cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Upanišadid
Nimetus
8. sajandil elanud India õpetlase Šankara järgi on see tulenenud sõnaühendist upa (juures) ja ni-ṣad (istuma), tähendades seega (õpetaja) jalge ees maas istumist ning seesugune tõlgendus on tänapäeval valdav.
1896. aastal pani saksa indoloog Hermann Oldenberg selle etümoloogia kahtluse alla ning 1986. aastal esitas Harry Falk, samuti saksa indoloog, teistsuguse tõlgenduse, mille kohaselt upanišadide kujunemise ajal märkis sõna hoopis (varjatud) seost, alluvussuhet, mis on omane maailma kosmilisele korrale. Ameerika sanskritoloog Patrick Olivelle kinnitab sama: sõna upanišad sünonüüm sanskriti keeles on bandhu, mis tähendab seost või vastavust.
Sisu
Upanišadid on loodud braahmanatest ja aranjakatest hilisemal ajal, vanimad neist tõenäoliselt I aastatuhande keskpaiku eKr, seega enam-vähem samal ajal budismi ja džainismi esilekerkimisega. Veedakirjanduse jaotuses peetakse neid braahmanate ja aranjakate alajaotuseks ning nad jaotuvad nelja ossa, vastavalt neljale vedale.
Sisult ja vormilt kujutavad upanišadid endast filosoofilisi vestlusi ja arutelusid õpetaja ja õpilaste vahel. Neis käsitletakse paljusid filosoofilisi teemasid, mis sugugi alati ei tugine veedade autoriteedile, vaid rõhutavad inimese isikliku tunnetuse ja mõistmise tähtsust.
Upanišadid esindavad uut tüüpi, nn filosoofilist mõtlemist, mis on aga veel tihedalt seotud mütoloogilise mõtlemisega. Neis arendatakse välja idee aatmanist ehk isikulisest hingest, mis materiaalse maailma vangistuses sansaaras üha uuesti ümber sünnib, kuna sõltub eelnevatest tegudest. Eesmärgiks on sellest vangistusest vabanemine ehk mokša. Kuna individuaalne ise ehk aatman on upanišadide järgi tegelikult samane jumaliku alge brahmaniga, siis seisneb vabanemine selle samasuse mõistmises.
Upašinadidest oli väga kõrgel arvamusel saksa filosoof Arthur Schopenhauer, kes luges neid ladinakeelses tõlkes, mis oli tehtud pärsia keele vahendusel sanskritist.
Renessanss
right|pisi|[[Piero della Francesca "Il lupo di Rimini", 1451]]Renessanss (prantsuse sõnast renaissance 'taassünd') oli kõrgkeskajale järgnenud, 14. sajandi algusest 17. sajandi alguseni väldanud periood Euroopa kultuuriloos.
Renessanss sai alguse hiliskeskaegses Itaalias ning levis sajandite jooksul ülejäänud Euroopasse. Kuigi paberi kättesaadavus ja trükikunsti leiutamine kiirendasid ideede levikut, ei olnud muutused kõikjal samasugused. Kujutavas kunstis ja kirjanduses oli renessansskultuuris esil peamiselt Itaalia, muusikas aga Madalmaad.
Renessansiajal hakati uuesti uurima vahepeal unustusse jäänud antiikaja kunsti, kirjandust, filosoofiat ja igapäevaelu. Renessansikultuur tajus end antiikkultuuri taassünnina, mis ei tähenda siiski, et renessansiaja inimmõtte areng piirdunuks ainult vana meeldetuletamisega. Antiikaja ja renessansi vahele jäänud ajastut hakati nimetama keskajaks.
Ajastut iseloomustas eemaldumine religioonikesksetelt väärtustelt inimesekeskse maailmapildi suunas. Iseloomulikuks sai arutlemine ilu üle ja selle poole püüdlemine. Varem olid kunsti headuse kriteeriumid lähtunud sellest, mis on õige, ning see õigsus oli inimesest kõrgemal. Nüüd hakati taotlema elamuste pakkumist inimese meeltele.
Tuntuimateks renessansi suurkujudeks võib pidada Leonardo da Vincit ja Michelangelot.
Renessansil on pikk uurimislugu ning on isegi vaieldud selle termini enda kasulikkuse või sobivuse üle. On küsitud, kas renessanss oli tõesti keskajaga võrreldes edasiminek või oli see ainult pessimismi ja antiikaja nostalgia ajastu. On ka arvatud, et renessanssi ei peaks keskajast lahutama, sest need on ühes loogilises seoses ja järgnevuses.
Nimetus
Esimest korda kasutas sõna "renessanss" (itaalia keeles Rinascimento, sõnast rinascere 'uuesti sündima') Itaalia kunstnik Giorgio Vasari (1511–1574) oma entsüklopeedilises raamatus "Le Vite de' più eccellenti pittori, scultori, e architettori" (1550). Ta seostas renessansi algust maalikunstnike Cimabue (1240–1301) ja Giottoga (1267–1337). Prantsuskeelset sõna renaissance kasutas ja defineeris selle ajastu tähenduses esimesena prantsuse ajaloolane Jules Michelet 1855. aastal teoses "Histoire de France". Sama sõna on kasutatud ka teiste ajalooliste ja kultuuriliste liikumiste ja ajajärkude kohta, näiteks karolingide renessanss.
Eelrenessanss
Renessansi sünnikohaks peetakse valdavalt Itaaliat, kuigi seda on ka vaidlustatud. Perioodi kultuuri iseloomustanud ideed on pärit 13. sajandi lõpu Firenzest, eelkõige Dante Alighieri ja Francesco Petrarca tekstidest.
Roomakatoliku kirik elas läbi kriisi, mille järel lakkas kirik olemast inimese maailmapildi kese. Toimus ilmalikustumine. Kirjanduses ja kunstis ilmus jumala kõrvale maine element ning religioosseid teemasid hakati kujutama maises võtmes. Kirikuarhitektuur muutus inimesekesksemaks.
Vararenessanss
Kirjanduses ja kujutavas kunstis andis tooni Itaalia. Renessanssmuusika raskuspunkt paiknes aga Madalmaades.
Kõrgrenessanss
pisi|[[Michelangelo "Taavet", üks renessansiajastu tuntumaid skulptuure]] Perioodi algus jääb 1490. aastatesse, kui valmis Leonardo da Vinci "Püha õhtusöömaaeg" ning suri Lorenzo de' Medici. Juhtroll liikus Firenzest Roomasse. Kõrgrenessansi lõpuks arvatakse 1527. aastat, kui Saksa palgasõdurid rüüstasid Rooma. Sellele järgnes manerism.
Kõrgrenessansi termin võeti kasutusele 19. sajandi alguses Saksamaal. Seda on kritiseeritud üksikute meistrite töödele liigse keskendumise ning ajaloolise konteksti vähese jälgimise pärast.
Kujutav kunst
Kunstis arendati välja lineaarperspektiiv ja teised tehnikad, mis rõhutavad kujutuse tõepära.
Teadus
Teadus hakkas eelkõige tuginema vaatlustele ja katsetele. Teadusele ja haridusele andis täiesti uued võimalused trükikunsti leiutamine 15. sajandi keskel.
