat.
Rudolf Steinpick
Rudolf Steinpick oli Teise maailmasõja ajal Ukrainas, Zaporižžja linnas teeninud Politseipataljon Ostlandi 2. kompanii ülem ning hiljem 3. Eesti Vabatahtlike SS-brigaadi 43. SS-grenaderirügemendi II pataljoni 5. kompanii ülem.
Deerlijk
Deerlijkist asub Kortrijk 7 km edelas, Oudenaarde 17 km idas, Gent 32 km kirdes, Brugge 40 km põhjaloodes ja Brüssel 70 km idas.
Rudolf Steinpick
Rudolf Steinpick sattus 1943. aasta novembris Neveli rindel koos Vabatahtlike SS-brigaadi 42. SS-grenaderirügemendi ülema Henn-Ants Kurega ühes autos partisanide paigaldatud miinile ning suri haavadesse 30. novembril 1943 sõjaväehospidalis.
Dawid Kownacki
2023. aasta mais sõlmis ta lepingu Bremeni Werderiga.
Deerlijk
Deerlijkile lähim rahvusvaheline lennujaam on Brüsselis. Lähim kiirrongijaam on Gentis. Lähimad kohalikud raudteejaamad on Waregemis, Harelbekes, Anzegemis ja Kortrijkis. Raudtee läbib ka Deerlijki, aga rongid seal ei peatu, ehkki jaamahoone on säilinud.
Dawid Kownacki
Poola jalgpallikoondises debüteeris Kownacki 23. märtsil 2018 sõprusmängus Nigeeria vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 12. juunil sõprusmängus Leedu vastu. Ta on kuulunud Poola koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Deerlijk
Asulad
Deerlijk jaguneb järgmisteks asulateks ja piirkondadeks:
Pálháza
Pálháza on linn Ungaris Borsod-Abaúj-Zempléni komitaadis Sátoraljaújhelyi kreisis. Pálháza asub Slovakkia piirist 4,5 km kaugusel, Sátoraljaújhelyst 14 km loodes ja Miskolcist ligikaudu 68 km kirdes.
Pálháza on asutatud 1320. aastatel, küla on esmamainitud 1389. aastal.
Pálháza sai linnaõigused 2005. aastal. Pálháza on kõige väiksema elanike arvuga linn Ungaris.
Paul Männik
Paul Männik (3. september 1901 Kabala vald, Viljandimaa – 25. jaanuar 1987 Mercer Island, King, Washingtoni osariik, USA) oli Eesti omavalitsustegelane.
Ta õppis 1923–1929 ja 1935–1936 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Korporatsioon Sakala vilistlane.
Paul Männik osales Vabadussõjas vabatahtlikuna Viljandi kooliõpilaste pataljoni koosseisus.
1940. aastal (määratud 12. juunil 1940, astus ametisse 20. juunil, vabastatud 8. juulil) Harju maavanem. Pärast ametist vabastamist elas Paul Männik Peningi vallas oma talus, mis liideti jaanuaris 1941 Peningi sovhoosiga, NKVD arreteerimisest pääses end varjates. 30. augustil 1941 nimetas Ortskommandant ta uuesti Harju maavanemaks, millisel kohal oli kuni 1944. aastani.
Lincolni maakond (Nevada)
thumb|Asend Nevada osariigis pisi|Lincolni maakonna kohtumaja Lincolni maakond (Lincoln County) on maakond USA-s Nevada osariigis. Geograafilised koordinaadid on 37°64' N, 114°88' W.
Maakonna pindala on 27 550 km², millest 8 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 5345. Aastal 2000 oli elanikke 4165.
Ajalugu
Lincolni maakond moodustati 1866. aastal, kui Nevada piirid laienesid ida ja lõuna poole. Maakond on saanud nime 16. Ameerika Ühendriikide presidendi Abraham Lincolni järgi. Algselt oli maakonna nimi Nevada senaatori William M. Stewarti järgi Stewarti maakond. 1866 oli maakonna esimene halduskeskus Crystal Springs, 1867 sai selleks Hiko ja 1871 Pioche.
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Lincolni maakonnas elas 4165 inimest, 1540 leibkonda ja 1010 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli alla 1 in/km².
Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu Eestimaa Daamide Komitee
Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu Eestimaa Daamide Komitee (saksa keeles Damen-Comitè der Gesellschaft zur Verpflegung verwundeter und kranker Krieger) oli Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu üks komiteesid. Komitee loodi 5. detsembril 1872 Tallinnas. See komitee oli ühtlasi esimene Punase Risti organisatsioon Eestis ja arvatavasti ka esimene naisühendus Eestis.
Lincolni maakond (Nevada)
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Elamuühikuid (housing units) oli 2178 (keskmine tihedus 0/km²).
Rassiline koosseis oli järgmine:
Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu Eestimaa Daamide Komitee
Komitee idee käis välja Eestimaa kubermangu aktsiisivalitsuse juhataja ja kameraalkoja president Karl von Wistinghausen. Komitee asutati Eestimaa kuberneri abikaasa vürstinna Eugenie Šahhovskaja-Glebova-Strešneva eestvõttel. Eugenie andis komiteele ka põhikapitali. Eugenie sai ka komitee presidendiks.
Lincolni maakond (Nevada)
2000. aasta rahvaloenduse andmed
1540 leibkonna seas oli
Leibkonnas oli keskmiselt 2,48 inimest ja perekonnas keskmiselt 3,15 inimest.
Liivimaa ja Eestimaa Asjade Justiitskolleegium
Liivimaa ja Eestimaa Asjade Justiitskolleegium (lühemalt: Justiitskolleegium) oli aastatel 1728–1832 Peterburis tegutsenud kohtuasutus. Justiitskolleegium vaatas läbi kohalikke kohtuotsuseid.
László Krasznahorkai
pisi|László Krasznahorkai László Krasznahorkai (sündinud 5. jaanuaril 1954 Gyulas) on ungari kirjanik.
Liivimaa ja Eestimaa Asjade Justiitskolleegium
1744-1812 Liivimaa, Eestimaa ja Soomemaa Asjade Justiitskolleegium.
Lincolni maakond (Nevada)
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Elanikud jagunesid ealiselt nii:
Ea mediaan oli 39 aastat.
László Krasznahorkai
Ta sündis aastal 1954 Gyulas, Békési komitaadis. Aastal 1972 lõpetas ta Gyulas gümnaasiumi ladina keele eriklassis. Seejärel õppis ta aastatel 1974–1976 õigusteadust Szegedi ülikoolis. Seejärel õppis ta Budapestis Loránd Eötvösi Ülikoolis, kuid aastal 1978 läks ta üle sama ülikooli filosoofiateaduskonda, mille lõpetas aastal 1983 ungari keele ja rahvahariduse erialal.
Lincolni maakond (Nevada)
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 107,90 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 108,20 meest.
2000. aasta andmetel oli leibkonna aastasissetuleku mediaan 31 979 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 45 588 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 40 048 dollarit, naistel 23 751 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 17 326 dollarit.
László Krasznahorkai
1985. aastal ilmus romaan "Saatana tango" (Sátántangó, eesti keeles 2019).
Tema romaanide põhjal on Béla Tarr teinud mitu mängufilmi.
