cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trayvon Martin
Enne tulistamist
Aastail 2004–2012 helistas Zimmerman pea 50 korral politseisse, et teatada lärmakatest pidudest, avatud garaažiustest, augulisest asfaldist, tänaval mängivatest lastest ja muust taolisest. Pärast sissemurdmiste seeriat 2011. aastal kandis Zimmerman oma kõnedes peamiselt ette isikutest, keda pidas kahtlaseks. Tulistamisele eelnenud kuude jooksul oli Zimmerman teinud mitu kõnet, milles teatas, et liikvel on kahtlane isik. Kui talt küsiti isikute rassi kohta, siis need inimesed olid mustanahalised mehed.
2. veebruaril helistas Zimmerman politseisse ja teatas, et nägi üht noormeest tühja maja akendest sisse piilumas. Politsei saabumise ajaks oli kahtlusalune ära jooksnud. 6. veebruaril täheldasid töölised ühe Twin Lakesi maja õuel kaht mustanahalist meest. Hiljem tuli välja, et majast oli kadunud sülearvuti ja kuldehteid. Järgmisel päeval leiti varastatud sülearvuti noore mustanahalise mehe seljakotist, Zimmermani järgi oli tegemist sama mehega, keda ta oli näinud akendest sisse piilumas.
Alates 2009. aasta novembrist oli Zimmermanil relvakandmisluba. Algselt hankis ta relva, kuna ümbruskonnas liikus vabalt ringi pitbulli tõugu koer. Tulistamise öösel oli tal seaduslik õigus tulirelva kaasas kanda.
Intsident
26. veebruari õhtul olid Tracy ja tema kihlatu, Brandy Green, kodust ära. Trayvon ja Greeni poeg vaatasid kodus televiisorit ja mängisid videomänge. Trayvon läks poodi kommi ja mahla tooma.
Autoroolis olnud Zimmerman märkas tagasi kodu poole kõndinud Martinit ja helistas politseisse. Ta ütles, et näeb kahtlast isikut niisama vihmasajus kõndimas. Martin hakkas jooksma. Zimmerman väljus autost ja jälitas Martinit jalgsi, kuigi dispetšer ütles, et selleks ei ole tarvidust. Zimmerman ütles dispetšerile, et kaotas Martini silmist. Dispetšer ütles Zimmermanile, et politsei on teel ja kõne lõppes. Lühikese ajavahemiku jooksul enne politsei saabumist oli Zimmermani ja Martini vahel kaklus, mille käigus Martin sai kuulihaava rinda. Ka Zimmerman sai kähmluses viga. Politseinike kohale jõudes lamas Martin muru peal, Zimmermani selg oli märg ja sellel oli muruliblesid. Zimmermani ninaluu oli murdunud, ta nina oli verine ja nägu paistes.
Kohtus tuli välja, et Martin oli vahetult enne surma telefoni teel oma sõbrannale öelnud, et üks mees jälgib teda autost ja räägib telefoniga. Seejärel olevat mees Martinit jälitama hakanud. Martin olevat meest kirjeldades kasutanud sõnu "hullumeelne" (crazy) ja "kõhedusttekitav" (creepy). Martin ütles sõbrannale, et tal õnnestus jälitaja maha raputada, aga siis ilmus mees äkitselt jälle välja. Martin olevat mehelt küsinud, miks too teda jälitab ja mees olevat küsinud, mida ta seal kandis teeb. Seejärel kuulis sõbranna, kuidas Martin ütles "Lõpeta ära!" ("Get off! Get off!"), mille peale telefon vaikseks jäi. Martini sõbranna sõnul oli agressiivseks pooleks Zimmerman.
Zimmermani versiooni järgi oli Martin sel ajal kui Zimmerman autos dispetšeriga rääkis, tiiru ümber auto teinud ja siis ära kadunud. Zimmerman oli teda otsima läinud ja pärast dispetšeriga kõne lõpetamist tagasi auto juurde suundunud, kui Martin äkki tema juurde tuli. Martin olevat teda rusikaga näkku löönud, ta pikali lükanud, tema kohale roninud ja seejärel ta pead vastu kõnniteed tagunud. Zimmerman olevat peksmise ajal appi karjunud. Martin olevat Zimmermani kohal olles märganud Zimmermaniga ühes olnud relva ja öelnud: "Nüüd sa sured." Seejärel võitlesid Zimmerman ja Martin relva kätte saamise nimel ja Zimmerman tulistas Martinit enesekaitseks rinda. Zimmermani tunnistus tekitas uurijates hiljem mitmeid küsitavusi.
Pärast tulistamist
Zimmerman võeti vahi alla, parameedikud vaatasid ta peavigastused üle ja seejärel esitati talle viie tunni jooksul toimunu kohta küsimusi. Pärast ülekuulamist Zimmerman vabastati. Politseiülema sõnul puudus tõendusmaterjal, mis oleks ümber lükanud Zimmermani väite, et ta tegutses ajendatuna enesekaitsest. Florida seaduste järgi on end tõsiselt ohustatuna tundval inimesel õigus enesekaitseks surmavat jõudu kasutada ja Zimmerman väitis, et tulistas enesekaitseks.
Et Martinil ei olnud kaasas isikut tõendavaid dokumente ja tema telefon oli rikki läinud, ei saanud tapmisõhtul ta isikut tuvastada. Martini isa teatas 28. veebruari hommikul poja kadumisest ja kell 9.20 saabusid politseinikud Greeni elukohta, kaasas pildid surnud pojast.
Tracy Martin oli skeptiline Sanfordi politseinike pakutud selgituste suhtes ega uskunud, et Zimmerman tegutses enesekaitse motiividel. Martini pere võttis ühendust kodanikuõiguste teemale pühendunud advokaadi Benjamin Crumpiga. Märtsis ümbritses juhtunut suur meediakära. Sanfordi politseinikke kritiseeriti selle eest, et Zimmerman lasti pärast tulistamist vabadusse. Politseinikke süüdistati Zimmermani kaitsmises. Tracy Martin ja Sybrina Fulton andsid intervjuusid ja osalesid Zimmermani vahistamist taotlenud meeleavaldustel. Martini perekonnaliikmed ja ajakirjandus arvustasid Zimmermani Martini jälitamise ja relva kandmise pärast. Sanfordi politseiülem Bill Lee ütles, et kuigi naabrivalve vabatahtlike relvakandmist ei kiideta takka, on neil põhiseaduslik õigus relva kanda.
Martini ema ütles Zimmermani kohta, et too oli pidanud tema pojale jahti nagu loomale ja Martini isa ütles, et agressor ei tohiks väita, et tegutses enesekaitseks.
