cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pühavaimu 8
Ajalugu
Schmidti järglaste ajal ehitati hooneid mitu korda ümber. Hoonete ilmed muutusid baroksest klassitsistlikeks. Kuni 18. sajandi alguseni asus kahe elamu vahel tänav, kuid 1877. aastal ehitati kaks hoonet kokku.
Hans Dietrich Schmidti kaubakontori kasutuses oli maja 1940. aastani, kui firma oma tegevuse Pärnus lõpetas. Teise maailmasõja ajal läks hoone politsei käsutusse.
1975. aastal sai Heno maja tulekahjus tõsiselt kannatada. Aastatel 1978–1981 restaureeriti kogu hoone Rein Raie projekti järgi.
1986. aastal kolis hoonesse Pärnu Pioneeridemaja, mis 1989. aastal nimetati ümber Pärnu Õpilasmajaks. 1999. aastast tegutseb hoones Pärnu Kunstide Kool (varem Pärnu Kunstide Maja).
Kaitseliidu Valgamaa malev
Kaitseliidu Valgamaa malev on Kaitseliidu territoriaalne üksus, mis tegutseb Valga maakonnas.
== Koosseis ==
Valgamaa malev koosneb
Ajalugu
Kaitseliit asutati 11. novembril 1918. Organisatsiooni esialgne nimetus oli Eesti Kaitse Liit ning kontor asus Tallinnas Brokusmäel majas nr 8. Organisatsiooni esmaülesandeks sai sisejulgeoleku tagamine. 11. novembri õhtul Laevanduse" kontoris toimunud koosolekul loobuti Saksa okupatsiooniaegsest bürgerwehrist ja uus organisatsioon nimetati kaitseliiduks. Uue kaitseliidu juhtimise võttis endale Ernst Põdder. Ilmus päevakäsk nr. 1 järgneva sisuga: 1. Alates tänasest päevast võtan E. K. L. juhatuse endale. Alla kirjutanud kaitseliidu juhataja Põdder. Maakondade korralduste ülemaiks nimetan endised Eesti sõjaväe ohvitserid: Harju maakonna ja Tallinna ülem on Kann. Wiru maakonna ja Rakwere Reek. Tartu maakonna ja Tartu Kurvits. Järwa maakonna ja Paide Puskar. Wiljandi maakonna ja Wiljandi Kubu. Läänemaakonna ja Haapsalu Rõuk. Pärnumaakonna ja Pärnu Tannbaum. Wõru maakonna ja Wõru Vreemann. Walga linna Irw. Saare-, Hiiu- ja Muhumaa Poopuu.
Kvartool
pisi|400px|Duool ja kvartool Kvartool (inglise keeles quadruplet) on rütmikujund, mis kolmeosalise taktimõõdu puhul koosneb kolme asemel neljast niisama pika koguvältusega võrdsest noodist. Märgitakse numbriga 4.
Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond
pisi|Sissepääs [[Akademgorodokki, kus asub Venemaa TA Siberi osakonna presiidiumi peakorter]] Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond (vene keeles Сибирское отделение Российской академии наук) on Venemaa Teaduste Akadeemia struktuuriüksus Siberis peakorteriga Akademgorodokis (teaduslinnak asub Novosibirski kesklinnast 20 kilomeetrit lõunas).
1957. aasta mais asutati NSV Liidu Teaduste Akadeemia Siberi osakond; praegune nimi on aastast 1991.
Struktuur
Umbes pool Siberi osakonna teadusasutustest paikneb Novosibirskis.
Osakonna presiidium
pisi|Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakonna presiidiumi esimees [[Aleksandr Assejev]] Siberi osakonna juhtorgan on Venemaa TA Siberi osakonna presiidium; selle esimees on 2008. aastast Venemaa Teaduste Akadeemia akadeemik Aleksandr Assejev, kes on ühtlasi Novosibirskis asuva Venemaa TA Siberi osakonna pooljuhtide füüsika instituudi direktor.
Presiidiumi koosseisu kuuluvad esimees, 7 aseesimeest, teaduslik peasekretär, teaduskeskuste juhid, osakonna teadusnõukogude esimehed (neid on kokku 11), noorteadlaste nõukogu esimees ning 26 lihtliiget.
Varasemad presiidiumi esimehed: Mihhail Lavrentjev (1957–1975), Guri Martšuk (1975–1980), Valentin Koptjug (1980–1997) ja Nikolai Dobretsov (1997–2008).
Siberi osakonna liikmed
Venemaa TA Siberi osakonna liikmeteks on Venemaa TA liikmed, kes töötavad Siberi osakonna teadusasutustes.
1958. aasta märtsis valiti suur hulk Siberi teadlasi NSV Liidu Teaduste Akadeemia liikmeteks :
Johann Tischler
Johann Tischler (1. november/13. november 1855 Kabala – 21. juuli 1940 Berliin) oli eesti vaimulik.
Sündis Pilistvere kihelkonna Kabala valla talupoja perekonnas, õppis aastatel 1867–1871 kihelkonnakoolis Kabalas ja 1873–1875 Paide kreiskoolis. Seejärel sooritas ta elementaarkooliõpetaja eksamid ja töötas kihelkonnakooliõpetajana Türil ja Raplas. Aastatel 1878–1880 töötas koduõpetajana Hagudi mõisas parun Krusensterni juures. Aastal 1882 oli abiturient, lõpetades gümnaasiumi. Aastatel 1883–1890 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust, filoloogiat ja usuteadust. Oli aastatel 1890–1891 prooviaastal Viljandi Pauluse koguduses August Jakob Westren-Dolli juures. Ordineeriti 13. märtsil/25. märtsil 1891 õpetajaks.
Oli aastatel 1891–1911 Kõpu Peetri koguduse adjunktõpetaja ja 1911–1922 sama koguduse õpetaja. Aastatel 1923–1935 oli Kolga-Jaani Johannese koguduse õpetaja. Jäi 1. novembril 1935 emerituuri, elas seejärel Tartus. Siirdus aastal 1939 Saksamaale, kus ta aastal 1940 Berliinis suri.
Isiklikku
Abiellus aastal 1901 Puiatu mõisniku Joseph von Kruedeneri tütre Anna Mariaga, kellega tal olid tütar Sigrid Elisabet ja poeg Heinrich Johannes. Kuulus aastast 1883 Eesti Üliõpilaste Seltsi ridadesse.
Napoli sekstakord
Napoli sekstakord on früügia helilaadist pärinev harmoonilise minoori või harmoonilise mažoori madaldatud II astme sekstakord.
Oli kasutusel juba 15. ja 16. sajandil Madalmaade koolkonnas, laialdasemalt aga 18. sajandil Napoli koolkonna heliloojate ooperiloomingus.
Holstein-Rendsburg
Holstein-Rendsburg oli aastatel 1290–1459 krahvkond, mida valitses Schauenburgi ja Holsteini krahvide liin.
Krahvkonna tõus ja langus
Schauenburgid olid valitsenud Holsteini 1110./1111. aastast saati. 1290. aastal, kui Holstein-Itzehoe krahv Gerhard I suri, jaotati tema osa Holsteinist kolme ossa: Holstein-Plön, Holstein-Pinneberg ja Holstein-Rendsburg.