Claude Nicollier
Claude Nicollier (sündinud 2. septembril 1944) on Šveitsi astrofüüsik, õhuväelane ja endine ESA astronaut. Ta on esimene kosmoses käinud šveitslane.
Nicollier sai 1970. aastal Lausanne'i Ülikoolist bakalaureusekraadi füüsikas ja 1975. aastal Genfi Ülikoolist magistrikraadi astrofüüsikas. 1966. aastal astus ta Šveitsi õhuväkke, kus sai lenduriks ning omab kapteni auastet. 1978. aastal valiti Nicollier ESA astronaudiks.
Lincolni maakond (Nevada)
2000. aasta rahvaloenduse andmed
16,50% elanikkonnast ja 11,50% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 19,60% alla 18-aastasi ja 17,40% üle 65-aastasi.
Claude Nicollier
Nicollier käis neli korda NASA Space Shuttle'iga kosmoses ja tema esimene missioon oli STS-46, mis toimus 1992. aastal. 1993. aastal osales ta missioonil STS-61, mis oli Hubble'i kosmoseteleskoobi esimene hooldusmissioon. 1996. aastal osales ta missioonil STS-75. Nicollier viimaseks missiooniks jäi STS-103, mis oli Hubble'i kosmoseteleskoobi kolmas hooldusmissioon. STS-103 ajal väljus Nicollier avakosmosesse ja sai esimeseks ESA astronaudiks, kes on avakosmosesse väljunud kosmosesüstiku pardalt.
Nicollier lahkus ESAst 2007. aastal ning töötab Lausanne'i Polütehnikumi professorina.
Lincolni maakond (Nevada)
Kaitsealad
pisi|Lincolni maakonnas paiknev Cathedrali mäekuru pisi|[[Weepah Spring Wilderness]]
Lincolni maakonnas asub 16 ametlikku ürgloodusala (wilderness area).
Maarika Pähklemäe
pisi|Maarika Pähklemäe [[Mart Helme raamatu "Poliitikast ja sõjast" esitlusel Solarise keskuse Apollos Foto: Ave Maria Mõistlik, 22. mai 2014 ]] Maarika Pähklemäe (sündinud 26. jaanuaril 1967) on eesti jurist.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli kaugõppes õigusteaduse erialal 1995. aastal.
Pähklemäe kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eestis Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna nimekirjas, olemata erakonna liige. Tema poolt hääletas 53 valijat.
Ta kandideeris üksikkandidaadina 2019. aasta Riigikogu valimistel ning sai 2. valimisringkonnas 75 häält. Ta kulutas kampaaniaks 114 eurot.
Talle meeldib joosta.
Harilik kurk
Harilik kurk (Cucumis sativus) on kõrvitsaliste sugukonda kuuluv üheaastane rohttaim. Samasse sugukonda kuuluvad ka näiteks kõrvits, arbuus ja melon.
Botaanilised tunnused
pisi|Kurgi õis Kurk on rohtse varrega taim, kes roomab maapinnal või ronib köitraagude abil. Peavars kasvab avatud kasvukohas tavaliselt 1–2,5, katmikaladel ka üle 5 meetri pikkuseks. Lehed on viisnurkse kujuga, sordist sõltuvalt väga erineva suurusega, kinnituvad varrele vaheldumisi. Lehelaba on kaetud harjaskarvakestega. Lehekaenaldest arenevad köitraod, külgvõsud, emas- ja isasõied.
Õied on erkkollased, läbimõõduga 2,5–3,5 cm, asuvad 2–5 kaupa kobaras. Olenevalt sordist on taimel kas isas- ja emasõied, valdavalt emasõied või ainult emasõied (iseviljuvad ehk partenokarpsed).
Kurgi viljaks on lihakas kõrvitsvili ehk ebamari, milles on tavaliselt kolm, harvem neli seemnekambrit. Vilja pikkus on 5–13 (lühiviljalised) kuni üle 20 cm (pikaviljalised). Sõltudes sordist võivad taime viljad erineda kuju, mõõtmete, koore värvuse, mustri jm tunnuste poolest. Tavaliselt on kurgid rohelised kuni tumerohelised, viljaliha aga heleroheline.
Juurestik on üsna maapinnalähedane ja hästi hargnenud, põhimass asub mullakihi ülemises osas kuni 30 cm sügavusel. Külgsuunas võivad juured kasvada kuni 1,5 meetri kaugusele taimest.
Kümnest kraadist madalamal temperatuuril muutub kurk vesiseks ja laguneb kiiremini.
Ajalugu
Harilik kurk pärineb arvatavalt India põhjaosast, kuid kindlad tõendid selle kohta siiski puuduvad. Himaalaja jalamil kasvav väikeste ja mõrude viljadega kirdekurk (Cucumis hardwickii) võib olla hariliku kurgi esivanem kui ka metsistunud teisend. Indias on kurki kultiveeritud arvatavalt juba 5000 aastat, kust see levis inimeste abil esialgu Aasia lääneossa ja sealt umbes 3000 aastat tagasi Egiptusse. Vana-Kreekas ja Vana-Roomas tegeleti samuti kurkide kasvatamisega. Eestisse jõudis kurk 1684. aastal.
Kurkide tootmine maailmas
pisi|Kurgi [[köitraag]] pisi|Kurgid võivad olla ka ümarad ja kollased pisi|Kasvuhoonekurgid 2009. aastal toodeti maailmas 60,55 miljonit tonni kurke. Kurgi kasvupindala oli 1,96 miljonit hektarit. 40 aastat tagasi saadi maailmas 1,0 miljonilt hektarilt 11,1 miljonit tonni kurke. Seega on kasvupind suurenenud ligi kaks korda ja saagikus veidi alla kuue korra. Lõviosa maailma kogutoodangust tuleb Hiinast, kus viimase 40 aastaga on kurgi saagikus suurenenud 4,5 miljonilt tonnilt (1969) 44,2 miljonile tonnile (2009).
Kasutamine
pisi|Terved ja viilutatud kurgid pisi|Kodus [[Marineeritud kurk|marineeritud kurgid]] pisi|Kurgipõld Mehhikos Pikemate ja poolpikkade kurgisortide vilju tarbitakse eelkõige värskelt. Lühiviljaliste sortide vilju kasutatakse laialdaselt värskelt salatites ning kurkide hapendamisel ja marineerimisel. Aasias valmistatakse kurkidest mitmeid keeduroogasid. Tänu suurele veesisaldusele (95–96%) kasutatakse kurke kuivema kliimaga regioonides ka vedelikuvajaduse rahuldamiseks vee asemel.
Eduard von Richter
Gustav Christoph Eduard von Richter (5/18. märts 1790 – 6/18. mai 1847) oli Liivimaa maanõunik ja aastatel 1836–1838 Liivimaa maamarssal.
Harilik kurk
Kasutamine
Kurgi toite- ja energeetiline väärtus ning vitamiinide sisaldus on kesine enamiku teiste köögiviljadega võrreldes. Suure veesisalduse ja vähese kalorsuse tõttu sobivad kurgid hästi dieeti pidavate inimeste menüüsse. Meeldiva ja värskendava maitse annavad kurkidele eeterlikud õlid. Mõnikord on kurgid üsna mõru maitsega, mis on tingitud kukurbitatsiini sisaldusest. See glükosiid on omane mõnedele kurgisortidele, kuid võib tekkida ka kurgile ebasoodsate kasvutingimuste tõttu (kasvupinnase ebapiisav niiskusesisaldus, õhutemperatuuri suurem kõikumine jm).
