cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lon Chaney
thumb|Lon Chaney filmis "The Miracle Man" (1919) pisi|Lon Caney ja [[Joan Crawford 1927. aasta draamas "The Unknown" (rež. Tod Browning)]] Lon Chaney (pärisnimega Leonidas Frank Chaney; 1. aprill 1883 Colorado Springs, Colorado osariik – 26. august 1930 Hollywood, California osariik) oli USA tummfilminäitleja. Oma ümberkehastumise oskuse tõttu nimetatakse teda ka tuhandenäoliseks meheks (The Man of a Thousand Faces).
Novum Organum
Autor vastandab Aristotelese loogikale (Organon) ja skolastilisele loogikale uue, parema tunnetustööriista, uue Organoni. Raamatus on üksikasjalikult esitatud Baconi õpetus meetodist ja induktsiooniteooria.
Väljaanded
Raamatu uustrükid ilmusid 1645 ja 1650 Leidenis, 1660 Amsterdamis, 1770 Würzburgis, 1803 Glasgow's ja 1813 Oxfordis. Hilisemaid väljaandeid on väga palju.
Alates 18. sajandi algusest hakati teost tõlkima elavatesse keeltesse, sealhulgas saksa, itaalia, prantsuse ja inglise keelde.
Põhitekst koosneb eessõnast ja kahest "aforismide" raamatust.
Raisio
Raisio on linn Soomes Päris-Soome maakonnas. Asub Naantali ja Turu linna vahel.
Raisiot on esmamainitud 1292. aastal. Linnaks sai 1974. aastal. Suurim tööandja on toiduaineid tootev kontsern Raisio.
Leemetikare
Leemetikare on kare Muhu juures Seaninast 0,2 km kirdes.
Kõrgvee korral on saare madalam keskosa üle ujutatud, saarest jäävad siis alles põhja- ja (suurem) lõunapoolne osa.
Leemetikare on kivine. Saar on tervenisti kaetud paekiviklibuga, millel leidub suuremaid graniitkive.
Taimedest võib muuhulgas leida rannikat, merihumurit, merikapsast, põldmurakat ja pilliroogu. Leemetikarel puid ei kasva, mõni põõsas aga küll.
Saarel on nähtud pesitsemas kühmnokk-luike, hahka, punajalg-tildrit ja merikajakat. Teistest lindudest võib sagedamini kohata kormorani, naerukajakat, kalakajakat, randtiiru, valgepõsk-laglet, luitsnokk-parti ja teisi partlasi.
Leemetikare varju jääb Võrkaia paadisadam.
George I
pisi George I (sünninimi: Georg Ludwig; 7. juuni (28. mai) 1660 – 22. juuni (11. juuni) 1727) oli Suurbritannia ja Iirimaa kuningas ning Hannoveri kuurvürst (Georg I).
George I sai Suurbritannia troonile pärast Stuartite dünastia protestantliku haru väljasuremist 1714. aastal. Tema trooniletõusuga loodi Hannoveri ja Suurbritannia personaalunioon, mis kestis 1837. aastani.
George I oli sakslane ega osanud inglise keelt, suhtles oma ministritega prantsuse või ladina keeles.
Abielu ja lapsed
1682. aastal abiellus George I oma nõo Sophie Dorotheaga.
Evar Riitsaar
pisi|Evar Riitsaar 2015. aastal soome-ugri vikiseminari avamisel Obinitsas Evar Riitsaar (sündinud 29. oktoobril 1968) on setu kunstnik, kes on kolmel Setu kuningriigi päeval valitud Setumaa ülemsootskaks.
Kunstnikuna on Evar Riitsaar maalinud tahvelmaale, kujundanud raamatuid (Kauksi Ülle "Käänüpäiv", Vigala Sassi "Kuldmamma") ja restaureerinud hooneid. Peab Obinitsas galeriid Hal'as Kunn.
Kuulub ansamblisse Lõkõriq, esinenud ka koos setu meeste laulupargiga Liinatśuraq.
Isiklikku
Evar Riitsaare elukaaslane on Kauksi Ülle. Neil on ühine tütar Leelo.
Boniface Alexandre
Boniface Alexandre (31. juulil 1936 – 4. august 2023) oli Haiti poliitik.
Ta oli riigi ajutine president 29. veebruarist 2004 kuni 14. maini 2006. Sellesse ametisse vannutati ta hommikul, mõni tund pärast president Jean-Bertrand Aristide'i tagasiastumist vastavalt konstitutsioonile kui ülemkohtu ülemkohtunik (kassatsioonikohtu esimees). Lühike tseremoonia leidis aset peaminister Yvon Neptune'i kodus.
Alexandre'i pidi konstitutsiooni artikli 149 kohaselt ametisse kinnitama parlament, kuid see ei olnud koos käinud pärast seda, kui enamiku parlamendiliikmete volituste tähtaeg jaanuaris 2004 lõppes. Presidendivalimised peavad toimuma 45 kuni 90 päeva pärast presidendi tagasiastumist.
Alexandre sündis 1936. aastal. Teda kasvatas onu, endine Haiti peaminister Martial Celestin. Ta õppis juristiks ning töötas 25 aastat Port-au-Prince'i õigusabifirmas Cabinet Lamarre, mis on spetsialiseerunud ärilepingutele ja abielulahutustele.
1990. aastatel nimetati Alexandre Haiti Ülemkohtusse ning 2002 nimetas president Jean-Bertrand Aristide ta ülemkohtunikuks.
Kassatsioonikohtu esimeheks määras Alexandre'i president Aristide. Kuigi kohtunikke kahtlustatakse Haitil üldiselt korruptsioonis, on Alexandre'il haitilaste seas ausa inimese maine. Kassatsioonikohtu esimehena on Alexandre lubanud võidelda ebakompetentsuse ja korruptsiooniga kohtuaparaadis.
25. aprillil 2003 sai ta USA Louisiana osariigi Lafayette'i linna aukodanikuks.
Alexandre oli ka Port-au-Prince'i Ülikooli õppejõud.
Kuigi Alexandre'il olid president Aristide'iga tihedad sidemed, ei olnud ta Aristide'i partei Fanmi Lavalas liige. Aristide'i vastased on leidnud, et ta oli eelmise režiimiga liiga tihedalt seotud ning et ülemkohtunikuna ei rõhutanud ta piisavalt kohtu sõltumatust täitevvõimust.
Tegevus ajutise presidendina
Kolm tundi pärast Aristide'i lahkumist tegi Alexandre avalduse, milles ta ütles: "Ülesanne ei ole kergete killast. Haiti on kriisis... Ta vajab kõiki oma poegi ja tütreid. Keegi ei tohi võtta kohtumõistmist enda kätesse."
Alexandre saatis kohe palve ÜRO Julgeolekunõukogule saata korra taastamiseks Haitisse rahvusvahelised rahutagamisjõud. Julgeolekunõukogu nõustus seda palvet rahuldama.
Mässuliste juhid, sealhulgas Guy Philippe, on valmis Alexandre'iga kui presidendi kohusetäitjaga koostööd tegema ning Alexandre'ilt oodatakse uue peaministri nimetamist.
8. märtsil vannutati Alexandre ametlikult presidendiks. Oma kõnes kutsus ta üles rahvuslikule leppimisele, rahu ja turvalisuse õhkkonna loomisele kõigi jaoks ning kiirete abinõude rakendamisele nälja ja vaesuse vastu võitlemiseks ja tervise parandamiseks. "Me seisame silmitsi nii olemasoleva elanikkonna humanitaarsete vajadustega kui ka ülesandega korraldada head valimised, mis võimaldavad riigil väljuda sellest poliitilisest ja sotsiaalsest kriisist, mis on tõuganud ta kodusõja äärele."