Süüdistus teise astme mõrvas esitati Zimmermani vastu 11. aprillil, 44 päeva pärast Trayvon Martini surma. 22. aprillil 2012 lasti Zimmerman kautsjoni vastu tagasi vabadusse, kuid pidi end kohe tapmisähvarduste tõttu varjama hakkama. 150 000 dollari suurusest kautsjonist pidi Zimmerman vabanemiseks ära maksma 10% ehk 15 000 dollarit. Hiljem ilmnes, et Zimmerman oli kohtule oma rahalise olukorra kohta valeandmeid esitanud, mistõttu ta oli 2012. aasta suvel mõned nädalad vanglas, ja vabanes miljoni dollari suuruse kautsjoni vastu. Uuesti vabanemiseks pidi ta maksma 10% kautsjonist ehk 85 000 dollarit lisaks juba makstud 15 000 dollarile. Kautsjon määrati suur, kuna kardeti, et ta võib muidu maalt lahkuda. Kohtuprotsess algas 2013. aasta 10. juunil. 13. juulil mõistis vandekohus Zimmermani teise astme mõrva ja tapmise süüdistustes õigeks.
Avalikkuse tähelepanu
Esimese kümne päeva jooksul pärast Martini surma kajastati juhtunut vaid Florida ajakirjanduses, 7. märtsil võttis Reuters loo üles. Reutersile järgnesid teised üleriigilised meediakanalid (CBS News, The Huffington Post, ABC World News, CNN jne), blogijad ja suhtlusvõrgustike kasutajad. Tampa Bay Timesis ilmunud artiklis sedastati, et "Twitteris on inimesed Zimmermani peale vihased ja tahavad õiglust, samas kui teleuudistes ja raadiosaadetes arutavad inimesed osariigi enesekaitse seaduste ja relvade kättesaadavuse teemade üle ja blogides keskendutakse rassile."
Meedia pööras tulistamisele ohtralt tähelepanu käsitledes enesekaitse seaduse, eelarvamuste ja rassisuhete teemasid. The Miami Herald andis teada, et 30 päeva jooksul pärast tulistamist säutsuti nime "Trayvon" üle kahe miljoni korra. Veebikeskkonnas change.org koguti paari nädalaga 2,2 miljonit allkirja, mis nõudsid kohtuprotsessi Zimmermani üle. Üle kogu riigi korraldati protestikoosolekuid ja meeleavaldusi, kus nõuti Zimmermanile süüdistuse esitamist.
Martini juhtumit kajastati 2012. aasta märtsis uudistes rohkem kui presidendivalimiste kampaaniaid. 23. märtsil 2012 ütles president Obama: "Kui ma mõtlen selle poisi peale, mõtlen ma oma laste peale, ja ma arvan, et iga ameerika lapsevanem peaks aru saama, miks iga selle loo külje uurimine on hädavajalik... Kui mul oleks poeg, siis ta näeks välja nagu Trayvon." Vabariiklasest presidendikandidaat Mitt Romney ütles, et erapooletuse ja õigluse saavutamiseks tuleb läbi viia põhjalik uurimine.
Mustanahalise pastori Jesse Jacksoni sõnul Martin "mõrvati ja tehti märtriks." Mitmed kommentaatorid võrdlesid Martini mahalaskmist 1955. aastal Mississippis tapetud 14-aastase Emmett Tilli juhtumiga. Rassiküsimuse tõstatamine pälvis ka kriitikat. Näiteks mustanahalise isa ja valge ema pojana sündinud Shelby Steele Hooveri Instituudist leidis, et mustanahaliste arvamusliidrid tõstsid afroameeriklaste kunagise tagakiusamise terve grupiidentiteedi keskseks teemaks ja ekspluateerisid Trayvon Martini surma.
Juhtumi uurimise ajal pidi Zimmerman koos naise ja vanematega peitu minema. Tähelepanuga kaasnesid tapmisähvardused. Mustanahaliste õiguste eest võitlev radikaalne ühendus New Black Panther Party pani George Zimmermani kätte saamise eest välja 10 000 dollari suuruse preemia; Sanfordi linn mõistis sellise tegevuse hukka. Zimmerman lõpetas töötamise. Turvakaalutlustel visati ta ka koolist välja. Elamiskulude ja advokaaditasude eest maksmiseks kogus ta interneti vahendusel annetusi. Zimmermani õigusabikulud võisid küündida miljoni dollarini.
Mitmes USA kohas toime pandud vandalismi, rünnakuid ja kuritegusid seostatakse osaliselt kättemaksuga Trayvon Martini surma eest.
Kapuutsiga pusa
pisi|Miljoni pusa marss Et Martin kandis surma ajal kapuutsiga pusa, sai selle riideeseme kandmine protestimärgiks. Inimesed postitasid suhtlusvõrgustikesse pilte, millel nad kandsid kapuutsiga pusa, ja panid pildiallkirjaks "Kas ma näen piisavalt kahtlane välja?". Mitmed tuntud sportlased nt Carmelo Anthony, Dwyane Wade, LeBron James ja kõik korvpallimeeskonna Miami Heat liikmed panid Martini mälestuseks pusa selga, tegid endast pilti ja jagasid sotsiaalmeedias sõnumeid sisuga #WeWantJustice või #WeAreTrayvonMartin. pisi|Meeleavaldajad
Kapuutsiga pusa kandmist ka kritiseeriti. Telejaama Fox News Channel saatejuht Geraldo Rivera väitis, et "gangsta-stiilis riietus" oli "Trayvon Martini surmas samavõrd süüdi kui George Zimmerman." Rivera ütles: "Ma paneksin mustanahaliste ja latiinodest noorukite vanematele eriliselt südamele, et nad ei lubaks oma lastel välja minnes kapuutsiga pusa kanda." Avalikkuse pahameelepuhangu tõttu pidi ta nende sõnade eest vabandama, kuid viitas kapuutsiga pusale ka hiljem kui "päti rõivastusele" (thug wear).
Zimmerman meedias
Fotod, mida ajakirjandus esialgu Martinist ja Zimmermanist kasutas, olid väga erinevad. Martini fotol oli naeratav lapse näoga teismeline, Zimmermanist oli saada vaid seitsme aasta tagune politseijaoskonnas tehtud foto, kus Zimmerman vaatab kurva ja vihase näoilmega kaamerasse.
Fox Newsi saatejuht Geraldo Rivera süüdistas MSNBCd, et sealsed ajakirjanikud "on vastu võtnud ideoloogilise otsuse, et... nad pooldavad jõuliselt George Zimmermani vastutuselevõtmist ja pikemas perspektiivis George Zimmermani süüdimõistmist... Nad käituvad George Zimmermani süüdimõistmise kisakoorina."
Avalikkusele tehti kättesaadavaks Zimmermani telefonikõne politseisse, kus ta teatas, et näeb naabruskonnas liikumas kahtlast inimest. NBCle heideti ette kõne sellist toimetamist, et kokku pandi ajaliselt erinevatel hetkedel öeldud laused või lauseosad, nii et Zimmermanist jäi halvem mulje. Washington Postis kirjutati, et NBC muudatuste järgi tundus, et Zimmerman keskendus kõnes rassiteemale, samas kui Zimmerman vastas dispetšeri rassi puudutavale küsimusele. Leiti, et Zimmermani selliselt kujutamine läks vastuollu hea ajakirjandustavaga. NBC vallandas mitu asjaga seotud ajakirjanikku. Zimmerman kaebas NBC laimamise eest kohtusse, kuid kohtunik jättis õiguse NBCle.
