cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Transposoonmutagenees
Kolmikristamine
Minitransposooni kandev plasmiid sisestatakse bakteritüvesse, kus soovitakse transposoonmutageneesi läbi viia, konjugatsiooni teel. Konjugatsiooniks nimetatakse bakteri DNA vahetut ülekannet doonortüvest retsipienttüvesse (vastuvõtjatüvesse), mis eeldab rakkudevahelist kontakti. Minitransposooni kandev plasmiid asub bakteritüves, mis on konjugatsiooni protsessis doonortüveks. Samasse plasmiidi on sisestatud transponeerumiseks vajalik transposaasi kodeeriv geen. Doonortüve kromosoomi on viidud geen, mis kodeerib plasmiidi replikatsiooniks vajalikku valku. Kuna see tüvi ei ole ise võimeline konjugatsioonil plasmiidi teise organismi üle kandma, kasutatakse lisaks veel nn helper- ehk abistajatüve, mis sisaldab minitransposooni konjugatsiooniks vajalikke valke kodeerivat plasmiidi. Retsipienttüved, kus transposoonmutageneesi teostada, võivad kuuluda paljude bakteriliikide hulka, näiteks Pseudomonas putida, Pseudomonas aeruginosa, Escherichia coli, Erwinia carotovora. Minitransposooni kandva doonortüve, helpertüve ja retsipienttüve rakud kasvatatakse eksponentsiaalsesse kasvufaasi ning segatakse kokku mitteselektiivsele tardsöötmele ristumisplärakaks. Eksponentsiaalne kasvufaas on ajavahemik, kus uusi baktereid tekib ajaühikus proportsionaalselt olemasolevate bakterite hulgaga.
Transposoonmutantide selektsioon
Pärast konjugatsiooni toimumist plaaditakse kolme bakteri segu minimaalselektiivsöötmele, mille tingimused võimaldavad vaid transposoonmutandi kasvu. Minitransposooni kandvat plasmiidi sisaldava doonottüve ja helperplasmiidi sisaldava abistajatüve rakud ei ole võimelised kasvama minimaalsöötmel, mis ei sisalda ühtegi aminohapet, sest need on auksotroofsed proliini suhtes. Seega jäävad selektiivsöötmel ellu ja moodustavad kolooniaid vaid need retsipienttüve rakud, mille genoomi on juhuslikult lülitunud minitransposoon. Selektsiooniks kasutatakse antibiootikumi, mille resistentsusgeeni kannab konkreetne minitransposoon. Minitransposooni kandev doonorplasmiid elimineerub ja kuna transponeerumiseks vajalikku transposaasi ei kodeerita minitransposooni poolt, vaid plasmiidilt, siis ei saa minitransposoon hiljem enam esmasest sisenemiskohast edasi "hüpata".
Transposooni sisenemiskoha tuvastamine
Minitransposooni sisenemiskoha identifitseerimiseks genoomis kasutatakse mitut meetodit.
Kloneerimisvõte
Üks klassikalistest metoodikatest on transposoonmutandist kromosomaalse DNA eraldamine ja sellest minitransposooni sisaldava DNA lõigu kloneerimine koos seda ümbritseva DNA-ga. Kloneerimist hõlbustab minitransposooni koosseisus olev antibiootikumi resistentsusgeen, mis võimaldab antibiootikumi selektsiooni abil antud DNA regiooni sisaldavat plasmiidi teistest eraldada. Pärast kloneerimist määratakse sekveneerimisega minitransposooni sisenemiskoha DNA järjestus ja võrreldakse seda DNA andmebaasis olevate järjestustega selleks, et teada saada, millisesse geeni või regulatoorsesse piirkonda minitransposoon on inserteerunud.
ARB-PCR
Teine, enamkasutatud meetod minitransposooni sisenemiskoha kindlakstegemiseks on ARB-PCR. Selleks kasutatakse praimerite komplekti, millest üks praimer on disainitud komplementaarsena minitransposooni otsale, teine praimer, nn kõdupraimer, sisaldab oma järjestuses juhuslikke nukleotiide ja vaid 4–6-nukleotiidseid järjestusi – ankurjärjestusi, mis korduvad uuritava organismi genoomis sageli. Ankurjärjestuse abil seondub praimer erinevatesse genoomi regioonidesse ja juhul kui selle praimeri seondumine on piisavalt lähedal minitransposooni otsale, sünteesitakse PCR produkt minitransposooni otsa spetsiifilise praimeri ja kõdupraimeri abil. Seejärel määratakse saadud PCR produkti järjestus sekveneerimisega ja saadakse teada minitransposooni sisenemiskoht genoomis.
Kasutusalad
Transposoonmutageneesi kasutatakse bakterigeneetikas laboratoorse meetodina mutantsete bakteritüvede saamiseks. Transposooni sisenemise abil genoomi saab välja lülitada juhuslikke geene ning jälgida, kas ja kuidas bakter sellise olukorraga toime tuleb, või avastada geene, mille rikkumine mõjutab oluliselt mutatsioonisagedust. Üldjuhul on transposoonmutageneesi läbiviimise eesmärgiks uurida teatud geeni või valgu funktsiooni.
Transposoonmutagenees on alternatiivne meetod insertsioonilisele mutageneesile onkogeenide identifitseerimiseks selgroogsetes loomades. Sel juhul konstrueeritakse selline transposoon, mis häirib geeni funktsiooni maksimaalselt (näiteks Sleeping Beauty). Täpsemalt sisaldab taoline transposoon signaale, et katkestada rikutud geeni ekspressioon sisenemiskoha lähedalt ja seejärel taaskäivitada teise katkestatud geeni ekspressioon.
Multiresistentsed bakteritüved
Antibiootikumide kasutuselevõtmisest alates on bakterid arendanud omale kaitsemehhanisme, mis võimaldaksid neil antibiootikume sisaldavas keskkonnas toime tulla. Tänapäeval on meditsiinis suur probleem patogeensete bakteritega, mis on endale hankinud erinevaid resistentsusgeene, olles sel viisil resistentsed mitmele antibiootikumile korraga st multiresistentsed. Multiresistentsed patogeensed bakterid põhjustavad haiglates, kus kasutatakse palju antibiootikume, raskeid epideemiaid, mille kontrolli alla saamine on järjest raskem.
Enamus transposoone kannavad antibiootikumide resistentsusgeene. Seega soodustab transposoonide "hüppamine" ühest DNA molekulist teise (plasmiidist kromosoomi ja vastupidi) resistentsuse kiiret levikut bakteripopulatsioonis. Multiresistentsus levib näiteks R-plasmiidide (R-resistance) abil. R-plasmiidid on kahekomponendilised, koosnedes ülekandefaktorist RTF (resistance transfer factor), mis annab plasmiidile võime konjugatsiooni teel üle kanduda, ja R-determinandist, mis sisaldab resistentsusgeene. Enamasti paiknevad resistentsusgeenid transposoonides, mis on läinud R-plasmiidi koosseisu. Kuna R-plasmiidid pole liigispetsiifilised, võivad nad üle kanduda eri liiki bakteritele. See on peamine multiresistentsete bakterite kiire leviku põhjus.
Neresheimi vald
Neresheimi linna juures asub kuulus Neresheimi klooster.
pisi|tühi|Vaade [[Neresheimi klooster|Neresheimi kloostrile]]
Jaan Konsin
Jaan Konsin (3. august 1890 Võõpste, Võnnu kihelkond, Tartumaa – 11. juuni 1975) oli eesti vaimulik.
