cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Esimene Tšetšeenia sõda
Kodusõda Tšetšeenias
Aastatel 1991–1994 lahkus Tšetšeeniast kümneid tuhandeid inimesi (peamiselt venelased, ukrainlased, armeenlased). Kuna suur osa venelastest insenere ja töölisi lahkus, hakkas Itškeeria majandus alla käima. See tekitas rahulolematuse Tšetšeenias endas ja andis võimaluse siseopositsiooni tugevnemiseks. Kogu vabariigis kujunes välja kriminogeenne olukord, bandiitlike rünnakute ohvriks langesid eriti mittetšetšeeni rahvusest elanikud. On väidetud, et toimus natsionalistlikest kirgedest motiveeritud venelastevastane genotsiid, teiste sõnul langes venelasi ohvriks eelkõige nö eikellegimaal, mida ei kontrollinud ükski riiklik üksus.
Dudajevi pooldajate ja vastaste võimuvõitlus muutus aina ägedamaks. 1992. aasta märtsis tegi opositsioon riigipöördekatse, mis jõuga maha suruti. Sellele järgnes Dudajevi presidendivolituste suurendamine ja 1993. aasta juunis parlamendi laialisaatmine, vältimaks umbusaldushääletuse toimumist.
Vaidlused võimuküsimuste üle viisid 1993. aastal suurema relvastatud konfliktini, mis kuni 1994. aasta suveni oli kohaliku iseloomuga. Järjekordse riigipöördekatse järel 1993. aasta detsembris koondus opositsioon ühtseks jõuks Tšetšeenia ajutise nõukogu nime all. Abi saamiseks pöörduti Moskva poole. Kreml asuski Umar Avturhanovi juhitud opositsioonijõudude selja taha. Dudajevi vastased ei vaidlustanud Tšetšeenia iseseisvumist. Probleemiks oli Dudajevi isik, tema valitsemisstiil ja sellest tingitud suured sisepoliitilised erimeelsused.
Moskva varustas opositsioonijõude varjatult raha, relvade ja palgasõduritega. Venemaa lõpetas kõik tsiviillennud Groznõisse ning kehtestas õhujõudude ja piirivalve abil Tšetšeeniale blokaadi. Sellele järgnesid markeerimata vene lennukite lahinglennud Tšetšeenia õhuruumis.
1994. aasta augustis alustasid opositsioonijõud Moskva raha ja relvade toetusel suuremõõdulist Groznõi blokaadi, kuid Dudajev suutis selle nurjata. Tõsisemad kokkupõrked opositsiooniga algasid novembris. Moskva toetus opositsioonile kasvas märgatavalt kuid tulemusi see ei toonud. 26. novembril alanud Groznõi vallutamise üritus lõppes ründajatele täieliku fiaskoga. Dudajevi valitsust ei õnnestunud kukutada. Kreml eitas esialgu igasugust Venemaa osalust, kuid sattus piinlikku olukorda, kui Dudajevi jõududel õnnestus tabada ligi 20 Vene armee sõdurit ja 50 Venemaa kodanikku, kes olid palgatud FSK (hilisem FSB) poolt võitlema Tšetšeenia ajutise nõukogu eest.
Venemaa alustab sõjategevust
Gratšov kelkis, et Dudajevi kukutamiseks kulub paar tundi ja üks õhudessantpolk, ning ennustas, et sellest tuleb "veretu välksõda, mis ei kesta kauem kui 20. detsembrini".
Sõja algfaas
pisi|Dudajevi toetajad palvetavad presidendipalee ees, 1994 11. detsembril alustasid Vene maaväed kolmesuunalist rünnakut Groznõi suunas. Rünnak peatati ajutiselt Vene maavägede ülema asetäitja Eduard Vorobjovi poolt, kes läks protesti märgiks erru. Vorobjovi sõnul oli armee saatmine "oma rahva" vastu kuritegelik.
Paljud teised Venemaa sõjaväelased ja valitsuse liikmed olid samuti sõja vastu. Jeltsini nõunik rahvusküsimustes, Emil Pain, ja Venemaa asekaitseminister kindral Boris Gromov (Afganistani sõja veteran) astusid samuti protesti märgiks tagasi. Enam kui 800 elukutselist sõdurit ja ohvitseri keeldusid sõjast osa võtmast, nendest 83 mõistis sõjakohus süüdi ja ülejäänud saadeti erru. Hiljem keeldus kindral Lev Rohlin talle sõjaliste teenete eest antud Venemaa kangelase aunimetusest.
Tšetšeenia õhujõud (ka tsiviillennukid) hävitati Vene õhulöökidega täielikult rünnaku esimeste tundide jooksul. Umbes 500 võitlejat Dudajevi relvajõududest võttis vastu Jeltsini poolt välja kuulutatud amnestia. Sellegipoolest oli Jeltsini valitsuse lootus kiirest rünnakust ja Dudajevi peatsest kukutamisest ekslik. Venemaa leidis end peagi sandist olukorrast. Vene vägede moraal oli juba algusest peale madal. Nad olid halvasti ette valmistatud ega saanud päris hästi aru, miks neid üldse Tšetšeeniasse saadeti. Mõned Vene väeüksused keeldusid edasi liikumast, vahel saboteeriti omaenda tehnikat.
Inguššias peatasid tsiviilisikutest protestijad läänepoolse kolonni edasiliikumise, süüdates 30 sõjaväesõidukit põlema. Samal ajal deserteerus umbes 70 ajateenijat. Põhja-suunalise kolonni peatas Dolinski juures ootamatu tšetšeenide vastupanu, mis tõi kaasa Vene vägede esimesed tõsised kaotused.
Jeltsin käskis armeel tegutseda vaoshoitult kuid selleks puudus armeel vastav ettevalmistus. Tsiviilohvrite arv kasvas kiiresti. See põhjustas vaenulikkuse tõusu Vene vägede vastu ka nende tšetšeenide hulgas, kes algselt olid Dudajevi kukutamist pooldanud. Probleeme põhjustas ka kaadrisõjaväelaste asemel ajateenijate kasutamine. Tšetšeeni võitlejate mobiilsed üksused põhjustasid halvasti ettevalmistatud ja demoraliseerunud Vene vägedele suuri kaotusi. Vene väejuhatuse valitud vaippommitamise taktika ja hoolimatud raketirünnakud nõudsid tšetšeeni ja vene tsiviilelanikkonna hulgas tohutuid ohvreid.
Rünnak Groznõile
pisi|Tšetšeeni võitleja seisab pooleldi purustatud presidendipalee lähedal pisi|Põlenud Vene [[BMP-2]] Venelaste poolt ümber piiratud Groznõis hukkus nädal aega kestnud õhurünnakute ja suurtükitule tagajärjel tuhandeid tsiviilisikuid. Tegemist oli Euroopa suurima pommitamiskampaaniaga alates Dresdeni pommitamisest. Esimene rünnak 1995. aasta aastavahetusel lõppes venelaste suure lüüasaamisega. Langenute hulgaks hinnatakse 1000–2000 vene sõdurit, enamasti noored ja segaduses ajateenijad. Groznõi raudteejaama lähistel võidelnud 131. motoriseeritud laskurbrigaad Maikop hävitati täielikult. Vaatamata esialgsele ebaedule õnnestus venelastel suurte kaotuste hinnaga linn siiski vallutada.
7. jaanuaril 1995 langes miinipilduja tulest vene kindralmajor Viktor Vorobjov, saades nii esimeseks pikas kindralite reas, kes Tšetšeenias hukkusid. 19. jaanuaril vallutasid Vene väed Tšetšeenia presidendipalee. Tšetšeeni võitlejad taandusid positsioonidelt kesklinnas pärast kolm nädalat kestnud võitlusi. Lahingud linna lõunaosas kestsid kuni 1995. aasta 6. märtsini.
