cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tulemaa saared
Tulemaa (hispaania Tierra del Fuego) on saarestik Lõuna-Ameerika mandri lõunatipu juures, Magalhãesi väinast lõunas. Saarestiku peasaar on Tulemaa saar.
thumb|240px|[[Merilõvid Los Lobose saarel keset Beagle'i väina Tšiili ja Argentina vahel]] thumb|240px|Satelliidipilt Tulemaa saartest
Asend
Tulemaa saarte lõunatipp on Hoorni neem. Idas lahutab Tulemaa saart Estadose saarest Le Maire'i väin.
Pindala
Saarestiku kogupindala on eri andmetel 71 500, 71 550, 73 745 või 73 753 km².
Saarestik laiub põhjast lõunasse umbes 400 km ja läänest ikka umbes 700 km ulatuses.
1432
1432. aasta
Tulemaa saared
Koosseis
Saarestik koosneb mitmesajast saarest.
1432
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Tulemaa saared
Koosseis
Suurim saar on Tulemaa saar, mille pindala on 48 100 km².
Vladimiri oblasti lipp
thumb|Vladimiri oblasti lipp (2:3). Vladimiri oblasti lipp on Venemaa haldusüksuse Vladimiri oblasti lipp.
Tulemaa saared
Koosseis
Beagle'i väin eraldab Tulemaa saart Hoste saarest ja Navarino saarest.
Vladimiri oblasti lipp
Ametlikult võeti lipp kasutusele 28. aprillil 1999.
Tulemaa saared
Koosseis
Navarino saarest veel lõuna pool teisel pool Nassau lahte on väike saarestik, kuhu kuuluvad muuhulgas Wollastoni saared, ja kõige lõunapoolsem Hoorni saar, millel paikneb Hoorni neem.
Vladimiri oblasti lipp
Lipu kirjeldus
Vladimiri oblasti lipuks on punane kangas, mille vardapoolses osas on sinine vertikaalne laid. Sinine laid moodustab 1/8 lipu pikkusest (samuti oli ka Vene NFSV lipul) ning selle ülaosas on ristatud kuldsed sirp ja vasar. Punase välja keskel on kuldne Vladimiri oblasti vapp. Vapi kujutis moodustab 1/3 punase välja pikkusest.
Tulemaa saared
Loodus
thumb|[[Harberton]] thumb|[[Lõunapöök, Harberton]] thumb|[[Lago Escondido]]
Fjodor Berjozski
Fjodor Semjonovitš Berjozski oli teoloog.
Lõpetas Tartu Ülikooli praktilise usuteaduse erialal ja oli usuõpetuse õpetaja aastatel 1838–1850.
Tulemaa saared
Geoloogiline ehitus
Saared on koosnevad mandrilistest ja merelistest settekivimitest.
Rannajoon
Enamik saartest on väga liigendunud rannajoonega, paljude fjordidega.
Reljeef
Darwini mäed, mäeahelik Tulemaa saare lõuna- ja läänerannal, samuti mäed Tulemaa saarte lõuna- ja lääneosas moodustavad Andide kõige lõunapoolsema osa või pikenduse. Selle kõrgeim tipp on Darwini mägi (2488 m, teistel andmetel 2469 m merepinnast). Teine kõrgem tipp on Sarmieto (2300 m).
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
thumb|200px|Kraenzlein (vasakul) ja Tewksbury 60 m jooksu finišis thumb|500px|right|800 m jooksu finiš Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel. Kergejõustikuvõistluste finaalid II suveolümpiamängudel toimusid viiel päeval: 14, 15, 16, 19, ja 22. juulil. Välja jagati 23 komplekti medaleid. Kokku osales võistlustel 117 sportlast 15 riigist.
Tulemaa saared
Kliima
Kliima on lähispolaarne. Saarestiku kirdeosas on aastane sademete hulk 400–500 mm, edelaosas kuni 2000 mm, kohati 5000 mm (Desolación). Sademeid põhjustavad väga niisked õhumassid Vaikse ookeani kohal ning külm hoovus Läänetuulte hoovus, mis suundub Lõuna-Ameerika lõunakaldalt Antarktika suunas.
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
Võistlusaladest, mis on püsinud ka kõigil järgnevatel olümpiamängudel, olid esimest korda kavas 200 m jooks, 400 m tõkkejooks, takistusjooks (2500 m ja 4000 m), mis on hilisematel mängudel kavas 3000 m takistusjooksuna ja vasaraheide. 60 m jooks, 200 m tõkkejooks, 5000 m meeskonnajooks ning paigalt kõrgus-, kaugus- ja kolmikhüpe olid samuti esimest korda võistluste kavas, kuid hiljem on need alad välja langenud.
Tulemaa saared
Kliima
Kliima on suvel jahe ja talvel külm. Keskmine temperatuur on jaanuaris 10...11 °C, juulis 0...2 °C.
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
60 m jooks
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 10 <br style="clear:both;" />
Tulemaa saared
Veestik
Peamised jõed on Río Grande jõgi, Culleni jõgi, San Martíni jõgi, Chico jõgi, Claro jõgi, Antuki jõgi ja Escondido jõgi.
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
100 m jooks
Finaal: 14. juuli Osavõtjaid: 19 Maailmarekord: 10,8 Luther Cary, USA Olümpiavõitja 1896: 12,0 Thomas Burke, USA <br style="clear:both;" />
Tulemaa saared
Veestik
Suurim järv on Fagnano järv (593 km²). Ushuaia lähedal on Escondido järv.
Sõmeru mõis (Kose)
Mõis rajati kas 17. sajandi lõpul või 18. sajandi alguses.
Mõisa peahoone, mis oli keskel asuva mantelkorstnaga ja puidust, ehitati tõenäoliselt 18. sajandi lõpul või 19. sajandil. Mõisa peahoonest on tänapäevani säilinud osaliselt kokku varisenud korsten ja hoone tellismüüre.
Tulemaa saared
Elustik
Kirdes on valdavad kuivad lähisantarktilised rohtlad ja kserofiilsed taimed. Lõunas ja läänes on lõunapöögi- ja seedrimetsad ning kidur rohttaimestik ja samblad.
Rannikul elavad andi kondorid, kormoranid, kajaklased, meriskid ja albatrossid. Tulemaa faunasse kuuluvad ka lõuna-puduhirved, nutriad, tšintšiljad, puumad, patagoonia hundid, polaarrebased ja Magalhãesi pingviinid.
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
200 m jooks
Finaal: 22. juuli Osavõtjaid: 15 <br style="clear:both;" />
400 m jooks
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 15 Olümpiavõitja 1896: 54,2 Thomas Burke, USA <br style="clear:both;" />
Tulemaa saared
Riiklik ja halduslik kuuluvus
thumb|300px|[[Ushuaia Tulemaa saare lõunarannikul Beagle'i väina ääres]] Aastal 1881 jagati Tulemaa saared Argentina ja Tšiili vahel. Piir jookseb Tulemaa saarel mööda meridiaani 68° 36' 38" W. Ülejäänud osas on piiriks Beagle'i väin.
