cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kehamassiindeks
pisi|Illustratsioon KMI kategooriatest. Vasemal vähem kui 25: normaalne, keskel kuni 29: ülekaal; paremal üle 30: rasvunud. Kehamassiindeks (lühend KMI; inglise keeles body mass index, lühend BMI) on suurus, mis väljendab inimese kehakaalu ja pikkuse suhet. Kehamassiindeksi leidmiseks jagatakse kehakaal kilogrammides pikkuse ruuduga meetrites. Näiteks 170 cm pika ja 65 kilo kaaluva inimese kehamassiindeks on 65 : (1,7 × 1,7) = 22,5 (kg/m2).
Sõrmejäljeluger
pisi|Inimese sõrmemuster pisi|Sülearvuti sõrmejäljeluger Sõrmejäljeluger ehk sõrmejäljeskanner on biomeetrilise tuvastamise süsteemide sisendseade.
Kehamassiindeks
Kehamassiindeksi arvutamine ei sobi laste, rasedate ega tegevsportlaste seisundi hindamiseks, kuna rasvaprotsendi norm on nende puhul suhteline või ei ole teada.
Sõrmejäljeluger
Kõik tänapäevased sõrmejäljelugerid võib liigitada kolmeks tüübiks:
Kehamassiindeks
Indeksi puudused
pisi|Graafika KMI kategooriate jagunemisest kaalu ja pikkuse suhtes Kuna indeksi arvutamisel arvestatakse vaid pikkust ja kaalu, aga mitte isiku muid eripärasid, näiteks lihasmassi, siis näitab see vaid osaliselt inimese üle- või alakaalu. Ligi kolmandik sel moel arvutatavaid indekseid on valed. Täpsema tulemuse annab kehamassi mõõtmine, kus lisaks pikkusele ja kaalule tehakse vereteste ning arvestatakse selle tulemuste ja isiku geneetilise soodumusega.
Sõrmejäljeluger
Sõrmejälje uurimine
Sõrmejälje tuvastamiseks tuleb uurida sõrme mustri eripärasid. See jaguneb kaheks: mustri tüübi määramine ja sõrmemustri joonte kuju määramine – need omadused on erinevad kõikide inimeste sõrmedel. Tõese pildi saamiseks sõrmejäljest on vaja tunda ka inimese naha struktuuri ja omadusi.
Kehamassiindeks
Indeksi puudused
Lisaks on tuvastatud, et kehamassiindeksi abil määratud mõõdukas ülekaal ei tähenda automaatselt terviseprobleemi, pigem on sellistel inimestel väiksem suremusoht kui indeksi kohaselt tervislikus kaalukategoorias olevatel inimestel, mis tähendab, et üldlevinud KMI määratluse kohaselt on tervisliku kaalu lävend liiga madalal. pisi|8 naiskeha KMI-ga 30
Sõrmejäljeluger
Muster
Põhimustreid on kolme tüüpi: võlvikujuline (ingl arch), silmusekujuline (loop) ja ringikujuline (whorl). Võlvikujulisel tulevad sõrmenaha jooned sõrme ühest äärest, tõusevad üles, moodustades võlvi, langevad ja eemalduvad teisest äärest. Silmusekujulisel tulevad jooned ühest sõrme äärest, moodustavad ringi ja eemalduvad samast küljest, kust tulid. Ringikujulise mustri puhul moodustuvad sõrme keskel sõrmenaha joontest ringid. Teadlased on kindlaks teinud, et sugulastel on sageli sarnased sõrmemustri tüübid, mistõttu arvatakse, et sõrmemuster on päritav.
Sõrmenaha jooned
Sõrmenaha joonte peamised eripärad on nende lõpud (ingl ridge ending), hargnemised (bifurcation) ja lühikesed jooned (short ridge või dot). Joonte lõpud on kohad, kus jooned lõppevad. Hargnemised on kohad, kus jooned hargnevad kaheks. Lühikesed jooned on tavapärastest joontest tunduvalt lühemad jooned.
Optilised skannerid
Optilised skannerid võib omakorda liigitada kuude kategooriasse.
Pooljuhtskannerid
Pooljuhtskannerid ehk räniskannerid kasutavad sõrmejälje kuju saamiseks pooljuhtide omadusi, mis muutuvad sõrmejälje mustri kõrgemate kohtade kokkupuutepunktides skanneri pinnaga. Tänapäeval on selle teostamiseks mitu tehnoloogiat.
Ultraheliskannerid
Ultraheliskannerid skaneerivad sõrmepinda ultrahelilainetega ja mõõdavad vahemaad heli allika ja papillaarjoonte vahel tekkinud kaja abil. Sõrmejälje kuju kvaliteet on kuni 10 korda parem võrreldes ükskõik millise teise meetodiga, mis on praegu biomeetrilisel turul esindatud. Selline meetod on ka võltssõrmejälgede vastu paremini kaitstud, kuna ultraheliga saab lugeda ka teisi parameetreid (näiteks pulss ja kapillaaride kolmemõõtmeline kuju).
Algoritmid
Sarnaseid algoritme kasutatakse autentimise eesmärgil, et võrrelda eelnevalt salvestatud sõrmejälgi saadud sõrmejäljega. Selleks peab algset kujutist otseselt võrdlema kandidaatkujutisega või võrdlema nende mõningaid kindlaid omadusi.
Denis Diderot
Denis Diderot (5. oktoober 1713 Prantsusmaa, Langres – 31. juuli 1784 Pariis) oli prantsuse filosoof ja kirjanik, entsüklopedist.
Ta on tuntud kui üks prantsuse esimese entsüklopeedia alusepanijaid ja väljaandjaid.
Diderot teised tuntumad teosed on "Rameau vennapoeg" ja "Fatalist Jacques ja tema isand". Mõlemad on ilmunud ka eesti keeles.
Kalevi keskstaadion
Kalevi keskstaadion on mitmeotstarbeline staadion Tallinnas aadressil Staadioni 3 // Toonela tee 2a. Staadion on rajatud 1955. aastal, kuni 1989. aastani kandis see nime Komsomoli staadion. Kuigi staadionit on kasutatud erinevate spordialade jaoks, mängitakse seal peamiselt jalgpallimatše. Staadion mahutab 12 000 inimest.
SÜ Kalev Komsomoli nim. Staadioni projekteeris arhitekt Eerika Nõva ja see avati 12. juulil 1955. Staadionil on alates 1960. aastast toimunud üle-eestilised tantsupeod, lisaks korraldatakse staadionil võimlemispidusid, koertenäitusi jm üritusi.
Kalevi keskstaadioni jalgpalliväljak
11. juulil 2007 tunnistati Kalevi staadioni muru mõneks ajaks jalgpallivõistlusteks kõlbmatuks ning seetõttu tõsteti osad mängud teistele staadionitele.
Kalevi keskstaadion on jalgpalliklubi JK Tallinna Kalev koduväljak.
Ulaanbaatar
thumb|Ulaanbaatar
Ulaanbaatar (varasem eestikeelne nimi Ulan-Bator; mongoli Улаанбаатар 'punane sangar') on Mongoolia pealinn ning riigi kultuuri- ja majanduskeskus.
Linn asub Tuuli jõe orus Bogd han Uuli mäe jalamil.
Kliima
Ulaanbaataris valitseb kontinentaalne kliima. Aasta keskmine temperatuur on –4 °C, mis on maailma pealinnadest madalaim. Suvel tõuseb õhutemperatuur harva üle 20 °C, kuid talvel võib langeda alla –30 °C.
