cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arisaka M1905
Ajalugu
Vintpüssi eripäraks oli liigutatav lukukaas, mis kaitses lukukoja avausi karmi Vaikse ookeani kliima eest. Kuna kaas kippus luku liikumisel logisema, eemaldasid paljud sõdurid selle oma relvalt. Jaapani 6,5 mm Arisaka vintpüsse toodeti 3,4 miljonit.
M1905 ratsaväekarabiin oli Arisaka M1905 lühema vintrauaga versioon. Peale ratsaväe kasutasid seda ka insenerid, varustusülemad ja tagalaüksused. Karabiin võeti relvastusse paralleelselt vintpüssiga M1905.
Kasutamine Eestis
Esimeses maailmasõja ajal tarnis Jaapan 763 000 Arisaka vintpüssi (6,5 mm) abina Venemaale. Põhiliselt varustati võõra padrunitüübiga relvadega tagala-, eriti Loode-Venemaa üksusi. Seetõttu leidus neid suurel arvul 1918. aastal Eestis ja Soomes. Vene armee koosseisus 1917. aastal moodustatud Eesti diviisis olid Jaapani püssid enamuses ning Saksa võimude poolt võeti märtsis 1918 neid diviisilt ära 7521 tükki.
Pärast Vabadussõja lõppu koguti Jaapani püssid lattu ja unustati. Järgnenud ligi viie aasta jooksul kulus neile vaid üle ühe miljoni 6,5 mm padruni piirivalves ja politseis. Alles 1924. aasta detsembrimäss äratas need relvad uuele elule. Kaitseliit relvastati 1925. aastal peamiselt Jaapani püssidega.
pisi|vasakul|6.5×50mm Arisaka padrun. Jaapani püsside rauaõõned olid aga juba Kaitseliidule väljaandmisel väga halvas olukorras ning 1929. aastaks jõudis nende kulumus kaitseministrile tehtud Kaitseliidu ülema ettekande järgi "viimase piiri peale". Suurem osa raudadest polnud enam väljaõppeski kõlblikud. Jaapani püssiraual oli vana tüüpi kaarja ristlõikega (polügonaalne) vintsoonestik. See hõlbustas küll raua puhastamist, kuid mantelkuulid kulutasid rauad kiiremini läbi. Ka 6,5 mm laskemoon oli viletsas seisukorras ja selle varu oli nelja aastaga, 1925–1928, vähenenud 12,1 miljonilt 8,4 miljonile. See moodustas vaid kümnendiku Eesti padrunitest ning neid kulus Kaitseliidus umbkaudu 1 miljon aastas.
Ümberpuuritud KL .303
Esimene proovipartii, 10 Jaapani püssi, tehti ümber 1929/1930. aastal. Viie järgneva aastaga (1930–1934) puuriti ümber ka ülejäänud enam kui 24 tuhat vintpüssi ja karabiini. Vajadusel valmistati neile ka päris uusi raudu. Ümbertehtud relvad said 7,70 mm kaliibri järgi uue nime KL .303 (0,303 tolli = 7,70 mm) ning seisid Kaitseliidu relvastuses 1940. aastani. Mobilisatsiooni korral oleks kutseealised kaitseliitlased kutsutud sõjaväeteenistusse ning Kaitseliidu lahinguüksused oleks kohe lülitatud sõjaväe määratud koosseisu. Nende jaoks anti sõjaväe poolt Kaitseliidule 9 tuhat valdavalt Vene originaalpüssi. Vanemate aastakäikude kaitseliitlased ning reservväelased oleksid jäänud kandma tagalas vahi- ja vooriteenistust Jaapani püssidega.
7,70 mm peale ümberpuurimine ei osutunud kõiges õnnestunuks. KL .303 täpsus oli rahuldav, kuid probleeme oli padrunite salvest raudasöötmisega. 1940. aastal olla lõpuks leitud ka lahendus söötmisvea parandamiseks, kuid siis polnud sel enam suuremat tähtsust. Hoolimata soovida jätnud töökindlusest oli neil Eesti relvasüsteemis n-ö teise liini relvadena oma koht kuni 1940. aastani. Sõjaväe relvastusse Jaapani püsse ei jäetud. Laonurgas säilis vaid tühine arv ümber puurimata jäänud ning kasutuskavatsuseta 6,5 mm relvi. Augustis 1935 oli selliseid järel 135 tükki. Peamiselt Kaitseliidu tellimusel valmistas Arsenal Jaapani püssi baasil ka erinevaid täpsuspüsse. Nii tehti 1931/1932 Kaitseliidule 150 Jaapani võistluspüssi.
Príncipe
Príncipe on saar Guinea lahes.
Pindala 136 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 948 meetrit (Pico de Príncipe). Saar on vulkaanilise päritoluga ning arvatavalt üle kolme miljoni aasta vana.
Saarel elab umbes 5000 inimest. Ainus linn on Santo António (1357 elanikku), millest 3 km põhja pool asub Príncipe lennujaam.
Portugallaste saarele jõudmise ajal oli see asustamata. Saarele pandi nimi ('printsi saar') Portugali kuninga João II lemmikpoja Afonso auks. Saare põhja- ja keskosa muudeti istandusteks, kus töötasid orjad. Algul toodeti seal põhiliselt suhkrut, hiljem kakaod. Pärast São Tomé ja Príncipe iseseisvumist on istandused enamjaolt metsastatud.
Galeazzo II Visconti
Galeazzo II Visconti (umbes 1320 – 4. august 1378) oli Milano valitsejaks aastatel 1354 kuni 1358.
Kõverusraadius
Definitsioon
Ruumilise kõvera korral on kõverusraadius kõverusvektori pikkus.
Tasandilise kõvera korral on kõverusraadius R defineeritud valemigaː
kus s on kõvera punktist määratud kaugusel olev kaarepikkus, φ on antud punktist tõmmatud puutuja tõusunurk ja κ on kõverus.
Kui kõver on defineeritud ristkoordinaatides y(x), siis on kõverusraadius esitatav valemi kujul:
ja |z| tähistab z absoluutväärtust.
Kõvera esitamisel parameetrilistes koordinaatides x(t) ja y(t) on kõverusraadius
Galeazzo II Visconti
Galeazzo II oli osav diplomaat, kes alustas oma rohkearvuliste valduste ühendamist ühtse organisatsiooniga riigiks.
Resideeris Pavias, kus ta ehitas Castello Visconteo ja asutas Pavia ülikooli ja raamatukogu. Oli helde kunstipatroon, sealhulgas Petrarca sõber ja toetaja.
Kuues ristisõda
Kuues ristisõda on ristisõda, mis toimus aastatel 1228–1229, seitse aastat pärast eelmist ristisõda.
1221. aastal said kristlased aga Viiendas ristisõjas (1217–1221) Damietta juures Egiptuses sultan Al-Kamili vägedelt hävitavalt lüüa. Ristisõdijad olid oodanud keisri Friedrich II saabuvat väge ning seetõttu lükanud tagasi ka Aijubiidide sultani Al-Kamili pakkumise, et sõja lõpetamiseks võiks ta Jeruusalemma kristlastele tagasi anda. thumb|left|Friedrich II (vasakul) ja Egiptuse sultan Al-Mālik (paremal)
Kuuendat ristisõda juhtis Saksa-Rooma keiser Friedrich II, kes oma abielu kaudu aastal 1225 Jeruusalemma kuninga tütre Isabelle II-ga pretendeeris ka Jeruusalemma kuningaks. Juba aasta pärast abiellumist suri Isabella pärast sünnitust aga ta jõudis ilmale tuua uue valitseja, Konrad II. Friedrich oli küll murdnud oma lubadust võtta osa viiendast ristisõjast, kuid soovis siiski läbi Konradi Jeruusalemma trooni üle mõjuvõimu saavutada ning alustada uut ristisõda. Saksa-Rooma keiser Friedrich II oli Saksa kuningaks saamise järel, 1211. aastal mitmel korral lubanud minna ristisõtta, kuid seda pidevalt edasi lükanud.