President Jeltsini inimõiguste nõuniku Sergei Kovaljovi hinnangul hukkus sõjas esimese viie nädalaga 27 000 tsiviilisikut. Vene ajaloolase ja kindrali Dmitri Volkogonovi sõnul hukkus Groznõi pommitamises ligi 35 000 tsiviilisikut, sh 5000 last; enamik hukkunutest olid vene rahvusest. Groznõi lahingu militaarkaotused ei ole teada, kuid venelased on tunnistanud vähemalt 2000 sõduri tapmist või kadunuks jäämist.
Groznõi veresaun sai valju kriitikat nii Venemaal kui ka mujal maailmas. OSCE vaatlejad kirjeldasid nähtut kui "kujutlematut katastroofi". Nõukogude Liidu endine juht Mihhail Gorbatšov nimetas sõda "häbiväärseks veriseks seikluseks" ja Saksamaa kantsler Helmut Kohl "täielikuks hullumeelsuseks".
Pärast Groznõid
Groznõi langemise järel haarasid venelased aeglaselt, kuid järjekindlalt oma kontrolli alla Tšetšeenia tasandikud ning liikusid edasi mägedesse. 7.–8. aprillil korraldasid OMON ja föderaalväed Samaški küla hõivamisel sõja ühe kurikuulsama veresauna, tappes vähemalt 103 tsiviilisikut (sh 15 naist ja last).
15. aprillil alustasid venelased mägedes kogu rinde ulatuses suuremõõtmelist pealetungi, liikudes edasi 200–300 masinast koosnevates kolonnides. Tšetšeeni võitlejad olid Arguni linna kaitsel, viies algul oma väejuhatuse peastaabi ümberpiiratud Šalisse. Sealt suruti tšetšeenid peagi välja. Peastaap viidi üle Seržen-Jurti ja hiljem Šamil Bassajevi sünnipaika Vedenosse. Tšetšeenia suuruselt teine linn Gudermess anti käest lahinguta, kuid Šatoi küla kaitsel asusid Ruslan Gelajevi juhitud mehed. Lõpuks taganesid tšetšeenid Vedeno lähistelt Benoisse.
Ameerika Ühendriikide armee raporti kohaselt olid venelaste kaotused 1995. aasta jaanuari ja juuni vahelisel perioodil, mil vallutati enamus Tšetšeenia territooriumist, ligikaudu 2800 tapetut, 10 000 haavatut ja üle 500 kadumajäänu või vangilangenu.
pisi|250px|Tšetšeeni poiss seisab põleva maja lähedal
Sõja jätkudes võtsid separatistid mitmel korral palju pantvange, üritades nõnda mõjutada Venemaa avalikku arvamust ja võimulolijaid. 1995. aasta juunis võttis Šamil Bassajevi juhitud võitlejate rühm (kellest mõned hiljem Venemaal terrorismis süüdi mõisteti) Budjonnovski haiglas pantvangi üle 1500 inimese. Bassajevi ja Venemaa peaministri Viktor Tšernomõrdini läbirääkimiste tulemusel sõlmiti relvarahu, kuid enne seda oli umbes 120 vene tsiviilisikut juba hukkunud. Hukkumiste taga oli Venemaa föderaalvägede robustne taktika. Pärast seda olevat peaminister Tšernomõrdin öelnud hiljem kuulsaks saanud lause: "Tahtsime parimat, aga välja tuli nagu alati" («Хотели как лучше, а получилось как всегда»).
Budjonnovski sündmused põhjustasid Vene sõjategevuse ajutise seiskumise, andes sellega tšetšeenidele aega jõude koondada. Täiemõõduline sõda oli paljud algul Dudajevi vastased tšetšeenid tema toetajate vägedesse toonud. Tuhanded vabatahtlikud liitusid võitlejate rühmadega. Kaitseks föderaalvägede eest moodustati kohalikke kodukaitse üksuseid, mille jõud ulatusid 1995. aasta lõpuks 5000–6000 relvastatud meheni. Tšetšeeni väejuhatuse andmetel ulatusid nende kogujõud (sh reservid) 10 000 – 12 000 võitlejani. ÜRO andmetel oli tšetšeeni jõudude hulgas palju lapssõdureid (mõni alles 11-aastane), sh tüdrukuid.
Mida väiksemaks nende kontrollitud territoorium jäi, seda enam hakkasid tšetšeenid kasutama selliseid klassikalisi sissisõja meetodeid nagu lõksude seadmine, vaenlase kontrollitud territooriumil teede mineerimine ja improviseeritud lõhkeseadeldiste kasutamine. Samuti kasutati edukalt kombinatsiooni mineerimisest ja varitsusest.
1995. aasta sügisel sai föderaalvägede ülem kindral Anatoli Romanov Groznõis pommiplahvatuses raskelt haavata ja jäi halvatuks. Rünnaku korraldamise kahtlus langes Vene vägede allumatutele elementidele, kuna see purustas püsiva relvarahu lootused, mis olid tekkinud kindral Romanovi ja tšetšeenide staabiülema Aslan Mashadovi usalduslikul suhtlemisel. Augustis olid nad käinud Lõuna-Tšetšeenias Vene vangide vabastamiseks kohalikke väejuhte veenmas.
1996. aasta veebruaris avasid föderaalväed ja venemeelsed tšetšeenid Groznõis tule iseseisvust toetava rahumeelse rahva demonstratsiooni pihta. Kümnetest tuhandetest inimestest mitmed surid. Kaks päeva hiljem lammutati Tšetšeenia iseseisvuse sümboliks olnud presidendipalee varemed.
Sõja tagajärjed
Sõja tsiviilohvrite arvuks loetakse 30 000 – 100 000 tapetut ja üle 200 000 haavatu. Üle 500 000 inimese põgenes sõjategevuse eest, jättes kogu Tšetšeenias mitmed linnad ja külad varemeisse.
Tahiini
thumb|Tahiini halvaas
Tahiini on jahvatatud seesamiseemnetest valmistatud pasta.
Tahiinit müüakse kas värskena, konserveeritult või dehüdreeritult. Valmistatakse kas soolaga või ilma. Tavaliselt on tahiini valmistamisel kasutatud kestadest puhastatud seesamiseemneid, kuid tehakse ka kroovimata seesamist tahiinit, mis on mõnevõrra rikkam vitamiinide ja valkude poolest, kuid maitseb kibedam ja on tumedama värvusega. Tahiinipastat kasutatakse idamaises köögis liha- ja aedviljatoitude maitsestamiseks (nt hummus, baba ghanoush, halvaa). Samuti võib tahiinit kasutada võileivakattena või või margariini asemel.
Merle Jung
Merle Jung (kuni 1999 Merle Aron, sündinud 16. augustil 1972 Tallinn) on eesti keeleteadlane.
Haridus
Jung lõpetas 1990 Tallinna 42. keskkooli, 1995 Tallinna Pedagoogikaülikooli saksa filoloogia erialal, 1999 Tallinna Pedagoogikaülikoolis magistrantuuri ja 2006 doktorantuuri. Tal on magister saksa filoloogia alal (1999, Tallinna Pedagoogikaülikool) väitekirjaga "Kreatives Schreiben im Bereich Deutsch als Fremdsprache, unter besonderer Berücksichtigung literarischer Texte als Schreibimpulse", doktorikraad rakenduslingvistika alal (2006, Tallinna Ülikool) väitekirjaga "Sprachspielerische Texte als Impulse für schriftliche Textproduktion im Bereich Deutsch als Fremdsprache". Jung täiendas end 1995–96 Kieli Ülikoolis.