Välislingid
Renaissance artistique
Relvastatud Võitluse Liit
Eesmärgid
Organisatsiooni eesmärgiks oli relvastatud ülestõusu ettevalmistamine juhuks, kui peaks puhkema sõda USA, Suurbritannia ja NSVL vahel. Igas linnas ning vallas prooviti luua oma haruorganisatsioonid, mis allusid keskusele. Tunti ainult oma organisatsiooni kuuluvaid inimesi ja neidki varjunimede järgi. Liidul oli oma põhikiri, olid kindlad konspiratiivkorterid ning informaatorid. Liikmeteks värvati nõukogude võimu vastaselt meelestatud inimesi, selleks tuli täita avaldus ja anda vanne. Levitati lendlehti ja plakateid, rööviti kauplusi, koguti andmeid kommunistide kohta, et hiljem nendega arveid klaarida, korraldati plahvatusi jms.
Põhikirja järgi oli RVL "vabatahtlik, salajane ja relvastatud rahvusliku vastupanuliikumise organisatsioon", mille eesmärgiks oli võitlus Eesti au ja sõltumatuse eest. RVL pidi koondama "võitlusvõimelisi isikuid väljaastumiseks suureulatusliku küüditamise või maa laastamise puhul, sõja alates efektiivse partisanisõja pidamiseks või RVL liikme kaitseks". Oluline oli ka ideoloogiline võitlus, põlguse süvendamine okupatsioonivõimu ja selle käsilaste vastu, samuti rahva kaitsmine okupantide omavoli eest.
Reet Sool
Reet Sool (1. detsember 1951 Pärnu – 30. detsember 2021 ) oli eesti kirjandusteadlane ja luuletaja.
Relvastatud Võitluse Liit
Struktuur
Relvastatud Võitluse Liidu struktuur oli üles ehitatud vallaorganisatsioonide printsiibil. Eesmärgiks seati igasse valda luua oma allorganisasioon, mille tegevust pidi juhtima Keskstaabi poolt valitud isik. Vallajuht värbas oma valla piires ise uusi liikmeid, pidas sidet tegutsevate metsavendade salkadega ning oli aruandekohuslik Keskstaabi ees. Aktiivsemates RVL-i piirkondades määrati ka maakonnajuhid, kes vastutasid oma maakonna vallaorganisatsioonide eest. RVL-i liikmeks astuja pidi täitma ankeedi ja valima enesele varjunime. Värvatav tohtis teada ainult värbaja ja ühe soovitaja kuulumisest RVL-i.
Reet Sool
Haridus
Ta lõpetas 1970. aastal Pärnu 1. Keskkooli 108. lennu. Inglise keelt õpetas talle Linda Pais, kes nooruses oli elanud ja õppinud Inglismaal. 1976. aastal lõpetas Sool Tartu Riikliku Ülikooli inglise filoloogina. 1978. aastal astus ta TRÜ aspirantuuri ja lõpetas selle 1982. aastal. 1983. aastal kaitses ta Moskva Riiklikus Ülikoolis filoloogiakandidaadi kraadi (kinnitati 1984) väitekirjaga "Сатирические тенденции в американском романе 60–70-х годов ХХ века".
Sool täiendas end 1990. aastal Edinburghi Ülikoolis inglise ja šoti kirjanduse ning 1993. aastal Toronto Ülikoolis kanada kirjanduse alal.
Töökäik
Üliõpilasena töötas Reet Sool aastatel 1973–1974 TRÜ raamatukogu bibliograafina ja 1974–1975 EPA vesiehituskateedris laborandina. Pärast ülikooli lõpetamist jäi ta tööle TRÜ filoloogiateaduskonda: aastatel 1976–1978 töötas ta võõrkeelte kateedris õpetajana, 1982–1984 inglise filoloogia kateedris õpetajana, 1984–1989 vanemõpetajana, 1989–1992 dotsendina. Tema õppetöö hõlmas järgmisi ainekursusi: inglise ja ameerika kirjandus ning inglise keel põhikeelena.
Alates 1992. aastast, kui filoloogiateaduskond reorganiseerimise tulemusena kaotati, jätkas ta dotsendina filosoofiateaduskonna germaani-romaani filoloogia osakonna inglise filoloogia õppetoolis. Hiljem on Sool lugenud ameerika kirjanduse, kirjandusteooria ja James Joyce'i ainekursust.
Ühtlasi oli ta aastatel 1993–1994 ja 1995 Michigani Ülikooli s, 1998. aastal Queensi Ülikoolis (Belfast), 1999–2000 Fullbright Scholarship'iga California Ülikoolis Berkeleys. 2005. aastal oli ta Toronto Ülikooli külalisuurija.
2016. aasta seisuga töötas ta võrgustikus European Network for Comparative Literary Studies.
Teadus
Soola uurimisvaldkonnad olid ameerika, iiri, kanada ja eesti kirjandus, võrdlev kirjandusteadus ja kirjandusteooria (hermeneutiline koolkond).
Aastatel 2008–2009 juhtis ta Tartu Ülikoolis Social Sciences and Humanities Research Council of Canada (SSHRSS) International Opportunities Fund Grant'i raames rahvusvahelise projekti "The Contribution of Literary Translation to Intercultural Understanding: Developing a Model for Reciprocal Exchange" (Kanada, Tšehhi, Rumeenia ja Eesti).
Isiklikku
Ta valdas eesti, inglise, vene, saksa, prantsuse, soome, rootsi ja ladina keelt. Tema tütar Livia elab San Franciscos ning töötab kunstniku ja kujundajana. Poeg Julius on arst.
Relvastatud Võitluse Liit
Struktuur
Keskstaap asus pikemat aega Läänemaal. Sellesse kuulusid peale juhi ja staabi liikmete vastuluuregrupp, majandusgrupp ja kohus, samuti staabi turvaüksus.
Läänemaal Põrguhaual asuv RVL-i punker oli ümbritsetud umbes meetrikõrguse muldvalliga.
Sündmuste kulg
1945. aasta teisel poole hakkasid mitmed Läänemaa ja Pärnumaa metsavendade juhid oma salkade tegevust kooskõlastama ning arutama üle-eestilise organisatsiooni vajaduse üle. Asuti organiseerima kogu maad katvat vastupanuorganisatsiooni, mille nimeks sai Relvastatud Võitluse Liit ehk RVL. RVL lõi maakondlikud organisatsioonid Läänemaal, Pärnumaal, Harjumaal, Järvamaal, Tartumaal, Võrumaal, Tallinnas ja Tartus. Virumaal ja Viljandimaal oli organisatsioon esindatud üksikute gruppidena.
Relvastatud Võitluse Liit luges oluliseks võimaliku massiküüditamise ärahoidmist. Vallaorganisatsiooni juhil oli õigus omavoliliselt kasutada enda käsutuses olevat jõudu küüditamise ärahoidmiseks. Üldise plaani järgi oleksid R.V.L.-i üksused üle Eesti toimuva küüditamise korral pidanud kõikjal ründama sidejaoskondi, parteikomiteesid ja raudteejaamasid.
RVLi liikmetest arreteeriti ja tapeti Nõukogude okupatsioonivõimu poolt umbes 500 isikut. Keskstaabi otsusel alluti vaid Eesti Vabariigi valitsusele. Ametlike suhete loomiseks kavatseti ka oma delegaadid Stockholmi saata, kuid MGB jõudis väljavalitud mehed arreteerida.
1948. aasta sügisel mõisteti KGB erinõupidamise otsusega pikemaks või lühemaks ajaks vangilaagrisse 59 inimest, kes olid seotud RVLiga.