10. märtsil nimetas Boniface ajutiseks peaministriks Gérard Latortue, kelle oli 9. märtsil välja valinud seitsmest eri elualade väljapaistvast esindajast koosnev "tarkade nõukogu".
Isiklikku
Alexandre'il on kolm last.
Eno Raud
Eno Raud (15. veebruar 1928 Tartu – 9. juuli 1996 Haapsalu) oli eesti kirjanik.
Haridus
Õppis Kivimäe Algkoolis.
Looming
Kirjandusse tuli ta 1930. aastate lõpul ajakirjas Laste Rõõm varjunime Eno Sammalhabe all. Eno Raud lõpetas Tartu Ülikooli eesti keele erialal 1952. aastal. Aastatel 1952–1956 töötas Eesti Riiklikus Kirjastuses.
Aastal 1974 kanti Eno Raud Rahvusvahelise Noorsookirjanduse Nõukogu (IBBY) aunimekirja.
Kogumikud
Eno Raud on kirjutanud nuku- ja lastenäidendeid ning multifilmide käsikirju. Tema loomingule on omane romantika ja seikluslikkus, luules sõnamängulisus, naljameelne sõnakoomika.
Eno Raua teoseid on palju tõlgitud ning ka ta ise on tõlkinud eesti keelde mitmeid teoseid.
Isiklikku
Eno Raud oli Mart Raua ja Lea Raua poeg.
Ta oli abielus Aino Pervikuga. Nende lapsed on Rein Raud, Piret Raud ja Mihkel Raud.
David Schwimmer
David Lawrence Schwimmer (sündinud 2. novembril 1966 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja lavastaja.
Tema tuntuim roll on Ross Gelleri osatäitmine aastatel 1994–2004 toodetud USA komöödiaseriaalis "Sõbrad".
Davidi vanemad on advokaadid. Davidil on aasta vanem õde Ellie. Kui David oli 2-aastane, kolis tema pere Los Angelesse. Seal kogus tema ema kuulsust lahutustele spetsialiseerunud advokaadina, näiteks esindas ta Elizabeth Taylorit ja Roseanne Barri nende lahutusprotsessis. Pere kolis Beverly Hillsi ja David käis sealses koolis.
David hakkas näitlema 10-aastaselt. Tema esimene roll oli Tuhkatriinu ristiema. 1979 hakkas ta käima Shakespeare'i-teemalistel näitekursustel. Kolmel aastal järjest osales ta Lõuna-California osariigi Shakespeare'i festivalil ja võitis kaks peapreemiat.
1984 lõpetas ta Beverly Hillsi keskkooli ja soovis otsekohe minna Chicagosse näitlemist õppima, kuid vanemad veensid teda kõigepealt keskkooli minema, et tal oleks elus midagi tagavaraks, kui tema näitlejakarjäär peaks ebaõnnestuma. Schwimmer astus Chicagos keskkooli, õppis kooli kõrvalt näitlemist ning tuli pärast lõpetamist Los Angelesse tagasi ja alustas näitlejakarjääri.
1995 nimetati ta Emmy kandidaadiks parima meeskõrvalosatäitja koomilise rolli eest seriaalis "Sõbrad".
Schwimmer on aktiivne rassismi ja laste väärkohtlemise vastu ning naiste õiguste eest võitleja. Ta on Santa Monica vägistamisohvrite kliiniku tegevdirektor. Ta on korraldanud kampaaniaid Rohypnoli ehk flunitrasepaami ja korgijoogi ehk GHB keelustamise poolt.
Legolas
Legolas Greenleaf on J. R. R. Tolkieni "Sõrmuste Isanda" triloogia haldjast tegelane.
Taust
Ta on pärit Sünklaane metsast ja on sealse haldjakuningas Thranduili poeg, tema ema ei ole aga mainitud. Üldse on Legolase varasemast elust väga vähe teada ning suurimaks mõistatuseks jääb tema vanus. Teada on vaid, et ta on väga vana, vihjete peale pakutakse tema vanust mõnesajast kui mõne tuhande aastani, aga kui vana ta täpselt on, seda öeldud ei ole.
Seiklus
Sõrmuse Vennaskond
Kui Aragornil on õnnestunud Guglunk kinni püüda, annab ta Guglunki Sünklaane haldjate hoole ja valve alla, et ta ei saaks põgeneda mustede jõudude poole üle. Kuid Guglunk kasutab haldjate lahkust ära ning selle tulemusel õnnestub tal põgeneda. Seejärel saabubki Legolas Rivendelli sõnumitoojana, et teatada Guglunki põgenemisest. Sealsel nõupidamisel Elrondi kojas määrab Elrond ta haldjate esindajaks Sõrmuse Vennaskonda.
Kui Vennaskond on jõudnud oma rännakul mäeni ning neil ei õnnestu seda ületada, kuna lumesadu läheb aina tihedamaks, ning lumi ähvardab juba kääbikud enese alla matta, läheb Legolas vennaskonnast lahku, et uurida olusid. Ta on nii kerge, et suudab lumel käia ilma sellest läbi vajumata ning uurinud oma terava haldja pilguga ümbrust, naaseb ta kaaslaste juurde ning ütleb, et ainus võimalus on end lumest läbi kaevata ja tagasi pöörduda. Teekond tuleb aga jätkata ja siis pakub Boromir minna maa alt, läbi Moria kaevanduse. Gandalf on selle idee vastu, sest kuigi kunagi käisid Eregioni haldjad ja kaevanduse päkapikud tihedalt läbi, siis ahnelt kaevates äratasid päkapikud Morias kurjad jõud ja nüüd on sel paigal halb kuulsus. Kuid Vennaskond ei jõuagi veel otsust langetada, kui neid tabab Kraakeni rünnak ja nende ainsaks valikus saabki olla vaid põgenemine läbi Moria Idavärava kaevandusse. Kunagi ammustel aegadel oli Idavärav loodud päkapikkude ja haldjate vahel läbikäimiseks, kuid nende head suhted purunesid ning kumbki osapool ei tunnistanud oma süüd selles. Teekond läbi Moria kestab mitmeid päevi. Kui alguses õnnestub neil märkamatuks jääda siis tänu Pippini naljale visata kivi kaevu, tekitavad nad müra ning paljastavad oma sealviibimise. Peagi tabab neid orkide rünnak. Vennaskond on sunnitud kiiresti põgenema üle Khazad-dumi silla. Seal näeb Gandalf lähenemas olendit, kes on kui vari ja leek ning ta tunneb selles olevuses ära Balrogi- muistse aja koletise. Gandalf käsib kaaslastel taganeda ning astub ise võitlusse Balrogiga. Nad võitlevad seni kuni mõlemad langevad sügavikku. Kurb ning leinav seltskond suundub edasi haldjate maa Lothlorieni poole. Teekonnal tajub Legolas, et Frodo Paunaste ja Juss on teistest maha jäänud. Vennaskond peatub, et ravida kääbikute vigastusi, mis nad on saanud võitluses orkidega. Lõpuks jõuavad nad Kuldsesse Metsa. Legolas pole seal iial varem olnud kuid ta tunnetab, et Lothlorienis on endiselt peidus mingi salajane võim, mille üle sealsed haldajd valvavad. Kohe Lothlorieni piiril peetakse neid kinni ja kõnetatakse, mis asjus nad on sinna teel. Haldjamaa piirid on hästi kaitstud. Legolas kõnetab neid haldjakeeli ja seejärel palub sealne vahis olnud haldjate juht Haldir, neil üles tulla (mallorni puudele on ehitatud parandad, kus nad vahti peavad). Legolas räägib neile, kes on tema kaaslased ja kuigi haldjad ei vaimustu päkapiku kohalolust, lasevad nad lõpus siiski seltskonna oma maadele aga tingimusel, et Legolas päkapikul ikka silma peal hoiab. Öö veedavad nad haldjate juures vahipostide parandal. Järgmisel päeval suunduvad nad edasi Lothlorienisse. Seal kohtuvad nad Celeborn ja Galadrieliga, Kuldse Metsa isanda ja emandaga. Mõneks ajaks jääb Vennaskond sinna peatuma, et koguda jõudu ja ka tarkust edasi minekuks. kui Vennaskond lõpuks jätab hüvasti Kuldse Metsa ja tema rahvaga, jagavad Celeborn ja Galadriel oma külalistele kingitusi. Legolasele antakse Galadhrimide vibu ning nooled, mis tabavad palju pikema distantsi pealt kui need, mis tal praegu on.