Ta õppis Võnnu kihelkonnakoolis, Saadjärve pedagoogikaklassis ja Tartu Õpetajate Seminaris. Töötas aastatel 1914–1919 rahvakooliõpetajana. 1915–1917 võttis ta osa Esimesest maailmasõjast.
Prooviaastal oli ta Tartu Peetri koguduses Gustav Rutopõllu juures. 26. detsembril 1928 ordineeriti ta õpetajaks.
Aastatel 1929–1948 oli ta Äksi Andrease koguduse õpetaja ja 1947–1948 Tartu praost. Seejärel varjas ta ennast NSVL okupatsioonivõimude eest. Aastatel 1954–1961 oli ta Karksi Peetri koguduse õpetaja.
Krustpilsi piirkond
Krustpilsi piirkond (läti keeles Krustpils novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Piirkonna halduskeskus oli Jēkabpils.
2021. aastal liideti Krustpilsi piirkond Jēkabpilsi piirkonnaga.
Hapupiim
pisi|Hapupiim pisi|Hapupiimajoogi lassi valmistamine [[Bangladesh|Bangladeshi pealinnas Dhakas 2023. aastal]] Hapupiim on hapendatud ehk piimhappebakterite tekitatud käärimise tagajärjel kalgendunud piim.
Lisades hapupiimale atsidofiilkepikeste juuretist, saadakse atsidofiilhapupiim.
Linnamäe ohvrikivi
Linnamäe ohvrikivi on ohvrikivi Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Oru külas (mitte Linnamäe külas). Ohvrikivi on arvele võetud kultuurimälestisena.
Kivi on ristkülikukujulise põhiplaaniga ja selle pealmine osa on peaaegu lame. Kivi pikkus on 5,3 m, laius 2,6 m, kõrgus 1,7 m ja suurim ümbermõõt 14 m.
Kivi asukoha tegi arheoloogidele teatavaks 1977 koduloolane Ilmar Allikmaa.
Legal Immigrants
Legal Immigrants oli Räpina ansambel, mis tegutses aastatel 2007–2009 ning läks lõplikult laiali 2012. aastal.
Bänd viljeles alternatiivrokki.
Oskari Wilho Louhivuori
Oskari Wilho Louhivuori (18. september 1884 – 1. juuli 1953) oli Soome poliitik ja haritlane. Eesti ajaloole on Louhivuori oluline, sest ta oli Vabadussõja-aegse Eesti Abistamise Peakomitee esimees.
Haridustegevus
Ta sündis Kuopios, õppis Helsingi ülikoolis ja sai doktorikraadi 1911. aastal. Samal aastal astus ta kindlustusseltsi Salama teenistusse ja oli selle direktor kuni 1936. aastani. 1938. aastal valiti ta Helsingi Kaubandusülikooli rahvamajanduse ja statistika professoriks ja 1945. aastal sama ülikooli kantsleriks.
Poliitiline tegevus
Louhivuori oli iseseisvussenaator ehk selle parlamendi koosseisu liige, kes koostas 4. detsembril 1917 Soome iseseisvusdeklaratsiooni.
Louhivuori ja Eesti
Eesti Vabadussõja ajal oli prof. Louhivuori Soome abi üks esimesi organiseerijaid Helsingis ja tegutses seejärgi Eesti abistamise peatoimkonna esimehena. Ta teenete eest anti talle Vabadusrist 1. järk, Kotkaristi teenetemärk ning ta valiti Kaitseliidu Tallinna maleva auliikmeks.
Eesti esimese iseseisvuspäeva tähistamisel Tallinnas 24. veebruaril 1919 seisis senaator Louhivurori pea- ja sõjaminister Konstantin Pätsi kõrval. Mitteametlikust positsioonist hoolimata esitleti teda pressis kui Soome valitsuse ja rahva esindajat. Järgmistel aastatel oli Louhivuori riikide olulistel kohtumistel keskne külaline. Ta valiti ka 1935. aasta aprillis asutatud Soome-Eesti Kaubandusühenduse esimeheks. Järgmisel aastal, veebruaris 1936 oli senaator Louhivuori ka Soome-Eesti Seltsi asutamise juures ja valiti enesestmõistetavalt sellegi juhtkonda.
Louhivuori suri Helsingis 1. juuli hommikul lühikese haiguse järel 69-aastaselt.
Sergei Sõtšov
Sergei Sõtsov (sündinud 6. veebruaril 1977 Odessas) on Ukraina iluuisutaja (jäätantsija).
Ta on teinud jäätantsu paaris Anna Mosenkovaga (1999–2002), kellega nad koos on esindanud võistlustel Eestit.
Sotsiaalne kord
Sotsiaalne kord on inimlike käitumismudelite, inimeste vaheliste suhete ja elukorralduse kompleks, millest kujunevad domineerivad sotsiaalsed tavad, mis kaitsevad, peavad ülal ja jõustavad valitud elukorraldust, mis ajas märkimisväärselt ei muutu. See hõlmab nii õigust omandile, vahetust ja võimusuhteid kui ka kultuuri vorme, info edastamise viise ning väärtushinnanguid kehtestavaid ideoloogilisi süsteeme. Teaduslikus mõttes on sotsiaalne kord abstraktsioon suurest hulgast erinevatest nähtustest.
Mõiste ajalugu
Küsimus sotsiaalsest korrast, kuidas see tekib ja mida see tähendab, on sotsioloogia keskne küsimus. Sotsiaalse korra mõiste on tähelepanu keskpunktis siis, kui poliitika- või sotsiaalteadustes kirjeldatakse ajaloolisi nähtusi. Väga palju on seda mõistet kasutanud religioosse maailmavaate kandjad ja kuritegevuse põhjuseid analüüsivate kirjatööde autorid.
Kui religioosse maailmavaate kandjad mõtlesid seda mõistet kasutades "jumalikku korda", siis ilmaliku "sotsiaalse korra" mõiste tõi kasutusse Thomas Hobbes, kes kirjeldas ühiskonnakorraldust inimeste vahelise sotsiaalse lepingu kaudu.
Karl Marx oli arvamusel, et sotsiaalse korra aluseks on tootmissuhted või majandussüsteem. Émile Durkheim oli arvamusel, et see on sootsiumi poolt omaks võetud sotsiaalsete normide kogum. Wayne Parsonsi arvates oli see taas sotsiaalsete institutsioonide kogum, mis teatud kultuurilisest raamistikust lähtudes määras tegevuste kogumi. Jürgen Habermasi arvates olid sotsiaalse korra aluseks kõik nimetatud tegevused, mis realiseeruvad vastastikustes suhetes.
Ameerika politoloog Aaron Wildavsky (1930–1993), kes pani aluse fiskaalpoliitikale kui teadusharule, jõudis oma töödes järeldusele, et lineaarsel vasak-parempoolsusel põhinev poliitikakäsitlus on kaotanud oma mõtte. Kuid mis veelgi olulisem – see ei kõlba pea 4000 aasta jooksul toimunud fiskaalpoliitilise arengu selgitamiseks. Kõige sobivamaks aluseks pidas ta sotsiaalset korda, mille põhiselt ta selgitas erinevaid maksu- ja eelarvepoliitilisi lahendusi, seostades (nn vertikaalse ehk hierarhilise) kollektivismi aegridadel põhineva eelarvestuse meetodiga, egalitaarse sotsiaalse korra nullpõhise eelarvestusega ning individualistliku sotsiaalse korra tulemuspõhise eelarvestuse meetodiga.