Rahvastik
Elanike arv on hinnanguliselt 844 000, mis moodustab kolmandiku kogu riigi elanikkonnast.
Mongolid moodustavad 80% elanikkonnast, suuremad rahvusrühmad on veel burjaadid ja kasahhid.
Ajalugu
Linn asutati 1639. aastal. Tollal kandis linn nime Örgöö (sellest Euroopas levinud nimi Urga).
18. sajandil oli ta tähtis kaubanduskeskus Hiina ja Venemaa vahelisel teel. Aastatel 1706–1911 oli linna ametlik nimi Ih Hüree ('suur klooster'). Aastatel 1911–1924 kandis ta nime Nijslel hüree ('pealinna klooster'). Aastal 1924 sai linn tänapäevase nime ja Ulaanbaatarist sai Mongoolia Rahvavabariigi pealinn.
Kultuur ja vaatamisväärsused
Linnas asuvad Mongoolia Teaduste Akadeemia, Mongoolia Riiklik Ülikool ja veel mitu ülikooli, samuti ooperi- ja balletiteater, loodusloomuuseum ning haruldasi budistlikke käsikirju säilitav raamatukogu.
Oluline arhitektuurimälestis on Gandani klooster (18.–19. sajand).
Välislingid
🇲🇳
Lõuna-Bug
Lõuna-Bug (ka Lõuna-Buh, ukraina keeles Південний Буг; türgi keeles Aksu) on jõgi Ukraina edelaosas. Jõe pikkus on 806 km, valgla pindala on 63 700 km². Suubub Bugi limaani.
Suuremad asulad jõe ääres on Hmelnõtskõi, Hmilnõk, Vinnõtsja, Hnivan, Ladõžin, Haivoron, Pervomaisk, Južnoukrainsk, Voznessensk, Nova Odessa ja Mõkolajiv.
Krasnõi Sulin
Krasnõi Sulin (aastani 1926 Sulin) on linn Venemaa Rostovi oblastis, Krasnõi Sulini rajooni keskus.
Richard Clayderman
pisi|Richard Clayderman
Richard Clayderman (sünninimega Philippe Pagès; sündinud 28. detsembril 1953 Pariisis) on prantsuse pianist.
Zombi
thumb|Kunstniku nägemus zombist [[Haitil]] pisi|Tuntud õudusfilm "Elavate surnute öö" (USA 1968) Zombi on afrokariibi mütoloogias ja voodoos nõiduse abil taaselustatud surnukeha. Sõna pärineb arvatavasti Lääne-Aafrika keeltest (kikongo keeles zumbi 'iidol', kimbundu keeles nzambi 'jumal' jt).
Popkultuuris (õudusfilmid jms) kujutatakse zombisid elavate laipadena, kes on piiratud intelligentsiga ning tunnevad nälga elavate inimeste liha järele.
Neuroteadustes nimetatakse zombiks (zombiseisundis olevaks) inimest, kes reageerib sensoorsetele sisenditele kiirelt ja stereotüüpselt neid teadvustamata (mõtlemata). Selline seisund võib esineda nii lihtsate (näiteks liinitööl) kui ka suhteliselt keerukate (näiteks liikluses liiklemine) käitumiste korral.
Hanoi
Hanoi (vietnami Hà Nội (lihtsustatud hiina kirjas 河内)) on Vietnami pealinn. Linn asub Hồng Hà jõe kaldal, 200 km kaugusel jõesuudmest.
Rahvastik
Linnas elas 2009. aastal 6,4 miljonit inimest.
Ajalugu
Esimesed andmed linnast pärinevad 5. sajandist eKr.
Aastatel 221 eKr – 939 pKr oli Hanoi Hiina keisrite valduses.
11. sajandil sai ta Põhja-Vietnami pealinnaks.
Aastal 1873 langes linn Prantsusmaa valdusse ja sai 1887. aastal Prantsuse Indohiina pealinnaks.
Aastatel 1932–1945 oli Jaapani okupatsiooni all.
Pärast Vietnami sõda sai 2. juulil 1976 Hanoist ühinenud Vietnami pealinn.
Sortavala
Ajalugu
Sortavala sai linnaõigused 1632. aastal Rootsi kuningas Gustav II Adolfi valitsemisajal, kui linn kuulus Rootsi Ingeri koosseisus Rootsi kuningriigile. Aastatel 1651–1681 kuulus Soravalta piirkond Gustaf Adam Banérile, kes oli Sortavalta krahvkonna valitseja. Banéri suguvõsavapp on ka kasutusel Sortavalta linna vapina.
Aastatel 1656–1658 toimunud Vene-Rootsi sõja ajal vallutasid linna ajutiselt Vene tsaaririigi väed, kuid sõja lõpetanud 1661. aastal sõlmitud Kärde rahuga tunnistas Venemaa tsaaririik piirkonna kuuluvust Rootsile.
1700. aastal alanud Põhjasõja käigus vallutati Sortavala 1705. aasta sõjakäigu ajal, mida juhtis vene väejuht Pjotr Matvejevitš Apraksin.
1721. aastal loovutati linn Uusikaupunki rahuga Venemaale ning keiser Peeter I annetas piirkonna feldmarssal Aleksander Borissovitš Buturlini eravalduseks.
Aastatel 1741–1743 toimunud Vene-Rootsi sõja ajal vallutasid linna ajutiselt Rootsi väed ning põletasid linna, kuid pärast Turu rahulepingu sõlmimist ehitati linn uuesti üles.
1744. aastal liideti piirkond moodustatud Viiburi kubermangu Käkisalmi provintsi koosseisu. 18. sajandi teisel poolel müüsid Buturlini järglased piirkonna krahvinna Anna Aleksejevna Orlov-Tšesmenskile.
1783. aastal nimetati Sortavala maakonnalinnaks. Aastatel 1808–1809 toimunud Vene-Rootsi sõja ja Hamina rahu alusel liideti 1811. aastal piirkond koos kogu Viiburi kubermanguga Venemaa keisririiki kuulunud autonoomse Soome Suurvürstiriigiga.
1917. aastast, pärast Soome iseseisvumist kuulus linn 1940. aastani Soomele. Kaotuse järel Talvesõjas 13. märtsil 1940 NSV Liiduga sõlmitud rahulepinguga kaotas Soome üle 10% oma aladest, ca 400 000 elanikku evakueeriti Soome, Soome oli sunnitud ära andma oma territooriumist osa Sallast, enamiku Soome Karjalast koos Viiburi linnaga, Sortavala, Petsamost Kalastaja poolsaare, neli Soome lahe saart ja kogu Laadoga järve läänekalda.
Jätkusõja ajal, aastatel 1941–1944, kuulus piirkond taas Soome Vabariigile, kuid pärast sõja kaotust NSV Liidule liideti 19. novembril 1944 sõlmitud vaherahulepingu alusel Sortavala ja Karjala piirkond Karjala-Soome NSV-nimelise haldusüksusena (hiljem Karjala ANSV) NSV Liidu koosseisu ning oli Sortavala rajooni keskus.
Leegionär
pisi|Rekonstruktsioon lorica segmentatat kandvate rooma leegionäride välimusest ([[I sajand|I-III sajand)]]
Rooma leegionär (ladina keeles legionarius, mitmus legionarii) oli Rooma sõjaväe raskes relvastuses elukutseline jalaväelane pärast Mariuse reforme. Leegionäriks võisid saada Rooma kodakondsusega isikud, kel vanust alla 45 aasta. Nad astusid kahekümne viieks aastaks leegionide koosseisu, mis eristas neid varasematest sõduritest, keda värvati üksnes sõjakäikude ajaks. Viimased viis teenistusaastat said nad veteranidena kergemaid ülesandeid.