Relvastatud Võitluse Liidu eestvedajatest oli Vello Malmre. Üks RVLi tegevuses osalemises süüdimõistetu oli ka näitleja Heino Mandri.
Kasahstani jalgpallikoondis
Kasahstani jalgpallikoondis on Kasahstani jalgpalluritest moodustatud riigi esindusmeeskond, mille liikmed valib välja koondise peatreener ning mida haldab Kasahstani Jalgpalliliit (kasahhi Қазақстанның Футбол Федерациясы, vene Федерация Футбола Казахстана). Peamine kodustaadion on Almatõs asuv keskstaadion.
Kasahstan kuulus varem Aasia Jalgpalli Konföderatsiooni, kuid lahkus sealt ja on 2002. aastast UEFA liige.
Pole kordagi pääsenud maailma- ega Euroopa meistrivõistlustele.
Aastail 2006–2008 juhendas kasahhe Arno Pijpers, kelle abi oli Janno Kivisild.
Soroban
thumb Soroban (算盤, そろばん) on traditsiooniline jaapani arvutuslaud.
Soroban 'il on ristkülikukujuline raam, millel on 21, 23, 27 või isegi 31 vertikaalset kepikest (mida rohkem neid on, seda suuremate arvudega saab opereerida või seda suurema hulga arvudega korraga arvutada). Igal kepikesel on viis kivi, mida lahutab põikiriba. Riba kohal on üks kivi, riba all neli kivi. On ka selline soroban, millel riba all on viis kivi.
Sorobani kõrgus on umbes 8 cm.
Kivikesed on tavaliselt kahest otsast koonilise kujuga, et neid oleks hõlpsam liigutada.
Nimetissõrme ja pöidla abil on võimalik soroban 'iga väga kiiresti arvutada, tehes kõiki aritmeetilisi tehteid. Soroban arvatakse olevat kõige kiiremat arvutamist võimaldav arvutuslaud. Vilunud arvutajad ainult vaatavad soroban 'i, seda puudutamata. Vasaku peopesa kohal liigutatakse kiiresti sõrmi, nagu liigutataks soroban'i kivikesi.
Selle algkuju (suanpan) jõudis Jaapanisse Hiinast hiina kaupmeeste vahendusel. Jaapanlased eemaldasid kõigepealt igas reas ühe kivikese ülemisest osast ning hiljem veel ühe kivikese alumisest osast, nii et arvutuslauda sai pärast seda kasutada ainult kümnendsüsteemis arvutamiseks. Nelja alumise kivikesega versioonis loobusid jaapanlased ka qiuchu (jagamistabeli kasutamisest.  Tekkis vaidlus, kas eelistada korrutamis- või jagamistabelit; 1920ndatel jäid peale korrutustabeli pooldajad.
Jaapanis tuli soroban laialdaselt kasutusele 16. sajandil.
Soroban oli jaapani kaupmeeste lahutamatu abivahend. 17. sajandi keskpaigaks oli see olemas igas poes ja igas riigiasutuses.
Hiljem hakati soroban 'i kasutamist koolis õpetama. Sellest sai üks kohustuslik õppeaine lugemise ja kirjutamise kõrval. Praegu on soroban 'il arvutamise õppimine kohustuslik 3. ja 4. klassis, sest see näitlikustab hästi kümnendsüsteemis arvutamist. Õpetaja kasutab juhendamisel laulutaolisi vormeleid. Sageli on õpilastel koolis kaasas nii nelja kui ka viie kiviga soroban. Olulises osas on soroban i siiski välja tõrjunud kalkulaator. Jaapanis on 25 000 eraõppeasutust, kus õpetatakse soroban 'il arvutamist. Vanemad saadavad lapsi sinna hoolimata õpetajate soovitustest; sest see võimaldab hõlpsasti omandada väga kiire peastarvutamise oskuse. Igal aastal toimuvad üleriigilised võistlused, kus selgitatakse välja kiireim kujuteldavat soroban i kasutav õpilane. 12. novembril 1946 peeti Tōkyōs võistlus soroban'i ja elektrilise kalkulaatori vahel. Soroban võitis 4:1.
On leitud, et soroban'i kasutamise valdamine aitab kaasa statistilise informatsiooni mõistmisele, informatsiooni mõistmisele ja töötlemisele ning loominguliste, sealhulgas matemaatiliste võimete arenemisele.
Shimane prefektuuris Okuizumo linnas (endise Yokota linna alal) on puust arvutuslaudade muuseum. Sinna on kogutud eksponaate kogu maailmast.
Yokota on olnud traditsiooniline soroban 'ide valmistamise keskus. Seal on 20 soroban 'i vabrikut. Neid valmistatakse seal aastas sadu tuhandeid ning sealt tuleb umbes 70% soroban ide aastatoodangust. Parimal aastal (1978 ) valmistati neid seal 1,2 miljonit. Nõudluse languse tõttu on see arv langenud 250...300 tuhandele. Vimasel ajal on hakatud soroban e eksportima, eriti arengumaadesse, kus kalkulaatoreid on raske hankida. Näiteks Tais on neid hakatud algklassides kasutama. Yokotas endas kalkulaatoreid peaaegu ei kasutata.
Haakon VII riigivisiitide loend
Haakon VII riigivisiitide loendis on toodud kronoloogilises järjestuses kuninga ametlikud visiidid välisriikidesse.
Põllküla juga
pisi|Juga kevadel pisi|Põllküla juga aprillis Põllküla juga (ka Raja juga) asub Harjumaal Lääne-Harju vallas Paldiski linnas. Juga jääb Kloogaranna–Paldiski maantee lähedale. Juga on üks kolmest Pakri poolsaare väikejoast (teised on Valli ja Kersalu juga).
Juga on 2,5 meetri kõrgune, toitudes Põllküla ojast. Oja on kuivadel perioodidel sageli veevaene.
Katoliku kirik
Katoliku kirik ehk roomakatoliku kirik (ladina Sancta Romana Ecclesia 'püha Rooma kirik') on maailma suurim kristlik kirik (üle 1,2 miljardi liikme). Tegemist on maailma ühe vanima usuühinguga, mis on mänginud olulist rolli läänemaailma ajaloos. Katoliku kiriku hierarhia tipus seisab Rooma piiskop, keda nimetatakse ka paavstiks. Kiriku peamised uskumused on kokku võetud Nikaia usutunnistuses ja apostellikus usutunnistuses; protestantlikest kirikutest eristab katoliku kirikut eelkõige seitsme sakramendi ja paavsti ülemvõimu tunnistamine.
Katoliikluse seisukohalt on katoliku kirik ainuõndsakstegev püha asutus ning Jumalariigi nähtav kehastus maa peal.
1054. aastal toimunud suure kirikulõhe tagajärjel lõhenes ühtne, ortodoksne ja katoolne kirik õigeusu ja katoliku kirikuks.
Organisatsioon
Katoliku kiriku pea on Rooma piiskop ehk paavst, keda peetakse Kristuse asemikuks maa peal. Paavst on ilmeksimatu ametlikes (ex cathedra) seisukohavõttudes, mis puudutavad moraali ja usku. Ühtlasi on paavst Vatikani linnriigi pea.
Katoliku kiriku kõrgeim organ on kirikukogu, kuid selle otsused vajavad paavsti kinnitust. Täidesaatva ning juriidilise organina tegutseb paavsti juures Rooma kuuria, mille arvukaid ametkondi (kongregatsioone) juhivad kardinalid. Paavsti surma korral valib kardinalide kolleegium (konklaav) uue kirikupea, kelleks võib olla iga meessoost isik.