18. juulil 2012 andis Zimmerman oma esimese pika teleintervjuu Fox Newsi saatejuhi Sean Hannity saates. Zimmerman ütles, et ei kahetse tehtut ja juhtunu oli "jumala plaan." Ta ütles ka: "Ma tõesti soovin, et oleks midagi, ükskõik mida, ma oleks saanud teha, et ma ei oleks pidanud olema olukorras, kus ma pidin ta elu võtma. Tahan kõigile öelda, oma naisele, oma perele, oma vanematele, vanaemale, Martinitele, Sanfordi linnale ja Ameerikale: mul on kahju, et see juhtus. Mul on väga kahju." Uurijad panid tähele, et intervjuus räägitu erines kohati politseile antud tunnistustest. Zimmermani advokaadi Mark O'Mara sõnul pidi intervjuu aitama Zimmermanil kohtukulude, eluaseme ja turvalisuse eest tasumiseks vajalikku raha koguda.
Martini ema kahtles Zimmermani vabanduse siiruses. Ta ütles: "Mul on raske seda vabandust aktsepteerida, kuna ta ütles ka, et ta ei kahetse midagi, mida ta tol õhtul tegi..."
Rassismisüüdistused ja Zimmermani etniline kuuluvus
Algselt esitles politsei Zimmermani ekslikult valgenahalisena. Ka varasemad ajakirjanduses avaldatud andmed väidavad, et Zimmerman on valge. Zimmerman ise identifitseeris end ametlikes dokumentides (nt autojuhiloal) latiinona (hispanic). Tema isa on valge ja ema peruu päritolu. Üks Zimmermani emapoolne vanavanaisa oli mustanahaline. Ajal, mil Zimmerman oli tähelepanu ja ähvarduste eest pakku läinud, ja keegi meedias teda ei esindanud, avalikkus seda ei teadnud.
15. märtsil 2012 ilmus Zimmermani isa avalik kiri, milles Robert Zimmerman kaitses poega ja teatas, et George Zimmerman on pärit rassiliselt segunenud perekonnast, ja et ta ei suhtu mustanahalistesse eelarvamustega ega diskrimineeri neid. Zimmermani isa nimetas oma poega hispaania keelt kõnelevaks vähemuse esindajaks.
Mitmed meediakanalid hakkasid Zimmermani seepeale "valgeks latiinoks" (white Hispanic) nimetama. Seda terminit ka kritiseeriti. 2012. aasta aprillis ütles telekanali PBS ombudsman Michael Getler, et kuna uudistesaate NewsHour vaatajad ei olnud rahul Zimmermani valgeks nimetamisega, võiks tulevikus näidata lihtsalt Zimmermani pilti ilma teda seejuures kirjeldamata.
Enne kohtuprotsessi avaldas Robert Zimmerman e-raamatu, milles kirjutas, et enne tulistamist ei uskunud ta, et rassism Ameerikas enam suur probleem oleks, ja et vaatamata latiino-päritolu naisega abielus olemisele ei olnud ta ise rassismi eriti kogenud. Pärast tulistamist hakkas Zimmermani isale tunduma, et rassismi õhutavad hoopis mõned afroameeriklased ja afroameeriklasi ühendavad organisatsioonid.
Zimmermani õigeksmõistmine
11. aprillil 2012 esitati Zimmermanile süüdistus teise astme mõrvas. Kohtuprotsess algas 24. juunil 2013. 13. juulil teatas vandekohus Zimmermani õigeksmõistvast otsusest. Mitmed asjatundjad kritiseerisid prokuratuuri kehva tööd.
2013. aasta juulis ütles Obama Zimmermani õigeksmõistmist kommenteerides: "Arvan, et tuleks kasuks uurida mõnesid osariikides ja kohalikul tasandil kehtivaid seadusi, et näha... kas need on koostatud sellisel moel, et nad võivad julgustada taoliste konfliktide ja sõneluste ja tragöödiate esinemist, nagu me nägime Florida juhtumi juures, selle asemel, et võimalikke sõnelusi ära hoida." President rääkis ka enda kogemustest elust USAs afroameeriklase silme läbi ja juhtis tähelepanu rassilisele ebavõrdsusele seadusandluses ja seaduste kohaldamises mustanahaliste inimeste suhtes, alates surmanuhtlusest kuni narkootikume puudutavate seadusteni. Obama ütles ka, et 35 aastat tagasi oleks ta võinud ise Trayvon Martini asemel olla.
Õigeksmõistvale otsusele järgnesid mõned üksikud vägivallaintsidendid, kuid hoolimata kartustest ei toimunud selliseid rahutusi, nagu 1992. aastal, kui Rodney Kingi peksnud politseinike suhtes langetati õigeksmõistev otsus. Baltimore'is peksis grupp noorukeid läbi latiinost mehe, öeldes: "See on Trayvoni eest!". Wisconsini osariigis Wauwatosas peksid mustanahalised noorukid valgenahalist meest ja hüüdsid: "See on Trayvon Martini eest!". Washingtonis oli juhtum, kus kolm mustanahalist meest lõid valget meest ja röövisid talt telefoni ja rahakoti. Üks ründajatest ütles ka: "See on Trayvoni eest". Politsei käsitles toimunut vihakuriteona.
Enesekaitse seadus
Kuberner Rick Scott määras pärast Martini surma ametisse töörühma, mis pidi läbi vaatama Floridas 2005. aastal vastu võetud enesekaitse seaduse stand-your-ground law. Seadus annab Florida elanikele õiguse end tõsise ohu korral surmava jõuga kaitsta. Juunis 2012 andsid kampaania Second Chance on Shoot vedajad üheskoos Martini vanematega töörühmale üle 340 000 allkirjaga petitsiooni, mis taotles seaduse muutmist. Töörühma kuulunud Joëlle Anne Moreno ütles, et seaduse ümber on palju segadust. Marion Hammer, NRA lobist, kes oli seaduse koostamise juures abiks olnud, ütles, et seadusel ei ole midagi viga, ja et seadus kehtib laiemalt kui vaid ühe juhtumi puhul. Töörühm leidis lõpuks, et seadust pole vaja tagasi võtta – Florida elanikele peab säilima võimalus end surmava jõuga kaitsta. Kriitikute hinnangul olid töörühma liikmed selliselt valitud, et seaduse ulatuslikum muutmine oli ette väga ebatõenäoline. Töörühm tegi ettepaneku, et avalikkust tuleb enesekaitse seaduse õige kasutamise osas rohkem koolitada, naabrivalve vabatahtlike roll tuleb täpsemini kindlaks määrata, ja tuleb uurida, kuidas seadust seni kasutatud on, võttes arvesse faktorid nagu rassiline, etniline ja sooline kuuluvus.
2013. aasta oktoobris hakkasid Florida osariigi seaduseandjad menetlema enesekaitse seaduse muudatusi. Kui relvaõiguslased olid mitmete ettepanekute vastu, siis kriitikute hinnangul olid muudatused liiga tagasihoidlikud. Seaduse vastased oleksid tahtnud näha seaduse tühistamist.
Zimmermani kohtuprotsessil enesekaitse seadusele siiski ei viidatud ja see ei ole seotud ta õigeksmõistmisega.