Millerovo
Linna lähedal asub Millerovo lennuväebaas.
Leegionär
Immuunid
Tavalise treeningu saanud leegionäre nimetati milites. Nad vastasid auastmelt tänapäeva reameestele. Sama auastmega olid ka immuunid, kes olid eriväljaõppe saanud sõdurid. Nemad täitsid väes teisejärgulisi funktsioone, olles insenerid, vastutades heitemasinate eest, olles instruktorid, puusepad või meedikud. Nad olid siiski täieliku sõjalise väljaõppe saanud leegionärid ja vajaduse korral võisid nad ka lahingutes osaleda. Nad olid vabastatud kurnavamatest töödest, rividrillist ja raskematest füüsilistest pingutustest ning said oma kaasvõitlejatest paremat palka.
Varustus
Marssidel läbi vaenuliku maastiku kandsid leegionärid turviseid (lorica hamata, lorica squamata või 1.–3. sajandil ka lorica segmentata); varustusse kuulusid ka kilp (scutum), kiiver (galea), kaks oda (raskem pilum ja kergem verutum), lühike mõõk (gladius), pistoda (pugio), paar raskeid sandaale (caligae), seljakott sarcina, kus oli kaasas neljateistkümne päeva toidumoon, põis vee või posca hoidmiseks, varustus söögi valmistamiseks, kaks vaia (sudes murales) palissaadide rajamiseks ja kühvel või vitstest korv.
Treening ja distsipliin
Rooma sõdurite treening oli ülimalt karm. Sõjaväe edu aluseks peeti distsipliini ja pidevad olid ka rasked relvatreeningud. Eriti oluline osa treeningust oli rividrill – sagedased olid tihedas rivis täisvarustusega marsid. Relvatreeningutel kasutati relvi, millele oli lisatud kaalu, nii et need olid standardvarustusest raskemad. Distsipliinist kõrvale kaldumisi karistati karmilt (selle eest vastutasid tsentuuriod). Karistuseks võis olla sunniviisiline ööbimine väljaspool kindlustatud laagrit, nuiadega peksmine (fustuarium), kividega loopimine või rühmaviisilised hukkamised (sealhulgas ka detsimatsioon). Leegionäridele, kes lahingus silma paistsid või kelle teenistus oli olnud eeskujulik, olid siiski ette nähtud autasud ja edutamine.
Hilisemad leegionärid
Sõna "leegionär" on kasutatud ka hilisemal ajal sellistes väeüksustes teenivate sõdurite nimetamiseks, mille nimetusest moodustab sõna "leegion" ühe osa, kuigi antiikaja Rooma jalaväelastega ei pruugi neil midagi ühist olla. 18. ja 19. sajandil nimetati leegionideks nii jala- kui ka ratsaväest koosnevaid segaüksusi. Hilisemal ajal on tuntumad sellelaadsed üksused Prantsuse Võõrleegion, Hispaania Võõrleegion ning erinevad Poola leegionid. Ka nimetati leegionärideks Rumeenia paremäärmusliku sõjaväestatud organisatsiooni Garda de fier liikmeid.
Vanamõisa mõisa sild
pisi|Vanamõisa sild Vanamõisa sild on 19. sajandist pärinev 64 meetri pikkune ja keskosas 5 meetri laiune paekivist kaarsild Pärnu maakonnas Vanamõisa mõisa juures üle Vanamõisa jõe.
Tootmiskaubad
Tootmiskaubad on materjalid, mida kasutatakse teiste kaupade valmistamiseks. Neid kasutavad mitmesugused tööstus- ja teenindusettevõtted.
Tootmiskaubad koosnevad mehhanismidest, tootmisettevõtetest, toorainetest ja teistest tööstuses vajalikest osadest. Tootmiskaubad põhinevad nende tarbekaupade nõudmisel, mida tootmiskaubad aitavad toota.
Tootmiskaubad liigitatakse kahte peamisse rühma: tootmiskaubad ja tugikaubad. Tootmiskaupu kasutatakse lõpptarbija kauba või toote valmistamisel. Tugikaubad aitavad tootmisprotsessis valmistada tarbekaupu, näiteks masinaid ja seadmeid.
Tootmiskaupade tunnused
Tootmiskaupade sektoris tegutsevad ettevõtted esindavad paljusid tööstusharusid nagu näiteks masinad, ehitus, kaitse, lennundus, eluase jne.
Tootmiskaupade ostjaid on üldiselt vähe, kuna nende tarbijaid (tööstused, ettevõtted) on vähe. Tootmiskaupu juhib tuletatud või kaudne nõudlus. See nõudlus tuleneb vajadusest pakkuda tarbijatele valmistooteid.
Johann von Derfelden vanem
Johann von Derfelden (sündinud 1561; maetud 7. juulil (vkj 27. juunil) 1633) oli Rootsi admiral, mitme kindluse asehaldur ning mõisnik Rootsis ja Eestimaal.
Johann von Derfelden sündis Johann (Jochim) Derfeldeni ja Sophia (Dorothea) Bocki pojana. Johann von Derfeldeni matusejutluse järgi viidi ta ema ja neli venda 1571. aastal Venemaale vangi, kuid mingil põhjusel jäi noor Johann perekonnast maha.
Ta õppis Riias, misjärel juulis 1585 oli ta Rostocki ülikooli õpilane, misjärel reisis Prantsusmaale, Inglismaale, Itaaliasse ja Hispaaniasse.
1593. aastal juhatas kaptenina hertsog Karli (1550–1611) laevu "Svan" ('luik') ja "Gripen" ('greif') kaugreisil Hispaaniasse ja Portugali. Hertsog Karli päeviku järgi saabus Derfelden 27. juunil 1594 kahe laevaga, millel oli lastiks vein ja sool. 1595. aastal juhatas Karli laevu "Angel" ('ingel') ja "Gripen" reisil Prantsusmaale. Jaanuaris 1596 süüdistas hertsog Derfeldeni laevamüügipettuses, kuid näib, et see vahejuhtum sai kiiresti klaaritud.
Kuningas Sigismundi (1566–1632) ja Karli vaenuse ajal toetas Defelden hertsogit. Oma saadiku Hans Fellermani kaudu üritas Sigismund ligi pääseda Derfeldeni ja teiste Karli pooldajate kapitalile, mis Lübeckis oli tulu teenimise eesmärgil välja laenatud.
1598. aastal oli väikese laeva "Räven" ('kaaren') kapten Joachim Scheeli (suri 1606) laevastikus.
15. jaanuaril 1599 oli hertsog Karli õuejunkur ja sai lääniks Christoffer Anderssonilt (Gyllengrip) äravõetud valdused.
Augustis 1599 osales Derfelden Stockholmis peetud läbirääkimistel, mida juhtis Poola saadik Johan von Schortz.
Septembris osales Joachim Scheeli vägede koosseisus Turu vallutamisel ning 19. septembril hertsogil kinnituse, et talle on läänistatud Carl Svenssonilt (Stiernkorn) ära võetud Kerknäsi mõis. 24. septembril sai Derfelden hertsogilt käsu minna laevade ja meestega Helsingisse.