Figuren in Tolkiens Welt
Toomas Leius
pisi|Willem Maris ja Toomas Leius (p.) (1959) Toomas Leius (sündinud 28. augustil 1941 Tallinnas) on eesti tennisist ja tennisetreener.
Ta lõpetas aastal 1959 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1970 Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehalise kasvatuse õpetajana.
Sportlasena
Tennisetreeninguid alustas 1951 Evald Kree juhendamisel.
Toomas Leius võitis 1959 Wimbledoni noorteturniiri. Aastatel 1970 ja 1971 võitis ta Euroopa meistrivõistluste pronksmedali ja 1970 paarismängus hõbemedali. Aastal 1970 tuli ta ka üliõpilaste maailmameistriks segapaarismängus. Suure slämmi turniiridel jõudis Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel 1965. aastal üksikmängus veerandfinaali ja segapaarismängus 1971. aastal finaali, kus tema partneriks oli inglanna Winnie Shaw.
Aastal 1969 mängis Toomas Leius Aucklandi turniiri veerandfinaalis viis setti Rod Laveriga (3:6, 6:4, 6:4, 3:6, 5:7), kes samal aastal võitis kõik suure slämmi turniirid.
Nõukogude Liidu meistrivõistlustelt sai ta aastatel 1963–1968 10 kuldmedalit ja kokku 30 medalit. Võitis 1959–1970 maailma ja Euroopa tipptennisiste ning kümneid rahvusvahelisi turniire.
Toomas Leius tuli 23 korda Eesti NSV meistriks ja aastatel 1961, 1963 ja 1965 valiti ta Eesti NSV parimaks sportlaseks.
On edukalt võistelnud rahvusvahelistel veteranide turniiridel.
Vangla
1974. aastal mõisteti Toomas Leius oma teise abikaasa surmaga lõppenud kägistamise eest armukadedushoos kaheksaks aastaks vangi. Räägitakse ka, et ta rajas vangla territooriumile tenniseväljaku. Vabanes vanglast hea käitumise tõttu juba viie aasta pärast.
Tennisetreeneri ja -tegelasena
Pärast vabanemist töötas tennisetreenerina Usbekistanis, Gruusias ja Saksamaal. Sai Gruusia NSV teenelise treeneri aunimetuse.
Aastal 1997 tuli Eestisse tagasi ja töötas Kadrioru Tennisekeskuses treenerina. Oli Federation Cupil osaleva Eesti naiskonna treener. Oli ka Maret Ani treener.
Carlos I (Portugal)
Carlos I (Carlos Fernando Luís Maria Victor Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis José Simão de Bragança Sabóia Bourbon e Saxe-Coburgo-Gota; 28. september 1863 Lissabon – 1. veebruar 1908 Lissabon) oli Portugali ja Algarvede kuningas alates 19. oktoobrist 1889 kuni surmani.
pisi|vasakul|Carlos I (u. 1900)
Seksiostjad
Seksiostjad on mehed või naised, kes ostavad prostituutide teenuseid. Üldjuhul on seksiostjad ühiskondliku ja majandusliku seisundi poolest tavalised inimesed. 1996. aastal Rootsis läbi viidud uurimuse kohaselt on seal seksi ostnud 14 protsenti Rootsi meestest, Taanis 12 ja Soomes 10 protsenti meestest.
Seksiostjate rühmad Jari Kuosmaneni järgi
Jari Kuosmanen uuris Rootsis seksiostjate seksuaalsust ja suhteid naistega ja märkas erinevaid käitumismustreid. Neid käitumismustreid võib jaotada viit tüüpi seksuaalsuhete võrgustikeks.
Superkliendid
Need on mehed, kelle seksuaalsuhete võrgustikud on kõige suuremad. Nende seksuaalsuhete võrgustikud koosnevad abikaasast või tüdruksõbrast, armukestest ja seksuaalteenuseid müüvatest naistest. Need mehed tunnevad seksi vastu väga suurt huvi ja kulutavad selle saamisele palju aega ning raha. Seks on neile elustiiliks. Nad on seksituru püsikliendid ja tavaliselt nad ei leia, et see võiks kuidagi vale olla.
Neil on tavaliselt oma suhetes tõsiseid raskusi emotsionaalse läheduse ja intiimsuse saavutamisega. Armastus on nende jaoks seks, siis saab tasuta seksida ja ei pea selle eest maksma. Superklientidel ei ole naistega lähedasi suhteid, nad suhtuvad neisse kui oma mitmesuguste vajaduste rahuldamise objektidesse. Mõned neist peavad prostitutsiooni millekski teatrietenduse taoliseks ja arvasid, et tüdrukud on omamoodi sõltumatud ettevõtjad. Nad maksid nende teenuste nagu mistahes muude teenuste eest.
Intiimsusetõrjujad
Sarnaneb superklientidega, kuid erinevad neist pisut. Nad on samuti seksist väga huvitatud aga neil pole mingeid püsivamaid suhteid. Neil on palju juhuslikke partnereid ja nad ostsid palju seksteenuseid. Suhetes naistega püüavad nad vältida tundeid ja intiimsust.
Nad võivad olla ka kollektsionäärid, kes kollektsioneerivad ja dokumenteerivad oma seksuaalsuhteid.
Täiendajad
Nende seksuaalsuhete võrgustik koosneb nii abikaasast (või tüdruksõbrast) kui ka seksuaalteenuseid müüvatest naistest. Nende kodune seksuaalelu ei rahulda teda. Nad ei pea armukesi, sest armastavad oma naist ega taha abielu ohtu seada. Nad soovivad seksi ja selle raha eest ostmine on praktiline lahendus. Nad hakkasid seksuaalteenuseid ostma siis, kui seksuaalelu oma naise või tütarlapsega hakkas alla käima. Nad ei teinud seda kohe, sest uskusid, et saavad oma seksuaalsuhted kuidagi korda. Täiendajad ei osta seksuaalteenuseid nii sageli kui kahe esimese grupi mehed, umbes kolm kuni viis korda aastas ja iga kord erinevatelt naistelt. Ta ei taha riskida sellega, et tema ja nende tüdrukute vahel võiks tekkida mingeid tundeid. Ta kardab, et see võiks ohustada ta suhteid oma naisega ja armastust tema vastu.
Intiimsuseotsijad
Tänavatüdrukud nimetavad neid mehi kleepekateks, sest tihtipeale soovivad nad suuremaid intiimsusi, kui nemad on valmis andma. Neil on abielust ja suhetest üldse väga romantiline ja ebarealistlik arusaamine ja kui sellisel mehel on oma tütarlaps, on tal kalduvus tugevasti tema külge klammerduda. Lapsena võis neil olla väga autoritaarne isa ja ka mittehooliv ema. Noorena oli tal väga vähe sõpru ja poistekambad terroriseerisid teda sageli. Kõik kokku muutis Intiimsuseotsija seesmiselt väga ebakindlaks ja tekitas suutmatuse tütarlastega lävida.