Töökohad
Oli 1997–2000 Tallinna ülikooli germaani-romaani osakonna saksa keele õppetooli õpetaja, 2000–09 germaani-romaani keelte ja kultuuride instituudi saksa filoloogia osakonna lektor, 2009– saksa keele didaktika dotsent. Lugenud saksa keele õpetamise didaktika ja metoodika, tekstianalüüsi, saksa keele foneetika, ilukirjanduskursuse teksti interpretatsiooni jm kursusi; koostanud õppevahendeid.Uurimisvaldkonnad: saksa keele ja kultuuri vahendamise metoodilis-didaktilised alused, tulevase õpetaja aktuaalse potentsiaali hindamine, loovkirjutamine võõrkeeles. Mitme kogumiku (Linguistik und 1591 Didaktik, 2007 jt) toimetajaid.
Ta on Gs. für dt. Sprache/Zweig Tallinn (1999–), Int. Verein. für Germanistik (2004–) liige.
Tõnis Kipper
pisi|Tõnis Kipper Kuressaares võidupüha tule jagamisel Foto: Ave Maria Mõistlik, 23. juuni 2020 pisi|Tõnis Kipper ja [[Reet Truuväärt ettevõtlusmessil SaareMaaPäevad 16. septembril 2011]] Tõnis Kipper (sündinud 25. novembril 1962 Orissaares) on ajakirjanik, lavastaja ja munitsipaalpoliitik.
Haridus
Kipper on lõpetanud 1981. aastal Orissaare Keskkooli. 1985. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuritöötaja ja taidlusteatri režissööri erialal.
Töökäik
Ta on töötanud Hellamaa Rahvamajas ja Kingissepa Rajooni Kultuurimajas, lühikest aega Kuressaare Linnateatris. 2020. aasta seisuga töötab Kadi raadios vastutava toimetaja ja saatejuhina.
Kipper on lavastanud Saaremaa Rahvateatris, Kuressaare Linnateatris, Kuressaare Teatris.
Ta on ka Kuressaare linnavolikogu kultuurikomisjoni liige.
Poliitiline tegevus
Tõnis Kipper oli aastatel 1999–2017 Keskerakonna liige. Keskerakonna nimekirjas osales ta 2002. aasta kohalike omavalitsuste valimistel, kogudes Kuressaare linnas 18 valija toetuse. 2005. aasta kohalike omavalitsuste valimisel toetas teda 33 valijat.
Fatež
Fatež on asutatud 17. sajandil.
Aknool (ansambel)
Aknool on eesti ansambel, mis viljeleb omanäolist ja kordumatut agressiivselt kakofoonilist sügava sõnumiga ühiskonnakriitilist underground-punk-fuck stiilis muusikat.
Ansambel loodi 2001. aastal Keilas. Bändi tuumik koosneb neljast persoonist: meesvokaal - Aknool, soolokitarr või trummid - Olku, basskitarr või soolo - Verine Svente, trummid - Alaealine Tarvi. Läbi aegade on grupist läbi käinud veel teisigi kuulsaid punkrockareid nagu Macaron, Ergo (Noa Jofe), Möllu (Jaanika), Merit. Kõigil kollektiivi liikmeil puudub täielikult muusikaline haridus. Enamikul on jäänud lõpetamata ka kesk- või põhikool.
Ansambli lavaline tegevus on alati olnud ettearvamatu, šokeeriv ja kaootiline. Tihti on kontserdid lõppenud kaosega, kus on lõhutud instrumente ja helitehnikat, vigastatud ennast ja solvatud publikut. Skandaalid on saatnud Aknooli alates esimesest kontserdist Vasalemmas ("Jaani - Punk 2001"), kus tulid koos bändiga lavale ka hardcore stripparid.
Bänd on esinenud üle Eesti pea poolesajal korral, on käidud ka Helsingi klubis "Factory", kus korraldati laval kaklus, millest kogu kollektiiv osa võttis. 2005. aastal Harjumaal Kosel toimunud "Solkmuusikal" ärritas korraldajat "perfoomentsi" osa kus vabatahtlik vastassugupooltest koosnev inimeste paar laval seksuaalvahekorda üritas.
Ansamblil on ilmunud ka väikesetiraažiline (100 tk) MC nimega "Anti Natsi" aastal 2003. Teine kogumik (CD, 200 tk) ilmus 2006. aasta alguses ja kandis nime "Paanikaosakond". Kumbagi üllitist ei ole olnud võimalik, teatud põhjustel, osta "kaubandusmonopolist".
Bändi üks eeskujudest on GG Allin.
Seksuaalne eelistus
Seksuaalse eelistuse all võidakse mõelda mis tahes eelistust seksuaalkäitumise vallas. Mõnikord kasutatakse seda väljendit "seksuaalse sättumuse" sünonüümina.
Csepel
pisi|[[Satelliidifoto Csepeli jõesaarest]] Csepel on saar Doonau jõel.
See on Ungari suurim saar. Saare pikkus on 47 km ja pindala 257 km².
Saare põhjaosa jääb Budapesti piiridesse ja moodustab XXI linnarajooni. Samuti asuvad saarel Ráckeve, Szigetszentmiklósi, Szigethalomi ja Tököli linnad. Kokku elab saarel umbes 165 000 inimest.
Saarel asub Lakihegy torn, mis oma 314 meetriga on Ungari kõrgeim rajatis.
Uustomism
Uustomism ehk neotomism ehk uusskolastika ehk neoskolastika on 19. sajandi teisel poolel keskaegsest skolastilisest filosoofiast (tomismist) välja kasvanud kristlik teoloogia ja filosoofia suund.
Jüri Suurhans
Jüri Suurhans lõpetas 1941. aastal Kuressaare Keskkooli.
Jüri Suurhans oli: aastatel 1948–1950 Saare Maakonna TSN Täitevkomitee esimees, aastatel 1959–1974 Kingissepa Rajooni TSN Täitevkomitee esimees, aastatel 1974–1982 EKP Kingissepa Rajoonikomitee I sekretär ja aastatel 1978–1982 Eesti NSV Ülemnõukogu esimees.
Pius VII
Pius VII (Barnaba Niccolò Maria Luigi Chiaramonti, mungana Gregorio Chiaramonti; 14. august 1742 – 20. august 1823) oli paavst 1800–1823. Ta oli 251. paavst.
Barnaba Niccolò Maria Luigi Chiaramonti sündis Cesenas krahvi Scipione Maria Niccolò Chiaramonti ja Giovanna Coronata Ghini 11-lapselises peres 10. lapsena. Samast linnast oli pärit Pius VI. Isa surma järel siirdus lesestunud ema karmeliitide kloostrisse, kus ta olevat ennustanud ette oma poja saamist paavstiks. Chiaramonti õppis Ravenna kolleegiumis, liitus 1758 benediktlastega Santa Maria del Monte kloostris ja võttis munganimeks Gregorio. Ta ordineeriti 21. septembril 1765 preestriks, õppis hiljem Padova ülikoolis ja seejärel Rooma ülikoolis teoloogiat. Kui ta määrati San Callisto kloostri abtiks, keeldusid mungad seda otsust tunnustamast ja paavstil tuli oma otsust kinnitada. Chiaramonti sai tuntuks 1797 jõulude ajal peetud jutlusega, milles ta kinnitas vastuolude puudumist kristluse ja demokraatia vahel.
