cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konflikt
Probleemilahendamise etapid
Alustage hindamisprotsessi avatud küsimusega (nt millised on sinu arvates kõige paremad lahendused?). Andke teada oma seisukohtadest (nt ma ei saa selle ideega nõustuda, sest...). Märgi ära kõik lahendused, mis nõuavad rohkem infot, mida saab omavahel kombineerida või mis tunduvad põnevad.
4. etapp. Sobiva lahenduse valik
Tavaliselt jääb sõelale 2-3 lahendust. Ärge hääletage, sest selle puhul on alati võitjad ja kaotajad. Eesmärk on aga saavutada üksmeel! Kujutage parem ette, kuidas võiksid erinevad lahendused toimida (nt kui me valime selle lahenduse, mis siis juhtub? Kas sellel on mingisuguseid puudusi?). Kirjutage üles üks väljavalitud variant ja kuulake tagasisidet.
5. etapp. Lahenduste elluviimise planeerimine
Sageli pidurdub või ebaõnnestub probleemilahendusprotsess, kuna ühiselt vastuvõetud otsuseid ei viida ellu. Põhjus on tavaliselt see, et ei otsustada KES ja MILLAL midagi teeb. Vajadusel tuleb arutada ka tulemuste standardite üle (ehk mida näiteks tähendab "hea" konspekt).
6. etapp. Tulemuste hilisem kontroll
Koerakeelerohi
Koerakeelerohi on rahvapärane nimetus mitme taime kohta:
Ivica Dačić
pisi|Ivica Dačić (2010) Ivica Dačić (serbia keeles Ивица Дачић; sündinud 1. jaanuaril 1966 Prizrenis) on Serbia poliitik, 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2015 Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni tegevjuht.
Ta oli 27. juulist 2012 kuni 27. aprillini 2014 Serbia peaminister ja seejärel sai asepeaministriks. 31. mail 2017 sai temast seoses peaminister Aleksandar Vučići asumisega presidendi ametikohale peaministri kohusetäitja, kellena ta oli ametis kuni 29. juunini 2017.
Ta kasvas üles maa lõunaosas Žitoradža külas ja lõpetas keskkooli Nišis. Ta lõpetas Belgradi ülikooli politoloogia erialal.
1992–2000 oli Ivica Dačić Serbia Sotsialistliku Partei pressiesindaja. 2000–03 oli ta erakonna aseesimees ja erakonna Belgradi osakonna juht. Serbia niinimetatud üleminekuvalitsuses 2000. aasta oktoobrist kuni 2001. aasta jaanuarini oli ta informatsiooniminister.
2004. aastal kandideeris Ivica Dačić Serbia Sotsialistliku Partei kandidaadina presidendivalimistel ja jäi 125 952 häälega (4,04%) viiendaks.
Passau
thumb|Stephanuse toomkirik Passaus Passau on kreisivaba linn Saksamaal Baieri liidumaal. Asub Austria piiri ääres Doonau, Inni ja Ilzi jõe ühinemiskohas.
Ivica Dačić
Dačić on alates 2006 Serbia Sotsialistliku Partei juht ning alates 7. juulist 2008 Serbia siseminister ja esimene asepeaminister.
Alates 2010 on tema pere pidevalt politsei kaitse all, sest maffia on ähvardanud röövida tema poja või tütre kättemaksuks valitsuse meetmete eest võitluseks organiseeritud kuritegevusega.
Passau
1552. aastal sõlmiti seal Passau rahu Saksa-Rooma keisri Ferdinand I ning protestantlike vürstide vahel, millega sisuliselt tunnistati protestantide usuvabadust.
Ivica Dačić
28. juunil 2012 nimetas president Tomislav Nikolić Dačići peaministrikandidaadiks ja tegi talle ülesandeks moodustada uus valitsus. Sama aasta 27. juulil kiitis parlament tema valitsuskabineti heaks.
Ivica Dačić oli alates 27. aprillist 2014 kuni 22. oktoobrini 2020 Serbia välisminister. Teist korda on ta Serbia välisminister 26. oktoobrist 2022.
Passau
1978. aastal avati Passau Ülikool.
Ivar Aasen
pisi|Ivar Aasen Ivar Aasen ['iivar 'oosen] (ristitud Iver Andreas Aasen; 5. august 1813 Sunnmøre, Ørsta vald – 23. september 1896 Oslo) oli norra keeleuurija ja luuletaja, rahvapärase norra kirjakeele looja.
Reinu (Tartu)
Reinu on küla Tartu maakonnas Tartu vallas.
Ivar Aasen
Elukäik
Ivar Aasen sündis 1813 Lääne-Norra rannikul Sunnmøres tollases Ørsta külas Åseni talus. Ta oli vaese talupoja poeg. Tal oli seitse õde-venda. Isa, väiketalunik Ivar Jonsson, suri 1826. Ka ema suri varakult. Ta kasvas üles üksikus maakohas ja tal ei olnud mängukaaslasi. Koolis käimise võimalused olid väga kehvad. Poiss oli õppimisest väga huvitatud ja omandas lugedes ise suured teadmised, alustades Piiblist. Leeris paistis ta silma ja kirikuraamatus on tema kohta kiitus.
Pärast 1831. aastat, mil ta hakkas kodukihelkonnas (praeguses Volda vallas rändavaks algkooliõpetajaks, kellena ta töötas mitu aastat, hakkas ta vähehaaval saama koduõpetajakohti, sealhulgas praost Hans Conrad Thoreseni (kirjanik Magdalene Thoreseni abikaasa) juures Herøy vallas (tollal Herø). Ta sai praostilt mõne aasta ka õpetust. Siis oli tal võimalik süveneda oma põhilistesse huvialadesse botaanikasse (ta koostas kohalike taimede täieliku kogu) ja eriti grammatikasse. Samuti õppis ta iseseisvalt võõrkeeli: ladina, saksa, vanapõhja ja teisi keeli).
Selleks, et teada saada taimede norrakeelseid nimesid, hakkas ta uurima Sunnmøre talupoegade keelt. See viiski teda tema tulevasele uurimisalale.
Norras käis 1830. aastatel vaidlus keelereformi üle (Henrik Wergeland, ajaloolane Peter Andreas Munch), mis Aasenit tõenäoliselt mõjutas. 1836 pani ta endale kirja plaani luua Norras kirjakeelena käibel olnud taani keele asemele "iseseisev ja rahvuslik keel", mis põhineb murretel. Ta pidas seda tähtsaks nii rahvuslikel kui ka sotsiaalsetel põhjustel.
Alates 1837. aastast reisis ta Sunnmøre läbi ja koostas süstemaatilise ülevaate selle murdest ("Den søndmørske Dialekt"). Ta pidi minema ajas 400 aastat tagasi, Taani võimu eelsesse aega. Ta läks 1841 Bergenisse, et anda oma töö piiskop Jacob Neumannile hindamiseks. Piiskopile avaldas see sügavat muljet ja töö osi trükiti Bergens Tidstidende kahes numbris. Uurimus avaldati 1841. Piiskopi juurde võttis ta kaasa ka taimekogu, kuid selle vastu ei ilmutanud piiskop erilist huvi.