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
800 m jooks
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 15 Olümpiavõitja 1896: 2.11,0 Edwin Flack, USA <br style="clear:both;" />
Tulemaa saared
Riiklik ja halduslik kuuluvus
Argentina-osa kuulub Tulemaa provintsi ning seda loetakse Patagoonia osaks. Provintsi moodustavad Tulemaa saare idaosa (umbes üks kolmandik) ja Estadose saar sellest idas. Provintsi halduskeskus on Ushuaia.
1432
Aastakümned: 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad - 1430. aastad - 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
1500 m jooks
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 9 Maailmarekord: 4.10,4 Albin Lermusiaux, Prantsusmaa Olümpiavõitja 1896: 4.33,2 Edwin Flack, USA <br style="clear:both;" />
Maraton
Finaal: 19. juuli Osavõtjaid: 19 Maailmarekord: 2.54,14 Johan Nyström, Rootsi Olümpiavõitja 1896: 2.58,50 Spyrídon Loúis, Kreeka <br style="clear:both;" />
110 m tõkkejooks
Finaal: 14. juuli Osavõtjaid: 8 Olümpiavõitja 1896: 17,6 Thomas Curtis, USA <br style="clear:both;" />
200 m tõkkejooks
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 11 Maailmarekord: 23,6 Alvin Kraenzlein, USA <br style="clear:both;" />
400 m tõkkejooks
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 5 <br style="clear:both;" />
2500 m takistusjooks
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 6 <br style="clear:both;" />
4000 m takistusjooks
Finaal: 16. august Osavõtjaid: 6 <br style="clear:both;" />
5000 m meeskonnajooks
Finaal: 22. juuli Osavõtjaid: 2 võistkonda <br style="clear:both;" />
Kõrgushüpe
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 8 Maailmarekord: 1.97 Michael Sweeney, USA Olümpiavõitja 1896: 1.81 Ellery Cark, USA <br style="clear:both;" />
Teivashüpe
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 8 Maailmarekord: 3.62 Raymond Clapp USA Olümpiavõitja 1896: 3.30 William Hoyt, USA <br style="clear:both;" />
1432
Aastad: 1427 1428 1429 1430 1431 - 1432 - 1433 1434 1435 1436 1437
Kergejõustik 1900. aasta suveolümpiamängudel
Kolmikhüpe
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 13 Maailmarekord: 15.25 Daniel Shanahan, USA Olümpiavõitja 1896: 13.71 James Connolly, USA <br style="clear:both;" />
Paigalt kõrgushüpe
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 3 Maailmarekord: 1.63 Raymond Ewry, USA <br style="clear:both;" />
Paigalt kaugushüpe
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 4 <br style="clear:both;" />
Paigalt kolmikhüpe
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 10 <br style="clear:both;" />
Kuulitõuge
Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 11 Maailmarekord: 14.88 Dennis Horgan, Iirimaa Olümpiavõitja 1896: 11.22 Robert Garrett, USA <br style="clear:both;" />
Kettaheide
thumb|150px|Rudolf Bauer Finaal: 15. juuli Osavõtjaid: 15 Maailmarekord: 39.42 František Janda-Suk, Böömimaa Olümpiavõitja 1896: 29.15 Robert Garrett, USA <br style="clear:both;" />
Vasaraheide
Finaal: 16. juuli Osavõtjaid: 5 Maailmarekord: 49,73 John Flanagan, USA <br style="clear:both;" />
Tulemaa saared
Riiklik ja halduslik kuuluvus
Tulemaa saare lääneosa (umbes kaks kolmandikku) ning sellest läände ja lõunasse jäävad saared kuuluvad Tšiili Magalhãesi ja Tšiili Antarktika piirkonda. Selle halduskeskus on Punta Arenas, mis asub mandril teisel pool Magalhãesi väina. Piirkond jaguneb Tulemaa provintsiks (põhjaosa) ja Tšiili Antarktika provintsiks (lõunaosa).
Beagle'i väinas paiknevad asustamata väikesed Beagle'i saared (Lennox, Nueva ja Picton) on olnud piiritüli objektiks. Tüli algas 1840. Aastal 1978 oleks see peaaegu viinud relvastatud konfliktini Tšiili ja Argentina vahel. 2. mail 1985 kirjutati alla lepingule, millega need saared tunnistati Tšiilile kuuluvateks.
Rahvastik
thumb|300px|Ushuaia linn varakevadel
Elanike arv
Elanike koguarv on umbes 140 000. Argentina-osas elab umbes 133 000, Tšiili-osas umbes 7500 inimest.
1990ndate alguses oli Tulemaa saartel üle 65 000 elaniku.
Asustus
Tulemaa on hõredalt asustatud.
Tulemaa tähtsamad asulad on Río Grande (Atlandi ookeani ranna lähedal, umbes 60 000 elanikku) ja Ushuaia (Tulemaa saare lõunarannikul Beagle'i väina ääres, umbes 60 000 elanikku) Argentinas ning Porvenir (Tulemaa saarel Magalhãesi väina ääres, umbes 5400 elanikku) ja Puerto Williams (Navarino saarel, 2000 või 1500 elanikku) Tšiili-osas.
Ushuaiat nimetatakse sageli maailma lõunapoolseimaks linnaks, kuid sellele tiitlile pretendeerivad ka Puerto Williams ja Tšiili mandril asuv Punta Arenas.
Mõni kilomeeter Puerto Williamsist lõuna pool paikneb Puerto Toro, mida peetakse kõige lõunapoolsemaks asulaks (kui mitte arvestada Antarktika uurimisjaamu).
Põliselanikud
thumb|Põliselanikud. [[Sydney Parkinson u. 1769]] Tulemaa saarestikus on Homo sapiens sapiens elanud umbes 10 000 aastat. Saarestiku asustasid kiviajal jaganite, Haush 'i rahva ja võib-olla osaliselt alakalufide esivanemad. Jaganid elasid põhiliselt idapiirkonnas, alakalufid järskudel ja käänulistel läänekallastel.
14. sajandi paiku tungisid Patagooniast Tulemaale onad. Nad asusid elama põhiliselt rohtlapiirkonda (enam-vähem saarestiku põhjapool). Haush 'i rahvas saarestiku edelaotsas kujunes onade ja jaganite segunemisel.
Suurem osa põliselanikest hävis 19. sajandil ja 20. sajandi alguses Euroopast sisserännanute poolt kaasa toodud taudidesse ja Patagoonia maaomanike, peamiselt horvaatide tahtliku tegevuse tulemusena. Nüüdseks on kõik Tulemaa põliselanike järglased mestiitsid.
Majandus
Peamised majandusharud on nafta- ja gaasitootmine, lambakasvatus ja ökoturism.
Tegeldakse ka veisekasvatuse, kalapüügi ja metsamajandusega, sealhulgas puidu tootmisega. Kaevandatakse kulda ning vase- ja tsingimaaki, samuti kivisütt. Väikeses ulatuses tegeldakse keemiatööstuse, liha külmutamise (üks tehas) ning kala- ning langustikonservide valmistamisega (kaks tehast).
Ajalugu
Tulemaa saarte ajalugu on tihedasti seotud Magalhãesi väina ümber asetsevate piirkondade avastamise ja koloniseerimisega. Seetõttu ei saa esitada Tulemaa ajalugu eraldi, vaid seda tuleb seostada Magalhãesi väinast põhja poole jäävate piirkondade ajalooga. Alles 1881 kujunes Argentina ja Tšiili vahelise piiri tõmbamise tagajärjel kaks eri piirkonda.