Detsembris 1600, hertsog Karli Paides viibimise ajal, nimetati ta hertsog Karli saadikuks Vene tsaari Boriss Godunovi (1551–1605) juurde (instruktsioonid väljastati 8. detsembril 1600) ja Narva asehalduriks (11. detsember). Samuti vabastati rügemendiülema kohustustest (12. detsember). Saatkond, mida juhtis Göran Classon (Stiernsköld) (1552–1611) ja kuhu lisaks Derfeldenile kuulusid veel D. Stryk ja Erland Björnsson (Bååt), jõudis Moskvasse 25. jaanuaril 1601. Saatkonna ülesandeks oli muuhulgas informeerida tsaari Sigismundi tagasiastumisest ja prints Wladyslawi (1595–1648) troonileasumisest (ei saanud teoks), samuti soovis Karl tsaarilt nõu, kas ta peaks võtma ise vastu kuningatrooni või pakkuma seda Poola printsile. Keerulised läbirääkimised kestsid 24. maini ja ei lõppenud rootslaste jaoks rahuldavalt.
Juunis oli Derfelden Eestimaal tagasi ning toetas käimasolevas Poola-Rootsi sõjas Gyllenhielmi vägesid. Juulis ja augustis 1601 oli ta Salacgriva linnuse asehaldur ning Tartu asehaldur vähemalt 19. oktoobrist 1601 kuni 1. septembrini 1602. Derfelden saadeti Tartusse, kuna Karl kartis, et Jan Zamoyski (1542–1605) ründab peagi linna.
Vähemalt 29. aprillist 1605 teenis ta Haapsalu asehaldurina ning pidas seda ametit kuni 1612. aastani. 1605. aasta sõjakäigu ajal aitas ta värvata Soomest sõdureid ning neid laevadega Eestimaale toimetada, toetamaks Anders Lennartssoni (suri 1605) väge.
Augustis 1610 seilas viie laevaga Stockholmist Kalmarisse, et liituda Göran Nilsson Gyllenstierna (1575–1618) laevastikuga.
30. juunil 1617 oli ta Liivimaa sõjakomissar. Selles ametis toetas ta Liivimaal Rootsi vägede pealetungi juhtinud Nils Stiernsköldi vastutades armee varustamise eest. Daugava-äärsete linnuste kaotamisel toetas ta sõjakomissarina Adam Schrapferit (suri 1630). Derfelden tõi ka Rootsist Liivimaale täiendavad sõdureid, kellega maabus sama aasta 22. oktoobril Pärnus.
Kui Carl Carlsson Gyllenhielm sai admiraliks, jaotati Rootsi laevastik viie viitseadmirali vahel ning igaüks neist viiest väiksemast laevastikust sai nime ühe kuningliku aluse järgi. Derfeldeni laevastik sai nime "Scepteri" ('valitsussau') järgi ning ta teenis viitseadmiralina ühe aasta.
Läks erru enne 19. augustit 1622.
23. augustil 1622 on teda nimetatud Riia kohtukomissarina. Sama aasta sügisel oli üks Rootsi delegaatidest rahuläbirääkimistel Poolaga. Pikad ja keerulised eelläbirääkimised kulmineerusid 27. novembril 1622 Ogra vaherahuga.
Johann von Derfelden maeti 7. juulil (vkj 27. juunil) 1633 Tallinna Niguliste kirikusse.
Talle kuulusid Veltsa, Kloostri, Lautna ja Suure-Rõude mõis.
Perekond
pisi|Elisabeth von Derfelden (sünd. Plate) Johann von Derfelden abiellus 29. juulil (vkj 19.juulil) 1602 Tartus Elisabeth Platega. Neil oli kolm last:
Kalev (mütoloogia)
pisi|"Kalev kotka seljas". [[Oskar Kallise maal]] Kalev on tegelane eesti rahvuseeposest "Kalevipoeg". Kalev oli Kalevipoja isa ning Linda abikaasa.
Arvatavalt ühissoome ajast põhinev vägilasnimi, mis olevat tekkinud sõnast kali - jõud, vägi (August Annist).
Legend räägib, et Kalev olevat maetud Toompeale, kuhu Linda ta tõi, ning Toompea klindisaar olevat Kalevi hauaküngas.
On arvatud, et Kalev võis olla reaalsuses pronksiajal eksisteerinud inimene, kes tegutses sepana Toompea või Iru linnuse kandis.
Eepos
Eesti rahvuseepose esimeses loos (Kalevi tulek. Salme ja Linda) mainitakse Kalevalat, kus tõusis kuulus sugu, kange Kalevite selts. Põhja piiril Taara talus kasvas peres kolm poega. Üks vendadest läks Venemaale, teine tuiskas Turjamaale, kolmas istus Põhjakotka selga ja lendas üle Läänemere, kus kotkas viskas mehe Viru randa. Kolmas vend oli Kalev.
Noor lesk leidis karjateelt kana, tallermaalt tedremuna ja vainult varesepoja. Lesk sai kasulapsed, kanast kasvas Salme, tedremunast Linda ja varesepojast sai vaeslaps. Tütardele tulid kosilased. Salme lükkas tagasi kuu ja päikese kosjad ning nõustus kolmanda kosilasega, kelleks oli täht-peig, Põhjanaela vanem poeg. Lindale tulid kosja kuu, päike, vesi, tuul ja Kungla kuningapoeg. Linda lükkas need kosilased tagasi ja nõustus kuuenda kosilase Kaleviga, ehkki lesk keelas kanget võtta.
Rahvuseepose teises loos (Vana Kalevi haigus ja surm. Kalevipoja lapsepõlv) oli Linda kasvatanud kangeid poegi isa kuju kandjateks. Pojad olid enamuses läinud võõramaale õnne otsima. Isal oli kindel soov:
Pärast pikki pajatusi ja arvamisi riigi pärimise pärast langes Kalevite taat voodisse põdema, ega tõusnud abita omale jalule. Linda saatis sõle sõudemaie ja lepatriinu lendamaie, et nad tooksid arsti või tarkadelt nõu. Kuid ei kuu, täht, päev ega Soome sõnatargad osanud aidata. Pärast Kalevi surma nuttis Linda seitse päeva ja siis kaevas kena haua:
Linda leinas Kalevit rohkem kui kolm kuud, seejärel hakkas Kalevi kalmule kive kandma, et hauaküngas jääks tunnismärgiks järelpõlvedele.
Morozovsk
Morozovsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Morozovski rajooni keskus.
Igri bez granici
Albumi edukus
Igri Bez Granici on Toše Proeski kõige edukam album, mis jäi ka viimaseks. Ta suri varsti pärast albumi väljaandmist, kuid jõudis seda tutvustada publikule. Albumi eest saadud auhinnad anti üle ta perele. Albumit müüdi üle 1 000 000 eksemplari. Laulud "Igri Bez Granici", "Cresha", "Srekjna li si ti" said suurteks hittiteks kogu Balkanis. Horvaatias valiti laulud "Jos i danas zamirise tresnja" (makedoonia keeles "Cresha") ja "Nesanica" aasta hitiks ja edetabelisse Hr TOP 20.
Gruusia sõjatee
Gruusia sõjatee (gruusia keeles საქართველოს სამხედრო გზა Sakharthvelos samhedro gza; vene keeles Военно-Грузинская дорога Vojenno-Gruzinskaja doroga) on peamine ajalooline tee Gruusiast läbi Kaukasuse Venemaale. Teised kaks on Osseetia sõjatee ja Transkam.