Avalik arvamus
Üleriigiline avaliku arvamuse küsitlus näitas, et rahvas oli kohtuotsuse asjus rassilisest kuuluvusest ja poliitilistest eelistustest tulenevalt polariseerunud. Pea 90% mustanahaliste arvates polnud tulistamine õigustatud. Valgetest oli samal arvamusel 33%. Kui 62% demokraatidest polnud õigeksmõistva otsusega rahul, siis vabariiklaste hulgas oli rahulolematuid 20%. Gallup märkis, et avalikkuse reaktsioon oli peaaegu vastupidine kui O. J. Simpsoni kohtuprotsessi tulemuste puhul – toona kiitis vandekohtu otsuse heaks 89% mustanahalisi ja 36% valgeid. Pew Research Center leidis, et nooremate inimeste hulgas tekitas Zimmermani õigeksmõistmine suuremat rahulolematust kui vanemate inimeste seas. Alla 30-aastaste hulgas oli otsusega rahulolematuid 53% ja rahulolijaid 29%. Üle 65-aastastest ei olnud Zimmermani õigeksmõistmisega rahul 33% vastanutest ja otsusega oli rahul 50% vastanuist.
Kahjutasu
5. aprillil 2013 anti teada, et Martini perekond oli Twin Lakesi koduomanike assotsiatsiooniga kahjutasu asjus kokkuleppele jõudnud. Kokkuleppe üksikasju ei avaldatud, kuid väljaanne Orlando Sentinel väitis, et kahjutasuna saadud summa oli suurem kui miljon dollarit.
Ulvi Veiden
Ulvi Veiden (sündinud 31. märtsil 1971 Abjal) on Eesti sõudja ja füsioterapeut.
Lõpetas 1989 Vändra keskkooli, 1995 keskkonnakaitse tehnoloogia erialal TTÜ keemiateaduskonna ja 2002 füsioteraapia erialal TÜ KKT. Aastast 2012 Pärnu Tennisekeskuse füsioterapeut.
Sõudjana
Sõudmisega tegelnud aastast 2004 Mihkel Leppiku juhendamisel.
Füsioterapeudina
Tegutsenud 2001–11 Eesti sõudekoondise füsioterapeudina, sh 2004 Ateena ja 2008 Pekingi OM-il. Töötanud 1992–93 TA Keemia Inst-s, 1996–98 Pärnu Piimatoodete Kombinaadis, 1998–2000 taastusravikeskuses Sõprus ja 2000–01 Pärnu Võrkpalliklubis.
Türi rajoon
Türi rajoon oli haldusüksus Eesti NSV-s aastatel 1950–1959.
Vändra rajoon
Vändra rajoon moodustati 1950 septembris seoses maakondade likvideerimisega, Pärnumaa idaosa Kaisma, Lelle, Tori ja Vändra valla maadest ning Harjumaa Järvakandi valla maadest. Rajooni keskus asus Vändra alevis. Rajooni kuulusid algselt Vändra, Tootsi ja Järvakandi alev ning Aesoo, Aluste, Eidapere, Kaisma, Kase, Kõnnu, Rõusa, Suurejõe, Tehaste, Tõia, Vihtra ja Vändra külanõukogu.
Pärast külanõukogude ühendamisi 1954 juunis jäi Vändra rajooni 6 külanõukogu: Aesoo, Aluste, Eidapere, Kaisma, Rõusa ja Tori külanõukogu.
William Tomingas
William Tomingas (sündinud Villem Tomingas; 30. juuni 1895 Küti vald – 7. veebruar 1978 New York) oli Venemaa ja Eesti sõjaväelane, diplomaat, lendur, elektrik, operetihelilooja ja ärimees, kes on tuntud peamiselt oma paguluses avaldatud raamatute "Vaikiv ajastu Eestis" (1961) ja "Mälestused" (1970) kaudu. Ta on termini "vaikiv ajastu" autor.
Elulugu
Villem Tomingas sündis rätsepa perekonnas.
1915. aasta detsembris mobiliseeriti ta Venemaa keisririigi sõjaväkke ja suunati sõjakooli. Ta lõpetas Petrogradi Nikolai sõjaväeinseneride kooli ja ohvitseride elektrotehnika kooli, kuhu jäi edasi teenima lipnikuna.
1917. aastal kevadel-suvel teenis ta Tallinnas eesti rahvusväeosades ja oli Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee abiesimees. Sügisel 1917 õppis Krimmis Jevpatorija lennukoolis, mille lõpetamisel ülendati septembris nooremleitnandiks. Pärast Oktoobrirevolutsiooni tuli tagasi Eestisse, kus teenis Peeter Suure merekindluse Tallinna Merelennujaama ülema adjutandina. 1918. aastal Saksa okupatsiooni ajal oli ta ettevõtja elektritööde alal ja pärast okupatsiooni lõppu Kaubandus-Tööstusministeeriumi asjadevalitseja. Detsembrist 1918 kuni veebruarini 1919 oli ta teenistuses miiniristlejal Lennuk, millega ta võttis osa Loksa ja Utria dessandist ning Narva vabastamisest. Kevadel 1919 sai temast Eesti Londoni saatkonna mereväeatašee.
1919–1920 oli ta Välisministeeriumi sekretär. Samuti oli ta novembrist 1919 veebruarini 1920 Eesti delegatsiooni sekretär Tartu rahuläbirääkimistel ning märtsis ja aprillis rahulepingu ratifitseerimiskomisjoni liikmena Moskvas.
Enda väitel päästis ta sõjavangist Nadežda Krupskaja venna Mihhail Krupski (selle eest võtnud teda vastu Vladimir Lenin isiklikult) ja tõi Venemaalt ära Johan Laidoneri perekonna. Teised allikad Mihhail Krupski olemasolu ei kinnita.
1920 immatrikuleeriti Tartu ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonda. 1920–1926 oli ta tubakavabriku AS Astoria juhataja. 1926–1931 elas Londonis, kus õppis Londoni ülikoolis majandusteadust.
1930. aastate alguses oli ärimees, toetas vabadussõjalasi. 1934. aastal lavastati Vanemuises tema libreto ja Harald Andreae muusikaga operett Armastus ookeanil.