Allpool loetletud krahvid valitsesid territooriumi kuni viimase krahvi Adolf VIII surmani 1459. aastal. Schauenburgid olid peaaegu välja surnud; ainult Holstein-Pinnebergi liin oli veel alles, kuid krahv Otto II ei suutnud pärandit kaitsta.
Filiberto Ascuy
Filiberto Ascuy Aguilera (sündinud 13. oktoobril 1972 Camagüeys Kuubal) on Kuuba endine Kreeka-Rooma maadleja.
Holstein-Rendsburg
Krahvkonna tõus ja langus
Selle asemel nimetati 1460. aastal uueks Schleswigi hertsogkonna ja Holsteini krahvkonna isandaks Taani kuningas Christian I (Adolf VIII, kes aitas ta Taani troonile, vennapoeg).
Holstein-Rendsburgi krahvid
Järgmised krahvid valitsesid Holstein-Rendsburgi või Holsteini:
Filiberto Ascuy
Ta hakkas maadlemist treenima 1983. aastal.
Stanisław Ciosek
1989–1996 oli ta Poola suursaadik Nõukogude Liidus ja Venemaal.
Filiberto Ascuy
2005. aastast kuulub FILA Hall of Fame'i.
Stanisław Ciosek
18. märtsil 2002 anti talle Valgetähe II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola presidendi nõunikuna.
Filiberto Ascuy
Eesti maadlejatest on temaga maadelnud Valeri Nikitin, kes kaotas 2000. aasta olümpiamängudel Sydneys poolfinaalis 0–6 ja MM-il 2002. punktidega 0–4, ning Tõnis Naarits, kes kaotas 1998. MM-il punktidega 0–4.
Aleksandr Novak
thumb|Aleksandr Novak, 2012 Aleksandr Novak (vene keeles Александр Валентинович Новак; sündinud 23. augustil 1971 Avdijivkas Donetski oblastis) on Venemaa poliitik. Ta oli 8. maist 2012 kuni 10. novembrini 2020 Venemaa energeetikaminister ja on alates 10. novembrist 2020 Venemaa asepeaminister.
Ta sündis aastal 1971 Avdijivkas Donetski oblastis. Ta lõpetas Norilskis 23. Keskkooli. Aastal 1993 lõpetas ta Norilski Industriaalinstituudi metallurgia ökonoomika ja organiseerimise alal. Aastal 2009 lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli ärijuhtimise alal.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kaks tütart.
Gabriella di Vergy
Gabriella di Vergy on Gaetano Donizetti ooper (tragedia lirica) kahes vaatuses Andrea Leone Tottola libretole Michele Carafa poolt 1816. aastal kasutatud Pierre Du Belloy värsstragöödia Gabrielle de Vergy (1770) ainetel libreto järgi. Esmaettekanne toimus 29. novembril 1869 Napoli Teatro San Carlos.
OZ
OZ või Oz võib tähendada järgmist:
Gabriella di Vergy
Rollide esmaesitajad
-         Marcellina Lotti della Santa (Gabriella)
-         Giuseppe Villani (Fayel)
-         Gottardo Aldighieri (Raoul)
-         Carolina Cretoné (Almeide)
-         Memmi (Armando)
Dirigeeris Nicola de Giosa
Ajalugu
Komponeeritud 1826. aastal tollal suhteliselt tundmatu heliloojana enda treenimiseks. Teost polnud kavas lavastada. Kasutas loodud lugusid oma teistes ooperites Otto mesi in due ore (1827), L’esule di Roma (1828), Il paria (1829), Anna Bolena (1830) ja Adelia (1841). 1838. aastal töötas algvariandi põhjalikult ümber kolmevaatuseliseks ja komponeeris juurde uusi numbreid. Seegi variant jäi Donizetti eluajal teatris ette kandmata, ehkki Napoli teatriga oli vastav leping sõlmitud. Kui kõik oli valmis ooperi lavaletoomiseks, sekkus tsensuur ja nõudis ooperi verise lõpu ära muutmist. Donizetti ei soostunud. Käsil olid juba uued tööd.
Teose esmaettekanne toimus 24 aastat pärast Donizetti surma 1869. aastal ikka Napolis, pärast seda,  kui Donizetti õpilased Gabriele Puzone ja Paolo Serrao olid ooperi partituuri revideerinud ning lisanud ka katkendeid kahest Donizetti kantaadist Il fausto ritorno  ja Christopher Colombo. Seejärel oli kuni 1978. aastani unustuses, mil Belfasti Whitla Hallis esitati kontsertettekandena 1838. aasta variandi, mille Opera Rara helisalvestas. 1985 esitas ooperi algvariandi Dorset Opera trupp.
Samal teemal on komponeerinud ooperid Johann Simon Mayr (1809), Francesco Morlacchi (1811), Michele Carafa (1816), Carlo Coccia (1817) ja Saverio Mercadante (1828).
-         Gabriella (sopran)
-         Fayel (tenor 1826, bariton 1838), Vergy krahv
-         Raoul de Coucy (kontraalt 1828, tenor 1838)
-         Filippo II (bass), Prantsusmaa kuningas
-         Almeide (sopran), Fayeli õde
-         Armando (bass), aadlik, Fayeli sõber
Süžee
-         Raouli kavatiin „Ma che dissi”
-         Koor „Voi, che al fianco d'eroe così grande”
-         Raouli aaria „Sì ferisci il sangue mio”
-         Raouli ja Fayeli duett „Tremar, giammai non so”
-         Gabriella kavatiin „Tronca pure i dì funesti”
-         Filippo kavatiin „Questi ardenti ingenui voti”
-         Gabriella ja Raouli duett „Tal rimorso m’abbandona”
-         Ansambel „La man di tua sorella”
-         Raouli aaria „Liquor sì fervido”
-         Koor „O bella Almeide”
-         Ansambel „Cedi e vanne: è scritto in cielo - Vendetta! la chiede”
-         Fayeli ja Raouli duett „Di questo acciaro al lampo”
-         Finaali ansambel kooriga „Perché non chiusi il dì - Scellerato, quel sangue fumante”
Allikad
-         Charles Osborne. The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti and Bellini, Portland, London, 1994
-         Tiit Made. Ooperimaailm I köide, Tallinn,  2012
-         Opera Rara. Donizetti Gabriella di Vergy CD, London, 1974
Legaato
pisi Legaato (itaalia keeles legato, seotult) on muusikas helide järjestikune esitamine neid üksteisest eraldamata. Legaatot tähistatakse noodikirjas sidekaarega.
Richard Georg von Hirschhausen
Richard Georg von Hirschhausen (30. juuni 1858 Järva-Madise – 29. detsember 1916 Reigi) oli Eestimaa vaimulik.
Alghariduse omandas eraviisiliselt Seidla mõisas. Õppis aastatel 1873–1877 Tallinna toomkoolis ja 1877–1883 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Paide ja Tallinna Toompea Kaarli koguduses. Ordineeriti õpetajaametisse 14. oktoobril 1885.
Oli Toomkoguduse adjunktpastor 1884–1885. Aastatel 1885–1890 teenis Rakvere Kolmainu kogudust adjunktpastorina, 1890–1901 aga pastorina. Reigi Jeesuse koguduse pastorina tegutses 1901–1916. Aastal 1915 oli 9 kuud pagenduses Siberis.