Gruusia sõjateed on teadaolevalt esimest korda kirjalikult mainitud Straboni "Geograafias". Tänapäevasel kujul hakkas 208 kilomeetri pikkust Gruusia sõjateed ehitama Vene armee 1799. aastal, Aleksei Jermolov, kes juhatas Vene vägesid Kaukaasia sõjas, teatas ehituse valmimisest 1817. aastal. Sõjatee ühendab Venemaal asuvat Vladikavkazi Thbilisiga. Tereki orgu Aragvi oruga ühendav tee on väga maaliline, tõuseb kuni 2379 meetri kõrgusele ning ületab oma teel mitmeid mäekurusid ja kuristikke.
Annaalide koolkond
Annaalide koolkond on prantsuse teadusajakirja Annales d'histoire économique et sociale (hiljem Annales. Economies, sociétés, civilisations, aastast 1994 Annales. Histoire, Sciences Sociales) järgi nime saanud ajalookirjutuse koolkond.
Annaalide koolkond on peamiselt tuntud sotsiaalteaduste vahendite ajalooteadusse ülevõtmise poolest. Ehkki koolkond tegutses Prantsusmaal, on see mõjutanud nii kogu Euroopa kui ka Ameerika ajalooteadust.
Koolkonna asutasid ja ajakirja toimetamist alustasid ajaloolased Marc Bloch ja Lucien Febvre 1929. aastal, mil nad õpetasid Strasbourgi ülikoolis Prantsusmaal. Neid hakati peagi seostama omapärase, geograafiat, ajalugu ja Émile Durkheimi rajatud sotsioloogiaajakirjaga L'Année Sociologique seotud sotsioloogilist lähenemist kasutava lähenemisega, mis jättis kõrvale senise rõhu poliitikale, diplomaatiale ja sõjapidamisele (poliitiline ajalugu). Selle asemel uurisid nad pikaajalisi ajaloolisi sündmuste struktuure (la longue durée). Samuti iseloomustas annalistide lähenemist geograafia, materiaalse kultuuri ja epohhide psühholoogia (mentalités) uurimine. Koolkonna silmapaistev liige Georges Duby kirjutas eessõnas raamatule "Le dimanche de Bouvines", et ajalugu, mida tema õpetas, "jättis sensatsioonilise kõrvaliseks ning vältis sündmuste lihtsat edasiandmist, vaid püüdis – vastupidi – probleeme püstitada ning lahendada ja pinnasegadusi kõrvale jättes jälgida pikkade ja keskmise pikkusega ajavahemike jooksul majanduse, ühiskonna ja tsivilisatsiooni arengut."
Gestapo lasi Blochi 1944. aastal maha, kuid Febvre jätkas ajakirja toimetamist ka 1940. ja 1950. aastatel. Sel ajal kujunes koolkonna üheks tuntumaks esindajaks Febvre'i õpilane Fernand Braudel, kelle tööd said väga mõjukaks 1960.–1970. aastatel.
1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused
1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused olid XV maailmameistrivõistlused jalgpallis, mis toimusid 17. juunist – 17. juulini Ameerika Ühendriikides.
Annaalide koolkond
Kuigi sellised autorid nagu Emmanuel Le Roy Ladurie ja Jacques Le Goff on jätkanud annaalide koolkonna vaimus uurimistööd, ei ole koolkond tänapäeval enam silmapaistvalt uuendusmeelne, kuna üha enam ajaloolasi töötab sotsiaal-, kultuuri- ja majandusajaloo alal.
1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused
Valikturniiril osales 133 koondist.
Tegemist oli esimeste jalgpalli maailmameistrivõistlustega, kus finaalmängus, mis toimus Brasiilia ja Itaalia jalgpallikoondiste vahel, lõppesid nii normaal- kui ka lisaaeg seisuga 0:0. Otsustavaks said penaltid ehk 11-meetri karistuslöögid, kus Brasiilia tabas 3, Itaalia aga 2 lööki. Itaalia võimalused luhtusid, kui viies lööja Roberto Baggio üle värava lõi.
Annaalide koolkond
Eestis oli annaalide koolkonnast kõige enam mõjutatud Juhan Kahki uurimistegevus, kes avaldas ühe artikli ka Annaalide ajakirjas.
Dohna
Dohna on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Saksi Šveitsi – Ida-Maagimäestiku kreisis.
2008. aastani kuulus linn Saksi Šveitsi kreisi.
Linnaosad
Sürßen, Borthen, Burgstädtel, Gorknitz ja Bosewitz.
The Hardest Thing
"The Hardest Thing" on Toše Proeski ainus album, mis ei sisalda ühtegi makedooniakeelset laulu. Enamik laule on ingliskeelsed, kaks laulu on itaalia keeles ("Aria" ja selle teine versioon koos Gianna Nanniniga). Albumi nimilaul ja laul "My Little One" ilmusid 2008. aastal ka singlitena. Album oli Makedoonia, Horvaatia ja Serbia plaadiedetabelites heal positsioonil.
H61-37
pisi 105mm välihaubits H61-37 (rootsi k 10,5 cm Haubits m/40, soome k Kenttähaupitsi 105 H 61-37) on Rootsi litsentsi alusel Teise maailmasõja ajal Soomes valmistatud ja hiljem moderniseeritud kerge välihaubits.
Variandid
thumb|105 H 37 [[Soomes muuseumis]]
Kirjeldus
H61-37 on kerge ja lihtsalt käsitsetav välisuurtükk. Laskeasendisse seadmine võtab aega 1–2 min, kuid laskmiseks tuleb lafeti sahad maasse kaevata. Relval on käsitsi avatav horisontaalne kiillukk. Päästik on dubleeritud, võimaldades päästa mõlemal pool laskeseadet. Tavaliselt päästetakse siiski vasakult poolt.
Panoraamsihik (6000 süsteemis) vajab sageli rihtimist. Sihtimine toimub kollimaatori või suunatähiste abil.
Rehvid on valmistatud poorsest täiskummist, mis seab liikumiskiirusele piirangu, kuid on lihtne lahendus.
H61-37 laskekaugus on tänapäeva lahinguks napivõitu ja osad mehhanismid kulunud. Relv on moraalselt vananenud, kuid kasutatav veel õppe-lahinglaskmisteks. Haubitsat on kasutatud kaitseväelistel tseremooniatel saluudirelvana. Lafeti baasil on valmistatud matusehaagis.
Ajalugu
Haubits m/40 on välja töötatud Rootsis Teise maailmasõja eelõhtul. Tegemist oli oma aja kohta kindlasti silmapaistvalt moodsa, kompaktse, kerge ja efektiivse relvaga. Haarlafett võimaldas paindlikku sihtimist ja laskekaugus küündis üle 10 km. Vedu toimus mitmehobuserakendiga.
1943–1945 toodeti haubitsaid litsentsi alusel Soomes VTT-s (Valtion Tykkitehdas) 140 tk (105 H 37). Neist 2 kaotati lahingutegevuses.
Pärast sõda valmistati haubitsaid litsentsi aluses Šveitsis ja lisaks tarniti Rootsist edasi Siiamile ja Hollandile, kus neid kasutati Hollandi Ida-Indias. 1950. aastail ilmnes vajadus relva moderniseerimiseks, mis võeti ette nii Rootsis kui ka Soomes. Aktuaalseks oli tõusnud motoriseeritud pukseerimine ja ühtlasi ka laskesüsteemide uuendamine.