Konklaav 1799–1800
pisi|Pius VII vapp Pius VII valiti paavstiks 14. märtsil 1800 Veneetsias benediktlaste San Giorgio kloostris ja krooniti Veneetsias 21. märtsil kardinal Antonio Maria Doria Pamphilj poolt. Ta võttis endale nime oma eelkäija Pius VI järgi. Pius VII on jäänud viimaseks paavstiks, kes valiti väljaspool Roomat ja ta saabus Rooma 3. juulil 1800. Enne teda valiti viimati väljaspool Roomat Martinus V. pisi|left|San Giorgio klooster [[Veneetsias]] 1. detsembrist 1799 14. märtsini 1800 kestnud konklaavi viimases voorus osales 34 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1774–1775 toimunud konklaavi, millel valiti Pius VI. Hiljem pole ükski konklaav kauem kestnud.
Kuna eelmine paavst suri vangistuses, oli see üks tavatumaid konklaave ajaloos, mille reeglid sätestas Pius VI 11. veebruaril 1797 avaldatud apostellikus kirjas "Attentis pecularibus", 30. detsembril 1797 avaldatud entsüklikas "Christi ecclesiae" ja 13. novembril 1798 avaldatud entsüklikas "Cum nos".
Paavsti sätestatud reeglite järgi pidi konklaavi kutsuma kokku vanim kardinal selles linnas, kus viibis paavsti surmahetkel kõige rohkem kardinale. Antud juhul oli selleks linnaks Veneetsia.
Sālote Tupou III
pisi|Sālote Tupou III abikaasaga Salote Tupou III (13. märts 1900 – 16. detsember 1965) oli Tonga kuninganna. Tema isa oli George Tupou II.
Pius VII
Konklaav 1799–1800
Kardinal František de Paula Hrzán z Harras esitas Saksa-Rooma keisri Franz II nimel veto kardinal Carlo Bellisomi ja kardinal Hyacinthe Sigismond Gerdili vastu. Austria pooldas kardinal Alessandro Mattei valimist, kes ei saanud aga piisaval hulgal hääli. Pius VII osutus valituks kompromisskandidaadina.
Sālote Tupou III
Salote Tupou III avaldas raamatud "Ko e Tohi 'a 'Ene 'Afio ko Kuini Salote Tupou" ja "Ko e Ngaahi Tohi 'a 'Ene 'Afio 1958-1959".
Pius VII
Suhted Prantsusmaaga
pisi|Pius VII ja kardinal [[Giovanni Battista Caprara. Jacques-Louis Davidi maal, 1808]] Pius VII lasi Prantsusmaalt 1802 tuua tagasi Pius VI surnukeha ja matta ümber Vatikani. 16. juulil 1801 sõlmis Pius VII Prantsusmaa Esimese konsuli Napoleon Bonaparte'iga konkordaadi, millega asendati Leo X ajal 1516 sõlmitud konkordaat. Ühtlasi määras paavst legaadiks Pariisi Giovanni Battista Caprara. 6. aprillil 1802 sätestas Napoleon konkordaadile piirangud, mis võimaldas riigivõimul sekkuda kirikuasjadesse. 17. jaanuaril 1803 pühitses Pius VII kardinaliks Napoleoni onu Joseph Feschi.
Sālote Tupou III
Ta suri Uus-Meremaal Aucklandis Aotea haiglas.
Pius VII
Suhted Prantsusmaaga
Pius VII tegi kuuria vastuseisust hoolimata 1804 välisvisiidi Prantsusmaale, soovides kaitsta kiriku õigusi ja osales 2. detsembril Pariisis Napoleoni kroonimisel keisriks. Kui jätta arvestamata vangistuses surnud Pius VI reisi, tegi enne teda viimati ametliku visiidi Prantsusmaale Clemens VII, järgmise paavstina külastas Prantsusmaad Johannes Paulus II. Pius VII lahkus Roomast 2. novembril 1804, 6. novembril jõudis ta Firenzesse, 13. novembril Torinosse, 21. novembril Lyoni ja 28. novembril Pariisi. Tagasiteel oli ta 17. aprillist 19. aprillini 1805 taas Lyonis. 19. aprillil 1805 pühitses ta Lyonis sisse Notre-Dame-de-Fourvières'i kabeli.
Sālote Tupou III
Sālote Tupou III oli abielus prints Viliami Tupoulahi Tuku'ahoga. Neil sündis kolm last:
Pius VII
Suhted Prantsusmaaga
Pärast visiiti halvenesid Püha Tooli suhted Prantsusmaaga seoses Euroopas toimuva sõjaga ja paavsti keeldumisega toetada Suurbritannia vastu kehtestatud kontinentaalblokaadi. Napoleoni armee okupeeris 2. veebruaril 1808 Rooma, millele Pius VII vastas Kirikuriigi okupeerijate ekskommunitseerimisega, kuid ta jättis oma avalduses mainimata Napoleoni nime. Paavst vangistati 5. juulil 1809, ta viibis 21. juulist 2. augustini Grenoble'is ja viidi sealt Savonasse, kuhu ta jõudis 16. augustil 1808. Vangistuse tõttu ei tunnustanud Pius VII keisri poolt ametisse määratud piiskoppe. Mais 1812 otsustas Napoleon tuua paavsti Prantsusmaale ja määras tema asupaigaks Fontainebleau, kus paavst pidi 25. jaanuaril 1813 alla kirjutama alandavale lepingule, milles ta tegi järeleandmisi Prantsusmaale. 24. märtsil 1813 taganes Pius VII oma varasemast otsusest, kuna see oli tehtud surve all ja seega õigustühine. Seoses olukorra muutumisega Euroopas otsustas Napoleon saata paavsti jaanuaris 1814 tagasi Savonasse ja vabastas ta 10. märtsil 1814. Pius VII saabus 24. mail 1814 Rooma, kuid Napoleoni põgenemisega Elbalt oli ta sunnitud 1815 otsima varjupaika Genovast. Pius VII pöördus taas Vatikani tagasi 7. juunil 1815.
Pärast Viini kongressi otsustas Prantsusmaa kuningas Louis XVIII sõlmida paavstiga uue konkordaadi, kuid see ei leidnud piisavalt pooldajaid, mistõttu jäi kehtima 1801 sõlmitud konkordaat. Kui Napoleon saadeti Saint Helenale, määras Pius VII tema kaplaniks abt Ange Paul Vignali.
Viini kongress
Kardinal-riigisekretär Ercole Consalvi saavutas 1814–1815 peetud Viini kongressil paavstile enne Prantsuse revolutsiooni kuulunud alade tagastamise ja Kirikuriigi sõltumatuse tunnustamise, kuid Avignon ja Venaissin jäid Prantsusmaa koosseisu. Pius VII keeldus liitumast 1815 sõlmitud Püha Liiduga, kuna sellesse kuulus Venemaa.
Suhted Austriaga
Paavstiks saades veenis Pius VII Austriat loovutama kontrolli Kirikuriigis paavstile, kuid Viini kongressi järel omastas Austria osa Kirikuriigi aladest. 1819 käis Roomas ametlikul visiidil Austria keiser Franz I.
Suhted Hispaaniaga
Pius VII taunis Hispaanias puhkenud revolutsiooni. Kui paavst ei võtnud vastu revolutsiooniline valitsuse poolt Roomasse määratud suursaadikut, katkesid diplomaatilised sidemed Hispaaniaga. Roomas elas pärast kodumaalt pagendamist Hispaania kuningas Carlos IV. Pius VII tunnustas 1814 Hispaania inkvisitsiooni reformimist, mille käigus keelustati piinamise kasutamine ülestunnistuste võtmisel.