Saksa-Rooma keiser ja Itaalia kuningas Friedrich lükkas oma väljasõitu Püha Maa poole edasi ning tema laevade meeskonnad said nakkushaigustest korduvalt kannatada. Paavst Gregorius IX ekskommunikeeris Friedrich II ja ristisõdijate etteotsa asusid nüüd tema esindajad Richard Filangieri, Limburgi hertsog Henri IV ja Saksa ordu kõrgmeister Hermann von Salza, kes saabusid Lähis-Itta 1227. aasta lõpus. Keisri vägesid oodates asusid nad Siidoni kaitserajatisi renoveerima, muuhulgas ehitati ka Siidoni merekindlus. Montforti kindlusest sai hiljem Saksa ordu peakorter. Damaskuse moslemite juht al-Muzzaam oli äsja surnud ning nad ei julgenud ilma kindla juhita veel sõtta minna. Septembris 1228 saabus lõpuks Friedrich, olles kogunud piisavalt suure väesalga, et minna Palestiinasse. Friedrich asus ka oma poja regendina Jeruusalemma kuningriigi juhiks. Friedrich sattus kohe tülli kohalike aadlikega, kellest osad ei olnud nõus keisrivõimuga nii Küprosel kui ka Jeruusalemmas.
Al-Kamil ilmselt ei teadnud Friedrichi vägede vähesusest, mille taga oli tema ekskommunikatsioon ning proovis vältida oma alade kaitsmist veel ühe ristisõja eest. Ristisõdijad said ilma suurema võitluseta Jeruusalemma, Petlemma ja Naatsareti kätte veebruariks 1229. Pärast läbirääkimisi Aijubiidide Egiptuse ja Damaskuse sultani Al-Kamiliga sai Saksa-Rooma keiser Friedrich vaherahulepingu alusel 10 aastaks Jeruusalemma ja selle ümbruse, Naatsareti ning Petlemma Jeruusalemma kuningriigi valdusse. Jeruusalemma kuningriigi kontrolli alla anti sultani poolt kitsas maariba mre ääres ja lisaks ka linnad Sidon ja Yafo. Moslemitele jäi Jreuusalemmas kontroll Kaljutempli ja Al-Aqsa mošee üle, samuti nende omanduses olnud vara ja õigus elada linnas moslemite elukorralduse alusel.
Kuues ristisõda kristlastele edukalt, kuid paavsti see ei lepitanud: keiser Friedrich II jäi kirikuvande alla. 1229. aastal krooniti Friedrich ka Jeruusalemma kuningaks, kuid andis peagi tiitli üle oma pojale Konrad IV-le.
Pliit
Pliit on seade, mille kuumutataval horisontaalsel pinnal (pliidiplaadil, -raual või -rõngal) valmistatakse toitu või soojendatakse midagi.
Ajaloost
Eesti talumajadesse alustati pliitide rajamist 19. sajandi teisel poolel. Tellistest pliit või sissemüüritud pada, mõnel juhul ka mõlemad, ehitati reheahju kolde kõrvale, hiljem eeskambrisse või ruumi rehetoa ja kambrite vahele, millest kujunes köök. Pliidi kütmisel tekkiv suits juhiti mööda lõõre reheahju kummi alla, hiljem korstnasse.
Põhja-Eestis ehitati tihti kummid otse pliidi kohale, Lõuna-Eestis ehitati pliit või pajamüür ka suvekööki.
Puuküttega pliit
pisi|Puuküttega pliit Puuküttega pliidil kasutatakse kütusena puitu. Sellise pliidi külge ehitatakse ka soemüür, et suurendada pliidi kasutegurit. Kagu-Eestis ehitatakse soojamüüri külge omakorda ka leso.
Gaasipliit
pisi|Gaasipliit Kütusena kasutatakse maagaasi. Gaasipliit kujutab endast gaasipõletit ja praeahjukappi. Gaas tuleb põletisse läbi ventiili ja põleb hapniku juurdepääsu tõttu. Maagaas tuleb linna gaasivõrgust. Maagaas koosneb gaasisegust, mis on tekkinud maapõues orgaanilise materjali kõdunemisel. Maagaasi kasutamise korral ei ole vaja reduktorit gaasi rõhu vähendamiseks.
Põld-kadakkaer
Põld-kadakkaer (Cerastium arvense) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kadakkaera  perekonnast.
Pliit
Gaasipliit
Ballonngaasiga kütmisel kasutatakse butaani. Butaani kasutamisel on vaja ka reduktorit rõhu vähendamiseks, kuna butaan balloonis on kõrge rõhu all.
Põld-kadakkaer
Taime kõrgus on keskmiselt 10–30 cm. Õied valged, kuni 2 cm läbimõõduga, 5 poolest pikkusest kaheks jaotunud kroonlehega.
Kasvukoht umbrohuna põldudel ja rohumaadel. Hajusalt peamiselt Mandi-Eestis.
Pliit
Gaasipliit
Tuli süüdatakse tikkude või tulemasinaga. Kaasaegsetel gaasipliitidel on elektroonilised süüteregulaatorid, mis sulgevad gaasi, kui põletis pole tuld.
Kuna gaas on kergesüttiv aine, siis on gaasipliidi kasutamine seotud plahvatus- ning tuleohuga. Nõukogude Liidus lõpetati gaasipliitide paigaldamine uutele korteritele 1975.
pisi|Elektripliidi isekandvad keeduspiraalid pisi|Keraamiline elektripliit
Elektripliit
Elektripliit on elektripaigaldis toidu soojendamiseks ja küpsetamiseks.
Esimestes elektripliitides muutus elektrienergia soojuseks takistustraadist spiraalis, mis paiknes lahtiselt keraamilise pliidiplaadi loogelistes vagudes. Sellised elektrilöögiohtlikud plaadid asendusid möödunud sajandi keskpaiku keeduplaatidega, milles küttespiraali keraamilist kandjat ümbritses kettakujuline kinnine teraskest või siis oli küttetraat tsementeeritud spiraalseks painutatud lamedasse isekandvasse terastorusse. Niisugused küttekehad vajavad kuumenemiseks võrdlemisi kaua aega ja seega ka lisaenergiat.
Nüüdisaegsetes elektripliitides on kandvaks pinnaks teraskesta asemel klaaskeraamiline plaat. Soojuse ülekandmise põhimõttest lähtuvalt on kasutusel peamiselt kaht tüüpi elektripliidid:
Elektripliidi paigaldusnõudeid:
Ohutus
Kuna pliidi temperatuur ulatub 170 °C, võib ettevaatamatu pliidiga ümberkäimine tekitada põletushaavu.
336
336. aasta
Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand
Aastakümned: 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad 320. aastad - 330. aastad - 340. aastad 350. aastad 360. aastad 370. aastad 380. aastad
Aastad: 331 332 333 334 335 - 336 - 337 338 339 340 341
Viljandi
Viljandi (ajalooliselt saksa keeles Fellin, poola keeles Felin, läti keeles Vīlande) on linn Lõuna-Eestis, Viljandi maakonna halduskeskus. Linn asub Sakala kõrgustikul, Viljandi järve kaldal.
2000. aasta rahvaloenduse järgi oli Viljandis elanikke 20 756; 2004. aastal 20 454 ja 2012. aasta jaanuaris arvestuslikult 17 868. Viljandi on elanike arvult Eestis kuues linn.