Eduard von Richter
Ta oli Vastse-Kuuste, Leevi, Väimela, Pindi (? Alt-Bentenhof) ja Räpina mõisnik.
Paul Laamann
Paul Georg Laamann VR I/3 (ka Paul Georg Laaman; 11. jaanuar 1893 Tartu – 25. jaanuar 1946 Tallinn) oli Venemaa keisririigi, Eesti ja Saksa sõjaväelane (kapten).
Elulugu
Paul Laamann lõpetas aastal 1912 Tartu Aleksandri gümnaasiumi, seejärel astus ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, Korporatsioon Fraternitas Estica liige, visati 1935. aastal vapside riigipöördekatses osalemise tõttu välja.
Aastal 1915 mobiliseeriti ta Esimesse maailmasõtta. Selle käigus lõpetas ta Venemaa keisririigi Vladimiri sõjakooli Peterburis ja ülendati 1916. aastal nooremleitnandiks ning teenis Esimeses maailmasõjas 37. Siberi küti tagavarapolgus.
Eesti Vabadussõjas
Eesti Vabadussõja alguses oli Paul Laamann 28. novembrist kuni 17. detsembrini 1918 1. jalaväepolgu 7. roodu ülem.
Seejärel 22. detsembrist 1918 Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema abi ja 25. detsembrist 1918 kuni 7. jaanuarini 1919 laiarööpmelise soomusrongi nr 3 ülem.
Kitsarööpmeliste soomusrongide ülema kapten Arved Engmaa haavatasaamise järel oli P. Laamann 23. märtsist kuni 22. maini 1919 ühtlasi ka kitsarööpmeliste soomusrongide ülema kohustetäitja.
Augustist 1919 oli ta Soomusrongide Divisjoni intendant. Ja seejärel Tartumaa Kaitseliidu ülem. 1920. aasta mais läks erru.
Sõjaliste teenete eest sai Laamann I liigi 3. järgu Vabadusristi.
Eesti Vabariigis
Pärast Vabadussõda elas ta Võrus, oli ettevõtja ja Ford Motor Company esindaja. Aastatel 1924–1934 oli ta Kaitseliidu Võrumaa maleva liige, 1932. aastast Kaitseliidu Võru linna malevkonna pealik. Töötas Võrus Linatööstuse Ühisuse juhatajana, asutades samas autoäri.
Teda tunnustati Kaitseliidu aumärkidega (Valgeristi III klassi ja Kotkaristi V klassiga) ning Eesti Vabadussõja mälestusmedaliga.
1930. aastast tegutses Laamann Vabadussõjalaste Liidu poliitilistes tegevuses ning kuulus Võrus vabadussõjalaste ringi ja tegi agarat poliitilist kihutustööd. 8. oktoobril 1932 korraldas ta Võrus kakluse sotsialistidega. 2. augustil 1933 palusid Võru Ühispanga esindajad Kohtu-ja siseministrilt kaitset Võru vabadussõjalaste liidu organiseeritud rünnaku vastu, mis pidi olema vapside jõu demonstratsiooniks kohapeal. Kohtu- ja siseminister väitis, et liidu tegevust ei saa takistada selle sulgemisega, sest selle asemele asutataks uus. 11. augustil 1933 korraldas poliitiline politsei Paul Laamanni kui vabadussõjalaste liidu Võru osakonna esimehe korteris ja äris läbiotsimise. 12. septembril 1933 määras Sisekaitseülem Paul Laamannile 200 krooni rahatrahvi või selle mittetasumisel kolmekuise vangistuse, kuna ta oli nimetanud seadusi ja määrusi koerte suukorvideks marutaudi ajal. Pärast vapside kaotust Võru linnavolikogu valimistel ähvardas ta: "Kui me muidu võita ei saa, paneme kahurid hüüdma." Seejärel ta vabastati Võru malevkonna pealiku kohalt.
Paul Laamann arreteeriti 12. märtsil 1934 Võrus, viidi Tallinna keskvanglasse kus teda hoiti eeluurimisvangistuses 25. juunini 1935, mil sõjakohus otsuse langetas. Ta mõisteti üheks aastaks tingimisi vangi.
Tema vangistuse ajal, 12. aprillil 1934, mõistis Võru 2. jaoskonna rahukohtunik Jaan Tootsi 2 nädalaks aresti, kuna ta oli väitnud, et Paul Laamann olevat pankrotti ajanud Võru linatööstuse ühingu ja saadud raha eest endale auto ostnud.
Pärast vanglast vabanemist saadeti Paul Laamannn Kuressaarde asumisele, kust tal lubati sügisel 1935 asuda elama Tartusse, kus lapsed koolis käisid. Võrumaale ei tohtinud ta ka külalisena minna.
8. detsembril 1935 oli ta vapslike mässajate Pärnu maantee rajooni juht, kuid ta ei saanud sellisena tegutseda, kuna ta arreteeriti.
26. märtsil 1936 mõistis Sõjaringkonnakohus ta vaps-terroristide varjamise eest üheks aastaks vangimajja, koos varasema tingimisi vangistusega kaheks aastaks, hiljem ta mõisteti kohtus 20 aastaks sunnitööle kõigi õiguste kaotamisega. Suurema osa vanglaajast viibis ta üksikkongis Tallinna keskvanglas. 1936. aastal alanud Vapside riigipöördekatse kohtuistungil süüdistati : Andres Larkat, Johannes Woldemar Hollandit, Aleksander Seimani, Paul Georg Laamanni, August-Julius Klasmani, kapten Ants Pedakut, Leonhard-Herman Pallonit, Karl Podrätsikut, Aleksander Wilti, Nikolai Tuimanit, Arnold Liivakut, Anton Allikut, Mihail Kalmi, Viktor Puskarit, Hjalmar Mäed, Eduard-Alfred Kubbot, Alfred Sampkat, Hans-Walter Parist ja Bernhard Välit, sellet et nemad 1935. a. Tallinnas ja Tartus kaitseseisukorra maksvuse ajal ja maksvuse piirkonnas kokkuleppel teiste, isikutega valistasid ette Eesti vabariigis põhiseadusega maksmapandud riigikorra vägivaldset muutmist. Selleks organiseerisid nad lööksalku kallaletungimiseks riigivanemale, kaitsevägede ülemjuhatajale, vabariigi valitsuse liikmetele ja Valitsusasutustele. Nende sihiks oli vägivaldselt Eesti vabariigi etteotsa seada teisi isikuid, kes selleks seaduslikus korras ei ole volitatud, ja riigi üldjuhtimine panna oma meestest koosneva asutuse, „rahvuskongressi" peale, milline põhiseaduses pole ette nähtud, ühtlasi muretsesid nad kallaletungimise teostamiseks 10 kilo dünamiiti, 77 käsigranaati, püstolkuulipilduja ja käsirelvi ning jaotasid omavahel osad ja ülesanded kallaletungimise teostamisel, määrates kallaletungi aja 8. detsembriks 1935. a., kui vabariigi valitsus pidi minema „Estonia" teatrihoonesse Isamaaliidu kongressile. Selle raske kuritöö ettevalmistamine katkes mässumeestest enestest mitteolenevail põhjustel, sest et nemad tabati politseivõimude poolt ja wahistati ööl vastu 8. detsembrit.
