cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argentina
Põllumajandus
Argentinas on arenenud loomakasvatuse harud. Loomade arv seisuga 2011. aasta FAO andmetel: veised – 48 mln, lambad – 16,3 mln, kitsed – 4,3 mln), hobused – 3,6 mln ja sead – 2,4 mln. Kodulindude arv: kanad – 100 mln, kalkunid – 3 mln, pardid – 2,5 mln.
Argentina on maailma 5. veinitootja. Tänapäevane veinitööstus sai seal alguse 19. sajandi teisel poolel.
Esiajalugu
Enne eurooplaste kolooniaid olid Argentina alad suhteliselt hõredalt asustatud rändrahvastega. Loode-Argentinas elanud Diaguitá-indiaanlased osutasid vastupanu laienevale inkade riigile. Nad tegelesid põlluharimise, metallitöötlemise ja kudumisega. Guaraniid elasid rohkem ida pool. Teiste rahvaste seas olid Tapes, Chanás, Charrúas, Querandí, araukaanid ja patagoonlased. Maa keskosa indiaanlased alistati lõplikult alles 19. sajandi lõpus.
Koloniaalaeg
Eurooplased saabusid Argentina lähipiirkonda 1502. aastal Amerigo Vespucci reisiga. Esimesena maabus Argentina alale 1516. aasta veebruaris Hispaania meresõitja Juan Díaz de Solís, kes sõitis mööda Lõuna-Ameerika rannikut. Ta leidis La Plata lahe ja sõitis sinna sisse.
1520/1521 avastas Fernão de Magalhães Magalhãesi väina.
1526 võttis Sebastiano Caboto väärismetalle otsides ette teise ekspeditsiooni mööda de Solise avastatud teed ning jõudis toitu otsides La Plata lahe kaudu Uruguay ja Paraná jõeni praeguse Rosario kohale. Ta rajas Sancti Spiritu fordi, millest sai esimene koloonia piirkonnas. Caboto jäi sellele territooriumile neljaks aastaks ning sai pärismaalastelt suurel hulgal hõbedat (hispaania keeles la plata), mis andis piirkonnale nime.
Tegelik koloniseerimine algas veebruaris 1536, mil saabus esimene Hispaania sõjaväeline kuberner Pedro de Mendoza, kes samal aastal rajas Santa María del Buen Aire sadama, millest hiljem sai Buenos Aires. 1541 tegid sõjakad indiaanlased selle maatasa.
Hispaanlased, kes olid end juba sisse seadnud Paraguays ja Peruus, hakkasid asustama Paraná ja Paraguay jõe vahelist piirkonda. Samal ajal hakkas levima karjakasvatus, mis pani aluse stabiilsele põllumajandusele.
1537 rajasid hispaanlased Asuncióni linna (praegune Paraguay pealinn), millest sai baas edasiseks ekspansiooniks La Plata piirkonnas.
Koloniseerimine lähtus ka Boliiviast (Ülem-Peruu) ja Tšiilist. Rajati Mendoza (1560), Tucumán (1565), Córdoba, Santa Fé (1775) ja Salta (1585).
Juan de Garay rajas alalise Hispaania koloonia Buenos Airese ümbrusse 1580, kuigi algsed asukad olid tulnud maitsi Peruust. Sellega rajati Buenos Aires uuesti.
1613 asutati Córdoba ülikool.
Kui Hispaania oli umbes 1540 oma mõjuvõimu Ameerikas kindlustanud, haldas ta endale kuuluvat Ladina-Ameerikat kahe asekuningriigi kaudu. Need olid Uus-Hispaania asekuningriik, mis hõlmas USA alasid, Kesk-Ameerika ja Lääne-India, ning Peruu asekuningriik, mis hõlmas Lõuna-Ameerika, välja arvatud Portugali mõjusfäär.
Peruu asekuningriigist eraldusid 1717 Uus-Grenada asekuningriik Lõuna-Ameerika põhjaosas ja 1776 Río de la Plata asekuningriik Lõuna-Ameerika lõunaosas. Río de la Plata asekuningriigi eraldumise tingis piirkonna kasvav majanduslik osatähtsus ning vajadus sõjaliseks kaitseks Portugalile kuuluva Brasiilia vastu. Asekuningriik hõlmas peale Argentina veel praeguse Boliivia (Ülem-Peruu), Paraguay ja Uruguay (Banda Oriental) alad. Asekuningriigi pealinnaks sai majanduslikult ja sadamana aktiivne Buenos Aires, millest sai õitsev sadamalinn. Linn oli saanud salakaubanduse keskuseks ning 18. sajandi keskpaigaks oli selle rahvaarv kasvanud 20 000-ni. Esimene asekuningas oli Pedro de Cevallos.
1726 asutati praegune Uruguay pealinn Montevideo, mis pidi Uruguayd (Banda Oriental) portugallaste eest kaitsma.
1778 toimus Buenos Airese piirkonnas esimene rahvaloendus. 1801 hakkas Buenos Aireses ilmuma esimene ajaleht El Telégrafo Mercantil.
Alates 17. sajandist sai juhtivaks majandusharuks karjakasvatus. Arenesid välja hiiglaslikud mõisad (estancia 'd). Tihedamalt asustatud, viinamarjakasvatuse, tekstiilitootmise ja muulakasvatusega tegelevates sisemaaprovintsides indiaanlased pärisorjastati (encomienda). Alates 18. sajandi algusest hakati sisse tooma suuremal hulgal neegerorje.
1778 kehtestati vabakaubandus Hispaaniaga.
Vabadusvõitlus
Majanduse pideva tõusuga (nahkade ja soolaliha ekspordi kasv) kasvas kreoolidest suurmaaomanike ja kaupmeeste vastupanu koloniaalrežiimile. Prantsuse revolutsioon ja Ameerika iseseisvussõda tõid liberaalsed ideed ka Ladina-Ameerikasse. Tekkis kolonialismivastane opositsioon (prantslaste vandenõu Buenos Aireses 1795).
Pärast Hispaania-Prantsuse sõjalaevastiku purustamist Trafalgari lahingus 1805 püüdsid britid 1806 hõivata La Plata lahte, ent kreoolidest, mulattidest ja neegritest moodustatud maakaitsevägi Santiago de Liniersi ja Juan Martín de Pueyrredóni juhtimisel kaitsesid 1807. aastaks edukalt Buenos Airest, mida rünnati juunis 1806. Võit Briti ekspeditsioonikorpuse üle tõstis kreoolide eneseteadvust ja nende püüdu nõrgendada Hispaania ülemvõimu.
9. juulil 1816 kuulutati Tucamáni kongressil ametlikult välja Lõuna-Ameerika Ühendprovintside (hiljem La Plata Ühendprovintsid) sõltumatus Hispaaniast. Selle deklaratsiooni mõju jäi kohalikuks. Paljud asekuningriigi piirkonnad otsisid oma teid. 1811 eraldus Paraguay.
1817 ületas San Martíni armee Andid (Paso de los Andes) ning aitas otsustavalt kaasa Tšiili ja Peruu vabanemisele.
Iseseisvuse algusajad
Järgnesid tormilised sisepoliitiliste konfliktide (föderalistide ja unitaarriigi pooldajate vahel, konservatiivide ja liberaalide vahel) aastad, mille käigus eraldusid 1825 Boliivia ja 1828 Uruguay.
1819 võeti vastu Argentina liitriigi põhiseadus.