Riitused
Kiriku haldusliku jaotuse põhiüksus on kogudustest koosnev diötsees ehk piiskopkond, mida haldab piiskop.
Jumalateenistuse põhivormid on missa, laudes, vesper, vigiilia jt. Nende kõrval korraldatakse protsessioone, palverännakuid ja muid kombetalitusi. Jumalateenistusi ja kombetalitusi toimetatakse pidulikult, kasutades liturgilist riietust, liturgilist muusikat, mitmesugust sümboolikat (näiteks žeste, liturgilisi värve), pühitsetud vett, pühapilte ja viirukit.
Kiriku ainsaks ameti- ja liturgiliseks keeleks oli 1965. aastani ladina keel.
Roomakatoliku kiriku ajaloos on olnud tähtsad mungaordud (vt munklus).
Katoliku kirik Eestis
Eesti 2011. aasta rahvaloenduse järgi pidas 15-aastastest ja vanematest Eesti elanikest end katoliiklaseks 4501 ja Ukraina Kreekakatoliku Kirikusse kuuluvaks 124 küsitletut. Tegutseb kaheksa kogudust, ametis on kaheksa diötseesipreestrit, kaks ordupreestrit, kaks personaalprelatuuri vaimulikku. Lisaks elab Eestis 18 nunna. Suurim klooster on Pirita klooster Tallinnas, kus tegutsevad birgitiinide ordu õed. Ka Halastuse Misjonäride Ordu õed tegutsevad Tallinnas. Tartus on pärast taasiseseisvumist oma tegutsemist jätkanud Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise õdede kongregatsioon, kes elavad frantsisklaste ordureegli järgi.
Eestis ei ole moodustatud oma diötseesi, vaid on 1924. aastal moodustatud ja 1992. aastal taastatud apostellik administratuur. Ametis on piiskop, Opus Dei liige Philippe Jourdan.
Seksuaalse ärakasutamise juhtumid katoliku kirikus
Alates 1990. aastatest on alaealiste seksuaalse kuritarvitamine katoliku vaimulike ja teiste kirikuliikmete poolt muutunud tsiviilkohtuvaidluste, kriminaalvastutusele võtmise, meediakajastuse ja avaliku arutelu objektiks üle maailma. Katoliku kirikut on kritiseeritud väärkohtlemise kaebuste käsitlemise eest, kui sai teatavaks, et mõned piiskopid varjasid süüdistatud preestreid, viies nad üle teistele pastoraalsetele ülesannetele, kus suurem osa jätkasid seksuaalkuritegude toimepanemist.
Vastuseks skandaalile on kehtestatud ametlikud protseduurid, mis peaksid aitama ära hoida väärkohtlemist, julgustama igast juhtunud väärkohtlemisest teatama ja selliseid teateid kiiresti käsitlema, kuigi ohvreid esindavad rühmad on nende tõhususe vaidlustanud.
2014. aastal asutas paavst Franciscus alaealiste kaitseks paavstliku komisjoni.
Tsentraalvakuool
pisi|Tsentraalvakuool taimerakus Tsentraalvakuool on taimerakus esinev suur vakuool, mis moodustub pisemate vakuoolide liitumisel.
Mänttä-Vilppula linn
Mänttä-Vilppula on linnaks nimetatav omavalitsus Soomes Pirkanmaa maakonnas.
1. jaanuaril 2009 moodustati Mänttä linna ja Vilppula valla liitumisel Mänttä-Vilppula linn.
Linnas on arenenud paberi- ja tselluloositööstus. Seal on kaks kunstimuuseumi. Mänttä linnas on mälestussammas rahvakirjanik Aleksis Kivile.
Venemaa peaministrite loend
Loend
Sulgudes kuupäevad on juliuse kalendri järgi.
Riigikogu
Riigikogu on Eesti Vabariigi ühekojaline parlament, kellele kuulub Eestis seadusandlik võim. See on ainus Eesti riigiorgan, mille koosseisu valib Eesti rahvas. Riigikogu tähtsamad ülesanded on välja töötada seadusi, võtta vastu otsuseid, anda volitused peaministrikandidaadile valitsuse moodustamiseks, teha parlamentaarset kontrolli, võtta vastu riigieelarve, valida Vabariigi Presidenti ning arendada välissuhtlust. Riigikogu loodi 1920. aastal Eesti esimese põhiseadusega ja praegusel kujul toimib Riigikogu alates 1992. aasta põhiseaduse vastuvõtmisest.
Riigikogusse kuulub 101 liiget, kes valitakse vabadel valimistel proportsionaalsuse põhimõttel neljaks aastaks. Riigikogu valimisõigus on kõigil 18-aastaseks saanud teovõimelistel Eesti kodanikel. Riigikogusse võib kandideerida iga vähemalt 21-aastane hääleõiguslik Eesti kodanik.
Riigikogu tööd korraldab Riigikogu juhatus, mis koosneb Riigikogu esimehest ja kahest aseesimehest. Iga Riigikogu liige kuulub vähemalt ühte alatisse komisjoni, kus valmistatakse seaduseelnõud ette enne täiskogu istungit. Riigikogu liikmed koonduvad oma erakondliku kuuluvuse järgi fraktsioonidesse, mille kaudu viivad Riigikokku valitud erakonnad ellu oma poliitilist programmi. Riigikogu liikmed võivad välissuhtluse edendamiseks või mõne kitsama eluvaldkonna huvide kaitsmiseks moodustada veel parlamendirühmasid ja ühendusi. Riigikogu tegevuse toetamiseks töötab Riigikogu juures Riigikogu Kantselei.
Riigikogu istungid toimuvad Tallinnas Toomapea lossis. Viimastel, 2023. aasta Riigikogu valimistel valiti XV Riigikogu koosseis.
Nimi
Nime "Riigikogu" pakkus välja Johannes Reinthal 1920. aasta põhiseaduse väljatöötamisel Asutavas Kogus. Nime valimisel leiti, et riigi seadusandliku kogu nimetus peaks olema lühike, kuid kõnekas. Põhiseaduse kolmandal lugemisel sai Reinthali variant 26 häält ja Konstantin Pätsi pakutud "Riigikoda" 25 häält, kuigi teisel lugemisel oli "Riigikoda" saanud 47 häält "Riigikogu" 20 vastu. Tõsiselt kaaluti ka nime "Riigivolikogu", kuid Pätsi arvates oli sõna "voli" tüve poolest võõras, sest tulenes venekeelsest sõnast "volja".
Riigikogu eelkäijad
Esimeseks Eesti rahvaesinduseks oli 1917. aastal valitud Eestimaa Ajutine Maanõukogu ehk Maapäev. 28. novembril 1917 kuulutas Maanõukogu end kõrgeimaks võimuks Eestis kuni demokraatlikult valitud Asutava Kogu kokkukutsumiseni. Edasisteks tegevusteks anti volitused Maanõukogu vanematekogule. Otsuse vastuvõtmise järel ajasid enamlased Maanõukogu laiali ja selle tegevus katkes terveks aastaks.
