cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nastik
Toitumine
Nastikud püüavad aktiivselt saaki hommikuti ja õhtuti, kasutates keelt ja ka Jacobsoni elundit.
Saaklooma tunnevad nad ära põhiliselt liigutuste järgi.
Nagu teisedki maod, nii võib nastikki kaua toiduta läbi ajada. On teada juhtum, kus nastik nälgis ilma kahju saamata üle 300 päeva. Seevastu jooma ta peab ja eriti kuumadel päevadel joob väga palju.
Elupaik ja -viis
pisi|Suplev nastik Nastik elab peamiselt niisketel aladel: jõgede, järvede ja tiikide kallastel, niisketes metsades ja lamminiitudel, mõnikord avastepis ja mägedes, Lääne-Eestis ka mererandades. Hästi sobivad rabad. Ta ei sõltu veest nii palju kui teised nastikuliigid, näiteks rästiknastik ja veenastik. Veekogu lähedus on vajalik eriti noortele nastikutele. Kevadel ja sügisel, kui pinnas on niiske, võivad nad eemalduda veest kaugele.
Tihti elab ta aedades ja võib tungida ka hoonetesse.
Mägedes võivad nastikud elada kuni 2300 meetri kõrgusel.
Nastikud varjuvad puujuurte alla, kivihunnikutesse, näriliste urgudesse ja sõnnikuhunnikutesse, kuid võivad metsakõdusse ka ise käike rajada.
Nastik on aktiivne ja liikuv madu. Ta roomab kiiremini kui teised maod, oskab nii puudel ronida kui ujuda.
pisi|320px|Nastik ujub Lõuna-Soome järves. Nastik ujub hästi ja võib sukelduda mitmekümneks minutiks. Ta võib kaldast eemalduda mitme kilomeetri kaugusele. Ta ujub madudele iseloomuliku keha külgsuunalise looklemise ehk siuglemise abil. Tavaliselt tõstab ta ujudes pea veepinna kohale ja jätab enda taha iseloomuliku virvenduse, mis võimaldab ujuvaid nastikuid kergesti märgata ja ära tunda. Hea ujumisoskuse tõttu elab nastikuid ka Eesti väikesaartel.
Nastikud on põhiliselt päevase eluviisiga, kuid toitu püüavad nad hommikul ja õhtul. Ööseks peitub ta varjekohtadesse. Päeval armastab ta end soojendada päikese käes ja lebada kerratõmbunult kividel, mätastel, vee kohale kaldunud puudel või isegi veelindude pesades. Seevastu kõige kuumemal ajal peitub ta varju või laskub vette, kus võib kaua põhjal lebada.
Sigimine
Nastikud paarituvad pärast esimest kevadist nahavahetust. See toimub Eestis aprilli lõpus või mais, Kesk-Euroopas aprillis. Sageli kogunevad nad suurtesse paaritumisrühmadesse, millesse võib kuuluda kuni 60 looma. Isaseid on nendes rühmades alati rohkem kui emaseid. Paaritusmängu ega eelmängu ei ole. Kopuleeruvad paarid jäävad pikaks ajaks teineteise külge seotuks: isase kopulatsioonielundid haakuvad emase kloaaki. Ohu korral emane (kes on tavaliselt suurem) põgeneb, vedades isase endaga kaasa.
Nastik muneb Taanis juunis-juulis, Kesk-Euroopas juulis-augustis. Korraga muneb emane 6–30 pehmet pärgamentkestaga muna, mis kleepuvad sageli üksteise külge.
Kuivades hukkuvad munad kergesti. Sellepärast muneb nastik sooja niiskesse paika: langenud lehtede alla, samblasse, näriliste hüljatud urgudesse, pehkinud kändudesse, sõnnikuhunnikusse ja isegi solgiaukudesse. Sobivaid paiku pole mõnikord palju valida ja siis võivad mitu emast samasse kohta muneda. On kirjeldatud juhtumit, mil metsalagendikul lebava vana ukse alt leiti üle 1200 nastikumuna, mis paiknesid mitmes kihis.
Looted hakkavad arenema juba emaüsas. Äsjamunetud munades on palja silmaga näha nende südame tuksumist. 5–8 nädalat hiljem kooruvad munadest noored nastikud. Nad on sel ajal umbes 15 cm pikad, roomavad kohe laiali ja alustavad iseseisvat elu. Noored on peidulise eluviisiga ja neid nähakse harva.
Nastikud talvituvad näriliste urgudes, kaldajärsakute lõhedes, kändude juurte all ja muudes sedasorti kohtades. Nad võivad talvituda üksi, aga sagedasem on mitme mao koostalvitumine. Sealjuures ei väldi nad teist liiki madusid. Talvituma roomavad nad öökülmade alates, talveunest virguvad märtsis-aprillis. Soojadel kevadpäevadel roomavad nad lagedale ja soojendavad end päikese paistel, ööseks roomavad peitu tagasi. Mõnikord kogunevad mitu isendit puntrasse. Iga päevaga muutuvad nad järjest aktiivsemaks ja lõpuks ei lähegi nad enam ööseks talvituskohta. Talveuni kestab Põhja- ja Ida-Euroopas 8–8½ kuud, mujal vähem.
Vaenlased ja enesekaitse
Ohuks on ka inimene, kes püüab hõivata või hävitab maaparandustööde käigus nende looduslikke elupaiku. Osa inimesi ei erista madusid välimuse järgi, mõnel on paaniline hirm madude ees ja nad tapavad kõik maod, kellega looduses kokku puutuvad. Sageli jäävad nastikud auto alla.
Nastik on väga pelglik. Ohu või häirimise korral põgeneb ta kiiresti ja käratult vette või peidupaika. Kui ta põgeneda ei suuda, siis mõnikord võtab nastik ähvarduspoosi: tõmbub kerasse ja aeg-ajalt paiskab pea valju sisinaga ettepoole. Sagedamini teevad seda suuremad isendid.
Kui nastik on hiljuti söönud, siis võib ta röövlooma kohates oma mao sisu välja oksendada.
Röövlooma käest pääsemiseks oskab nastik surnut mängida. Surnut teesklev nastik keerab end pooleldi selili ja laseb keha lõdvaks, tõmbab pupillid sisse, ajab lõuad pärani ja laseb keelel suust välja rippuda. Niisugune surma mängimine lõpeb kiiresti, kui nastik vette visata või lihtsalt rahule jätta. Samuti paiskab ta häda korral kloaagiavause kaudu haisvat kollakasvalget kloaaginäärmete eritist. Selle erakordne lehk on nastiku ainus mõjuv kaitsevahend röövlooma vastu.
Nastikuhammustus
Nastikud hammustavad inimest väga harva. Nende mürginääre (Duvernoy nääre) eritab ainult lima. Nastikuhammustus on inimesele üldiselt kahjutu. Enamasti nastik ainult lööb inimest peaga. Hammastega tekitab nastik kõigest kriimustusi, mis kergesti kinni kasvavad.
Ohustatus ja kaitse
Nastiku arvukust piirab loodusmaastike vähenemine.
Nastik kuulub kaitstavate liikide III kategooriasse.
Nastik koduloomana
Harilik nastik talub kodustamist hästi. Ta hakkab peagi inimeselt toitu vastu võtma ja muutub varsti täiesti taltsaks. Nastikud vajavad vett nii joomiseks kui suplemiseks.