6. mail 1938 väljakuulutatud Amnestiaseaduse alusel vabastati vanglast 73 vabadussõjalast ja 106 kommunisti.
Pärast 1940. aasta juunipööret põgenes ta mitmel korral OGPU eest ning oma elu päästmiseks õnnestus tal 1941. aasta algul järelümberasumise korras asuda koos perega ümber Saksamaale.
Tema tütar oli Evy Laamann Kalbus (1922–2021), kes alates aastast 1948 elas USA-s.
Teises maailmasõjas
Astus pärast Saksamaa ja NSV Liidu vahelise sõja puhkemist vabatahtlikult Saksa sõjaväkke, kus määrati Politseipataljoni "Ostland" 2. kompanii ülemaks ja saadeti 1941. aasta sügisel Kiievisse väegrupi Süd tagala kaitsesse.
1942. aasta märtsis tuli Laamann koos perega Saksamaalt tagasi Eestisse, kus asus elama Tallinna. Tööle suunati ta Eesti Omavalitsuse haridusdirektooriumi rahvakasvatuse osakonna propagandaülemaks. 1943. aastal määrati ta eriülesannetega sideohvitseriks Eesti Leegioni juures.
21. augustil 1944 määras kontradmiral Johan Pitka kapten Paul Laamanni omanimelise löögiüksuse staabiülemaks.
Nõukogude julgeolekuorganid vahistasid Paul Laamanni 22. oktoobril 1944. Ta mõisteti 15. novembril 1945 nõukogude erikohtus surma süüdistatuna Vene SFNV §58-1a, 58-11 alusel ning lasti 25. jaanuaril 1946 Tallinnas maha.
Karl Kiisk
Karl Kiisk (25. märts 1909 Tartu – 19. oktoober 1974 Lakewood) oli eesti vaimulik.
1944. aastal põgenes Kiisk Saksamaale, kus oli aastatel 1944–1951 vaimulik DP-laagrites.
1952. aastast elas ta Ameerika Ühendriikides, kus oli aastatel 1953–1960 Portlandi ja Seattle'i koguduse õpetaja ning 1960–1966 Chicago ja Seabrooki koguduse õpetaja.
Pagramantise regionaalpark
pisi|Akmena jõgi pisi|Plynoji soo Pagramantis regionaalpark (leedu keeles Pagramančio regioninis parkas) on regionaalpark Leedus Šilalė ja Tauragė rajoonis.
Pagramantise regionaalpark asub Žemaitijas Jūra ja Akmena jõe ühinemispaiga ümbruses. Regionaalpark asutati 1992. aastal, et kaitsta jõgede orgusid ja sealseid ökosüsteeme, Plynoji sood ning piirkonna kultuuripärandit.
Pagramantise regionaalpargi territooriumist on üle poole metsaga kaetud, domineerivaim puuliik on harilik kuusk. Kõige väärtuslikum elupaik regionaalpargi territooriumil on Plynoji soo.
Regionaalpargi muudavad tähelepanuväärseks jõgede orgudes leiduvad arvukad paljandid, neist üks asub Akmena orus, 15 aga Jūra jõe orus. Hüdroloogiliselt on väärtuslik Akmena jõe kivine säng.
pisi|vasakul|Matiškiai linnamägi
Regionaalpargi territooriumil asub Pagramantise alev vana kiriku ja kahe linnamäega. Lisaks asub jõgede kallastel veel seitse linnamäge, mis moodustasid ristisõdade ajal kaitseliini. Regionaalpargis on veel mitmeid vanu külasid, kalmistuid ja kalmeid.
Pagramantise regionaalpargi pindala on 13 644 hektarit, sellest 90 km² asub Tauragė rajoonis ja 47 km² Šilalė rajoonis. Erinevate kaitsealade all on 40,9% regionaalpargi territooriumist.
Johann Christoph Bach (täpsustus)
Johann Christoph Bachi nime on kandnud mitu Bachide suguvõsa muusikut ja heliloojat:
Radioaktiivse aine aktiivsus
Radioaktiivse aine aktiivsus kui füüsikaline suurus iseloomustab radioaktiivse lagunemise kiirust ja väljendab proovis lagunevate radioaktiivsete aatomituumade arvu ajaühikus (proov on siin radioaktiivse aine kogus, seda mõõdetakse enamasti massiühikutes).
Aktiivsuse A SI mõõtühik on bekrell (Bq). Proovi aktiivsus on 1 Bq, kui selles toimub üks lagunemine sekundis. Aktiivsus massiühiku kohta (Bq/kg) on eriaktiivsus.
De Haan
De Haan on hollandikeelne vald Belgias Lääne-Flandria provintsis Oostende haldusringkonnas.
Radioaktiivse aine aktiivsus
Vastavalt radioaktiivse lagunemise seadusele saab aktiivsuse ajalist muutumist kirjeldada valemitega kus
De Haan
1. jaanuari 2006 seisuga elas De Haanis 11 925 elanikku, 1. jaanuari 2011 seisuga 12 518 ja 2012. aasta alguse seisuga 12 482 elanikku. Kuna valla pindala on 42,17 km², tähendab see rahvastiku tihedust ligi 300 in/km².
Radioaktiivse aine aktiivsus
Siin eeldatakse, et proovis ei teki uusi radionukliidi tuumasid, vastasel juhul võib aktiivsuse sõltuvus ajast olla keerulisem.
De Haan
De Haani vallas on neli küla: De Haan-Centrum, Klemskerke, Vlissegem, Wenduine, Vosseslag ja Harendijke.
De Haan asub Põhjamere kaldal. Ta on säilitanud oma vana silueti, kaldal asuvaid maju ei ole lammutatud, et nende asemele kõrghooneid rajada. Mööda merekallast kulgeb rannikutramm (Kusttram), millel valla piires on 5 peatust.
De Haanis on 147 ha metsastatud düüne.
De Haan-Centrumile lähimad linnad on 10 km kaugusel asuv Oostende ja 17 km laugusel asuv Brugge.
Ajalugu
Klemskerke on vana poldriküla, mida mainiti esimest korda juba aastal 1003 nime Clemeskirca all. 13.–14. sajandil rajati sinna gooti stiilis pühale Klemensile pühitsetud kirik (Sint Clems kerke). See on valla vanim hoone.
1899 alustati luksushotelli Grand Hotel du Coq ehitamist. 1949 muudeti see nime "L'Esperance" all vallooni laste puhkuse veetmise kohaks.
1910 sai De Haani linnaarhitektiks Josef Stübben, kes varem oli plaaninud Kölni Uuslinna. Tema vastutas selle ala täisehitamise eest, mis jääb düünide ja rannikutrammi vahele. Sellel alal on nüüd peamiselt valged hotellid, villad ja suvilad, kõik belle epoque 'i stiilis ja aia sees. Sarnases stiilis maju ja linnaosi on vallas mujalgi.
1977 toimus Belgias haldusreform. Kolm varem iseseisvat valda Wenduine, Vlissegem ja Klemskerke ühendati De Haani vallaks.