Piiskop Neumann võttis ühendust Frederik Moltke Buggega, kes juhatas Norra Kuninglikku Teaduste Seltsi (Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab) Trondheimis. Nimetatud töö põhjal sai Aasen 1842. aastal (29-aastaselt) Trondheimi teadusliku seltsi stipendiumi Vestlandeti murrete uurimiseks, millega ta sai mööda Norrat ringi käia, et uurida murdeid, plaanides nende alusel rajada "üldise ja ehtsa norra kirjakeele". Vanast muinaspõhja kirjakeelest ei olnud midagi alles jäänud: see oli 14. sajandil katku tõttu välja surnud. Murretes leidus siiski palju vanapõhja keelele lähedasi vorme. Kõik ametlikud dokumendid olid taanikeelsed, mistõttu taani keele rääkimine oli prestiižne. Aasen leidis, et norralased vajavad oma kirjakeelt, et tunda end vabana. See keel pidi ühendama kõikide murrete jooned. Kui ta kõhkles, millist vormi valida, siis ta lähtus vanapõhja keelest, sest ta oli mõjutatud tollasest romantilisest hoiakust ja Peter Andreas Munchi seisukohast. Arhailisemat ainest leidus Vestlandeti murretes. Kirjakeelseks taimenimeks valis ta selle nime, mis taime kõige paremini kirjeldab, kuigi see ei pruukinud olla kõige tavalisem nimi.
Et rahvas õpiks tundma vanapõhja keelt, andis ta hiljem välja lugemiku "En liden Læsebog i gammel norsk" ("Väike vana norra keele lugemik", 1854).
Aastatel 1842–1847 käis ta läbi kogu Norra ja uuris murdeid, eriti Vestlandetis ja Østlandeti sisemaal, hiljem ka põhja pool mägedes, sest need murded olid taani keelest kõige vähem mõjutatud. Linnade keelt ta vältis ning Østlandeti lõunaosa ja Skagerraki lõunaranniku murdeid käsitles ta vähem põhjalikult, sest pidas neid taani keele poolt liiga rikutuks. Ta pidi proovima läbi käia suurema osa Norrast, kuid raha oli tal vähe. Viie aastaga läbis ta 403 miili. Ta omandas unikaalsed teadmised norra rahvakeelest ja norra rahvakultuurist. Tema reiside kirjeldustel põhineva raamatu "Reise-Erindringer og Reise-Indberetninger 1842–47" andis välja Halvdan Koht 1917.
Oma uurimistöö tulemused esitas ta teostes "Det norske Folkesprogs Grammatik" ("Norra rahvakeele grammatika", 1848, ümbertöötatud trükk 1864 pealkirjaga "Norsk grammatik" ("Norra keele grammatika")) ja "Ordbog over det norske Folkesprog" ("Norra rahvakeele sõnaraamat", 1850). Sõnaraamatus oli üle 25 000 sõna ja Peter Andreas Munch nimetas seda rahvuslikuks meistriteoseks. 1871–1873 ilmus sõnaraamatu parandatud ja täiendatud trükk pealkirja all "Norsk ordbog med dansk forklaring" ("Norra keele sõnaraamat taanikeelse selgitusega"). Meie teadmised norra rahvakeelest põhinevadki nendel teostel.
Sellele materjalile tuginedes lõi ta standardiseeritud uusnorra kirjakeele (landsmål) alused. Oma ettepanekud esitas ta esimest korda raamatus "Prøver af Landsmaalet i Norge" (1853, 3. trükk 1985). Ta esitas seal murdeproove Norra kantidest ja mõned palad uues kirjakeeles. Selles raamatus on esimest korda kasutatud uue keele nime. Esimest teksti sellest raamatust esitles ta juba 1849.
1847 asus Aasen elama Kristianiasse, et oma märkmeid läbi töötada. Alates 1851. aastast sai Aasen Stortingilt raha (algul 1200 krooni, lõpuks 3000 krooni aastas). Selle rahaga sai Aasen katkestamatult nii kodust uurimistööd teha kui ka uurimisreisidel käia.
Aasen tegi uurimisreise kokku 20 aastat. Ühel reisil jõudis ta Tromsøni välja (kaugemale põhja poole ta ei jõudnud). Ta käis rohkem kui pooltes valdades. Kui ta parajasti uurimisretkel ei olnud, elas ta Kristianias. Peale sõnavara ja grammatika kogus Aasen ka rahvaluulet. 1921–1923 anti selle põhjal välja "Norske Minnestykke". Samuti kogus ta taimi ja taimede nimesid. Et ta kandis vaeseid riideid, peeti teda mõnikord hulguseks ja viidi isiku kindlakstegemiseks külavanema juurde. Juhtus ka seda, et tema nimi oli juba tuttav.
pisi|Ivar Aasen Järgnevatel aastatel jätkas ta tööd keelestandardi väljatöötamisel. Hiljem järgnes mitu sõnaraamatut ja grammatikat. Peale seniste tööde täiendatud uustrükkide ilmusid "Norske ordsprog" ("Norra vanasõnad", 1856), "Norske plantenavne" ("Norrakeelsed taimenimed", 1860) ja "Norsk navnebog" ("Norra nimeraamat", 1878). 1850. aastatel kirjutas Aasen palju keelealaseid artikleid ajalehtedesse ja ajakirjadesse.
Uurijana oli Aasen väsimatu ja hoolikas, omakasupüüdmatu ja vähenõudlik. Tagasihoidlikkuse tõttu ei võtnud ta vastu norra rahvakeele professori kohta. Tema tööd norra murrete alal olid alustrajavad. Ivar Aaseni keelealane töö oli tingimusi arvestades suurepärane.
Aasen kirjutas landsmål 'is ka luuletusi ja jutustusi, millel oli uue kirjakeele leviku seisukohast lihtrahva seas suurem tähtsus kui sõnaraamatutel ja grammatikatel. Ta ei kirjutanud ilukirjandust küll palju, kuid ta oli esimene, kes uues keeles luuletas. Mitmed tema luuletused on viisistatud ja tänini populaarsed laulud, näiteks "Mellom bakkar og berg ut med havet".
Aasem osales vähe vaidlustes uue keele ümber.
Aastal 1885 (veel Aaseni eluajal) võrdsustas Storting landsmål 'i kooli- ja ametikeelena taani-norra riksmål 'iga, mida rääkis linnakodanlus. Ent Aaseni plaan taani-norra keel välja tõrjuda ei saanud teoks. Kahe keele olemasolu hakkas norra rahvast lõhestama, sest suur osa Norra eliidist ei tahtnud uut keelt kasutada.
Ivar Aasen suri oma kodus Kristianias (ehk Oslos) 1896.
Aovere
Aovere on küla Tartu maakonnas Tartu vallas.
Aatomvõre
pisi|Teemandi kristallvõre Aatomvõre on üks kristallivõre põhitüüpe, kus kristallivõre sõlmedes asuvad aatomid. Aatomid on omavahel seotud kovalentse sidemega. Ühe aatomi naabrite arvu 8-N (koordinatsiooniarv, kus N vastab aine rühmanumbrile Mendelejevi tabelis) määrab ära antud keemilise elemendi maksimaalne valents. Aatomvõre võib esineda nii lihtainetes kui ka liitainetes.
Tänu tugevale kovalentsele sidemele on aatomvõrega ainetel kõrge sulamistemperatuur, suur kõvadus ja väga väike lahustuvus ja lenduvus. Kuna sellistel kristallidel on kõik valentsnivood täidetud, siis ei juhi nad elektrit (on isolaatorid).
Aatomvõrega ained on näiteks teemant, grafiit, räni, tsinkoksiid, ränikarbiid ja magneesiumsulfiid.
Aleksander Onno
Aleksander Onno (15. jaanuar 1898 Võru – 11. juuni 1969 Stockholm) oli eesti agronoom, I Riiginõukogu liige.
Mustpank
Mustpank (ka Tšernovi madal) on madal Eesti territoriaalmere kõige läänepoolsemas osas. Asub Vilsandist umbes 15 km läänes.