1997/1998 kinkis Soome vabariik koostööprojekti raames Eestile suurtükiväepataljoni jagu haubitsaid, mis said Eesti kaitseväes 1998 formeeritud suurtükiväegrupi baasrelvadeks. Mõni aasta hiljem saabus Soomest veel samatüübilisi relvi lisaks.
Pärast FH-70 tarnet 2003/2004 on vanu H61-37 haubitsaid kasutatud edasi tseremoniaalrelvadena ja ajateenijate õppelaskmistel.
Biograafiad (G)
Biograafiad (G)
''See loend loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid biograafiaid isikutest, kelle nimi algab G-tähega.
Ga
Vaata Biograafiad (Ga)
Ge
Vaata Biograafiad (Ge)
Go
Vaata Biograafiad (Go)
Gr
Vaata Biograafiad (Gr)
Gu
Vaata Biograafiad (Gu)
Proletarsk
Proletarsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Proletarski rajooni keskus.
B-kvark
B-kvark ehk bottom-kvark ehk põhjakvark on kolmanda põlvkonna kvark, mis kannab lõhna põhisus (inglise keeles bottomness). Ta on ühtlasi down-tüüpi kvark, see tähendab, et tema isospinn on –1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat tüüpi kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
B-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on –1/3e. Ta on raskuselt teine kvark t-kvargi järel. Tema seisumass on umbes 4,2 GeV (see on üle nelja korra raskem kui prooton). Kui u-, d- ja s-kvarki nimetatakse kergeteks kvarkideks, siis c-, b- ja t-kvargid loetakse rasketeks kvarkideks.
B-kvark on kõige raskem kvark, mis suudab moodustada liitosakesi hadroneid. T-kvargi eluiga on tema ülisuure seisumassi tõttu liiga lühike, et ta jõuaks mõne teise kvargiga moodustada seotud oleku.
B-kvark pakub füüsikutele suurt huvi eelkõige seetõttu, et ta on kõige tõenäolisem Higgsi bosoni lagunemisprodukt juhul, kui Higgsi bosoni seisumass on piisavalt väike. Seetõttu otsitakse just B-kvargi tekkimise kohtadest seni veel avastamata Higgsi bosonit.
Põhisus
Põhisus on üks lõhna kvantarvudest. B-kvargi põhisus on –1 ja b-antikvargi põhisus on 1. Kõik hadronid, mis sisaldavad b-kvarki, on põhisusega hadronid. Erandiks on ainult b-kvargist ja b-antikvargist koosnevad liitosakesed, mille summaarne põhisus on 0. Selliseid osakesi nimetatakse bottomooniumiks. Bottomoonium on näiteks üpsilon-meson (Υ), mis on kõige väiksema seisumassiga bottomoonium (see tähendab, et ta on kõige madalama ergastusastmega bottomoonium).
Põhisusega osakesed on näiteks B-mesonid, mis koosnevad b-kvargist ja u- (B+), d- (B0), s- (veider B s 0 meson) või c- (sarmiga B c+ meson) antikvargist. Vastavatel antimesonitel on põhisusega antikvark ning paariliseks u-, d-, s- või c- kvark.
Põhisusega barüonid koosnevad vähemalt ühest b-kvargist ega sisalda t-kvarke.
Kromaatiline helirida
Kromaatiline helirida on tõusvate või langevate pooltoonide helirida. Pooltoonid võivad olla diatoonilised või kromaatilised. Kromaatiline helirida on tuletatud loomulikust mažoorist või minoorist.
Kromaatilise helirea kirjutamisel kehtivad järgmised reeglid:
Kui kromaatilise helirea tõusvas mažooris kõrgendatakse VI astet (seega minooris ka I astet) ning laskuvas helireas madaldatakse mažooris kui ka minooris V astet, siis seda nimetatakse modernseks (moodsaks) ortograafiaks. Sellist kirjaviisi on kasutatud hilisromantikutest (näiteks Wagner) alates, seoses altereeritud akordide keerukamate vormide esinemisega nende teostes.
Õru valla lipp
thumb|Õru valla lipp Õru valla lipp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Õru valla lipp.
Lipp kinnitati 19. veebruaril 1997 Õru Vallavolikogu määrusega nr. 5.
Lipu autor on kunstnik-heraldik Priit Herodes.
Lipu kirjeldus
Õru valla ruudukujuline vapilipp on jagatud vertikaalselt kolmeks laiuks, valge-sinine-valge. Sinisel väljal on valge kannel ja selle kohal valge kroon. Lipu normaalmõõtmed on 105x105 cm, laiuse ja pikkuse suhe 1:1. Lipuvarras on sinine.
Põhjendus
Lipuvärvid viitavad Valgamaale. Sinine laid tähistab ka vallamaade paiknemist Väike-Emajõe orundi ja Valga nõo piires. Kannel märgib selle paikkonna elanike läbi sajandite kestnud laululembust ja vaimuerksust. Samuti osutab kannel Fr. Kuhlbarsile, kelle loomingus on kandlel keskne koht. Kroon sümboliseerib muistset "Kungla aega" ja ka seda, et valda kunagi "Vürstivallaks" kutsuti.
Surju mõis
pisi|Surju mõisa vaade 19. sajandi lõpul, PäMu _ 2010 F 3606:100, Pärnu Muuseum SA pisi|Surju mõisa kaart 20. sajandi I poolel Surju mõis (saksa keeles Surry või ka Hoff Suria) oli Uulu mõisa kõrvalmõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal. Mõis rajati 16.–17. sajandi vahetuse paiku.
Kuna tegemist oli kõrvalmõisaga, siis selle majandusfunktsioon domineeris esinduslikkuse üle. Mõisasüdames on säilinud kunagine valitsejamaja (endine apteegimaja), mõisa endine töölistemaja (praegune hooldekodu ja perearstikeskus), mõned kõrvalhooned, teeäärsed graniitpostid ning läbi pargi kulgev munakivitee. Härrastemaja ehk suvemõis, mis asus Surju pargis, põletati 1905. aasta ülestõusu ajal maha. Hiljem uuesti ehitatud hoone lammutati 20. sajandi esimeses pooles ning praegu asub selle koha peal tantsulava. Tantsulava all olev vundament on osaliselt vaadeldav.
Mõisa omanikud
On teada, et 1544. aastal läänistas ordumeister Hahn Sorje küla. Hahni tütar abiellus Wigant von Ungerniga, kes seekaudu sai endale Suroi ehk Sorje. Ungerni tütar tõi abielludes Chr. von Düreniga Surju 2000-margalise kaasavarapandina. See panditi omakorda 1597. aastal 1900 marga eest Hans Platele. Södermanlandi hertsog Karl läänistas 26. septembril 1600 Pärnus laagris olles Surri küla Hans Platele, mis kinnitati ka tema järglastele. Millal Surju külast sai päris mõis, pole teada.
Platede käes oli mõis 1710. aastani, kuni suri Carl Detolf Plate, kellest jäi järgi vaid üks alaealine laps oma emaga, mistõttu sai mõisa omanikuks naise vend notar Jacob Johan Kirchner, kelle suguvõsale mõis edasi pärandus. 1805. aastal pandib Karl Magnus von Kirchner Surju mõisa kümneks aastaks 38 000 hõberubla eest Heinrich August von Bockile. Aasta hiljem, 1806. aastal loovutab Heinrich August von Bock 45 000 assignaatrubla eest Surju mõisa pandiõiguse Daniel Gottlieb Sucknile. 1807. aastal pandib Julie Elisabeth von Vietinghoff Uulu mõisa oma isale Daniel Gottlieb Sucknile 32 000 hõberubla eest, kuid kuna pandiomanik Daniel Gottlieb Suckni ei suutnud pandilepingut ümber vormistada ostulepinguks ega mõisa ära pantinud isik seda tagasi lunastada, müüdi Uulu ja Surju mõis oksjonil 23 900 rubla eest Johann Stael von Holsteinile 1819. aastal.