1934. aastal trükkis ja levitas William Tomingas endale kuuluvas trükikojas Automaat "vangistamata vabadussõjalaste" nimel lendlehte (tema enda väitel oli selle koostanud tulevane peaminister Jüri Uluots), kus ta väitis, et "erakondlus" (aga mitte Konstantin Päts, kes muutus Tominga silmis vaenlaseks alles hiljem) on võtnud ette viimase meeleheitliku sammu enda päästmiseks – asunud ise vägivallategudele, mille tagajärjel Konstantin Pätsi viies valitsus muutub 5. mail 1934 ebaseaduslikuks. Tomingase raamatus avaldatud tekst erineb pagulusse toodud algeksemplari omast, samuti Riigiarhiivis säilitatavast, ning on tõenäoliselt mälu järgi taastatud ja vastavalt ajanõuetele muudetud. Lendlehes väitis Tomingas, et kaitseväe, politsei ja kaitseliidu vanne on tühistatud, kutsus üles mitte maksma makse, mitte kasutama telegraafi ja posti, mitte sõitma raudteedel ja trammis, mitte ostma viina, õlut ja tubakasaadusi ning korraldama 5. mail 1934 protestistreiki kõigis tööstusettevõtetes. Tähelepanuväärne on, et lendlehes ei nimetata kaitseseisukorra piirkonna laiendamist 12. märtsil 1934 riigipöördeks. Lendlehte levitati muudetud sõnastuses ka masinakirjas paljundatuna. William Tomingas tabati 6. juulil 1934 ühe tema tuttava daami korteris Jannseni tänaval. Arreteerimisel ta vastupanu ei osutanud. Sõjaringkonnakohus mõistis Uue Nuhtlusseaduse § 129 alusel 17. novembril 1934 William Tominga kaheks aastaks ja kolmeks kuuks Patarei vangla parandusmajja, võttes pehmendava asjaoluna arvesse tema osavõttu Vabadussõjast ning tasakaaluta iseloomu. Riigikohus jättis oma otsusega 22. detsembrist 1934 William Tominga edasikaebuse tagajärjeta. Trükikoda suleti 18. juulil 1934. Sulgemise ajal ilmusid trükikotta Helmuth Kasemets ja Rudolf Pellein, kes väitsid, et William Tomingas on suulise lepingu alusel trükikoja neile müünud. Hiljem selgus, et trükikoja tegelik omanik oli hoopis Herbert Dunkel.
William Tomingas üritas oma mõtteid levitada ka 6. mail 1934 raadio teel Pärnu kirikust ülekantava jumalateenistuse ajal. Kuid sel otstarbel telefoniposti otsa roninuna selgus Tomingale, et ülekanne toimus teise telefoniliini kaudu.
Samal ajal, 1. maiks 1934 trükkis Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei Tallinna 1. ühing lendlehti, mis kutsusid üles riigikorra vägivaldsele kukutamisele. Lendleht leiti olevat rahutusttekitav ja hädaohtlik üldisele julgeolekule. Lendlehed konfiskeeriti ametivõimude poolt, ühing suleti ja tema juhatuse liikmed võeti vastutusele Uue Nuhtlusseaduse sama § 129 alusel. Suletud ühingul oli ligi 800 liiget.
1937–1940 oli William Tomingas ajakirjanik ning Riigi Ringhäälingu võõrkeelsete saadete toimetaja. Kevadel 1941 pääses ta järelüm­berasujana Saksamaale, kus oli riigiaktsiaseltsi Ost-Öl GmbH teenistuses. 1944–1945 teenis ta USA okupatsioonivägedes ning oli aastatel 1945–1949 USA okupatsioonivägede peakorteris Frankfurdis ja Heidelbergis.
1960. aastail põhjustas William Tomingas oma raamatutega pagulasühiskonnas elavat poleemikat. Need on kirjutatud sügava üleolekutunde ja enesekindlusega, põhinedes tihti mälu järgi sõna-sõnalt taastatud sündmustel, kahekõnedel ja dokumentidel. Iseloomulikult leiab Tomingas vaidlustes alati kaine, õige ja tabava sõna oma oponentide segaste ja naeruväärsete seletuste vastu ning saavutab alati moraalse võidu. Tomingas kasutab palju otsest kõnet ja dialooge, mis isegi kirjutaja väga hea mälu korral ei saanud toimuda täpselt samas sõnastuses nagu 50 aastat hiljem kirjapanduna. "W. Tomingas kirjeldab, kuidas ta rahuläbirääkimiste ajal Tartus palju asju on korda saatnud, nimetab end tihti Tartu rahukonverentsi sekretäriks, mis on vale. Kõike teeb ta suure žestiga ja tähtsalt, käib Kremlis Lenini jutul, patsutab välisasjade rahvakomissarile Tšitšerinile tema ametiruumis õlale, diskuteerib Tšitšeriniga Mussorgski muusika üle ja viib selle tähtsa diplomaadi niikaugele, et see oma ametikabineti kõrvalruumis Tomingasele klaverit mängib . " Eriti 1961. aastal ilmunud "Vaikiv ajastu Eestis", kus "Päts heitleb oma rahvaga", ei jäta mingit kahtlust Konstantin Pätsi, Johan Laidoneri ja teiste Tomingasele ebameeldivate isikute moraalses ja vaimses alaväärtuslikkuses. Eesti Vabariigi valitsemist 1930. aastail on kujutatud Pätsi ja Laidoneri salakavala ja kuritegelikult musta mahhinatsioonina, rahva õiguste hoolimata jalgade alla tallamisena ning rahva kestva petmisena sihiga endid võimu juures hoida vapside demokraatliku liikumise vastu. Muuhulgas süüdistatakse Pätsi Artur Sirgu ja Balduin Dunkeli tapmises. Tominga mõju eesti uuemale ajalookirjutusele on ebaproportsionaalselt suur. Paljudest raamatus toodud väidetest on tänapäeval saanud käibetõde ja ajalooteadvuse osa.
Hinnang
Ajaloolane Andres Adamson on Tomingase raamatute kohta kirjutanud, et "ehkki mõlemad on täis vigu (st tahtmatuid eksitusi, teiste isikute eksimuste ja valede uskumist) ning enda väljamõeldisi ja pooltõdesid, on need väga huvitavad, kelmiromaanlikult värvikad, hästi kirjutatud teosed, millel on suur mõju tänaseni ning mille paljud väited ja episoodid elavad juba ammu omaenda elu. Näib, et William Tomingas oli lausa patoloogiline luiskam. ... ta luiskas tõde ja väljamõeldisi kokku segades ka väikestes asjdes, ilma igasuguse vajaduseta, esitades detaile ja dialooge. ... Ühesõnaga, välja arvatud siis, kui Tomingas tsiteerib ka mujalt kontrollitavaid dokumente, tuleb tema mälestustesse suhtuda nagu seiklusromaani. Seejuures ei välistaks ma, et ta elas oma fantaasiamaailma sedavõrd sisse, et ka ise seda siiralt uskuda võis."
Deborah Kerr
pisi|Deborah Kerr (1973) Deborah Kerr (sünninimi Deborah Jane Kerr-Trimmer; 30. september 1921 Helensburgh, Šotimaa – 16. oktoober 2007 Botesdale) oli šoti päritolu Briti filminäitleja.
Kerr kandideeris kuuel korral parima naispeaosatäitja Oscarile. Aastal 1994 sai ta au-Oscari elutöö eest.
Oma elu viimastel aastatel kannatas ta Parkinsoni tõve all.
Katrin Vares
Katrin Vares (sündinud 7. veebruaril 1976 Tallinnas) on eesti füsioterapeut.
Ta on lõpetanud 1994. aastal Pärnu Koidula Gümnaasiumi, 2000. aastal Tartu Ülikooli tervisekasvatuse kateedri, 2001. aastal Epp Halliku Aroomteraapiakooli, 2003. aastal M. I. Massaažikooli, 2005. aastal lümfiterapeudina Akadeemia Damp, 2006. aastal diagnostika ja ravi erialal Moskva Lumumba nimelise instituudi ja 2007. aastal füsioteraapia erialal Tartu Ülikooli avatud ülikooli. 2008 õppinud Tartu Ülikoolis kutsepedagoogikat.
Tegutsenud aastatel 1993–1997 korvpallikohtuniku-sekretärina.