1829 sai Buenos Airese provintsi kuberneriks rikas caudillo Juan Manuel de Rosas. Rahva toetusel laiendas ta oma võimu Ühendprovintsidele, mida hakati nimetama Argentina Konföderatsiooniks (1826. aastast Argentina Vabariik). Endiselt föderalismi jutlustades jäi ta diktaatoriks 1852. aastani. Sel ajal sunniti liberaalsed poliitikud (Domingo Sarmiento, Esteban Echeverría) eksiili minema. 1833 hõivas Suurbritannia Argentina sisekriisi ära kasutades Falklandi saared. Rosase ajal anti taas luba tegutseda jesuiitide ordule. Kuigi Rosas oli föderalist, tegi ta oma võimu kindlustamiseks lõpu provintside separatismile. Samal ajal kasvas provintside ühtsus võitluses diktatuuri vastu. 1837 toimus konflikt Peruu ja Boliiviaga ning Suurbritannia ja Prantsusmaaga (Buenos Airese blokaad 1845–1850.
1837 asutati opositsiooniline organisatsioon Noor-Argentina (Asociación de Mayo).
Rosase diktatuurile tegi lõpu riigipööre, mida juhtis endine Entre Ríose provintsi kuberner kindral Justo Urquiza, keda toetasid Uruguay ja Brasiilia. Võit Rosase üle saavutati 3. veebruaril 1852 Monte Caserose lahingus. 1853 võtsid provintsid vastu vabariikliku põhiseaduse, mida Buenos Aires ei tunnistanud. Urquiza sai Argentina Vabariigi esimeseks presidendiks.
Buenos Aires kuulutas 1854 end iseseisvaks. 17. septembril 1861 saavutasid mässajad Pavóni lahingus kindral Bartolomé Mitre juhtimisel võidu riigi vägede üle ning Argentina president astus 5. novembril tagasi. Mais 1862 valis Rahvuskogu presidendiks Mitre. Nii saavutas Buenos Airese linn riigi üle ajutise kontrolli. 1880 lahutati linn Buenos Airese provintsist ning sellest sai föderaaldistrikt ja pealinn.
Areng
Järgmised presidendid olid Domingo Sarmiento (1868–1874) ja Nicolás Avellaneda (1874–1880). Mende reformid soodustasid majanduse ja kultuuri arengut. Sellesse aega jääb verine Kolmikliidu sõda (1865–1870), milles võidukad Argentina, Brasiilia ja Uruguay sõdisid Paraguayga.
1872 asutati Esimese Internatsionaali Argentina sektsioon. 1878 asutati trükitööliste liit, mis oli esimene ametiühing. 1890 tähistati Buenos Aireses esimest korda esimest maid.
Riigi ühendamisega uuenes majandus. Seejärel hakkas valitsus Kõrbesõjas (1879–1880), mida juhtis kindral Julio Argentino Roca, vallutama indiaanlastelt maid lõuna pool Rio Negrot. Sellega pagendati või hävitati Patagoonia indiaanlased. Kindral Roca valiti 1880 presidendiks.
Nii võitis Argentina põlluharimiseks ja karjakasvatuseks palju uusi maid. Samal ajal soodustati immigratsiooni. Miljonid immigrandid kogu Euroopast, peamiselt itaallased, võimaldasid Argentina loodusvarade, eriti Lääne-Argentina pampasid paremini kasutada. 1857–1939 rändas sisse 6,6 miljonit inimest. Otsustavaks sai ka raudteede areng 19. sajandi lõpus. 19. sajandi lõpus võeti kasutusele moodne põllumajandustehnika ja Argentina integreerus maailmamajandussse, saades üheks maailma tähtsamatest liha ja teravilja eksportijatest. Aastad 1880–1929 tõid Argentinale majandusliku tõusu. Majandusrevolutsioonile aitasid kaasa välisinvesteeringud ja immigratsioon Euroopast. Investeeringud tulid põhiliselt Suurbritanniast ning olid suunatud raudteedesse ja sadamatesse. Majandus oli tugevalt orienteeritud toorainete ekspordile ja tööstustoodete impordile. See periood lõppes ülemaailmse majanduskriisiga 1929.
20. sajandi alguseks oli Argentinast saanud üks Lõuna-Ameerika tähtsamaid riike. Ta hakkas omandama domineerivat asendit ning aitas 1914 lahendada tõsist lahkheli Ameerika Ühendriikide ja Mehhiko vahel.
Roca valitsus ja sellele järgnenud valitsused olid oligarhilise suunitlusega. Nad olid suurmaaomanike tugeva mõju all. Hoolimata kapitalismi väljakujunemisest, säilis suurmaaomanike hegemoonia, suurmaavaldused laienesid ja tekkis Briti majanduslik ülemvõim. Alates 1900. aastast said populaarseks natsionalistlikud ideed orientatsiooniga pigem Euroopale kui USA-le.
1891 tekkis immigrantide arvel täienenud kodanlusele tuginev liberaalne partei Radikaalne Kodanikuliit (Unión Cívica Radical; UCR). Saksa emigrantide olulisel osalusel asutati 1896 Argentina Sotsialistlik Partei. Ametiühinguliikumises oli juhtiv koht algul anarhistidel. 1901 asutati anarhistlik ametiühingute liit FORA. 1903 tekkis sotsialistliku suunitlusega UGT (Üldine Töölisliikumine). Venemaa 1905. aasta revolutsiooni mõjul hoogustus töölisliikumine. Aastatel 1905, 1907 ja 1909 ("mainädal") olid üldstreigid.
President Luis Sáenz Peña (1910–1913) ajal said mehed 1912 üldise valimisõiguse. See lõi tingimused liberaalide võimule tulekuks.
Argentina poliitikas domineerisid 1916. aastani konservatiivid. Seejärel tulid võimule nende traditsioonilised rivaalid Radikaalsest Kodanikuliidust (liberaalid) Hipólito Yrigoyeni juhtimisel. Radikaalid panid rõhku õiglastele valimistele ja demokraatlikele institutsioonidele ning avasid oma uksed laienevale keskklassile ning eliidile, millel varem juurdepääs võimule oli puudunud.
Pärast sõda elavnes sõjajärgse kriisi ja Oktoobrirevolutsiooni mõjul töölisliikumine. Sotsialistidest eraldus 1918 marksistlik Rahvusvaheline Sotsialistlik Partei (Partido Internacional Socialista; 1920. aastast Argentina Kommunistlik Partei). Tööliste massilised streigid suruti vägivallaga maha (Buenos Airese verine nädal jaanuaris 1919). 1929 toimus Buenos Aireses Ladina-Ameerika kommunistlike parteide konverents. 1918. aastal Córdobast alguse saanud üliõpilaste reformiliikumine levis kogu Ladina-Ameerikas. Hipólito Yrigoyen ja järgmine president Marcelo de Alvear (1922–1928) kehtestasid piiratud tööseadusandluse, piirasid meelevaldset rendisüsteemi ning viisid läbi ülikoolireformi.
Pärast sõda kasvasid järsult USA investeeringud (1913 40 miljonit USA dollarit, 1929 332 miljonit dollarit).
1928 sai uuesti presidendiks Hipólito Yrigoyen.
Kriis
Rahvusvahelise kaubanduse kokkuvarisemine 1929 kutsus esile nn. impordiasendusindustrialiseerimise. Ülemaailmse majanduskriisi mõju raskendasid majanduse ühekülgne orienteeritus liha ja nisu tootmisele ning majanduslik sõltuvus Suurbritanniast ja USA-st. Ehitati üles tööstus ja majanduslik sõltumatus kasvas. Samal ajal kestis konflikt parempoolsete, fašistlike ja vasakpoolsete, radikaalsete parteide vahel. Kasvasid töötus ja elukallidus. Vaesunud inimesed hakkasid maalt linna valguma.