Madala juures asub Mustpanga läänepoi.
30. november
30. november on Gregoriuse kalendri 334. päev (liigaastal 335. päev). Juliuse kalendri järgi 17. november (1901–2099).
Odvardt Helmoldt von Lode
Odvardt Helmoldt von Lode (signatuur O.H. de Lode Chalcogr. Reg. Soc. Dan. Sculps; u. 1726 – 3. september 1757 Kopenhaagen) oli Eestimaa päritolu taani kunstnik ja vasegraveerija.
Tema vanavanaisa Gustav von Lode (1633–1705) oli Eestimaa meeskohtunik ja ajaloolane. Tema vend Gustav de Lode noorem (u.1720–1752) ja õde Anna Alexia Constantia de Lode (1737–1765) olid samuti Taani kunstnikud ja vasegraveerijad, kes valmistasid gravüüre muuhulgas Erik Pontoppidani teostele.
Hans Heinrich Falck
Hans Heinrich Falck (4. aprill (vkj)/ 15. aprill 1791 Järvajõe, Ambla kihelkond – 7. november (vkj)/ 19. november 1874) oli Toomgildi oldermann.
Elulugu
Ta sündis Ambla kihelkonnas mölder Niklas Falcki ja tema eestlannast abikaasa Gertrude Koppelsohni pojana. Perekonnapärimuse järgi on ta Linköpingi piiskopi Erik Falcki järglane.
Kaks aastat õppis ta Tallinna Pühavaimu kiriku koolis. Juba 12-aastaselt alustas ta mööblitisleri õpilasena ameti õppimist. Väidetavalt olevat ta omandanud möldri, sepa, tisleri, kübarsepa, klaverimeistri ja -häälestaja ning ka kaupmehe elukutse; ta ka pidanud neist iga ametit lühemat aega.
1812. aastal Vene-Prantsuse sõja ajal oli ta sõjaväe varustaja ning teenis sellega kena varanduse. Pärast sõda rajas ta Tallinna oma tislerikoja, kuid tugeva konkurentsi tõttu spetsialiseerus peagi klaverite ja teiste muusikariistade tootmisele. 1818. aastal alustanud väikesest klaverikojast sai peagi suur vabrik.
1828. aastal omandas ta maatüki Toompea eeslinnas, praeguse Luise tänava piirkonnas. Ta laiendas pidevalt seda maatükki, ostes kokku naaber- ja muid lähiümbruse krunte. Hiljem rajati tema sinna, Wismari ja Adamsoni tänava vahele, avalik park (Falgi park).
1830. aastal valiti ta Toompea lossifoogtikohtu vanemaks, 1848. aastal Toomgildi oldermanniks ja Toompea maksuvalitsuse esimeheks.
1850. aastal müüs ta oma klaverivabriku maha.
Tallinna linna arendamine
Falckil oli teeneid ka Tallinna linnatänavate rajamisel ja korrastamisel. 1849. aastal viibis Tallinnas Venemaa keiser Nikolai I koos perekonnaga ning nad soovisid külastada Alexander von Benckendorffi Keila-Joa mõisa. Tee sinna viis mööda Paldiski maanteed, mis oli tol ajal halvas korras, mudane ja isegi linna piires kohati sõidukõlbmatu. Linnavalitsus ei osanud midagi ette võtta, kuid Falck lasi kümne päevaga Paldiski maanteelt ära vedada palju muda ja mulda ning tee siledaks rullida.
1856–1857 rajati tema initsiatiivil ja suuresti ka tema raha eest Toompea ja Paldiski maantee vahele ühendustee, mida tuntakse Falgi teena. Samal ajal korrastati ja ääristati puudega Toompuiestee ning rajati Suur-Falgi tänav ehk Kaarli puiestee.
Tema eestvõttel rajati Tallinna uus eesti kogudus – Kaarli kogudus. Falcki raha eest valmis ka väike puust Kaarli hädakirik. Hilisem uhke Kaarli kirik rajati samuti Falcki antud maatükile. Algul ehitati kirikut tema ehitusmaterjalidest, mis olid pärit samas paiknenud linnakindlustiste lammutamisest.
Ta on toetanud ka mitme andeka noore eestlase õpinguid. Tuntuim neist oli keisrite ihuarst Philipp Karell.
Odvardt Helmoldt von Lode
Teosed
Ta on teinud vaselõiked Taani kuningate portreedest, mis ilmusid Johann Heinrich Schlegeli raamatus "Geschichte der Könige von Dänemark aus dem Oldenburgischen Stamme".
Ta on teinud vaselõikeid Johan Hörneri (1711–1763) portreemaalidest, Enevold Ewaldi, Tyge Brahe, Mogens Scheel Plesseni, John Norcrossi, Adam Gottlob Moltke (1753), Erik Thotti, Ole Wormi, Peder Tordenskjoldi, Casper Peter Rohte (1755), Morten Reenbergi (1746), Ludvig Holbergi (1752), Johan Ludvig Holsteini (1757) ja teiste portreedest, ning Ludvig Holbergi, C. Bertrami ja T. Klevenfeldi eksliibrised.
Perekond
Tema vanemateks olid Husumis sündinud ning 1730-ndatel Viiburis ja hiljem Kopenhaagenis tegutsenud kunstnik ja [vermimis]templite valmistaja Gustav de Lode vanem (1694–1742) ja Anna Maria Anders­datter (1698–1766). Vanaisaks kunstnik ja pitseri valmistaja Odwart Heinrich von Lode (sündis 1668), kes abiellus 1694 Dithmarschenis Ribest (Ripen) pärit Elin Jensdatteriga.
Odvardt Helmoldt von Lode abiellus Kopenhaagenis 20. veebruaril 1754 Karen Nordrupiga, (1737–1763), kes oli veinikaupmees Mathias Nordrupi ja Kirstine Bentzeni tütar.
Nõmme asum
Nõmme on asum Tallinnas Nõmme linnaosas. Asum piirneb Pääsküla, Kivimäe, Hiiu, Vana-Mustamäe, Mustamäe, Rahumäe ja Männiku asumi ning Saku vallaga. Nõmme asumi pindala on 4,8 km2.
Ajalugu
Nõmme oli veel 19. sajandi keskel peaaegu asustamata, selle aladel oli vaid paar ehitist. Vanemates ürikutes on asumit kutsutud nii Järveküla nõmmeks (saksa keeles Jerkelsche Heide) kui ka Pääsküla nõmmeks. Enne suurema asustuse tekkimist olid Nõmme aladel vaid Nõmme kõrts, mis asus Pärnu maantee ääres, ja metsavahi majake. 1689. aasta Holmbergi kaardil oli see kõrts kirjas nimega Mägedevahe kõrts (meggedewahe Krog), Nõmme kõrtsi nime kasutati esimest korda 1784. aasta Schrammi kaardil (kujul Nömme).
1872. aastal loodi Nõmmele raudteepeatus, mille praegune jaamahoone valmis 1930. aastal. Asumi arengule aitas kaasa sealsete maade omaniku Nikolai von Glehni soov rajada linn. Glehn andis 1873. aastal välja esimese suvilakrundi. 1880. aastal sai Glehn ka loa hakata müüma mõisast eraldatud väiksemaid krunte eraomandiks, mis muidu oli Balti eriseaduse alusel keelatud.