Äratõugatud
Nende seksuaalsuhete võrgustikud on üsnagi hõredad. Väljaspool prostitutsioonisfääri neil seksuaalkogemusi ei ole ja nad sarnanevad eelmise grupiga. Tegelikult nad ei sooviks seksi osta, kuid ei suuda enda romantilistele unistustele vastavat leida. Tavaliselt ei osta nad kunagi seksuaalteenust vaid ainult poseerimist.
Soome seksiostjate kirjeldus
1995. aastal oli prostitutsioon Soomes nähtavam kui kunagi varem, eriti pealinna piirkonnas ning riigi idapiiri läheduses. Uuringu andmete kohaselt oli vähemalt üks kord elus prostituudilt seksi ostnud 11 protsenti meestest ja 0,7 protsenti naistest. Prostituute kasutatakse enamasti välismaal: 10 protsenti meestest olid ostnud seksi välisriigis ja vaid 3 protsenti Soomes.
Kirjandus
Sotsiaalministeerium. Seksiostjad - kes nad on? 2006.
Märts 2004
Märts 2004, sündmuste kroonika
GUAM
pisi|22.–23. mail 2006 Kiievis toimuva GUAMi tippkohtumise puhul ilmunud Ukraina postmark
GUAM (venekeelse lühendina ГУАМ) on rahvusvaheline organisatsioon, millesse kuuluvad Gruusia, Ukraina, Aserbaidžaan ja Moldova (nad kõik on SRÜ liikmesriigid). 2005. aastani kuulus organisatsiooni ka Usbekistan.
24. aprillil 1999 liitus NATO tippkohtumisel Washingtonis GUAM-iga Usbekistan. Samal ajal, kui Venemaa ja NATO suhted olid NATO-poolse Serbia pommitamise tõttu madalseisus, teatas GUUAM-i viisik oma maksimaalsest koostööst NATO-ga.
GUUAM-i rahvusvaheliseks organisatsiooniks muutmisest teatati ÜRO Peaassamblee ajal 2000. aastal New Yorgis.
2001. aastal kinnitati organisatsiooni struktuur. GUUAM-i kõrgeimaks organiks on riigipeade iga-aastane kohtumine, täitevorganiks välisministritest koosnev nõukogu ning tööorganiks rahvuslike koordinaatorite komitee. GUUAM-i alusdokumendina võeti vastu nn Jalta harta.
GUAM-i riigid moodustavad omalaadse vastukaalu Venemaa domineerimisele SRÜ-s.
Mais 2005 teatas Usbekistan oma soovist GUUAM-ist lahkuda, misjärel GUUAM muutus taas GUAM-iks.
Salo linn
Salo on linnaks nimetatav haldusüksus Soomes Päris-Soome maakonnas.
Enne naabervaldadega liitumist oli Salo pindala 143,8 km². Elanike arv 2006. aastal oli 25 500.
Keskusasula on Salo.
Soome president Sauli Niinistö on sündinud Salos.
pisi|tühi|Salo
Ketš
Kirjeldus
Ketš on tavaliselt kas bermuudapurjedega ehk bermuudaketš või kahvelpurjedega ehk kahvelketš. On ka taakselketše, mis sarnanevad põhimõttelt taakselkuunariga. Traditsiooniline kahvelketš oli varem väikese purjekana levinud eeskätt Lääne-Euroopas. Tänapäevane bermuudaketš on ilmselt levinuim kahemastilise purjejahi tüüp.
Ketši taglast on üsna lihtne käsitseda. Tavaliselt võib sõita stabiilselt ka poole purjepinnaga, tõmmates näiteks üles vaid eespurjed ja besaanmasti purje(d) või ainult grootmasti purjed. Ketši plussiks on, et sõites pärituules ei varja besaanmasti purjestus grootmasti oma, kuid samas miinuseks on, et tihttuules sõites kipub grootmast väiksemat besaanmasti tuule eest varjama. Tänu suhteliselt kaugel ahtris asuvale besaanmastile muutub traditsiooniliste ketšide ahter sageli raskeks, tekitades laevale ahtridiferendi. Et kahvelketši besaan-kahvelpuri ulatub märgatavalt üle ahtri, on besaan-kahvelpoomi raskem järtidega fikseerida. Veel keerukam on see samas aga jaulil.
Traditsioonilise kahvelketši purjestus võib olla järgmine:
Tänapäevase pukspriidita bermuudaketši purjestus on tavaliselt järgmine:
Ajalugu
Ketš tekkis 17. sajandi keskpaiku Inglismaal ja Põhja-Ameerikas ja kandis algselt nimetust catch. Vaatamata nimetusele ei kasutatud seda eriti kalalaevana, vaid sagedamini rannasõidu kaubalaevana. Arvatakse, et esialgne nimetus tulenes sellest, et seda tüüpi laevu kasutati vastase jälitamiseks. 18. sajandi alguses oli rohkesti seda tüüpi laevu kasutusel Inglise, Prantsuse ja Hollandi mereväes varustuslaevadena ja isegi suurtükilaevadena (inglise keeles bomb-ketch). Relvastatutena 1-2 mortiiriga eespool grootmasti, kasutati neid vastase kaldakindlustuste pommitamiseks.
Ketši algne purjestus koosnes kolmest eespurjest pika pukspriidi kohal ja forstaakseilist, grootmastis oli kahvelpuri ja kuni kolm raapurje, besaanmastis kahvelpuri ja üks raapuri. Hiljem asendati raapurjed topseilidega. Sellisest purjekast arenesid teised purjekatüübid, nagu nn postilaev (inglise packetboat) ning purjekalalaevad hooker ja dogger.
Tim Rice
Sir Tim Rice (sündinud 10. novembril 1944 Inglismaal Buckinghamshire'is Amershamis) on menukate muusikalide libretist ja laulusõnade autor.
Ketš
Ajalugu
Nüüdisajal on ketšide kahvelpurjestus enamasti asendatud bermuudapurjestusega ja purjekas leiab kasutust põhiliselt purjespordis.
Põlva maakond
Põlva maakond ehk Põlvamaa 1. järgu haldusüksus Eestis. Hõlmab suurema osa endise Põlva rajooni alast.
Tim Rice
Tim Rice oli popansambli Aardvarks laulja (1961–1963) ning on hiljem laulnud ka teistes rokkansamblites.
1965 ilmus tema esimene avaldatud laul "That's My Story". Samal aastal sai ta tuttavaks Andrew Lloyd Webberiga. Nad kirjutasid koos muusikale ning ka eraldi laule, sealhulgas "It's Easy for You", mille 1976 plaadistas Elvis Presley.
Põlva maakond
Põlva maakond asub Kagu-Eestis. Põlvamaa piirneb põhjas ja loodes Tartu maakonnaga, idas Venemaa Pihkva oblastiga, lõunas, edelas ja kagus Võru maakonnaga ning läänes Valga maakonnaga. Maakonna kirdepiir Lämmijärves on ühtlasi riigipiir Venemaaga.