1929 natsionaliseeriti naftamaardlad.
1930 sundisid sõjaväelased kindral José Uriburu juhtimisel eaka radikaalist presidendi Hipólito Yrigoyeni võimult lahkuma. Sellest sai alguse pikk sõjaväeliste riigipöörete seeria.
1932 sai presidendiks Agustín Justo. Tema ajal tugevnes Saksamaa mõju Argentinas.
Argentina poliitika Teise maailmasõja ajal provotseeris otseselt sõjaväe naasmise võimule. Argentina oli küll ametlikult neutraalne, kuid varustas mõlemaid sõdivaid pooli toiduainetega. Algul toetas Argentina rohkem teljeriike, sõja lõpu poole liitlasriike.
Ameerika välisministrite konverentsil Rio de Janeiros 1942 kuulus Argentina vähemuse hulka, keeldudes katkestamast diplomaatilisi suhteid teljeriikidega.
Peróni tõus ja valitsemine
President Ramón Castillo (1942–1943) kõrvaldati sõjaväelise riigipöördega võimult. Riigipööret juhtis kindral Arturo Rawson. Kolonel Juan Perón kuulus riigipöörde juhtide hulka. Varsti sai temast tööministrina valitsuse juhttegelane.
Kartes vältimatut sõda Saksamaaga, asus Perón 24. veebruaril 1944 sõjaväehunta etteotsa, et kukutada president Pedro Ramírez. Valitsus, mis ametlikult toetas Liitlasriike, jätkas demokraatia jalge alla tallamist ja pakkus Saksa agentidele varjupaika. 26. jaanuaril katkestas Argentina suhted Saksamaaga. 27. märtsil 1945, kui liitlasriikide võit Euroopas oli ilmne, kuulutas Argentina Saksamaale ja Jaapanile sõja. Aprillis 1945 kirjutas valitsus alla Chapultepeci aktile, mis nägi ette Ameerika riikide vastastikuse abi agressiooni korral. Juunis 1945 kirjutas Argentina alla ÜRO põhikirjale.
Massilised protestid 1945 viisid vabade valimisteni 24. veebruaril 1946. Juan Perón tegi kampaaniat kõige õigusematuma kihi descamisadode 'särgitute' seas. Ta lubas maa jagamist, kõrgemat palka ja sotsiaalkindlustuse kehtestamist. Juan Perón võitis valimised 56% häältega ja domineeris koos oma abikaasa María Eva Peróniga, keda hüüti Evitaks (oli töö- ja sotsiaalminister), poliitilises elus kuni 1955. aastani (Evita suri 1952).
Peróni doktriin peronism ehk justitsialism (justicialismo) ühendas repressioonid, populismi, katoliikluse, reformismi, neutralismi ja natsionalismi. Peronistlik poliitika nägi muuhulgas ette tähtsate majandusharude natsionaliseerimise. Esimestel aastatel oli Perón väga populaarme. Ta ajas agressiivselt poliitikat, mille eesmärgiks oli anda töölisklassile majanduslik ja poliitiline hääleõigus, ning suurendas oluliselt ametiühingutesse kuuluvate tööliste arvu. 1947 kuulutas Perón välja esimese viie aasta plaani, mis põhines natsionaliseeritud tööstusettevõtete kasvul. Ta aitas rajada võimsat ametiühingut Üldine Töökonföderatsioon (CGT). Eva Perón aitas oma mehel võita populaarsust tööliste ja naiste seas. Naised said valimisõiguse 1947.
Ta surus märtsis 1949 läbi põhiseaduse muudatuse, mis võimaldas talle teise ametiaja presidendina. Valimiskampaania ajal rakendati Peróni-vastaste parteide suhtes suuri kitsendusi. Perón võitis valimised 1951. aasta novembris suure häälteenamusega ja Saadikutekojas said peronistid 135 kohta 149-st.
Opositsioonilised parteid ja ajakirjandus muutusid üha kriitilisemaks, sest valitsus orienteerus üha enam totalitaarsele ja repressiivsele võimule, sedamööda kuidas majanduslik olukord halvenes. Paljud Peróni poliitilised vastased vangistati ning opositsiooniline ajakirjandus keelustati.
1953 sõlmis Argentina majandus- ja kaubanduslepinguid paljude riikidega, sealhulgas Suurbritannia, Nõukogude Liidu ja Tšiiliga. Tänu sellele muutus väliskaubanduse bilanss esimest korda pärast 1950. aastat positiivseks. Poliitiline surve Perónile muutus see-eest üha tugevamaks. Ameerika Ühendriigid ei tunnustanud tema režiimi. Argentina sõjavägi ja kirik (kummalegi ei meeldinud muuhulgas 1954. aasta abielulahutuse seadus) pöördusid tema vastu.
Orlov
right|thumb|200px|Orlovi suguvõsa vürstivapp (Püha Rooma keisririik) Orlov (Orlow, Orloff) on Preisimaalt pärit Vene aadlisuguvõsa. Suguvõsa esivanem oli 1613. aastal Tveri piirkonna staarost olnud Vladimir Lukjanovitš Orlov.
Argentina
Peróni-järgne aeg
Sõjaväelased Eduardo Lonardi juhtimisel kõrvaldasid 1955 Peróni võimult. See riigipööre tõi kaasa umbes 4000 inimese hukkumise. Perón läks eksiili algul Paraguaysse ja lõpuks Hispaaniasse. Ka eksiilis jäi Perón masside poolt armastatuks ja säilitas oma mõjuvõimu.
Orlov
Ajalugu
1762. aastal krahvi ja 1763. aastal riigikrahvi tiitli saanud Orlov immatrikuleeriti 1765. aastal Liivimaa (nr 196), 1. märtsil 1766 Eestimaa (nr 261) ja 1840 Kuramaa rüütelkonda (nr 318).
Argentina
Peróni-järgne aeg
Varsti järgnes Lonardile Pedro Aramburu, kes taastas 1853. aasta põhiseaduse. 1956. aasta valimistel võitis häälteenamusega Ricardo Balbin (Radikaalne Partei). 25% valimissedeleid olid keelatud peronistliku partei üleskutset järgides tühjaks jäetud. Uus parlament kinnitas taasjõustatud 1853. aasta põhiseaduse. Veebruaris 1958 peetud valimised tõid peronistide ja kommunistide toetusel võimule Arturo Frondizi Vasakradikaalsest Parteist.
Orlov
Ajalugu
Grigori Orlov, kes 24. oktoobril 1772 sai Saksa-Rooma keiser Joseph II-lt riigivürstitiitli, kuulus Eestimaa rüütelkonda (nr 262). 26. augustil (vkj 14. august) 1856 vürstitiitli saanud Orlovid kuulusid Kuramaa rüütelkonda (nr 319).
Argentina
Peróni-järgne aeg
Frondizi valitsemise lõpetas 1962 sõjavägi, heites talle ette peronistlikke sümpaatiaid. Uueks presidendiks määrati senati eesistuja Jose Maria Guido. Järgmistel valimistel juulis 1963, millest peronistid ja kommunistid ei tohtinud osa võtta, võitis Arturo Illia Radikaalsest Rahvaparteist. Peronistide edu regionaalsetel valimistel ja 1965. aasta järelvalimistel ning töölisrahutused viisid uue sõjaväelise riigipöördeni juunis 1966.