2009. aastast Eesti sõudekoondise füsioterapeut, sh 2012 Londoni OM-il. Olnud 2001–2005 Eesti Massööride Liidu juhatuse liige ning 2006. aastast Eesti Loodusteraapiate Nõukoja ja kutsestandardi töögrupi liige. Töötanud 1995–2001 hotellis Strand administraatorina, 2001. aastast M. I. Massaažikoolis kutseõpetajana (sh 2001–2006 Pärnu esinduse juhatajana) ning 2007. aastast Pärnu haiglas ja hiljem Kuressaares füsioterapeudina. 2009. aastast OÜ Meistrikoda juhatuse liige.
Ta on Ülo Bertingu õetütar.
Marina Jentaltseva
pisi|Marina Jentaltseva (2012) Marina Jentaltseva (vene keeles Марина Валентиновна Ентальцева; sündinud 10. jaanuaril 1961 Leningradis) on Venemaa presidendi Vladimir Putini endine protokolliülem.
Dan Paźniak
Dan Paźniak (valgevenepäraselt Дан Пазьня́к; leedupäraselt Danas Pozniakas; venepäraselt Дан Позняк; 19. oktoober 1939 Tołczak, Białystoki vojevoodkond; praegu Podlaasia vojevoodkond, Poola – 4. veebruar 2005 Vilnius) oli Leedu ja Nõukogude Liidu poksija, rahvuselt valgevenelane.
Marina Jentaltseva
Elukäik ja tegevus
Ta lõpetas 1984. aastal molekulaarfüüsikuna Leningradi Riikliku Ülikooli füüsikateaduskonna. Aastatel 1984–1991 töötas ta insener-tehnoloogina Leningradi teadus- ja tootmisühenduses VNIITVTš (ВНИИТВЧ).
Aastatel 1991–1996 oli ta Peterburi linnavalitsuse välissuhete komitee esimehe (selles ametis oli tollal tulevane Venemaa president Vladimir Putin) assistent. Sel perioodil sõbrunes ta lähedalt Putini perekonnaga.
Aastatel 2000–2004 oli ta Venemaa presidendi Putini administratsiooni protokollivalitsuse esimehe asetäitja ja esimene asetäitja (2002–2004), 2004–2008 protokolli- ja organisatsioonivalitsuse esimees. 2008–2012 Venemaa presidendi Dmitri Medvedevi protokolliülem. 2012–2018 Venemaa peaministri Medvedevi protokolliülem, valitsusaparaadi asejuhataja.
Aureilhan (Hautes-Pyrénées)
Aureilhan (hääldus o'rel'an) on linn Prantsusmaal Hautes-Pyrénées' departemangus. See on departemangu üks kantoni keskustest. Linn kuulub ka Tarbesi linnastusse.
Linna territoorium asub 284–385 meetri kõrgusel üle merepinna.
pisi|tühi|Aureilhani plaan ja teda ümbritsevad vallad
Dan Paźniak
Paźniak võitis poolraskekaalus (kuni 81 kg) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks 16. Euroopa meistrivõistlustel (Ida-Berliin, 1965), 17. Euroopa meistrivõistlustel (Rooma, 1967) ning 18. Euroopa meistrivõistlustel (Bukarest, 1969). Ta sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 15. Euroopa meistrivõistlustel (Moskva, 1963) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Zbigniew Pietrzykowskile (Poola).
Paźniak oli poolraskekaalus (kuni 81 kg) kokku viiekordne Nõukogude Liidu meister aastatel 1962, 1964 –1965 ja 1967 –1968. Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel II keskkaalus (kuni 75 kg) 2. koha 1960. aastal ja poolraskekaalus (kuni 81 kg) 3. koha aastatel 1961 ja 1964.
Šķilbēni mõis
Šķilbēni mõis (Šķilbēnu muiža) oli mõis Lätis. Endine mõisasüda jääb Balvi piirkonda Šķilbēni valda Šķilbani külla. Poola keeles Szkielbany.
Carl Herbert Hausen
Carl Herbert Hausen (24. detsember 1910 Viitina – 2. jaanuar 1988) oli Eesti vaimulik.
Lõpetas Tartus Panteniuse kooli. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1928–1931 ning täiendas end Königsbergi Ülikoolis 1932–1935. Ordineeriti õpetajaks 31. mail 1936.
Šķilbēni mõis
Šķilbēni mõis kuulus aastani 1866 Ulanowskitele, aga kuna see suguvõsa osales Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusus, siis konfiskeeriti mõis ja anti see tsaariarmee ohvitserile Zinovjevile. Aastast 1899 sai mõisa omanikuks Ivan Lebedev. Enne võõrandamist aastal 1920 oli mõisa pindala 1140 hektarit.
Carl Herbert Hausen
Oli aastatel 1936–1939 Saksa praostkonna teenistuses, alguses noorsootööpastorina, 1936–1938 aga Tallinna Toompea saksa koguduse õpetaja Johannes Reinhold Schultzi isikliku adjunktina. Aastatel 1938–1939 oli ta Tallinna Toompea saksa koguduse õpetaja.
Lahkus aastal 1940 Saksamaale. Oli 1940–1945 pastors Neuenburgis Lääne-Preisimaal (praegu Nowe Świecki maakonnas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas). 1945–1947 oli ametis Plönis (Schleswig-Holsteini liidumaal), 1947–1963 oli pastor Wankendorfis (Plöni kreisis Schleswig-Holsteini liidumaal). 1963. aastast oli ta pastor Tungendorfi linnaosas Neumünsteris (Schleswig-Holsteini liidumaal). Hausen suri aastal 1988.
Šķilbēni mõis
Mõisa peahoone on punastest tellistest hoone, mis ehitati 1859. aastal. Peale Teist maailmasõda on hoones asunud vallamaja, kohalik klubi ja raamatukogu, peale Läti taasiseseisvumist oli seal aga baar. Tänapäeval seisab hoone tühjalt.
Mõisa juurde kuulusid vähesed kõrvalhooned - oli olemas teenijate maja, mille vundamendile on tänapäeval ehitatud uus hoone, samuti asus seal ka lehtla, mis kolhoosikorra ajal lammutati, säilinud on vaid üksikud detailid. Lisaks kuulus mõisakompleksi juurde ka park, mida ehtis õunaaia juurde viinud roosiallee.
Kareda (perekonnanimi)
Statistika
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kareda alla viiel mehel ja 6 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kareda meeste puhul 25831. kohal ja naiste puhul 20302. kohal.
Usai
Usai on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Usai on pandud Avinurme mõisas Torma kihelkonnas Tartumaal. Nimede eestistamisel määrati Usai-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Torm. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Usai Eestis 19 mehel ja 16 naisel; 2023. aasta alguse seisuga 20 mehel ja 17 naisel.
Albert Nuude
Albert Nuude (12. jaanuar 1904 Veneküla, Peetri vald, Virumaa – 3. jaanuar 1958, NSV Liit) oli Eesti sõjaväe (leitnant) ja Saksa sõjaväelane.
Ta õppis 1923–1926 (lõpetas) Sõjakooli jalaväeklassis.