Jaak-Albert Metsoja
pisi|Jaak-Albert Metsoja [[Puhtu bioloogiajaamas (juuli 2022)]] Jaak-Albert Metsoja (ka Jaak Albert Metsoja; sündinud 3. detsembril 1978) on eesti taimeökoloog ja ansambli Tsõdsõpujaleelo liige.
Aastatel 1986–1994 õppis Metsoja Tallinna Sõle Gümnaasiumis ja 1994–1997 Tallinna 21. keskkoolis. Aastatel 1997–2002 õppis ta Tartu Ülikoolis semiootikat ja kulturoloogiat. 2007. aastal lõpetas ta samas bakalaureuseõppe bioloogia erialal. 2010. aastal kaitses ta loodusteaduse magistrikraadi bioloogias tööga "Alam-Pedja looduskaitseala Emajõe-äärsete lamminiitude taimestiku mitmekesisust mõjutavad tegurid" ning 2016. aastal doktorikraadi teemal "Taimkattemuutused luhtadel: niitmise ja jõesetete ladestamise mõju".
Ta on töötanud Looduskaitseühingus Kotkas, Tartu Ülikooli Ökoloogia- ja Maateaduste Instituudis ja Tartu Rahvusvahelises Koolis. Ta on Pärandkoosluste kaitse ühingu esimees.
Fruktoos
Fruktoos, nagu ka teised monosahhariidid, imendub seedimise käigus otse vereringesse. Fruktoos on suhkrutest kõige magusam. Fruktoosi avastas prantsuse keemik Augustin-Pierre Dubrunfaut 1847. aastal. Puhas kuiv fruktoos on valge, magus, lõhnatu, kristalne tahke aine ja on kõikidest suhkrutest kõige paremini vees lahustuv. Seda sisaldub palju mees, puuviljades, õites, marjades ja enamikus juurviljades. Kuna fruktoos avastati esimest korda puuviljades, siis sellest on ka tekkinud nimetus "puuviljasuhkur". Taimedes võib fruktoos esineda nii monosahhariidina kui ka disahhariidi koostises. Viimasel juhul on see sahharoosi, mis on glükoosi ja fruktoosi monomeeridest koosnev disahhaariid koostises. Sahharoosis on need monomeerid omavahel seotud glükosiidsideme abil.
Kõige moodsamad köögi- ja puuviljad on aretatud nii, et nad sisaldaksid palju rohkem suhkruid kui nende metsikud esivanemad.
Tööstuslikus tootmises tehakse fruktoosi suhkruroost, suhkrupeedist või maisist ning on olemas kolm majanduslikult tähtsat vormi. Kristalliline fruktoos on monosahhariid: kuivatatud ja jahvatatud ning puhta sisaldusega. Suure fruktoosisisaldusega maisi siirup (HFCS) on fruktoosi ja glükoosi segu. Kolmandaks vormiks on sahharoos. Kõiki fruktoosi vorme lisatakse toitudesse maitsestamiseks, maitse tugevdamiseks ja ka pruunistamiseks mõne toidu puhul, näiteks pagaritoodete juures.
Keemilised omadused
Fruktoos on kuuesüsinikuline polühüdroksüketoon. Nagu öeldud, on tegemist glükoosi isomeeriga, mis tähendab, et neil mõlemal on sama molekulvalem (C6H12O6), kuid erinev struktuur. Nagu sahhariididel üldiselt, esinevad ka fruktoosil D- ja L-vorm. Nende eristamine toimub lahtiste ahelate võrdlemisel, olukorras, kus neid vaadeldakse vertikaalses asendis (vt Joonis 2). Kui eelviimase süsiniku küljes olev OH-rühm paikneb paremal pool, on tegemist D-vormiga, ning kui see paikneks süsinikust vasakul pool, oleks tegemist L-vormiga. Viimast vormi eksisteerib vähem. Kristalliline fruktoos omandab poolatsetaali ja sisemiste vesiniksidemete stabiilsuse tõttu tsüklilise struktuuri. See toimub sisemolekulaarse reaktsiooni järel, kus 6. või 5. süsiniku juures olev OH-rühm reageerib aldehüüdrühmaga (=O), mis fruktoosi puhul asub 2. süsiniku juures. Kui reaktsioonis osaleb 6. süsiniku OH-rühm, tekib tsükliline vorm, mida nimetatakse formaalse nimetuse järgi D-fruktopüranoosiks. 5. süsiniku juures oleva OH-rühmaga reaktsiooni puhul tekib D-fruktofuranoos.
Fruktoos ja Maillardi reaktsioon
Fruktoos läbib Maillardi reaktsiooni – mitteensümaatiline pruunistumine – koos aminohapetega. Kuna fruktoos esineb suuremal hulgal avatud ahelaga struktuurina kui glükoos, siis reaktsiooni algusfaasi protsessid toimuvad fruktoos puhul kiiremini kui glükoosi puhul. Sellest tulenevalt on fruktoos potentsiaalselt võimeline mõjutama toidu maitseomadusi, ülemäärast pruunistumist (vähendab või suurendab), kogust, pehmust jne.
Dehüdradatsioon
Fruktoos dehüdreerub üsna kergesti. See protsess võib tulevikus olla osa odavast ja süsinikuvabast süsteemist, kus saab toota taimedest bensiini või diislit.
Suhteline magusus
Lisaks odavusele on peamine põhjus, miks fruktoosi nii palju toitude ja jookide juures kasutatakse, tema suur suhteline magusus. Fruktoos on kõige magusam looduslikult esinev süsivesinik. Üldiselt võib öelda, et fruktoos on 1,73 korda magusam kui sahharoos. Siiski magusam on fruktoosi viielüliline vorm, kuuelüliline vorm on umbes sama magususega nagu sahharoos. Fruktoosi kuuelülilise vormi tekkeni viib tema soojendamine.
Fruktoosi magusust tajub inimene varem (kiiremini) ning maitse ja intensiivsuse maksimumi kujunemine ja samuti maksimumi kadumine toimuvad kiiremini kui teiste suhkrute puhul.
Fruktoosi lahustuvus ja kristalliseerumine
Fruktoos on parema lahustuvusega kui teised suhkrud, kuid sellest tulenevalt on fruktoosi vesilahusest väga raske kristalliseerida. Suhkrute segud nagu kommid, mis sisaldavad fruktoosi, on pehmemad kui need, mis ei sisalda fruktoosi. See nähtus tulenebki fruktoosi heast lahustuvusest.
Külmumispunkt
Fruktoosil on suurem mõju külmumispunki alandamisele kui disahhariididel või oligosahhariididel. See võib mängida läbi jääkristallide formeerumise vähendamise olulist rolli puuviljade rakuseinade terviklikkusel. Muidugi pole see omadus teretulnud külmalt serveeritavate (jäätise) magustoitude puhul.
Fruktoosi ja tärklise funktsionaalsus toidus
Fruktoos suurendab tärklise viskoossust järsemalt ja saavutab suurema lõpliku viskoossuse kui sahharoos. Põhjuseks on asjaolu, et see alandab temperatuuri, mis soodustab tärklise geeliks muutumist.
Paljud kunstlikud magustajad ei sobi kodus küpsetamisel kasutamiseks, kuid paljusid traditsiooniliste retseptidega toite (väikeste kohandustega) on võimalik valmistada fruktoosi abil.