Isiklikku
Tema isa August Heinrich von Hirschhausen oli Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja. Vanaisa Jacob Johann Anton Hirschhausen oli Jõelähtme ja Kuusalu koguduse õpetaja. Äi Carl Joseph Lemm oli Tallinna Rüütli ja Toomkoguduse diakonõpetaja. Poeg Theodor Hirschhausen oli Kärla koguduse õpetaja. Vend August Konrad von Hirschhausen oli vikaarõpetaja.
Merle Palmiste
Merle Palmiste (sündinud 1. novembril 1970 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1992 Tallinna Konservatooriumi lavakunstikateedri (15. lennu).
Palmiste töötab aastast 1992 näitlejana Eesti Draamateatris.
Ta on mänginud filmides „Jüri Rumm“ (1994) ja „Karu süda“ (2001) ning teleseriaalides „Salmonid“ (1993–1995), „V.e.r.i” (1995–1997), „Kired“ (1998), „Kodumaa parim poeg ehk Eriagent 1188“ (2001).
Georg Rajasaar
Georg Rajasaar (21. aprill 1921 Tšember, Penza oblast, Venemaa – 18. detsember 1998) oli eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Lõpetas 1948 Tartu 5. õhtukeskkooli ja 1956 EPA insener-mehaanikuna. 1956–61 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi noorem- ja vanemteadur ning 1961–66 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi (EMMI) mehhaniseerimisosakonna vanemteadur.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: teravilja kuivatamise tehnoloogiad, loomakasvatuse mehhaniseerimine. Konstrueerinud põlevkivi- ja õliküttel töötava haljassöötade konveierkuivati. Üle 10 teadustrükise.
Läti Teaduste Akadeemia
pisi|280px|Teaduste Akadeemia kõrghoone [[Riia|Riias]] Läti Teaduste Akadeemia (läti keeles Latvijas Zinātņu akadēmija, ladina keeles Academia Scientiarum Latviensis, lühendatult LZA) on Läti riiklik teadusasutus, mis ühendab rohkem kui 300 Läti Vabariigi ja teiste riikide (välisliikmetena) teadlasi loodus-, inseneri-, sotsiaal- ja humanitaarteaduste valdkondadest. Akadeemiat finantseerib ja toetab riik. Akadeemia asub Riias Akadeemia väljak 1.
Läti TA on Euroopa akadeemiate ühendus ALLEA liige.
Ajalugu
1945. aasta juulis palusid Läti NSV juhid NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogult luba asutada Läti NSV Teaduste Akadeemia. Selline luba saadigi. Esimesed akadeemikud ja korrespondentliikmed kinnitati vabariigi partei Keskkomitee Büroo istungil 1946. aastal. Esimeste täisliikmete (akadeemikute) hulgas oli tuntud läti teadlasi: keeleteadlane Jānis Endzelīns, sooteadlane Pēteris Nomals, metsandusteadlane Arvīds Kalniņš, mikrobioloog Augusts Kirhenšteins, onkoloog Pauls Stradiņš, loomakasvatusteadlane Paulis Lejiņš ja mõned teised. Neile lisandusid vasakpoolsete vaadetega kirjanik Andrejs Upīts ja mõned Nõukogude Liidu teistest vabariikidest saabunud läti päritolu teadlased, samuti parteiajaloolane Arvīds Pelše, kes suunati Moskvast Lätisse parteitööle juba 1940. aastal.
pisi|280px| [[Professor Ojārs Spārītis tutvustab Angela Merkelile Riia ühte arhitektuuriajaloolist vaatamisväärsust – Väikegildi hoone interjööre (september 2010)]]
1990. aastal nimetati akadeemia ümber Läti Teaduste Akadeemiaks.
Akadeemia presidendiks valiti 2012. aastal kunstiteadlane Ojārs Spārītis. Spārītis on Läti ja Euroopa renessansiaja uurija, tema juhendamisel on Riias taastatud mitmed arhitektuurimälestised. Kaks aastat varem oli professor Spārītisel auväärt ülesanne valmistada kultuuriprogramm Lätis riigivisiidil viibivale Saksamaa liidukantsler Angela Merkelile.
Liikmeskond
Läti TA liikmeid on kokku 355 inimest (seisuga 1.06.2011), sealhulgas täisliikmeid 107 (neist 52 vanuses alla 70), auliikmeid 56, välisliikmeid 89 ja korrespondentliikmeid 123 (neist 89 alla 70).
Teiste seas on praegu või on olnud varem Läti TA liikmeteks sellised rahvusvaheliselt tuntud persoonid nagu Vaira Vīķe-Freiberga (täisliige), Raimonds Pauls (auliige), Ernst Neizvestnõi (välisliige), Andrei Voznessenski (välisliige), Thamaz Gamkrelidze (välisliige) ja Vladimir Toporov (auliige).
Läti Teaduste Akadeemia Suur medal
Läti Teaduste Akadeemia Suur medal (Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielā medaļa) on kõrgeim autasu, mis antakse Läti ja välismaa teadlastele väljapaistvate teadussaavutuste eest. Autasu antakse alates 1993. aastast. Kokku on medalisaajaid 42 teadlast (seisuga 1.07.2013), teiste seas Tartu-Moskva semiootikakoolkonna üks liidreid Vladimir Toporov väljapaistvate teadussaavutuste eest balti lingvistika ja balti rahvaste etnogeneesi uurimise alal (2002) ja eesti populatsioonigeneetik Richard Villems silmapaistavte saavutuste eest arheogeneetikas (2011).
Vaimne turism
Vaimne reisimine on üks kultuuriturismi liike.
2007. aastal tunnistas UNWTO vaimse turismi kõige kiiremini kasvavaks turismi segmendiks. Vaimne turism põhineb mitmesugustel motiividel – traditsioonilisest religioossest turismist kuni alternatiivmeditsiini ja loomuliku sügava keelekümbluse vormideni.
Erinevalt religiooniturismist ei seostata seda ühegi konkreetse usundiga. Vaimse turismi harrastajad otsivad enese arendamise viise ning religioosse turismi harrastajad eelkõige jumalalt õnnistust.
Vaimsete reiside motiivid
pisi|Meditatsioon Vaimne turism on abstraktsem, mitme religiooniga ja eklektiline (filosoofiline, usuline õpetus), milles turistid otsivad tähendust, kaasatust ja rahu sellise alternatiivse ruumi kaudu, kus saab tegeleda enesevaatlusega ilma stressi ja tähelepanuta.
Vaimne turism on teekond eesmärgi ja tähenduse leidmiseks oma elus. See suurendab füüsilist, vaimset ja emotsionaalset energiat. See arendab, toetab, ühendab ja parandab keha ja vaimu. Seetõttu võib vaimset turismi määratleda kui palverännaku teekonda, et saada valgustust, meelelahutust ja haridust.
Vaimne turism on teekond, mitte sihtkoht. Üks vaimse turismi mõistmise põhiteemasid on see, et tee tervise poole on palju olulisem kui vaimse turismi sihtkoht, mis on sageli alternatiivne ruum, kus saab teha enesevaatlust ilma stressi ja tähelepanu kõrvale juhtimiseta kodus.