Nimi
Viljandi nime aluseks arvatakse olevat sõna "vili" koos järelliitega -ndi.
Muinasaeg
Viljandi muinaslinnus võeti kasutusele viikingiajal. 13. sajandi algul kuulus Viljandi Sakala muinasmaakonda ja on oletatud, et Viljandi võis olla muinasmaakonna keskus.
Liivimaa ristisõja ajal, aastal 1211, piiras linnust Riia piiskopi, Mõõgavendade ordu, liivlaste ja latgalite vägi. Tolleaegne linnus olevat Läti Henriku järgi olnud oma aja kohta küllaltki tugev ja 1211. aastal seda päris vallutada ei suudetudki. Pärast kuuepäevast piiramist jõuti kokkuleppele, viljandlased tunnistasid riialaste (piiskopi ja ordu) ülemvõimu ja linnusesse lasti preestrid, kes viisid läbi ristimise. See sündmus on ühtlasi Viljandi esmamainimine kirjalikes allikais (Araabia geograafi Abū ‘Abdullāh Muḩammad al-Idrīsī maailmakaardil (1154) esineva tähekombinatsiooni FLMWS seostamine Viljandiga on meelevaldne). Esialgu jäi uute isandate võim aga ebakindlaks ja vaheldus perioodidega, mil sakalased riialastega jälle sõjajalal olid. pisi|Viljandi linna ja [[Viljandi ordulinnuse plaan]] Kindlamalt allutati Viljandi koos ülejäänud Sakala ja Ugandiga 1217. aastal, pärast lüüasaamisega lõppenud Madisepäeva lahingut. 1220. või 1221. aastal mehitasid orduvennad Viljandi linnuse, elades seal esialgu koos kohalike sakalastega.
Viljandi sakalased tungisid 1223. aasta 29. jaanuaril koos nendega linnuses viibinud orduvendadele, ordu sulastele ja saksa kaupmeestele kallale ning tapsid või vangistasid nad. Viljandlaste eestvedamisel laienes ülestõus ka mujale Sakalasse, Ugandisse ja Järvamaale. Valmistudes riialaste vastulöögiks kutsuti Viljandisse (sarnaselt kogu Sakala ja Ugandiga) sõjamehi Novgorodist ja Pihkvast, mis võis tähendada endi Vene vürstide ülemvõimu alla andmist. Riialased ründasid Viljandi linnust teist korda 1223. aasta augustis. Piiramise 15. päeval sakalased ja venelased alistusid ning Viljandi läks taas piiskopi ja ordu võimu alla.
Muinasaegne asustus paiknes linnusest lõuna pool. Asustusjälgi on leitud Lossipargis asuvatelt Kivi-, Musu- ja Suusahüppemäelt ning ka Männimäe elurajooni lähistel asuva Huntaugumäe nõlvalt.
Keskaeg
pisi|[[Viljandi Jaani kirik]]
Viljandi linn sai tekkida pärast 1224. aastat, mil senise puidust muinaslinnuse asemele hakati rajama kivilinnust. Võimalik, et linna rajamine oli kavandatud osana linnuse kaitserajatistest (esimesena pakkus selle skeemi välja Paul Johansen). Arvatakse, et Viljandi sai linnaõigused 13. sajandi keskel, õiguste kinnitamisürik on säilinud 1283. aastast (Hamburgi-Riia linnaõigused). 14. sajandist kuulus Viljandi ka Hansa liitu. Keskaegne linn paiknes linnusest põhja pool, sellest on ümber ehitatuna säilinud ainult Jaani kirik (endine kloostrikirik).
Viljandi linna ümbritsesid tänapäeval muinsuskaitse all olevate kaitserajatistena Viljandi linnamüür ja Viljandi linnamüüri väravad, mida ümbritses perimeetris 1,2 km pikkune vallikraaviga kolmest küljest; lõunakülge kaitses vallikraaviga eraldatud Viljandi ordulinnus. Linna lääneküljelt idaküljeni asus kaarjalt linna ümbritsev müür, mis kagusuunal liitus taas linnuse müüriga. Linnamüür oli 1,2–2,1 m paksune, laotud maakividest. Linna lääneküljel oli Riia ehk Storke värav, loodenurgal neljatahuline torn, põhjaküljel poolringikujulise põhiplaaniga torn ja Tartu värav. O-küljel paiknes kolmveerandringikujulise põhiplaaniga Moskva torn ja pääsuks Viljandi järve äärde väike poolringikujulise põhiplaaniga torn. Väravad linnamüüris olid tornideta. Täiendavate kaitserajatistena oli Tartu värava ees oli piklik zwinger eesväravaga otsseinas, Riia värava ees oli algul ligikaudu 1 m paksuste seintega eeskaitseehitis, mis aga hiljem asendati nelinurkse plaaniga zwingeriga, mille lõunaküljel oli eesvärav.
Linn purustati korduvalt Liivi sõjas (1558–1583) ja Poola-Rootsi sõdades (1600–1622/23), mille käigus kadusid ka linnaõigused. Rootsi kuningas Gustav II Adolf läänistas 1624. aastal Viljandi koos ümbrusega Jacob de la Gardie'le, ning endise linnuse asemel sai alguse Viljandi mõisa (saksa keeles Schloß Fellin) areng ja õitseng. Mõisakeskus tekkis keskaegsest linnast läände, linna ja pealinnuste vahele.
Uusaeg
1700. aastal alanud Põhjasõda Eesti alal hävitas nii mõisa kui ka linnalise asula taas. Pärast Põhjasõda kinkis Venemaa keisrinna Jelizaveta Petrovna Viljandi mõisa oma täditütrele Maria Tšoglokovale. Viljandi mõisale allus tollal nii keskaegsest linnast järele jäänud väike asula kui ka ümberkaudsed alad, sh linnusevaremed. 1749. aastal valmis Viljandi mõisas ühekorruseline barokne puidust peahoone, mis lammutati 1938. aastal.
1772. aastal rajati Viljandisse, Viljandi vanalinnas esimene algkool eesti linnakodanike lastele. Turuplatsi ääres asunud vana koolimaja hävis 1944. aastal.
Uuesti sai Viljandi linnaõigused alles Katariina II ukaasiga 1783. aastal, mil temast sai haldusreformi käigus asutatud Viljandi kreisi (maakonna) keskus. Viljandi mõis piiras linna igast küljest, mõisa maa-alad hõlmasid veel kahte abimõisat: Tommuskit ja Reinut. Tommuski oli lääne- ja Reinu lõunapoolses osas. 1860. aastal ostis Viljandi mõisa Liivimaa maanõunik parun August Paul Adolph von Ungern-Sternberg ja mõis läks von Ungern-Sternbergide perekonna valdusse, mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Heinz von Ungern-Sternberg. 19. sajandil kasvas linn jõudsalt. August Paul Adolph von Ungern-Sternberg eraldas oma maadest krundi Viljandisse maakoguduse kiriku ehitamiseks. Lisaks Jaani kirikule, mida nimetati saksa kirikuks, ehitati linna uus, Pauluse kirik, mida nimetati maakoguduseks. Jaani kirik jäi linna kaupmeestele ja käsitöölistele, Pauluse kirikusse hakkasid käima eestlased ja piirkonna aadlikud. 19. sajandi teisel poolel kandis saksa õppekeelega kool Viljandi Poeglaste Elementaarkooli nime ja selle juhatajaks oli aastatel 1862–1895 tuntud ärkamisaja kultuuritegelane ja kirjamees Friedrich Kuhlbars. Koolijuhataja kohalt tagandati Kuhlbars 1895 venestusajal riigikeele oskamatuse pärast. Elementaarkoolis õppisid Villem Reiman, Juhan Kunder, Karl-August Hindrey jmt hiljem tuntuks saanud eesti avaliku elu ja kirjandustegelased.