Fruktoosi allikad toidus
Tavaliste puuviljade ja köögiviljade suhkrute sisaldus on välja toodud tabelis 1. Üldiselt on toitudes, mis sisaldavad vaba fruktoosi, fruktoosi ja glükoosi suhe enam-vähem 1:1 – see tähendab, et toitudes on fruktoosi ja glükoosi ühepalju. Kui suhte (fruktoos : glükoos) väärtus on suurem kui üks, siis on fruktoosi osakaal suurem. Näitena võib siin tuua õuna ja pirni. Kui aga väärtus on alla ühe, nagu aprikoosi või virsiku puhul, siis on suurem glükoosi osakaal.
Õuna- ja pirnimahl pakuvad erilist huvi lastearstidele, kuna suur fruktoosisisaldus võib lastel põhjustada kõhulahtisust. Seda rakkude tõttu, mis paiknevad soolestikus ja millel on väiksem võime omastada (väike afiinsus) vaba fruktoosi kui glükoosi või sahharoosi. Sellises olukorras jäävad fruktoosi molekulid soolestikku, langetades sealse keskkonna osmootset potentsiaali (st suureneb aineosakeste hulk, mis seovad veemolekule) ning seeläbi ka veepotentsiaali. Kuna vesi liigub piirkonda, kus on väiksem veepotentsiaal, siis koguneb see sellises olukorras soolestikku ja põhjustab osmootse kõhulahtisuse.
Tabel 1 näitab ka sahharoosi sisaldust puu- ja köögiviljades. Suhkruroos ja suhkrupeedis on suur sahharoosi kontsentratsioon, seega neid kasutatakse majanduslikult sahharoosi tootmiseks. Ekstraheeritud (lähteainetest eraldatud) suhkruroog ja suhkrupeet mahl puhastatakse lisanditest ja mustusest ning kontsentreeritakse üleliigse vee eemaldamisega. Lõppsaaduseks on 99,9% puhas sahharoos. Sahharoosi sisaldavateks suhkruteks on tavaline valge granuleeritud lauasuhkur ja tuhksuhkur ning pruun suhkur.
Kõik väärtused on antud grammides (g) 100 grammi toidu kohta. Fruktoosi ja glükoosi suhe on arvutatud järgmiselt: vaba fruktoosi ja poole sahharoosi summa on jagatud vaba glükoosi ja poole sahharoosi summaga. Poole sahharoosi hulga lisamine on vajalik, kuna viimane koosneb pooleldi fruktoosist ja pooleldi glükoosist. Selle tulemusena saadakse kogu fruktoosi ja kogu glükoosi hulk.
Fruktoosi leidub ka eespool mainitud suure fruktoosisisaldusega maisisiirupis (HFCS), mis on sünteetiliselt toodetud magustaja. HFCS-i tootmise toormena kasutatakse hüdrolüüsitud maisitärklist. Läbi ensümaatilise protsessi muudetakse glükoosi molekulid fruktoosiks. Kokku eksisteerib 3 eri tüüpi HFCS, mida eristatakse erineva fruktoosisisalduse alusel: HFCS-42, HFCS-55 ja HFCS-90. Number ühendi nime järel näitab protsenti, kui suur on sünteesitud fruktoosi osahulk siirupis. Seega HFCS-90-s on fruktoosi kontsentratsioon kõige suurem ning seda kasutatakse tihti HFCS-55 tootmiseks. Viimast kasutatakse magustajana näiteks alkoholivabades jookides, HFCS-42 samal ajal kasutatakse paljudes töödeldud toitudes ja küpsetatud toodetes.
Roo- ja peedisuhkrut on kasutatud põhilise magustajana toidutööstuses läbi sajandite. Koos HFCS arendamisega on siiski toimunud suured muutused eritüüpi magustajate tarbimises. Nagu jooniselt on näha, toimus see muutus 1970. aastatel. Vastupidi populaarsele seisukohale, et HFCS kasutusele võtmine ja tarbimise suurendamine on oluliselt suurendanud ka fruktoosi tarbimist, ei ole summaarne fruktoosi tarbimine dramaatiliselt muutunud. Granuleeritud suhkur on 99,9% puhas sahharoos, mis tähendab, et seal on võrdses koguses nii fruktoosi kui glükoosi. Kõige enam kasutatavad HFCS vormid HFCS-42 ja HFCS-55 sisaldavad enam-vähem ühepalju fruktoosi ja glükoosi (üks rohkem glükoosi, teine rohkem fruktoosi). Jooniselt on ka näha, et HFCS on mõneti sahharoosi kui magustaja välja vahetanud. Võib ka öelda, et hoolimata väikestest muutustest magustajate kasutamises on fruktoosi ja glükoosi tarbimise suhe siiski võrdlemisi konstantseks jäänud.
Fruktoosi seedimine ja imendumine organismis
Nagu me juba teame, esineb fruktoos toitudes monosahhariidina (vaba fruktoos) või disahhariidina (sahharoosi koostises). Vaba fruktoos omastatakse soolestiku poolt otse. Sahharoosi kujul esinev fruktoos seeditakse täielikult aga juba peensooles. Kui sahharoosi molekulid interakteeruvad peensoole rakkudega, siis ensüüm sahharaas katalüüsib sahharoosi molekuli lõhkumist, et tekiks üks glükoosi ja üks fruktoosi ühik. Fruktoos imendub peensooles, seejärel siseneb maksa värativeeni ning suundub maksa.
Fruktoosi imendumise mehhanism peensooles pole siiski täielikult teada ja arusaadav. Mõned tõendid viitavad aktiivsele transpordile, sest fruktoosi liikumise puhul rakku on täheldatud liikumist vastu kontsentratsiooni gradienti. Siiski toetab enamik uuringuid teooriat, mille kohaselt fruktoos imendub limaskesta membraanis hõlbustatud transpordi teel, kaasates endaga GLUT5 transportvalgud. Kuna fruktoosi kontsentratsioon on suurem raku sees, siis ta on võimeline liikuma vastu kontsentratsiooni gradienti enterotsüüti (sooleseinarakud) vaid transportvalkude abiga. Enterotsüüdist välja (näiteks kapillaaridesse) võib fruktoos liikuda GLUT2 või GLUT5 abiga. Kuid kuna GLUT2 valkudel on suurem võime fruktoosi transportida, siis sellest tulenevalt enamik fruktoosi transpordist enterotsüütidest välja toimubki läbi GLUT2.
pisi|340px|Joonis 6. Soolestiku suhkru transpordi valgud
Eesti rahvalaul
Nimetus "rahvalaul" (saksa keeles Volkslied) pärineb Friedrich Reinhold Kreutzwaldilt.
Eesti rahvalaul jaguneb vanemaks rahvalauluks ja uuemaks rahvalauluks.
Vanem rahvalaul ehk regilaul
pisi|[[Jakob Hurt|Jakob Hurda koostatud Vana Kandle esimene köide (1886) sisaldab Põlva kihelkonnast kogutud regilaule]]
Vanem rahvalaul ehk regivärsiline ehk regilaul tekkis kolmandal aastatuhandel eKr läänemeresoomlaste ja algbaltlaste rahvalaulu vastastikustel mõjutustel..
Regilaulul on kolm tähtsat komponenti: sõnad, viis ja esitus.
Regilaulu teksti iseloomustab algriim ja mõttekordus ehk parallelism. Värsis sisaldub neli värsitõusu ja -langust, mistõttu on seda nimetatud ka neljajalaliseks trohheuseks ("veere, veere, päevakene").