Vaimset turismi määratletakse kui kodumaale või välismaale reisimist, et külastada selliseid vaimseid kohti nagu mošeed, kirikud ja templid ning looduskeskkonnad, nagu metsad, ookeanid, järved, vaimsed aiad, metslindude ja -loomade looduspargid, botaanikaaiad, koopad ja kivid vaimsetel põhjustel, et rahuldada vajadust olla kõikvõimas, andestav ja sisemises rahus.
Vaimse lõõgastumise tüübid
Jooga, meditatsioon, kultuurilised tegevused, usunditegevus.
Olivo ja Pasquale
Olivo ja Pasquale (originaalis Olivo e Pasquale) on Gaetano Donizetti koomiline ooper (melodramma giocoso) kahes vaatuses Giacomo Ferretti libretole Simeone Antonio Sografi samanimelise komöödia (1794) järgi. Esmaettekanne toimus 7. jaanuaril 1827 Rooma Teatro Valles. Rollide esmaesitajad: Domenico Cosselli (Olivo), Giuseppe Frezzolini (Pasquale), Emilia Bonini (Isabella), Luigi Garofolo (Columella), Stanislao Prò (Diego), Anna Scudellari Cosselli (Camillo) ja Agnese Loyselet (Matilde).
Ajalugu
Pärast väga intensiivset Napolis veedetud loomeperioodi (Alahor in Granata, Elvida, Gabriella di Vergy) lahkus Donizetti 31. augustil 1826 Rooma. Ta veetis Roomas järjest viis kuud. Rooma reisimise esialgne põhjus oli leping impressaario Aniceto Pistoniga, et järgmiseks karnevalihooajaks saab Teatro Valle uue koomilise ooperi. 30. septembril oli ilma orkestratsioonita valmis esimene vaatus ja pool teisest. Siis töö pisut takerdus, sest 29-aastase maestro tähelepanu pälvis 18-aastane Virginia Vasselli, kellega ta 1828. aastal abiellus.
Uus ooper võeti esialgu üsna külmalt vastu. Primadonna Emilia Bonini ei saanud rolliga hakkama ning üldse olid Donizetti käsutusse antud lauljad keskpärased. Donizetti oli sunnitud Camillo rolli kastraadist osatäitja välja vahetama kontraaldist naislaulja vastu. Ka Jacopo Ferretti keskpärane libreto ei haaranud publikut. Kuid pärast esietendust hakkasid asjad paremini minema, sest muusikat hinnati.
Kui Donizetti sai 1827. aastal Napoli Teatro Nuovo muusikaliseks juhiks võttis ta Olivo e Pasquale teatri repertuaari, kuid muutis ooperi partituuri ja asendas Camillo rolli esitaja tenoriga. 1. septembril 1827 esietendunud uus variant oli edukas. Ooper levis paljudesse Itaalia teatritesse ja ka välismaale. Seda esitati Londonis (1832), Barcelonas (1833), Bastias (1833), Nizzas (1839), Lissabonis (1836), Berliinis (1845) ja Viinis (1836 saksa keeles, 1847 itaalia keeles).
Pärast 1871. aastat oli ooper kuni 1980. aastani unustuses, millal see esitati Barga festivalil Luccas. Hiljem on mõnel korral olnud Itaalia teatrite mängukavas.
Tegelased
-         Olivo (bariton)
-         Pasquale (bass)
-         Isabella (sopran), Olivo tütar
-         Camillo (kontraalt, hiljem tenor), kaupmehe õpipoiss
-         Columella (buffo bass), vaene rändur
-         Diego (bass), vendade teenija
-         Matilde (metsosopran), Isabella teenijanna
Süžee
Tegevus toimub 19. sajandi alguses Lissabonis ja käsitleb kahe venna, koleerilise Olivo ja heatahtliku Pasquale ettevõtmisi. Sündmused arenevad Olivo tütre Isabella abiellumissekelduste ümber. Isabella isa soovib, et tütar abielluks rikka Cádize kaupmehe La Brossiga. Kuid Isabella armastab noort õpipoissi Camillot. Le Bross on aga igati Isabellast huvitatud ja Olivo on järeleandmatu. Isabella tõotab, et kui isa ei anna enne kella viit järele, siis tema ja Camillo tapavad end. Isabella nõudmised teeb teatavaks tema teenijanna Matilde. Kell lööb viis korda. Pasquale minestab. Olivo kuulutab, et ta ei taha näha oma tütart surnuna, ning on seetõttu nõus, et Isabella abiellub sellega, kes talle meeldib. Seejärel võtab rõõmustav noorpaar vastu kõikide õnnitlusi.
Arkadi Dvorkovitš
pisi|Arkadi Dvorkovitš (2015) Arkadi Dvorkovitš (vene keeles Аркадий Владимирович Дворкович; sündinud 26. märtsil 1972 Moskvas) on Venemaa ökonomist, Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik (2004).
21. maist 2012 kuni 18. maini 2018 oli ta Venemaa peaministri asetäitja tööstuse ja energeetika teemadel. Aastatel 2008–2012 oli ta Venemaa presidendi abi.
Dvorkovitš lõpetas Moskva 444. Keskkooli ja aastal 1994 Moskva Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna majandusküberneetika erialal.
2015–2018 oli ta riigiettevõtte “Venemaa Raudteed” direktorite nõukogu esimees.
Alates 2018. aasta oktoobrist on ta Rahvusvahelise Maleföderatsiooni (FIDE) president.
Ta oli ka Skolkovo fondi nõukogu esimees, kuni esines 2022. aasta 15. märtsil välisajakirjanduses Venemaa vägede Ukrainasse sissetungi vastase hoiakuga, misjärel teatas 19. märtsil, et lahkub ametikohalt.
Stanisław Marian Koziej
pisi|Stanisław Marian Koziej Stanisław Marian Koziej (sündinud 8. juulil 1943 Glinnikis Lubartówi maakonnas Lublini vojevoodkonnas) on Poola sõjaväelane, poliitik, õppejõud (professor).
Arkadi Dvorkovitš
Isiklikku
Ta on aastast 2001 abielus Zumrud Rustamovaga (Polymetal International'i asedirektoriga), neil on kolm poega. Tema isa Vladimir Dvorkovitš (1937–2005) oli rahvusvahelise kategooria malekohtunik.
Stanisław Marian Koziej
Ta on olnud Poola Riikliku Julgeoleku büroo juht.
18. märtsil 2014 anti talle Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola riikliku julgeoleku büroo juhina.
Sośnicowice
Sośnicowice (saksa Kieferstädtel) on linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas Gliwice maakonnas, Sośnicowice valla halduskeskus. Sośnicowice asub Gliwicest umbes 10 km läänes.
Esimest korda sai Sośnicowice linnaõigused 1506. aastal, kuid kaotas need 1742. aastal. Teist korda sai Sośnicowice linnaõigused 1853. aastal, kuid kaotas need 1945. aastal. Kolmandat korda sai Sośnicowice linnaõigused 1996. aastal. Kuni 1945. aastani oli Sośnicowice Saksamaa koosseisus.