Saksa vägede lähenedes 1918. aasta veebruaris otsustas põranda all tegutsev Maanõukogu vanematekogu nimetada ametisse Eestimaa Päästekomitee, kelle ülesandeks oli Eesti iseseisvuse väljakuulutamine. Iseseisvus kuulutatigi välja iseseisvusmanifesti ettelugemisega Pärnus 23. veebruaril 1918. Juba 25. veebruaril jõudsid Saksa väed Tallinna ja algas Saksa okupatsioon. Saksamaa alistus 11. novembril 1918 ja Maanõukogu kogunes uuesti 20. novembril, nüüd esimest korda iseseisva Eesti esinduskoguna. Järgnevate kuude jooksul otsustas Maapäev kokku kutsuda Asutava Kogu, mille ülesandeks oli võtta vastu põhiseadus ja maaseadus.
120-liikmelise Asutava Kogu valimised toimusid 5.–7. veebruaril 1919 ja esimene koosolek 23. aprillil 1919. Oma tegevusaja jooksul võttis Asutav Kogu vastu Eesti riikluse seisukohalt hulga olulisi seaduseid ja otsuseid, nagu maareformiseadus, Tartu rahulepingu ratifitseerimine, perekonnaseadus ja algkoolide seadus. Kõige tähtsam oli Eesti esimese põhiseaduse vastuvõtmine 15. juunil 1920, mille järgi kuulus seadusandlik võim Riigikogule.
Riigikogu 1920. aasta põhiseaduse kehtimise ajal
Põhiseaduse järgi kutsus Riigikogu ametisse ja vabastas ametist valitsuse. Valitsusel pidi olema Riigikogu usaldus. Kui Riigikogu kas kogu valitsust või selle liiget umbusaldas, tõi see kaasa valitsuse või selle liikme tagasiastumise. See tähendas, et valitsus oli Riigikogust otseses sõltuvuses. Kuna põhiseaduses ei olnud Presidendi institutsiooni, kes Riigikogu võimu tasakaalustaks, jäi täidesaatev võim liiga nõrgaks. Nõrk täidesaatev võim tõi aga kaasa suurema ebastabiilsuse – valitsused vahetusid tihti ja neil polnud piisavalt iseseisvust, et oma ülesandeid täita. Riigikogu määras ametisse riigikohtunikud, mistõttu oli küsitav ka kohtuvõimu iseseisvus.
Esimesed Riigikogu valimised toimusid 27.–29. novembril 1920 ning Riigikogu kogunes esimest korda 4. jaanuaril 1921. I Riigikogu läks laiali enne tähtaega, sest 1923. aastal toimunud rahvahääletusel oli suurem osa rahvast vastu Riigikogu soovile muuta algkooli seadust nii, et usuõpetust algkoolis enam ei õpetataks. Kuna rahvas lükkas tagasi Riigikogu vastuvõetud seaduse, tuli põhiseaduse järgi kuulutada välja uued Riigikogu valimised.
1923. aasta valimistel valiti II Riigikogu koosseis ning aastatel 1926, 1929 ja 1932 valiti vastavalt III Riigikogu, IV Riigikogu ja V Riigikogu koosseis. 1920. aastatel pääses tavapäraselt Riigikokku kuus suurt erakonda ning neli kuni kaheksa väikest erakonda. Selline killustatus sundis moodustama koalitsioonivalitsusi, mis enamasti koosnesid nelja-viie erakonna esindajatest. Nii suur koalitsioonierakondade hulk tegi erimeelsuste lahendamise keeruliseks ja seetõttu olid koalitsioonid ebastabiilsed – valitsuste keskmine eluiga jäi veidi alla 11 kuu.
Enne 1932. aasta Riigikogu valimisi toimus Eesti poliitmaastikul suurem konsolideerimine ning Riigikokku pääses kolm suuremat ja kolm väiksemat erakonda. Loodetud stabiilsust see aga ei toonud, sest loodud suured erakonnad lagunesid taas. Lisaks kukkus 1933. aasta juunis toimunud rahvahääletusel juba teist korda läbi Riigikogu katse põhiseadust muuta, et luua presidendi institutsioon. Põhiseaduse eelnõu põrumise põhjusteks peeti rahva usaldamatust poliitikute, valitsuse ja Riigikogu vastu. 1933. aasta oktoobris võeti aga rahvahääletusel ülekaalukalt vastu vabadussõjalaste esitatud põhiseaduse eelnõu, mis hakkas kehtima 1934. aastal.
Riigikogu 1934. aasta põhiseaduse kehtimise ajal
1934. aastal kehtima hakanud põhiseadus muutis Eesti riigikorra presidentaalseks. Riigikogu koosseisu vähendati 50 liikmele ja valimisperioodi suurendati kolmelt aastalt neljale. Loodi riigipea institutsioon ning riigipead hakati nimetama Riigivanemaks. Riigivanem sai uue põhiseadusega Riigikogu üle täieliku kontrolli – Riigivanemal oli õigus kuulutada valimised välja enne nelja aasta möödumist ning lõpetada Riigikogu korraline istungjärk enne tähtaega. Riigivanemal oli ka suspensiivse veto õigus Riigikogu otsuste suhtes ning edasilükkamatu vajaduse korral võis Riigivanem välja anda seaduse jõuga dekreete. Samuti oli valitsuse moodustamine Riigivanema ainupädevuses, kuid Riigikogule jäi siiski õigus valitsust või selle liiget umbusaldada.
Tegelikult ei valitud Riigikogu 1934. aasta põhiseaduse järgi kordagi, kuna 12. märtsil 1934 teostas Riigivanema ülesandeid täitev peaminister Konstantin Päts veretu riigipöörde, et takistada vabadussõjalaste võimulepääsemist. Riigikogu valimised lükati 19. märtsil edasi ning 2. oktoobril 1934 lõpetas Peaminister Riigivanema ülesannetes eelmise põhiseaduse alusel valitud Riigikogu erakorralise istungjärgu. Riigikogu ei kutsutud enam kokku kuni 1938. aastani. Kogu seadusandlik võim läks Riigivanema ülesandeid täitva Pätsi kätte, kes andis seadusi välja dekreetide või määrustena. Algas niinimetatud vaikiv ajastu.
Rahvuskogu
Oma võimu tugevdamiseks ja legitimiseerimiseks otsustas Konstantin Päts korraldada rahvahääletuse Rahvuskogu kokkukutsumiseks. Rahvuskogu peamiseks ülesandeks oli välja töötada uus põhiseadus ja ta pidi koosnema kahest kojast: 80-liikmeline esimene koda koosnes rahva valitud saadikutest ning 40-liikmeline teine koda kohtute, kohalike omavalitsuste, majanduslike ja kutsete omavalitsuste, vähemusrahvaste kultuuriomavalitsuste, ülikoolide, Kaitseliidu ning kirikute esindajatest. Lisaks määras 10 liiget Riigivanem ise. 23.–25. veebruaril 1936 toimunud rahvahääletusel kiideti Rahvuskogu loomise kava heaks, kuigi valimised ei olnud täiesti ausad. Valitsus korraldas Rahvuskogu loomise toetamiseks suure kihutustöö, vastupropaganda oli aga keelatud.