Regilaulu esitavad tavaliselt eeslaulja ja koor vaheldumisi. Mõnikord lauldi ka üksi (näiteks karjaselaulud, hällilaulud), kaksi või üheskoos ilma eeslaulmiseta (näiteks sanditamislaulud), ka kahe koori vaheldumisega. Regilaule lauldi ilma pillisaateta. Lauljad olid põhiliselt naised, mehed mängisid rohkem pilli. Regilaulud levisid suuliselt põlvest põlve ja olid kollektiivne looming.
viisid on tavaliselt lihtsad (3-6 astet)
Uuem rahvalaul ehk lõppriimiline rahvalaul
19. sajandil hakkas eesti rahvalaul muutuma. Valdavaks said lõppriimilised stroofilised rahvalaulud. Need laulud on välja kujunenud Euroopa muusika (eelkõige saksa, aga ka rootsi, soome, läti ja slaavi muusika) mõjutustel. Väga tugev mõjutaja oli populaarsust koguv akordilise saatega tantsumuusika. Üheks üleminekuvormiks vana ja uue rahvalaulu vahel olid nekrutilaulud (itkud poja sõjaväkke minekul).
Uuem rahvalaul on värsimõõdult ja viisilt regilauludest mitmekesisem ja neid on esitatud ka pillisaatega.
Põhitunnused
Uuema rahvalaulu teksti põhitunnused on lõppriim ja salmid ehk stroofid. Sellise ülesehituse põhjuseks oli saksa tõlkekirjanduse mõju. Hulgaliselt leidub siirdevormilisi, mõlemate vormitunnustega laule. Tekst on jutustava sisuga. Võrreldes vanema rahvalauluga muutusid teemad, kuna ka mehed hakkasid rohkem laulma. Vanamoodne keel asendus uuega. Uuemat rahvalaulu iseloomustab kirjalik ülestähendus – laulikud ja salmikud.
Uuema rahvalaulu viisid muutusid pikemaks ja keerukamaks, rütmipilt mitmekesistus. Oli kahte sorti meloodiaid: saksa laenviisid (tundeküllased, lüürilised) ja tantsuviisid (polka, valss jt).
Uuemat rahvalaulu esitati üksi, harvem mitmekesi viiuli, lõõts- või torupilli saatel. Uuema rahvalaulu ülesanne erines regilaulu omast, uuemat laulu esitati ajaviiteks puhkeajal. Uuema rahvalaulu autor on teada või tema isik on tuvastatav.
YHWH
YHWH (ka JHWH) on Jumala nime tähed (tetragramm), mis vastavad heebrea keele konsonantidele יהוה.
Vaata ka
Yahveh
Léon
Léon on asula Prantsusmaal Nouvelle-Aquitaine'i piirkonnas Landesi departemangus.
Oli keskajal kabalistika keskus.
Nikolaus Verdunist
Nikolaus Verdunist, ka Nicolas de Verdun (sündinud umbes 1130–1140 Verdunis, surnud pärast 1205) oli Lotringist pärit kullassepp ja emailikunstnik, kes tegutses 12. sajandi keskel ja teisel poolel Prantsusmaal ning Saksamaal.
Stiilist
Nikolaus oli rändav käsitöömeister, kes liikus ringi vastavalt tellimustele, seetõttu on kõik, mis tema elust tänapäeval teada, tuletatud tema teostest. Nikolaust peetakse Maasi koolkonna champlevé-emailikunsti kõige representatiivsemaks ja mõjukamaks esindajaks - see romaani metallikunsti haru õitses Maasi jõe orus ja ümbruses, eriti Liege'i ümbruses ja Staveloti benediktlaste kloostris. Teda peeti omas ajas väärismetallide töötluse ja emailitöö suurimaks meistriks ja tema teoste stiil mõjutas tugevasti tervet romaanika ja gootika üleminekustiili.
Verduni Nikolause stiili iseloomustab graatsiliste kurvidega figuurikujutus ja pehme drapeeringukäsitlus, milles seeriatena töödeldud voldistikuharjad ja -põhjad moodustavad kergelt figuuri järgivaid rühmi. Eriliseks tunnuseks on väikesed ümarad silmusjad voldilõpud draperii murdekohtades, mis on sellele stiilile andnud saksakeelse nime Muldenstil või Muldenfaltenstil ja mida kasutatakse ka muude kunstiharude, näiteks miniatuurmaali kontekstis (näiteks Põhja-Prantsusmaal valminud kuninganna Ingeborgi psalter, u 1200). Selles voldistikukäsitluses on nähtud klassikalise Kreeka skulptuuri mõjusid ja paistab, nagu oleks Nikolaus kasutanud oma uuenduslikku figuuristiili väljendusvahendina laiemas mõttes uut laadi realistliku kunsti loomiseks ja juurutamiseks. See stiil jääb väga populaarseks ka terve 13. sajandi jooksul, selle mõjusid võib näha vaoshoitud kujul Chartresi katedraali transepti portaalifiguuridel (u 1200–1210), Reimsi katedraali vanimatel skulptuuridel (u 1212–1225) ja Villard de Honnecourti visandiraamatus (u 1220).
Teosed
Nikolausele on omistatud enam-vähem kindlalt kolm teost: Klosterneuburgi "Verduni altar" (1181), Kölni toomkiriku relikviaar kolmele pühale kuningale (Dreikönigenschrein e Kolmekuningakast, 1181–1200) ja Tournai Notre Dame'i Maarja-relikviaar (1205). Varem peeti tema teoseks ka Siegburgi Püha Miikaeli benediktlaste kloostrikiriku Anno relikviaari (u 1183), kuid tänapäeval enamik uurijaid seda enam ei toeta. Autorsus on täiesti kindel ainult Klosterneuburgi altari puhul, mis kannab ladinakeelset inskriptsiooni "Nicolaus Virdunensis". Ka Tournai relikviaar kannab kunstniku nime, mis aga pandi sinna tellija soovil; teos on kindlasti valminud 1200. aastate algul ja see on gootipärasemate joontega kui teised Nikolausele omistatud teosed.
Aprill 2009
Aprill 2009, kroonika
2009. aasta aprill algas kolmapäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast neljapäeval.
Sefer Yetzirah
Sefer Yetzirah (ספר יצירה, "Loomise raamat") on üks kolmest kabala tuntumast raamatust "Zohari" ja Johannese ilmutusraamatu kõrval. Eesti keeles on kasutatud ka nimekuju "Sefer Jetsira."
Suure tõenäosusega pani selle kirja rabi Akiba umbes 120 eKr. "Loomise raamatu" puhul pole tegu jutustusega 1. Moosese raamatust ega ka piibli loomislugude aseainega, vaid filosoofilise uurimusega ilmaruumi ja inimkonna algete päritolust.
Dünaamiline ajadeformatsioon
Loogika
Õigesti ja valesti lahendamise näited on näha alloleval pildil.pisi|alt=|keskel|Näide õigest teekonna leidmisest(a) ja näited valesti teekonna leidmisest(n, c, d).
Leitud tee läbi maatriksi näitab meile, millised elemendid signaalist x on kõige sarnasemad elementidega signaalist y. Samuti saame lühima tee elementidega hinnata signaalide erinevust. Seda saab teha liites kokku kõik leitud teekonna väärtused. See näitab meile kui erinevad on signaalid peale nihutamist. Mida väiksem on summa, seda sarnasemad on signaalid.