Ilmselt tänu Wildavskyle ongi sotsiaalse korra teooria kandjaks tänapäeval kujunenud Stanfordi ülikool, kus on Michael Hechteri ja Christine Home'i poolt välja antud spetsiaalne ülikooliõpik "Theories of Social order". Lisaks on Michael Hechter koostöös Sun-Kai Chaiga analüüsinud sotsiaalse korra fenomeni laiemalt ning demonstreerinud selle mõju poliitika käsitlusele.
Üksikisik ja grupp
Taani filosoofiaprofessor Finn Collin väitis: "Grupi sotsiaalne reaalsus sünnib selle liikmete mõtlemisest, see realiseerub suhtluses ning selle olemuse määrab see, kuidas me seda üksteisele selgitame."
Hechter ja Chai on oma töös kirjeldanud gruppi kui ratsionaalselt mõtlevate üksikisikute kogumit, mis loob institutsiooni ja kontrollib selle tegevust. Kui inimesed tegutsevad ratsionaalselt (s.t nad taotlevad maksimaalset võimalikku kasu), siis on nad valmis moodustama gruppi vaid siis kui selle liikmeks olek pakub suuremat oodatavat puhaskasu kui ükskõik milline muu oleku vorm. Seega esialgse tõuke grupi moodustamiseks või selle liikmeks astumiseks annab inimese ootus saada osa rühma tegevuse tulemina tekkivast heaolust. Kõrvalejäämine ühiskondlikust institutsioonist ja selle raames sõlmitud vastastikustest kokkulepetest tähendaks, et üksikisik võitleb olemasoleva ümberjagamise pärast, kuid tulem jääb väiksemaks kuna ta ei loo selle käigus midagi.
Hechter ja Horn kirjeldavad oma teoses "Theories of Social order" kahte konkureerivat teooriat, mis püüavad selgitada sotsiaalse korra tekkimise ja püsimise põhjuseid:
Kuigi Hechter ja Chai analüüsivad oma töös üksikisiku ja grupi vahelist vastastikust suhet, esitavad nad oma töö kokkuvõttes järgmise seisukoha:
Grupisisese koostööks eelduseks on suhtlemise- ja teabe vahetamise võimekus, s.t keel, mida kõik osalised valdavad, ning sõnavara, millest osalised enam-vähem ühtmoodi aru saavad. Sõna ise on olemuslikult abstraktsioon, mis tekitab inimese teadvuses meelepildi ja hinges emotsioone. Kuna aga erinevates keeltes tekitab sama sõna erinevaid meelepilte ja emotsioone, siis tekitab otse sõna-sõnalt tõlgitud tekst tihti suuri segadusi ja vääriti mõistmisi või saab aluseks koguni suurematele konfliktidele.
Saksakeelses kultuuriruumis on ajaloo ja poliitika seisukohalt oluliste sõnade mõtte selgitamisse andnud tähelepanuväärse panuse Reinhard Koselleck. Tema tööd võtmemõistete sisu määratlemisest on väga hästi kirjeldanud Ifersen. Kosellecki tööd on innustanud tervet hulka teadlasi üle maailma, kes on ühinenud organisatsiooniks, mis on endale võtnud nimeks History of Political and Social Concepts Group ja mille liikmed jätkavad tema poolt alustatud tööd.
Poliitikateaduste kontekstis kannab iga grupp oma maailmavaadet. Grupi edu sõltub sellest, kui hästi ta suudab teadvustada oma eesmärki ja määratleda selle saavutamise tee. Kuid veelgi olulisem on tahte olemasolu ning võimekus kehtestada endale sobiv sotsiaalne kord. Kuna gruppide eesmärgid on erinevad, siis vajame me nende erinevate gruppide olemuse tuvastamiseks ning liikumissuuna määratlemiseks koordinaatsüsteemi, millele tuginedes saaks nende olemust selgitada.
Sotsiaalne kord kui mesotasandi fenomen
Sotsiaalne kord lähtub inimesest, seega selle olemuse ja suundumuste mõistmiseks peame me uurima inimest ja tema organiseerumise põhjuseid. Asja teeb keerukaks see, et lisaks füüsilise toimetuleku vajadusele on inimestel veel vaimsed huvid ning eneseteostamise soov.
Kõige algelisem grupp on perekond, mis võib kasvada hõimuks. Grupp võib moodustuda töökollektiivist, kirikukogudusest, harrastusklubist jms ühiskondlikest liikumisest. Igaüks neist püüab luua ja kehtestada oma sotsiaalse korra.
Iga selline grupp püüdleb vaid temale omase eesmärgi poole:
Kõik see kinnistub ühelt põlvkonnalt teisele edasiantavas tavakultuuris, mis taastoodab ennast ja tõrjub teistsuguseid selliseid. Sotsiaalteadustes nimetatakse selliseid isikutevahelisi mikrotasandi võrgustikke, mis tekivad ühesuguste eesmärkide poole püüdlevate inimeste koostöö tulemusel, mesotasandi gruppideks.
Sotsiaalse korra mõiste puhul on oluline selle ulatuvus. Mida rohkem inimesi järgib tunnustatud norme, seda enam seob see nad kokku ja ühendab nende jõud. Heaks näiteks on Ameerika Ühendriikides asuv amišite kogukond. Nad elavad üheskoos ühe tervikliku kogukonnana ning neid seovad ühised tavad, religioon ja väärtushinnangud.
Iga mesotasandi grupp kujundab oma sotsiaalse korra. Kuna paljud inimesed kuuluvad samaaegselt mitmesse gruppi, võib see põhjustada konfliktseid olukordi, kus isik peab tegema valiku, millisesse grupi poolt esitatavaid nõudeid on ta rohkem valmis järgima. Selliseid olukordi uurides on uurijad jõudnud vastandlike tulemusteni. Ühed on arvamusel, et rühmade vahelised sidemed vähendavad grupi liikmete isekust, mis omakorda tugevdab ühiskonda tervikuna. Teised jällegi on veendunud, et mida tugevamad on grupi sisesed sidemed, seda tugevam on ka ühiskondlik kord. Asja muudab keerukaks see, et iga selline grupp püüab laiendada oma sotsiaalse korra mõjuala ning suruda seda peale ka teistele gruppidele.
Wildavsky kirjeldab oma monograafias ühiskonnakorda kui tulemit, mis tekib erinevate, samaaegselt eksisteerivate ja omavahel konkureerivate gruppide vastasmõju tulemina. See, milline grupp või gruppide kombinatsioon on saavutanud domineeriva positsiooni, määrab ühiskonnakorra olemuse. Samas on see ühiskonnakord pidevas dünaamilises muutuses, kuna seda moodustavate mesogruppide omavahelised jõusuhted on pidevas muutuses.
Ühiskonnakorra hetkeseisu või selles toimuvate dünaamiliste protsesside kirjeldamiseks tuleb esmalt tuvastada seda kujundavad mesogrupid ning nende eneseteostuse viis, milliste tegevuse tulemiks antud ühiskonnakord on.
Indoloogia
Indoloogia on humanitaarteadus, mis tegeleb Hindustani poolsaare kultuuride, ajaloo ja keelte uurimisega.
Indoloogia on orientalistika haru.
Aleksandr Gultjajev
Aleksandr Gultjajev (vene keeles Александр Николаевич Гультяев; sündinud 4. mail 1966) on Venemaa endine jalgpallur.