Paleoindiaanlased
Hiljemalt ajavahemikus 9800–8280 eKr (on leitud tööriistu, mille vanuseks on hinnatud 12 600 aastat) asustasid Tulemaa küttide-korilaste rühmad Lõuna-Ameerika mandrilt. Arvatakse, et need "paleoindaanlased" saabusid mööda maasildu, mis olid jäänud pärast liustike taganemist Pleistotseenis. (Hiljem uputas need kujunev Magalhãesi väin.)
Arheoloogilisi jälge nondest indiaanlastest on mõlemal pool Magalhãesi väina, näiteks mandril Cueva de Milodónis Puerto Natalese lähedal ja Punta Delgadast põhja pool Pali Aikes ning Tulemaal Tres Arroyoses ja Alero Marazzis umbes 20 km San Sebastiánist edela pool. Mereleiukohti on Beagle'i väina juures Tunel ja Lancha Packeweia ja Navarino saarest lõunas (Seno Grandi). Vanim (umbes 4000 aastat) luustikuleid on pärit 2004. aastast Tulemaa Argentina-osa põhjarannikult.
Algasukate saabumise ajal valitsesid Tulemaal erilised kliimatingimused, mille tõttu seal leidus loomi, mis juba 3000 aastat hiljem kadusid: metshobused, hiigellaiskloomad (Mylodon) ja teised rohusööjad, kellest inimesed said toituda.
Põliselanikud 17. sajandil
Esimeste eurooplaste saabumise ajal elas Tulemaal neli põliselanike (tulemaalaste) rühma: maismaanomaadid onad (Tulemaa saare sisemaal) ja Haush 'i rahvas (Tulemaa saare edelaotsas) ning merenomaadid alakalufid ja jaganid (lääne- ja lõunakaldal).
Arvatakse, et 17. sajandil oli tulemaalasi 12 000.
Magalhãesi väina avastamine
Esimesed teated Tulemaast pärinevad Hispaania ekspeditsioonilt Fernão de Magalhãesi juhtimisel, mis oktoobris 1520 avastas eurooplastele Magalhãesi väina ning sõitis teel Vürtsisaartele (Maluku saartele) sellest kolme laevaga läbi. Üle 20 päeva kestnud läbisõidu ajal nähtud laagrilõkete kuma andis saarestikule nime. Magalhães ise nimetas väina Kõigi Pühakute väinaks Estrecho de Todos Santos. Pole aga kindlaid andmeid, et Magalhães oleks Tulemaale jalga tõstnud.
Hispaania ülemvõimupretensioon
Edaspidi muutus Magalhãesi väin teena Aasia ning Peruu kulla- ja hõbedaleiukohtade poole üha tähtsamaks. Kui Francis Drake sõitis teise ümbermaailmareisi (1577–1580) käigus väinast läbi kõigest 16 päevaga, sai Hispaaniale väga ruttu selgeks, kui tähtis on kindlustada seda mereteed hollandi, briti ja prantsuse mereröövlite vastu. Hispaania ülemvõimutaotluse esimene kirjalik kinnitus on seotud Patagoonia ja Tulemaa üleandmisega 1555 Nueva Extremadura nime all Jerónimo de Alderetele. Tolle järglane García Hurtado de Mendoza tegi 1557–1559 Juan Fernández Ladrillerole ülesandeks uurida mõlemal pool väina paiknevaid alasid ja need oma valdusse võtta. Peruu asekuningriik püüdis Magalhãesi väina äärde kindlustusi rajada (seda tegi umbes 1581. aastast alates Pedro Sarmiento de Gamboa), kuid esialgu see ebaõnnestus.
Esimesed avastusreisid
thumb|Detail Lõuna-Ameerikat kujutavast 1775. aastast pärinevast kaardist. Algul oli Magalhãesi väin ainuke meretee ümber Lõuna-Ameerika mandri, kuid hollandi mereröövlid eesotsas Willem Cornelisz Schouteniga avastasid 1615 ümber Tulemaa purjetades Estadose saared ning meretee ümber Hoorni neeme Hoorni saarel, mis sai nime Schouteni sünnilinna Hoorni järgi. Peagi kinnitas seda avastust Hispaania ekspeditsioon Bartolomé García de Nodali ja tema venna Gonzalo juhtimisel. Neil õnnestus 1618–1619 esmakordselt purjetada ümber Tulemaa. Oma reisilt võtsid nad kaasa väärtuslikku kaardimaterjali. Üha detailsemaid teadmisi piirkonnast hankisid järgmised ekspeditsioonid, mida juhtisid inglane John Narborough (1669–1670) ning prantslased De Gennes ja De Beachesne 17. sajandi lõpus.
Suur tähtsus Tulemaa uurimisel oli John Byroni ekspeditsioonidel 17. sajandi teisel poolel. Aastatel 1764–1766 uuris ta Falklandi saari ja Magalhãesi väina ning purjetas ka ümber Tulemaa. Tema pani Punta Arenasele algse nime Sandy Point. Ka James Cook võttis oma ümbermaailmareisil uusaastal 1769 suuna Hoorni neemele ning ületas esimesena lõunapolaarjoone. Oma kolme reisiga tõestas ta hiljem lõplikult, et Ameerikaga mandriga seotud Terra australist ei ole olemas.
Parker Kingi ja FitzRoy ekspeditsioon (1826–1836)
Inglase Philip Parker Kingi ekspeditsioon (1826–1830) ja tema kasmaalase Robert FitzRoy ekspeditsioon (1832–1836) on Tulemaa (ja samuti Patagoonia) seisukohast väga tähtsad, sest see oli eurooplaste esimene intensiivne kokkupuude Tulemaaga. Mõlemad ekspeditsioonid panid erilist rõhku Lõuna-Patagoonia ja Tulemaa rannajoone hüdrograafia kaardistamisele. Nii näiteks avastas Parker Kingi peaaegu kolm aastat kestnud ekspeditsioon Beagle'i väina. FitzRoyd saatis tollal veel noor teadlane Charles Darwin, kes tegeles küll intensiivselt piirkonna looduslooga, ei leidnud aga põliselanike kohta ühtki sõbralikku sõna ("Diary of a Naturalist Around the World", 1839). Selles seoses pakub kultuuriloolist huvi nelja jaagani hõimu liikme viimine Inglismaale, mida tuntakse Jemmy Buttoni loo nime all. Robert FitzRoy võttis "Beagle'i" esimese reisi ajal 1830 kaasa neli tulemaalast, kelle hulgas oli Jemmy Button ehk Orundellico. Londonis esitleti neid kuningapaarile ning nad said tuntuks. Beagle'i uue reisi ajal, millest Darwin osa võttis, viidi kolm neist, kes veel elus olid, Tulemaale tagasi.