Riigikogu 1938. aasta põhiseaduse kehtimise ajal
1938. aasta põhiseadusega jäi Eesti riigikord presidentaalseks. Uue põhiseaduse järgi koosnes Riigikogu kahest kojast: Riigivolikogust ja Riiginõukogust. Riigikogu üldkoosoleku juhatuse või Vabariigi Presidendi algatusel võidi kokku kutsuda Riigikogu üldkoosolek, mis koosnes Riigivolikogu ja Riiginõukogu liikmetest. 80-liikmeline Riigivolikogu valis rahvas viieks aastaks üldistel, ühetaolistel, otsesel ja salajasel hääletamisel ning isikuvalimiste teel enamusvalimise põhimõttel. Hääleõiguslikud olid kõik vähemalt 22-aastased ja üle kolme aasta kodakondsust omanud Eesti kodanikud. Kandideerida võisid kõik hääleõiguslikud Eesti kodanikud, kes olid vähemalt 25 aastat vanad. Riiginõukogu koosnes kõrgetest ametiisikutest, kodade ja omavalitsuste esindajatest ning riigipea eriõigusel nimetatud isikutest. Riiginõukogu liikmete arv ei olnud kindlaks määratud, kuid neid ei võinud olla alla 40. Kõik Riiginõukogu liikmed pidid olema vähemalt 40 aastat vanad. Riiginõukogu ülesanne oli Riigivolikogu stabiliseerimine ning demokraatiaga kaasneva populismi tasandamine, teisalt ka presidentaalse võimu toestamine.
I Riigivolikogu valimised toimusid 24.–25. veebruaril 1938. Võitjaks osutus Pätsi režiimi poolt ellu kutsutud valimisliit Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinne, kes saavutas Riigivolikogus absoluutse enamuse. Kuna Riiginõukokku nimetati samuti peamiselt Pätsile lojaalsed isikud, osutus VI Riigikogu koosseis presidendile kuulekaks. Riigikogu alustas üle kolme aasta taas tööd mõlema koja ühisistungiga 21. aprillil 1938.
16. juunil 1940 esitas Nõukogude Liit Eestile ultimaatumi, milles nõuti Moskvale meelepärase valitsuse moodustamist. 17. juunil okupeerisid Nõukogude väed Eesti ja Päts nimetas nõukogudemeelse valitsuse ametisse 21. juunil. Okupatsioonivõim korraldas kiirkorras ja põhiseadust rikkudes 14.–15. juulil erakorralised Riigivolikogu valimised, kus osalesid ainult Eesti Töötava Rahva Liidu kandidaadid. Kõik vastaskandidaadid peale ühe eemaldati eri põhjustel. Uus Riigivolikogu koosseis "palus" Eesti vastuvõtmist Nõukogude Liitu. Eesti võetigi Nõukogude Liidu koosseisu 6. augustil 1940. Riigivolikogu nimetati seejärel ümber Eesti NSV Ülemnõukoguks.
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu
Eesti NSV Ülemnõukogu valimised 18. märtsil 1990 olid esimesed Nõukogude okupatsiooni ajal toimunud Ülemnõukogu valimised, kus lubati kandideerida mitme poliitilise liikumise esindajaid. Kandideerida võisid ka mittekommunistlikud kandidaadid. Valimisõigus oli kõigil täisealistel Eesti territooriumi residentidel. Ülemnõukogus oli 105 kohta, millest neli oli määratud NSV Liidu relvajõudude esindajatele. Valituks osutunud inimestest 73 esindasid iseseisvusmeelseid ja 27 impeeriumimeelseid jõude.
8. mail 1990 otsustas Ülemnõukogu võtta Eesti ametliku nimetusena kasutusele nime Eesti Vabariik. Seetõttu hakati ka rahva esinduskogu nimetama Eesti Vabariigi Ülemnõukoguks. Ülemnõukogu kõige olulisem õigusakt oli 20. augustil 1991 vastu võetud otsus Eesti riiklikust iseseisvusest, millega sai Eestist taas iseseisev riik. Seejärel tegutses Ülemnõukogu kuni uue Riigikogu koosseisu kokkukutsumiseni de facto Eesti Vabariigi parlamendina.
Riigikogu 1992. aasta põhiseaduse kehtimise ajal
1992. aastal võeti rahvahääletusel vastu Eesti Vabariigi neljas põhiseadus, millega pöörduti tagasi parlamentaarse riigikorra juurde. Uus põhiseadus sätestab ühekojalise 101-liikmelise Riigikogu, mis lähtub Rein Taagepera väljapakutud valemist, et Riigikogu suurus oleks kuupjuur elanike arvust. Esimest korda oli Riigikogul paaritu arv liikmeid, sest põhiseaduse loojad arvasid, et paaritu arv välistab totaalse patiseisu, kui parlamendisaadikute hääled jagunevad mingis küsimuses pooleks. Põhiseaduse loomisel arutleti ka kahekojalise Riigkogu taastamise üle, kuid leiti, et väikesel mitteföderaalsel riigil ei ole vajadust kahekohalise parlamendi järele.
Riigikogu liikmed valitakse vabadel valimistel proportsionaalsuse põhimõtte alusel. Valimised on üldised, ühetaolised, otsesed ja salajased. Kehtib 5% valimiskünnis. Hääleõiguslikud on kõik teovõimelised vähemalt 18-aastased Eesti kodanikud. Riigikokku võivad kandideerida kõik vähemalt 21-aastased hääleõiguslikud Eesti kodanikud. Riigikogu valimised toimuvad iga nelja aasta tagant märtsi esimesel pühapäeval.
Seadusandliku ja täidesaatva võimu vahekord on tasakaalustatud. Põhiseaduse järgi annab Riigikogu peaministrikandidaadile volitused valitsuse moodustamiseks ja teostab valitsuse üle parlamentaarset kontrolli, mille juurde kuulub umbusalduse avaldamine valitsusele või selle liikmele. Tasakaalus on ka Riigikogu ja kohtuvõimu vahekord. Riigikogu nimetab ametisse Riigikohtu esimehe ja liikmed, samas kontrollib Riigikohus, et Riigikogu tegevus oleks põhiseaduspärane. Riigikogu üks tähtsamaid ülesandeid on Vabariigi Presidendi valimine, kelle ülesanne on riigivõimude tasakaalustamine. Presidendil on Riigikogus vastu võetud seaduste suhtes edasilükkava veto õigus ja õigus otsustada valitsuse taotlusel Riigikogu erakorraliste valimiste väljakuulutamine, kui Riigikogu on avaldanud valitsusele või peaministrile umbusaldust.
Riigikogu koosseisud
pisi|[[Toompea loss]]
Märkused
Pärast 2. oktoobrit 1934 V Riigikogu koosseisu enam kokku ei kutsutud.
Seadusloome
Seaduseelnõu algatamise õigus on Riigikogu liikmel, fraktsioonil, komisjonil ja Vabariigi Valitsusel. Algatatav seaduseelnõu koos seletuskirjaga antakse täiskogu istungi juhatajale, mille järel otsustab Riigikogu juhatus, kas võtta eelnõu menetlusse. Kui eelnõu võetakse menetlusse, siis määratakse eelnõule juhtivkomisjon. Juhtivkomisjoniks on üks üheteistkümnest alatisest Riigikogu komisjonist. Seejärel arutatakse eelnõu kolmel täiskogu istungil ehk lugemisel. Esimesel lugemisel arutatakse seaduseelnõu üldpõhimõtteid ja otsustatakse, kas seaduseelnõu menetlemist Riigikogus jätkata või mitte. Pärast esimest lugemist on riigikogu liikmel, fraktsioonil või komisjonil õigus teha seaduseelnõu kohta muudatusettepanekuid. Enne teist lugemist arutab juhtivkomisjon muudatusettepanekud läbi ja otsustab, milliste muudatusettepanekutega arvestada. Teisel lugemisel arutatakse seaduseelnõu sätteid ja hääletatakse muudatusettepanekute üle. Võimalik on ka teine lugemine katkestada ja esitada seaduseelnõu kohta veelgi muudatusettepanekuid. Kui teist lugemist ei katkestatud, liigub seaduseelnõu kolmandale lugemisele, kus otsustatakse seaduse vastuvõtmine. Enamasti on seaduse vastuvõtmiseks vaja poolthäälte enamust. Erandiks on põhiseaduses loetletud niinimetatud konstitutsioonilised seadused, mille vastuvõtmiseks on tarvis vähemalt 51 häält.