Asulad
De Haan jaguneb järgmisteks osavaldadeks, asulateks ja piirkondadeks:
Elanikud
Albert Einstein elas De Haanis 6 kuud pärast lahkumist Natsi-Saksamaalt 1933. aastal ja enne siirdumist Inglismaale sama aasta 9. septembril.
De Haanis on elanud Belgia kuningapere liikmed, Austria-Ungari kukutatud keisrinna Zita, Maurice Maeterlinck, Stefan Zweig ja Kim Clijsters.
Sport
Naiste võrkpalliklubi Volley De Haan mängib Belgia kõrgliigas Eredivisies.
Üldiselt on De Haanis pakutavad sportimisvõimalused tüüpilised turismipiirkonnale. Harrastada saab tennist ja ratsutamist, olemas on sise- ja välisujulad ning minigolf. Meres saab purjetada ja surfata. Laenutada saab jalgrattaid ja vesijalgrattaid. Düünides on tähistatud matkarajad.
De Haani düünides on 18 auguga golfirada, mille asutas juba 1903 Belgia kuningas Léopold II.
Aleksejev
Aleksejev (vene keeles Алексеев) on vene perekonnanimi. Nime naissoost vorm on Aleksejeva.
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Aleksejev 586 inimesel: 546 mehel ja 40 naisel. Perekonnanimede levikult on Aleksejev meeste puhul 52. kohal. Perekonnanimi Aleksejeva oli 580 naisel ja see oli levikult 55. kohal.
Venemaal on Aleksejev (koos Aleksejevaga) levikult 13. perekonnanimi, Eestis 51. perekonnanimi.
Traan
Traan ehk rääs on vaala, hülge või mõne muu merelooma pekist saadav õlijas rasv.
Vasilevičy
Vasilevičy (transkribeerituna Vassilevitšõ, poolakeelne nimekuju Wasilewicze) on linn Valgevenes Homieli oblastis Rečyca rajoonis. Asub merepinnast 142 meetri kõrgusel Viedryči jõe ääres.
Linn on raudteesõlm, seda läbib Kalinkavičy ja Homieli vaheline raudteelõik ning linnast suundub ka raudteeharu Chojnikisse. Haridust annavad keskkool, kunstikool ja nägemispuudega laste internaatkool. Linnas on kultuurimaja, postkontor ja kaks raamatukogu, seal asub ka hüdrometeoroloogiajaam. Vasilevičys valmistatakse õlut, töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Sealne õigeusu kirik valmis aastal 1996.
Linna lähistel asub Valgevene sügavaim turbalasund.
Ajalugu
Asula kohta on esimesed teated XV sajandist, mil see kuulus Minski vojevoodkonna Rečyca maakonda. Aastal 1560 oli küla Potockite valduses, hiljem olid selle omanikuks Massalskid.
Seoses Poola jagamisega läks Vasilevičy aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1866 oli külas kihelkonnakool. Aastal 1878 asutati sinna meteoroloogijaam.
Aastal 1886 valmis küla läbiv Polesje raudtee, sinna rajati raudteejaam. Aastal 1890 tegutses külas posti- ja telegraafijaam. 1897. aastal oli külas juutide palvemaja, magasiait, kaks tuulikut ja kaks hobuveskit, kaks sepikoda, kaks kõrtsi ja viis poodi. Aastail 1904–1913 tegutses külas auru jõul töötav puidutöötlemisvabrik, mille toodangut jõudis 1905. aasta maailmanäitusele Belgias. Aastal 1911 avati Chojnikisse viiv raudteeharu ja Vasilevičy raudteejaamast sai sõlmjaam.
Aastail 1941–1943 oli alev Saksa vägede poolt okupeeritud. Okupatsiooniväed hukkasid 41 seal elanikku, sõjas langes 428 sealset elanikku. Linna staatuse sai Vasilevičy 1971. aastal.
Zimone
Zimone on vald Itaalias Piemonte maakonnas Biella provintsis.
Zimone kõrgus merepinnast on keskmiselt 465 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Eesti Aleksandrikooli nais-abikomitee
Eesti Aleksandrikooli nais-abikomitee oli Eesti Aleksandrikooli üks abikomiteesid. Komitee asutati 3. juulil 1880 Tallinnas. Seda komiteed peetakse esimeseks eesti naisorganisatsiooniks.
Komitee president oli Eugenie Rosenthal.
Komitee korraldas muu hulgas näitusemüüke, millest saadud tulu läks Eesti Aleksandrikoolile.
1881 valiti komitee auliikmeks tollal Kroonlinnas elanud Lydia Koidula.
Komitee lõpetas tegevuse 1882, kui võimud sulgesid nii Eesti Aleksandrikooli peakomitee kui ka selle abikomiteed.
Miljacka jõgi
Miljacka (kirillitsas Миљацка) on Dinaari mäestikus asuv jõgi, mis läbib Bosnia ja Hertsegoviina pealinna Sarajevot ning suubub selle äärelinnas Bosna jõkke.
CoinMetro
Ajalugu
CoinMetro börsi asutas 2017. aasta novembris Kevin Murcko, tegevjuht ja asutaja, Euroopa krüpto Assotsiatsiooni asutajaliige ja FXPIG-i tegevjuht.
2018. aastal andis Eesti CoinMetrole litsentsi e-rahakottide ja vahetusteenuste kasutamiseks.
2020. aastal kasvas CoinMetro kasvumäär 620%.
2021. aastal tõstis CoinMetro 2,5 miljonit eurot tokeniseeritud võlakirjade kujul.
Asukoht
Alates 2018.aastast on CoinMetro peakorter Tallinnas, Eestis. Teine kontor asub Mehhikos. CoinMetro kontor asub ajaloolises hoones nimega Fahle maja (Fahle House), endine tselluloosi-ja paberivabrik.
Reguleerimine
CoinMetro on reguleeritav FinTech tööstusega. Eestis asuv CoinMetro on saanud Eesti Finantsluureüksuselt litsentsi digitaalse valuutateenuse osutamiseks. Litsents võimaldab CoinMetrol pakkuda virtuaalset valuutavahetusteenust fiat valuuta jaoks, virtuaalset valuutavahetust virtuaalse valuuta jaoks, samuti virtuaalse valuuta rahakoti teenuseid.
Toode
CoinMetro on ökosüsteem, mis sisaldab fiat-krüptoraha, peamist platvormi, vahetusplatvormi, marginaaliga kauplemise platvormi, koopiaga kauplemise platvormi ja digitaalset väärtpaberiturgu. Muud seotud tooted hõlmavad partnerlusprogrammi ja ettevõtte pakutavaid kihlvedude võimalusi.
Ökosüsteemi toetab CoinMetro enda teenusmärk XCM, mis on seotud kõigi ettevõtte toodete ja teenustega. Mootori tuum on paigutatud ojs-i ja Redis-i abil.
Platvorm
Platvorm võimaldab ettevõtetel või organisatsioonidel käivitada ICO, kasutades automatiseeritud protsessi, mille käigus luuakse nutilepingud.
Auhinnad
CoinMetro sai suurepärase hinnangu Trustpilotile, digitaalsele platvormile, mis võimaldab klientidel kirjutada kommentaare ja leida õigeid ettevõtteid.