Linna täiendava kasvuimpulsi andis 1895. aastal avatud Viljandi–Mõisaküla kitsarööpmelise raudtee, mis suubus Valga–Pärnu raudteele. 1901. aastal avati ka Viljandi–Türi–Tallinna raudteeharu.
21. märtsil 1919. aastal Ajutise Valitsuse seadusega laiendati linna piire, Viljandi eeslinnade ühendamisega Viljandi ja Pärsti valla alade arvel. Viljandi inna piirkonna külge liideti Viljandi walla küljest Kivistik ühes mäepealse rajooniga, Uus uulits, Tallinna uulits ühes Riia maanteele viiva teega ja Viljandi mõisa hoonetega ning surnuaia ja vaksali vahene rajoon, Pärsti vallast Köstrimaa ja Kiriku küla ning Viljandi linna servast Kantreküla alevik.
1920. aastad tõid Viljandi majandusellu muudatusi, rajati Eduard Pohli tikuvabrik, Viljandi linavabrik, Uno Pohrti masinavabrik, Alko likööri- ja veinivabrik. Viljandi linnaelanike arv suurenes : 1922. aastal oli see umbes 9500, aga 1929. aastaks oli tõusnud juba üle 14 000. Aastatel 1926-1927 arendati praeguse Vabaduse platsi ümbrust, endise Viljandi mõisa puuviljaaia asemele rajati mälestussammas Vabadussõjas langenutele ning Eesti Pank ehitas platsi äärde esindusliku hoone. 1920. aastatel kerkis Viljandi põhjapoolsele küljele Uueveski linnaosa. 1925. aastal sai Viljandi vanalinn Varese silla kaudu ühenduse Esimese Kirsimäega. 1930. aastal avati Uueveski basseinid.
Linnajuhtimine ja haldusorganid
Viljandi linna esinduskogu on Viljandi linnavolikogu, kuhu valitakse iga nelja aasta tagant 27 liiget. 2017. aasta kohalike omavalitsuste volikogude valimiste järel moodustasid Viljandis võimuliidu Eesti Reformierakond, Isamaa ja Res Publica Liit ning Eesti Keskerakond, kellel on volikogus vastavalt 8, 6 ja 2 mandaati. Volikogu opositsiooni kuuluvad 9 saadikuga Sotsiaaldemokraatlik Erakond ja Eesti Konservatiivne Rahvaerakond 2 mandaadiga.
Viljandi linna täidesaatva võimu organ on Viljandi linnavalitsus, millel on kaheksa liiget. Viljandi linnapea on alates 2017. aasta 3. novembrist Madis Timpson (RE).
Linn ja asumid
pisi|Viljandi vanalinna muinsuskaitseala, Hiire ja [[Johan Laidoneri platsi tänava nurk]]
Rahvastik
pisi|Elamu [[Pikk tänav (Viljandi)|Pikk tn 4]] pisi|[[Viljandi mõisa peahoone]]
Majandus
Viljandi on mitmekülgse tööstusega linn. Töötleva tööstuse alal tegutseb 23 suuremat ettevõtet ja tootmisüksust (20 ja enama töötajaga), tähtsamad tööstusharud osatähtsuse järgi 2021. aasta tööstustoodangu müügis (u 390 mln €) on järgmised:
2020. aasta kümme suurima käibega tööstusettevõtet
Sport
Jalgpallis on oma, tugevuselt kolmandal liigatasandil mängiv klubi Viljandi Tulevik, Viljandi Tuleviku duubelmeeskond mängib tugevuselt viiendas liigas. Palju on noorte- ning rahvaliigas pallivaid harrastajate võistkondi.
Käsipallis esindab Viljandit klubi Viljandi HC.
Saalihokis on Viljandit teises liigas esindav Viljandi Saalihokiklubi (tuntud ka Viljandi Metalli saalihokiklubina), mängupausi peab Vestmani meeskond.
Kultuur
pisi|[[Viljandi Pauluse kirik]]
Kuni 2011. aastani tegutses Viljandis kino Rubiin, 2017 aastal avati Forum Cinemas kino.
Arheoloogia mõisteid
Siin on loetletud arheoloogia mõisteid
337
337. aasta
Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand
Aastakümned: 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad 320. aastad - 330. aastad - 340. aastad 350. aastad 360. aastad 370. aastad 380. aastad
Aastad: 332 333 334 335 336 - 337 - 338 339 340 341 342
Ludwig Woldemar Leonce von Rahden
Rahden oli keiser Aleksander II aegne riiginõunik, Eestimaa kubermangu asekuberner 12. detsembrist 1858 kuni 27. detsembrini 1868.
Perekond
Rahden sündis Piltene kreisimarssal Friedrich Ferdinand von Rahdeni (1783–1857) ja Wilhelmine von Keyserlingi (1791–1859) pojana. Ta abiellus 1861 paruness Jenny Julie Laura Friederike von Kleistiga (1841–1907). Nende Tallinnas sündinud poega, Ferdinand von Rahdenit (1863–1919), autasustati Georgi ordeni 4. järguga: "bokserite ülestõusu ajal Pekingi diplomaatilise kvartali kaitsmisel ilmutatud vapruse eest".
Generation NEX
Generation NEX on 2005. aastal välja lastud mängukonsool, Nintendo Entertainment System (NES) riistvara kloon, mis on Messiah Entertainment, Inc. toode. Nime on ta saanud Generation X ja NES ristamisel. Selle aparaadiga saab kasutada nii Jaapani Famicom 60-pin ning Põhja-Ameerika/Euroopa NES 72-pin originaal Nintendo kassette.
Süsteem toetab ka stereoheli, mida saab programmeerida sisse tulevikumängudele. Hetkel saadaval olevad NES mängud mängivad siiski ainult dual-mono heli, sest NES toetas ainult mono heli.
Generation NEX'il on ka sisseehitatud tugi Messiah 2.4 GHz Wireless NES kontrolleritele, mis ei vaja mingisugust eraldiseisvat riistvara. NEX'iga saab ka kasutada originaal NES kontrollerieid ja tarvikuid (NES Zapper, 4-score, NES Advantage, jpm).
Ühtri
Ühtri on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa valla keskosas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda.
Ühtrist põhjas asub Pärnselja, läänes Lelu, lõunas Aadma, idas Kleemu ja kirdes Kaigutsi küla.
Nimi
alt=Ühtri evangeeliumi kristlaste ja baptistide palvemaja|pisi|265x265px|Ühtri baptisti palvela Kohanime päritolu on teadmata. Kohanime on esmamainitud 1665. aastal kujul Vchtry.
Loodus
Ühtri lõunaosa läbib Luguse jõgi.
Ajalugu
Ühtri küla kuulus ajalooliselt algselt Putkaste mõisa alla ja hiljem Aadma mõisa alla. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel elasid külas talunikud Uchtri Peet, Knuti Siemo ja Siemona Matz.
1835 oli Ühtris kuus talu, mille elanikud said omale perekonnanimeks nimed Ernes, Jaakson (Jakson), Jõemets, Kaev (Kaew), Lapp, Lipp, Maasik, Maripuu (Marripu), Roasto (Rooasto), Saarna, Sooster, Uusman, Wardas ja Wihhor.
Kultuur
Ühtri külas Pendi talus on sündinud kunstnik Ülo Sooster. Tema sünnikodu tähistab mälestuskivi. Külas asub baptistide palvela. Nõukogude ajal tegutses külas Tarbijate kooperatiivi kauplus.