Koloniseerimine (1848–1906)
Hispaaniat ei olnud huvitanud mitte Tulemaa hõivamine, vaid strateegiliselt tähtsa Magalhãesi väina kindlustamine (mis tal küll hästi välja ei tulnud). Esimesed süstemaatilised katsed Tulemaa koloniseerida tehti alles 19. sajandi teisel poolel. Kuni 1840. aastani oli Tulemaad vaadatud distantsilt, osalt seetõttu, et seal puuduvad looduslikud sadamad. Ka põhjakaldal Magalhãesi väina ääres olid meremeestele tähtsad ainult kaks kohta: San Gregorio, mille kaudu kaubeldi Patagoonia indiaanlastega, ja Puerto del Hambre, kust võeti peale vett ja puitu. Tulemaal endal sääraseid tugipunkte ei olnud.
Tšiili pretensioonid Tulemaale
Noor Tšiili riik, mis oli 1818 lõplikult välja kuulutanud oma sõltumatuse Hispaaniast, püüdis aga peagi saavutada ülemvõimu selles piirkonnas. Kui 1843. aastal sai teatavaks, et Prantsusmaa kavandab ekspeditsiooni Lõuna-Patagooniasse, et seal endale territooriumi nõutada, siis Tšiili aktiviseerus. Tšiili nõudlused algatas Tšiili Vabariigi rajaja Bernardo O'Higgins, kes 1830ndatel püüdis riigiga Uus-Tšiili nime all liita Patagooniat ja Tulemaad. Tema plaan nägi ette Magalhãesi väina ja selle ümbruse sõjalist kindlustamist, Tulemaa ja Patagoonia koloniseerimist sõjaliste, majanduslike ja rahvastikupoliitiliste vahenditega ning Antarktise inkorporeerimist. Sel alusel astus Manuel Bulnese valitsus konkreetseid samme Uus-Tšiili koloniseerimiseks.
1843. aasta Tšiili ekspeditsioon
Tšiili ekspeditsiooni organiseerimine tehti ülesandeks Chiloé kõrgeimale ametnikule Domingo Espineirale. Nelja kuu pärast, 21. septembril 1843, maabus Tšiili kuunar "Ancud" Lõuna-Patagoonias Brunswicki poolsaarel. 23-liikmelise meeskonna kapten Juan Williams võttis sel päeval Magalhãesi väina ümbritseva piirkonna ametlikult Tšiili Vabariigi valdusse. Ekspeditsioon otsis kuu aega edutult sobivat kohta kindlustuse rajamiseks ning naasis siis Santa Ana neemele ja rajas 30. oktoobril 1843 sinna fordi (Fuerte Bulnes).
Punta Arenase rajamine 1848
Et Fuerte Bulnes asus halvasti kaitstavas kohas, ei olnud tal pikka püsi. Juba 1848 rajati 50 km põhja poole Punta Arenas, mis hiljem etendas piirkonna arengus keskset osa. Linn asutati ametlikult 18. detsembril 1848 ning määrati Magalhãesi kuberneri residentsiks. (Magalhãesi (hispaania keeles Magallanes) all peeti silmas piirkondi mõlemal pool Magalhãesi väina (enam-vähem praegune Tšiili piirkond Magalhães ja Tšiili Antarktika) ning praeguse Argentina Santa Cruzi provintsi lõunaosa ja Argentina Tulemaa provintsi territooriumi.)
Linna arengut ohustas aga juba 1851 mäss Tšiili sõjaväes, nii et Punta Arenas tuli juba 1852 uuesti rajada. Esimestel kümnenditel elas asulas vaevalt üle 200 inimese ning neil puudusid majanduslikud väljavaated. Punta Arenase arengut raskendas veelgi asjaolu, et seal oli karistuskoloonia.
Alles siis, kui 1867 määrati Magalhãesi kuberneriks Oscar Viel ning Punta Arenasele anti palju privileege (tollivaba sadama staatus, stiimulid immigrantidele), hakkas linn hoogsalt arenema. Eriti suur tähtsus oli selles seoses ka kompaniil Pacific Steam Navigation Company, mis alates 1868. aastast tegi marsruudil Liverpool–Valparaíso peatuse ka Punta Arenases. Nüüd sai Punta Arenasest mõlemal pool Magalhãesi asuva piirkonna koloniseerimise keskus. Linna edasisele arengule aitasid kaasa veel mõned tegurid: 1) avastati kivisöeleiukohad ja kullaliivad, 2) rajati kogu piirkonda teenindav saeveski ja 3) immigrantidele hakati põlluharimiseks maad jagama. Aastaks 1871 oli Punta Arenase elanike arv kasvanud 800-le.
Regiooni arengu algus 1870–1881
Koloniseerimine jõudis Punta Arenase ümbrusest kaugemale vaevaliselt. Brunswicki poolsaar koloniseeriti piki rannikut. Tekkisid esimesed estancia d, mis alguses pühendusid peamiselt veisekasvatusele. Naha- ja sulekaupmehed jõudsid põhja suunas ja piki Atlandi ookeani rannikut Santa Cruzini ja kaugemalegi. Hülgekütid jälle hankisid nahku juba varsti Tulemaa ja Patagoonia väinades. Samuti maabusid 1870 Punta Arenases esimesed euroopa emigrantide rühmad. Magalhãesi kuberner toetas immigratsiooni ka seetõttu, et sagenesid konfliktid Argentinaga. Umbes 1874 jõudsid piirkonda esimesed britid, prantslased, sakslased ja šveitslased, sealhulgas hispaanlased José Menéndez, Venemaalt pärit Elias Braun ja portugallane José Nogueira, kes avaldasid hiljem püsivat mõju piirkonna majandusele.
Samal ajal nende immigrantide saabumisega uuriti esimest korda Punta Arenasest põhja poole jäävaid alasid. Üks uurijatest oli Tšiili sõjaväelane Juan Tomas Rogers, kelle ekspeditsioon toimus 1877–1879. Samuti tegi Ramón Serrano esimese ekspeditsiooni Tulemaale. Teated rohtlatest, mis paistsid hästi sobivat lambakasvatuseks, tõid kuberner Diego Duble Almeyda ajal kaasa 300 lamba ostmise. Lambad toodi spetsiaalselt Falklandi saartelt Punta Arenasesse. Inglise kaupmees Henry Reynard ostis loomad ning tegi 1877 Isabeli saarel esimesed katsed lambaid kasvatada. Teised kolonistid tegid sama (kuigi mitte alati edukalt) mujal: Cruz Daniel Ramírez Magdalena saarel ja Marius Andrieu San Gregorio lähedal. Lõpuks tegeldi lambakasvatusega 1878–1883 Brunswicki poolsaare põhjaosas, Skyringi randadel ja Magalhãesi väina põhjakaldal.
Aastal 1877 tõstis mässu osa sõjaväest, mis valvas vange. See õnnestus kuberner Almeydal suure vaevaga maha suruda.
Hindamatu tähtsusega piirkonna koloniseerimise seisukohast ning eriti lambakasvatuse hüppelise arengu seisukohast oli Argentina ja Tšiili vaheline piirileping 1881, mis määras kindlaks enam-vähem praegused piirid. Piirikonfliktid (ka Tulemaal) lahendati alles 20. sajandi teisel poolel.