2000–2007 mängis ta klubis FC Narva Trans.
Urvaste mõisa kalmistu
Urvaste mõisa kalmistu on kalmistu Urvaste kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ruhingu külas Antsla vallas Võru maakonnas.
Ajalugu
Kalmistu rajasid arvatavasti millalgi 19. sajandil Urvaste mõisa tollased omanikud Samson von Himmelstjernad. Teadaolevalt on sinna maetud 13 lahkunut.
Kirjeldus
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 300 meetri kaugusele põhjakirdesse.
Vīdale
pisi|left|Vīdale tuuliku varemed Vīdale on küla (vidējciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonna Dundaga vallas. Küla asub valla loodeosas merepinnast 75 meetri kõrgusel Zilije kalni Šlītere nõlval. Vīdale jääb valla keskusest Dundagast 14 ning Riiast 164 kilomeetri kaugusele.
Nõukogude perioodil ehitati küla välja kui kohaliku kolhoosi keskasula. Külas on raamatukogu. Külas asub Vīdale kalmistu.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Lauki muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Pagrabkalnsi muinaskalmed.
Vīdales asuvad looduskaitsealused kivid Zeltapse maakivirahn ja Silkalēji Rootsi kivi. Lisaks on looduskaitse all kaks tamme. Osa külast jääb Kaļķupe oru hoiualale, osa ka Ģipka soiste niitude hoiualale.
Aastail 2009-2021 kuulus küla Dundaga piirkonda.
Serbia 2018. aasta taliolümpiamängudel
Serbia osales 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis nelja sportlasega.
Telluride
Telluride on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, San Migueli maakonna halduskeskus.
Serbia 2018. aasta taliolümpiamängudel
Serbiat esindasid mäesuusatamises Marko Vukićević, Marko Stevović ja Nevena Ignjatović ning murdmaasuusatamises Damir Rastić.
Mängude avatseremoonial oli Serbia lipukandja Nevena Ignjatović.
Telluride
Elanike arv oli 2000. aasta rahvaloenduse järgi 2303. Aastal 2000 oli 2221.
Linn on tuntud suusakeskus ja suviste festivalide korralduspaik.
pisi|tühi|Telluride'i linnapilt talvel
Aytes
Aytes oli Eestimaa vasalliperekond.
1328 mainitakse Tallinna kodanikku Lippoldust. Ta oli 1343 Taani kuninga vasall, kellele kuulus Lüganuse kihelkonnas Aidu küla. Tõenäoliselt tuletati külast ka perekonnanimi Aytes.
1396 mainitakse Rakvere foogti Hennekin Aytes'it.
Viktoria Šklover
1998–2002 uisutas ta koos Valdis Mintalsiga. 1998–2002 võitsid nad Eesti meistrivõistlused.
Gittern
pisi|Quinterne (1450) Gittern on suhteliselt väike kitarrisarnane näppekeelpill. Gittern arenes välja umbes 13. sajandil ja selle tõid Euroopasse Hispaania maurid. Saksamaal tunti seda nimetuse quinterne, Hispaanias guitarra ja Itaalias chitarra all. . See oli populaarne instrument 14. sajandi laulikute ja amatöörmuusikute seas ning sai kiiresti suurema mõjuvõimu kui citola. Hiljem gitterni populaarsus siiski langes, tehes ruumi suurematele pillidele lautole ja kitarrile.
Feldkirchen in Kärnten
thumb|Feldkirchen
Feldkirchen in Kärnten (sloveeni Trg) on linn Austrias, Kärnteni liidumaa ja Feldkircheni ringkonna keskus. Linnaosad on Fasching, Feldkirchen, Glanhofen, Gradisch, Hoefling, Klein Sankt Veit, Pernegg, Rabensdorf, Sankt Ulrich, Sittich, Tschwarzen ja Waiern. Nimi Feldkirchen tähendab kirikut väljal.
thumb|Hauptplatz (keskväljak) thumb|Vaade Kirchgassele
Feldkirchen asub Klagenfurti nõo põhjaservas liidumaanteede (Bundesstraßen) B 93 Gurktal Straße (Friesachi suunal), B 94 Ossiacher Straße (Villachisse) ja B 95 Turracher Straße (Klagenfurti) ristumiskohas.
Läbi linna voolavad nii Glani jõgi kui ka väike Tiebel, peamine Ossiacher See sissevool.
Ajalugu
Asula võis välja kujuneda kunagise Beliandrum mansio kohas Rooma tee ääres Teurniast Spittal an der Drau juures Virunumisse, Noricumi provintsi keskusse. Rooma 2. sajandi hauakivi on pandud Püha Miikaeli abikiriku seina. Feldkirchenit on esmamainitud nimega Ueldchiricha ("kirik väljal") Kärnteni Arnulfi 888. aasta dokumendis. Kihelkonnakirik Maria im Dorn (Romaani stiilis basiilika Karolingide kooriga) on üks vanemaid sakraalhooneid Kärntenis.
Kunagine Eppensteini aadliperekonna pärandvara Feldkirchen pärandati 1166. aastal Bambergi piiskopkonnale. Piiskopid püstitasid Amthofi, millest sai toona kohaliku halduse keskus ning tänapäeeval kultuuriürituste koht ja väike muuseum. Maria Theresia omandas Feldkircheni 1759. aastal. Marksteini küla kesklinnast lõunas on endine piiripunkt Austria keisririigi ja lühiealiste Napoleoni Illüüria provintside Ülem-Kärnteni osa vahel. Tollijaama hoone ja piirikivi on alles. Feldkirchen sai linnaõigused 1930. aastal.
Anatoli Vassiljev (jalgpallur)
Anatoli Vassiljev (vene keeles Анато́лий Никола́евич Васи́льев; 29. august 1932 – 27. jaanuar 2008) oli Venemaa jalgpallur ja jalgpallitreener.
Ta on mänginud ka Eesti klubis: 1955 JK Tallinna Dünamo.
Protsendipunkt
Protsendipunkt (lühend PP) on mõõtühik, millega mõõdetakse protsentmäärade aritmeetilist vahet. Protsendipunkti tuleb vaadata kui ühte ühikut, millega mõõdetakse mingi protsentmäära (protsentides avaldatud osamäära) muutu. See leitakse kahe protsentmäära vahena, lahutades suuremast protsentmäärast väiksema.
Pakri tuulepark
pisi|Pakri tuletorn ja tuulepark 2023. aasta kevadel mere kohalt vaadatuna pisi|Pakri tuulepark
Pakri tuulepark on tuulepark Eestis, mis asub Harju maakonnas Paldiskis Pakri poolsaare tipus. Tuulepargi hõlmatava maa-ala suurus on 46 hektarit.
Pakri tuulepark valmis 2004. aastal. Esimene tuulik ühendati elektrivõrguga 15. detsembril 2004. Täisvõimuse saavutas tuulepark 2005. aasta märtsis.
Pakri tuulepargis on kokku kaheksa 2,3 MW võimsusega Nordex N-90-tüüpi elektrituulikut. Tuulepargi koguvõimsus on 18,4 MW.
Elektrituulikute tootja ja tarnija on Saksa tootja Nordex Energy GmbH. Tuuliku masti pikkus on 80 m, rootori läbimõõt 90 m. Tuuliku kaal on 275 tonni. Pakri tuulepargi tuulikute kavandatud eluiga on 20 aastat.
Pakri tuulepargi koguinvesteering on 22,4 miljonit eurot.