Orlov
Ajalugu
Novgorodi kuberneri Grigori Ivanovitš Orlovi (1685–1746) ja tema teise naise Lukeria Zinovjeva peres oli kokku üheksa poega, kellest ellu jäid viis hiljem krahvitiitli saanud venda:
Argentina
Peróni-järgne aeg
Viimane sõjaväelaste nimetatud president Alejandro Lanusse valmistas alates ametisse astumisest 1971 ette demokraatia taastamist. Aastatel 1972 ja 1973 oli palju proteste ja vägivalda.
Orlov
Ajalugu
Perekonna liikmed osalesid 28. juunil 1762 Peeter III vastases troonilt tõukamise vandenõus ning tänu uuele Venemaa Keisririigi valitsejannale Katariina II-le sai neist üks jõukamaid perekondi Venemaal.
Argentina
Peróni-järgne aeg
1950. ja 1960. aastate valitsused püüdsid vähese eduga kiirendada aeglustunud majanduskasvu ning vastata sotsiaalsetele nõudmistele. Kui sõjaväelistel valitsustel 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses ei õnnestunud majandust elavdada ega jagu saada eskaleeruvast terrorismist (Montoneros), oli tee Peróni tagasitulekuks lahti.
Orlov
Orlov-Davõdov
Orlovide suguvõsal ei olnud meessoost pärijaid. Seetõttu lubati nende viimase naissoost järeltulija, Vladimir Orlovi tütre Natalja Vladimirovna Orlova ja tema abikaasa Pjotr Lvovitš Davõdovi (1782–1842) pojal alates 1856. aastast kasutada perekonnanime säilitamiseks liitnime Orlov-Davõdov ja krahvitiitlit.
Argentina
Peróni-järgne aeg
11. märtsil 1973 toimusid Argentinas üldvalimised esimest korda 10 aasta jooksul. Perónil kandideerida ei lastud, kuid presidendiks valiti tema asendaja peronist Héctor Cámpora. Peróni pooldajatel oli ka suur enamus Kongressi mõlemas kojas. Pärast eskaleeruvat terrorit vasakult ja paremalt astus Cámpora juulis 1973 tagasi, sillutades teed uuteks valimisteks. Perón võitis ning sai oktoobris 1973 uuesti presidendiks. Asepresidendiks sai tema kolmas abikaasa Maria Estela Isabel Martínez de Perón. Sel ajal panid vasak- ja paremäärmuslased nii sageli toime terroriakte, et see ohustas avalikku korda. Valitsus andis välja rea erakorralisi dekreete, seades muuhulgas sisse spetsiaalse täidesaatva võimu vägivallaga võitlemiseks. See võimaldas valitsusel inimesi määramata aja ilma süüdistuseta kinni pidada.
1. juulil 1974 Perón suri. Järgmiseks presidendiks sai tema lesk Isabel Perón. Tema valitsemisaega iseloomustasid majandusprobleemid, peronistide partei sisene võimuvõitlus ja kasvav terrorism. 24. märtsil 1976 kõrvaldati ta sõjaväelise riigipöördega ametist. Võimul oli hunta, mida üksteise järel juhtisid Jorge Rafael Videla, Roberto Eduardo Viola (märtsist 1981), Leopoldo Fortunato Galtieri (detsembrist 1981) ja Reynaldo Bignone. Sõjavägi rakendas karme abinõusid terroristide (eriti Montonerose) ning paljude suhtes, keda kahtlustati terroristidele kaasatundmises. Kord taastati, kuid selle nimel peetud "räpane sõda" nõudis palju inimelusid ja tõi kaasa elementaarsete inimõiguste rikkumise. Tagasihoidlikel hinnangutel "kadus" 1976–1983 üle 10 000 inimese. Argentina inimõiguste komisjoni andmetel on tõestatud üle 2300 inimese mõrvamine ja 10 000 arreteerimine. Jäljetult kadunuks (desaparecidos) peetakse 20 000–30 000 inimest.
Roberto Viola ja Leopoldo Galtieri ei suutnud Argentinat raskest majanduskriisist välja viia. Katse Argentinat mobiliseerida Falklandi saarte vallutamisega Suurbritannialt aprillis 1982 (Falklandi sõda) ebaõnnestus. Seepeale sai hunta juhiks Galtieri asemel Reynaldo Bignone. Tugeva avaliku surve all tühistas hunta parteide keelustamise ning taastas järk-järgult põhilised poliitilised vabadused.
30. oktoobril 1983 toimusid presidendi-, asepresidendi- ja teiste üleriiklike, provintsi- ja kohalike ametiisikute valimised. Rahvusvaheliste vaatlejate hinnangul olid valimised õiglased ja ausad. Suurtes võlgades ja majanduslikult kurnatud Argentina rahvas valis presidendiks Radikaalse Kodanikuliidu (Radikaalse Partei) kandidaadi Raúl Alfonsíni, kes sai 52% häältest. Tema 6-aastane ametiaeg algas 10. detsembril 1983.
Aastatel 1985 ja 1987 näitas suur osalus vahevalimistel rahva jätkuvat toetust tugevale ja jõulisele demokraatlikule süsteemile. Radikaalse Kodanikuliidu valitsus astus samme kõige pakilisemate probleemide lahendamiseks (sõjaväerežiimi ajal kaotsiläinute saatuse väljaselgitamine, tsiviilkontrolli sisseseadmine relvajõudude üle, demokraatlike institutsioonide kindlustamine). Ent pidev hõõrumine sõjaväega ning suutmatus lahendada majandusprobleeme ja säilitada rahva usaldust muutis Alfonsíni valitsemise ebatõhusaks. Alfonsín astus tagasi kuus kuud enne oma ametiaja lõppu. Mais 1989 võitsid valimised peronistid eesotsas Carlos Menemiga.
Menem uuendas Argentina sisepoliitikat oluliselt. Ulatuslike struktuurireformidega vähendati riigi osa majanduses. Kui Kongress ei jõudnud Menemi reformiettepanekute asjus konsensusele, andis president välja presidendidekreete. Opositsioonilise Radikaalse Parteiga sõlmiti Olivose lepe, mille põhjal konstitutsioonireformiga 1994 kärbiti presidendi võimu, lühendati tema ametiaega kuuelt aastalt neljale ning lubati teist ametiaega. See andis Menemile võimaluse uuesti kandideerida ning ta võitis 14. mail 1995 valimised 50 protsendiga häältest.
Riigiettevõtete erastamine ja riigivõlgade ümberstruktureerimine tõid kaasa vaid lühikese hingetõmbeaja.
1995. aasta valimistel kerkis esile vasakmõõdukas liit FREPASO. See alternatiiv kahele traditsioonilisele parteile Argentinas on eriti tugev Buenos Aireses, kuid tal ei ole veel üleriigilist infrastruktuuri nagu peronistidel ja radikaalidel. 1999. aasta presidendivalimistel pooldasid kõik kolm suuremat parteid vabaturumajandust.