Nikolai von Glehn pidas kruntide väljaandmisel mõningal määral silmas ka rahvuslikke ja seisuslikke vahesid. Sakslased koondusid elama põhiliselt Uus-Nõmme piirkonda, rikkamad eestlased ja "kadakad" elasid Vana-Nõmmel. Töörahvas sai krunte peamiselt Harku ja Põhjakaare tänava ümbrusse. Kuna selles piirkonnas peeti palju koduloomi ja -linde, hakati seda ümbruskonda veidi pilkavalt kutsuma Kanakülaks (saksa k Hühnerseite).
Nõmme Heakorra Seltsi eestvedamisel hakati 1908. aastal kujundama välja asumi tänavatevõrgustikku. Samal aastal rajati Nõmmele turg (turuhoone valmis 1930. aastal), 1910. aastal apteek, 1912. aastal postkontor, pritsimaja ja algkool. Nõmmele ehitati 1933. aastal moodne administratiivhoone, kus asusid tegutsema omavalitsusasutused ja kino Victoria Palace (hiljem Võit). Nõmme asum kujunes Nõmme linna ja hiljem Nõmme linnaosa keskuseks hoolimata sellest, et 1926. aasta linna üldplaanil oli keskuseks planeeritud hoopiski Hiiu.
1988. aastal taastati Nõmme Heakorra Selts. 1999. aastal rajati Nõmme Tee Selts ning 2011. aastal asutati Loov Nõmme.
Elanikkond
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 23–31%, üle 68aastased moodustasid 10–19%.
Olulisemad objektid
Nõmmel asuvad Nõmme Keskus ja Nõmme turg. Asumi territooriumile jäävad Nõmme Rahu kirik ja Nõmme Lunastaja kirik. Aadressil Jaama 11 asub Lääne-Tallinna Keskhaigla Nõmme Tervisekeskus.
Haridus ja kultuur
Nõmme asumis asuvad Tallinna Nõmme Põhikool ja Nõmme Erakool. Asumis tegutsevad Nõmme Kultuurikeskus, Nõmme raamatukogu ja Nõmme muuseum.
Haljastus
Nõmme asumis on rohkelt haljastust. Asumi territooriumile jäävad Kiige park, Lootuse puiestik, Mai park, Ravila park, Rännaku puiestik, Vabaduse park, Valdeku park, Õie puiestik ning osa Pääsküla rabast.
Nõmme asumi tänavad
Nõmmel asuvad Aate tänav, Edu tänav, Ehitajate tee, Nikolai von Glehni tänav, Nikolai von Glehni põik, Haava tänav, Hange tänav, Harku tänav, Helbe tänav, Hiiu-Maleva tänav, Hämariku tänav, Idakaare tänav, Idakaare põik, Jaama tänav, Kaare tänav, Kaja tänav, Paul Kerese tänav, Kiige tänav, Kuiv tänav, Kuljuse tänav, Kuru tänav, Kuuse tänav, Kõue tänav, Kõver tänav, Liiva tänav, Lootuse puiestee, Lootuse põik, Lõuna tänav, Mai tänav, Mai põik, Metsa tänav, Metsa põik, Mait Metsanurga tänav, Jakob Mändmetsa tänav, Männi tänav, Nurme tänav, Nõmme-Kase tänav, Pesa tänav, Piiri tänav, Pilviku tänav, Puhma tänav, Puuvilja tänav, Põhjakaare tänav, Põllu tänav, Pärnu maantee, Kristjan Raua tänav, Raudtee tänav, Ravila tänav, Roheline tänav, Sambla tänav, Seene tänav, Serva tänav, Sihi tänav, Silla tänav, Suusa tänav, Talve tänav, Tiiru tänav, Turu plats, Vabaduse puiestee, Vahe tänav, Valdeku tänav, Valguse tänav, Vana-Mustamäe tänav, Vana-Pärnu maantee, Versta tänav, Voo tänav, Võsu tänav, Õie tänav ning Õie põik.
Rasvlahustuvad vitamiinid
Rasvlahustuvate vitamiinide puhul tähistab üks ja seesama suur täht (A, E, K, F, D) väga sarnase ehituse ja toimega ühendite gruppi, mille üksikesindajat nimetatakse vitameeriks.
Oluline on nende puhul meeles pidada, et kuna nad on rasvlahustuvad, siis nende imendumine, varude salvestumine ja talitlus organismis sõltuvad toiduga saadavate lipiidide (rasvade) olemasolust ja organismi rasvkoe hulgast. Enamikku neist saab ainult loomsetest toiduainetest: liha, piim, munad, kala jne.
Ekstreemsematel juhtudel võib see põhjustada probleeme kogu organismi ainevahetuses ja talitluses.
Rasvlahustuvad vitamiinid
A-vitamiin retinoidid retinool
D-vitamiin ehk kaltsiferoolid
E-vitamiin ehk tokoferoolid
K-vitamiin ehk naftokinoonid
Q-vitamiin ehk ubikinoonid
F-vitamiin ehk linoolhape ja α-linoleenhape
Algselt vitamiinide nomenklatuuri arvatud rasvlahustuvatest vitamiinidest omavad osad A-vitamiinid ja K-vitamiinid vesilahustuvaid derivaate, mida kasutatakse terapeutilistel eesmärkidel ja toidulisaainetena.
Aleksander Naeres
Aleksander Naeres (19. juuli 1885 Martna vald – 29. juuni 1942 Sevurallag, Tavda, Sverdlovski oblast) oli eesti kokk ja pagar, Käsitööstuskoja esimees, Rahvuskogu ja Riiginõukogu liige.
Ahti
Ahti, ka Ahto, on Soome mütoloogias mere- ja kalapüügijumal, keda kujutatakse samblast habemega mehena.
Aleksander Naeres
Ta oli Lisapalga Kassa nõukogu liige.
Ahti
Ahti on merejumalanna Vellamo abikaasa ja nad elavad Ahtolas veealuses lossis.
Soome mõjul on F.R.Kreutzwald korra "Kalevipojas" nime Ahti tarvitanud. Teda on mainitud eepose kuueteistkümnendas loos (Laevaehitus ja sõidu algus. Teekond maailma otsa. Lapumaa ja Varrak.), kui Kalevipoeg räägib veekogudest läbi kõndimisest:
Kirjanik on pärast seletanud: Ahti esineb eesti ennemuistsetes juttudes, kuid on tingimata Soome jumalus. Samas ei ole ta Eestis mitte võõras. Ühes rahvalaulus on sõnad: "Vesi võttis vennikese, Ahti kattis armukese."
Veel nimetatakse Eestis vee õõnestatud sügavaid kohti, jõgesid ja järvi Ahti haudadeks. Ka mõnel Eesti kohanimel võib olla seos Ahtiga, näiteks Sagadis asub Ahi sadam, Lõuna-Eestis paikneb mitu Ahijärve ja Ahimaa.
No pasarán
Prantsuse kindral Robert Nivelle kasutas seda (prantsuse keeles: Ils ne passeront pas!) Verduni lahingus (seda on omistatud ka Philippe Pétainile).
Hispaania kommunist Dolores Ibárruri kasutas seda Hispaania kodusõja ajal Madridi piiramise (Madridi lahing) käigus, kui ta pidas 18. juulil 1936 oma kuulsa kõne "No Pasarán", millest sai pärast seda rahvusvaheliselt tuntud antifašistlik loosung. Kindral Francisco Franco vastuloosung oli "Hemos pasado" ("Me pääsesime läbi"), mida ta ütles pärast Madridi vallutamist.
Lothar II (Lotring)
thumb|right|Lothar II Lothar II (u. 835 – 8. august 869) oli Frangi keisri Lothar I poeg ja Lotharingia ehk Lotringi kuningas aastatel 855–869.