Tim Rice
1980. aastate alguses hakkas Rice tegema koostööd ABBA liikmete Björn Ulvaeuse ja Benny Anderssoniga muusikali "Chess" kallal. "Chess" ilmus kõigepealt plaadina 1984 ja sai rahvusvaheliselt populaarseks. Kaks singlit sellelt plaadilt, "One Night in Bangkok", mida laulis Murray Head, ja "I Know Him So Well", mida laulsid Elaine Paige ja Barbara Dickson, olid edetabelite tipus nii Ameerikas, Euroopas kui ka Aasias. 1985 oli "Chessi" esietendus Londoni West Endis ning sellest sai menukas lavalugu paljudes teisteski maades.
Põlva maakond
Maastik
Põlva maakond liigestub maastikuliselt kaheks: Kõrgeimaks kohaks on Laanemägi (212,3 m).
Tim Rice
Rice on teinud koostööd paljude silmapaistvate heliloojatega. Nende seas on Marvin Hamlisch (laulud Lauren Bacallile, Bing Crosbyle, Jack Lemmonile ja George Burnsle), John Barry (tiitellaul "All-Time High", mille esitas Rita Coolidge James Bondi filmis "Octopussy"), Mike Batt (sealhulgas David Essexi "A Winter's Tale"), Paul McCartney, Paul Jones, Francis Lai, Vangelis, Rick Wakeman ja Freddie Mercury (laulud tema ühisplaadile Montserrat Caballéga).
Põlva maakond
Veestik
Põlva maakond kuulub tervenisti Peipsi-Pihkva järve vesikonda, mis tähendab, et maakonna kõigi üle 40 jõe ja oja veed jõuavad Peipsisse ja Lämmijärve.
Tim Rice
1981 asutasid Rice ja laulja Elaine Paige plaadifirma EP Records, mis on välja andnud mitmeid menukaid plaate. Nad olid ka koos Robert Foxiga Cole Porteri muusikalise komöödia "Anything Goes" 1989. aasta West Endi uuslavastuse produtsendid.
Põlva maakond
Veestik
Maakonnas on ligi 130 järve, kogupind 1000 ha. Enamik maakonna järvedest moodustab järvestikke:
Maakonna suurim järv on Meelva järv (78,7 ha).
Tim Rice
Rice teeb regulaarselt raadiosaateid BBC-le. Tal on oma kirjastus Pavilion Books, mis asutamisest (1981) saadik on välja andnud üle 300 nimetuse raamatuid, sealhulgas Kingskey Amise, Michael Palini ja Sebastian Cie raamatuid.
Põlva maakond
Demograafilised näitajad
Arvestuslikult seisuga 1. jaanuar 2009 oli Põlva maakonnas 31 002 elanikku. Neist 47,48% oli mehi ja 52,52% naisi. Sündimuse üldkordaja oli 9,97‰, suremuse üldkordaja 13,64‰ ja loomulik iive −3,68‰. 94,74% elanikest olid eestlased ja 4,04% venelased. Alaealisi (vanuses 0–14) oli 14,77%, tööealisi (vanuses 15–64) 66,43% ja pensioniealisi (65 ja vanemad) 18,80%. Töötuse määr oli 8,6%. Asustustihedus oli 14,3 in/km².
Tim Rice
Rice on kirjutanud raamatu "The Treasures of Lords" (1989) muuseumist kriketiväljakul Lord's Cricket Ground. Ta on Briti hittsinglite Guinnessi raamatu kaasautor. Samuti on ta ajalehe The London Daily Telegraph kriketikolumnist.
Põlva maakond
Asustusüksused
Põlva maakonnas on kaks linna, seitse alevikku ja 181 küla.
Tim Rice
Rice sai kolm Grammy auhinda koos Alan Menkeniga kirjutatud Walt Disney filmi "Aladdin" laulude eest.
Põlva maakond
Asustusüksused
Linnad: Põlva – Räpina
Tim Rice
Kõige tuntumad on tema libretod Andrew Lloyd Webberi muusikalidele ja koostöö Walt Disney Companyga.
Põlva maakond
Asustusüksused
Alevikud: Ahja – Kanepi – Mehikoorma - Mooste – Vastse-Kuuste – Veriora – Võõpsu
Tim Rice
2002. aasta suvel vaatas Rice Tartu Raekoja platsil "Evita" etendust. 2003. aastal tuli Rice vaatama "muusikali Aida" esietendust Tartu lauluväljakul 6. juunil.
Põlva maakond
Asustusüksused
Külad: Aarna – Abissaare – Adiste – Aiaste – Akste – Andre – Aravu – Eoste – Erastvere – Haavametsa – Haavapää – Hauka – Heisri – Himma – Himmaste – Himmiste (Veriora) – Hino – Holvandi – Hurmi – Häätaru – Ibaste – Ihamaru – Jaanikeste – Jaanimõisa – Joosu – Jõepera (Meeksi) - Jõevaara – Jõeveere – Jõgehara – Jõksi – Kaagna – Kaagvere – Kaaru – Kadaja – Kanassaare – Karaski (Kõlleste) – Karilatsi (Kõlleste) – Karilatsi (Vastse-Kuuste) – Karste – Kassilaane – Kastmekoja – Kauksi – Kiidjärve – Kikka – Kirmsi – Kiuma – Koigera – Kooli – Koolma – Koolmajärve – Kooraste – Koorvere – Kosova – Krootuse – Krüüdneri – Kullamäe – Kunksilla – Kõnnu – Kähri – Kärsa – Köstrimäe – Lahe – Laho – Laho (Veriora) – Lauri – Leevaku – Leevi – Leevijõe – Lihtensteini – Linte – Logina – Loko – Lootvina – Lutsu (Põlva) – Maaritsa – Magari – Mammaste – Meeksi – Meelva – Meemaste – Meerapalu – Metste – Miiaste – Mustajõe – Mustakurmu – Mõtsavaara – Mõtsküla – Mägiotsa – Männisalu – Mügra – Naha – Naruski – Nooritsmetsa – Nulga – Närapää – Orajõe – Padari – Pahtpää – Palutaja – Parapalu – Partsi – Peetrimõisa – Peri – Piigandi – Piigaste – Pikajärve – Pikareinu – Pindi – Pragi – Prangli – Puskaru – Puugi – Puuri – Põlgaste – Pääsna – Raadama – Rahumäe (Räpina) – Raigla – Rasina – Rebaste – Ristipalo – Roosi – Rosma – Ruusa – Saareküla – Sarvemäe – Saverna – Savimäe – Sikakurmu – Sillapää – Sirvaste – Soesaare – Soohara – Sulaoja – Suure-Veerksu – Suurküla – Suurmetsa – Sõreste – Säkna – Säässaare – Sülgoja – Süvahavva – Taevaskoja – Terepi – Tiido – Tilsi – Timo – Toolamaa – Tooste – Tromsi – Tsirksi – Tuulemäe – Tõdu – Tännassilma – Uibujärve – Valgemetsa – Valgesoo – Valgjärve – Vana-Koiola – Vanaküla – Vanamõisa – Varbuse – Vardja – Vareste – Verioramõisa – Veski – Viira – Viisli – Viluste – Vinso – Vissi – Vooreküla – Voorepalu – Võiardi – Võika – Võuküla – Väike-Veerksu – Vändra
Tim Rice
Tim Rice on kirjutanud laulusõnad järgmistele muusikalidele ja filmidele:
Põlva maakond
Ajalugu
pisi|Põlvamaa omavalitsusüksused enne [[2017. aasta haldusreformi]] 1990. aastal 1. jaanuarist moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Põlva rajooni piires Põlva maakond.
1995. aastal kinnitatud Eesti territooriumi haldusüksuste nimistu järgi kuulusid Põlva maakonda järgmised haldusüksused:
2002. aastal ühines Räpina linn Räpina vallaga ja 2013. aastal Põlva linn Põlva vallaga.