Oktoobris 1999 võitis radikaalide ja FREPASO liidu presidendikandidaat Fernando de la Rúa peronistide kandidaati Eduardo Duhaldet. De la Rúa astus ametisse detsembris 1999. Ta jätkas eelmise valitsuse vabaturumajanduspoliitikat ning järgis IMF-i programmi föderaaleelarve defitsiidi kontrolli alla saamiseks (riiklike kulutuste vähendamine, tulude suurendamine ja provintside eelarvetulude reform). De la Rúa reformis ka tööseadusandluse ja edendas ettevõtlust, et majandust stimuleerida ja töötust vähendada. Hoolimata sellest jäi Argentina majanduskasv 2000. aastal nulli lähedale ning 14. novembril 2002 jättis Argentina Maailmapangale maksmata 805 miljoni USA dollari suuruse makse.
2001. aasta lõpust on Argentina sügavas deflatsioonilises majanduskriisis vahelduvate presidentidega. Rahulolematus olukorraga on esile kutsunud vähekindlustatud kihtide (töötute) ja keskklassi sagedasi demonstratsioone. Need algasid detsembris 2001 pärast karmide säästumeetmete väljakuulutamist. Vaesemad elanikkonnakihid jäid nälga. Kriis tõi kaasa väliskapitali väljavoolu, mida valitsus pidurdas pangakontode külmutamise ja hoiuste väljavõtmise piirangutega. See omakorda kutsus esile keskklassi protestidemonstratsioonid. Osale töötajatest ei maksnud enam töötasu, mistõttu tekkisid toimetulekuraskused. Rahutustes sai surma 31 inimest. Rahandusminister tagandati, president De la Rúa astus lõpuks tagasi ning loovutas presidendiameti Eduardo Duhaldele.
6. jaanuaril 2002 devalveeris uus valitsus peesot USA dollari suhtes 28% võrra. 25. mail 2003 astus ametisse president Néstor Kirchner. Tema esimeste reformide seas oli diktatuuriaegsete kurjategijate immuniteedi kaotamine. Majandusraskused jätkusid: 20 miljonit inimest elas allpool vaesuspiiri, riik ägas tohutu välisvõla koorma all.
Tekkis elanikkonna iseorganiseerumine piquetero 'de nime all. Nad hankisid riigist sõltumatult ise toitu ning korraldasid haridust, keeldudes riigi abist.
Kirchneri valitsus astus samme välisvõlast vabanemiseks. Saavutati kokkulepe, millega võlga vähendati 70% võrra ning koostati 42 aasta pikkune maksegraafik.
28. oktoobril 2007 toimunud presidendivalimised võitis Néstor Kirchneri abikaasa Cristina Fernández de Kirchner, kes astus ametisse 10. detsembril.
Vaata ka
*Eesti-Argentina suhted
Jaan Kruus
Jaan Kruus VR II/3 (27. veebruar 1884 Sooniste vald, Läänemaa – 15. mai 1942 Moskva) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor).
Jaan Kruus sündis Läänemaal Sooniste vallas Soosalu Kruusiaugul taluniku ja sepa Jaan Kruusi ning Ann Määkaare pojana. 1893–1897 õppis ta Leevre vallakoolis.
Aastatel 1906–1909 teenis ta sundaega tsaariarmees. Seejärel õppis ta 1912–1914 Kokemäe põllutöökoolis Soomes. I maailmasõjas osales ta 1914–1918 3. Soome kütipolgus. 1915 ülendati ta vapruse eest lipnikuks, 1916 pärast korpuse ohvitserikursuse lõpetamist määrati ta rooduülemaks, seejärel pataljoniülemaks kapteni auastmes.
Vabadussõjas alustas ta 3. jalaväepolgu II pataljoni ülemana, 1919 ülendati alampolkovnikuks, misjärel sai temast veebruaris 1919 3. jalaväepolgu ülem. Aastatel 1919–1934 oli ta eri aegadel 3., 6., 7. ja 10. rügemendi ülem.
1921–1923 õppis ta kindralstaabi kursustel ning ülendati selle lõpetamise järel koloneliks. Samal aastal sai temast 7. jalaväerügemendi ülem Võrus. Tema juhtimisel alustati 1925 Võrus ja Petseris uute sõjaväelinnakute rajamist ning 1926 alustati tema initsiatiivil sõjaväe õppekompleksi - ehitust. 1934–1936 oli ta Valga sõjaväeringkonna ülem. Aastal 1936 ülendati ta kindralmajoriks ja temast sai 2. Diviisi ülem, samast aastast Kaitsevägede Nõukogu liige. 9. jaanuaril 1940 määrati ta väeosaülemate aukohtu liikmeks.
Pärast Eesti Vabariigi relvajõudude reorganiseerimist Punaarmee osaks oli ta 1940–1941 Punaarmee 22. territoriaalkorpuse 182. laskurdiviisi komandör. 1941. aastal viidi ta täienduskoolituse ettekäändel Moskvasse, kus ta vahistati ning maha lasti.
Tunnustus
Jaan Kruus on enim autasustatud eestlasest sõjaväelane Esimeses maailmasõjas. Teda on autasustatud:
23. veebruaril 2004 avati Jaan Kruusi bareljeef Tartus Ülikooli tänav 8 hoones (2. Diviisi staap, praegune Barclay hotell).
Johannes Piiper (füsioloog)
Johannes Piiper (11. november 1924 – 2. jaanuar 2012 Göttingen) oli füsioloog, Eesti Teaduste Akadeemia välisliige.
1942. aastal lõpetas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja 1952. aastal Göttingeni Ülikooli arstiteaduskonna. Ta kaitses samas 1954. aastal meditsiinidoktori kraadi ning pärast enesetäiendamist Ameerika Ühendriikides Buffalo ülikoolis toimus 1960. aastal seal ka tema habilitatsioon füsioloogia alal. 1966. aastal nimetati Johannes Piiper Göttingeni Ülikooli erakorraliseks professoriks. Ta oli Fribourgi Ülikooli (Šveits) ja Tartu Ülikooli audoktorTartu Ülikooli audoktor.
Enam kui poolsajandi vältel oli Johannes Piiperi teadustegevus olnud seotud Max Plancki Eksperimentaalmeditsiini Instituudiga Göttingenis. 1953. aastast töötas ta seal eri ametikohtadel assistendist peadirektorini. Ta oli füsioloogiaosakonna juhataja (1973–1992) ning oli korduvalt instituudi tegevdirektor (1975–1977, 1987–1989). Alates 1992. aastast oli Johannes Piiper emeriitprofessor.
1991. aastal valiti ta Eesti Teaduste Akadeemia välisliikmeks füsioloogia alal.
Johannes Piiperi peamised uurimissuunad olid hingamisfüsioloogia ja võrdlev füsioloogia ning nendes valdkondades saavutas ta rahvusvahelise tunnustuse. Tema sulest ilmus üle 570 publikatsiooni. Ta tegutses paljudes kutsealaühingutes, nagu Kopsu- ja Hingamisuuringute Ühing, Rahvusvaheline Kudede Hapnikuvahetusuuringute Ühing, Euroopa Võrdleva Füsioloogia ja Biokeemia Ühing jpt.
Isiklikku
Tema isa oli Tartu Ülikooli zooloogiaprofessor Johannes Piiper. Tema õde oli günekoloog Hilja Jalviste.
Krista Odakivi
Krista Odakivi (8. märts 1975 – 25. november 2009 Tallinn) oli eesti meteoroloog.
Ta lõpetas 1997 Eesti Mereakadeemia ja 2000 bakalaureusekraadiga Tartu Ülikooli. Hiljem õppis ta Tallinna Tehnikaülikooli magistriõppes.
Alates 1997. aastast töötas ta meteoroloogina Eesti Meteoroloogia Instituudis.