Pakri tuulepargi aastatoodang
pisi|Pakri tuulepark, vaade Vääna-Jõesuu lähistelt
Jaunkrimulda
Jaunkrimulda on küla (mazciems) Lätis Saulkrasti piirkonna Sēja vallas. Küla jääb valla keskusest Lojast 1,4 ja Riiast 44,5 km kaugusele.
Külast läheb läbi maantee V79, Jaunkrimulda lähistelt läheb läbi maantee A3. Küla piiril kasvavad tamm maantee A3 ääres ja Murjāņi tamm on võetud looduskaitse alla.
Küla asub endise Jaunkrimulda mõisa alal. Jaunkrimuldas asub Jaunkrimulda bussipeatus.
Aastal 2016 oli külas 8 elanikku, aastal 2019 seal püsielanikke ei olnud.
Lykke Li
Lykke Li (õieti Li Lykke Timotej Svensson Zachrisson; sündinud 18. märtsil 1986) on rootsi laulja ja laulukirjutaja.
Tema esikalbum "Youth Novels" ilmus 2008. aastal.
Vladislav Gussev (1936–2005)
Vladislav Gussev (vene keeles Владисла́в Алексе́евич Гу́сев; 1936–2005) oli Venemaa spordiajakirjanik, telekommentaator, jalgpallur.
1965 mängis ta Eesti klubis JK Tallinna Dünamo.
Marja poe varing
Marja poe varing (tuntud ka kui Marja poe katastroof) oli 1994. aasta 12. veebruari pärastlõunal toimunud varing Tallinnas tegutsenud Marja poes. Ehitusvea tõttu väsis müügisaali lage toestanud tala, mis purunedes põhjustas katuse ja lae kokkukukkumise. Õnnetuses sai kohapeal viis inimest surma ja kolmteist sai vigastada, neist üks suri hiljem haiglas. Üks laps jäi õnnetuses orvuks.
Õnnetus
1994. aasta 12. veebruaril oli Marja poes tavalisest rohkem inimesi, sest õhtul oli Lillehammeri taliolümpia avamine ja enamik linlasi soovis omad sisseostud hommikul teha. Pärastlõunal oli poes juba rahulikum, kui kassapidaja kuulis äkki vorsti- ja lihaleti juures raksatust. Tunnistaja Leida Laane sõnul: «Kõik ragises ja mürises. Ripplagi hakkas alla kukkuma, seejärel tulid robinal paneelid». Õnnetuspaigale kiirustas 11 kiirabiautot, kaks reanimobiili, päästeteenistus ja politsei kogu Tallinnast. Kuna Tallinna päästjatel polnud raske- ja eritehnikat, siis kutsuti kohale Eriautobaasi kraana, mille abil prooviti tõsta varisenud paneele. Et Eriautobaasi kraana nokk oli selleks tööks liialt lühike, tuli erafirmalt tellida tööks sobilikum kraana. Päästeoperatsioon lõppes kell kaks öösel, kui kõik paneelid oli majast välja saadud.
Fotod õnnetuspaigalt ja varingu likvideerimiselt
Rahvusarhiivi fotode andmebaas sisaldab fotosid õnnestuspaigalt ja varingu likvideerimiselt. Fotode numbrid arhiivis: 0-174037, 0-174038, 0-245123, 0-245124, 0-245125, 0-245126, 0-245127, 0-245128, 0-245129, 0-245130, 0-245131, 0-245132, 0-245133, 0-245134, 0-245135. Fotode otsimisel võib kasutada väljal Sisu kirjeldus ka fraasi "Marja poe".
Põhjused
Uurimiskomisjon selgitas, et katuslae varingu põhjustas Kuldnoka tänava poolt teisele postireale toetuva betoontala toesõlme purunemine. Betoneerimise eel oli autorijärelevalve tala üle vaadanud ja nõudnud lisaarmatuuri panekut. Seda ehitajad aga ei teinud, ning 17 aastat hiljem tala väsis ja varises alla. Otseseid süüdlasi pole tänaseni teada.
Ülesehitus
Uue kaupluse projekti hakkasid Voldemar Herkel, Kalle Rannula ja arhitektuuribüroo Harmin koostama 1994. aasta kevadel. Esimese korruse konstruktsioonid on betoonist, seinad betoonplokkidest, teine korrus seisab metallkarkassil. Poerahva soovide järgi projekteeriti kauplus osaliselt ilma vahelaeta, et katuseaknast kumav valgus langeks alati kohale, kus õnnetuse põhjustanud tala alla varises. Uue hoone ehitus algas 1994 sügisel, maja avati 30. juunil 1995.
Vahejuhtumid
Kummaline lugu juhtus aga siis, kui Päästeamet läks Siseministeeriumilt erafirmast saadud arvega raha kraana töö kuludeks välja kauplema. Toonane siseminister Heiki Arike küsis üllatunult: "Miks te siis kraanasid tellite, kui teil raha ei ole?"
Rooma vabariik
Rooma vabariik (ladina keeles Res publica Romana) oli Rooma riigi vabariiklik ajajärk, mis kestis aastast 510 eKr aastani 30 eKr või aastani 27 eKr.
Varane vabariik
Varane vabariik kestis ajavahemikul 509–265 eKr. See sai alguse, kui pärast viimase etruskist kuninga Tarquinius Superbuse pagendamist kehtestati Roomas vabariiklik riigikorraldus. Pärast viimase Rooma kuninga, 535–509 eKr valitsenud Tarquinius Superbuse pagendamist kehtestasid patriitsid aristokraatliku vabariigi. Kuninga asemel sai võimukandjaks kaks valitavat konsulit. Konsulid juhatasid sõjaväge. Reaalse ohu korral anti võim kuni kuueks kuuks diktaatorile. Vabariigi varasemat ajajärku iseloomustas plebeide ja patriitside vaheline võitlus. 496 eKr alistasid roomlased Regilluse järve juures latiinid ning 493 eKr sõlmisid nad latiinidega võrdõiguslikkusel põhineva liidulepingu. pisi|vasakul|[[Etruuria alad]] 5. sajandil eKr olid etruskide linnriigid, Etruski kaheteistkümne linna liit Apenniini poolsaare valitsev jõud. Etruuriast laiendasid etruskid oma võimu Po madalikule ning lõuna poole Roomast edasi Latinumisse, Campaniasse ning Korsika ja Elba saarele. Umbes 540 eKr võitsid etruskid liidus Kartaagoga kreeklasi merelahingus Alalia juures. Pärast seda valitses etruskide laevastik mõnda aega kogu Vahemere loodeosa merekaubandust, kuid etruskide langus sai alguse pärast 474. aastat eKr, kui sürakuuslased Hieroni juhtimisel purustasid Kyme lähedal etruski laevastiku. Etruskide võimsuse murdsid latiinide tõus Latinumis ja samniitide tõus Campanias. Põhja-Itaalias surusid etruskidele peale gallid, lõunast tungis peale tugevnev Rooma ja aastaks 283 eKr suutsid roomlased etruskid täielikult alistada.
Latiini liit
pisi|vasakul|Latiinide liit ja Liidu alade põhilised linnad , Latiini sõda, Regilluse järve lahing 4. sajandil eKr ajasid roomlased Lõuna-Latiumist välja sõjaka volskide hõimu, 396 eKr vallutasid etruskidelt Veji linna ja lõid latiinide hõimudega liidu. Latiinide liit oli ligikaudu 30 muistse Rooma lähedal asunud Latiumi piirkonna küla ja hõimu vastastikuseks kaitseks organiseeritud konföderatsioon. Liit loodi algselt kaitseks ümbritsevalt aladelt pärinevate vaenlaste (etruskide) vastu ja selle juhtrolli kandis Alba Longa linn keltidest gallide uue invasiooni oht soodustas latiini liidu tugevnemist.