Lambakasvatus ja kaubandus arengumootoritena (1881–1906)
Kasvava lambakasvatuse tõttu oli tarvis ka tõhusat transpordivõrku. Maastiku omapära tõttu oli väga tähtis luua laevaühendus. Pidevat ühendust suurte sadamatega nagu Valparaíso ja Buenos Aires nõudsid mitte ainult põllumajandussaadused nagu vill ja liha, vaid ka põllumajandusseadmete ja teiste kaupade sissevedu ning vajadus tuua kohale asunikke Euroopast ning Tšiilist ja Argentinast. Varsti sai Punta Arenasest tähtis meresadam. Kui aastal 1867 maabus Punta Arenase lahes veel ainult 27 laeva, siis aastal 1906 juba 901 kaubalaeva kogulaadungiga 1 100 000 brutoregistertonni. Sellega lähenes sadama võimsus juba Tšiili peasadama Valparaíso omale. Kui José Menéndez ning Braun&Blanchard rajasid veel laevaliine, oli Lõuna-Ameerika mandri lõunakaldal peagi tõhus kohalik transpordivõrk tagatud.
Kullapalavik Tulemaal (1880–1910)
Tulemaa ei pakkunud suurt huvi siiski ainult suurepäraste lambakasvatusvõimaluste pärast. Juba 1879 oli Tšiili mereväeleitnant Ramón Serrano Montaner oma Tulemaa-ekspeditsioonil avastanud looderannikult kulda. Kahe aastaga rajati Sierra Boqueróni piirkonda üle saja kullakaevanduse. Peagi tegelesid nende ekspluateerimisega või andsid kontsessioone jõukad investorid. Kulda müüdi vahendajate kaudu Punta Arenase kaubandusfirmadele, mis saatsid selle Santiago, Montevideo ja Euroopa turgudele. Ent juba 1890. aasta paiku hakkasid kullaleiud tunduvalt vähenema. Siiski töötas kullakaevandustes 1898 ikka veel üle 200 mehe, mõned neist jätkasid veel tükk aega 20. sajandil. Aastal 1902 tehti esimesi katseid kullakaevandamist mehhaniseerida (süvendajad, pumbad) ja rajati kullapesemisseadmeid. Nii töötas aastatel 1906 ja 1907 jälle 300–400 töölist Tulemaa põhja- ja loodeosas pesemisseadmetega. Hoolimata tunduvalt kasvanud tootlikkusest ei ületanud aastasaagis enam kordagi 500 kg. Umbes 1910 tegevus lõpetati.
Ka Tulemaa idarannikult Vírgenese neeme lähedalt leiti 1884 kulda. Buenos Airesest saabunud rumeenia insener Julio Popper viis 1886 läbi esimesed uuringud, avastas uusi leiukohti praegusest Río Grandest põhja pool ning omandas ka kaevamisõigused El Páramos.
Kõige tootlikumad leiukohad Tulemaal paiknesid Tulemaa lõunaosas Navarino, Pictoni, Lennoxi ja Nueva saarel. Need võeti kasutusele 1888. aastal. Juba 1890 töötas neil saartel umbes 300 meest, 1891 üle 500 ja 1893 üle 1000. Kulda otsiti ka Wollastoni ja Barnevelti saarelt. Hoolimata paljutõotavast algusest olid aga ka Tulemaa karmil lõunarannikul varud peagi ammendatud. Kuigi ajavahemikus 1905–1907 asutati esimesed kullakaevandamiskompaniid, tuli kaevandamine juba 1910 lõpetada, sest see ei tasunud end ära.
Poliitilise võimu vaakum Tulemaal, mille esimesed kolonistid olid sisserändajad Euroopast, soodustas mitmesuguste seiklejate poolillegaalseid aktsioone. Nende hulka kuulus ka Julio Popper, kes relvastatud seiklejatest koosneva jõugu toel laskis El Páramos isegi oma münte vermida.
Sisseränne
Kullaleidudega on tihedalt seotud ka Porveniri linnakese rajamine Tulemaa Tšiili-osas 1894. Selle asustasid peamiselt sisserändajad Horvaatiast. Rahvastiku tunduv juurdekasv kogu Magalhãesis toetus kahele allikale: asunikele Tšiili saarelt Chiloélt ja Euroopa sisserändajatele. Aastal 1885 olid Euroopa sisserändajatest umbes 30% horvaadid, ent oli ka inglasi, šotlasi, hispaanlasi, itaallasi, sakslasi ja prantslasi.
Sisseränne Horvaatiast
Horvaatide sisseränne 19. sajandi teisel poolel, mis puudutas eeskätt Punta Arenast ja Porveniri, kuid millel oli eriline tähtsus kogu piirkonnale, oli Ivan Čizmići andmetel tingitud peamiselt majanduslikest põhjustest. Ikaldused, näljahädad, kalanduse langus ning samuti sõjaväeteenistusest kõrvalehoidmine olid põhjused, mille tõttu eelkõige noored talupojad Dalmaatsia rannikult välja rändasid. Osa neist suundus Lõuna-Patagooniasse. Horvaadi keele ja kultuuri mõju on piirkonnas tänini tuntav.
Genotsiid tulemaalaste kallal
Punta Arenase ümbruse koloniseerimise ja loomanahkadega kaubitsemise käigus hakkas üha rohkem valgenahalisi kütte uurima Tulemaa lahti ja väinu, otsides ihaldatud nahku. Toimusid verised kokkupõrked merenomaadide alakalufide ja jaganitega. Mõnekümne aasta jooksul tõrjuti indiaanlased kõrvale. Genotsiid tabas ka onasid ja Haush i rahvast, eriti seoses kullaleidudega ja areneva lambakasvatusega. Euroopa sisserändajate poolt kaasa toodud haiguste tõttu ning järjekindla kõrvaletõrjumispoliitika tulemusena olid tulemaalased 1910. aastaks peaaegu välja surnud. Tulemaa väljasurevate kultuuride uurimisel on suuri teeneid austria vaimulikul Martin Gusindel, kes uuris tulemaalaste kultuuri alates 1917. aastast.
Majanduslik õitseng (1906–1920)
Vaieldamatult aitas lambakasvatuse kiire levik piirkonna arengule oluliselt kaasa. Kuigi kullaleiud olid algselt ligi tõmmanud suure sisserändajate voo, olid kullavarud varsti ammendatud ega aidanud enam kaasa piirkonna majanduslikule õitsengule. Tulemaa majandus säilitas tugeva orientatsiooni Punta Arenasele, mis veelgi tugevdas oma positsiooni kogu regiooni, sealhulgas Patagoonia Argentina-osa arengumootorina.
Turism
Hoolimata karmist kliimast tõmbab Tulemaa turiste ligi. Üks vaatamisväärsusi on Tulemaa rahvuspark. Tehakse väljasõite Antarktika suunas.
Ring
thumb|right|Ring pisi|Kontsentrilised ringid Ring ehk kinnine ring on ringjoone poolt piiratud tasandi osa. Ring sisaldab kõiki punkte, mis on kas ringjoonel või ringjoone sees.
Mõnikord nimetatakse ringiks (lahtiseks ringiks) ainult ringjoone sees asuvate punktide hulka.
Ringi raadiuseks nimetatakse ringi keskpunkti kaugust ringjoonest (ringi keskpunkti kaugust ringjoone mis tahes punktist), samuti ringi keskpunkti ringjoone ükskõik millise punktiga ühendavat sirglõiku.