Jaak Palumets
Jaak Palumets (30. jaanuar 1958 Restu – 2. juuli 2006) oli eesti botaanik.
1976. aastal lõpetas ta Tõrva keskkooli ja 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna. 1993. aastal kaitses ta doktoritöö teemal "Analysis of phytomass partitioning in Norway Spruce". Aastail 1992–2006 töötas ta Tartu Botaanikaaias selle ühe juhina.
2008. aasta Oscari auhinnad
2008. aasta Oscari auhinnad ehk '''80. Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia auhinnad''' jagati 25. veebruaril 2008. aastal Ameerika Ühendriikides Los Angeleses Kodaki teatris. Oscari auhindadega tunnustati valikut 2007. aasta parematest filmidest.
Oscari-õhtu juht oli Jon Stewart.
Põhiauhinnad
Võitjad on loetletud esimesena ning paksus kirjas.
Muud auhinnad
Oscari ülistusauhind
Harilik leesikas
pisi
Harilik leesikas (Arctostaphylos uva-ursi) on kanarbikuliste sugukonda, leesika perekonda kuuluv pohlasarnane puhmastaim.
Nimetus
Hariliku leesika rahvapärased nimetused on jahumari, karumari, leesikesed, leesikpohl, seapohl, tsiamarja ja tuhkpohl. Ladinakeelse nime mõlemad pooled tähendavad karu viinamarjakobarat. Nimi tuleb arvatavasti asjaolust, et karu on üks väheseid loomi, kes sööb leesika jahuse maitsega marju.
Levila ja kasvukohad
Harilik leesikas on suhteliselt laialt levinud metsatundra- ja parasvöötmes. Teda leidub nii Euroopas, Siberis, Põhja Aasias, Kaug-Idas, Põhja-Ameerikas ja Jaapanis. Põhjalas on leesikas laialt levinud. Teda ei ole ainult Ölandil, Taani saartel ja Ahvenamaal ja Skärgårdshaveti saartel Soomes, mägedes ja kaugel põhjas. Taimi on aga mõnikord leitud isegi 1840 meetri kõrguselt Norra mägedest.
Eestis on leesikas levinud paiguti. Rohkem on leesikat Kagu-Eestis ja ranniku lähedal valgusrikastes, kuivades männikutes, nõmmedel ja luidetel. Kesk-Eestis haruldane. Leesikas ei kuulu Eestis kaitse alla.
Botaaniline kirjeldus
Leesikas on igihaljas puhmastaim. Moodustab metsades tihedaid 5–10 (15) cm kõrguseid vaibataolisi platse. Varte tipud võivad asuda juurekaelast kuni paari meetri kaugusel. Puhmad võivad elada mitukümmend aastat.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
thumb|right|Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm Šeik Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm [muh'ammad bin r'aašid aal makt'uum] (الشيخ محمد بن راشد آل مكتوم; eesti ajakirjanduses on kasutatud nimekuju Mohammed bin Rashid al-Maktoum; sündinud 15. juulil 1949) on pärast oma venna Maktūm bin Rāshid Āl Maktūmi surma (4. jaanuaril 2006) Dubai emiir alates 4. jaanuarist ning Araabia Ühendemiraatide asepresident ja peaminister 5. jaanuarist 2006. Juba varem oli ta Araabia Ühendemiraatide kaitseminister.
Harilik leesikas
Botaaniline kirjeldus
Igihalja leesika lehed on enamasti kaheaastased. Nad on 1–3cm pikkused ja 0,4–1cm laiad. Leesikalehed on lihtlehed, mis on nahkjad, talbjad või äraspidimunajad. Servad on terved ja kergelt alla rullunud. Lehtede pealmine pool on tumeroheline ja läikiv, alumine pool aga heledam (tihti valkjas- või mõnikord ka kollakasroheline). Mõlemal lehepinnal silmatorkav võrkroodumus. Lehel on lühikesed rootsud (2–5mm) ja hästi nähtavad rood. Leesikaleht laieneb tipu suunas. Kõige laiem koht on ülalpool lehelaba keskosa. Lehed asetsevad tihedalt ja vahelduvalt tumepruuni koorega võrsetel.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
Ta sündis kolmandana šeik Rāshid bin Şa‘īd Āl Maktūmi neljast pojast.
Harilik leesikas
Botaaniline kirjeldus
Leesika õied on värvuselt roosakad valged. Õietupp on punane ja valgete kilejate servadega samas õielehed on roosad või valged. Õietupp on püsiv samas kui õiekroon variseb pärast õitsemist. Kaheli õiekate – nii kroon- kui tupplehed. Õis on ka viietine ehk viiekordne. Kroon on kellukese kujuga ja seest karvane. Õied on koondunud tihedasse kobarasse, kus õisi on 3–10. Kobar ripub 5mm pikkustel raagudel. Tolmukatel on harunevad jätked. Leesikas õitseb mais. Putuktolmleja, kuid võimalik on ka isetolmlemine.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
Haridus
Nelja-aastaselt hakkas ta saama araabia keelele ja islamile orienteeritud koduõpetust. 1955. aastalt asus ta õppima Al Ahmedia kooli. Kümneaastaselt läks ta üle Al Shaabi kooli ning kaks aastat hiljem Dubai keskkooli. Augustis 1966 õppis ta koos oma nõo šeik Muhammad bin Khalifah Āl Maktūmiga Cambridge'i keeltekoolis Bell School of Languages.
Äri
Ta oli hotelli Burj al-‘Arab ehituse tellija.
Harilik leesikas
Botaaniline kirjeldus
Leesika viljad meenutavad pohla marju. Mõlemad on punased ja läikivad. Tegelikult ei ole leesika viljaks botaanilises mõttes mari vaid viie seemnega luuvili. Viljad on 5–8(10) mm pikkused ja külgedelt lapiku luuga. Luuviljal on jahukas maitse ja suured seemned. Eestis pole teada olevalt toiduks kasutatud. Seda ütleb ka leesika üks rahvapäraseid nimetusi - seapohl. Marjataolised luuviljad valmivad septembris. pisi|Köhler's Medizinal-Pflanzen in naturgetreuen Abbildungen mit kurz erläuterndem Texte (Plate 137) (8232797222) Leesikas on võimeline paljunema kahel moel: vegetatiivselt ja seemnetega. Vegetatiivne on peamine paljunemise viis ja toimub risoomiharudega. Seemnetega paljunemine on harvem. Leesikal on kõvad seemned. Idanemiseks soodustab linnu/looma seedekulgla läbimine või ka mõõdukas pinnasetuli. Taime tolmeldavad kiletiivalised, peamiselt kimalased.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
Isiklikku
Ta on tuntud hobusteomanik ja talle meeldib ratsutada.
Tema esimene abikaasa on šeika Hind bint Maktūm bin Juma Al Maktūm, kellega ta abiellus 1979.
Tema teine abikaasa on printsess Hayā bint al-Ḥusayn, Jordaania kuninga Ḥusayn II tütar ning praeguse Jordaania kuninga ‘Abdullāh II poolõde, kellega ta abiellus 10. aprillil 2004. Abielulepingule kirjutati alla ‘Ammānis Bayt al-Barkati palees. Kohal viibisid printsessi vend ‘Alī bin al-Ḥusayn, printsessi poolvennad kuningas ‘Abdullāh II ning printsid Fayşal bin al-Ḥusayn, Ḥamzah bin al-Ḥusayn ja Hāshim bin al-Ḥusayn, kuninganna Rāniyah ning printsess Hayā emapoolsed onud ‘Alā' ja ‘Abdullāh Ţūqān.