Parlamentaarne kontroll
Riigikogu üks tähtsamaid ülesandeid peale seadusloome on parlamentaarne kontroll ehk täitevvõimu tegevuse kontrollimine. Parlamentaarse kontrolli läbiviimiseks on Riigikogul järgmised võimalused.
Välissuhtlus
Riigikogu edendab välissuhteid väliskomisjoni ja välisdelegatsioonide kaudu. Välisdelegatsioon moodustatakse Riigikogu liikmetest ühe kindla välisorganisatsiooniga suhtlemiseks. Lisaks võib Riigikogu liige luua mõne teise riigi parlamendiga suhtlemiseks parlamendirühma. Parlamendirühma liikmete arv ei ole piiratud ja Riigikogu liikmetel on õigus igal ajal mõne parlamendirühmaga liituda või sealt välja astuda. Riigikogu ülesannete hulka kuulub veel välislepingute ratifitseerimine ja denonsseerimine ning Riigikogul on võimalus esineda välispoliitiliste avalduste, deklaratsioonide ja pöördumistega või ühineda nendega.
Vabariigi presidendi valimine
Vabariigi presidendi valimiste esimesed kolm vooru toimuvad Riigikogus. Kandidaatide ülesseadmise õigus on vähemalt viiendikul Riigikogu koosseisust. Hääletus on salajane ja igal Riigikogu liikmel on üks hääl. Kandidaat osutub valituks, kui tema poolt hääletab Riigikogu koosseisu kahekolmandikuline enamus ehk 68 liiget. Kui esimeses voorus ei saa ükski kandidaat nõutavat häälteenamust, siis toimub teine voor. Enne teist vooru toimub uus kandidaatide ülesseadmine. Kui ka teises voorus ei saa ükski kandidaat nõutavat häälteenamust, siis korraldatakse kolmas hääletusvoor, milles kantakse hääletamissedelile kahe teises voorus kõige rohkem hääli saanud kandidaadi nimed. Kui presidenti ei valita ka kolmandas hääletusvoorus, siis kutsutakse kokku valimiskogu.
Valimised
Riigikogu valitakse neljaks aastaks võrdelise valimissüsteemi alusel, seejuures kehtib 5% valimiskünnis. Erakonna kandidaat võib saada koha Riigikogus ka isikumandaadi alusel, isegi kui erakond ei ületanud 5% künnist.
Nendele erakondadele (valimisnimekirjadele) ja üksikkandidaatidele antud hääli, kes Riigikokku ei pääsenud, loetakse kadunud häälteks. Tavaliselt arvatakse juhul, kui erakond sai ringkonnas isikumandaadi, aga 5% künnist ei ületanud, kadunud häälte hulgast välja isikumandaadi saanud kandidaadi või kandidaatide hääled.
Valimiste põhimõtted
Põhiseaduse paragrahv 60 järgi on Riigikogu valimised vabad, üldised, ühetaolised, otsesed ja salajased.
Vabad valimised
Vabade valimiste põhimõte tähendab, et valijal on õigus hääletada ilma surveta ja takistusteta, oma vaba tahte kohaselt. Kõigil hääleõiguslikel inimestel on õigus valimistel osaleda, samas on valijal õigus ka valimistest mitte osa võtta. Kõigil kandideerimisõiguslikel isikutel on õigus valimistel kandideerida.
Üldised valimised
Kõigil teovõimelistel täisealistel kodanikel on õigus valimistel osaleda. Valimistest osavõtuks ei tohi seada ebaproportsionaalseid piiranguid. Lubatud on üksikud piirangud, mis on seotud näiteks vanuse, kodakondsuse või elukohaga.
Ühetaolised valimised
Kõigil valijatel on üks hääl, millel on võrdne kaal. Kõigi valijate hääled lähevad arvesse. Kõigile kandidaatidele peavad valimistel olema tagatud võrdsed tingimused.
Otsesed valimised
Valimistulemuse kindlakstegemisel lähtutakse valimistel osalenud isikute tahteavaldusest, mitte valijameeste või mõne muu organi vahendusel tehtud otsustest.
Salajased valimised
Iga valija peab saama hääletada nii, et hiljem ei oleks võimalik kindlaks teha, kuidas ta hääletas. Selleks toimub hääletamine enamasti hääletuskabiinis, kus valija täidab üksinda hääletussedeli. Elektroonilise hääletuse salajasus tagatakse sellega, et valjal on võimalik hiljem elektrooniliselt või valimiskabiinis oma häält muuta.
Valimisringkonnad
pisi|Riigikogu valimisringkonnad 2023. aastal Riigikogu valimistel jaotatakse mandaadid ringkondade vahel, kasutades Hare'i kvooti. Eesti on jaotatud 12 ringkonnaks, mis on ligikaudu võrdse rahvaarvuga. Sisuliselt jagatakse ringkonna valimisõiguslike kodanike arv kogu riigi valimisõiguslike kodanike arvuga ja korrutatakse Riigikogu mandaatide arvuga (101). Iga ringkond saab selle korrutise täisosa jagu mandaate (näiteks 10,9 = 10) Ülejäänud kohad jaotatakse suuremate jääkide põhimõttel ehk leitakse eelneva korrutise murdosa (näiteks 10,9 – 10 = 0,9) ja kõik valimisringkonnad järjestatakse saadud jäägi põhjal alates suurimast. Ringkond saab lisamandaadi juhul, kui selle koht järjestuses on väiksem või võrdne järelejäänud mandaatide arvuga.
Iga erakond, kes valimistel osaleb, koostab oma kandidaatidest kaks nimekirja: üleriigilise ja ringkondliku nimekirja. Erakond võib esitada igas ringkonnas kaks kandidaati rohkem, kui on ringkonnal mandaate. Üksikkandidaat võib esitada ennast ainult samas ringkonnas, kus ta kandideerib. Valija valib oma ringkonnas kandideerivate kandidaatide vahel. Kandideerimiseks on vajalik tasuda kautsjon, milleks on üks kuutasu alammäär. Kui kandidaat osutub valituks või saab valimisringkonnas hääli vähemalt poole lihtkvoodi ulatuses või kui erakonna kandidaadid kogusid riigis kokku vähemalt 5 protsenti häältest, makstakse üksikkandidaadile või erakonnale kautsjon tagasi.
Kohtade jaotamine
Kohtade jaotamisel lähtutakse proportsionaalsuse põhimõttest ehk iga erakond saab Riigikogus kohti vastavalt oma kandidaatidele antud häälte summale – mida rohkem hääli, seda rohkem kohti ja vastupidi. Kõigepealt tehakse valimistulemus kindlaks ringkonna tasandil, kus jaotatakse isiku- ja ringkonnamandaadid. Pärast seada jaotatakse üleriigiliselt kompensatsioonimandaadid.