Linnamööbel
Linnamööbel on infrastruktuuri osana ühiskasutuses olevad esemed väliskeskkonnas. Neil on oluline roll eriilmeliste linnaosade ühtseks sidumises. Linnamööbli hulka kuuluvad ühissõidukipeatused, ootepaviljonid, mänguväljakud, pargimööbel, liiklusmärgid, tänavavalgustus, jäätmekonteinerid, telefoniautomaadid, taksopargid, reklaamvitriinid, infovitriinid ja täisautomaatsed avalikud tualetid, foorid, trepid, postkastid ja jalgrattahoidlad.
Rongiooteperroonid ja -paviljonid
1928. aasta suvel valmis Tallinnas Balti jaamas esimene spetsiaalne elektrirongide väljumisplatvorm.
Tänu 2013. aastal liikvele tulnud uutele rongidele said ooteperroonid täiesti uue ilme. Varasemat 1100 mm kõrgust platvormi asendab 550 mm kõrgune, kergesti ligipääsetav ooteala.
Ootepaviljonid on voolujoonelise disainiga, jäljendades rongiliiklusega kaasnevat kiirust. Materjalidena on kasutusel teras, akrüülklaas ja plastid. Et transporti ootavatel inimestel oleks võimalik jalga puhata, on terasest istepingid kaetud pihustatava polümeeriga. Viimane tagab sarnaselt puiduga istumisaluse soojapidavuse. Samas on polümeerkate lõhkumisele tunduvalt vastupidavam kui puit ning sobib hästi uute ootepaviljonide moodsa disainiga.
Materjalid
Graniit on looduskividest enim kasutatud materjal. See on vastupidav ja hästi modelleeritav. Harvem kasutatakse maakivi, paekivi ja dolomiiti. Looduskivile saab paljudel viisidel anda eripalgelise viimistluse – olgu see klombitud, lihvitud või eritöötluse käigus tekitatud erinevate mustritega.
Puit on soe ja kasutajasõbralik materjal. Enamikku puiduliike tuleks nende ilmastikukindluse suurendamiseks eelnevalt töödelda. Enim kasutatud on välistingimustesse sobiv tamme lülipuit. Ka dekoratiivse puidustruktuuriga lehis peab välistingimustes suhteliselt hästi vastu. Troopilistest puitudest on iroko ja tiik, mis on tihedad ja tugevad, välistingimustes vastupidavad ega võimalda seenorganismide teket.
Lõõla külanõukogu
Lõõla külanõukogu oli külanõukogu Paide rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Väätsa külanõukoguga.
Linnamööbel
Materjalid
Polüetüleen on ilmastiku- ja vandaalikindel, tugev ja vormitav plast.
Betooni kohtab Eesti linnamööblis üsna sageli. Peamiselt kasutatakse betooni pinkide konstruktsiooniosade, prügikastide ning avalike basseinide ja purskkaevude juures. Betoon muutus eriti populaarseks 1960ndatel, kui Mustamäe paneelmajade kõrvale rajati mänguväljakuid betoonist pinkide ja liivakastidega, samuti toimiti linnaväljakutel.
Ērgļi raudteejaam
Ērgļi raudteejaam on endine raudteejaam Lätis Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel. Peatuse hoone jäi Madona piirkonda ja Ērgļi valda Ērgļisse.
Peatus asus Riia jaamast 97 km kaugusel.
Peatus avati 10. detsembril 1937. Kuna algselt ei pidanud see olema lõppjaam, vaid vahejaam, siis rajati sinna rajati reisijate ja tööliste tarbeks ajutised hooned. Jaamast edasi rajati ka raudteetamm läbi Ogre jõe oru, millele lisandus saksa okupatsiooni ajal ka sild. Nii need kui ka jaama rajatised hävisid teise maailmasõja ajal. Aastal 1951 püstitati nende asemele uus tüüpprojekti järgi ehitatud jaamahoone. Teise maailmasõja ajal katkenud rongiliiklus taastati Riiast Ērgļini 1953. aastal. Aastal 2009 suleti sealne peatus seoses raudtee sulgemisega.
Aastal 2016 omandas jaamahoone Läti bioloog ja ajakirjanik Māris Olte, kes rajas sinna restorani.
Suitsutamine
pisi|Lihatooted suitsukambris Suitsutamine on toidu töötlemine naturaalse suitsuga.
Suitsutamise eesmärk on anda toiduainele meeldiv välimus ja maitse ning pikendada selle säilivusaega.
Ajalugu
Eesti oludes on ajalooliselt olnud peamiseks lihaloomaks, mida suitsutati, nuumsiga, kes tapeti tavaliselt jõuludeks. Peale sealiha suitsutati vahel lamba-, veise- ja linnuliha. Liha suitsutati üle kogu Eesti, suitsutamise tehnoloogia aga erines piirkonniti. Näiteks Saaremaal ja Läänemaal suitsutati liha pliidi kohal. Enamasti suitsutati seal lambareisi, sealihatükke ja pekki. Peale lamba- ja sealiha suitsutasid ja soolasid saarlased ja randlased veel hülgeliha. Lõuna-Eestis suitsutati liha suitsusaunas.
Ettevalmistus
Enne suitsutamist liha soolatakse. Ajalooliselt suitsutati kuu aega verisoolas hoitud liha. Tänapäeval on soolamise aeg märgatavalt lühenenud. Kui sooldumisprotsess on lõpule jõudnud, tuleks liha pesta ja vajadusel noaga puhtaks kaapida. Kui on kasutatud kombineeritud soolamismeetodit, tuleks liha leotada 10–12 tundi külmas vees. Kui liha on puhtaks pestud, tuleks see kas riidega kuivatada või lasta nõrguda.
Kuumsuitsutamine toimub 60–80 °C ja külmsuitsutamine 15–20 °C juures.
Blake Wheeler
Blake James Wheeler (sündinud 31. augustil 1986 Plymouthis Minnesotas) on USA jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Winnipeg Jets ründajana paremäärel. Ta on klubi meeskonna kapten.
Suitsutamine
Protsess
Kodumajapidamistes suitsutatakse spetsiaalses suitsuahjus, kus kuumus saadakse puuhalgude põlemisest ning suits värskete puuokste ja lehtede või saepuru lisamisest. Eesti oludes on parimaks suitsuandjaks lepp või sellest saadud saepuru, kuid võib kasutada ka muud liiki lehtpuid (levinud on näiteks õunapuu). Okaspuud annavad lihale kibeda kõrvalmaitse, siiski kasutatakse mõnel pool suitsutamiseks kadakat.
Blake Wheeler
Hooajal 2004/05 mängis ta United States Hockey League'i klubis Green Bay Gamblers. Aastatel 2005–2008 mängis ta Minnesota Ülikooli jäähokimeeskonnas.
Suitsutamine
Protsess
Tööstuslikul suitsutamisel saadakse suitsu hakkpuidu ehk saepuru aeglasel mittetäielikul leegita põlemisel õhu mitteküllaldasel juurdepääsul, kusjuures suits läbib sel juhul tavaliselt ka vesifiltri.