Suhted Suurbritanniaga
Pius VII kavatses reorganiseerida katoliku kiriku Suurbritannias, kuid Iirimaa vaimulikud olid sellele vastu, kuna nad oleksid reorganiseerimise järel sattunud Suurbritannia katoliku piiskoppide jurisdiktsiooni alla.
Suhted Venemaaga
Püha Tool sõlmis 1818 Venemaaga konkordaadi.
Suhted Itaalia riikidega
Paavstiks saades veenis Pius VII Napoli vägesid taanduma Kirikuriigi aladelt. Ta sõlmis septembris 1803 Itaalia vabariigiga konkordaadi. Pius VII andis varjupaika Sardiinia kuningale Carlo Emmanuele IV ja sõlmis 1817 Savoiaga konkordaadi. Mõlema Sitsiilia kuningas Ferdinando I tegi 1821 visiidi Rooma.
Suhted Preisimaaga
Püha Tool sõlmis 1821 Preisimaaga konkordaadi. 1821 ja 1822 külastas Roomat Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III.
Suhted Saksamaa väikeriikidega
Lunéville'i rahuga kaotasid mitmed Saksamaa valitsejad pärimisõiguse Reini vasakule kaldale jäävatel aladel. Pius VII andis 2. oktoobril 1802 Mainzi peapiiskopile Karl Theodor Anton Maria von Dalbergile korralduse kaitsta katoliku kiriku õigusi Saksamaal, kuid kui Dalberg ei olnud täitnud oma kohustusi, keeldus paavst Saksa väikeriikidega 1803 sõlmimast konkordaati.
Püha Tool sõlmis 1817 konkordaadi Baieriga. 1. aprillil 1818 (avalikustati 23. septembril 1821) reorganiseeris ta katoliku kiriku Baieris. 16. augustil 1821 avaldatud bullas "Provida solersque" reorganiseeris ta katoliku kiriku Reini aladel. Pius VII sõlmis 1821 Reini aladega konkordaadi ja kavatses sõlmida konkordaadi Hannoveriga, kuid suri vahetult enne selle sõlmimist.
Pius VII tühistas 21. oktoobril 1814 Konstanzi ülemvikaari Ignaz Heinrich von Wessenbergi reformiplaanid ja 2. novembril 1814 käskis ta Dalbergil Wessenberg ametist tagandada, kuid Dalberg keeldus paavsti otsust täitmast. 17. veebruaril 1817 valis Konstanzi kapiitel seoses Dalbergi surmaga tema järglaseks Wessenbergi, kuid Pius VII ei tunnustanud 15. märtsil kapiitli otsust. Wessenberg käis Roomas paavstiga olukorda arutamas, kuid jõudmata paavstiga kokkuleppele jätkas ta oma ametis, ehkki paavst seda ei tunnustanud. Pius VII likvideeris 1. aprillil 1818 Konstanzi piiskopkonna ja moodustas 16. augustil 1821 selle asemele Freiburgi peapiiskopkonna.
Suhted Ladina-Ameerikaga
Pius VII ei soostunud Ladina-Ameerikas alanud vabadusvõitlusega, kuid ta jäi toimuva suhtes ametlikult neutraalseks.
Reformid Kirikuriigis
Kardinal-riigisekretär Ercole Consalvi teostatud reformid kukkusid läbi, millega kaasnesid karbonaaride ülestõusud. 13. septembril 1821 avaldatud apostellikus kirjas "Ecclesiam" mõistis Pius VII karbonaarid hukka. Ta reorganiseeris 11. mail 1801 paavsti kaardiväe.
Kuuria
Seoses Prantsuse revolutsiooni järgsete poliitiliste oludega ja paljude vaimulike vangistamistega olid mitmed kuuria ametikohad aastatel 1808–1814 vakantsed. Pärast Napoleon I kukutamist viis Pius VII läbi kuuria ametkondade reorganiseerimise, millest ulatuslikum hõlmas 1817 usupropaganda kongregatsiooni.
Apostelliku konstitutsiooniga "Post diuturnos" sätestas ta camerlengo volitused. 16. juulil 1821 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "De salute" rajas ta abipiiskopi ametikohad Preisimaal, Poolas, Hispaanias ja Portugalis.
Baieri Püha Miikaeli rüütliordu
5. veebruaril 1802 andis Pius VII privileegid Baieri Püha Miikaeli rüütliordule.
Benediktlased
Ta taastas 23. jaanuaril 1821 Clemens XIII poolt tühistatud Nonantola benediktlaste kloostri privileegid.
Jesuiidid
Pius VII lubas 7. märtsil 1801 avaldatud apostellikus kirjas "Catholicae fidei" jesuiitide tegevuse Venemaal, 30. juulil 1804 Napoli kuningriigis ja 1813 Ameerika Ühendriikides ning Suurbritannias. Ta taastas 7. augustil 1814 avaldatud bullaga "Solicitudo omnium" Jeesuse Seltsi tegevuse, mille Clemens XIV oli 1773 tühistanud.
Pakanaristid
Pius VII lubas Niccolò Paccanari rajatud pakanaristidel tegutseda Roomas. 21. juunil 1804 tunnistati pakanaristid Prantsusmaal legaat Caprara jurisdiktsiooni alluvusse.
Presentatsiooni ordu
1800 tunnustas ta Nano Nagle rajatud presentatsiooni nunnaordut (Sisters of The Presentation Of Our Blessed Lady, PBVM).
Sakramentiinid
Pius VII tunnustas 1807 sakramentiinide kongregatsiooni.
Ülemvennaskonnad
Pius VII toetas 27. veebruaril 1807 Gaspare del Buffalo vennaskonna (Congregatio Missionariorum Pretiosissimi Sanguinis Domini Nostri Iesu Christi, CPPS) rajamist, mille ta muutis 15. augustil 1815 ülemvennaskonnaks.
Kalju Eerme
Elulugu
Ta sündis vabrikutööliste peres. Lõpetas 1958 Sindi töölisnoorte keskkooli, 1963 Tartu Riikliku Ülikooli astronoomia erialal ja 1969 Rahvusvahelise Lennuspordiföderatsiooni aspirantuuri.
Pius VII
Ülemvennaskonnad
Pius VII kinkis 2. oktoobril 1818 privileegid Neitsi Maarja ülemvennaskonnale (Archiconfraternitas Beata Virgine Maria Dolorosæ sub invocatione Animarum purgatorii).
Teoloogilised vaidlused
Pius VII mõistis 14. juulil 1804 triteismis süüdistatuna hukka Trieri kanooniku Anton Oehmbsi (Oembs) teose "Opuscula de Deo Uno et Trino".
Kalju Eerme
Elulugu
1963–1966 töötas vanemlaborandina TRÜ satelliitide vaatlusjaamas. 1969. aastast on töötanud Tartu Observatooriumis nooremteaduri ja seejärel vanemteadurina, 1983–1999 ka Tartu Ülikoolis dotsendina.
Pius VII
Teoloogilised vaidlused
Ta vabastas 1805 Scipione de' Ricci ekskommunikatsioonist, mille oli kehtestanud Pius VI Pistoia sinodi pärast.
Liturgilised otsused
Pius VII rõhutas neitsi Maarja austamist. Ta sätestas 1805 neitsi Maarja südame austamise, tunnustas 13. mail 1814 Anconas asuva neitsi Maarja pildi asupaika palverännakukohana (Regina Sanctorum Omnium) ja 10. mail 1815 Savonas asuva neitsi Maarja kuju asupaika palverännakukohana. Ta sätestas 24. mail 1814 neitsi Maarja auks peetava kirikupüha (Auxilium Christianorum – kristlaste abistaja) ja kehtestas 18. septembril 1814 neitsi Maarja kurvastamiste mälestamiseks kirikupüha.