2017. aasta haldusreformiga moodustati Põlva maakonnas seniste omavalitsusüksuste liitmise teel Kanepi, Põlva ja Räpina vald. Haldusreformi järel kuuluvad seni Põlva maakonda kuulunud Orava, Värska ja Mikitamäe valla alad Setomaa ja Võru valla koosseisus Võru maakonda. Tartu maakonda kuulunud Meeski valla ala, Järvselja ja Rõka välja arvatud, kuulub haldusreformi järel Räpina valla koosseisus Põlva maakonda. Samuti lõpetas haldusreformi tulemusel tegevuse Põlva maavalitsus.
Välislingid
🇪🇪
Jumalaema kiriku kellalööja
"Jumalaema kiriku kellalööja" (originaalpealkirjaga "The Hunchback of Notre Dame") on 1923. aasta USA tummfilm.
Süžee
Põhineb Victor Hugo romaanil "Jumalaema kirik Pariisis" ("Notre-Dame de Paris", 1831).
Guinea riigipeade loend
Guinea riigipeade loend loetleb Guinea presidendid pärast iseseisvumist 1958. aastal.
Musti mõis
Mõis rajati 1734 Krootuse mõisast eraldatud alast.
Rosario Poidimani
Rosario Poidimani (sündinud 25. augustil 1941 Siracusas) on pettuses kahtlustatuna arreteeritud itaalia ärimees, kes väidab end olevat Portugali kuninga Rosario I.
Sellest alates nimetab Rosario Poidimani end Rosario de Saxe-Coburgo-Gota Bragançaks, Bragança hertsogiks ja Portugali kuningaks "Rosario I-ks".
Ta eitab Portugali valitsuse ja avalikkuse poolt tunnustatud Portugali kuningliku perekonna pea, Bragança hertsogi Duarte de Bragança õigust Portugali troonile, viidates viimase esivanema, kuningas Miguel I, väljasaatmisele Portugalist 1834. aastal ja eemaldamisele troonijärglusest.
Kuigi ta nimetab end "konstitutsioonilise liini" peaks (vastandatuna Duarte de Bragança esindatavale, väidetavalt ebaseaduslikule "miguelistlikule" liinile), põhinevad tema nõudlused järgmistel tõestamata väidetel:
Välislingid
Maria Pia de Saxe-Coburgo e Bragança Rosario Poidimani Maria Pia de Saxe-Coburgo e Bragança
Robert Hooke
alt=|pisi|Robert Hooke Robert Hooke (18. juuli 1635 – 3. märts 1703) oli Inglise füüsik ja loodusteadlane, kes mängis tähtsat rolli 17. sajandi teadusrevolutsioonis.
Elulugu
pisi|[[Korgitamme rakud ja mimoosilehed mikroskoobi all. Illustratsioon Robert Hooke'i raamatust "Micrographia" (1665).]] Hooke'i paelus teadus, eriti bioloogia, juba varajases lapsepõlves. Tema isa John Hooke oli vaimulik. Kolme vanema venna eeskujul pidi ka Robertist saama oma isa kirikus töötav vaimulik. Kuna aga teda vaevasid õpingute ajal sagedased peavalud, kartsid vanemad, et Robert ei jõua täiskasvanuikka, ja lõpetasid tema õpetamise.
Aastal 1653 hakkas ta Oxfordi Christ Churchi kiriku koorilauljaks. Sel ajal kohtus ta keemiku ja füüsiku Robert Boyle'iga, kes värbas ta oma õpilaseks. On arvatud, et Boyle'i seaduse tõestas tegelikult Robert Hooke, kuna Boyle ei olnud matemaatik.
Teadustöö
pisi|Hooke'i [[mikroskoop. Illustratsioon raamatust "Micrographia" (1665).]] pisi|[[Kirp mikroskoobi all. Illustratsioon raamatust "Micrographia" (1665).]] Aastal 1660 avastas Hooke tahke keha elastse deformatsiooni seaduse (Hooke'i seadus).
1662. aastal kutsuti ta Londoni Kuningliku Seltsi eksperimentide kuraatoriks (Curator of Experiments), kellena ta vastutas seltsile saadetud ideede tõestamise eest.
Hooke täiustas ka mikroskoopi ja avastas sellega taimede rakulise ehituse. Oma tähelepanekud mikroskoobiga avaldas ta 1665. aastal ilmunud raamatus "Micrographia".
Mälestuse jäädvustamine
Hooke'i järgi on muu hulgas nimetatud asteroid 3514 Hooke (1971 UJ), Robert Hooke'i Teaduskeskus Londonis, Hooke'i medal, Hooke'i kraater Kuul ja Marsil.
Brzeszcze
Brzeszcze rajati 15. sajandil ning see on kuulunud mitmetele rikastele Poola elanikele, näiteks Dominik Gherrile, kes oli Poola kuninga Stanisław August Poniatowski ihuarst.
Linnaelanikud tegelevad peamiselt kalanduse ja põllumajandusega.
19. sajandi alguses leiti linnast antratsiiti, mistõttu linna rahvaarv on jõudsalt kasvanud.
Teise maailmasõja ajal oli linn Poola vastupanuliikumise kants. Linna elanikud aitasid ka Auschwitzi koonduslaagri vange.
Mõigu
pisi|right|Tartu maantee Mõigus, Tallinna linna piiril (juunis 2006) Mõigu on asum Tallinnas Kesklinna linnaosas. Asum piirneb Ülemiste ja Ülemistejärve asumi ning Rae vallaga. Mõigu asumi pindala on 0,7 km². Mõigu asumi territooriumile jäävad Pühamäe järv ja osa Vaskjala-Ülemiste kanalist. Mõigus asub Mõigu kalmistu.
Ajalugu
Mõigu küla märgiti ära Taani hindamisraamatus, mis koostati 1219. aastal. Tolleaegne küla asus Tallinna piiridest veidi väljaspool, praeguse Järveküla koha peal. See küla oli keskajal Toompea piimamõisaks ning kuulus alates 1652. aastast Tallinna toomkirikule. Mõigu piirkonda rajati aastatel 1669–1683 Mõigu mõis, mis hiljem vahetas asukohta. See mõis kuulus kuni 19. sajandi lõpuni Jaani seegile ja Tallinna toomhospidalile.
Mõigu piirkonda loodi 1774. aastal Tallinna toomkiriku saksa koguduse kalmistu (Mõigu kalmistu). See matmispaik oli tuntud rohkete barokk- ja klassitsistlikus stiilis kabelite poolest. Kalmistu piirkonnas toimusid 1941. aastal lahingud Saksa ja Nõukogude vägede vahel. Kalmistu suleti 1951. aastal.
Tartu maantee ja Vana-Tartu maantee hargnemise koha lähedal asus piirkond, mida nimetati Pühamäeks. Vanimad andmed selle koha kohta pärinevad 1686. aastast. Pühamäel asus arvatavasti kunagi hiis.
Tartu maanteelt kalmistu poole suunduva tee ääres asus Pühapäeva kõrts, mida on kirjalikes allikates mainitud juba 1689. aastal. Seda kõrtsi nimetati 1937. aastal Pühapao kõrtsiks.
Endise Pühapao oja asemele rajati 1928. aastal juurdevoolukanal, mis on ühenduses Pirita jõega (Vaskjala-Ülemiste kanal). Liigniiskuse kogumiseks on kanali lähedusse kaevatud veekogumisbasseine.
Praeguse Mõigu asumi ala liideti Tallinnaga 1958. aastal. Paljud asumi tänavanimed on seotud elektriga, sest Mõigus asus Eesti Elektrivõrkude Ehitus. Osa Mõigu asunduse endistest aladest kuulub praegu Peetri aleviku koosseisu.