IV Erakorraline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress
IV Erakorraline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress oli 14. kuni 16. märtsini 1918 Moskvas toimunud ülevenemaaline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress, mille eesmärk oli välisasjade rahvakomissari Lev Trotski juhitud Vene SFNV delegatsiooni poolt Keskriikidega (Saksamaa keisririik, Austria-Ungari ja Türgi) peetud Brest-Litovski rahulepingu ratifitseerimine ning rahulepingu heakskiitmine.
Ring
Ringi diameetriks nimetatakse niisugust sirglõiku, mis ühendab kaht ringjoone punkti ja läbib ringi keskpunkti, samuti sellise sirglõigu pikkust. Diameeter on raadiusest 2 korda pikem. Diameeter jaotab ringi kaheks võrdse pindalaga sektoriks.
Ühikringiks nimetatakse niisugust ringi, mille raadiuse pikkus on 1 ühik. Üldjuhul on ühikringi keskpunktiks koordinaattelgede nullpunkt.
IV Erakorraline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress
1918. aasta kevadel, oli pärast Oktoobrirevolutsiooni Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu ja rahvakomissariaadid moodustatud koalitsioonivalitsuse põhimõtetel erinevate sotsialistlike parteide esindajatest.
Ring
Rõngas on kujund, mille moodustavad kaks samal tasandil asuvat kontsentrilist (ühise keskpunktiga) ringjoont. Rõngas sisaldab kõiki punkte, mis asuvad kas ükskõik kummal ringjoonel või suurema ringjoone sees, kuid mitte väiksema ringjoone sees.
IV Erakorraline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress
Kongressil osales 1246 saadikut: 1160 otsustava hääleõigusega ja 80 nõuandva häälega; 854 bolševike esindajat, 256 vasakesseeride esindajat, 27 esseeride-maksimalistide esindajat, 28 menševike esindajat, 17 sotsialistide-internatsionalistide esindajat, 17 esseeride keskuse esindajat, 17 anarhistide esindajat, 3 ukraina sotsiaaldemokraatide esindajat, 1 rahvasotsialistide esindaja, 26 parteitut.
Ring
Ringi ümbermõõt
kus C on ringi ümbermõõt, r – ringi raadius, π – pii.
IV Erakorraline tööliste, soldatite, talupoegade ja kasakate nõukogude kongress
Nõukogude kongressi juhtorganisse – presiidiumi – kuulusid: bolševike esindajad, Vladimir Lenin, Jakov Sverdlov, Grigori Zinovjev, Varlaam Avanessov, Karl Lander, Nikolai Buhharin, Vladimir Volodarski, J. Ignatov, Vladimir Zatonski, Nikolai Krõlenko, Aleksandr Mjasnikov, Aleksandra Kollontai, Viktor Nogin, A. Lomov, Juri Steklov; menševike esindajad Maria Spiridonova, Boriss Kamkov, D. Tšerepanov, Ilja Bakkal, Mark Natanson; menševike ja esseeride esindaja Lev Hintšuk.
Ring
Ringi pindala
kus S on ringi pindala, r – ringi raadius, π – pii.
Emilijan Stanev
pisi Emilijan Stanev (Емилиян Станев, pärisnimega Nikola Stojan Stanev; 28. veebruar 1907 Veliko Tǎrnovo – 15. märts 1979 Sofia) oli bulgaaria kirjanik.
Ta on avaldanud romaane, jutustusi, laste- ja noortekirjandust.
Veliko Tǎrnovos asub tema majamuuseum.
Fosforiringe
Fosforiringe on biogeokeemiline ringe, mis hõlmab fosfori ühendite ringlust litosfääris, hüdrosfääris ja biosfääris. Erinevalt teistest aineringetest ei ole atmosfäär fosfori ringluses oluline, sest fosfor ja selle ühendid on enamasti Maal esinevatel tavatemperatuuridel ja -rõhkudel tahkes olekus ehk seega õhust raskemad.
Fosfori oksüdatsiooniaste jääb kogu ringluse käigus muutumatuks, fosfor jääb kõigil fosforiringe astmeil fosfaatrühma osaks. Sellisena võivad fosforit omastada peaaegu kõik organismid. Kõrgemad loomad, ka inimene, saavad vajaliku fosfori orgaanilistest ühenditest.
Fosfor keskkonnas
Looduses esinevatest fosforiühenditest on kõige tavalisemad ja suurima tööstusliku tähtsusega fosforimineraalid fosforiit ja apatiit. Osa fosforhappe soolasid, näiteks fosfaadid, lahustuvad vees hästi. Taimedes ja loomorganismides olevatest fosforiühenditest võib moodustuda nende lagunemisel (näiteks veekogude põhjas) fosfiin, kuid seda esineb vaid erandlikes tingimustes.
Väike fosforisisaldus mullas vähendab fosfori kättesaadavust ja aeglustab mikroobide kasvu: seda on näidanud mulla mikroobikoosluse biomassi uuringud. Mullas elutsevad mikroorganismid on vaba fosfori allikateks ja neelukohtadeks biokeemilises ringes. Lokaalselt on PO43- ringlemine põhjustatud mikroobide tegevusest, kuid suurimad fosforiülekanded globaalses fosforiringluses on põhjustatud tektoonilistest liikumistest geoloogilisel aja skaalal, mitte mikroobsete protsesside tulemusena.
Ökoloogiline tähtsus
Veeorganismidele on fosfor piiravaks toitaineks. Fosfor on koostisosaks eluks vajalikele biosfääris laialdaselt levinud molekulidele. Fosfor ei sisene atmosfääri, vaid jääb enamasti maapinnale ning sisaldub kivides ja mulla mineraalsetes osades. Kaevandatud fosforist 80% läheb väetiste tootmiseks ning lahjendatud fosforhapet kasutatakse karastusjookides. Fosfaatidel on oluline roll bioloogilises süsteemis, kuid samal ajal võivad põhjustada jõgede ja järvede saastumist. Üleliigne fosfaatide sisaldus võib viia magevee ja kaldalähedase merevee eutrofeerumiseni, mis viib edasi vetikate vohamiseni liigsete toitainete tõttu. Bakterid toituvad vetikatest, mille tulemusena järgneb bakterite õitseng. Bakterite ja lagundajate rakuhingamine kasutab ära vees sisalduva hapniku, mistõttu surevad paljud kalad.
Ringlus
Fosfaadid liiguvad läbi taimede ja loomade kiiresti. Seevastu protsess, millega fosfaadid liiguvad mulda või ookeani, on väga aeglane, muutes fosforiringe üheks kõige aeglasemaks biogeokeemiliseks ringeks. Fosforit ei ole üldjuhul võimalik leida gaasilisel kujul. Fosfor võib esineda vaid eritingimustes fosfiinina (PH3). Tavaliselt käib ringlus läbi vee, mulla ja setete. Fosfor on tavaliselt piirav toitaine, mida võib leida jõgedest, järvedest ja mujalt mageveekeskkonnast. Kivimite ja setete kuludes aja jooksul fosfaadid vabanevad. Atmosfääris esineb fosfor peamiselt väikeste tolmuosakestena. Fosfaadid murenevad mulda kivimitest. Vihmavesi peseb maismaasüsteemidest fosfaate välja, aga seda kadu tasakaalustavad murenemise tagajärjel tekkivad fosfaadid. Mullas on fosfaat absorbeerunud savi pinnale ja orgaanilise aine osakestele ning on sel viisil seotud. Taimed lahustavad fosfaadi ioniseeritud vorme. Taimesööjad omastavad fosforit taimedest toitudes ja lihasööjad omastavad fosforit, toitudes taimesööjatest. Taimesööjad ja lihasööjad eritavad fosforit jäätmena uriinis ja roojas. Fosfor vabaneb tagasi mulda taimse või loomse päritoluga ainena, mis laguneb, ja ringe kordub uuesti.