Realiseerimine
Dünaamilise ajadeformatsiooni algoritmi Python3 näitekood. See kood võtab sisendiks kaks jada ja tagastab arvutatud dünaamilise ajadeformatsiooni maatriksi. Esmalt valmistatakse ette massiiv, kuhu hakatakse väärtuseid sisse arvutama. Järgmise for tsükliga hakatakse maatriksisse väärtuseid arvutama.
Esmalt leitakse valemi esimene pool, ehk |y{i}-x{j}|. Järgmisena leitakse ümber olevatest väärtustest väikseim valemi teise poole järgi. Lõpuks liidetakse maatriksis kohale [i, j] viimase kahe arvutuse summa. Seda protsessi korratakse iga elemendi peal maatriksis.
Kiiremad algoritmid
Kuna suurte andmemassiivide vaheliste sarnasuste otsimine dünaamilise ajadeformatsiooniga on aeganõudev, on välja töötatud erinevaid meetodeid algoritmi kiirendamiseks.
=== FastDTW === FastDTW põhimõte seisneb dünaamilise ajadeformatsiooni võimalikult väikesteks alamdeformatsioonideks tegemises. Alustatakse väikseima võimaliku resolutsiooniga, ehitades üles originaalse resolutsioonini.
FastDTW algoritm töötab kolmes etapis:
=== PrunedDTW === PrunedDTW põhimõte seisneb maatriksi elementide, mis kindlalt ei saa lühima teekonna osaks, mitte arvutamisel. Nii jäetakse ära paljud muidu kasutud arvutused.
=== Piiride seadmine === Üheks populaarseks dünaamilise ajadeformatsiooni kiirendamise viisiks on seada mööda maatriksi diagonaali kindlad piirid. Need piirid määravad ära, mis piirkonnas lühimat teed otsitakse. See töötab kuna tihti läheb lühim tee mööda diagonaali või selle lähedalt. Selle meetodi jaoks peavad olema mõlemad andmemassiivid ühe pikkusega. Populaarsemateks piirikujudeks on Sakoe-Chiba ja Itakura.
Hügrofüüdid
pisi|Varsakabjad vees Hügrofüüdid ehk niiskustaimed on märgade alade taimed.
Nad on kohastunud kasvama niisketel kasvukohtadel, sageli veega küllastunud pinnasel, kus vett on piisavalt ja veekulu suure õhuniiskuse tõttu väike.
Hügrofüüdid on näiteks varsakabi, must lepp, paju, sookask, vaevakask, jõhvikas.
Suur Austraalia laht
thumb Suur Austraalia laht on India ookeani osa Austraalia lõunarannikul.
Lahe piirid on ebaselged, võib ulatuda Tasmaaniani. Suur Austraalia laht on avatud lõunasse ning India ookeani lõunaosas möllavate tormide põhjustatud lainetusele, seetõttu on laevasõit seal keeruline.
Liivimaa ristisõda
Liivimaa ristisõda oli 12. sajandi lõpus ja 13. sajandi alguses Rooma paavstide toetusel katoliku kiriku ja kiriklike sõjaorganisatsioonide (Mõõgavendade ordu) poolt Liivimaal (tänapäeva Läti ja Eesti territooriumil) elanud soome-ugri ja balti hõimude vastu peetud sõda, mis lõppes liivlaste, kuršide, latgalite, semgalite ja eestlaste maa vallutamise ning nende sundristimisega.
Sõda eestlaste vastu (1208–1227), nimetatakse eestlaste muistseks vabadusvõitluseks.
Ristisõja eeldused ja põhjused
Kuigi ristisõdade väljakuulutamise ja selles osalejate privileegide kinnitamise õigus kuulus paavstile, jäid nad suhteliselt passiivseteks ja piirdusid suuresti vaid mujalt tulnud algatuste heakskiitmisega. Paavstipoolne ristisõja väljakuulutamine seisnes kristlastele suunatud üleskutses minna võitlema ristiusuliste kaitseks ja apostaatide usku tagasi sundimiseks. Paganate vägivaldne usku sundimine oli kirikuõigusega keelatud, kuid tegelikult hakati kokkutulnud ristisõdijate väge ka selleks kasutama. Peamine paavsti poolt ristisõdijatele ettenähtud tasu oli pattude kustutamine ehk indulgentsi andmine ja nende vara kaitse alla võtmine sõjakäigu ajaks. Liivimaa ristisõja algperioodil võis tegu olla osalise pattude kustutamise lubadusega, alates paavst Honorius III (1216–1227) võrdsustati Liivimaa ristisõdijad juba ühemõtteliselt Püha maa ristisõdijatega. Paavsti roll seisnes ka erinevate õiguslike takistuste kõrvaldamises, mis Liivimaa suhteliselt väikesearvulise ja nõrga misjonikeskuse tööd oleks oluliselt häirida võinud: nt lubati erandjuhtumina usku kuulutama minna kõigil munkadel sõltumata nende kodukloostri reeglistikust ja misjonäridel tarvitada paganatelt saadud toitu.
Ristisõja reaalsed organiseerijad ja sõjakäikude korraldajad olid kohalikud vaimulikud ja ilmalikud võimukandjad, Liivimaa ristisõja puhul Bremeni ja Lundi peapiiskopid ning Saksimaa, Taani ja Rootsi suurnikud. Nende motiivid olid nii religioossed, poliitilised kui majanduslikud. Ristisõjas osalemisega täideti oma kristlikku kohust, aga see andis valitsejatele samaaegselt ka võimaluse valdusi laiendada ja uusi sissetulekuallikaid saada. Majanduslik aspekt võis eriti tähtis olla suhteliselt vaese Bremeni peapiiskopkonna jaoks. Nõnda said asjale vaadata aga vähesed võimuhierarhia tipus olijad – valdaval osal ristisõdijatest polnud võimalust sõja käigus rikastuda ega vallutatud aladel mingit võimupositsiooni saada ja kogu üritus kujunes neile üsna kulukaks, rääkimata ohust lahingus elu kaotada. Seega olid enamuse jaoks sõjas osalemise põhjused mittemateriaalsed: täideti kristlikku kohust usku kaitsta ja levitada, taheti välja teenida indulgents ja tõsta oma prestiiži ühiskonnas lugupeetud ristisõdija rolli astumisega.
Ristisõda ärgitas alustama ka Läänemere idakalda rahvaste endi tegevus. Mereäärsete hõimude, eelkõige kuralaste ja saarlaste seast pärinevad piraadid olid 12. sajandil muutunud märkimisväärseks ohuks nii merel sõitvate kaupmeeste laevadele kui Taani ja Rootsi rannaalade asulatele. Ebaturvaline võis olla liikumine ka maismaal, nt röövisid ugalased Pihkvasse teel olnud saksa kaupmeeste vara, millest ristisõja ajal sai ajend või ettekääne Ugandi ründamiseks. Kuigi tavaliselt vastati paganate rünnakutele omapoolsete rüüsteretkedega, nähti probleemi püsivama lahendusena nende rahvaste toomist kristliku õigussüsteemi alla, mis taolist tegevust keelas. Kristluse levitamine pidi iseenesest olema misjonitöö, kuid selle hõlbustamiseks ei välistatud ka paganlike hõimude eelnevat sõjalise jõu abil alistamist. Kuna paganad ohustasid kristlikke kaupmehi ja olid ka konkurendid, siis on kohati arvatud, et just nende kaubandushuvid võisid olla Liivimaa misjonitöö ja ristisõja algseks liikumapanevaks jõuks. Eriti oldi huvitatud Vene riikidesse kui piirkonna peamiste kaubanduspartnerite juurde viiva Daugava jõetee turvaliseks muutmisest ja oma kontrolli alla saamisest.