Ta teenis 1. Jalaväerügemendis, kust lähetati Kaitseliidu Narva malevasse (1936–1937) ja piirivalvesse (1937), ja 1940. aastal Sõjakoolis. Ta osales 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumises.
Pärast Eesti okupeerimist teenis 22. Eesti Territoriaalses Laskurkorpuses, 1941. aastal õnnestus tal arreteerimisest pääseda, varjas end.
Saksa okupatsiooni ajal teenis Omakaitses ja idarindel 182. Eesti Julgestusgrupis, 659. Ida- ja 659. Eesti Pataljonis.
Langes 20. Eesti SS-diviisi 47. Relva-SS Grenaderirügemendis 1945 tšehhidele vangi, kes ta Nõukogude Liidule üle andsid, vabanes 1947 ja naasis Eestisse. 23. märtsil 1948 ta arreteeriti uuesti Nõukogude Liidu okupatsioonivõimude poolt, vabanes 1957 ja lubati minna küüditatud perekonna juurde, kus suri.
Tapa rajoon
Tapa rajoon oli haldusüksus Eesti NSV-s aastatel 1950–1962.
Ajalugu
Tapa rajoon moodustati 1950. aastal seoses maakondade likvideerimisega Virumaa ja Järvamaa 6 valla 17 külanõukogust. Rajoonikeskuseks oli Tapa linn.
Aastatel 1952-1953 kuulus Tapa rajoon Tallinna oblasti koosseisu.
1. aprillil 1962. aastal liideti Tapa rajoon tervikuna Paide rajooniga, kuid juba 21. detsembril 1962 viidi Kadrina, Saksi ja Vohnja külanõukogu üle Rakvere rajooni ning Aegviidu alev ja Aegviidu külanõukogu Harju rajooni koosseisu. 1964. aastal viidi Paide rajoonist Rakvere rajooni üle ka Tapa linn.
EKP Tapa Rajoonikomitee ja Tapa Rajooni TSN häälekandja (ajaleht), mis ilmus aastail 1951–1962, oli Edasi Kommunismile.
Rudolf Tobiase Majamuuseum
pisi|[[Rudolf Tobiase sünnimaja Selja külas 2012. aastal]] pisi|Majamuuseum 2023. aastal alt=Rudolf Tobiase majamuuseumi hoov, vaade läänest, 2023.a.|pisi|Rudolf Tobiase majamuuseum Rudolf Tobiase Majamuuseum avati 27. mail 1973 Hiiumaa Muuseumi filiaalina.
Muuseum asub Selja külas (Hiiu mnt 33), Käina alevikust läänes. See jääb Kärdla–Käina maantee äärde.
Muuseumihoone on helilooja Rudolf Tobiase sünnikodu, kus ta elas aastani 1885.
Muuseumi püsiekspositsioon kajastab Rudolf Tobiase elu ja loomingut.
Rudolf Tobiase sünnimaja on arvatud ajaloomälestiseks. Muuseumi õuel asub ka ehitismälestiseks arvatud Ole tuulik, mis toodi 1986. aastal Ole külast Hagaste külla ja 2003. aastal Hagastest muuseumi juurde Käina lähistele. pisi|Kooguga kaev Rudolf Tobiase majamuuseumis, vaade kirdest
Emi Yamamoto
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2003–2004 22 mängu.
Siarhiej Liachovič
Liachovič osales üliraskekaalus (üle 91 kg) 1996. aasta Atlanta olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale Paea Wolfgrammile (Tonga) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Liachovič sai üliraskekaalus (üle 91 kg) pronksmedali 9. maailmameistrivõistlustel (Budapest, 1997), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Georgi Kandelakile (Gruusia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Liachovič osales üliraskekaalus (üle 91 kg) 31. Euroopa meistrivõistlustel (Vejle, 1996) ja 32. Euroopa meistrivõistlustel (Minsk, 1998), kuid kaotas mõlemal korral veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Aleksei Lezinile (Venemaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Liachovič jätkas detsembris 1998 poksimist elukutselisena. Ta on seni (seisuga 9. august 2013) pidanud 31 kohtumist ning on neist võitnud 25 (neist 16 nokaudiga) ja kaotanud 6 kohtumist (neist 5 nokaudiga).
Lannemezan
Lannemezan (hääldus lann'mesa(n)) on linn Prantsusmaal Hautes-Pyrénées' departemangus.
Linna territoorium asub 442–647 meetri kõrgusel üle merepinna.
Sõpruslinn ja selleks saamise aasta
pisi|tühi|Lannemezani kaart ja teda ümbritsevad vallad
Otto Sander
Otto Sander (30. juuni 1941 Hannover – 12. september 2013 Berliin) oli saksa näitleja.
Moraali genealoogiast
"Moraali genealoogiast. Vaidluskiri" (saksa keeles "Zur Genealogie der Moral: Eine Streitschrift") on saksa filosoofi Friedrich Nietzsche 1887. aastal ilmunud raamat, milles autor täpsustab ja arendab edasi oma eelmises, 1886. aastal ilmunud teoses "Sealpool head ja kurja" esitatud seisukohti moraalimõistete ja nendega seotud hoiakute päritolu kohta. Raamat koosneb eessõnast ja kolmest omavahel temaatiliselt seotud traktaadist. Teos valmis autori loomingulisel kõrgperioodil ning seda peetakse Nietzsche üheks terviklikumaks ja süstemaatilisemaks filosoofiatekstiks.
Eessõna
Eessõnas annab Nietzsche lühikese ülevaate põhjustest, mis ajendasid teda raamatut kirjutama. Esialgseid mõtteid "moraali-eelarvamuste päritolu kohta" (lk 8) oli ta väljendanud juba aforismikogus "Inimlik, liiginimlik. Raamat vabadele vaimudele", kuid olles tutvunud oma sõbra Paul Rée teosega "Moraalitunnete algupära" ("Der Ursprung der moralischen Empfindungen", 1877), tundis ta vajadust moraaliga seotud probleemid uuesti põhjalikumalt käsile võtta. Väitega, et inimene on hea ja kurja kui väärtusotsustused ise leiutanud (lk 10), annab Nietzsche kätte üldise suuna kogu edasise teksti lugemiseks. Ta kritiseerib Schopenhauerit elu eitamise ja nihilismikalduvuse pärast ning jõuab selle juurest üleüldse igasuguste moraaliväärtuste kriitikani, öeldes et nende "eneste väärtus tuleb nüüd küsimärgi alla panna". Sel eesmärgil asubki ta uurima moraali kujunemislugu ehk genealoogiat.