Blake Wheeler
2004. aastal valis Phoenix Coyotes ta NHL-i draft'is viienda valikuna, kuid selle klubiga ta lepingut ei sõlminud. 2008. aasta juulis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Boston Bruins. NHL-is debüteeris ta hooajal 2008–09 ning lõi 9. oktoobril 2008 mängus Colorado Avalanche'i vastu oma esimese värava NHL-is. Esimese kübaratriki tegi ta juba sama aasta 6. novembril mängus Toronto Maple Leafsi vastu. Debüüthooajal sai Whleer NHL-is kirja 21 väravat ja 24 väravasöötu.
Suitsutamine
Protsess
Valmis suitsuliha pealispind peaks olema kuiv, läikiv, ühtlaselt tumepunane või pruunikas.
Blake Wheeler
2011. aasta veebruaris kaubeldi Wheeler Atlanta Thrashersi. Samal aastal kolis klubi Kanadasse ja võttis nimeks Winnipeg Jets. Hooajal 2011–12 tõusis Wheeler Jetsi kõige resultatiivsemaks mängijaks (17+47). Hooaja 2012–13 esimeses pooles toimunud NHL-i tööseisaku ajal mängis ta Saksamaa kõrgliiga klubis EHC München. 2013. aasta juulis pikendas ta Jetsiga lepingut kuue aasta võrra. 2016. aasta augustis määrati Wheeler Jetsi kapteniks. Hooaeg 2017–18 oli tema senise NHL-i karjääri kõige resultatiivsem (23+68) ning väravasöötude arvult jagas ta Philadelphia Flyersi mängija Claude Giroux'ga NHL-is esikohta. Samal hooajal valiti Wheeler Second All-Star Team'i. Aastatel 2018 ja 2019 on ta valitud NHL-i tähtede mängule. 2018. aasta septembris pikendas ta Jetsiga lepingut viie aasta võrra.
Suitsutamine
Protsess
Kasutatakse ka nn suitsupreparaate (suitsupulbreid, suitsuvedelikke, suitsusoola jne), mis annavad samuti lihale suitsumaitset.
Blake Wheeler
USA jäähokikoondise koosseisus osales Wheeler 2011. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2014. aasta taliolümpiamängudel.
Looduspõhised lahendused
Näiteks rohelised katused ja seinad linna hoonetel aitavad hoida kuumadel perioodidel temperatuuri madalamal, koguda tormivett, vähendada õhu saastatust ja tõsta inimeste heaolu, suurendades samal ajal elurikkust. Looduspõhist lähenemist saab kasutada linnades sademevee immutamiseks, sademete äravoolu aeglustamiseks.
Lelle külanõukogu
Lelle külanõukogu (enne 1972 Eidapere külanõukogu ) oli külanõukogu Pärnumaal ning Vändra ja Rapla rajoonis.
Külanõukogu moodustati 1945 Lelle vallas Pärnumaal. Külanõukogu pindala oli 215 km² (1977).
Aleksandr Komarovski
Aleksandr Nikolajevitš Komarovski (vene keeles Александр Николаевич Комаровский; 20. mai (vkj 7. mai) 1906 Peterburi, Venemaa Keisririik – 19. november 1973 Moskva, Nõukogude Liit) oli Vene sõjaväelane (armeekindral).
1963. aastast oli ta NSV Liidu kaitseministri asetäitja ehituse ja vägede majutamise alal. Ühtlasi oli ta 1958. aastast kuni surmani Moskva ehitusinseneride instituudi kateedrijuhataja ja professor. Tehnikadoktori kraadi kaitses ta 1956. aastal. Komarovski oli ainus Nõukogude armee sõjaväeinsener, kes ülendati armeekindraliks.
1940. aastate teisel poolel oli Komarovski seotud NSV Liidu aatomiprojektiga. Kaks kuud pärast nõukogude aatomipommi katsetust, 29. oktoobril 1949, sai ta NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi kinnise seadlusega erakordsete teenete eest eriülesande täitmisel sotsialistliku töö kangelase aunimetuse.
Haridus ja töökäik
Komarovski lõpetas Moskvas 1923. aastal Nanseni-nimelise näidiskooli ja 1928. aastal Dzeržinski-nimelise Moskva Transpordiinseneride Instituudi. Pärast lõpetamist projekteeris ta hüdrotehnilisi ehitisi Alam-Sviri hüdroelektrijaama ehitusele. Ta tegeles ka teadustööga – 1930. aastatel avaldas mitu uurimust jää mõjust hüdrotehnilistele ehitistele. 1931. aastal saadeti ta NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuva Ühendatud Riikliku Poliitvalitsuse töötajana Moskva-nimelisele kanalile. 1937. aasta mais määrati ta kanali ekspluatatsioonivalitsuse ülemaks ja kanali peainseneriks. Pärast Moskva-nimelise kanali ehituse käikuandmist määrati ta 1937. aasta septembris Kuibõševi hüdrosõlme peainseneri esimeseks asetäitjaks. 1939. aasta mais määrati Komarovski NSV Liidu merelaevastiku rahvakomissari asetäitjaks ehituse ja sadamate mehhaniseerimise alal. Sama aasta septembris sai ta uue määramise – NSV Liidu sõjalaevastiku rahvakomissari asetäitjaks ehituse alal, kus tema vastutusalaks jäi mereväebaaside ja hüdrotehniliste ehitiste ehitamine.
Suures Isamaasõjas juhatas Komarovski sapööriarmeed (1941. aasta oktoobrist 1942. aasta jaanuarini); seejärel juhtis ta NKVD Tšeljabmetallurgstroid, mille ülesanne oli lühikese ajaga rajada Tšeljabinski piirkonnas metallurgiakombinaat (Tšeljabinski metallurgiakombinaat). Ühtlasi oli ta NKVD parandusliku töö laagri valitsuse ülem. 1944. aasta mais määrati Komarovski NKVD tööstusehituse laagrite peavalitsuse ülemaks. Aastatel 1948–1953 juhtis ta Moskva Riikliku Ülikooli kompleksi väljaehitamist.
Veonoot
Veonoot on kaldale, laevale või jääle väljaveetava kurnpüünise üldnimetus.
Veonooda ehitus
Veonoot on suure pära ja harilikult kahe tiivaga veovõrk, mille tiibadel on pikad veoköied. Pära kujutab endast toestamata võrkkotti. Mõlemal pool pära on ühepikkused või eri pikkusega tiivad ja tiibade otsas veoköied, mis võimaldavad ujuvvahendil manööverdada enne püünise väljavõtmist. Esimesena veesatavat veoköit nimetatakse kannaköieks, viimasena veesatavat jooksuköieks. Tiivad on ühepikkused, kui mõlemad veoköied võetakse välja üheaegselt.
Osadel nootadel on pära peaosaks trapetsikujulised võrgulina lõiked, mis moodustavad pärakoti küljed. Lõigete laiemad servad moodustavad pära suu, kitsamad põhja ehk timbu. Saagi väljavõtmisel vallandatakse timbunöör ning kalad lastakse tekkinud avausest kaldale või paati.
Püügiviis
Noodal lastakse esmalt sisse pära ja siis kahest paadist üheaegselt tiivad. Noodapärasse jäävad kalad tõstetakse väljatõmbamisel kahvaga väiksematesse paatidesse.