Kalju Eerme
Teadustöö
Teadustegevust alustas astronoomina. 1973. aastal kaitses TRÜ-s kandidaadiväitekirja astrofüüsika erialal "Atmosfäärivälisest fotoelektrilisest fotomeetriast", juhendaja Arved-Ervin Sapar. Osales NSV Liidu esimese astronoomiauuringuteks loodud tehiskaaslase Kosmos 215 uurimisandmete analüüsis. Hiljem on tegev atmosfäärifüüsika uuringutes. Osalenud mitmes mereekspeditsioonis. Aastatel 1968–1993 tegeles Eerme atmosfääri optiliste omaduste uurimisega kosmoselaevadele Saljut ja Mir paigaldatud aparatuuri abil. 1993. aastast on pühendunud atmosfääriosooni ja ultraviolettkiirguse uuringutele Eestis. Osaleb Euroopa Liidu vastavate ühisuuringute ettevalmistamises ja koordineerimises.
Dmitri Bulõkin
Dmitri Bulõkin (sündinud 20. novembril 1979 Moskvas) on endine Venemaa jalgpallur, ründaja.
Kalju Eerme
Teadustöö
Avaldanud üle 60 teadustrükise ja rohkesti aimeartikleid.
Pius VII
Liturgilised otsused
7. märtsil 1801, 20. märtsil 1802, 13. novembril 1802, 12. juulil 1803, 15. juulil 1803, 7. juulil 1815 ja 26. septembril 1817 lubas ta mitmeid indulgentse Jeesuse Pühima Südame austajatele.
Pius VII mõistis 3. septembril 1816 Mahiloŭ piiskopile saadetud kirjas hukka protestantlikud piibliseltsid ja emakeelse piiblilugemise.
Dmitri Bulõkin
Aastatel 2003–2005 mängis Dmitri Bulõkin Venemaa rahvuskoondises 15 mängu ja lõi seitse väravat. Debüüt koondises toimus Bulõkinil 6. septembril 2003, kui mängiti Iirimaaga viiki 1:1. Esimese värava koondises ja ühtlasi ka kübaratriki tegi ta mängus Šveitsi vastu, kui 10. septembril 2003 saadi võit 4:1. pisi|püsti|vasakul|Dmitri Bulõkin
Pius VII
Liturgilised otsused
2. septembril 1817 lubas ta indulgentse neile, kes läbivad palvetades Roomas asuvad Scala Sancta trepid.
Ta kohustas aastast 1821 kasutama missa läbiviimisel liturgilist raamatut "Memoriale Rituum".
4. juulil 1823 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Decet romanos" sätestas ta piiskoppide liturgilise riietuse üksikasjad (pontifikaal).
Kanoniseerimised
pisi|[[Angela Merici]] Pius VII kuulutas pühakuks 6 isikut.
Pius VII kuulutas õndsaks 82 isikut.
Onupojapoliitika
Pius VII ei edutanud oma sugulasi kõrgetele kohtadele kirikuametites, kuid tema vennapoeg Scipione Maria Ignazio Chiaramonti abiellus 5. aprillil 1807 Teresa Barberini Colonna di Sciarraga, kelle suguvõsast pärinesid paavstid Martinus V ja Urbanus VIII.
Ametisse nimetatud kardinalid
Pius VII nimetas ametisse 99 kardinali 19 konsistooriumil. Seni polnud ükski paavst ametisse nimetanud nii palju kardinale. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Leo XII ja Pius VIII. Lisaks itaallastele said kardinalideks 10 prantslast, 7 hispaanlast, 5 austerlast, 2 portugallast ja 1 inglane. Pius VII oli ka viimane paavst, kes nimetas kardinali ametisse alla 30-aastase isiku, kui 20. oktoobril 1800 sai kardinaliks 23-aastane Hispaania prints Luis Maria de Borbón y Vallábriga.
Pius VII rajas 23. detsembril 1801 Santa Maria della Vittoria titulaarkiriku. Enne visiiti Prantsusmaale andis ta 30. oktoobril 1804 korraldused paavsti valimisteks juhul kui temaga peaks Prantsusmaal midagi juhtuma, kuid neid korraldusi ei läinud kunagi vaja, sest paavst jõudis Prantsusmaalt tagasi. 6. veebruaril 1807 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Quae potissumum" ja 6. juulil 1809 avaldatud deklaratsioonis sätestas ta konklaavi korra, juhul kui ta peaks surema vangistuses, kuid neid korraldusi polnud vaja kunagi täita.
Pius VII kultuuriloos
Pius VII kehtestas 16. märtsil 1808 Kirikuriigi lipuvärvidena praegu Vatikani lipuvärvideks olevad kollase ja valge.
Pärast Prantsusmaa okupatsiooni lõppu taastas Pius VII kolleegiumide tegevuse ja taasavas 1807 Perugia ülikooli (Collegio Pio). Ta lasi Vatikani rajada Braccio Nuovo, koondas rajatava Egiptuse muuseumi jaoks vajaliku kollektsiooni, rajas 1804 Rooma ülikooli loodusmuuseumi. Ta komplekteeris Vatikanis hoitavat ladinakeelsete papüüruste kogu ja alustas kristluse-eelsete freskode kollektsioneerimist. Vahetult enne paavsti surma hävis 16. augustil 1823 Roomas asuv San Paolo fuori le Mura basiilika tulekahju tagajärjel.
Ta oli Antonio Canova patroon, kes rajas 1807 paavsti auks büsti. Ta oli Bertel Thorwaldseni, Joseph Führichi, Johann Friedrich Overbecki, Franz Pforri, Friedrich Wilhelm Schadowi, Peter Corneliuse ja teoloog Alfonso Muzzarelli patroon. Arst ja matemaatik Paolo Ruffini pühendas paavstile oma uurimistöö "Dell' immortalità dell' anima".
Tuntumad portreed temast on teinud Jacques-Louis David ja Thomas Lawrence.
Surm
Pius VII kukkus 6. juulil 1823 oma eluruumis, saades puusaluumurru, mistõttu pidi ta jääma voodisse. Ta suri 20. augusti hommikul Roomas ja maeti 25. augustil 1823 Rooma Peetri kirikusse. Pius VII viimased sõnad olevat olnud: "Savona, Fontaineblau." Benedictus XVI alustas 15. augustil 2007 tema beatifikatsiooniprotsessi.
Štšigrõ
Štšigrõ on linn Venemaal Kurski oblastis, Štšigrõ rajooni keskus.
Štšigrõ on asutatud Troitskoje külana 17. sajandil. 1779 sai küla linnaõigused ja praeguse nime. Štšigrõ oli maakonnalinn Kurski kubermangus.
Plasmateler
Plasmateler on lameekraaniga televiisor (lühidalt teler), milles kasutatakse pildi loomiseks paljudest väikestest kambrikestest koosnevat maatriksit. Pildi tekitamiseks ioniseeritakse kambrikestes sisalduv gaas elektrilaenguga, mis on ka põhjus, miks seadme nimetuses kasutatakse sõna "plasma". Eelkõige on levinud suurte (80 cm / 30 tolli) ekraanimõõtmetega telerid.