Varane ristiusu levik
Ristiusk hakkas Baltikumi levima 11. sajandil. Peamiselt oli see ida poolt tulnud õigeusk. Arheoloogilises materjalis kajastub see matmiskombestikus ja erinevates ristiususümboolikaga ehetes, mis algselt olid sisse toodud Vene riikidest, 12. sajandil hakati neid juba kohapeal tootma. Pole selge, mil määral oli tegemist selle kandja usku tähistavate ehete ja mil määral lihtsalt staatusesümbolite või moeehetega. 12. sajandi Eesti alalt pärinevatest leitud ripatsitest on umbes pooled ristimotiiviga. Idaslaavlaste kaudu Baltikumi jõudnud kristlusest annavad tunnistust ka mitmed ristiusuga seotud vanavene laenud eesti ja läti keeles. 13. sajandi alguseks oli idakristlus Baltikumis kõige mõjukamaks muutunud Jersika ja Koknese vürstiriikides, kus valitsejad olid kristlased, ja Tālavas.
Misjonitöö
Järgmine kristlik võimukandja pärast Lundi peapiiskop Eskili, kes alustas sihipärast tegevust piirkonna ristiusustamiseks, oli Bremeni peapiiskop Hartwig II, kelle toetusel alustas 1184. aasta paiku Polotski vürstiriigi mõjusfääri kuulunud Väina liivlaste alal misjonitööd augustiinlasest Segebergi koorihärra Meinhard oma kaaskonnaga. Tema abiline tsistertslane Theoderich töötas samal ajal Koiva liivlaste juures. Misjonäride Daugava alamjooksule saabumise initsiaatoriteks olid ka sealtkaudu Vene riikides käivad saksa kaupmehed, kes hiljem asusid ka ristisõda toetama. Hartwig pühitses Ükskülla oma keskuse rajanud Meinhardi 1186. aastal Üksküla piiskopiks, 1188. aastal kinnitati see ka paavst Clemens III poolt.
Liivlaste kristlusse pööramisel Meinhard kuigi edukas ei olnud. Ristiti küll mitmeid, kellest esimesed olid Ylo ja Viezo nimelised isikud, kuid suurem hulk liivlasi õnnestus tal ristida vaid selle abil, et lubas neile vastuteenena kivilinnused ehitada lasta. Kui Üksküla ja Holmi linnused aga valmis olid saanud, siis need vastristitud taganesid usust. Aja jooksul tekkisid misjonäride ja kohalike liivlaste vahel konfliktid: Koiva liivlased tegid katse Theoderichi ohverdada ja Eestimaal käies süüdistati seal teda päikesevarjutuse ajal päikese ärasöömises, Väina liivlased plaanisid Meinhardi tapmist, kui ta üritas abivägede kutsumiseks Liivimaalt lahkuda, rüüstasid ta vara ja vägivallatsesid ta kaaskonnaga. Tüli üheks põhjuseks võis olla Meinhardi soov ristitud liivlastele koormised peale panna. Lõpuks õnnestus Theoderichil 1195.–1196. aasta paiku liivlaste valve alt pääseda ja Rooma jõuda, kus situatsioonist teada saanud paavst Clemens III lubas indulgentsi kõigile, kes lähevad Liivimaa kristlasi kaitsma ja apostaate usku tagasi sundima. Samal ajal, 1196. aastal, suri aga Meinhard ja sõjakäigu organiseerimine lükkus edasi. Järgmiseks piiskopiks määratud Saksimaa Loccumi tsistertslaste kloostri abt Berthold otsustas esialgu rahumeelselt Ükskülasse oma ametipostile minna, kuid paganlike liivlaste tapmisähvarduste tõttu pöördus ta peagi tagasi.
Sõjalise konflikti algus (1198–1204)
Bertholdi palve peale kuulutas uus paavst Coelestinus III taas välja ristisõja usust taganenud liivlaste vastu. Piiskopi kogutud ristisõdijad saabusid Daugava alamjooksule, hilisema Riia linna asukohale, 1198. aasta juulis. Berthold nõudis liivlastelt kristlusse pöördumist ja pantvange oma turvalisuse tagamiseks. Liivlased keeldusid, öeldes, et Berthold võib oma piiskopkonda ristitud liivlaste juurde tagasi pöörduda, aga paganlikke liivlasi ta vägivallaga ähvardada ei tohi. Samuti Riia juurde kogunenud liivlaste vägi sõlmis piiskopiga lühiajalise vaherahu, mille tingimusi aga mõned neist ei täitnud. Seepeale ütles Berthold rahu üles ja ristisõdijad ründasid paganate väge, ajades nad põgenema. Bertold ise langes lahingus, ent Holmi ja Üksküla liivlased otsustasid pärast lüüasaamist end ristida lasta, preestrid oma linnustesse vastu võtta ja neid ülal pidada. Ristisõdijate väe lahkumise järel aga öeldi kokkulepetest lahti ja järgmisel aastal sunniti ka vaimulikud Liivimaalt lahkuma.
Järgmiseks piiskopiks saanud Albert pöördus 1200. aastal 23 laeva ja kuni 1000 ristisõdijaga tagasi. Põhijõud Daugava suudmesse jätnud ja väheste meestega ülesvoolu sõitnud Albertile tungisid teel liivlased kallale, kuid tal koos kaaskonnaga õnnestus mõningate kaotuste hinnaga siiski Ükskülla jõuda, kus kohalikud kristlased olevat ta rõõmuga vastu võtnud. Liivlaste juhtidega sõlmis ta seal kolmepäevase rahu. Ometi ründasid nad kahte laeva, millega Albertile vajalikku varustust saadeti, tappes ühe laeva meeskonna, samal ajal kui teine põgenema pääses. Järgnevalt piirasid nad sisse Holmi linnuse, kuhu piiskop oli vahepeal liikunud. Saades aga teada, et Albertil on veel rohkem ristisõdijaid kaasas, soostusid liivlased rahuga ja paljud neist ristiti. Umbusklikuks jäänud Albert lasi oma võimu ja rahu kindlustamiseks Väina ja Turaida liivlaste ülikud, sh Kaupo ja Anno, peole kutsuda, kus ta nad ootamatult vangistas ja nende vabaduse hinnaks ülikute pojad pantvangideks sai. Lisaks saatis ta Theoderichi paavst Innocentius III juurde, et see uue ristisõjakäigu välja kuulutaks.
1202.–1203. aastal Rooma ja paavsti vastuvõtule viidud Turaida vanemas Kaupos leidis Albert endale edaspidiseks kindla liitlase. Esialgu polnud piiskopil siiski piisavalt sõjalist jõudu, et liivlaste piirkondi kindlalt kontrollida, osaliselt suudeti valitseda vaid ala mööda Daugava jõge kuni Holmi ja Ükskülani. Kristlasi ohustasid ka ümberkaudsete valitsejate sõjakäigud: 1203. aastal ilmus Üksküla ja Holmi linnuste alla Polotski vürsti vägi, millest vabaneti esimeses kohas raha maksmisega liivlaste poolt ja teises piiskopi saadetud ammuküttide rünnaku abil. Hiljem tegi Jersika vürst koos leedulastega rüüsteretke Riia lähistele. 1204. aastal tuli 300-meheline Lielvārde ja Aizkraukle liivlaste ning leedulaste vägi Riia alla röövima, pidas riialastega mitte kummalegi poolele ülekaalu andnud lahingu ja proovis ebaõnnestunult linna tungida.