Isa Lothar I valitses Kesk-Frangi riiki, mis ulatus Põhjamerest Vahemereni ning hõlmas Madalamaid, Reini keskjooksu mõlemat kallast ning Põhja-Itaaliat. Tema surres jagunes riik poegade vahel kolmeks: vanim poeg Ludwig sai Itaalia ja keisritiitli, Lothar Lotharingia ehk Madalmaad ja Reini keskjooksu ning noorim poeg Karl Burgundia kuningriigi (ehk hilisema Burgundia hertsogkonna ning Provence'i alad).
863. aastal suurendas Lothar oma valdusi surnud venna Karli alade arvelt, ent siis sattus ta oma võimukate onude Karl Paljaspea ja Ludwig Sakslase võimuvõitluse keskele, sest tahtis oma naisest Theutbergast, kellega tal lapsi polnud, lahutada, et abielluda oma ihaldatu Waldradaga. Lahutus oli kuningale keerukas protseduur ning vajas ka paavsti heakskiitu, kuid too oli Karl Paljaspea mõju all. Nii pidi Lothar aastaid ootama, kuni 867. aastal sai võimule uus paavst Hadrianus II. Temalt õnnestus Lotharil 869. aasta suveks lahutuse kinnituskiri hankida, kuid tagasiteel Roomast koju haigestus ta palavikku ning suri ootamatult. Waldrada oli talle sünnitanud poja Hugo, kuid see kuulutati ebaseaduslikult ning tema riik jagati Meersseni lepinguga Karl Paljaspea ja Ludwig Sakslase vahel.
Lothar II on ajaloolaste poolt mõnikord peetud Saksa kuningate nimekirja kuuluvaks, ehkki tegelikult tema võim Saksamaale ei ulatunud. Siiski kutsutakse hilisemat Saksa-Rooma keisrit sageli Lothar III-ks. Samas on tema nimi Lotringi ehk Lorraine'i nimena tänini püsima jäänud.
Lohusuu lahingu mälestussammas
Mälestussammas avati 26. juulil 1931. 1940. aastal mälestussammas lammutati Nõukogude võimu poolt. Mälestussamba detaile kasutati hiljem Avinurme Suure Isamaasõja mälestussambal.
Mälestussammas taastati ja avati uuesti 23. juunil 1990.
Mälestussamba esiküljel on tekst: "Venna verega / võietud pind, / terve eluga / hoian sind! / Vabadussõja / Lohusuu / lahing / 14 dets. 1918. a."
Mälestussamba tagaküljel on tekst: "Avatud 26. juul. 1931 / lõhutud 1940 / taasavatud 23. juun. 1990".
Verise jõe lahing
Verise jõe lahing (afrikaani Slag van Bloedrivier; suulu iMpi yaseNcome) on 16. detsembril 1838 peetud lahing Lõuna-Aafrikas suulude ja voortrekkerite (buurid, kes olid teinud suure rännaku (afrikaani Groot Trek) brittide valitsetavalt Kapimaalt mustade alale Transvaali) vahel.
Lahing peeti praeguse KwaZulu-Natali alale jääva Ncome jõe ääres, kus arvatavalt 10 kuni 15 tuhandeline suulude vägi ründas 470 voortrekkerit. Andries Pretoriuse juhtimisel võidelnud voortekkeritel oli aga suur ülekaal parema relvastuse tõttu, nad tapsid umbes 3000 suulut ning verest punaseks muutunud jõge hakati kutsuma veriseks jõeks. Selle lahingu tulemusena kaotas suulude kuningas Dingaan suuresti oma mõju ja voortrekkerid jäidki elama Natali.
Tšernovi madal
Tšernovi madala all võidakse mõelda kolme Eesti madalat:
Tsam
Tsam on Tiibeti budismis rituaalne tants, mida tantsitakse maskides ja ornamentidega kaunistatud kostüümides. Tsam on budistlik religioosne ja teatraalne etendus nagu ooper.Etendatakse igasugu erinevaid stseene jumaluste ja suurte gurude elulugudest.
Tantsu saadavad mungad Tiibeti traditsioonilistel muusikainstrumentidel.
Sageli on tsam-tantsude moraaliks mitte kahjustada teadvusega olendeid. Nende vaatamine toovat õnnistust.
Bhutanis tantsitakse tsam-tantse iga-aastastel pidustustel (tsechu). Mõnel pidustusel laotatakse lühikeseks ajaks lahti suur maal (thongdrol), mille pelk nägemne vabastab vaatajad patust.
Tiibetis on Hiina võimud tsam-tantsude esitamist piiranud. Lhasas on see ära keelatud.
Göttingen
Göttingen (alamsaksa keeles Chöttingen) on ülikoolilinn Saksamaal Alam-Saksimaal.
Göttingen on Göttingeni kreisi keskus. Läbi linna voolab Leine jõgi. Linna pindala on 116,89 km². 31. detsembril 2017 elas seal 134 824 inimest.
Göttingeni juured peituvad Gutingi külas, mida on esmamainitud 953. aastal. Linn asutati ajavahemikus 1150–1200 sellest külast loode pool ja see sai endale küla nime. Linnaõigused sai Göttingen 12. sajandi lõpus. Keskajal oli Göttingen Hansa Liidu liige ja seetõttu rikas linn.
Tänapäeval on Göttingen kuulus vana ülikooli (Georg-August-Universität) poolest, mis asutati 1734. aastal (esimesed kursused 1737. aastal) ja muutus kõige külastatumaks ülikooliks Euroopas. 1837. aastal protestis seitse professorit Hannoveri kuningate absoluutse võimu vastu; nad kaotasid oma ametikoha, kuid said tuntuks kui Göttingeni seitsmik. Ülikooli vilistlaste hulka kuulub selliseid ajaloolisi tegelasi nagu vennad Grimmid, Heinrich Ewald, Wilhelm Eduard Weber ja Georg Gottfried Gervinus. Ka Saksa kantslerid Otto von Bismarck ja Gerhard Schröder käisid Göttingeni ülikooli õiguskoolis. Karl Barth pidas seal oma esimest professoriametit. Mõned kuulsad matemaatikud, nagu Carl Friedrich Gauss, Bernhard Riemann ja David Hilbert, olid Göttingeni ülikooli professorid. Tänapäeval õpib ülikoolis umbes 30 000 üliõpilast.
pisi|püsti|[[Gänselieseli purskkaev peaturul]] Nagu teistel ülikoolilinnadel, on ka Göttingenil välja kujunenud mõned iseloomulikud traditsioonid. Päeval, mil jagatakse doktorikraade, moodustavad üliõpilased käsikäes keti suurest saalist Gänselieseli purskkaevuni vana raekoja ees. Seal ronivad nad purskkaevu ja suudlevad Gänselieseli ('hanetüdruk') kuju. See tegevus on tegelikult keelatud, kuid seadust ei ole rakendatud. Gänseliesel on arvatavasti kõige rohkem suudeldud tüdruk maailmas.
Liitlaste pommitamisest teises maailmasõjas pea puutumata jäänuna on Göttingeni vanalinn nüüd oma kohvikute, baaride ja poodidega elamiseks ligimeelitav koht. Seetõttu elavad paljud üliõpilased vanalinnas ja annavad Göttingenile noorusliku hõngu. 2003. aastal oli 45% vanalinna elanikest vanuses 18–30 aastat.