Rooma kasvav võim viis selleni, et Rooma hakkas liidus järk-järgult domineerima. Liitlased polnud rahul Rooma ülemvõimuga ja nad nõudsid, et üks konsulitest ja pooled senaatorid valitaks liitlaste hulgast. 340 eKr puhkes nn liitlaste sõda Rooma ja Latiumi liitlaste vahel, kes nõudsid võrdseid õigusi. Pärast Rooma võitu saadeti liit laiali 338 eKr ja Rooma võttis liitlased enda alla. Campania liideti Rooma riigiga. Pärast Latiinide liidu lõppu aastal 338 eKr nimetas Rooma liitu kuulunud linnad munitsiipiumideks (municipia) ja rajas neisse kolooniad (coloniae). See tähendas, et linnu valitses nüüd Rooma ja seal elanud inimesi peeti edaspidi Rooma kolonistideks. Ladina liit saadeti laiali ja endised liitlased pidid alistuma Roomale.
4.–3. sajandil eKr toimunud sõdades allutas Rooma riik endale Kesk-Itaalia. 265. aastaks eKr oli kogu Apenniini poolsaar alistatud Rooma ülemvõimule.
Gallide sissetung
pisi|vasakul|Keltide ekspansioon Euroopas [[6. sajand eKr – 3. sajand eKr]] pisi|Rooma Termini raudteejaama lähedal asuv [[Serviuse müüri säilinud osa]] , Gallia Ootamatu tagasilöögi andis Rooma võimsuse kasvule gallide sissetung, 4. sajandi algul eKr tungisid Po jõe orust Etruuriasse gallid. Läbinud Etruuria, ründasid nad Roomat. Aastal 390 eKr purustasid gallid Rooma armee Brennuse juhtimise all Allia lahingus, ja vallutanud elanike poolt maha jäetud linna, purustasid selle peaaegu tervenisti.
Sergei Muhhin
Sergei Muhhin (sündinud 12. jaanuaril 1990 Tallinnas) on endine Eesti iluuisutaja.
Rooma vabariik
Gallide sissetung
Pärimus kõneleb, et ainult väike salk noorukeid varjas end Rooma ligipääsematus linnuses Kapitooliumis. Gallide katse vallutada Kapitoolium ei õnnestunud ning nad asusid seda piirama. Ühel ööl hakkas gallide väesalk üles ronima mööda Kapitooliumi nõlva. Gallid liikusid nõnda vaikselt, et keegi ei kuulnud neid. Ühel gallil õnnestus pääseda isegi päris üles. Selle peale tõstsid hirmsat kisa haned, kes jumalatar Juno pühade lindudena elasid Kapitooliumil templis. Roomlased ärkasid ja paiskasid gallialaste väeüksuse kuristikku. (Siit ongi pärit väljend "haned päästsid Rooma".)
Saanud roomlastelt määratu suure lunaraha, 1000 naela kulda, gallialased lahkusid. Ka hiljem ründasid nad mitmel korral Rooma territooriumi, kuid neil ei õnnestunud enam linna vallutada. Pärast gallide rünnakut üles ehitatud Rooma sai endale tugevad kindlustused, 380. aastaks eKr ümbritseti Rooma Serviuse müüriga, tänu millele püsis linn kaitstuna ligi 800 aastat. Müür oli kohati kuni 10 meetri kõrgune ja jalamil 3,6 meetri laiune. Arvatakse, et 11 kilomeetri pikkusel müüril oli 16 peaväravat, kuigi neist mitmest pole säilinud jälgegi ja neist teatakse vaid kirjalike dokumentide põhjal.
Samniidi sõjad
pisi|vasakul|Samniitide alad, [[Lõuna-Itaalias. Samnium William R. Shepherdi "Ajalooatlase" (1911) järgi]] , Samniidid, Sentinumi lahing Samniidi sõjad said alguse rikka ja viljaka Campania maakonna pärast ja jätkusid vaheaegadega aastatel 343–290 eKr. Kui samniidid hõivasid Roomast lõuna pool asuva Campania ja Capua linna, pöördusid sealsed elanikud abi saamiseks roomlaste poole. Sellest kasvas välja esimene samniidi sõda, mis kestis 343–341 eKr ja lõppes Rooma võiduga.
Roomlaste tugevnenud positsioon võimaldas neil end Campanias paremini sisse seada, mis viis uue samniidi sõjani – 327–304 eKr. Võitlus oli tasavägine, esialgne edu asendus raske lüüsaamisega. Rooma suutis end koguda alles pärast täielikku vägede reorganiseerimist. Samniidi föderatsioon jäi püsima ja Rooma sõlmis sellega lepingu.
Kolmas samniidi sõda puhkes gallide ja etruskide vägede invasioonist Rooma piiridesse, mida kasutas ära ka samniidi föderatsioon. Sõja algul elasid roomlased üle raske lüüasaamise. Samniidid piirasid Rooma armee metsaga kaetud Caudiumi kitsustikus sisse ning sundisid häbistavail tingimustel alistuma. Roomlased pidid läbi minema "ikke alt": maasse pisteti kaks oda ja üles oli põiki seotud kolmas. Relvadeta Rooma sõdurid pidid ükshaaval minema odade vahelt läbi vaenlase pilkerahe all. Olukorra tegi eriti raskeks see, et roomlaste vastu tõusid üles nii etruskid kui gallid, kuid kuna erinevad hõimud polnud liitunud, väljus Rooma sõjast võitjana. 296 eKr saavutasid roomlased otsustava võidu Sentinumi lahingus, mille tulemusena sõlmiti etruskidega rahu, samniidi riigid aga liideti Rooma riigiga. Hiljem alistas Rooma endale ka Põhja-Etruuria. Pärast samniidi sõdu jäi kogu Kesk-Itaalia ja osa Põhja-Itaaliast roomlaste kätte. Pärast võitu Sentinumi lahingus ulatus Rooma territoorium Napoli lahest Aadria mereni. pisi|Aleksander Suure impeeriumi piirid [[334 eKr|334–323 eKr]] Makedoonia kuninga Aleksander Suure vallutused (334–323 eKr) olid suunatud itta, ta vallutas Pärsia, Vahemere idakalda, Egiptuse. Seejärel vallutas ta Mesopotaamia, Meedia, Kesk-Aasias Baktria ja Sogdiana, India. Tema maailmariik piirnes Doonau, Aadria mere, Egiptuse, Kaukasuse ja Indusega. Diadohhide sõdades Aleksandri loodud maailmariik lagunes. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse (Ptolemaios I), Väike-Aasia ja Aasia osaks.