Fosforiringe võib jaotada kaheks osaks: geokeemiliseks ja bioloogiliseks ringeks. Bioloogilises ringes omastavad taimed või seotakse immobilisatsiooni teel ortofosfaadid mikroobsesse biomassi. Taimejäänuste lagunemisel pinnases võivad fosforiühendid seonduda orgaanilise huumusainega või muutuda mikroobide biomassiks.
Geokeemilises ringes fosfaadid lahustatakse mineraalidest keemiliste või biokeemiliste protsesside vahendusel. Fosfori immobilisatsioon mikroobide biomassi sõltub otseselt süsiniku ja fosfori omavahelisest suhtest keskkonnas. Kui süsiniku/fosfori (C/P) suhe on väiksem kui 200/1, siis toimub mineralisatsioon. Kui C/P suhe on suurem kui 300/1, siis on tegemist immobilisatsiooniga. Kui C/P suhe jääb vahemikku 200–300, siis jääb fosfaatide kontsentratsioon muutumatuks. Fosfori mineralisatsioon sõltub keskkonnateguritest, mis mõjutavad mikroobide aktiivsust, milleks on näiteks temperatuur, pH, aeratsioon ja niiskus. Mulla mikroorganismide elutegevusest võib erituda keskkonda [Orgaanilised happed|orgaanilisi happeid]], mis suurendavad fosfori lahustuvust. Selle tulemusena võivad mikroobid suurendada fosfori kättesaadavust taimedele. Fosfor kandub välja pinnaveega (erosioon) või leostumisena (väljauhtumine mullast liikuva pinnasevee toimel) liivmullas, kus fosfori sorptsioonivõime on väiksem kui tema väetamiskoormus.
Fosforisisaldus järve põhjasetetes
Fosfor on peamine primaarproduktsiooni limiteeriv tegur järvedes. Järvesetetel on oluline roll järve fosforiringes. Setted võivad fosforit nii siduda kui ka vabastada, mõjutades nii toitainete hulka vees. Fosforivarud setetes on tunduvalt suuremad kui järvevees ning osa fosforist võib setteist tagasi vette imbuda (fosfori vabanemine), mõjutades sellega ökosüsteemi troofsusseisundit. Fosforiringlus setete ja vee vahel on mõjutatud fosfori erinevate esinemisvormide tõttu setetes ning lisaks mõjutavad fosforiringlust mitmesugused bioloogilised ja füüsikalised tegurid. Fosfori vabanemist põhjasetetest järvevette võib vaadelda kaheetapilise sündmusena: kõigepealt toimub fosfori üleminek setete tahkest faasist lahusesse, poorivette, seejärel kandub lahustunud fosfor peamiselt molekulaarse difusiooni tõttu pooriveest järve veemassiivi. Keskkonnategurid, mis reguleerivad lahustunud fosfori (põhiliselt fosfaatidena) vabanemise määra setetest, on temperatuur, lahustunud hapniku kontsentratsioon, pH ja redokspotentsiaal.
Inimtegevuse mõju
Toitainetel on tähtis roll elusorganismide kasvamisel: nad on elulise tähtsusega terve ökosüsteemi arenguks ja säilitamiseks. Samal ajal on liigne toitainete hulk, eriti fosfori ja lämmastiku liiasus, kahjulik veeökosüsteemidele. Looduslik eutrofeerumine on protsess, millega järved järk-järgult vananevad ja muutuvad tootlikumaks. See protsess võib võtta tuhandeid aastaid. Inimtekkeline eutrofeerumine on vee saastumine, mis on põhjustatud liigsest toitainete hulgast ja mille tulemuseks on ülemäärane vetikate kasv. Pinna- ja põhjavee äravool ja fosforirikaste muldade erosioon võivad olla magevee eutrofeerumise peamisteks põhjusteks.
Inimtegevuse mõju fosforiringele on tingitud liigsest või hoolimatust fosforit sisaldavate väetiste kasutamisest, mis põhjustab veekogudes fosfori akumulatsiooni ja eutrofeerumist. Eutrofeerumine lõhub veeökosüsteeme.
==Vaata ka=
Sünkoop
Sünkoop on muusikas meetrumiga konfliktis rütm, mis tekib aktsendi nihkumisel rõhuliselt löögilt rõhutule.
Meetrumi ühele osale langev vältus võib jaguneda omakorda kaheks, neljaks või kaheksaks noodiks. Nendest rõhulisemana tunneme esimest, kolmandat, viiendat ja seitsmendat, vähem rõhulisena teist, neljandat, kuuendat ja kaheksandat. Sünkoop tekib sellise vähemrõhulise meetrumi ühendamisel järgneva meetrumi rõhulise osaga.
Ka pausi esinemine rõhulisel taktiosal tekitab sünkoobiga võrdse efekti. Sünkoop moodustub meetriumirõhu ja nn vältusrõhu vastandamisest.
Pilt:Syncopation example.svg
1433
1433. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad - 1430. aastad - 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad
Aastad: 1428 1429 1430 1431 1432 - 1433 - 1434 1435 1436 1437 1438
Rasva
Rasva on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Automaatliin
Automaatliin on automaatsetest töömasinatest, teisaldusseadmetest ning juhtimis-, reguleerimis- ja kontrollseadmetest koosnev tööpink toodete valmistamiseks inimese vahetu osavõtuta. Teenindava personali põhiülesanne on liini seadistamine ja häälestamine, töö jälgimine ja tekkivate seisakute korral normaalse tööseisundi taastamine ning materjali etteandmine ja [valmistoode]te eemaldamine.
Automaatliinide kasutamine
Automaatliine kasutatakse väga mitmesugustes tööstusharudes. Tänapäeva automaatliine saab suhteliselt kergesti ümber kohandada ühetüübiliste toodete rühma piires ning nad õigustavad end sari- ja suursaritootmises.
Väikesaritootmises kasutatakse paindlikke robotsüsteeme kuhu kuuluvad ka automaatpingid koos tooriku- ja detailivaheladustuse, detailikinnitusrakiste, detailiteisaldus- ja laadimisseadmete, lõikeriistamagasinide, kontrollseadmete ning automaatjuhtimisseadmete kogum teatavate kindlate detailide automaattöötlemiseks. Automaatliinidest, robotsüsteemidest, toorikute ja detailide, rakiste ja lõikeriistade keskladudest ning teisaldus- ja laadimisseadmeist koosnev kompleks, mille tööd organiseerivad ja juhivad keskarvutid, nimetatakse automaattootmissüsteemiks.