Üldised omadused
Plasmatelerid on heledad, neil on lai värvivalik ja neid saab toota suurtes mõõtmetes – kuni 150-tollise (3,8 m) diagonaaliga. Plasmaekraanide puhul on iga piksli jaoks oma valgusallikas, mis tähendab, et musta värvuse saamiseks tuleb vastav piksel lihtsalt välja lülitada. Tänu sellele on plasmateleritel väga tõetruu must värv (ehk must on mustem plasmateleris ja hallima tooniga LCD-s). LED-taustavalgustusega LCD-teler on välja töötatud, et vähendada seda vahet. Ekraan ise on umbes 6 cm (ca 2,5 tolli) paks, lubades tervel seadmel olla üldiselt peenem kui 10 cm (4 tolli). Plasmatelerid kasutavad ruutmeetri kohta umbes sama palju elektrit kui kineskoop- ehk CRT-telerid. Elektrikasutus erineb suuresti pildi sisu tõttu, heledam pilt nõuab tunduvalt rohkem elektrit kui tumedam pilt. Tüüpiline elektrikasutus kinorežiimil on 50-tollise (ca 127 cm) ekraani puhul 400 vatti ja 200–310 vatti 50-tollise (127 cm) ekraani kohta. Viimastel mudelitel on energiatarbimist suudetud edukalt vähendada. Uusimate seeriate plasmatelerite eluajaks on umbes 100 000 tundi tegelikku vaatamisaega või 27 aastat (juhul kui vaadata telekat 10 tundi päevas). See on "eeldatav" aeg, mille jooksul teler kaotab umbes poole oma heledusest.
Plasmateleri ekraan on tehtud klaasist, mis peegeldab rohkem valgust kui materjal, mida kasutatakse LCD-ekraanide valmistamiseks. See põhjustab läikimist. Mõningad firmad (nagu Panasonic) katavad oma uued mudelid peegeldumisvastase materjaliga. Tänapäeval ei ole veel võimalik alla 32-tolliste plasmatelerite piisavalt ökonoomne tootmine.
Konkureerivad tehnoloogiad: CRT, OLED, LCD, DLP, SED, LED ja FED.
Kuidas plasmatelerid töötavad
pisi|440px|Plasmaekraani ehitus Plasmatelerid koosnevad paljudest väikestest kambrikestest, mis sisaldavad inertgaasi (nt ksenooni või neooni). Mõlemal pool kambrikesi paiknevad klaasplaatide vahel elektroodid. Aadressielektroodid asuvad kambrikeste taga tagumise klaaspaneeli juures. Ees asuvad eesmine klaaspaneel ja läbipaistvad ekraanielektroodid, mis on ümbritsetud dielektrikutega ning kaetud kaitsva magneesiumoksiidi kihiga. Vastavate elektroodide pingestamisega gaas ioniseeritakse ja muudetakse plasmaks. Kambrikesed on kaetud luminofooriga. Plasma eraldab ultraviolettfootoneid, mis ergastavad luminofoore, mis omakorda eraldavad nähtavat valgust. Iga piksel koosneb kolmest alampikslist, millest igaüks on kaetud erinevat värvi luminofooriga (punane, roheline, sinine). Plasmapaneelid kasutavad pulsilaiusmodulatsiooni (PWM ehk pulse-width modulation), et kontrollida heledust. Sedasi saab muuta iga alampiksli intensiivsust ja seega tekitada miljardeid erinevaid värvikombinatsioone.
Ajalugu
pisi|PLATO arvutites kasutusel olnud plasmaekraan 1988.
1936. aastal kirjeldas Kálmán Tihanyi plasmateleri põhimõtet ja kavandas esimese lameekraaniga teleri.
Ühevärviline plasmaekraan leiutati 1964. aastal Illinoisi ülikoolis USA-s Donald Bitzer, H. Gene Slottow ja Robert Willsoni poolt PLATO Computer System jaoks. 1970. aastate alguses olid väga populaarsed klaasivalmistamisfirma Owens-Illinoisi valmistatud neoonoranžid plasmaekraanid, mis olid vastupidavad ja ei nõudnud pildi uuendamiseks mälu. 1970. aastate lõpupoole vähenes plasmatelerite müük märgatavalt. Selle põhjuseks oli CRT-ekraanide tunduvalt odavam hind.
Inseneriks õppiv Larry F. Weber hakkas plasmaekraanidest huvituma 1960. aastatel ülikoolis õppimise ajal ja jätkas pärast kooli lõpetamist oma uurimistööd. Uurimistöö tulemusena sai ta oma nimele üle 15 patendi plasmaekraani kohta. Üks tema esimesi panuseid oli plasmaekraanide energiasäästlikumaks muutmine. Seda tehnoloogiat kasutatakse ka tänapäeval kõigis plasmatelerites.
Arvutusmasinaid tootev ettevõte Burroughs Corporation valmistas Panaplex-ekraani 1970. aastate alguses. Panaplex-ekraan, üldnimetusega gaaslahenduskuvar, kasutab sama tehnoloogiat kui hilisemad plasmaekraanid, aga algselt oli see 7-segmendiline ekraan arvutusmasinates. Need said populaarseks tänu ereoranžilt helendavale ekraanile ja leidsid laialdast kasutust kassaaparaatides, kalkulaatorites, pinball 'i-masinates, õhusõidukites, navigatsiooniinstrumentides ja katseseadmetes, nagu sagedusloendur, jne.
Plasmaekraanid säilitasid populaarsuse, kuni LED-id muutusid populaarseks tänu oma väikesele voolutarbele ja moodulipaindlikkusele, aga nad on siiski kasutusel mõnede masinate juures, kus on vaja tugevat heledust (näiteks pinball 'i-masinad ja lennundusseadmed). Pinball 'i-masinate ekraanid olid alguses kuue- või seitsmenumbrilised 7-osalised ekraanid, mis hiljem arenesid 16-osalisteks tähe- ja numbriekraanideks, ning 1990. aastal 128×32 punktimaatriksekraanideks, mis on kasutusel tänapäevani.
1980. aastad
Aastal 1983 tutvustas IBM 19-tollist (48 cm) oranž-mustal ühevärvilist ekraani (mudel 3290 ‘information panel’), mis oli võimeline näitama kuni nelja samaaegset IBM 3270 terminali seanssi. Ühevärviliste LCD-de tugeva konkurentsi tõttu plaanis IBM 1987. aastal sulgeda oma tehase New Yorgis, suurima plasmatehase maailmas, et keskenduda suurarvutite tootmisele. Selle tagajärjel asutasid Larry Weber, Stephen Globus ja IBM tehase juhataja James Kehoe firma Plasmaco ja ostsid selle tehase IBM käest ära. Weber jäi Urbanasse kuni aastani 1990, mil ta kolis New Yorki, et töötada Plasmacos.
1990. aastad
Aastal 1992 tutvustas Fujitsu maailma esimest 21-tollist (53 cm) värvilist ekraani. Aastal 1994 demonstreeris Weber San Jose tööstuskonventsioonil värviplasmatehnoloogiat. Panasonic alustas Plasmacoga ühist arendusprojekti, mis viis aastal 1996 Plasmaco, tema värvi AC tehnoloogia ja USA tehase ostmiseni Panasonicu poolt. 1997. aastal tutvustas Fujitsu esimest 42-tollist (107 cm) plasmaekraani. Samal aastal tutvustas Philips 42-tollist (107 cm) ekraani ja 1997. aastal alustas Pioneer esimeste plasmatelerite müümist. Varsti järgnesid neile ka teised firmad.
2006–tänapäev
2006 lõpus märkisid analüütikud, et LCD-telerite turuosa ületas plasmatelerite oma isegi 40-tolliste (102 cm) ja suuremate puhul, kus muidu on domineerinud peamiselt plasmatelerid. 2008. aasta esimesel veerandil müüdi 22,1 miljonit kineskoop-, 21,1 M LCD- ja 2,8 M plasmatelerit.