Mügarliudik
Mügarliudik (Sclerotinia) on tiksikulaadsete seltsi kuuluv seeneperekond.
Patogeensus
Mügarliudikud on üsna laialt levinud seenpatogeenid, põhjustades näiteks sibulatel ja küüslaukudel valgemädanikku.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Sclerotinia seisuga 11.05.2014.
Alfred Ayer
pisi|Alfred Ayer Alfred Jules Ayer (hüüdnimi Freddie; 29. oktoober 1910 London – 27. juuni 1989) oli inglise filosoof.
Ta on eriti tuntud oma 24-aastaselt kirjutatud raamatu "Language, Truth, and Logic" (1936) järgi, mis esitas loogilise positivismi vaated. Ayer pidas end John Locke'i ja David Hume'ini ulatuva ja Bertrand Russelli edasi viidud Briti empirismi jätkajaks.
Ayer eitas sünteetilise aprioorse teadmise võimalikkust ning leidis, et filosoofia meetod on põhimõistete (näiteks põhjuslikkus, tõde, teadmine, vabadus) analüüs. Ta uuris tajuteadmise ja induktsioonil põhineva teadmise usaldatavust. Teadmist pidas ta õigustatud tõeseks uskumuseks, põhjuslikkuse kohta pooldas David Hume'i kontseptsiooni ning vaba tahte asjus pooldas ta kompatibilismi. Eetikas pooldas ta üht emotivismi varianti.
Ayeri kirjutamisstiil oli väga selge.
Isapoolne suguvõsa
Suguvõsa pärineb Sorensist ja on teada 16. sajandist. Nimi tuleb sõnast ayé ('vaher').
Vanaisa Cyprien
Nicolas Louis Cyprien Ayer oli tähtis haridustegelane ja keeleteadlane. Ta oli kirikuvastane valgustusmõtleja, föderalist ja demokraat, kes 1840ndate lõpus andis välja kaht vasakliberaalset ajalehte ning käis läbi radikaalsete juhtpoliitikutega, sealhulgas Numa Droziga. Tema raamatud "Grammaire comparée de la langue française", "Manuel de géographie statistique" ja "Introduction à l'étude des dialectes du pays romand" olid kuivad faktide kogumikud. Ta õpetas Neuchâteli Akadeemias geograafiat, prantsuse keelt ja poliitökonoomiat ning sai lõpuks selle direktoriks. Ühe sugulase sõnul oli Nicolas särav, kuid väga raske iseloomuga. Ta suri 1884.
Vanaema Sophie
Sophie Henriette Raetz sündis 1844. aasta paiku Berni kantonis. Ta abiellus Cyprien Ayer'ga. Neil sündis neli last. Jules, kes sündis 1867, oli neist kõige vanem. 1870. aastate lõpus jättis Sophie mehe maha ning asus elama Londonisse. Lapsed järgnesid talle alles pärast isa surma 1884, kui Jules oli umbes 17-aastane. Ayeri sõnul töötas Sophie Londonis guvernandina ning tema õpilaste hulgas olid mõned Rothschildide lapsed. Ühe sugulase teatel elas ta Rothschildide juures hoopis seltsidaamina, sest ta oli ühe Rothschildiga Šveitsis sõbrunenud. Kui Sophie suri, oli Alfred umbes 13-aastane.
Jules ja tema vend said Rothschildide pangas tööd. Nende õed Berthe ja Marie abiellusid šveitslastega, kellest üks sai Belgia Kongo kuberneriks ja teine, Philippe Suchard, oli vabrikandi pojapoeg ja elas Šveitsis Veveys Genfi järve ääres rantjeena. Pärast lesestumist elas Berthe Norwoodis ema juures. Ta pidas lemmikloomana ahvi. Berthe oli "intelligentne naine, soe ja ligitõmbavalt ekstsentriline". Ta pärandas Londoni loomaaiale raha, et ahvid saaksid pangapühadel banaani.
Isa Jules
Jules Louis Cyprien Ayer sündis 1867 Neuchâtelis. Ta oli perekonna vanim laps. Umbes 17-aastaselt läks ta pärast isa surma 1884 ema juurde Londonisse. Jules sai Rothschildide pangas tööd. Aastal 1899 avaldas Jules suure ja üksikasjaliku maailma statistika seinatabeli, mida müüdi kahe šillingi eest. Peale selle ilmus tal raamat "A Century of Finance, 1804 to 1904: The London House of Rothschild", mis sisaldab statistilise kokkuvõtte panga laenutehingutest selle asutamisest saadik. Reine'iga tuttavaks saamise ajal oli ta kakskümmend aastat pangas töötanud ning oli Alfred Rothschildi sekretär. Ayeri arvates oli isal ligipääs Walesi printsi ja hilisema kuninga Edward VII seltskonda. Kui Jules Reine'iga tuttavaks sai, elas ta ema lähedal Norwoodis. Aastal 1912, kui Alfred oli umbes 18-kuune, läks Jules pankrotti ja pidi pangast ära tulema. Ayeri arvates olid põhjuseks väärtpaberispekulatsioonid, ühe sugulase arvates tavalised hasartmängud. See oli hoop, millest Jules, Reine ega nende suhe päriselt ei toibunud. Reine'i isa pakkus talle võimalust mehe juurest ära tulla, Reine aga otsustas jääda. Äi aitas Julesil Belgias tööd leida. Seal elati kaks aastat kuni sõja puhkemiseni, mille järel asuti elama Londonisse Kilburni. Äi aitas Julesil osta osaluse puidufirmas Londoni eeslinnas Finchleys. Puiduäri läks hästi ja 1918. aastal elati juba aadressil St John's Wood Park 41 neljakorruselises majas Reine vanemate kodu Hamilton Terrace'i lähedal. Nad ei olnud rikkad, kuid neil oli kokk ja teenija. Julesile ei meeldinud tema uus tegevus ega tema äripartner, vene juut Bick, kes elas suure perekonnaga Finchleys. Ayerid käisid mõnikord Fickidel külas, aga Julesile ei meeldinud seal. Ta jõi palju ning hakkas üha rohkem ristsõnadega tegelema. Ayer ütleb: "Ma ei näinud teda õnnetu mehena, kuid nähtavasti oli ta õnnetum, kui ma taipasin."
Nagu Alfred Rothschildki, oli Jules naistemees, mängur ja oma korralike vurrude ja monokliga omamoodi dändi. Ta rääkis inglise keelt vabalt, kerge prantsuse aktsendiga, ja hääldas oma perekonnanime prantsuspäraselt (Alfred Ayer ja tema nõod hakkasid seda inglispäraselt hääldama). Isaiah Berlini isa mälestuste järgi oli Jules seda sorti mees, kes jääb kahe klaasi õlle järel purju.
Plisa
Plis(s)a võib tähendada järgmist:
Alfred Ayer
Isa Jules
Pulmapildil paistab Jules "konventsionaalse keskealise mehena, lühikese, tõmmu, pisut pöntsaka, kuid mõõdukalt nägusana; nii tema kitsad silmad, kõrged põsesarnad kui ka hoolitsetud vuntsid aitavad luua puhtuse (neatness) muljet."