Liivlaste alistamine (1205–1206)
Riialased asusid taas pealetungile 1205. aastal. Aasta alguses tehti ühine sõjaretk semgalitega ja purustati eestlaste aladel rüüstamas käinud leedulaste vägi. Kui hiljem Albert uute ristisõdijatega Riiga jõudis, võtsid nad ette sõjakäigu piki Daugava kallast ülesvoolu. Kõigepealt jõuti Ükskülasse, kust kohalikud nende eest ära põgenesid. Ka järgmise suurema keskuse, Lielvārde liivlased otsustasid põgenemise kasuks ja ristisõdijad panid nende tühjaks jäänud linnuse põlema. Sama toimus kaugeimas liivi keskuses Aizkraukes, kus kohalikud liivlased pärast nende linnuse mahapõletamist riialastega rahu tegid, pantvange andsid ja lubasid peagi Riiga end ristima minna. Pärast naabruses olnud Koknese vürstiriigi valitsejaga Vjatškoga rahu sõlmimist pöördus väesalk tagasi Riia poole. Teel ründasid neid Üksküla ja Lielvārde liivlased, kuid kristlased pääsesid suuremate probleemideta Üksküla linnusesse varjule. Linnus otsustati anda Alberti läänimehe Konradi kontrolli alla, kes selle juba varem benefiitsiks oli saanud. Konradi ja tema kaaskonna toiduga varustamiseks lõigati maha ümbruskonna liivlaste põldude vili ja liiguti siis tagasi Riiga. Konradiga jäänud ristisõdijad sattusid pärast seda liivlastelt viljamaksu koguma minnes varitsusele, kus neist 17 tapeti. Siiski loobusid ka Üksküla ja Lielvārde liivlased peagi vastupanust, andsid piiskopile pantvange ja lubaduse end ristida lasta.
1206. aastal otsisid Väina liivlased Riia piiskopi vastu sõjalist abi Polotski vürstilt Vladimirilt, väites, et piiskop on nende suhtes liiga vägivaldne ja pealepandud usukohustused väljakannatamatud. Liivlaste soovitusel üllatusrünnakut plaanima hakanud vürst aga loobus oma kavast, kui ilmnes, et samal ajal tema juurde rahu sobitama tulnud riialaste saatkond eesotsas Theoderichiga oli vandenõu avastanud ja hoiatusteate sellest käskjalaga Riia poole läkitanud. Nüüd otsustas Vladimir tüliküsimuse lahendamiseks korraldada mitmepoolsed läbirääkimised, kus tema saadikud võiksid otsustada, kuidas probleemi lahendada. 30. mail Ogre jõe ääres toimunud nõupidamisele piiskop aga keeldus minemast ega saatnud ka saadikuid, samuti ei reageerinud kutsele latgalid. Kohale tulnud paganlikud liivlased otsustasid Riia ründamise kasuks ja piinasid ühtlasi surnuks kaks kristlasest liivlast. Sõjavägi, millega liitus lisaks Väina liivlastele ka turaidalasi ja leedulasi, kogunes Holmi linnuse juurde, tappes seal viibinud piiskopi preestri ja tehes sealt rüüsteretki Riia suunas. Peagi otsustas osa neist, tõenäoliselt leedulased, kuna sündmusi kirjeldavas Henriku Liivimaa kroonikas neid hilisemates sündmustes enam ei mainita, lahkuda. Sellest kuulda saanud Albert kogus kiiresti ristisõdijatest, Mõõgavendade ordu liikmetest ja Riia liivlastest väe, mis liikus 4. juunil laevadega Holmi alla. Riialased suutsid Holmi linnuse kõrval toimunud lahingus liivlasi võita, sh tappes ka ülestõusu peaorganisaatori Ako, ja pärast seda piiramisega alistada ka need, kes linnusesse olid taganenud. Seal olnud Turaida liivlastel lubati vabalt lahkuda, kuid Holmi liivlaste ülikud viidi vangidena Riiga.
Järgnevalt organiseeris Albert väinalasi aidanud turaidalaste vastu ühise sõjaretke koos semgalitega, mille käigus põletati Turaida muinaslinnus, kuid Sattesele linnuse piiramine edu ei toonud. Kuna peagi pärast seda lahkus piiskop Albert koos paljude ristisõdijatega Saksamaale, siis saatsid võitluse jätkumisest huvitatud liivlased uuesti saadikud Polotski vürstilt abi paluma, kes seekord koguski väe, laskus mööda Väina jõge Liivimaale ja alustas turaidalaste abil Holmi linnuse piiramist. Hoolimata piiravate vägede ülekaalust suutsid seesolijad end edukalt kaitsta.
Neile sündmustele järgnes üldine liivlaste (nii Väina, Turaida, Metsepole kui Idumea) alistumine ja kristlusse astumine. Ristiti ka võndlased. Alistumine tõi kaasa maksu- ja väeteenistuskohustuse uute isandate heaks, mis tähendas, et edaspidi võitlesid liivlased 13. sajandi lõpuni jätkunud Liivimaa ristisõjas teiste Baltikumi rahvaste vastu juba Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu poolel. Uue olukorraga leppimist soodustas asjaolu, et nüüd olid liivlastel tugevad liitlased, kelle abil kaitsta end vaenulike naaberhõimude vastu või isegi domineerida nende üle. 1207. aastal andis Albert kõik Liivimaa allutatud alad formaalselt Saksa kuninga Philippi võimu alla, saades nad läänina tagasi. Seejärel andis piiskop Albert omakorda 1/3 oma territooriumist, Väina paremkalda alad, välja arvatud juba varem läänistatud Üksküla ja Lielvārde ning Riia ümbruse, Mõõgavendade ordule. Ordu sai ka Koiva vasakkalda. Piiskopi valdusse läksid Koiva paremkallas ja Metsepole. Traditsiooniline Väina liivlaste maksukohustus Polotski vürsti suhtes lõpetati vastastikusel kokkuleppel piiskop Albertiga ametlikult alles 1212. aastal.
1212. aasta ülestõus
Esialgu jäi uute isandate võim piirkonnas suhteliselt ebakindlaks. Kroonikas mainitakse korduvalt, et liivlased, eriti turaidalased, olid ebausaldusväärsed ja valmis sobiva võimaluse tekkimisel uute isandate vastu välja astuma. Nii näiteks, saades kuulda Võnnu orduvendade ja Tālava latgalite sõjakäigust Ugandisse, nõudsid turaidalased piiskopilt Ugandiga rahu tegemist, kuna nad olevat pidanud eestlastega äraandmisplaane. 1210. aastal kutsusid liivlased Aģe jõe äärest Metsepolest kuralasi Riiat ründama. Kui kuralased tulidki Riiat piirama, kogusid turaidalased väe, et neile appi minna, kuid lahing lõppes enne liivlaste kohalejõudmist. 1210/1211. aasta talvel Soontaganasse sõjakäiku tehes võeti abiväena kasutatud liivlastelt nende ustavuse kindlustamiseks pantvange.