Liivimaa õuekohtu 25. septembri 1846 otsusega kinnitatud Johann Stael von Holsteini testamendi järgi pärib Uulu-Surju mõisa poeg Gotthard Reinhold Staël von Holstein ja sellest saab fideikomissvaldus. Mõis jääb perekonna valdusse kuni selle riigistamiseni 1919. aastal.
Surju mõis Stael von Holsteinide omanduses
1846. aastal sai Surju ja Uulu mõisa endale Gotthard Reinhold Staël von Holstein, Johann Stael von Holsteini poeg, kes oli kaardiväe leitnant ning Peterburi keisrikoja kammerhärra. Pärast erruminekut asus ta elama Uulu mõisa ning asus oma valdustes suuri ümberkorraldusi tegema. Lisaks mõisate majandamisele ja mõisamaade laiendamisele, pööras parun tähelepanu ka hariduselu edendamisele. Paruni nõudlikuse ja karmikäelisuse tõttu kutsuti teda "Raudparuniks" aga ka "Vanaks Reinuks".
Kõige rohkem oli mõisnike perest Surjuga seotud Alexander Magnuse vanim poeg Peter Reinhold Friedrich Stael von Holstein, kes oli ka Surjus sündinud. Rahva hulgas oli ta tuntud kui Pikk-Peeter oma 220-sentimeetrise kasvu tõttu. Parunipojal oli Surjus oma maja, mis asus mõisa pargis, kus pea igal pühapäeval toimusid simmanid, kuhu kõik olid oodatud lõbutsema ja jalga keerutama.
Pärast 1917. aasta pööret, lõppes senine mõisa majapidamine. Paljud mõisatöölised lahkusid, Uulu mõisahoone põletati. Parun Alexander Magnus Stael von Holstein põgenes Saksamaale, kuid tema poeg Peter Reinhold Friedrich jäi ennast Eestisse varjama kuni Saksa okupatsioonini, mil ta pöördus tagasi Surju. Ta hakkas Uulu ja Surju talusid müüma sularaha eest ja rentima Uulu mõisa maid üksiktükkidena pisirentnikele. 1926. aastal parunipoeg lahkus Saksamaale, kuid külastas Surjut veel mitmel korral.
Alexander Magnus Stael von Holstein suri 19. novembril 1919. Tema poeg, Peter Reinhold Friendrich, viimane Uulu-Surju härra, suri 3. detsembril 1954 Lüneburgis. Sellega sai Uulu ja Surju mõisa aeg läbi.
Mõisaansambel
pisi|Surju mõisa (Hof Surry) härrastemaja kunagine asukoht mõisa pargis Surju mõisa härrastemaja ehk suvemõis, mis asus mõisa pargis Surju (Siiraku) oja paisjärve ja Reiu jõe vahelisel alal, põles 1905. aastal. Selle asemele ehitati uus maja, mis päris lõpuni ei valminud ning mis lammutati 1930ndate aastate paiku. Lammutatud maja materjali kasutati töölistemaja ümberehitamiseks individuaalelamuks. Praegu asub selle koha peal tantsulava.
pisi|Surju mõisa endine töölistemaja, praegune hooldekodu ja perearstikeskus Tööliste maja (praegune hooldekodu ja perearstikeskus), mida tihti peetakse peahooneks, on keskmise suurusega ühekordne puithoone pealeehitusega. Pealeehitus asub hoone keskteljel ning tema viilkatus on põhihoone katuseharjale risti, viimasest ka kõrgem. Hoonet katab kõrge üleulatuvate räästastega viilkatus, hoone seinad on vooderdatud rõhtlaudadega. Hoonel on hilised suured, kas kahe- või kolmepoolega aknad, mille ülaosas tiheda ruudustikuga osa. Keskteljel paikneva peaukse ees on väike klaasitud veranda. Algne hoone võib pärineda 19. saj lõpust. Asetseb jõega paralleelselt.
Valitsejamaja on väiksem ühekordne puithoone, mis materjalis ja kujunduses kordab peahoonet (viilkatus, akende kuju, vooderdus jms). Asetseb jõega risti.
Laudad, mis asusid valitsejamajast üle tee, on valdavalt lammutatud. Tegemist oli kahe pika, maakivist ja osaliselt krohvitud parralleelselt asetsenud hoonega, mis olid omavahel ühendatud vahehoonega. Algsed ehitised võisid pärineda 19. sajandi II poolest. Loe Surju mõisalautadest lisaks Pärnu Postimehe artiklist.
Vaata mõisaansambli plaani SIIT (Rahvusarhiiv).
Mõisapark
Puittaimestiku liigirikkus on keskmine. Valitsevaks puuliigiks on harilik vaher (Acer platanoides), mille kõrval on kaaspuuliikideks harilik jalakas (Ulmus glabra), harilik tamm (Quecus robur) ja harilik pärn (Tilia cordata), vähemal määral harilik saar (Fraxinus excelsior), harilik haab (Populus tremula) ja arukask (Betula pendula). Paisjärve ääres kasvavad sanglepad (Alnus glutinosa), hallid lepad (Alnus incana) ja hõberemmelgad (Salix alba). Hõberemmelga teisendi sericea ja sordi `Tristis` isendite hulgas on puid ümbermõõduga 350 kuni 560 cm.
Kuidas Ameerika Surju toodi
Uulu-Surju valla taludega on seotud ainulaadne lugu Eestimaal. Mõisaomanik Johan Erich Stael von Holstein nimetas 19. sajandi I poolel ligi veerandsada talu USA osariikide ja ka teiste tuntud välismaiste kohtade järgi. Osa neist talunimedest on tänapäevaks kohanimevaramust kadunud, kuid on ka senimaani käibel olevaid võõra algupäraga nimesid. Mitmel juhul on keeruline võõrapärane kohanimi muutunud maakeeles suupäraseks. Ajalehe Uus Eesti Pärnu Uudised artiklis "Ameerika toodi Uulu", nimetati parunit koguni Saksa ja Ameerika asundusliku kultuuri rajajaks-ristijaks ning arvati, et tegu olevat muinsuskaitset vajava pärliga.
Aegamööda asendati kaartidel ja "kontrahtidel" nimetused rahvapärastega: Montevideo - Munta, Pernambuco - Puka, Missouri - Missuri, Riogrande - Riiukrana, Jersey - Järsi, Suriname - Suurisnõmme.
Loe artiklit kohanimede kohta SIIT ja SIIT.
Bertolt Brecht
Bertolt Brecht (ka Bert Brecht, sünninimega Eugen Berthold Friedrich Brecht; 10. veebruar 1898 Augsburg – 14. august 1956 Ida-Berliin, Saksa DV) oli saksa näitekirjanik, lavastaja ja luuletaja.
Elulugu
Brechti isa oli usutunnistuselt katoliiklane, ema protestant. Isa oli paberivabriku direktor, seega siis selle kodanluse esindaja, kelle vastu ta kommunistina hiljem võitles.
Brecht alustas kirjutamist juba koolis, toimetades koolilehte ning tehes kaastööd ka kohalikule ajalehele. 16-aastaselt kirjutas ta ka oma esimese näidendi.