Kontrastsus
Kontrastsus on kõige heledama värvi (valge) ja kõige tumedama värvi (must) suhe. Mida suurem on kontrastsus, seda loomulikum on pilt (10 000:1 on parem kui 5000:1). Plasmaekraanide puhul on iga piksli jaoks oma valgusallikas. See tähendab, et kõige tõetruuma musta saamiseks tuleb vastav piksel lihtsalt välja lülitada. LCD-l sellist võimalust ei ole: musta värvi saamiseks peavad üksikud pikslid ereda taustavalgustuse blokeerima, mis siiski täielikult ei õnnestu (osa valgust lekib läbi vedelkristallide). Viimasel ajal on LCD-telerites hakatud kasutama dünaamilist kontrastsust, mille puhul vähendatakse tumedate piltide korral taustvalgustuse heledust. Vaatamata sellele on plasmateleritel parem kontrastsus ja sügavamad ning tõetruumad mustad värvid.
Värvid
Plasmatelerites sisaldab iga pikselt kolme värvi: punast, rohelist ja sinist. Nende koostööna on võimalik luua kuni 16,77 miljonit erinevat värvi. Selle tulemuseks on paremad ja loomulikumad värvid kui muud tüüpi telerites. LCD-telerid loovad värve valguskiirte manipuleerimise ja valgest valgusest värvide lahutamisega. Värvide filtreerimine on keeruline protsess ning tulemus sõltub ka taustvalgustuse kvaliteedist. Uuemad LCD-telerid kasutavad LED-taustvalgustust, mis vähendab tunduvalt vahet. Siiski kasutatakse endiselt värvide filtreerimistehnoloogiat ning plasmaekraan jääb eduseisu, kuna suudab kuvada rohkem erinevaid värve.
Vaatamisnurk
Vaatamisnurk on maksimaalne nurk, mille puhul on ekraan ilma erilise pildikvaliteedi kaota vaadatav. Kui vaadata pilti liiga suure nurga all, võib kujutis olla moonutatud, udune, kehva kontrastsusega või liiga kahvatu. Plasmatelerid on peaaegu 180° nurga alt vaadatavad. See tuleneb asjaolust, et iga piksel toodab ise valgust ning on seega paremini nähtav, sest kõikide pikslite heledus on ühtlane üle kogu ekraani. LCD pikslid seevastu saavad kogu vajaliku valguse ühest allikast. Seega muutuvad vaatamisnurga suurenedes mustad värvid aine heledamaks ning kontrastsus väheneb.
Energiakulu
Põhiline elektrikulu LCD-ekraanide puhul on taustvalgustuse toitmine, vedelkristallide juhtimine võtab tunduvalt vähem energiat. Plasmatelerid vajavad palju elektrit, et süüdata iga viimane kui piksel (kaasaarvatud mustad värvid). Madalama heledusega LCD-d võivad isegi poole vähem elektrit nõuda kui sama suur plasma. Suurem energiatarbimine tähendab ühtlasi seda, et plasmatelerid eraldavad rohkem soojust.
Kiiresti liikuva video esitamine
Läbi aegade on kiiresti vahelduvate stseenidega video (spordi) esitamisel plasmaekraan parim lahendus. Põhjuseks on suur värskendussagedus ja kiire reageerimisaeg. LCD-telerite puhul võib märgata nii-öelda mahajäämist, kus pikslid on rütmist väljas ning pilt muutub häguseks. See on tingitud asjaolust, et vedelkristallid ei suuda piisavalt kiiresti kuju muuta. Siiski ei jää LCD nii kaugele maha kui aastaid tagasi. Reageerimisaeg on lühenenud ning uuemad mudelid toetavad kuni 240 Hz värskendussagedust. Kõrvalefektina võib kaduda ka taotluslik hägusus, seega on soovitatav tavalise video ajal madalamat värskendussagedust kasutada.
George Tupou II
pisi|George Tupou II George Tupou II (18. juuni 1874 – 5. aprill 1918) oli Tonga kuningas. Tema isa oli George Tupou I.
19. mail 1900 nõustus George Tupou II Briti protektoraadiga Tonga üle.
George Tupou II-l oli viis abikaasat ja kuus last:
Surnud 2007
Sellel leheküljel on loetletud 2007. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Vaata ka
Lists of deaths by year
Koni
Koni on eesti keeles põlenud suitsu ots, suitsuots.
Seda sõna on kasutatud ka mujal:
Scharnebeck
Scharnebeck on vald Alam-Saksi liidumaal Saksamaal Lüneburgi kreisis. See asub ligikaudu 10 km Lüneburgist kirdes.
Scharnebeck on tuntud oma Scharnebecki laevalift poolest Elbe külgkanalil.
Scharnebeck on ka Samtgemeinde Scharnebecki keskus.
Eksperimentaalne petroloogia
Eksperimentaalne petroloogia on petroloogia haru, mis üritab laboratoorseis tingimustes tekitada kivimite ja mineraalide tekketingimusi, et uurida nende moodustumisprotsesse.
Drag queen
pisi|[[Conchita Wurst]] Drag queen on üldjuhul meessoost isik, kes on end riietanud naiseks.
Drag queen 'id on sageli ööklubide palgal, et teha seltskonda värvikamaks ning suurendada kaudselt külastatavust.
Iseenese äraspidist positsioneerimist kasutavad üha sagedamini edukalt ka artistid (nt Conchita Wurst kui habemega naine 2014. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel).
Irina Baleva-Stüf
Irina Baleva-Stüf (sündinud Tallinnas) on Eesti tekstiilikunstnik, elab ja töötab Tallinnas. Viljeleb peamiselt batikatehnikat.
Näitused
Alates aastast 1999 on Irina Baleva osalenud grupinäitustel ja teinud isikunäitusi Eestis, Soomes ja Saksamaal rohkem kui 20 korral.
Turba
Turba on alevik Harju maakonnas Saue vallas.
Elanike arv oli Eesti 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 1094.
Alevikus asuvad lasteaed, põhikool, perearstikeskus, hambakliinik, pakiautomaat, kultuurimaja, Nissi trollide muusikakool, raamatukogu ja spordisaal. Asula suurimaks vaatamisväärsuseks on endine Ellamaa elektrijaama hoone (arhitekt Aleksander Vladovski), kus tänapäeval asub Eesti Mootorispordi Muuseum (MOMU). Lisaks on huviväärsed endine raudteejaama kompleks, muusikakooli hoone (kunagine elektrijaama kontor) ning 1920. ja 1930. aastatel ehitatud vanad tööstusasula hooned.
Turbas on sündinud teadusajakirjanik Tiit Kändler. Seal on õppinud kergejõustiklane Ants Kiisa, ajakirjanik ja kirjastaja Toomas Leito, ajakirjanik Allan Muuk ning endine Eesti Raadio töötaja ja kõneõpetaja Einar Kraut. Elanud ning õppinud suhtekorraldaja Ingvar Bärenklau.
Asulat ümbritsevad põhjas Viruküla, edelas Lehetu, kagus Nurme ja kirdes Kivitammi.
Ajalugu
pisi|Turbas asuv endine [[Ellamaa elektrijaam, kus 2018. aasta aprillist töötab Eesti Mootorispordi Muuseum ehk MOMU]] pisi|8. detsembril 2019 taasavatud [[Turba raudteepeatus]] Alevik tekkis seoses Tallinna–Haapsalu raudtee ja kohaliku turbatööstuse rajamisega. Keila–Haapsalu raudteelõiku ehitati 1902–1905.