Esimene traktaat. "Hea ja kuri", "hea ja halb"
Esimeses traktaadis väidab Nietzsche, et vastandipaarid "hea ja kuri" ning "hea ja halb" on etümoloogiliselt erinevat päritolu, kusjuures "hea" on omandanud kaks vastandlikku tähendust. Eristuses "hea ja halb" tähistab "hea" kõike, mis on tugev ja elujaatav, "hea ja kurja" eristuses on see aga hakanud tähistama algse aristokraatliku "hea" vastandit ehk Nietzsche mõistes orjamoraali, mille põhjustajaks ta peab nõrkade salavimma tugevate vastu. Orjamoraali seisukohalt on võimutahe, elurõõmus agressiivsus ja tugevus kurjad. "Orjade mäss moraalis saab alguse sellest, et salavimm ise muutub loovaks ja sünnitab väärtusi – sääraste olendite vimm, kellel tegelikuks reaktsiooniks, reaktsiooniks teo näol puudub võimalus ja kes saavad kompensatsiooni ainult kujuteldava kättemaksu näol. Sellal kui suursugune moraal kasvab välja võidutsevast iseendale "jah" ütlemisest, ütleb orjamoraal juba algusest peale "ei" "väljaspoolsele", "teistsugusele", "mitte-endale" – ja see "ei" ongi tema loov tegu." (lk 35) Nietzsche leiab, et suuremeelne, õilsa hingega inimene austab ka oma vaenlast ega pea teda kurjaks. Kurjust on vastase juures vaja eeldada ainult nõrgal, kes otsib oma kättemaksule õigustust või ettekäänet: "Tema hing kõõritab." (lk 37).
Esimese traktaadi üheks peamiseks järelduseks tänapäeva filosoofia jaoks on, et moraalikategooriate – ning seeläbi ka väärtushinnangute ja -hoiakute – algupära ja iseloom on paljune, nende kujunemises on algusest peale mängus olnud mitmesugused jõud, aga ka juhus ja üldine ajaloosündmuste virvarr. Sellega lõi Nietzsche põhimõtteliselt uue moraalifilosoofia, mis eristus selgelt platonistlikust ja kristlikust eetikast, mille kohaselt moraaliideedel on ühene, muutumatu loomus ning inimese ülesandeks on nende poole püüelda.
Teine traktaat. "Süü", "halb südametunnistus" ja muu seesugune
Teise traktaadi alguses analüüsib Nietzsche unustuse ja mälu vahekorda ning leiab, et unustamine ei ole ainult inertslik, passiivne võime, vaid eelkõige aktiivne jõud, mis ei lase teadvusel end ebavajaliku infoga üle koormata: "... ei saaks olla õnne, rõõmsameelsust, lootust, uhkust, olevikku ilma unustlikkuseta." (lk 60) Mälu kui unustamise vastandvõime väljaarenemiseks on inimliik pidanud õppima nägema põhjuslikke seoseid ning eristama paratamatuid asju juhuslikest, kuid selle juures on inimene ka ise muutunud ettearvatavaks ja reeglipäraseks, et suuta "iseenda kui tuleviku eest vastutada" (lk 61) Inimese muutumises paratamatuks ja ühetaoliseks on ka vastutuse päritolu ning selle protsessi tulemust nimetab Nietzsche kombe kõlbluseks ehk teatavaks "sotsiaalseks hullusärgiks", tänu millele on inimese käitumine ühiskonnas üldjoontes reeglipärane ja ennustatav, kuid millest tuleb lõppkokkuvõttes uuesti vabaneda, et saada autonoomseks kõlbluseüleseks indiviidiks. Nietzsche käsitluses kõlblus ja autonoomsus välistavad teineteist, enda eest vastutada saab aga ainult autonoomne, vabaks saanud inimene. "Uhke teadmine vastutuse erakordsest privileegist, teadlikkus sellest haruldasest vabadusest, sellest võimust enda ja saatuse üle on laskunud talle sügavale sisimasse ning saanud instinktiks, domineerivaks instinktiks." (lk 63) See instinkt on vaba inimese südametunnistus, mis lubab tal iseennast täielikult jaatada.
Südametunnistuse kujunemislugu peab Nietzsche aga julmaks ja vägivaldseks: "Et miski mällu jääks, vajutatakse see sisse tulise rauaga: mällu jääb ainult see, mis ei lakka haiget tegemast" (lk 64); "oma sügavaimalt aluselt on kõik religioonid julmuste süsteemid" (ibid.). Moraali põhimõistete, nagu "süü", "südametunnistus" ja "kohus" algupära on "võla" mõistes ning karistuse institutsioon on tagasi viidav võlausaldaja ja võlglase vahelisele lepingusuhtele. Karistus oli algselt tehing, millega indiviidile tekitatud kahju kompenseeriti süüdlasele põhjustatud valuga, kuid seejuures ei lähtutud moraalikaalutlustest, nagu süüdlase vaba tahe või tema vastutus oma tegude eest, vaid karistus oli lihtsalt kahjukannataja viha väljendus ning nauding sanktsioneeritud vägivalla tarvitamisest, st teise inimese kannatama panemisest. Seega on süü ja südametunnistuse kujunemine tihedalt seotud vägivallaga: "Ja kas ei võiks lisada, et too maailm ei ole õieti kunagi päriselt lahti saanud teatud vere ja piinamise lõhnast (isegi vana Kanti kategooriline imperatiiv lõhnab julmuse järele...)? (lk 70) Sellegipoolest leiab Nietzsche, et ajal, mil inimesed oma julmust veel ei häbenenud, oli elu rõõmsam, sest inimesed ei olnud veel kaotanud usaldust "elu mõistatuse" (lk 73) vastu ning võltsmoraali ei olnud.
Kannatuse kui tänapäeva "elu kõige hullema küsimärgi" (lk 73) puhul on oluline, et hirmsaks ei ole peetud mitte niivõrd kannatusi endid, kui kannatuste mõttetust. Nietzsche märgib, et mõttetute kannatuste talumatus võis olla üks motiive, tänu millele tekkis kujutlus jumaluste ja üleloomulike olendite olemasolust, sest neid sai kujutleda juuresolevaks ka varjatud kannatuste puhul. Ühtlasi andis see aga õigustuse ka selliseid kannatusi põhjustada, kuna seda peeti jumalatele meelepäraseks.
Võlgniku ja võlausaldaja suhe valitseb ka üksikisiku ja kogukonna vahel. Üks karmimaid karistusi on alati olnud kogukonnast väljaheitmine, mille tulemusel ühishuvide kahjustaja kuulutatakse lindpriiks ning tema karistus on eriti julm ja halastamatu. Kui kogukond on piisavalt tugev, siis saab ta endale lubada üleastujate välja heitmata jätmist ning kahjustatute raev "makstakse kinni" mõne leebema karistusega. Mis tahes ohu või nõrgenemise puhul langeb aga kogukond kiiresti varasemasse arengujärku tagasi ning karistused muutuvad taas karmimaks.
Nietzsche heidab moraaliajaloo uurijatele ette, et need ajavad karistuse päritolu segamini selle eesmärgiga. Tema enda ajaloometoodika järgi tuleb asja tekkepõhjus ja tema lõplik kasulikkus rangelt lahus hoida: "... kõik otstarbed, kõik kasulikkused on vaid selle märgid, et mõni võimutahe on võtnud võimust millegi vähem vägeva üle ning on temasse omalt poolt verminud mingi funktsiooni tähenduse". (lk 86) Nähtuse või tava areng pole kindlasuunaline liikumine mööda loogilist ja lühimat rada eesmärgi suunas, vaid suhteliselt juhuslike tõlgenduste ja kohanduste ahel, milles rohkem või vähem sõltumatud ja omaette toimuvad allutamisprotsessid üksteisele järgnevad. "Vorm on voolav, aga "tähendus" on seda veel enam..." (lk 87)