Lõuna-Itaalia alistamine
pisi|Suur-Kreeka umbes 280 eKr Lõuna-Itaalias asuvaist kreeka kolonistide Suur-Kreeka linnadest oli tugevaim rikas Taras. Roomlaste tegevus Tarentiumi mõjualal sai piisavaks põhjuseks sõja alustamiseks. Tarentiumlased pöördusid abi saamiseks selle aja võimsaima Aadria mere idaranniku Kreeka Epeirose kuninga Aleksander Suure sugulase, Pyrrhose poole. pisi|vasakul|[[Phyrrose sõda|Phyrrose sõja (280–275 eKr) sõjategevuse kaart]] Pyrrhos maabuski 280. aastal eKr Itaalias, tema armee koosnes 20 000-mehelisest jalaväest, 3000 ratsurist ja hulgast sõjaelevantidest. Roomlased purustati juba esimeses lahingus Heracleia all. Kaalukeeleks said lahinguelevandid, keda Rooma sõdurid kartsid. Järgmisel aastal kohtusid roomlased uuesti Pyrrhosega. Äge Asculumi lahing vältas kaks päeva. Roomlased purustati uuesti, kuid ka Pyrrhos kandis nii suuri kaotusi, et hüüdis: "Ἂν ἔτι μίαν μάχην νικήσωμεν, ἀπολώλαμεν" ("Veel üks selline võit ja ma olen kadunud"!) Siit ongi tulnud väljend Pyrrhose võit.
275 eKr kaotas Phyrros Beneventumi lahingu ja Pyrrhos mõistis, et sõda Roomaga venib väga pikaks, kuid tema jõud on lõppemas. Ta otsustas mõneks ajaks Itaaliast lahkuda. Samal ajal olid gallialased sõjakäigul lõunasse, läbi praeguse Serbia ja Albaania Makedooniasse. Kui ta tagasi pöördus, koondasid roomlased oma jõud ja lõid ta puruks. Pärast seda oli roomlastel juba lihtne vallutada kogu Lõuna-Itaalia, laiendades oma võimu Messina väinani. 272 eKr. aastal vallutas Rooma Tarasi.
Kogu Apenniini poolsaar, välja arvatud Po jõe org ja Sitsiilia, läks Rooma kätte ja Lõuna-Itaalia kreeka linnriigid jäid Rooma ülemvõimu alla.
Keskmise vabariigi periood
pisi|Itaalia alade alistamine Rooma poolt koos Puunia sõdadega 265. aastaks eKr oli Rooma viinud lõpule Itaalia allutamise ning Rooma kujutas endast aristokraatlikku vabariiki, kus suur osa rikkusest ja peaaegu kogu poliitiline võim koondus kitsa, nii patriitsi- kui ka plebeisuguvõsasid hõlmava aristokraatia kätte, mida nimetati nobiliteediks. Roomat iseloomustas varasemaga võrreldes silmatorkav seesmine ühtsus ja stabiilsus. Keskmise või klassikalise vabariigi perioodi Rooma ajaloos (265–133 eKr) oli nobiliteedi võimupositsioon oli vaidlustamatu. Nobiliteedi juhtimisel võitis Rooma Vahemere suurvõimu Kartaagot Puunia sõdades ja tõusis lakkamatute vallutussõdadega suurimaks jõuks kogu Vahemere ruumis. Ajajärku võib pidada Rooma vabariigi hiilgeajaks. Rooma oli olemuselt linnriik, riigi territoorium moodustas suhteliselt väikese osa Itaaliast, hõlmates peamiselt Latiumi ja selle lähiümbrust. Enamus Itaalia kogukondi olid Rooma liitlased ja väljaspool Itaaliat tekkinud provintse käsitati mitte riigi osana, vaid allutatud territooriumidena.Võim Roomas kuulus täieõiguslikele kodanikele, kelle tuumiku moodustasid Rooma linna ja Latiumi elanikud, kes otsustasid tähtsamad küsimused rahvakoosolekutel, valisid riigi etteotsa väärikamad endi seast riigiametnikena – magistraatidena ja järgisid otsuste langetamisel aristokraatliku riiginõukogu – senati – autoriteetset nõu. Hortensiuse seadus (287 eKr) kaotas patriitsid ja plebeid kui omaette seisused. Need seisused asendas üsna peatselt uus aristokraatia nobiliteet, kes hoidis reaalset poliitilist võimu endiselt enda käes.
Vabariiklik valitsemiskorraldus
pisi Vabariigi ajajärgul kujunes ka välja Rooma riigi vabariiklik valitsemiskorraldus:
, SPQR
Kõik Itaalia kogukonnad olid ühel või teisel moel Roomale allutatud, kuid nende allumistingimused olid erinevad ja vastavad lepped sõlmitud igaühega eraldi. Poliitikaga "jaga ja valitse" (divide et impera) püüti vähendada alistatute suutlikkust moodustada Roomale ühist vastasrinda. Osa Apenniini poolsaare kogukondi (nt latiinid) oli saanud kas täielikud või piiratud Rooma kodanikuõigused ja kuulusid munitsiipiumitena (municipium) Rooma kui linnriigi koosseisu.
Rooma armee
Ülemvõim Apenniini poolsaarel andis roomlaste käsutusse kogu Itaalia sõjajõud. Rooma armee koosnes nüüd kahest enamvähem võrdsest jaost: Rooma enda armeest ja liitlaste sõjajõududest. Kõik Rooma kodanikud (mehed alates 17. eluaastast) olid sõjaväekohuslased Roomas ja pidid end vastavalt jõukusele ise relvastama ning sõjaväeteenistuse ajal maksti neile väikest tasu – stipendiumi. Rooma liitlasväed koondusid igaüks oma traditsioonilisel alusel, kasutasid traditsioonilist relvastust ja võitlusviisi. , Leegion, Maniipul
Esimene Puunia sõda
Ajavahemikul 265–133 eKr kujunes Rooma ülemvõim Vahemere piirkonnas ja toimunud I (264–241 eKr) ja II (218–201 eKr) Puunia sõjas löödi sõjaliselt Kartaagot ja Rooma tõusis Vahemere lääneosa tugevaimaks suurriigiks. 2. sajandil eKr toimus Makedoonia ja Kreeka linnriikide allutamine ja Kartaago lõplik purustamine (146 eKr). Sõdade alguses oli Foiniikia riigi (foiniiklased – roomapäraselt puunlased) järglane Kartaago, suurvõim Vahemere lääneosas ja Rooma vabariik alles tugevnemas. Natuke rohkem kui sada aastat hiljem oli Kartaago purustatud ja Rooma asunud tema kohale.
Gallia Cisalpina
Pärast Esimest Puunia sõda survestas Rooma vabariik gallialaste võimuala. I ja II Puunia sõja vahelisel ajal tungisid gallialased taas Rooma peale, gallialased löödi tagasi ja Rooma tun­gis edasi kuni Alpideni. 225 eKr toimunud Telamoni lahingu järel käis gallialaste võim alla, 223. aastal eKr vallutas Rooma gallidelt Põhja-Itaalia (Gallia Cisalpina). Gallia Cisalpina hõlmas Po madaliku läänepoolset osa ehk tänapäeva Itaalia Lombardia ning Emilia alasid. Seda Gallia Cisalpina osa, mis jäi Po jõe ning Alpide vahele nimetati Gallia Transpadana. Provintsi lõunapiiri Itaaliaga tähistas Rubico jõgi. Gallia Cisalpina provints loodi 203 eKr. Tema keskuseks oli Mutina (tänapäeva Modena).