Veonooda omapära seisneb selles, et tema võrksein peab ulatuma kogu kokkuvedamise ajal pinnast põhjani.
Ajalugu
Noot oli arvatavalt Eestis kasutusel juba kiviajal. 19. sajandil oli Eestis kasutusel nii lihtsaid kui keerulise ehitusega nootasid. Suured noodad (tiiva pikkus kuni 400 m ja kõrgus 5 m) valmistasid nootkonna liikmed, kes olid enamasti ühe küla mehed. Neile kuuluvatest osadest pandi noot kokku püügihooaja alguses, selle lõppedes igaüks oma osa koju tagasi.
Tänapäev
Veonooda definitsioon kehtivas kalapüügieeskirjas on – koosneb veoköitest, tiibadest, kerest ja pärast, mis kokku vedamisel kurnab läbi kogu veekihi ümberpiiratud alal. Veonooda alaliigid on kaldanoot ja pöördnoot.
Pavel Anissimov
Pavel Anissimov (15. august / 28. august 1904 Petrajeva-Gorka küla, Belozerski maakond, Vologda kubermang – 26. november 1981 Tallinn) oli Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelane, siseteenistuse polkovnik (1964).
Teenistuskäik
1924–1926 Jekimovski külanõukogu esimees Belozerski maakonnas Tšerepovetsi kubermangus, 1926–1928 4. suurtükiväebrigaadi reamees Leningradi sõjaväeringkonnas, 1928–1931 tehase "Krasnõi Putilovets" lihvija Leningradis, 1931–1932 Nadežda Krupskaja nimelise Leningradi Poliitharidusliku Instituudi üliõpilane. ÜK(b)P liige 1929. 1932–1933 ÜK(b)P veemajanduse töökollektiivi sekretär Belozerskis Leningradi oblastis, 1933–1936 Loode jõelaevanduse Laadoga-äärse piirkonna parteikomitee instruktor ja sekretär, 1936–1938 Loode jõelaevanduse Tšerepovetsi sadama partorg ja parteikomitee sekretär, 1938–1939 Tšerepovetsi rajoonikomitee 2. sekretär, 1939–1941 1. sekretär, 1941–1945 Vologda oblastikomitee kaadriala sekretär, 1945–1946 ÜK(b)P KK juures asuva Kõrgema partorgide kooli kuulaja Moskvas, 1946–1947 ÜK(b)P KK Eesti büroo vastutav töötaja, 1947–1948 Eestimaa Kommunistliku (bolševike) Partei Keskkomitee (EK(b)P KK) kaadriosakonna juhataja asetäitja, 1948–1952 EK(b)P KK administratiivosakonna juhataja. Tema parteilisele karjäärile mõjus halvasti parteiliikmemaksude juhtum, kui kaks kommunisti varastasid kuue aasta jooksul kümneid tuhandeid rublasid parteiliikmemakse. Anissimovi süüdistati kontrolli puudumises ja teda karistati valju noomistusega arvestuskaardile kandmisega.1952–1953 oli ta EKP Tartu oblastikomitee 2. sekretär, 1953–1954 ja 1957–1961 EKP KK tööstuse ja transpordi osakonna juhataja asetäitja, 1954–1957 Eesti NSV kalatööstuse minister, 1961–1962 Eesti NSV siseministri asetäitja, 1962–1967 Eesti NSV ühiskondliku korra kaitse ministri esimene asetätija. Alates 1967 üleliidulise tähtsusega personaalpensionär Tallinnas.
Tegevus julgeolekuorganite juhtimisel
1948. aastal loodi EKP KK juurde administratiivosakond, mille ülesannete juurde käis muuhulgas ka järelevalve julgeolekuorganite tegevuse üle. Aastatel 1948–1952 oli selle osakonna juhataja Pavel Anissimov. Need oli aastad, kui viidi läbi 1949. aasta märtsiküüditamine ja suruti maha relvastatud vastupanuliikumine Eestis.
Pavel Anissimov suri 26. novembril 1981 Tallinnas ja ta maeti 2. detsembril 1981 Metsakalmistule.
Rahvuskogu valimised
Rahvuskogu valimised toimusid Eestis 12., 13 ja 14. detsembril 1936. Valimisaktiivsus oli 57,8%.
Rahvuskogu Esimese Koja valimiste päevadeks määrati 12., 13. ja 14. detsember 1936 (Riigivanema otsus nr. 688-a 14. oktoobrist 1936; RT 1936, 86, 706).
Rahvuskogu moodustamise seaduse (RT 1936, 81, 654) kohaselt jaotati Rahvuskoja Esimese Koja valimisteks Eesti 80 iseseisvaks valimisringkonnaks ning iga valimisringkond valis ühe Esimese Koja liikme. Kandidaat pidi olema 25 aastat vana, hääleõiguslik ning esitama vähemalt 100 hääleõigusliku kodaniku toetusallkirja. Kautsjon kandidaadi kohta oli 250 krooni. Valituks tunnistati kandidaat, kes on saanud valimisringkonnas kõige rohkem hääli. Kui valimisringkonnas seati üles ainult 1 kandidaat, hääletamist ei korraldatud ning kandidaat tunnistati valituks.
Rahvuskoja Teine Koda moodustati järgmiselt:
Esimese Koja valimisteks seati üles seati 113 kandidaati. 50 valmisringkonnas jõudis maakonna seltskondlik komitee kandidaadi isiku suhtes kokkuleppele ja üles seati üks kandidaat. Olukorras, kus poliitiline tegutsemisvabadus oli piiratud, opositsioon Rahvuskogu valimisi boikoteeris. Konstantin Päts ütles sellise teguviisi kohta: ''Meie ei karda opositsiooni, meie ei ole ka Rahvuskogu valimiste juures keelanud ära kandidaate üles seada. Mina olen isiklikult neile inimestele, kes kanget opositsiooni teinud, ettepaneku teinud, et tulgu ja tehku Rahvuskogus tööd. Nemad arvasid siis, et neil ei ole paras aeg tulla. Nähtavasti arvasid nad, et ei saa enamust''.
50 valimisringkonnas kandideeris ainult üks kandidaat ja seal seega hääletamist ei korraldatud. Kõige kõrgem kandideerimisaktiivsus oli kolmes ringkonnas, kus oli üles seatud kolm kandidaati mandaadi kohta. ("Rahvuskogu Esimese Koja liikmete kandidaatide nimekiri valimistel 12-12., 13. ja 14. detsembril 1936 - RTL 1937, 99, lk 4622).
Johann Christoph Bach
thumb|Johann Christoph Bach. Johann Christoph Bach (6. detsember 1642 Arnstadt – 31. märts 1703 Eisenach) oli Saksa barokiajastu muusik ja helilooja.
Ta sündis Arnstadtis ja tema isa oli Heinrich Bach, Johann Sebastian Bachi vanaonu. Johann Christoph Bach oli ka J. S. Bachi esimese naise Maria Barbara Bachi onu.
Johann Christoph Bachi kuulsuse heliloojana ületas tema perekonnas ta eluajal vaid Johann Sebastian. Ta töötas Eisenachis organistina, hiljem samas õukonna kammerorkestri muusikuna. Tema vend Johann Michael Bach (Johann Sebastian Bachi äi ja Maria Barbara isa) oli samuti helilooja.