Harilik leesikas
Ajalugu
Indiaanlased kuivatasid ja peenestasid leesika marju. Saadud jahu kasutati toidu valmistamisel. Marjadest tehti ka kääritatud jooki. Ameerika põlisrahvad kutsusid leesikat ja leesikalehtedest valmistatud "tubakat" kinnikinnick'iks. See "tubakas" ei olnud tihti mitte ainult leesikalehtedest, vaid pigem erinevate taimelehtede segu, kus põhikomponent oli leesikaleht. Segusse pandi kontpuu, sumahhi ja punapaju lehtesid ja koort. Ida-Ameerikas kasutati rahupiipudes puhast tubakat, Lääne-Ameerikas oli aga rahupiipudes mitmete taimelehtede, seal hulgas ka leesika, segu. Indiaanlased kasutasid leesikat põiepõletiku ja põiekivide vastast toimet. Pulbristatud leesikalehti raputati haavadele. Rasvumise vastu kasutati marjadest valmistatud teed.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
Isiklikku
Šeik Muḩammadil on 16 last: seitse poega ja üheksa tütart.
Harilik leesikas
Ajalugu
Arvatakse, et hiinlased tutvustasid leesikat ja selle toimeid Marco Polole, kes tõi need teadmised Euroopasse. Esimest korda mainitakse leesikat kui ravimtaime 13. sajandi Walesis. Üksikud arstid ja botaanikud kirjeldasid taime raviomadusi 17. ja 18. sajandil. Ametlikult sai leesikast ravimtaim 1788. aastal, kui leesikas lisati Londoni farmakopöasse.
Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm
Isiklikku
19. septembril 2015 suri südamerabandusse Maktūmi vanim poeg Rāshid ibn Muḩammad Āl Maktūm.
Harilik leesikas
Droog
Lehed kogutakse sügisel vartelt roobitsedes, vältides taimede üleskiskumist. Leesikalehtede ükshaaval korjamine on aeganõudev töö. Selle asemel lõigatakse maha võrsed, mis kuivatatakse ja millelt hiljem eemaldatakse lehed. Kui lõigata rohkem kui kolmandik võrsest, ei suuda taim ennast taastada. Võrseid saab uuesti samalt taimelt korjata alles 2–3 aasta pärast. Keelatud on leesika juurtega maa seest välja kiskumine, kuna ta paljuneb vegetatiivselt ehk just juurtega. Lõigatud võrsed kuivatatakse kiiresti, soojas, varjulises ruumis. Juba kuivanud võrsetelt eemaldatakse lehed. Kui lehti hoida õhukindlas anumas, püsivad nende raviomadused mitu aastat. Droogi võib koguda ka kevadel kuni taimede õitsemiseni, kuid meie tingimustes on kevadised leesikalehed sageli pruunistunud ja ebakaubandusliku välimusega. Lõhn puudub, maitse kootav ja mõru. Erinevalt pohlalehtedest on leesikalehtede rootsupoolne ots kiiljas, pohlal aga ümar. Lehtede pikkus umbes 2 cm, laius ligi 1 cm.
Heinaste merekooli muuseum
pisi|Heinaste merekooli muuseum pisi| Heinaste merekooli muuseum (läti keeles Ainažu jūrskolas muzejs) on Riia ajaloo ja laevanduse muuseumi filiaal, mis asub Lätis Heinastes (Ainaži) kunagise Baltimaade esimese merekooli hoones. Muuseum avati külastajaile 20. juulil 1969.
Harilik leesikas
Keemiline koostis
Lehtedes leidub põhitoimeainena 10–15% hüdrokinooni glükosiidi arbutiini (kutsutakse ka erikoliiniks). Leesika lehed sisaldavad ka metüülarbutiini, vaba hüdrokinooni ning 2-O- ja 6-O-galloüülarbutiini. Lehtedes on ka erinevaid flavonoide (kvertsetiini ja müritsetiini glükosiidid), fenoolseid ühendeid (gallushape, p- kumaarhape jt) ning nende derivaate ja samuti hüdrolüüsuvaid taniine.
Ravimtaimena
Leesikalehtedest tee ja tõmmis on uroantiseptilise toimega. Leesikaleheteed kasutatakse kuseteedehaiguste ja põiepõletiku korral. Soodustab uriinieritust ja desinfitseerib kuseteid. Toimib tõhusalt Klebsiella ja Escherichia coli bakterite vastu. Leesikalehtedest keedetud tõmmist võetakse 5–6 korda päevast 1 supilusikatäis korraga. Teed, mis on lahjem kui tõmmis, võib juua suuremates kogustes. Püsiv toime saabub 1–2 päeva jooksul. Hetkeline kergendus võib saabuda, aga juba poole tunni jooksul. Tõmmise tarbimisel võib uriin värvuda rohekast kuni pruunini ja hakata ebameeldivalt lõhnama. Põletiku lõppedes need nähud mööduvad. Toimet avaldab hüdrokinoon, mis vabaneb arbutiinist ensüüm beeta-glükosidaasi (leesika puhul mõnikord nimetatud arburtaasiks) toimel. Mida aluselisem on uriin, seda rohkem hüdrokinooni vabaneb. Soovitatav koos teega tarvitada uriini leeliselist reaktsiooni suurendavaid jooke (nt mineraalvett) ja toite.
Hoiatused
Vastunäidustatud akuutse neerupõletiku korral. Mitte anda alla 12-aastastele lastele. Kõrvaltoimeteks maoärritus, üleannustamise ja pikaajalise kasutamise korral neerukoeärritus. Tavaliselt värvub leesika vesitõmmise tarvitamisel uriin rohekaks, rohekas­pruuniks kuni pruuniks ja hakkab ebameeldivalt lehkama; need nähud taanduvad põletiku möödudes.
Vastunäidustatud on nii rasedus kui ka imetamine. Leesikalehtedest tehtud teed ei tohiks kasutada kauem kui 7 päeva. Katsed laboriloomadel on näidanud, et pikaajalisel arbutiini manustamisel tekkivad loomadel maksakahjustused ja hakkavad arenema mõned vähitüübid. Liiga suure kontsentratsiooniga leesikaekstraktide kasutamine võib põhjustada maovaevusi, oksendamist, kõhulahtisust ja isegi deliiriumi.
Kasutamine väljaspool meditsiini
Parkaineid sisaldavaid leesikalehti kasutatakse ka nahkade parkimisel. Lehtedega saab värvida villaseid materjale (ka puuvillaseid ja linaseid, aga need värvuvad nõrgalt). Peitsainena kasutatakse maarjajääd, vaskvitrioli või raudvitrioli, mis lisatakse värvilahusele 40 kraadi juures. Keedetakse 15–20 minutit, aeg-ajalt segades, kuni peitsaine on sulanud. Materjal tõstetakse värvilahusesse ja keedetakse veel 45 minutit. Materjali loputatakse mitu korda sooja veega, kuni see enam vett ei värvi. Leesikat peetakse ka heaks liiva kinnistavaks taimeks düünidel ja teda soovitatakse kasutada pärast maavarade kaevandamist taastaimestamiseks. Leesikat saab paljundada pistikutega, aga tavalises aiamullas ei ole võimalik teda kasvatada.
Ezer Weizman
thumb|Ezer Weizmann
Ezer Weizman (heebrea עזר ויצמן; kasutatakse ka nimekuju Ezer Weizmann; 15. juuni 1924 Tel Aviv – 24. aprill 2005) oli Iisraeli sõjaväelane ja poliitik, Iisraeli 7. president (ametis 13. maist 1993 13. juulini 2000).