Illüüria
pisi|[[Illüürlased|Illüüria hõimud enne Rooma vallutust]] I ja II Puunia sõja vahelisel ajal laiendas Rooma oma valitsusalasid mööda Aadria mere idarannikut Illüürias praeguse Serbia aladeni. 3. sajandil eKr olid illüürlased tuntud mereröövlitena. Nad rüüstasid Itaalia ja Kreeka rannikualasid ning röövisid Aadria merel liikuvaid kaubalaevu. Kreeklased palusid Roomalt abi, kuid illüürlased lükkasid roomlaste hüvitusnõuded tagasi. Illüürlased siiski alistusid pärast kaht Rooma-Illüüria sõda (229–228 eKr ja 220–219 eKr). Samuti annekteeriti Korsika (238 eKr) ja Sardiinia (238 eKr), Vahemeres. 229–228 eKr, 220–219 eKr ja 168–167 eKr
Teine Puunia sõda
pisi|vasakul|Vahemere ümbruse maad enne teist Puunia sõda 218–201 eKr Teine Puunia sõda. 219 eKr toimus Pürenee poolsaare idarannikul asuvas Saguntumis linnas Rooma toetatud võimuhaaramine, Kartaago väejuht Hannibal vallutas 219 eKr Rooma liitlaslinna Saguntumi ja ületanud Püreneed ja Alpid, kihutas gallialased üles room­laste vastu ja jõudis 218. aastal eKr Apenniini poolsaarele ning nurjas sellega roomlaste plaani paisata oma sõjavägi Aafrikasse. Ta võitis Rooma leegione Ticinuse lahingus Ticino jõel, Trasimenuse lahingus, Trebia lahingus ning kontrollis Põhja-Itaaliat, kus ta ka talvitus. pisi|vasakul|Hannibali sõjakäigu teekond [[Saguntumist Apenniini poolsaarele]] pisi|See rooma [[büst Hannibalist on leitud Capuast (Rahvusmuuseum, Napoli). Tõenäoliselt tehti see tema auks juba tema eluajal]] 218 eKr võitis ta Rooma leegione, mida juhtisid Gaius Flaminius ja Servilius Geminus. Uus Rooma väejuht Fabius Verrucosus kasutas Hannibali vastu kurnamistaktikat ning Hannibal vallutas roomlaste moonalaod Cannaes ja paigutas oma väed roomlaste varustusteedele, et provotseerida roomlasi. Cannae lahingu võidu järel konsulite Lucius Aemilius Pauluse ja Caius Terentius Varro juhitud Rooma vägede üle, Lõuna-Itaalias Cannae linna lähedal Apuulias 216 eKr veetis Hannibal Itaalias veel 14 aastat. Roomlaste olukorda raskendas Balkani poolsaarel, 216. aastal eKr Illüüriasse tunginud Makedoonia kuningas Philippos V. Sõjas jõudsid Hannibali väed Roomani, kuid ei suutnud seda vallutada ressursside puudusel. pisi|vasakul|Vahemere ümbruse maad pärast teist Puunia sõda 209 eKr vallutas Rooma väepealik Publius Cornelius Scipio Africanus Pürenee poolsaare idarannikul asuva Cartagena ning 207 eKr said Kartaago väejuhi Hasdrubali (Hannibali noorem vend) väed Metauruse lahingus lüüa konsulite Claudius Nero ja Marcus Livius Salinatori juhitud vägedelt Metauro jõe juures. 205 eKr alustas Publius Cornelius Scipio Africanus invasiooni Sitsiiliast Aafrika mandrile. Ta sõlmis liidu Numiidia kuningaga ja vallutas Cap Boni poolsaarel Utica ning suundus Kartaago poole. 203 eKr kutsuti Hannibal Aafrikasse tagasi Publius Cornelius Scipio Africanuse vastu sõdima, kuid sai temalt Zama lahingus aastal 202 eKr otsustavalt lüüa. Kartaago alistus, loovutades oma sõjalaevastiku ja Hispaania, makstes suurt kontributsiooni ning nõustudes Hannibali väljaandmisega roomlastele. Sellest kuulnud, põgenes Hannibal Aasiasse. Järgmise viiekümne aasta jooksul oli Rooma ja Kartaago vahel rahu.
II ja III Puunia sõja vahelisel ajal hõivas Rooma killustatud Kreeka, tungis Väike-Aasiasse ning tegi Egiptuse ja enamuse Väike-Aasia riikidest oma protektoraadi all olevaiks.
Idaalade vallutamine
pisi|Vahemereümbruse alad 218. aastal eKr
Kreeka ja Makedoonia
Antigoniidide dünastia pisi|[[Antigoniidide dünastia Makedoonia (oranž) aastal 200 eKr ja Aitoolia Liidu ning Ahhaia Liidu alad Balkani poolsaarel, Pergamoni kuningriik ja Seleukiidide riik Väike-Aasias]] 216 eKr tungis Illüüriasse Makedoonia Antigoniidide dünastia kuningas Philippos V, millest sai alguse Makedoonia sõda Roomaga. Aleksander Suure surma järel valitses Kreeka aladel segaduste aeg, kuid 276. aastaks eKr oli haaranud Makedoonia üle kontrolli Antigoniidide dünastia, mis põlvnes Aleksandri väejuhist Antigonos Monophthalmosest. Nad suutsid kehtestada oma ülemvõimu enamikus Kreeka linnriikides. Umbes aastast 200 eKr sekkus Kreeka asjadesse järjest enam Rooma, kes sõdis korduvalt Makedooniaga.
Makedoonia ehk Illüüria sõdadega (215–168 eKr) alustas Rooma idapoolsete Vahemere maade allutamist. Kolmes sõjas (215–168 eKr) võideti Makedoonia.
202 eKr sõlmis Philippos V lepingu Seleukiidide Antiochos III jagamaks Egiptuse Ptolemaioste valdusi Egeuse meres. Rhodoslased, toetatuna Pergamoni ja Rooma poolt, kuulutasid Makedooniale sõja (205–200). Makedoonia laevastik purustas lahingus 201 eKr Lada saare juures liitlaste laevastiku ja laastas Pergamoni.
Philippos V sai 197 eKr Kynoskephalai lahingus Põhja-Kreekas Tessaalias lüüa Rooma vägedelt Titus Quinctius Flamininuse juhtimisel ja ta kaotas Kreekas ülemvõimu. 196 eKr kuulutas Titus Quinctius Flamininus Isthmia Panhelleni mängudel pidulikult välja kõigi Kreeka riikide vabaduse, kuid 148 eKr muudeti Makedoonia Rooma provintsiks. Makedoonlaste lüüasaamine Pydna lahingus märkis Antigoniidide võimu lõppu Kreekas. Pärast Aitoolia Liidu (189 eKr) ja Ahhaia Liidu purustamist (146 eKr) allutati Vana-Kreeka linnriigid. Kreeka vallutamine viidi lõpule aastal 27 eKr, mil keiser Augustus annekteeris ülejäänud Kreeka ja muutis selle Ahhaia senatiprovintsiks. Oma sõjalisest üleolekust hoolimata imetlesid roomlased Kreeka kultuuri ja võtsid üle selle saavutusi.
Rooma võimu ajajärgu alguses jäeti Kreeka linnadele autonoomia, kuid nad maksustati ja allutati Rooma Makedoonia provintsi asevalitsejale. 86 eKr vallutas ja rüüstas Lucius Cornelius Sulla Ateena, mis oli ühinenud Pontose kuninga Mithridates VI-ga Rooma vastu.
, Esimene Makedoonia sõda (214–205 eKr), Teine Makedoonia sõda (200–197 eKr), Kolmas Makedoonia sõda (171–168 eKr), Neljas Makedoonia sõda (150–148 eKr). pisi|Rooma vabariik ja [[Seleukiidide riik ca 200. aastal eKr]]