Emapoolne suguvõsa
Emapoolsed esivanemad kuulusid 18. sajandi alguses Ida-Euroopast Hollandisse sisse rännanud juutide suguvõsasse. Vanim teadaolev esivanem Jacob Moses Limoenman oli rändav puuviljakaupmees. Tema poeg Barend Roelof alustas kullassepana ja sai juveelikaupmeheks ning muutis oma nime Citroëniks, mis oli peenem. Nende 14 lapsest vanim jätkas isa äri ning Amsterdamis on tänini tema nime kandev juveelikauplus. Tema vend André Citroën pani aluse Citroëni autotööstusele. Suguvõsast on pärit ka fotograaf Erwin Blumfeld, kunstnik Paul Citroën ja Iisraeli suursaadik Hollandis Hanan Cidor. Üks poegadest sai samuti jõukaks juveelikaupmeheks, ning vanim poeg Dorus oli Ayeri vanaisa.
Vanaisa Dorus
Dorus David Citroën sündis Amsterdamis 1860. Kuigi Doruse isa oli rikas, pidi ta end ise üles töötama. Temast sai Antwerpenis puuviljakaupmees. 1880ndate teemandibuumi ajal oli ta Lõuna-Aafrikas. Tagasi tulles oli ta insenerifirma Minerva asutajate seas. Firma hakkas tootma vastleiutatud mootorrattaid. Dorus abiellus Sarah Rozelaariga. Millalgi 1890ndatel asus perekond elama Londonisse, kuhu anglofiilist Dorus, kes imetles Briti sallivust ja ärivaimu, asutas Minerva haruettevõtte. Algul tootis ta mootorrattaid, seejärel läks üle autodele. Tema toodetud Minervadest prestiižikad autod ("Belgia Rolls-Royce'id") ja see tegi ta rikkaks. Esimese maailmasõja ajal hakati tootma hoopis pomme ja süütenööre Winston Churchilli relvaministeeriumi juhtimisel. Ayeri sõnul tekitas see vanaisal põlguse riigiametnike vastu. Sõja lõpus pakuti Dorusele rüütliseisust, kuid abikaasa veenis teda sellest loobuma, sest välismaalastena paistaksid nad sellega naeruväärsed.
Alfredi lapsepõlves elasid Dorus ja Sarah enamasti St John's Woodis Hamilton Terrace'il 1850 ehitatud punastest tellistest kahe fassaadiga villas (maja nr 44). Sõja ajal oldi maamõisas Essendonis (Hertfordshire).
Dorusel oli tugev kehaehitus ja peaaegu pirnikujuline habe.
Dorusest sai mitmes suhtes tähtsaim isik Alfredi elus, range, kuid armastav patriarh.
Vanaema Sarah
Sarah Rozelaar oli Londonisse elama asunud Hollandi juudi teemandikaupmehe tütar. Neil sündis Dorusega kolm tütart.
Ema Reine
Reine Citroën sündis 1887 Antwerpenis pere kolmest tütrest vanimana. Ta sai hariduse Londonis. Inglise keel oli tema emakeel. Ta oli hea õpilane ja lõpetas keskkooli. Ayeri mälestuste järgi oleks ta tahtnud minna ülikooli, kuid tema isa pidas seda tüdrukute puhul aja ja raha raiskamiseks ning saatis ta selle asemel kunstikooli, milleks tal polnud annet. Sugulaste mälestuste järgi hõljus ta pilvedes (fey), oli ebausaldatav ja ettearvamatu või närviline. Hiljem ütles ta poja esimesele abikaasale, et 22-aastaselt abielludes ei teadnud ta elu tõsiasju. Reine luges rohkem kui Jules, eelistades ajaloolisi romaane. Ta veetis pojaga koos palju aega: nad käisid poodides, lugesid ja mängisid. Nad tülitsesid palju. Ema oli poja varaküpsuse üle uhke, kuid oleks Ayeri mälestuste järgi tahtnud, et ta oleks rohkem tavalise poisi moodi. Pojale ei meeldinud ema passiivsus, unistav olek (otherwordlyness) ja kujutlusvõime puudumine. Ayer ütleb: "Ta vajas rohkem soojust (affection), kui ta sai minult või isegi minu isalt."
Pärast Julesi pankroti kaotas Reine seltskonna, sest Julesi sõbrad ütlesid temast lahti, tal endal aga oli vähe sõpru. Ta oli Ayeri arvates õnnetu sellepärast, et tal polnud tegevust. Sõja ajal nautis ta Voluntary Aid Detachmentis õeks olemist. Hommikuti käis ta poodides, pärastlõunal mõnikord teejoomistel või sõpradel külas, õhtuti sõi koos abikaasaga, kellega neil polnud millestki rääkida. Ayeri meelest oli niisugune igav elu tema vaimsete võimete raiskamine.
Reine mängis klaverit.
Vanemate tutvumine ja abielu
Paar sai omavahel tuttavaks arvatavasti laevas. Kui nad abiellusid, oli ema 22-aastane ja isa kakskümmend aastat vanem. Isa pankrot mõjus vanemate suhtele raskelt. Nende abielu ei olnud kaugeltki õnnelik.
Elulugu
Kui Alfred sündis, olid vanemad abielus olnud umbes aasta. Sünnitus oli raske. Rohkem lapsi neil ei sündinud. Alfred Rothschild oli Alfredi ristiisa. Ayer kommenteeris seda hiljem nii: "Ta kinkis mulle hõbedast ristimisvaagna ja nime, mis mulle ei meeldi."
Perekond elas Londonis St John's Woodis Abbey Roadil kuuekorruselises punastest tellistest kortermajas Neville Courtis teisel korrusel korteris nr 8, kus oli kolm magamistuba ning kõrgete lagedega elutoad, mille prantsuse akende taga olid väikesed rõdud. Ayer mäletas varasest lapsepõlvest väga vähe, näiteks koolidest, kus ta enne internaatkooli saatmist käis, ei mäletanud ta suurt midagi.
Alfred "oli füüsiliselt väike, tähelepanelik (perceptive) ja sihikindel (determined); ühtaegu raamatulik ja leidlik, kurb ja entusiastlik, andekas, kuid emotsionaalselt võib-olla pisut hooletusse jäetud."
Autobiograafias "Part of My Life" kirjeldas ta "kosmopoliitset, kuid muus osas konventsionaalset, jõukat ja suhteliselt vähedramaatilist lapsepõlve – mis nähtavasti ei olnud õnnetu. Ayer esitas pildi märkimisväärselt varaküpsest poisist, kes oli võib-olla pisut "närviline" (highly-strung) ja "äärmiselt aldis lapselikele hirmudele", aga väga suure eluenergiaga ning pühendunud muusikalistele komöödiatele, raamatutele ja mängudele." Ayeril oli palju õnnelikke lapsepõlvemälestusi: sellest, kuidas ema mängis klaveril Coleridge Taylori "Petite Suite de Concerti", Prantsusmaal veedetud suvepuhkustest, lahtise kahekorruselise bussiga West Endis poodides käimisest ning kristlike pantomiimide ja muusikalide vaatamisest.