Äriliselt on Göttingen tuntud optika- ja täppisaparatuuri tootmise poolest; seal asub Carl Zeiss AG valgusmikroskoopide osakond ja Sartorius AG, mis on spetsialiseerunud biotehnoloogiale ja mõõteseadmetele – Göttingeni ümbritsev ala reklaamib end kui Mõõtmisorgu. Göttingenis asub ka üks Saksamaa suuremaid lepingulisi farmaatsiatööstusi NextPharma GmbH. Ettevõte tegeleb ravimite väljatöötamisega, kliinilise uuringu, logistika ja mikrobioloogiaga. NextPharma toodab farmaatsiatooteid nii Saksa kui ka rahvusvahelistele turgudele (USA, Brasiilia ja mitmed Euroopa riigid).
Tööpuudus Göttingenis oli 2003. aastal 12,6% ja 2014. aasta märtsis 7%. Linna raudteejaam keskusest läänes asub Saksamaa peamisel põhja-lõuna raudteel.
Göttingenis on kaks elukutselist korvpallivõistkonda; nii meeste kui ka naiste võistkonnad mängivad korvpalli Bundesligas. 2007.-2008. aasta hooajal mängisid mõlemad võistkonnad esimeses divisjonis.
Göttingenis asub Balti Ajaloo Komisjoni keskus.
Tänu linna pikaajalisele kuulsusele teadusmaailmas sai Göttingeni motoks "Die Stadt, die Wissen schafft". Tegu on sõnamänguga: die Stadt der Wissenschaft tähendab teaduse linna, die Stadt, die Wissen schafft tähendab linna, mis loob teadmisi.
Kultuuriline tähtsus
Alates 1920. aastatest on linn aidanud taaselustada huvi Georg Friedrich Händeli muusika vastu. Igal suvel peetakse seal Göttingeni rahvusvahelist Händeli festivali koos etendustega Stadthalles ja mitmes kirikus.
1960. aastate keskpaigas muutus ülipopulaarseks Prantsuse laulja Barbara laul "Göttingen", mis leevendas Prantsusmaa ja Saksamaa sõjajärgseid pingeid. Selle laulja järgi on nimetatud ka tänav Göttingenis – Barbarastraße.
Liidendamised
Järgmised vallad liidendati Göttingeni linnaga:
Elanikkond
Linna rahvastik on kasvanud keskajast alates. Varauusaja saabumisega kiirenes kasv tohutult. Göttingeni rahvaarv oli suurim 1985. aastal: 132 100. 2004. aastal oli see 129 466, kellest umbes 24 000 olid üliõpilased.
Transport
Göttingeni bussisüsteemi juhib GöVB (Göttinger Verkehrsbetriebe). Bussid käivad kogu linnas ja naaberkülades, samuti käib Göttingen ZOB jaamast raudteejaama kõrval kaugbuss.
Sarnaselt paljude Saksa linnadega on linn jalgrattasõbralik, jalgrattateed kulgevad läbi äripiirkondade (välja arvatud vaid jalakäijatele mõeldud ostlemisala) ja kaugemalegi. Pedaalimisaeg äärelinnast kesklinna on 15–20 minutit. Jalgrattaid saab laenata poest rongijaama kõrval.
Ajalugu
pisi|St. Albanikirche tänapäeval pisi|Grona kindluse paiga mälestusmärk pisi|Vesiveski 13. sajandi algusest
Varajane ajalugu
Göttingeni piirkonnas elasid inimesed juba nooremal kiviajal ca 6000 aastat tagasi. Seda tõestavad 1990. aastate arheoloogilised leiud Göttingeni kaubanduskeskuse ehitusplatsilt. Göttingen sai aga alguse külast nimega Gutingi, mis oli tulevasest linnast otse kagus. Küla nimi tuleb ilmselt väikeselt ojalt nimega Gote, mis kord sellest läbi voolas. Kuna lõpp -ing tähendab 'elab millegi juures/ääres', võib nime tõlkida kui 'Gote ääres elavad'. Arheoloogiline tõend viitab asulale juba 7. sajandil. Seda on esmamainitud 953. aastal Saksa-Rooma keisri Otto I dokumendis, milles keiser annab mõned oma valdused külas St. Moritzi kloostrile Magdeburgis. Arheoloogilised leiud viitavad ulatuslikele kaubandussuhetele teiste piirkondadega ja arenenud töömeisterlikkusele sel varasel perioodil.
Keisripalee Gronas
Gutingi küla kohta ei ole palju teada, küll aga Grona kohta: 915. aasta dokumendis on mainitud äsjaehitatud Grona kindlust, mis asus Gutingi vastas künkal Leine jõest läänes. Edasi kasutati kindlust ottoonide keisripaleena, aastatest 941–1025 on dokumenteeritud 18 kuningate ja keisrite külastust. Viimane Grona kindlust kasutanud Saksa-Rooma keiser Heinrich II (1002–1024) ehitas ka pühale Albanile pühitsetud kiriku Gutingi külla. Räägitakse, et ta olevat asukohta kiindunud. Praegune kirikuhoone samas paigas, St. Albanikirche, ehitati 1423. aastal.
Kindlus kaotas oma otstarbe paleena 1025. aastal pärast Heinrich II surma, kes oli haigena sinna taandunud. Järgnevalt kasutasid seda Grone isandad. Göttingeni kodanikud purustasid kindluse 1323. ja 1329. aasta vahel ja ülejäänu tegi 1387. aastal maatasa Göttingeniga vaenujalal olnud hertsog Otto I.
Linna asutamine
Aja jooksul hakkas Leine jõe ületuskohas külast läänes moodustuma kaupmeeskond ning võttis oma asulale küla järgi nime Gotingi. 1230. aastal sai see Gotingeni nime all linnaõigused. Algne küla jäi eraldi üksusena äratuntavaks kuni umbes 1360. aastani, mil see liideti linna kindlustustega.
Tõenäoliselt asutati praegune linn ajavahemikus 1150–1180, kuigi täpsed asjaolud pole teada. Arvatakse, et linna asutas Saksimaa ja Baieri hertsog Heinrich Lõvi. Tänavate paigutus linna vanimas osas on viisnurkse kujuga ja on välja pakutud, et linna loomine järgis mingit plaani. Sel ajal oli linn tuntud nimega Gudingin või ka Gotingen. Selle elanikud kuuletusid Welfide omandiõigusele ja valitsemisõigusele ning on mainitud ka esimesi Göttingeni linnakodanikke, mis näitab, et Göttingen oli juba tõeline linn. Kuid see ei olnud vaba riigilinn (Reichsstadt), vaid Welfidest Braunschweig-Lüneburgi hertsogite alam. Braunschweigi Heinrich Vanem (V), Heinrich Lõvi vanim poeg ja Saksa-Rooma keisri Otto IV vend, oli Göttingeni isand aastatel 1201–1208. Algne Welfide residents linnas koosnes Welfi hertsogite talumajast ja tallidest, mis hõlmasid vanima osa enne 1250. aastat ehitatud linna kindlustustest. Algaastatel oli linn kistud Welfide ja nende vaenlaste konfliktidesse. Esimesed konfliktid 13. sajandi esimestel kümnenditel tõid kasu Göttingeni linnakodanikele, kes kasutasid eri osapoolte tekitatud poliitilist ja sõjalist olukorda ja sundisid sellega Welfi linnaisandaid tegema linnaga teatud kompromisse. 1232. aasta dokumendis andis hertsog Otto Laps Göttingeni kodanikele samad õigused, mis neil olid olnud tema onude Otto IV ja Braunschweigi Heinrich Vanema ajal. Need sisaldasid eesõigusi, mis puudutasid linna omavalitsust, kaupmeeste kaitset ja kauplemise lihtsustamist. Dokument lubas ka, et linn ei pea langema teiste võimude kätte. Võib järeldada, et sel ajal oli Göttingenil linnakodanikest linnanõukogu. Nõukogu liikmeid on esimest korda nimeliselt mainitud 1247. aasta dokumendis. pisi|Geismarer Tor
Laienemine
Esialgsete kindlustustega turvatud alasse kuulusid vana turuplats, vana raekoda, kaks peamist kirikut: St. Johannis ja St. Jakobi, väiksem St. Nikolaikirche, samuti suured Weender Straße, Groner Straße ja Rote Straße. Kindlustustest väljas Geismari värava ees asus vana küla St Albanikirchega, mis oli edaspidi tuntud kui Geismarer altes Dorf (vana Geismari küla). See küla oli ainult piiratud ulatuses Welfide kontrolli all ja seega ei saanud seda lisada linna privileegidesse ja kindlustustesse.