Lakross
pisi| pisi| Lakross (ka kahvpall, pr lacrosse) on maahokitaoline muruväljakul mängitav pallimäng, mis on arenenud Põhja-Ameerika indiaanlaste rahvuslikust mängust baggataway'st ja mängust, mida hakati harrastama Prantsusmaal 14. sajandil.
Pikavarreliste, otsast reketitaoliste keppidega püütakse palli vastase väravasse lüüa.
Nüüdisajal on lakross Kanada rahvusmäng.
Mäng oli olümpiamängude kavas 1904. ja 1908. aastal. Mõlemal korral võitis Kanada meeskond.
Busseto vald
Vald on tuntud, sest ühes selle osas Le Roncoles (tänapäeval Le Roncole Verdi) sündis üks suuremaid itaalia 19. sajandi heliloojaid Giuseppe Verdi.
Bussetos asub ka Giuseppe Verdi majamuuseum.
Valla keskus on Busseto linn.
1434
1434. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad - 1430. aastad - 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad
Aastad: 1429 1430 1431 1432 1433 - 1434 - 1435 1436 1437 1438 1439
Automaattootmissüsteem
Automaattootmissüsteem on automaatliinidest, robotsüsteemidest, toorikute ja detailide, rakiste ja lõikeriistade keskladudest ning teisaldus- ja laadimisseadmeist koosnev kompleks, mille tööd organiseerivad ja juhivad keskarvutid.
Gaeta hertsogkond
thumb|[[Itri kindluse nelinurkne torn, omistatud Docibile I-le.]]
Gaeta hertsogkond oli varakeskaegne riik keskusega Lõuna-Itaalia rannikulinnas Gaetas. See sai alguse 9. sajandi alguses, kui kohalik kogukond hakkas autonoomseks muutuma, kui Bütsantsi võim Vahemerel ja poolsaarel soikus langobardide ja saratseenide sissetungide tõttu.
Gaeta ajaloo peamine allikas selle hertsogiajastust on Codex diplomaticus Caietanus, kogum hartasid, mis on säilitanud Gaeta ajalugu paremini ja detailsemalt, kui selle naaberrannikuriikides: Napolis, Amalfis ja Sorrentos. Kuid erinevalt teistest meresadamatest ei olnud Gaeta kunagi ärilise tähtsusega keskus. Aastal 778 oli see peakorter, kust Sitsiilia patrikios suunas kampaaniat Campania saratseeni sissetungijate vastu.
Docibilaanide tõus
Esimene Gaeta konsul Costantino, kes sidus endaga oma poja Marino, oli Bütsantsi agent ja Andrea II di Napoli vasall. Costantino kaitses linna moslemipiraatite laastamiste eest ja kindlustas seda. Ta eemaldati, arvatavasti vägivaldselt, Docibile I poolt, kes rajas dünastia ja tegi Gaeta de facto sõltumatuks.
Docibilaanide dünastid töötasid korrapäraselt Gaeta huvide edendamiseks liitude kaudu mistahes jõududega, kes hetkel kõige kasulikumad olid. Nad ühendasid jõud saratseenidega oma kristlike naabrite vastu ja paavstiga moslemipiraatide vastu Ostia lahingus. Nad ehitasid tohutu lossi ning kasvatasid oluliselt linna prestiiži ja rikkust. Gaetalased jäid nominaalselt Bütsantsi alamateks 10. sajandi keskpaigani, võideldes selle lipu all Garigliano lahingus. Docibilaanide peamine edu oli siiski Gaeta lahutamises Napoli hertsogkonnast.
See oli Docibile II (suri aastal 954), kes võttis esimesena tiitli dux või hertsog (933). Docibile ajal saavutas Gaeta haripunkti, kuid alustas protsessi, millega see peamiselt nõrgenes. Ta andis Fondi oma teisele pojale Marinole samaväärse hertsogitiitliga ja seadis pretsedendi Gaeta hertsogkonna killustamiseks, mis kahandas aja jooksul hertsogivõimu.
Hertsogivõimu mandumine
Aastal 962 allutas Gaeta end Pandolfo Raudpeale, langobardide Capua vürstile. Kuid aastal 963 on hartades mainitud vaid linnavalitsejaid. Aastal 976 olid Saksa-Rooma keiser Otto II ja paavst Gaeta tunnustatud süseräänid. Täielik revolutsioon toimus pärast hertsogitiitli omistamist ja Läänekeisri asendamist Idakeisri kui ülemisandaga.
Gaeta kaotas tähtsuse 10. sajandi lõpul ja 11. sajandi alguses. Aastal 1012 nõrgestas päriluskriis veelgi. Giovanni IV suri, jättes pärijaks poja oma naise Sichelgaitaga, Sergio IV di Napoli õega. See poeg Giovanni V valitses oma vanaema Emilia vaidlustatud regentluse all. Tema onu Leone I usurpeeris hertsogkonna, et vaid mõne kuu pärast kõrvaldatud saada, ja tema teine onu Leone II võitles regentluse pärast Emiliaga. Alles aastal 1025 olukord lahenes. Pärast seda varjas Giovanni V põgenevat Sergio di Napolit ja aitas tal normannide abiga linna tagasi võita. Sellega teenis Giovanni V ära Pandolfo IV di Capua vaenulikkuse ja tema hertsogkond vallutati aastal 1032. Docibilest põlvnenud kohalik dünastia ei saanud kunagi oma hertsogkonda tagasi.
Langobardide ülemvõim
Langobardid vallutasid Gaeta aastal 1032. Aastal 1038 vallutaja Pandolfo di Capua kukutati ja asendati Guaimario IV di Salernoga. Guaimario ei valitsenud isiklikult kaua enne oma normanni palgasõdurite juhi, Rainulf Drengot' hertsogiks nimetamist. Kuid Rainulfi surmaga valisid gaetalased oma langobardide kandidaadi, Atenolfo I di Gaeta.
Atenolfo ja tema poja, Atenolfo II ajal jäi Gaeta tegelikult iseseisvaks, kuid Riccardo I di Capua ja tema poeg Giordano allutasid selle aastal 1058 ja siis taas aastal 1062. Aastal 1064 aeti langobardide valitseja minema ja normann Guillaume de Montreuil võttis tema koha ning abiellus Atenolfo I lese, Pandolfo tütre Mariaga. Naise koht Gaeta valitsemises oli oluline.
Normannide ülemvõim
Gaeta normanni isandad nimetasid hertsogeid erinevatest tähtsatest kohalikest perekondadest, peamiselt normannide hulgast, aastani 1140, kui viimane Gaeta hertsog suri, jättes linna Sitsiilia kuningale, Roger II-le, kellele ta oli aastal 1135 truudust vandunud. Esimene normanni hertsog pärast Rainulf Drengot' lühikest valitsusaega Guaimario alamana oli aastal 1064 nimetatud Guillaume de Montreuil. Ta püüdis oma võimu seadustada abieluga oma langobardist eellase lesega, kuid pärast tema väljasaatmist tema normanni isanda, Capua vürsti Riccardo I poolt ei olnud järgnevatel hertsogitel enam vaja end seadustada: normannid kehtestasid oma võimu.