Ayeri hilisemad tuttavad kaldusid arvama, et tema kodu oli üsna rõõmutu ja vähe innustav. Ayeri sõprade meelest oli tema lapsepõlv kahvatu ja raske ning jättis talle rusuva pitseri. Richard Wollheim, kes oli 1950ndatel tema sõber, pidas tema kurbuse põhjuseks vendade ja õdedeta lapsepõlve ning seostas seda Walter Pateri autobiograafilise jutustusega "The Child in the House", mille peategelane on Florian Deleal, raamatuid armastav, hellitatud, filosoofilise meelelaadiga väike poiss, kes on võlutud maailma ilust, kuid valutab südant selles leiduva kannatuse pärast.
Ema veetis pojaga koos palju aega: nad käisid poodides, lugesid ja mängisid. Nad tülitsesid palju. Ema oli poja varaküpsuse üle uhke, kuid oleks Ayeri mälestuste järgi tahtnud, et ta oleks rohkem tavalise poisi moodi. Pojale ei meeldinud ema passiivsus, unistav olek (otherwordlyness) ja kujutlusvõime puudumine. Ayer ütleb: "Ta vajas rohkem soojust (affection), kui ta sai minult või isegi minu isalt."
Alfred armastas täiskasvanuna meenutada oma perekonna vaesust ning muretses alati raha pärast. Ayeri lese Dee arvates aitas see kaasa Ayeri tundele, et ta on välja jäetud (outsider). Ayeris tekitas see otsustavuse elus edasi jõuda, kannustas tema auahnust ning toitis soovi olla keegi tugevam ja edasijõudnum. Ayer pidas end elus omal jõul edasijõudnuks.
Ayerile meeldis isa äripartneri Bicki kodu, kus oli "kasvuhoonelik kodune juudi õhkkond", mis erines vaikusest tema kodus.
Ayer armastas muusikale. Ta õppis paljude muusikalide sõnad selgeks, õppis ise stepptantsu ja unistas laval esinemisest.
Freddie käis külas vanaema Sophiel ja tädi Berthe'il, kes talle meeldis. Ayer meenutab: "Ta ei kiitnud heaks, kuidas vanemad mind kasvatasid, kuigi ta ei arvanud, et tal oleks õigus sekkuda. Ta leidis, et minuga riieldakse liiga palju ja mind ka hellitatakse liiga palju."
Alfred oli varaküps üleannetu laps. Vanemad saatsid ta seitsmeselt internaatkooli Eastbourne'i lähedal. Sealt sai ta 1923 stipendiumi Etonisse, kus ta paistis kaaslaste seas silma intellektiga ja võistluslikkusega mängudes. Ta propageeris innukalt ateismi. Kaaslased ei suhtunud temasse hästi, ja ta tundis end üksildasena (outsider), nagu hiljemgi elus. 16-aastaselt spetsialiseerus ta antiigile ja hakkas filosoofilisi teoseid lugema. Talle avaldas muljet Bertrand Russelli "Sceptical Essays", eriti argument selle kaitseks, et ei ole soovitav propositsiooni uskuda, kui ei ole alust selle tõesuse uskumiseks. Teda mõjutas ka George Edward Moore'i "Principia Ethica", eriti naturalistliku eksituse esitus.
Aastal 1929 sai ta stipendiumi klassikalise filoloogia õppimiseks Oxfordi Ülikoolis Christ Churchis. Ta õppis ka filosoofiat ning üks tema tutor 'itest oli Gilbert Ryle. Tema ettepanekul luges Ayer Ludwig Wittgensteini "Loogilis-filosoofilist traktaati", mis avaldas talle kohe muljet. Ryle'i vahendusel sai ta 1933 minna Viini Viini ringi juhi Moritz Schlicki juurde õppima. Koos Williard Van Orman Quine'iga, kes oli seal juba enne teda, olid nad Viini ringi ainsad külalisliikmed. Ayer ei osanud küll hästi saksa keelt, kuid loogilise positivismi põhiideed õnnestus tal omandada.
Tagasi Inglismaal, oli Ayer lühikest aega Christ Churchi õppejõud. Aastal 1935 sai ta seal viieaastase uurijaliikme (research fellow) stipendiumi. Samal aastal valmis tal raamat "Language, Truth, and Logic", mis tekitas palju vaidlusi nii metafüüsika kõrvaleheitnuse pärast kui ka emotivismi pärast metaeetikas. Ta töötas oma ideede kallal edasi ning vaidles muu hulgas Isaiah Berlini, Stuart Hampshire'i ja John Langshaw Austiniga, kellest sai tema alaline oponent. Tulemuseks oli raamat "The Foundations of Empirical Knowledge".
Ayer pooldas Hispaania vabariiklasi ja mõtles astuda Suurbritannia Kommunistlikku parteisse, kuid temast sai Leiboristliku Partei aktiivne liige. Sõja puhkedes astus ta Welsh Guardsi (ja aitas ka Gilbert Ryle'il sinna astuda). Mõnda aega küsitles ta Cambridge'is sõjavange. Seejärel saatis salateenistus ta Ameerikasse, kus ta nähtavasti pidi ka fašistide poolehoidjate kohta andmeid koguma. New Yorgis kirjutas ta ajakirjale The Nation filmiarvustusi ja tegi koos Lauren Bacalliga salvestuse. Naasnud Inglismaale, aitas ta Prantsuse vastupanuliikumise organisatsiooni Londonis. Veidi aega pärast sõda saadeti ta Pariisi, kus ta uuris ka prantsuse eksistentsialismi. Ta kirjutas Briti ajakirja Horizon artikleid Jean-Paul Sartre'i ja Albert Camus' kohta.
Pärast sõjaväeteenistusest lahkumist sai Ayerist lühikeseks ajaks Oxfordis Wadham College'i kolleegiumiliikmest õppejõud. Seejärel sai ta 36-aastaselt University College Londoni Grote'i filosoofiaprofessor (vaimu ja loogika Grote'i professor). Varsti võttis ta lektoritena tööle Stuart Hampshire'i ja Richard Wollheimi. Osakond kasvas ja University College'ist sai oluline filosoofiakeskus.
Aastal 1958 sai Ayer Oxfordis Wykehami loogikaprofessoriks. Ayeri sõnul tahtis ta astuda vastu Ayeri vaateid tajule rünnanud John Langshaw Austini mõjule Oxfordis. Oxfordis New College'is veetis Ayer kõige rohkem kolm ööd nädalas.
Ayer sõitis palju ringi, sealhulgas käis ta Hiinas, Nõukogude Liidus, Indias ja Pakistanis. Leiboristina vastustas ta Suurbritannia osalust Vietnami sõjas. Ta oli organisatsiooni Society for the Reform of the Abortion Law asepresident, organisatsiooni Campaign Against Racial Discrimination in Sport esimees ja organisatsiooni Homosexual Law Reform Society esimees. Aastal 1981 hakkas ta leiboristide asemel toetama vastloodud Sotsiaaldemokraatlikku Parteid, sest leiboristlik partei oli tema meelest liiga vasakpoolne ja Euroopa-vastane.
Elu lõpuaastatel kirjutas ta vastuseid artiklitele, mis olid ilmumas sarja "Library of Living Philosophers" Ayeri-köites.
Ta suri kopsukollapsi tõttu.