Elanikkond
2016. aastal moodustasid 0-17aastased asumi elanikkonnast 12–17%, üle 68aastased aga 10–19%.
Mõigu asumi tänavad
Mõigus asuvad Juhtme tänav, Kaabli tänav, Kanali tee, Korgi tänav, Lambi tänav, Lüli tänav, Mõigu tänav, Oomi tänav, Tartu maantee, Vana-Tartu maantee ja Vati tänav.
Bytom
Bytom (saksa Beuthen) on maakonnaõigustega linn Lõuna-Poolas Sileesia vojevoodkonnas. Linn on osa Ülem-Sileesia linnastust.
Ajalugu
Bytomit on mainitud 1136. aastal. Aastal 1254 sai ta linnaõigused. Pärast Esimest maailmasõda liideti Saksamaaga, Bytomist sai piirilinn. 1945. aastast kuulub taas Poolale.
Linn on kivisöekaevanduste keskus.
Antonio Salieri
thumb|Antonio Salieri [[Joseph Willibrod Mähleri maalil]] Antonio Salieri (18. august 1750 Legnago – 7. mai 1825 Viin) oli itaalia päritolu saksa helilooja ja dirigent.
Ta oli oma aja tähtsamaid ja kuulsamaid heliloojaid. Hiljem on Salieri muusika jäänud populaarsuselt selgelt tema kaasaegsete Haydni, Mozarti, Beethoveni ja Schuberti loomingu varju (ta oli mõnda aega neist kahe viimase, nagu paljude teistegi heade heliloojate õpetaja), kuid alates 20. sajandi lõpust on tema muusika populaarsus jälle tõusuteel.
Ta on kirjutanud üle 40 ooperi, millest tänapäeval on tuntumad "Danaiidid" ("Les Danaïdes"; 1784), "Tarare" (1787), ja "Falstaff" (1799).
Elu
Antonio Salieri sündis 18. augustil 1750 jõukas kaupmehe perekonnas Legnagos Põhja-Itaalias. Siiski pidas Salieri ennast hoolimata itaalia päritolust saksa heliloojaks ja dirigendiks, sest ta elas ja töötas alates 16. eluaastast Viinis ning kõik ta tähtsamad saavutused seostuvad eelkõige selle linnaga.
Esimese instrumendina õppis Salieri viiulit. Peagi kolis perekond Paduasse ja seejärel Veneetsiasse, kus noormehel avanes võimalus teha tutvust generaalbassi põhimõtetega ning arendada end selles vallas. Tema õpetaja oli Giovanni Battista Pescetti, Veneetsias ja Londonis töötanud organist ja helilooja. Kuulsas gondlitelinnas tutvus ta 1766. aastal Florian Leopold Gassmanniga, kes soovitas tal pürgida Viini õukonda. Selleks lihvis ta Salieri oskusi heliloomingu osas Johann Joseph Fuxi kontrapunktiõpikuga "Gradus ad Parnassumi" (ladina keeles 'teejuht Parnassosele').
Salieri jäi Viini terveks eluks. 1774. aastal suri õpetaja Gassmann ning keiser Joseph II nimetas Salieri oma õukonnaheliloojaks. Samal aastal tutvus ja abiellus ta Therese von Helferstorferiga, neil sündis kaheksa last. Ainuke poeg Alois suri aga 1805. aastal. Salieri sai 1788. aastal kuninglikuks ja keiserlikuks kapellmeistriks ning pidas seda ametit 1824. aastani. Hoolimata ametlikust tiitlist oli "kapellmeister" rohkem kasutusel Wolfgang Amadeus Mozarti austava nimetusena, kes tegelikult seda ametit iialgi ei pidanud. Muusikute ühingu (Tonkünstler-Societät) presidendi ametis oli Salieri aastatel 1788–1795, pärast seda sama ühingu asepresident ning kontsertide korraldaja aastani 1818.
Salieri saavutas oma elu jooksul kõrge sotsiaalse positsiooni. Teda seostatakse ja võrreldakse tihti selliste tunnustatud heliloojatega nagu Joseph Haydn ja Louis Spohr. Olulise kultuuritegelasena 18. ja 19. sajandi muusikaelus oli ta ka selliste kuulsate heliloojate nagu Ludwig van Beethoveni, Carl Czerny, Johann Nepomuk Hummeli, Franz Liszti, Franz Xaver Süssmayri ja Franz Schuberti õpetaja. Paar aastat pärast Mozarti surma õpetas Salieri Franz Xaver Mozartit (Wolfgang Amadeus nimetas 4 kuud enne enda surma sündinud poja niimoodi just oma õpilase Süssmayri auks).
Antonio Salieri suri 7. mail 1825 ning maeti Viini Matzleinsdorfer Friedhofi kalmistule. Hiljem maeti ta ümber Zentralfriedhofi, kus puhkavad ka Beethoven, Brahms ja Schubert. Salieri matusetalitusel kõlas esmakordselt tema enda loodud "Reekviem c-moll" (kirjutatud 1804). Tema hauamonumendil on ta õpilase Joseph Weigli luuletus.
Ruh sanft! Vom Staub entblößt, Wird Dir die Ewigkeit erblühen. Ruh sanft! In ew’gen Harmonien Ist nun Dein Geist gelöst. Er sprach sich aus in zaubervollen Tönen, Jetzt schwebt er hin zum unvergänglich Schönen.
Puhka rahus! Tuhk tõstab su esile Igavik õitseb sulle. Puhka rahus! Igavestes harmooniates Saadetakse su hing nüüd laiali. Ta väljendas end lummavate nootidega, Nüüd hõljub ta igavesse ilusse.
Salieri ja Mozart
1780. aastatel, kui Mozart elas ja töötas Viinis, sisaldas Leopoldi ja Wolfgangi kirjavahetus mitmeid märkusi selle kohta, kuidas paljud salasepitsejad eesotsas Salieriga tegevat kõik selleks, et takistada Mozartil paremate ametipostide saamist või ooperite lavaletoomist. Tegelikult ei leidu mingit erilist tõendusmaterjali Salieri osalusest sellistes vandenõudes, kuid sellest hoolimata omistati 19. sajandi alguses, kui koos kasvava Saksa rahvuslusega kujunes Mozartist kujutluspilt kui Austria heliloojast, veneetslasest Salierile õela vastase roll. Aastakümnete jooksul muutus Mozarti muusika populaarsemaks ja Salieri kuulsus langes. Abielu kaudu Mozarti sugulane Carl Maria von Weber, keda Richard Wagner on iseloomustanud kui saksapäraseimatest kõige saksapärasemat heliloojat, keeldus väidetavasti ühinemast Ludlam-Höhlega, klubiga, kuhu kuulus ka Salieri – just viimase liikmesuse tõttu. Hiljem jõudsid sellised kuulujutud avalikkuse ette ning näiteks Albert Lortzingi "Singspiel Szenen aus Mozarts Leben" (1832) kasutabki klišeed, mille kohaselt kade Salieri üritab rikkuda Mozarti karjääri.
Biograaf Alexander Wheelock Thayer usub, et Mozarti kahtlustused Salieri kohta võivad olla alguse saanud intsidendist 1781. aastal, kui Mozart taotles Württembergi printsessi muusikaõpetaja kohta, aga tema asemel valiti kõrge laulmisõpetajamainega Salieri. Järgmisel aastal kukkus läbi Mozarti katse saada valituks printsessi klaveriõpetajaks.