Isikumandaat
Esmalt arvutatakse igas ringkonnas välja isikumandaadid. Selleks leitakse lihtkvoot, mis saadakse valimisringkonnas hääletanute arvu jagamisel ringkonna mandaatide arvuga. Kandidaat, kes saab lihtkvoodiga võrdselt või rohkem hääli, osutubki isikumandaadiga valituks.
Lihtkvoot = ringkonnas kehtivate häälte arv / ringkonna mandaatide arv.
Ringkonnamandaat
Enne ringkonnamandaatide jagamist arvutatakse välja 5% üleriigiline künnis, liites kõikide ringkondade kehtivate häälte arvu ja korrutades tulemuse 0,05ga. Ringkonnamandaatide jagamisel osalevad ainult need erakonnad, kes ületasid 5% valimiskünnise. Ringkonna tasandil erakonna kandidaatidele antud häälte arv liidetakse ja saadud summat võrreldakse lihtkvoodiga. Erakond saab nii mitu mandaati, kui mitu korda ületab summeeritud häälte arv lihtkvooti. Kui erakond on ringkonnas juba saanud isikumandaate, arvatakse need ringkonnamandaatide arvust maha. Kui erakond kogub ringkonnas hääli vähemalt 75% lihtkvoodist, või kui erakonna häälte jääk pärast ringkonnamandaatide jaotamist on suurem kui 75% lihtkvoodist, saab erakond selle eest ühe ringkonnamandaadi juurde. Erakonna ringkonnanimekirjas reastatakse kandidaadid saadud häälte arvu järgi. Valituks osutub suurema häälte arvuga kandidaat, kuid tema häälte arv peab olema vähemalt 10% lihtkvoodist. Kui vähemalt kahele kandidaadile on antud võrdne arv hääli, osutub valituks kandidaatide üleriigilises nimekirjas eespool olev kandidaat.
Kompensatsioonimandaat
Viimasena jaotatakse veel jaotamata mandaadid ehk kompensatsioonimandaadid üleriigiliselt, kasutades modifitseeritud d'Hondti jagajate meetodit. Belgia matemaatiku järgi nime saanud meetod võimaldab mandaate nimekirjade vahel jaotada võimalikult proportsionaalselt, nii et ka vähem hääli kogunud parteidel on võimalik mandaate saada. Kompensatsioonimandaadid jagatakse ainult nende erakondade vahel, kes ületasid 5% valimiskünnise. Mandaatide jaotamisel arvutatakse kõigepealt igale erakonnale nii mitu võrdlusarvu, kui erakonna nimekirjas on kandidaate.
Järgnevalt võrdlusarvud reastatakse alustades suurimast. Mandaadi saab erakond, kelle võrdlusarv on suurem, järgmise mandaadi saab suuruselt järgmise võrdlusarvu saanud erakond jne. Niimoodi jaotatakse kõik veel jaotamata mandaadid. Mandaatide jaotamisel jäetakse vahele need kandidaadid, kes juba said isiku- või ringkonnamandaadi. Kompensatsioonimandaadi saamiseks peab kandidaadile antud häälte arv olema vähemalt 5% ringkonna lihtkvoodist. Kui üleriiklikus nimekirjas ei ole piisaval arvul kandidaate, kes ületasid 5% kvoodi nõude, saab kompensatsioonimandaadi oma valimisringkonna lihtkvoodist suurima häälteprotsendi kogunud sama nimekirja kandidaat. Häälte võrdsuse korral saab kompensatsioonimandaadi kandidaat, kes on esitatud üleriigilises nimekirjas eespool.
Riigikogu liige
pisi|Hääletamispult
Põhiseaduslikud garantiid
Riigikogu liikmel on tema tegevuses mitmed põhiseaduslikud garantiid. Nendeks on vaba mandaadi põhimõte, indemniteet ja immuniteet.
Vaba mandaadi põhimõte
Vaba mandaadi põhimõte loob eeldused, et Riigikogu liige saaks täita oma ametiülesandeid vabalt, sõltumatult ja südametunnistuse järgi.
Põhiseaduse paragrahv 62 järgi pole Riigikogu liige seotud mandaadiga. Sellest tulenevalt:
Riigikohus on leidnud, et vaba mandaadi põhimõttest tuleneb muu hulgas, et "parlamendi liige peab saama langetada poliitilisi valikuid oma südametunnistusest lähtuvalt. Seejuures kuulub Riigikokku valitud isiku vabast mandaadist tulenevate õiguste hulka vabadus oma maailmavaatelisi seisukohti ja/või erakondlikke eelistusi muuta ilma ohuta saada seetõttu rahvaesindusest eemaldatud".
Vaba mandaadi põhimõte ei välista poliitilist vastutust (nt valimisnimekirja mittekandmine, erakonnasisene distsiplinaarvastutus) Riigikogu liikme tegevuse eest.
Vaba mandaadi põhimõtet on võimalik piirata, kuid piirang peab olema põhiseadusega kooskõlas. See tähendab, et piirangul peab olema legitiimne eesmärk ja see peab olema taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv, vajalik ja mõõdukas.
Indemniteet
Parlamendiliikme vastutamatuse ehk indemniteedi põhimõtte eesmärk on kaitsta ühelt poolt Riigikogu liikme sõna- ja otsustamisvabadust ning teiselt poolt vaba poliitilist debatti parlamendis. Põhiseaduse paragrahv 62 järgi ei kanna Riigikogu liige õiguslikku vastutust hääletamise ja poliitiliste avalduste eest Riigikogus ja selle organites. Riigikogu liikmel peab olema võimalus esitada ettepanekuid, arvamusi ja hinnanguid (sh kriitikat). Riigikogu liige ei saaks oma mandaati teostada, kui teda saaks oma sõnade eest vastutusele võtta.
On avaldatud seisukohta, et Riigikogu liige ei peaks sellest sättest tulenevalt kandma õiguslikku vastutust mingisuguse poliitilise tegevuse eest mandaadi teostamisel, ka väljaspool Riigikogu.
Immuniteet ehk saadikupuutumatus
Põhiseaduse paragrahv 76 kohaselt on Riigikogu liige puutumatu. Teda saab kriminaalvastutusele võtta ainult õiguskantsleri ettepanekul Riigikogu koosseisu enamuse nõusolekul.
Riigikohtu tõlgenduse kohaselt sätestab paragrahv 76 Riigikogu liikme üldise puutumatuse ja reguleerib Riigikogu liikme puutumatust ühel konkreetsel juhtumil – tema kriminaalvastutusele võtmisel. Riigikogu liikme üldine puutumatus keelab kohaldada Riigikogu liikme suhtes teatud riikliku sunni meetmeid või teha seda sõltumatu otsustaja kontrollita. Puutumatuse eesmärk on kindlustada seadusandliku võimu toimimine ja takistada teiste võimuharude ebakohast sekkumist parlamendi töösse. Puutumatus välistab selliste riikliku sunni meetmete kohaldamise Riigikogu liikme suhtes, mis lähtuvad üksnes täitevvõimu esindajate otsustustest ja võivad oluliselt takistada rahvaesindaja ülesannete täitmist. Riigikogu liikme üldine puutumatus hõlmab kaitset väga erinevate sunnimeetmete eest ja seda nii kriminaalmenetluses kui ka väljaspool seda.