Tähendus: verifikatsiooniprintsiip
David Hume'ilt, Ludwig Wittgensteini "Loogilis-filosoofilisest traktaadist" ja loogilisest positivismist omandas Ayer mõtte, et ühelgi ideel ei ole empiirilist tähendust, kui ta pole kohaselt seotud enda taga oleva muljega. Raamatus "Language, Truth, and Logic" sõnastas ta tähenduse kriteeriumina verifikatsiooniprintsiibi: iga propositsioon (tähenduslik väide) on kas analüütiline või tõene oma tähenduse tõttu) või tugevalt verifitseeritav või nõrgalt verifitseeritav. Tugev verifitseeritavus on väite tõesuse lõplik kindlakstehtavus. Nõrk verifitseeritavus tähendab, et väitest koos abiväidetega on dedutseeritav vaatlusväide, mis ei ole dedutseeritav abiväidetest.
Nõrga verifitseeritavuse mõiste osutus kõlbmatuks, sest iga väite P puhul võib võtta abiväiteks "kui P, siis O", kus O on mingi vaatlusväide, mistõttu iga väide osutub nõrgalt verifitseeritavaks ning seega tähenduslikuks. Raamatu teises trükis sõnastas Ayer verifikatsiooniprintsiibi järgmiselt. Väide on otseselt verifitseeritav, kui ta kas on vaatlusväide või on niisugune, et tema ja mõne vaatlusväite (või vaatlusväidete) konjunktsioonist on tuletatav mõni vaatlusväide, mis ei ole tuletatav mainitud vaatlusväi(de)test. Väide on kaudselt verifitseeritav, kui tema ja teatud teiste eelduste konjunktsioonist järeldub üks või mitu otseselt verifitseeritavat väidet, mis nendest eeldustest ei järeldu, ning nende teiste eelduste seas ei ole väidet, mis ei ole kas analüütiline, otseselt verifitseeritav või niisugune, et saab sõltumatult kindlaks teha, et ta on kaudselt verifitseeritav (lk 17).
Alonzo Church (1949) näitas, et ka nendel tingimustel on iga väide tähenduslik. Tõepoolest, olgu S suvaline väide ja O1, O2 ja O3 omavahel loogiliselt sõltumatud vaatlusväited. Siis väide
on otseselt verifitseeritav, sest tema konjunktsioonist O1-ga järeldub O3. Järelikult S on kaudselt verifitseeritav, sest O2 järeldub S-i ja (1) konjunktsioonist. Juhul, kui O2 järeldub (1)-st, siis O2 järeldub O3&¬S-st, seega ¬S on otseselt verifitseeritav (sest O2 ja O3 on omavahel loogiliselt sõltumatud).
Kuigi Ayeril ei õnnestunud ranget empiristlikku formaalset tähenduslikkuse kriteeriumi anda, jäi ta truuks seisukohale, et empiiriliste tõendite ja tähenduse vahel on tihe seos, ning väitis, et enne kui saab anda empiirilise tähenduslikkuse range kriteeriumi, on tarvis rahuldavat kinnituse teooriat. Hiljem hakkas Williard Van Orman Quine kahtlema, kas kinnituse teooria saab tähenduse teooriale aluseks olla, sest ta oli jõudnud järeldusele, et ühegi fakti kohta ei saa öelda, et tal ei või antud lause tõesuse seisukohast tähtsust olla. Nii pole selge, kuidas saab tähenduse ja tõendite vahelist seost kirjeldada.
Hiljem tunnistas Ayer, et ta ei öelnud selgelt, kas jutt on ainult tähenduslike ja tähenduseta väidete eristamise kriteeriumist (kriteerium nõrgas mõttes) või sellest, et verifikatsioonimeetod annabki lause tähenduse (kriteerium tugevas mõttes). Hiljem kasutas ta mineviku vaimudest ja teistest vaimudest rääkivate lausete tähendust arutades kriteeriumi tugevas mõttes. Seejuures jäi ebamääraseks, kas verifikatsioonimeetod on sõltumatu sellest, kes lauset kasutab, ning annab lause standardse tähenduse, või võib meetod olla iga kasutajal olla erinev. Arutades vaimukogemusi, valis Ayer vaikimisi teise võimaluse, ning analüüsis endale vaimukogemust omistavaid lauseid mentalistlikult ja teistele vaimukogemust omistavaid lauseid biheivioristlikult. Ka teise lauseid, mis omistavad vaimukogemust talle endale, analüüsis ta mentalistlikult; hiljem möönis ta et neid oleks pidanud analüüsima biheivioristlikult.
Kui võtta kriteeriumi tugevas mõttes, siis tuleb otsustada, millised tõendid annavad panuse verifitseeritavate lausete tähendusse: näiteks veri Jacki jakil ei kuulu selle väite tähendusse, et Jack oli mõrvar. Ja kuigi väidetel mineviku kohta saavad olla ainult olevikulised tõendid, ei piirdu nende tähendus olevikuliste tõenditega, vaid tähenduses peavad sisalduma ka tõendid, mis oleksid saadaval, kui saaks kanduda minevikku. Moraaliväited ei ole Ayeri järgi verifitseeritavad, nii et neid ei saa mõista faktiväidetena, vaid neid tuleb tõlgendada emotsiooniväljendustena.
Ainult tautoloogiad (analüütilised propositsioonid) on Ayeri järgi tähenduslikud. Need on ainsad propositsioonid, mida saab teada aposterioorselt. Nende tähendus sõltub kasutatavast keelest ning selle konventsioonidest; ilma nendeta ei saa paratamatusest rääkida.
Tõde: liiasusteooria
Raamatus "Language, Truth, and Logic" esitas Ayer enda arvates Frank Ramseyt järgides tõe liiasusteooria (deflatsionistlik tõeteooria): "...kõigis lausetes kujuga "p on tõene" on fraas "on tõene" loogiliselt liigne" (lk 117). See fraas lihtsalt märgub väitmist (ja fraas "on väär" märgib eitamist. "Reaalset" tõesussuhet pole, seega ka mitte filosoofilist probleemi. Ja kui me ütleme, et propositsioon on tõenäoline ehk tõenäoliselt tõene, siis me ei omista propositsioonile mingit seesmist omadust ega suhet mõne teise propositsiooniga, vaid lihtsalt kindlusastet, millega on mõistuspärane seda propositsiooni omada.
Ayer ei pidanud andma lausete tähenduse tõesustingimusi. Väidetel on tema järgi tähendus verifikatsioonitingimuste tõttu ning propositsioonid on defineeritavad lihtsalt samade verifikatsioonitingimustega lausete klassina.
Deflatsionism jaoks on küsimus ainult selles, millised laused või lausungid on tõesusvõimelised (truth-apt). Moraalilausungid Ayeri järgi tõesusvõimelised ei ole. Et p väitmine on tema järgi samaväärne ütlusega, et p on tõene, siis pidi ta eitama, et moraalilausungid saavad olla väited.
Taju
Varastest töödes kaitses Ayer ranget fenomenalismi: väited materiaalsete objektide kohta on tõlgitavad väideteks tegelike ja võimalike "meeltesisude" kohta, mis viimsete verifitseerijatena moodustavad baasi, millele meie empiiriline maailm on rajatud.