Kõigest hoolimata on palju rohkem tõendeid kahe helilooja vahelisest koostööst kui vihavaenust. Salieri nimetamisel kapellmeistriks 1788. aastal tegi ta enda ooperi lavaletoomise asemel korraliku arvustuse "Figaro pulma" kohta. Ja kui ta läks 1790. aastal Leopold II kroonimispidustustele, ei olnud tal kaasas ei rohkem ega vähem kui kolm Mozarti missat. Salieri ja Mozart kirjutasid koos isegi ühe kantaadi ("Per la ricuperata salute di Ophelia") vokaalile ja klaverile, mis pidi tähistama laulja Nancy Storace’i naasmist lavale. See teos pole aga säilinud. Ka Mozarti "Patukahetseja Taaveti" (K469, 1785), ta "Klaverikontserdi Es-duur" (K482, 1785), "Klarnetikvinteti" (K581, 1789) ja uhke "Sümfoonia g-moll" (K550) esiettekanded toimusid Salieri soovitusel, kes juhatas ka viimase teose ettekannet 1791. aastal. Viimases säilinud kirjas (14. oktoobrist 1791) kirjutab Mozart oma naisele, et ta võttis Salieri ja Caterina Cavalier' enda tõlda ja sõidutas nad mõlemad ooperihoonesse, samas mainib ka Salieri reaktsiooni "Võluflöödile" (K620): "Ta kuulas ja vaatas kogu tähelepanuga ning avamängust viimase koorini ei olnud ühtegi kohta, mis poleks esile kutsunud tema "Braavot!" või "Bellot!"."
Salieri tervis halvenes viimastel eluaastatel ning veidi enne surma määrati ta haiglaravile. Kuulujutt, nagu oleks ta oma surivoodil üles tunnistanud Mozarti mõrvamise, hakkas levima varsti pärast ta surma. Veneetslase põetajat Gottlieb Parsko ja Georg Rosenberg ning perearst Joseph Röhrig väidavad kindlalt, et ta ei ole kunagi midagi säärast öelnud. Vähemalt üks neist kolmest inimesest oli koos Salieriga kogu ta haiglasolemise perioodi.
Mõne kuu jooksul pärast Salieri surma 1825. aastal kirjutas Aleksander Puškin "väikese tragöödia" "Mozart ja Salieri", õpetliku loo patust ja kadedusest. Vene helilooja Nikolai Rimski-Korsakov kirjutas Puškini näidendi põhjal 1898. aastal samanimelise ooperi.
Vihavaenu sisaldava loo populaarseimad säilitajad on Peter Shafferi näidend "Amadeus" (1979) ning Miloš Formani Oscareid võitnud 1984. aastal valminud ja näidendil põhinev samanimeline film. Salieri rollis oli F. Murray Abraham, kes võitis ka parima näitleja Oscari. Salieri tegelaskuju on Mozartist vaimustuses, ent samal ajal ka halvakspanev. Ta süüdistab jumalat enda vastase õnnistamises. Salieri hilisem haiglaperiood on filmis viidud hullumajja, kus ta nimetab end "keskpärasuse kaitsepühakuks".
Looming
Salieri kasvas sügavalt katoliiklikus peres ning religioon jäi tähtsale kohale kogu tema elu jooksul. Sellest tuleneb ka suur vaimuliku muusika hulk tema loomingus. Stiililiselt seadis ta muusika eeskujuks itaallastest Giovanni Paisiello ja Domenico Cimarosa asemel Christoph Willibald Glucki ja Florian Leopold Gassmanni. Selle põhjuseks on ilmselt, hoolimata sünnist Veneetsias, ligi 60-aastane elamine ning töötamine keiserlikus Viinis. Ka tuntud muusikakriitik Friedrich Rochlitz suhtus temasse kui Saksa heliloojasse.
Viinis veedetud aja jooksul omandas Salieri tohutu prestiiži helilooja ja dirigendina. Eriti paistis ta silma ooperitega, aga ka kammer- ja vaimuliku muusikaga.
Ooperid
Kõige silmapaistvamad tema neljakümnest ooperist on "Armida" (1771), "Europa riconosciuta" (1778), "La scuola de’ gelosi" (1778), "Der Rauchfangkehrer" (1781), "Les Danaïdes" (1784), "Tarare" (1787), "Axur, Re d’ormus" (1788), "Palmira, regina di Persia" (1795) ja "Falstaff" (1799).
Instrumentaalmuusika
Salieri kirjutas võrdlemisi vähe instrumentaalmuusikat. Tema instrumentaalteoste hulka kuulusid
Instrumentaalloomingusse saab lisaks lugeda 6 kontserti (orelile, klaverile, mitmele solistile), 7 teost orkestrile (sh 3 sümfooniat ning teos "Kolm minutit orkestrile"), 7 serenaadi erinevatele koosseisudele, 15 marssi ja 20 muud teost soolopillidele või ansamblitele.
Populaarsus tänapäeval
Salieri muusikat salvestatakse aina enam ja enam. Mitmed tema avamängud ja enamik ta sümfoonilisest muusikast on nüüd CD-l välja antud, kuigi lõviosa Salieri loomingust – vokaalmuusikat – alles hakatakse salvestama. 2003. aastal ilmus metsosopran Cecilia Bartoli Salieri-album, mis hõlmab 13 aariat Salieri ooperitest, ning enamik neist salvestati üldse esmakordselt. Patrice Michaels laulis mitmeid tema aariaid CD-l "Mozarti päeva diivad". 2008. aastal andis veel üks lauljanna, Diana Damrau välja CD mitme Salieri koloratuurse aariaga. 2000. aastast muutusid CD-del kättesaadavaks terved ooperid, näiteks "Axur Re d’Ormus", "Falstaff", "Les Danaïdes", "La Locandiera", "La grotto di Trofonia" ja "Prima la musica e poi le parole". Salieri muusikal on käia veel pikk maa, kuulumaks tavapärasesse repertuaari, aga see ei ole võimatu, sest tema looming levib pidevalt.
Salieri on suutnud äratada tähelepanu ka Hollywoodis. 2001. aastal kasutati ta triokontserti "Viimase kindluse" filmimuusikas. 2006. aasta filmis "Kopeerides Beethovenit" viidatakse Salierile palju positiivsemas valguses. Beethoven palkab noore muusikat õppiva neiu tegema täpset koopiat tema 9. sümfooniast, viimane on aga kloostris ning abtiss soovitab tal kõrvalise Beethoveniga mitte tegemist teha. Ta mainib, et ka temal oli kord unistus tulla Viini, õppida ooperilauljaks ning töötada koos Salieriga. 2008. aastal, kasutati filmis "Raudmees" Salieri "Klaverikontserdi C-duur" Larghetto osa.
Eesti Rahvuslik Liikumine
Eesti Rahvuslik Liikumine (ERL) oli paremkonservatiivne poliitiline liikumine aastatel 2006–2012, mis väitis oma põhiliseks eesmärgiks olevat Eesti Vabariigi kodanike aktiviseerimise ja kaasamise riigivõimu demokraatlikku teostamisse, et tagada sellega Eesti riigi püsimajäämine ning areng. ERL-il oli ca 250 registreeritud liiget. 18. veebruaril 2012 Tallinnas toimunud Eesti Rahvusliku Liikumise (ERL) üldkoosolekul otsustati heaks kiita ühinemisotsus Rahvaliiduga. ERL liikmed kiitsid heaks loodava erakonna programmi ja nime. 24. märtsil kiitis need heaks ka Rahvaliidu kongress ja kahe organisatsiooni põhjal sündis Eesti Konservatiivne Rahvaerakond. Ühinemisprotsessi lõpuni jätkas ERL-i juhi kohal Aivar Koitla.