23. novembri hommikul 2009 ründas Toompuiesteele tööle minevat Krista Odakivit Snelli tiigi lähedal pesapallikurikaga mees. Ohver suri saadud vigastustesse haiglas kaks päeva hiljem õhtul.
2011. aastal mõisteti Krista Odakivi mõrvas süüdi Vjatšeslav Bajuk.
Jamāntaka
thumb|right|Identifikazzjoni diety Vajrabhairava ma retinue, seklu 18, minn artist Tibetan mhux magħruf.
Jamāntaka (tiibeti keeles རྡོ་རྗེ་འཇིགས་བྱེད། gsin rje gsed) on jidam mahajaana budismis. Jamāntaka on sanskritikeelne nimi, mis koosneb kahest osast: Jama (surmajumala nimi) ning antaka ('hävitaja'). Seepärast tähendab ta nimi 'surma hävitaja' ehk 'surma ületaja'. Linnart Mäll on oma raamatus "Nulli ja lõpmatuse kohal" Jamāntaka tõlkinud 'Jamale lõpu tegija'. Budismis iseloomustab väljend 'surma hävitaja' tegelikult kõiki budasid, sest nad on ületanud taassündide tsükli sansaara. Budistlikust seisukohast, mille järgi surm pole midagi tegelikku, vaid on pärit meie arusaamisest maailma kohta, tähendab Jamāntaka – kes algolemuselt on Buddha – seisundi saavutamine surma ületamist. Jamāntaka esindab mahajaana budismi järgijale ühtlasi nii tema täiustumise protsessi kui selle eesmärki ületada surm ja väljuda taassündide ahelast.
Gelugi koolkonna traditsioonis on Jamāntaka tarkuse bodhisattva Mandžušrī raevukas ilming. Jamāntaka nimi esineb ajalooliselt kõige vanemas tantra tekstis Guhyasamāja tantras.
Jamāntaka ehk Shri Bhagavan Jamāntaka ('Võidukas isand, kes alistanud Jama') ehk Shri Vadžra-(maha)bhairava on bodhisattva Mandžušrī kõrgeim manifestatsioon. Bodhisattva Mandžušrī, Shri Vadžra-bhairava ja Shri Bhagavan Jamāntaka sümboliseerivad dharmakayat ,mida nimetatakse ka Vadžradharaks ('vadžra hoidja'), kuna see hoiab vadžratõotust (vadžrasamaya) teostada buddhasuse ideed.
Jamāntaka tantra kirjeldab kolme liiki surma: Väline surm on tavaline elutee lõpp, mida kehastab Yama, kes resideerib idas, seitse korrust maa all. Sisemine surm on reaalsuse mittemõistmine, mis on instinktiivne klammerdumine objektide ja subjektide tõelise olemise ideesse. Salajane surm on dualistliku vaate ületamine selge valguse ja illusoorse keha ülipeenel tasandil. Jamāntaka praktikaga ületatakse need surma tüübid ja saadakse buddhaks.
"Jamāntaka keha salajane olemus on Vairotšana ja dhjaanibudad. Tema kõne salajane loomus on Lotsana ja budade naised. Tema meele sisim olemus on Jamāntaka ja Raevukad." (Ratnakarashanti).
Jamāntakale kuuluvad kaks tantrat: Krsnayamari tantra ja Vadžrabhairava tantra.
Jamāntaka erinevad vormid: Yamantaka, Krsnayamari, Raktayamari, Yamari, Vadžrabhairava. Jamāntaka üks vormidest on ka Ekavira, Vadžrabhairava ('Purustamatu hirmutaja'). 34 käe ja 16 jalaga raevukal Ekavira Vadžrabhairava Jamāntakal on budistlikus ikonograafias mustjassinine keha. Kokku on tal kaheksa põhilist pead - paremal kollane, vasakul punane, millele järgnevad teised - roosa, valge, hall ja sinine ning tipus kroonina väike üheksas - bodhisattva Mandžušrī punane pea. Need üheksa pead on tantristlikes tekstides seotud üheksa "avaldumisega". Tema keskmine pea on pikkade sarvedega pulli pea. Peamine ja suurim pea kannab inimkolpadest krooni, mille kohal on viieosaline kullatud kroon Seadmuseratta motiiviga. Juuksed seisavad skorpioninõelataoliste otstega püsti – sarnaselt Mahākāla kujudega. Pärani suu paksude punaste hultega paljastab hambad ja lebava keele. Silmad on suured, punnis ja verd täis valgunud. lisaks "kolmas silm" keset laupa. Kullatud kulmud on raevukalt koos ja väljendusrikkalt üles kergitatud.
Jamāntaka peamised keskmised käed hoiavad kõverat nuga (karttrka) ja inimkolpa (kapala), mis on kaunistatud kulla, pärlite ja vadžraga. Alumine peamine käsi hoiab maagilist pistoda phurbaad ja värskeltlõigatud mitmenäolist Brahma pead. Ülemised paremad käed hoiavad punast paremat kätt, milles on nooled ning kullaga kaunistatud kilp, mille keskel makkara või draakoni pea. Teised käed hoiavad Vadžrat, oda, kirvest, trummi (damarut), Seadmuseratast, pistoda, keerlevaid leeke ja rituaalkella, (ghanta), kolmharki (katvanga), võidulippu, punast inimese paremat jalga, läbitorgatud laipa, nahka, erinevaid maagilisi nugasid ja vaiu, lassot jt tantristlikke relvi. Jamāntaka kannab madudest ehteid, säravat ketti ning pärlitega ääristatud kaelakeed, võrusid ja kaunistusi kätel ja õlavartel, vööl ja jalgade ümber; lisaks teisi dharmapalade ornamente. Kaelas ripub Jamāntakal inimpeadest kee, ulatudes peaaegu pahkluudeni. Kõige tagumiste jalgade paar ei seisa poodiumil, vaid on kui tantsides maast lahti, peamised jalad on Alidhasana asendis, paremate jalgade rivi on põlvedest kõverdatud ning vasakud jalad sirged. See poos, mis pärit klassikalisest india tantsust, on omane skulptuuridele India idaosast, peamiselt orissale. Jumalus seisab lindude, loomade (hobune ja härg) rivil (peamiste vasakute jalgade all) ning inimesel, neljal väikesel figuuril ja suurel linnul, mis paremate jalgade all. Koos esindavad need nelja iidset olendite klassi - linnud, loomad, inimesed ja jumalad. Kolm istuvat figuuuri on hindu jumalate kolmik - mitmepealine Brahma, kes hoiab elueliksiiri amrita vaasi, ühe peaga Višnu ja mitmepealine Šiva. Suur lind on Garuda, Višnu sõiduk. Vahel lisati kujunditele ka annetusi teinud valitseja figuur, kes oli ühel põlvel jumaluse vasaku jala ees. Lootostroon on tavaliselt kujutatud kahekordsete lehtedega, kui aga ühekordsete lehtedega, siis kaarduvad need allapoole, iga leht eraldi kujundatud ja värvitud. Poodiumi ülemist serva kaunistab pärlite rida.
Tsentraaltelg
Tsentraaltelg on tugevusõpetuses telg, mille suhtes tasakujundi (näiteks varda ristlõikepinna) staatiline moment võrdub nulliga.
Austraalia
Rannajoon
Austraalia rannajoone pikkus on 34 218 kilomeetrit.
Veestik
Austraalia pindalast moodustavad 68 920 km² veekogud. Enamik järvi asub kuivas ja tasase pinnamoega siseosas, kus nende pindala sõltub sademete hulgast. Pikim jõgi on Murray Darlingi lisajõega.