Vadžra-joogini
Vadžra-jooginit kutsutakse ka Vadžra-Daakini. Vadžra-jooginil on suur hulk erinevaid vorme ja pärinevusliine. Teda seostatakse ka hinduismi jumaluse Chinnamastaga. Vadžra-joogini sadhana ehk pühendumis-võimustamisõpetuse traditsioon ulatub tagasi 10. sajandisse.
Vadžra-jooginit seostatakse tarkuse võiduga juhmuse üle. Ta valitsevat loobumise ja hülgamise üle.
Kaheosalist Vadžra-joogini õpetus ehk praktikat õpetas esmakordselt Buddha Vadžradhara. Buddha Vadžradhara võttis Heruka kuju ehk ilming-keha ning õpetas ja selgitas Heruka juurtantrat. Selles tantras selgitab Buddha Vadžradhara detailselt, kuis Vadžra-joogini õpetust praktikas teostada. Vadžra-joogini pärinevusliine uurides jõuab välja ka nende algpunkti. On teada 3 põhilist Vadžra-joogini pärinevusliini ja traditsiooni: Narokhachö pärinevusliin anti edasi Vadžra-jooginilt mahasiddha Naropale; Maitrikhachö pärinevusliin anti edasi Vadžra-jooginilt Maitripale; Indrakhachö pärinevusliin anti edasi Vadžra-jooginilt Indrabodhile.
Vadžra-jooginit seostatakse veel hinduismi jumaluse Varuniga, kes valitseb alkoholi ning teiste meelemürkide ja joobumust pakkuvate ainete üle. Varuni või Varunani on Varuna kaaslane. Varuni kujundab ka olendite emotsionaalseid joobumisi ehk joovastusi. Varuni või Varunani on Vadžravarahi salajane olemus, mis sümboliseerib surematuse seisundi saavutamist tänu amritale. Vadžravarahi on ka transtsendentaalse (kõikjaleulatuva) teadmise ja transtsendentaalse (kõikehõlmava) teadvuseseisundi vahendaja kujustamise ajal, mida viiakse läbi jumaluste pühitsus- ning pühendumis-võimustamispraktikate ajal.
Vadžra-joogini kaaslaseks on Tšakrasamvara, keda thankadel tihti sõmboolselt kujutatakse khatvangana, mida Vadžra-joogini enda õlal hoiab. Khatvanga sümboliseerib ka Heruka mandalal asuvat 62 jumalust. See detail osutab ka faktile, et Vadžra-joogini on lahutamatu enda kaaslasest Tšakrasamvarast, olenemata sellest kas Tšakrasamvara on thankal näha või mitte. Vadžra-jooginit ehk Vadžravarahit peetakse tantsimise valitsejannaks ja tantsumeistriks raevukate daakinite hulgas.
Vadžra-joogini oli kaitsvaks jiidamiks daakinina tõlkija Marpale, Milarepale, Gambpale ja Phagmogrule. See näitab, et Vadžra-joogini on tähtsal kohal Kagyu koolkonnas. Vadžra-joogini ja Tšakrasamvara koos on kagyu koolkonna kaks põhilist jiidamit ja kaitsjat. Vadžra-joogini olemus on Heruka loomus. Vadžra-joogini õpetusi jagas kunagi algaegadel Vadžradhara ning nad (Vadžra-joogini ja Vadžradhara) kuuluvad Heruka tantra klassi. Sinna kuulub ka Vadžra-joogini rituaali ajal elemendina pühendumine Herukale koos Heruka mandala annetamise ning kujustamise-võimustamisega (tiibeti wang kur). Vadžra-joogini õpetus oli ja on aukohal ka Kadampa koolkonnas. Vadžra-joogini õpetused kuuluvad Jooga tantra klassi.
Vadžra-jooginil on olemas ka "must" vorm ehk aspekt, mida Tiibetis kutsutakse (khros ma nag mo)
Vajrayogini on ka jidamiks, kellega mediteerija ehk sadhana praktiseerija end samastab Naropa kuues joogas. Tiibetis Yamdrok Tso järve ääres Gyantses asuva Samdingi nunnakloostri eestseisja oli traditsiooni järgi Dorje Phagmo/Vadžra-joogini kehastus ehk tulku. Praegune Vadžra-joogini kehastus asub Lhasas.
Vadžra-jooginis on kehastunud 3 põhimõtet:
Vadžra-jooginit kujustatakse ja ka kujutatakse thankadel õrnalt läbipaistva ja tumepunasena. Ta näeb välja 16-aastase noore naisterahvana, kelle laubal on kolmas silm. Kolmas silm annab talle võime näha kolme aega (minevikku, tulevikku ja olevikku) korraga ning põhjuslikkuse ja tagajärje seostena. Vadžra-joogini parem käsi vibutab ähvardavalt kumera teraga nülgimisnuga (sanskriti karttrka, tiibeti gri gug), mille käepideme tipus asub vadžra.
Vasakus käes on Vadžra-jooginil kolbakauss (sanskriti kapala, tiibeti thod-pa), mis on täidetud Dharma vaenlaste ajude, vere ja jäänustega. Inimkolbast kapala on paljude Tiibeti budismi jumaluste (Dharmapalad, Daakinid, Mahasiddhad jne) kultustarvete hulgas. Kapala on tehtud inimkolbast, mis on kulmude kohalt horisontaalselt kaheks pooleks saetud. Vastavalt pühaduse, jumala või jumalanna funktsioonile ja eesmärgile on kapala kas tühi või täidetud erineva verd tarretamapaneva sisuga, nagu ajud, veri jms (seda vaid raevukate jumaluste ning daakinite puhul). Mõningate raevukate jumaluste argitavade hulka kuulub otse kapalast vere rüüpamine. Üks selline verelembene iludus on ka Vadžra-joogini. Kapalat hoitakse traditsionaalselt alati vasakus käes. See verejanuline inimkolbast vere joomise traditsioon tuli budismi tänu hinduismi jumalustelt, nagu Durgā, Kālī ja Šiva. Daakinil käes olev vadžra-nuga on ette nähtud Buddha õpetuse vaenlaste ja elanikkonna juhmuse elimineerimiseks.
Hysteria
"Hysteria" on ansambli Def Leppard neljas album. See ilmus 1987. aastal ja on ansambli edukaim album läbimüügiga üle 20 miljoni plaadi.
Vadžra-joogini
Vadžra-joogini on kujutatud thankadel ikka lausa alasti, mis sümboliseerib seda, et Vadžra-joogini daakini kui naisterahvas on täielikult vaba ühiskondlikest tava-arusaamadest, mis seovad tavalisi surelikke sansaara külge. Peas on Vadžra-jooginil viie kolbaga kroon, mis sümboliseerib vadžrajaana teel "esimest viit täiust".
Hysteria
Lugude nimekiri
A-pool
Vadžra-joogini
Öeldakse, et Vadžra-joogini praktika sobib hästi kirglikele inimloomustele ja neile, kes elavad Languse ajastul. Thankadel seisab Vadžra-joogini püsti, toetudes jalgadega hindu jumalusele Bhairavale.
Viis Vadžravarahi emanatsiooni ehk ilminguvormi on tuntud kui viis Tarkuse daakinit, kes ilmuvad esile seisundeis, mida kirjeldatakse Njingma koolkonna traditsiooni hulka kuuluvates bardo õpetustes. Vadžravarahi figureerib pidevalt ka kuulsa njingma koolkonna rajaja ning guru Padmasambhava elus ja tegemistes: viit tähtsamat nais-olevust, kes Padmasambhaval elus siin maa peal olid, loetakse Vadžravarahi viieks inkarnatsiooniks ehk emanatsiooniks. Vadžravarahit peetakse daakiniks, keda seostatakse ka menstruaaltsükliga naiste puhul.