18-aastaselt oleks ta peaaegu koolist välja visatud, sest ta pani kahtluse alla, kas ikka peaks sõja ajal oma riigi eest rindele minema. Aasta hiljem algas Esimene maailmasõda ja ka Brecht kutsuti sõjaväkke. Rindele ta oma kehva tervisliku seisundi tõttu siiski minema ei pidanud, vaid teenis kodumaad paberitööd tehes.
Ta hakkas õppima Müncheni Ülikoolis arsti- ja loodusteadust ning käis seal kuulamas ka teatriloenguid. Samal ajal alustas Brecht ka oma esimese näidendi "Baal" kirjutamist.
Pärast ülikooli asus ta teatrikriitikuna tööle ühte Augsburgi päevalehte ja võttis osa 1918. aasta Novembrirevolutsioonist.
Eesti valitsusjuhtide loend
Siin loetletakse Eesti peaministreid ja teisi valitsusjuhte.
Bertolt Brecht
Elulugu
Varsti kolis Brecht Münchenisse näitekirjanikuna leiba teenima. Aastal 1921 osales ta Berliinis Max Reinhardti ja teiste väljapaistvate lavastajate proovides ning aastal 1922 jõudis Münchenis esietenduseni tema näidend "Trummid öös", mille eest ta võitis ka prestiižse Kleisti-nimelise noore näitekirjaniku auhinna. Brechti varasem looming on tuntavalt mõjutatud ekspressionismist.
Eesti valitsusjuhtide loend
1918 Ministrite Nõukogu esimees
Parteid {{Legend|#1B4D3E|Eesti Maarahva Liit (EML)}}
Bertolt Brecht
Elulugu
Aastal 1924 siirdus Brecht Berliini Max Reinhardti teatri dramaturgiks ja alustas seal koos helilooja Kurt Weilliga tööd "Kolmekrossiooperiga" ning kirja panema oma teatriteoreetilisi uuendusi. (Valiku tema teoreetilistest töödest leiab eesti keeles raamatust "Vaseost".) Aastal 1933 algas Brechti elus uus etapp – pagendus. Just sel aastal tulid Saksamaal võimule natsionaalsotsialistid ning Brecht oli Hitleri mustas nimekirjas number viis. Selle põhjuseks oli suuresti tema poeem "Legend surnud sõdurist", mis on eesti keeles ilmunud tema luulevalimikus "Dialektika ülistus" (1963, tõlkija August Sang). Brechtilt võeti Saksa kodakondsus ja ta kolis Taani, kus ta muuhulgas kirjutas näidendid "Hea inimene Sezuanist", "Ema Courage ja tema lapsed" ning "Galilei elu". 1940. aastal tungisid Saksa väed ka Taani ning Bertolt Brecht oli sunnitud põgenema Soome (sõprus Hella Wuolijoega ning "Härra Puntila ja tema sulane Matti"), kust järgmisel aastal sõitis läbi Venemaa Los Angelesse. Eksiilis kohtus ta mitmete saksa põgenikega, kelle seas olid ka Thomas Mann ja Lion Feuchtwanger; samuti tutvus ta Charlie Chapliniga, kelle kohta ta on öelnud: "Maailmas on kaks suurepärast lavastajat, Chaplin on see teine." Eksiilis oli tal raskusi töö leidmisega, kuid kirjutamist ta siiski jätkas. Sellesse perioodi kuuluvad näidendid "Švejk Teises maailmasõjas" ja Ameerika versioon "Galilei elust".
Eesti valitsusjuhtide loend
1918–1920 peaminister
Parteid {{Legend|#1B4D3E|Eesti Maarahva Liit (EML)}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Rahvaerakond (RE)}}{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond (TE)}}
Bertolt Brecht
Elulugu
1947. aastal tuli Brecht tagasi Euroopasse, Viini ning aasta hiljem asutas Ida-Berliinis oma teatri – Berliner Ensemble, millele kuulus kommunistliku korra jäägitu toetus. 1950. aastal anti talle Austria kodakondsus. Oma teatri saamisega oli täitunud ka Bertolt Brechti suurimaid unistusi ja nüüd sai ta hakata ka praktikas ellu viima oma nägemust teatrist, mida me tänapäeval tunneme eepilise teatri nime all. Tema teatri peamisi eesmärke oli mitte lasta publikul hetkekski minna loo sisse ega arvata, et laval toimuv on päriselt. Selleks kasutas ta võõritusefekti, mis väljendus selges loo lineaarsuse järgimises ning realistlike stseenide vahel esitatavates seletatavates märkustes – kas loosungite või vahelaulude ehk songide näol.
Eesti valitsusjuhtide loend
1920–1934 riigivanem
Parteid {{Legend|#1B4D3E|Põllumeeste Kogud (PK) / Ühinenud Põllumeeste Erakond (ÜPE)}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Rahvaerakond (RE) / Rahvuslik Keskerakond (RKE)}}{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond (TE)}}{{Legend|#FF0000|Eesti Sotsialistlik Tööliste Partei (ESTP)}}{{Legend|#FFA500|Kristlik Rahvaerakond (KRE)}}
Bertolt Brecht
Elulugu
1951. aastal sai Bertolt Brecht riikliku preemia, aastal 1954 rahvusvaheline Lenini rahupreemia. Ta suri 1956. aastal südamerabandusse. Testamendis käskis ta end matta metallist kirstu, et ussid tema keha ei rüvetaks.
Eesti valitsusjuhtide loend
1938–1940 peaminister
Parteid {{Legend|#D40000|Eestimaa Kommunistlik Partei (EKP)}}
1991–... peaminister
Parteid {{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond (RE)}}{{Legend|#007557|Rahvarinne (RR) / Eesti Keskerakond (KE)}}{{Legend|#014F9A|Rahvuslik Koonderakond Isamaa (RKEI) / Isamaaliit (IL)}}{{Legend|#F0953A|Eesti Koonderakond (KE)}}{{Legend|#E10600|Mõõdukad (M) / Eesti Sotsiaaldemokraatlik Erakond (SDE)}}{{Legend|#04427C|Erakond Res Publica (RP)}}
Salsk
Salsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Salski rajooni keskus.
Andrei Haritonov
pisi|Andrei Haritonov (2009)
Andrei Haritonov (vene Андрей Игоревич Харитонов ; 25. juuli 1959 Kiiev – 23. juuni 2019 Moskva) oli vene filminäitleja ja -režissöör.
Tema ema oli vene keele ja kirjanduse õpetaja, isa insener. Ta kasvas üles Kiievis.
Andrei käis füüsika- ja matemaatikakallakuga keskkoolis. Ta joonistas palju ning soovis arhitektuuriinstituuti astuda. Hiljem on talle tundunud, et see oli vaid enesepettus: sisimas unistas ta kogu aeg vaid lavast ja ekraanist.
Kui Andrei Haritonov õppis Karpenko-Karõi nimelise Teatriinstituudi teisel kursusel, sai ta kutse tulla mängima Kiini E. Voinochi samanimelise romaani põhjal tehtavas telefilmis. Esimest korda filmis ja kohe peaosas, pealegi nii populaarses ekraniseeringus! 20-aastasele tudengile tõi see roll 1981. aastal Monte Carlo rahvusvahelise telefilmide festivali "Kuldnümfi" ja Ukraina NSV Tarass Ševtšenko nimelise riikliku preemia ning muidugi tohutu suure populaarsuse terves Nõukogude Liidus.