Kliima
Suurem osa Austraaliast asub troopikavöötmes. Lähisekvatoriaalne kliima valitseb Queenslandi põhjaosas. Troopiline mussoonkliima valitseb Lääne-Austraalia ja Põhjaterritooriumi põhjaosas ning Queenslandi loodeosas. Lähistroopilisse kliimavöötemesse jäävad Lõuna-Austraalia lõunaosa, Lääne-Austraalia edelaosa ja Uus-Lõuna-Wales. Parasvöötmeline kliima valitseb Victoria lõunaosas ja Tasmaanias.
Sisemaal ning lääne- ja lõunaosas on väga kuiv. Maa põhjaosas Arnhemi maa ja Cape Yorki poolsaare piirkonnas on aasta ringi palav, suvemussoonide ajal ka niiske. Mõõdukas kliima valitseb ainult ida- ja kaguosa 400 km laiusel rannikuribal ning edelaosas Perthi ümbruses.
Rahvastik
18. sajandi lõpus alanud ulatuslik sisseränne avaldub ka Austraalia rahvastiku koosseisus. Umbes 91% rahvastikust on Euroopa ja 6% Aasia päritolu ning 2.2% on pärismaalased. 85% valgeist on Briti või iiri päritolu. Palju on ka sisserändajaid endiseist Jugoslaavia maadest (näiteks Horvaatiast 800 000), Kreekast (600 000), Itaaliast (600 000) ja Poolast (200 000). Enim kasutatav keel on austraalia inglise keel, mida räägib umbes 79% elanikest. Veel räägitakse hiina dialekte ja itaalia keelt.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli 24,6% Austraalia elanikest sündinud välismaal. 43,1%-l elanikest oli vähemalt üks vanem sündinud välismaal.
Riik
Föderaalvõim jaguneb kolmeks haruks:
Nii föderaaltasandil kui ka osariikides on moodustanud valitsuse enamasti Austraalia Tööpartei (leiboristid, Australian Labor Party) või Koalitsioon (Coalition), kuhu kuuluvad Austraalia Liberaalne Partei (Liberal Party of Australia) ja selle väiksem liitlane Austraalia Rahvuspartei (National Party of Australia). Austraalia parlamentidesse – enamasti küll ülemkodadesse – on valitud ka väiksemaid parteisid ja sõltumatuid kandidaate.
Austraalia poliitikas peetakse Koalitsiooni paremtsentristlikuks ja Tööparteid vasaktsentristlikuks. Queensland, Lääne-Austraalia ja Põhjaterritoorium on konservatiivsemad. Seevastu Victoria, Lõuna-Austraalia, Tasmaania ja pealinna ala on sotsiaal-liberaalsemad. Uus-Lõuna-Wales on mõõdukas ja seda peetakse sageli valimiste kaalukeeleks.
Julia Gillard sai pärast parteijuhi vahetust 2010. aasta juunis Austraalia esimeseks naispeaministriks. Pärast viimaseid föderaalvalimisi 7. septembril 2013 moodustas enamusvalitsuse Koalitsioon ning peaministriks sai Liberaalse Partei juht Tony Abbott, kes andis kindralkubernerile ametivande 18. septembril. 15. septembril 2015 sai peaministriks Malcolm Turnbull. 24. augustil 2018 tagandas Turnbulli erakond ta ametist ja uueks peaministriks vannutati senine rahandusminister Scott Morrison.
Austraalias on valimiskohustus. Valimised toimuvad alati laupäeviti. 1922. aasta föderaalvalimistest osavõtt oli langenud 59 protsendini, mispeale kehtestati 1924. aastal valimiskohustus. Selle mõjul oli 1925. aastal toimunud valimistest osavõtt tõusnud 91 protsendini. Ka osariigi tasandil kehtib valimiskohustus, Queenslandis on see 1915., Victorias 1926., Uus-Lõuna-Walesis ja Tasmaanias 1928., Lääne-Austraalias 1936. ja Lõuna-Austraalias 1942. aastast. Föderaalvalimistel mitteosalemine on karistatav 20-dollarise trahviga. Trahvi suurus osariiklikel valimistel mitteosalemise eest on osariigiti erinev. Tasmaanias, pealinna alal ja Lääne-Austraalias on see 20 dollarit (Lääne-Austraalias kohustuse korduva rikkumise puhul 50 dollarit), Põhjaterritooriumil 25 dollarit, Uus-Lõuna-Walesis 55 dollarit, Lõuna-Austraalias 70 dollarit, Victorias 81 dollarit, Queenslandis 133 dollarit.
20. sajandi lõpus, mil sidemed Suurbritanniaga olid nõrgenenud, tugevnes Austraalias vabariiklusliikumine. Vabariiklust toetavad ametlikult Tööpartei ja Roheline Partei ning mõned Liberaalse Partei liikmed (näiteks Malcolm Turnbull). 6. novembril 1999 toimunud referendumil hääletas 54,87% hääleõiguslikest kodanikest Austraalia vabariigiks muutmise vastu. Toetus vabariigile oli kõrgem jõukamais piirkonnis, eriti suuremais linnades – Melbourne'is 70,92%, Sydneys 67,85%, Canberras 63.27%, Brisbane'is 57,28% ja Adelaide'is 56,39%, seevastu Perth hääletas napilt vabariigiks saamise vastu (47,38%). Kõrgeim toetus vabariigile oli Victorias (49,84%) ja madalaim Queenslandis (37,44%).
Haldusjaotus
pisi|Austraalia osariigid ja sisealad
Austraalia koosseisus on kuus osariiki ning kolm siseala (internal territories) ja seitse välisala (external territories):
Majandus
pisi|Austraalia ekspordi sihtkohad ja suurused 2006. aastal Austraalia majandus on segamajandus, mida järjest rohkem erastatakse. 1980. aastatel hakkas Austraalia Tööpartei peaministri Bob Hawke'i ja rahandusministri Paul Keatingi juhtimisel riigi majandust ajakohastama. Sellele järgnes majanduse kokkukukkumine, millest on Austraalia suutnud kiiresti üle saada. 1990. aastatest alates on Austraalia üks paremal järjel oleva majandusega OECD riike. Töötus on sellest ajast peale järsult langenud ja ettevõtete konkurentsivõime suurenenud. 1996. aastast hakati Austraalia peaministri John Howardi juhtimisel ellu viima liberaalset majanduspoliitikat.
Austraalias on tööjõulisi 11,45 miljonit. 2009. aasta seisuga on töötus 5,6%.
Väliskaubandus
Tähtsaimad ekspordiartiklid on kivisüsi, rauamaak, kuld, liha, vill, alumiiniumoksiid, nisu ning masinad ja transpordivarustus. Tähtsaimad väljaveo sihtriigid on Hiina 21,81%, Jaapan 19,19%, Lõuna-Korea 7,88%, India 7,51%, Ameerika Ühendriigid 4,95%, Suurbritannia 4,37%, Uus-Meremaa 4,1% (2009).
Tähtsaimad impordiartiklid on masinad ja transpordivarustus, arvutid ja kontorimasinad, sidevahendid, toornafta ning petrooleumitooted. Tähtsaimad sisseveo lähteriigid on Hiina 17,94%, Ameerika Ühendriigid 11,26%, Jaapan 8,36%, Tai 5,81%, Singapur 5,54%, Saksamaa 5,3% (2009).