Hysteria
Lugude nimekiri
B-pool
Vadžra-joogini
Ka Sarvabuddha-daakini (Narkahajid, ka Naro-daakini, tiibeti na-ro mkha-spyod-ma) on üks Vadžra-joogini ilminguvormidest. Raevukas naisjumalus Sarvabuddha-daakini on omapärane nähtus Tiibeti tantristlikus panteonis, sest teda kujutatakse enamasti alasti ta naiselikus ilus ja säravuses. Ainus kate, mis sümboolselt "varjab" Sarvabuddha-daakini alastust ja ilu, on ta kaelas olev inimkolpadest kee. Sarvabuddha-daakini on äärmiselt vajalik daakini Chöd-i praktiseerijate jaoks, kes viivad surnuaedadel ja matmispaikades Sarvabuddha-daakini juhtimisel läbi kaheksat meditatsiooni-praktikat. Sadhanamalas on kirjas, et Sarvabuddha-daakini on Vadžra-joogini emanatsioon, ja tema kirjeldus sellises ilminguvormis langeb paljus kokku hindu jumaluse Chinnamastaga. Sellisel viisil ilmuval Sarvabuddha-daakinil/Vadžra-jooginil on alati kaasas kaks daakinist kaaslast, keda kutsutakse Vadžra Vairocani ja Vadžra Varnani.
Sarvabuddha-daakini on üks Vadžra-joogini manifestatsioonidest ehk ilminguvormidest. Vadžra-nuga, mida Sarvabuddha-daakini peos hoiab, on puhas versioon Lhasa moslemitest lihunike noast. Sama nuga kasutatakse Tiibetis ka surnud inimeste laipade tükeldamiseks, kes nii söödetakse raisakotkastele. Sarvabuddha-daakini puhul see Lhasa lihuniku tööriist vahendit, mis lõikab läbi meie seotuse sansaaraga.
Chinnamasta (sanskriti cinnamasta 'peatu, ilma peata')
"Tema-ke läbilõigatud kaelaga " või "Peatu" on hinduismi jumalanna Chinnamasta kes valitseb meie suguelu, kirgede ja sexi yle. Chinnamasta-st pärineb ka idee mille vanad kultuurid kiirelt omaks võtsid, et veri on vitaalsuse ja elujõu kandjaks paljude olendite puhul. Chinnamasta valitseb jumalusena meie verd ja kõiki verest sõltuvuses olevaid funktsioone meie organismis Chinnamasta Šaktina esindab lõhkuvaid, destruktiivseid jõude, mille läbi saab tegevusse asuda uus Loov printsiip ja mõlemad protsessid kuuluvad Chinnamasta alluvusse. Thankadel kujutatakse teda naisterahvana, kellel pea otsast ära lõigatud ja jumalanna Chinnamasta hoiab seda enda käes liual.
Chinnamasta kaelast purskab kolmes joas kohutavalt verd rikastades Chinnamasta elujõu ja vitaalsusega Varnanit ja Daakinit kahte kaaslast kes seisavad Chinnamasta kõrval. Öeldakse, et Chinnamasta on see kes jagab kõigile elusolendeile vitaalsust ja elujõudu. Šaktina esindab ta ka mõistet Lahkumine ja Tagasitulek, mida nimetatakse olemise "esmaseks põhjuseks". Kogu eelpool kirjeldatud stseen toimub kõik ülisuures lootoslilles, mis kasvas tänu Rati ja Kama, mehe ning naise armastusest ja kirest. Chinnamastat kutsutakse ka Viraratriks.Teda samastatakse ka Vadžra-joogini-ga, ning temas (Chinnamastas) nähakse Durgā ja Kālī erinevaid aspekte.
Naropa (956–1040) Vadžra-joogini versioon.
Vadžra-joogini ' Naropa Khechari (tiib: dor je nal jor ma, na ro kha cho ma) kutsutakse ka (Narhajid), Vadžra-joogini – (Naropa traditsioon- ja pärinevusliin.) kuulub TŠakrasamvara tantrate juurde ning on yks viiest Sakja koolkonna põhilistest tantratest.
Daakini kujutis ja kirjeldus
Daakini on punast värvi (1) yhe näo ja (2) kahe käega. Paremas alla lastud käes on Vadžra-joogini-l Vadžra-nuga ja vasakus yles töstetud käes, mis rinna kõrgusel hoiab ta kapala-t. Daakini vasakul õlal on khatvanga. Tal on (5) viiest inimkolbast kroon ning kannab kontidest tehtud ehteid. Vadžra-joogini-l kaelas on suur inimkolpadest tehtud kaelakee, mis ripub maani. Daakini (2) kaks jalga toetuvad kahele maas lamavale olendile kellest yks on punane Kalaratri ja teine vaevleja neist kahest on must Bhairava. Daakini koos kahe (2) kannatanu Kalaratri ja Bhairava-ga asuvad värvilisel lootos-lille troonil. Nad on ymbritsetud Algse Puhta Teadmise leekide ja tulemerega, Seisva Daakini pilk on suunatud yles Puhta Maa suunas nimega Khechara. Tavaliselt asub thanka yleval servas keskel veel Vira Vajradharma, mis on yrgBuddha Vajradhara yks ilming-vormidest ta on punase näoga.
Vira Vajradharma-l on paremas käes mantra-trumm Damaru ja vasakus kolbakauss-kapala. Vira Vajradharma istub vadžra asendis, poosis (sanskr. vajraparyankāsana, dhyānāsana, vajrāsana; tiib. ;rdo rje 'i skyilkrung) tal on khatwanga mis toetub vasakule õlale. Vira Vajradharma kaheks traditsionaalseks kaaslaseks, on kaks (2) Sakja koolkonna laamat. Naro-daakini (Tib., na-romkha-spyod-ma) on Vadžra-joogini yks vormidest samas ka Sakja koolkonna peamistest jidamitest.
Mait Vaik
pisi|Mait Vaik 2021 Käsmus EKL väljasõidul. Foto: [[Kristel Mägedi]] Mait Vaik (sündinud 22. augustil 1969 Tallinnas) on eesti kirjanik ja luuletaja, muusik. Eesti Kirjanike Liidu, Eesti Autorite Ühingu, Eesti Esitajate Liidu ja Eesti Fonogrammitootjate Ühingu liige.
Vadžra-joogini
Daakini kujutis ja kirjeldus
Vasakul Vira Vajradharma-st istub kuulus Jamyang Kyentse Wangpo (1820-1892). Ta hoiab vadžrat, põhjaga ylespoole keeratud drilbut, (2) kahte Utpala lille, vaasi vaskakul pool on mõõk ja raamat ehk tekst. Jamyang Kyentse Wangpo kirjutas enda eluajal 22 teksti, mis on pyhendatud Vadžra-joogini rituaalidele ja praktikale.
Mait Vaik
Aastail 1989–1995 mängis ta ansamblis Vennaskond basskitarri, osaledes ka kollektiivis muusika ja tekstide loojana.
Vadžra-joogini
Daakini kujutis ja kirjeldus
Vira Vajradharma vasaku käel istub Loter Wangpo kelle parem käsi on õnnistus-mudras. Loter Wangpo-l on samuti lill ja mõõk.
Spido
Spido on eesti ansambel, mis loodi 1981. aasta jaanuaris.
Repertuaar koosneb valdavalt ansambli omaloomingust. Ilmunud on kolm CD-plaati. Viimast plaati "3" esitleti 1. juunil 2013.
Ansambel on esinenud New Yorgi Eesti Majas hooaja avamispeol ja väliseestlaste suvepäevadel.