Linn oli esialgu kaitstud valliga, 13. sajandi lõpust ka müüridega vallidel. Neist on säilinud vaid üks torn koos lühikese müürijupiga Turmstraßel. Nii kaitstud ala hõlmas maksimaalselt 600 x 600 m või umbes 25 hektarit. Seega oli see väiksem kui tolleaegne Hannover, kuid suurem kui Welfide linnad naabruses: Northeim, Duderstadt ja Hannoversch Münden.
Gote oja, mis voolas linnamüüridest lõuna pool, ühendati umbes sel ajal kanali kaudu Leine jõega ja veetee on sestpeale tuntud kui Leine kanal. pisi|püsti|St. Marienkirche
Pärast Otto Lapse surma 1257. aastal pärisid tema pojad Albrecht ja Johann oma isa valdused. Hertsog Albrecht I valitses esialgu oma alaealise venna eest. Seejärel leppisid vennad 1267. aastal kokku valduste jagamises, leping jõustus 1269. aastal. Göttingeni linn läks Albrecht I-le ja 1286. aastal päris selle tema poeg hertsog Albrecht II Paks. Albrecht II valis Göttingeni oma elukohaks ja kolis Welfide residentsi. Ta ehitas selle ümber Ballerhusi kindluseks, mille järgi on nime saanud Burgstraße.
Albrecht II püüdis saavutada rohkem kontrolli majanduslikult ja poliitiliselt kiiresti kasvava linna üle, asutades uue linna (Neustadt) algsest linnast läänes teispool Leine kanalit ja väljaspool Grone väravat. See konkureeriv asula koosnes ühest tänavast, mis oli kuni 80 meetrit pikk, mõlemal pool tänavat asusid majad. Kuid hertsog ei suutnud ära hoida Göttingeni läände laienemist ega nurjata Göttingeni linnanõukogu katseid Neustadt' i arengu summutamisel. Neustadt'ist lõunasse ehitati St. Marienkirche, mis koos kõigi külgnevate taluhoonetega anti 1318. aastal Saksa ordule.
Kasv ja sõltumatus
Pärast Albrecht Paksu surma 1318. aastal läks Göttingen Otto Leebele, kes valitses nii Göttingeni vürstkonna (Fürstentum Göttingen) kui ka Braunschweigi territooriumi üle. Need hertsogid ühendasid Göttingeni ja ümberkaudsed linnad lahingutes Göttingeni ümbruse aristokraatlike rüütlite vastu.1323. ja 1329. aasta vahel õnnestus Göttingeni kodanikel purustada lahingutes Grone kindlus, samuti Rosdorfi kindlus. Kuna Otto Leebe suri lastetuna, jagasid tema vennad Magnus ja Ernst maa omavahel. Ernst I sai Göttingeni, vaeseima kõigist Welfi vürstkondadest, mis jäi pikaks ajaks Braunschweigist eraldi. Sel ajal koosnes territoorium endistest Northeimi piirkondadest, Göttingenist, Uslarist, Dransfeldist, Mündenist, Gieselwerderist ja poolest Moringenist. Hertsog Ernst I valitsemisest pole palju teada, kuid oletatakse, et ta jätkas aristokraatlike rüütlitega võitlemist.
Ernst I järglane pärast tema surma 1367. aastal oli ta poeg Otto I (Kuri), kes esialgu elas linna kindluses ja püüdis teha sellest alalist Welfide residentsi. Lisanimi Kuri tuli Otto I lakkamatust vaenust. Lõhkudes oma eelkäijate poliitikat, liitus ta sageli naabruskonna aristokraatlike rüütlitega lahingutes linnade vastu, mille kasvav võim teda häiris. Otto Kurja ajal sai Göttingen palju iseseisvust. Pärast seda, kui Otto pidi 1375. aastal loovutama Göttingenile kontrolli Leinebergi provintsikohtu üle, proovis Otto 1387. aastal lõpuks linnale oma mõju peale suruda, kuid vähese eduga. Aprillis 1387 ründasid Göttingeni kodanikud Otto kindlust linnamüüride vahel ja purustasid selle. Kättemaksuks hävitas Otto külasid ja talusid linna ümbruskonnas. Kuid Göttingeni kodanikud saavutasid Uslari Moritza juhtimisel lahingus Rosdorfi ja Grone küla vahel võidu hertsogi armee üle, sundides Ottot tunnistama linna ja seda ümbritsevate valduste iseseisvust. 1387 tähistab seega olulist pöördepunkti linna ajaloos. Göttingeni suhteline autonoomia tugevnes veelgi Otto järglase Otto II Ükssilma ajal: suuresti ka sellepärast, et Welfide Braunschweig-Göttingeni liin suri Otto II-ga välja ja tema pärandiga seotud küsimused pärast ta varast erruminekut 1435. aastal destabiliseerisid piirkondlikku aristokraatiat.
Võhumõõk
Võhumõõk ehk iiris (Iris L.) on taimede perekond võhumõõgaliste sugukonnast.
Göttingen
Kasv ja sõltumatus
Pärast seda, kui Göttingeni hertsog Otto I andis oma jurisdiktsiooni juutide üle aastatel 1369–1370 Göttingeni linnale, halvenesid juutide tingimused oluliselt ning järgnes mitu verist tagakiusamist ja linnast väljaajamist. Ajavahemikus 1460–1599 ei elanud Göttingenis üldse juute.
Võhumõõk
Eesti liigid
Eestis on pärismaised kaks selle perekonna liiki:
Göttingen
Kasv ja sõltumatus
Welfide mõju vähenemine linna üle jätkus 15. sajandi lõpuni, kuigi linn jäi ametlikult Welfide omandiks. Sellest hoolimata peeti linna mõnes tolleaegses dokumendis vabaks riigilinnaks.
Võhumõõk
Eesti liigid
Eesti tuntuim iirisesort on 1980. aastate lõpus Heino ja Laine Lepiku aretatud madalamat kasvu hele sirelililla iiris 'Punkar Villu', mis on nime saanud punkrokkar Villu Tamme nime järgi.
Göttingen
Kasv ja sõltumatus
pisi|St. Johanniskirche pisi|St Jakobikirche
14. ja 15. sajand esindasid seega Göttingeni poliitilise ja majandusliku võimu laienemise aega, mis peegeldus ka tolleaegses arhitektuuris. Johanniskirche laiendamine gooti kodakirikuks algas 14. sajandi esimeses pooles. Alates 1330. aastast asendati gooti struktuuriga ka Nikolauskirche hoone. Pärast Johanniskirche tööde lõppu algas 14. sajandi teises pooles Jakobikirche ümberehitamine. Sellele hoonele eelnenud väiksem kirik oli ilmselt rajatud Heinrich Lõvi või tema järglase poolt ja see oli kiriku taga asunud linnakindluse kabel. Esinduslik vana raekoda ehitati aastatel 1366–1444.