Mäetööstus
pisi|[[Sydney ooperiteater]] pisi|[[Uluru ]] Austraalia on maailma tähtsamaid mäetööstusmaid. Ta on maailmas esikohal kivisöe, kulla, boksiidi, vase ja rauamaagi väljaveo poolest. Maavarad annavad peaaegu kümnendiku Austraalia sisemajanduse kogutoodangust ja üle poole koguväljaveost.
Relvajõud
Austraalia kaitsevägi koosneb mereväest, maaväest ja õhuväest. Kaitseväes teenis 2015. aastal kokku umbes 81 000 sõjaväelast, kellest 23 000 olid reservväelased. Kaitseväe ülemjuhatajaks on kindralkuberner, kes määrab valitsuse ettepanekul kaitseväe juhataja. 2016.–2017. aasta riigieelarves moodustasid kaitsekulutused 2% SKP-st, mis tegi sellest maailma suuruselt 12. kaitse-eelarve.
Austraalia sõjaväelased on pärast I maailmasõda osalenud mitmetel ÜRO missioonidel ja rahuvalvemissioonidel ning ka relvastatud konfliktides. Kaitsepoliitikas on tähtsal kohal sidemed Ameerika Ühendriikidega, kellega on 1951. aastal sõlmitud ANZUS lepe. Austraalial on kaitsealased lepped Uus-Meremaa, Filipiinide, Brunei, Tai ja teiste riikidega.
Ajalugu
pisi|Austraalia tummfilm "The Sentimental Bloke" 1919. aastast Esimesed asukad protoaustraallased tulid Austraaliasse hiljemalt Kagu-Aasiast, mida Austraaliast lahutab saarterohke väin. Vanimast leiukohast on saadud algelisi veerkiviriistu, pihukirveid, kõõvitsaid ja teravikke. Eriti ida- ja kaguranniku ning sisemaa vahel ilmneb kultuurierinevusi.
V–III aastatuhandeni enne meie ajaarvamist arenes kivitöötlemine, valmistati korrapärase kujuga odaotsi, nuge ja talbu, kasutati heitepuud ja bumerangi. II–I aastatuhandel enne meie ajaarvamist võeti kasutusele lihvitud kivikirved, luust õngekonksud ja ahingud. Paljudes kohtades on leitud koopa- ja kaljujooniseid. Küttimisest, korilusest ja kalastamisest elatuvate tõmmunahaliste aborigeenide kultuur püsis kiviaja tasemel eurooplaste tulekuni. Siiski olid nende hõimudel väga hästi välja kujunenud tavad ja kombed. Mõned aborigeenid elavad tänini Austraalia inimasustusest puutumatutes piirkondades ja järgivad oma esiisade tuhandete aastate vanuseid tavu.
1611. aastal randusid esimesed hollandi meremehed Austraalia põhjarannikul ning viisid koju tagasi teate, et maa on kasutu ja elamiskõlbmatu, kuna Austraalia läänerannik on kaetud peamiselt suurte kõrbetega ja põhjaranniku kuum ja niiske kliima oli nende jaoks talumatu.
Esimene inglane, kes Austraaliasse jõudis, oli William Dampier, kuid James Cooki uurimisretked lõunarannikule 1770. aastal olid tunduvalt suurema tähtsusega. Cook leidis seal mõnusa kliima ja imeilusad metsad veidrate taimedega. Teda hämmastasid erivärviliste õitega põõsad ning suured kummipuud ja rohtpuud, mille õied meelitasid ligi tillukesi nektarist toituvaid papagoisid. Oma maabumiskoha nimetas ta sealse rikkaliku taimestiku järgi Botany Bayks. Varsti pärast seda, 1788. aastal, saabus Botany Baysse 700 sunnitööle mõistetud vangi ja 200 meremeest ning tasandikele tänapäeva Sydney kohal rajati esimesed asulad.
1811. aastal trükiti Pariisis esimene täielik Austraalia kaart, mille oli koostanud Louis de Freycinet (1779–1842), prantsuse meremees ja maadeavastaja.
Britid olid huvitatud Austraalia koloniseerimisest Põhja-Ameerika kolooniate kaotamise tõttu. Umbes 20% kolonistidest olid naised ja üks kolmandik iirlased. Peaaegu keegi asumisele saadetutest ei osanud lugeda ega kirjutada. Uue ühiskonda loomine sellise inimrühma alusel oli keeruline. 1852. aastal lõpetati sunnitööliste saatmine Austraaliasse, kuid selleks ajaks oli neid seal juba 150 000.
Arenguhüpe Austraalia ajaloos kaasnes kulla avastamisega Bay Hurstis 1851. aastal. Paljud kullaotsijad rajasid endale Austraaliasse uue kodu. Ajavahemikul 1829–1859 sai neli kolooniat osariikideks. See tõi kaasa kiire lamba- ja karjakasvatuse kasvu ning kaevandustööstuse ja transpordi arengu.
Kõikide osariikide ühendamise ideele tuli krahv Grey juba 1847. aastal. Briti parlament tunnustas Austraalia Ühendust ja Austraalia iseseisvus 1. jaanuaril 1901. Kuna Sydney ega Melbourne polnud ühenduse pealinnana vastuvõetavad, asutati 1911. aastal Canberra, mis on tänapäevani Austraalia pealinn.
Protsessikaeve
Protsessikaeve on tehnikad, tööriistad ja meetodid protsesside avastamiseks, jälgimiseks ja täiustamiseks, eraldades selleks teadmisi infosüsteemide sündmuste logidest.
Protsessikaeve on seotud andmekaeve (ingl data mining), masinõppe (ingl machine learning), äriprotsesside juhtimise (ingl business process management – BPM), ning protsesside modelleerimise ja analüüsiga.
Definitsioonid
Protsessikaeve on mudelikesksetel lähenemistel ja andmekaevel põhinev valdkond, mis pakub terviklikke tehnikaid tööprotsessidest faktipõhise ülevaate saamiseks ja protsesside täiustamise toetamiseks. Protsessikaeve ei piirdu ainult protsessi tuvastamisega. Ühendades protsessikaeves andmed ja protsessimudelid, on võimalik kontrollida protsesside vastavust, tuvastada kõrvalekaldeid, ennustada viivitusi, toetada otsuste tegemist ja soovitada protsessi ümberkujundamist.
Protsessikaeve on valdkond, kus kasutatakse masinõpet ja teisi innovaatilisi andmeanalüüsi meetodeid, et tuvastada, jälgida ja parendada tööprotsesse, kasutades teadmiste saamiseks protsessilogisid. Tööprotsess on omavahel seotud ülesannete kogum mingi kindla teenuse pakkumiseks või eesmärgi saavutamiseks. Tööprotsesside käigus tekivad andmed, mille analüüsimisel saab muuta protsesse efektiivsemaks.
Ülevaade
Protsessikaeve põhineb kahel sambal: a) protsessi modelleerimine ja analüüs ning b) andmekaeve. Mõned andmetele ja ressurssidele keskenduvad protsessikaeve tehnikad tuginevad klassikalistele andmekaeve tehnikatele. Samuti kasutatakse andmekaeve tehnikaid protsessikaeve tulemuste hindamiseks, näiteks protsessimudelite kvaliteedi mõõtmiseks. Siiski on olemasolevatest andmekaeve tehnikatest vähe kasu kontrolli-voo avastamiseks, vastavuse kontrollimiseks ja muudekski protsessikaeve ülesanneteks. Protsessikaeve loob silla andmkaeve ning protsesside modelleerimise ja analüüsi vahel.