Rahulolematus kulmineerus 1212. aastal, mil orduvendade poolt omastatud liivlaste ja Autine latgalite põldude ja vara pärast puhkes tüli ja selle lahendamine läbirääkimiste teel, kus ka riialaste ustav liitlane Kaupo liivlaste kaitseks välja astus, vilja ei kandnud. Sattesele eestvõttel hakati kavandama laialdast ülestõusu. Riialased suutsid enne mässu planeeritud algust mitu olulist liivlaste veel kaitsemeeskonnata linnust hävitada ja asusid siis koos neile ustavaks jäänud liivlastega ründama Sattesele linnust, kuhu lisaks kohalikele oli kogunenud ka Koiva paremalt kaldalt Vesike omale alluvate liivlastega ning Russin, üks latgalite vanematest. Päevi kestnud piiramine lõppes Russini surma, seesolijate alistumise ning kokkuleppe sõlmimisega, kus ülestõusnud lubasid taas tunnustada senist võimu. Karistusena tõsteti endiseks Koiva vasaku kalda liivlaste Riia piiskopile makstav maks, mille suurust ta veidi varem oli langetanud. Kuigi vahetult pärast alistumist olevat turaidalased salamisi pidanud plaani sõda järgmisel aastal eestlaste abiga jätkata, jäi see viimaseks suuremaks turaidalaste ja üldse liivlaste vastuhakuks.
Taani sõjakäik Saaremaale (1206)
1206. aastal tungisid Taani kuninga väed Saaremaale. Sõjakäigu juhina nimetavad Taani annaalid Lundi peapiiskoppi Anders Suneseni, Läti Henrik Taani kuningat Valdemar II, kellega olid kaasas Anders Sunesen ja Schleswigi piiskop Nicolaus. Osalt oli ilmselt tegemist kättemaksuretkega saarlaste vastu, kes olid 1203. aastal rüüstanud Taani provintsis Listerbys. Samas pikaajaline ettevalmistamine ja vahetult enne selle toimumist paavstilt Anders Sunesenile antud õigus ristitud paganate aladele piiskoppe ametisse nimetada osutavad, et eesmärgiks oli ka püsivamalt Saaremaal oma võimu kindlustada. Läti Henriku kirjelduse kohaselt ehitasid Taani väed Saaremaale puulinnuse, kuid "paganate äkiliste rünnakute" kartuses otsustati lõpuks linnus maha põletada ja taanduda, kuningas suundus tagasi Taani ja piiskopid Riiga, kus nad kogu järgneva talve veetsid. Edutu vallutuskatse järel jäid Taani valitsejad pikaks ajaks Liivimaa ristisõjast kõrvale.
Vastastikused sõjakäigud (1208–1212)
Mõõgavendade Ordu koos nendega sõjalisse liitu astnud Tālava latgalitega ründas 1208. aastal Ugandit. Puhkenud konflikt piirdus esialgu üksikute vastastikuste sõjakäikudega. Sõjategevus intensiivistus ja laienes 1211. aastal, mil ordu ja latgalite kõrval keskendas oma tähelepanu Eestimaale ka piiskopi leer. Esimesena alistusid ja lasid end pärast Viljandi linnuse piiramist ristida kohalikud Sakala ülikud. Riialaste Läänemaale tungimine tõi kaasa läänemaalaste, saarlaste ja revalaste vasturetke, mille käigus nad aga Turaida lahingus lüüa said. 1211. aasta lõpus hakkas ülekaal kalduma riialaste ja latgalite poolele, nende sõjakäigud ulatusid juba Järvamaale ja Kesk-Eesti väikemaakondadesse. 1212. aasta alguses tegid vaenupooled levima hakanud katku tõttu 3-aastase vaherahu.
Eestimaa mandriosa alistamine (1215–1220)
1215. aastal üritasid saarlased edutult Riiat piirata, läänemaalased rüüstasid liivlaste ning ugalased koos ülestõusnud sakalatega latgalite alasid. See tõi kaasa latgalite kättemaksuretked Ugandisse, mille mõjul ugalased ja sakalased alistusid riialastele ning mõlemad maakonnad ristiti. 1216. aastal alistusid riialastele ka Läänemaa lõunaosa (Soontagana) ja Järvamaa ülikud.
1217. aastal sekkusid sõtta riialaste vastastena Novgorodi ja Pihkva vürstid, kes saarlaste abil alistasid end Otepää linnuses kindlustanud piiskopi ja ordu väe. Nähes eestlaste ja venelaste liidus ohtu, kutsus piiskop Albert appi Taani kuninga Valdemar II, kellele ta lubas vastutasuks Eestimaa jätta. Aasta teise poolde kavandatud suur eestlaste ja venelaste ühine sõjaretk Riia vastu lõppes lüüasaamisega Madisepäeva lahingus. Piiskopi leer ja ordu suutsid kaotatud alad taas enda võimu alla saada, lisaks alistati peagi ka Läänemaa põhjaosa, Virumaa ja Harjumaa.
1219. aastal sekkus sõtta Taani kuningas, kelle väed vallutasid Revala ja tegid Toompea linnusest oma tugipunkti. Kuigi varasemast kokkuleppest taganenud riialased ei soovinud nende võimu all olevat Eestimaa osa vabatahtlikult kuningale üle anda, läks Taanil korda Viru-, Harju- ja Järvamaa endale allutada. Arvatavasti Taaniga kooskõlastatult tungis 1220. aastal Läänemaale Rootsi vägi, mis sai aga Lihula lahingus saarlastelt lüüa. Pärast seda võttis Taani Läänemaa oma valitsemise alla. Sellega oli kogu Eestimaa mandriosa alistatud ning Riia piiskopi ja Taani preestrite poolt viidi läbi ulatuslik ristimine, millega mõlemad püüdsid oma võimutaotlusi õigustada ja kinnistada.
Ülestõus (1222–1224)
Pärast 1222. aasta Taani kuninga ebaõnnestunud katset Saaremaad allutada ärgitasid saarlased Taani vastu mässule läänemaalased, harjulased, järvalased ja virulased. Katsed Toompead vallutada aga luhtusid. Samal ajal toimus Viljandi sakalaste eestvedamisel ülestõus ka Eestimaa lõunaosas. Ugalased ja sakalased palusid kaitset Vene vürstidelt, kes saatsid neile abivägesid. Riialased ja Taani alustasid 1223. aasta teisel poolel kaotatud alade tagasivõtmist ja 1224. aasta alguseks oli vastupanukeskuseks jäänud vaid Tartu, kus võimu oli enda kätte võtnud Novgorodist saadetud vürst Vjatško. 1224. aasta augustis vallutas riialaste vägi Tartu ja sellega suruti ülestõus mandril lõplikult maha.
Saaremaa alistamine (1227)
Ugandi ja lõunapoolse Vaiga alast moodustati Tartu piiskopkond, Sakala, Järvamaa ning osa Lääne- ja Saaremaast koos ülejäänud Kesk-Eesti väikemaakondadega läks Mõõgavendade ordule. Taani kuninga valdusse jäid Revala, Harju- ja Virumaa. Suuremast osast Saare- ja Läänemaast sai Saare-Lääne piiskopkonna territoorium. Selline maade jaotus kinnistus 1238. aastaks, pärast arvukaid omavahelisi konflikte.