1360. aasta paiku rekonstrueeriti linna kindlustused, mis hõlmasid nüüd ka Neustadti ja Altes Dorfi. Nende ehitustööde käigus viidi neli linnaväravat kaugemale välja ja linna pindala kasvas umbes 75 hektarit. Linna nõukogu sõlmis liidu ümberkaudsete linnadega ja Göttingen ühines 1351. aastal Hansa Liiduga (vt allpool). Göttingen omandas ka Grona (praegu Grone) ja mitu muud ümberkaudset küla Leine orus.
Järkjärgulise võimsuse kasvu põhjus oli linna kasvav majanduslik tähtsus hiliskeskajal. See tulenes suuresti heast ühendusest põhja–lõuna kaubateega, eriti sellega, mis järgis Leine orgu. Kaubatee aitas oluliselt kaasa kohalikule tekstiilitööstusele. Linakangrute gildi kõrval muutus oluliseks villakangrute gild. Kudumisvill pärines linna vahetust ümbrusest, kus peeti kuni 3000 lammast ja 1500 talle. Villast riiet müüdi edukalt kogu teel Hollandisse ja Lübeckisse. 1475. aastast suurendati tekstiilitootmist: uued kangrud tõid Göttingeni uudseid kudumistehnikaid ja kindlustasid Göttingeni tekstiiltoodete eksportija positsiooni kolmeks põlvkonnaks. Alles 16. sajandi lõpus, kui Göttingen ei suutnud enam konkureerida odavate Inglise tekstiilidega, toimus kohaliku tekstiilitööstuse langus.
Göttingeni kaubitsejad said kasu ka tähtsast kaubateest Lübecki ja Frankfurt am Maini vahel. Göttingeni turg muutus oluliseks piirkonnast kaugemal. Neli korda aasta tuli linna suur hulk teiste piirkondade kaubitsejaid. Göttingen ühines ka Hansa Liiduga, mille esimesele kohtumisele kutsuti ta 1351. aastal. Göttingeni suhe Hansa Liiduga jäi siiski kaugeks. Sisemaa linnana olid Göttingenil liiduga majanduslikud sidemed, kuid ta ei tahtnud osaleda selle poliitikas. Göttingen jäi 1426. aastal vaid maksvaks liikmeks ja lahkus liidust juba 1572. aastal.
Sõltumatuse kaotamisest tänapäevani
Pärast mitut dünastilist lõhet ja võimu vahetumist, mis järgnesid Otto Ükssilma surmale, annekteeris Calenbergi vürst hertsog Erich I Vanem Göttingeni vürstkonna, millest sai Calenbergi vürstkonna lahutamatu osa. Linn keeldus 1504. aastal Erich I-le tribuuti maksmast ja selle tulemusena laskis Erich I keiser Maximilian I-l Göttingeni linna põlu alla panna. Järgnenud pinged nõrgestasid linna majanduslikult, mis viis selleni, et linn maksis 1512. aastal lõpuks oma tribuudi Erich I-le. Hiljem Erichi ja linna vaheline suhe paranes Erichi rahalise sõltuvuse tõttu Göttingenist.
pisi|Puulõige linna lääneküljest 1585. aastal
Ülikool
Göttingeni ülikooli asutas 1737. aastal Georg August, kes oli Suurbritannia ja Iirimaa kuningas, Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Hannoveri kuurvürst. Napoleoni ajal oli linn 1806. aastal lühikest aega Preisimaa käes, anti 1807. aastal üle Napoleoni äsjaloodud Vestfaali kuningriigile ja tagastati 1813. aastal pärast Napoleoni kaotust Hannoverile. 1814. aastal ülendati Hannoveri kuurvürstid Hannoveri kuningateks ja loodi Hannoveri kuningriik. Austria-Preisi sõjas (1866) püüdis Hannoveri kuningriik säilitada neutraliteeti. Kui Hannover hääletas 14. juunil 1866 liiduvägede mobiliseerimise poolt Preisimaa vastu, nägi Preisimaa selles põhjust kuulutada Hannoverile sõda. 1868. aastal Hannoveri kuningriik kaotati ja Göttingenist sai Preisimaa Hannoveri provintsi osa. Hannoveri provints kaotati lõplikult 1946. aastal.
Raudtee
1854. aastal ühendati linn uue Hannoveri lõunaraudteega. Täna teenindab Göttingeni raudteejaam (ICE) kiirronge Hannoveri–Würzburgi kiirraudteeliinil.
pisi|püsti|Der Nabel, jalakäijate tsooni keskus
Kolmanda riigi ajastu
1930. aastatel asus Göttingeni ülikoolis maailma tipptasemel matemaatika-füüsikateaduskond, mida juhtisid kaheksa meest, peaaegu kõik juudid. Nad said tuntuks kui Göttingeni kaheksa. Nende hulka kuulusid nt Leó Szilárd ja Edward Teller. Kuid see teaduskond ei olnud Kolmanda riigi suhtes salliv ja Göttingeni ülikool kannatas selle tulemusena kõvasti. Göttingeni kaheksa vallandati ja need mehed sunniti 1938. aastal Läände emigreeruma. Szilárdist ja Tellerist said Manhattani projekti meeskonna võtmetegelased. On irooniline, et natside rõhumine "saksa füüsikale" takistas Saksa teadlastel rakendada Albert Einsteini läbimurdelisi teadmisi füüsikast, mis pidurdas füüsika edasist arengut Saksamaal. Pärast teise maailmasõja lõppu tuli kuulsal ülikoolil peaaegu nullist alustada, eriti füüsika, matemaatika ja keemia osakondades, see protsess on jätkunud 21. sajandini.
Göttingeni rahvas toetas Hitlerit ja natsismi varakult. 1933. aastal nimetati Theaterplatz ümber Adolf-Hitler-Platziks ja teise maailmasõja lõpuks oli 70 tänavat ümber nimetatud natside režiimi või sõjaliste teemade järgi. Natside kultuuri imendumist Göttingeni kodanike igapäevaellu on dokumenteerinud ajaloolane David Imhoof. Göttingeni sünagoog purustati kristalliööl, 9. novembril 1938. Paljud juudid tapeti Natsi-Saksamaa surmalaagrites. Moringenis oli ka koonduslaager noortele, kes vabastati alles 1945. aastal.
Laiaulatuslikes Briti, Kanada ja Ameerika õhurünnakutes Natsi-Saksamaale sai Göttingen suhteliselt vähe kannatada. Vaid umbes 2,1% linnast purustati. Alates juulist 1944 olid õhurünnakud mõnikord raskemad, kuid need tabasid põhiliselt peamise raudteejaama ala, viimast korda 7. aprillil 1945. Göttingeni ajalooline vanalinn jäi praktiliselt purustamata.
Ajalooline poolpuitmaja Junkernschänke purustati 1945. aasta õhurünnakus ja selle eksterjöör taastati korralikult alles 1980. aastatel. Kaks kirikut (Paulinerkirche ja Johanniskirche) vanalinnas ning mitu ülikoolihoonet said raskelt viga. Anatoomiainstituut ja 57 elumaja, neist enamik Untere Maschstraßel kesklinnas, purustati täielikult. Õhurünnakutes hukkus vaid 107 inimest, mis on suhteliselt väike arv. Naaberlinnad Hannover ja Braunschweig elasid läbi palju tõsiseid pommirünnakuid. Kasselit purustati korduvalt.