cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kausala
Külas elab umbes 4200 inimest. See on valla teenindus- ja tööstuskeskus. Seal asub tehaseid, kauplusi ja kolm kooli (algkool, keskastmekool ja gümnaasium), samuti raudteejaam Lahti–Kouvola liinil.
Kasepää küla
Eluhoonete paiknemine
Kasepääl oli enne põlenguid olnud 140–146 majapidamist. Küla olevat põlenud kolmel korral. Küla Tiheda-poolsesse otsa oli hiljem küll ehitatud pritsikuur, kus seisid tuletõrjevahendid. Ka paar maja küla poole asunud rahvamajas olid kunagi käsitsi pumbatavad tuletõrje pritsid ja voolikud.
20. sajandi alguses olevat Peipsi järve tase kõrgem olnud, vesi ulatus pea külaehitusteni välja. Kevadise jääsulamise ajal olevat vahel idakaarte tuultega jää pressitud randa suurtesse kuhjadesse ja vigastanud nii mõndagi kaldalähedast abihoonet. Kaldapealsele oli ikka ehitatud loomalautu või saunu. Saunade juures olid hiljem ka tindikala- ja sigurikuivatusahjud. Need ahjud olid ehitatud põhiliselt saviplönnidest ja asusid nn kõdades. Ahjusuud olid avarad ja kahel pool ahjusuud olid seespool ahjupõrandas süvendid, kuhu pärast kütmist roobitseti kuum tuhk ja hõõguvad söed. Seal küpsetati ka vahel endale söömiseks kaalikaid ja ka kartuleid. Kartul oli Eestis küll levinud juba 1850. aasta paiku, aga üldiselt kasvatati seda külas vähem.
20. sajandi keskel töötasid külas kingsepad, kes valmistasid saapaid ja muid jalanõusid ja parandasid neid.
Kalastamine
Kalapüügiks võis moodustada paatkondi, milles oli oma osa paadiomanikul ja oma osa püünisteomanikul. Saak läks jagamisele vastavalt osaluse suurusele, kusjuures osakuta abiline sai saagiosa ainult oma tööpanusele vastavalt. Mõnedes peredes oli ka omas peres piisavalt mehi paatkonna moodustamiseks.
Sügissuvel tulid kalamehed hilja randa ja kalavastalistest maamehed olid ootel. Koos nendega ja muude pereliikmetega oli õhtuseks söömaajaks palju rahvast ja pereema hüüdis kambrist rehetuppa ühele miniatest korralduse patta valada paar pange pudruvett, sööjaid on palju. Põhiliselt söödi putru ja kala, kartulit ei jagunud veel ikka või teda polnudki.
Naisi käis talvisel kalapüügil vähe, aga mõni palgaline või meheasendaja vahel ikka. Naised ei kandnud pükse, neil olid pikad takused undrukud (seelikud) all ja villased paksemad peal. Jääalune püük toimus nii, et jääaukudest aeti pikad latid (hirred) august auguni, saadi koos kaasaveetava köieotsaga kätte ja suunati edasi järgmise auguni jne. Võrk veeti jää alla nende köite abil ja mingi ringi saavutamisel veeti lõpuks ühest suuremast jääaugust välja. Kalaostjad käisid järvel ise kalal järel.
Tinti olevat hiljem püütud tindimõrdadega. Mõrrapäras oli viimases pikemas sektoris väiksem sisenemisava tagasisuunas eelnenud rõngani samuti võrguga ühendatud ja mõrda sisenenud kalad jäid mõrrapärasse lõksu. Mõrra suus oli pea 2 m läbimõõduga puust võru ja edasi natuke väiksemad. Üldiselt oli mõrd pikk võrgust kott, mis oli seestpoolt avatuks toestatud nende rõngaste abil.
Nagu eespool juba oli märgitud, et tindikuivatamiseks olid ehitatud tindikuivatusahjudega kodad. Nendes kodades oli erinevalt ahjusid kaks, kolm, neli, ka kuus, kui peremehel oli võimalust nii suurt ehitada. Sellised suuremad kuivatuskodad olid ehitatud Omedu jõe suudmealale. Seal oli lihtsam täislastis venedega randuda, kohe kuivatisse tint toimetada ja sealt edasi kuivatatud tint pargasele laadida ja edasi saata. Kuivatatud tint veeti aita kuhja, vahele raputati natuke soola. Hiljem pakendati sellistesse peergudest valmistatud püstjatesse korvidesse. Korvid olid alt laiemad ja ülalt kitsenevad, all pea nelinurkse põhjaga ja suuava ümmargusem. Pealt seoti kinni riidega. Vene valitsus oli ostnud kuivatatud tindikala ka soldatitele toiduks.
Parv liikus edasi – tagasi üle jõe piki vastaskallastele pingutatud trossi. See jooksis parvele kinnitatud püstiste torurullikute vahel ja nende vahele paigaldatud veererulliku peal. Inimesed haarasid trossist kinni ja keharaskust tahapoole kallutades surusid parve vaikselt vastaskalda poole liikuma. Parvemeestel oli trossist haaramiseks ka puust ristsälguga pruss. Kui sügisesed külmad esialgu segasid praamiga ülevedu ja ka järv polnud veel korralikult jääkaanega kaetud, siis oli vajadusel hulga tegemist, et koormaga üle jõe saada. Juhtus ka hobuste jääst läbivajumisi. Omedu pool jõge asus Otsa kõrts, kus ühes toas elas ka parvemees. Sinna oli riputatud ka traadi küljes kell, kui traati Kasepää-poolselt kaldalt tõmmati, helises kelluke ja parvemeest oligi teavitatud. Omedu küla otsas asus ka lauavabrik Silva, kus sai tööd hulk inimesi. Palke langetati talvel Omedu jõest ülesvoolu asuvates metsades ja kevadiste suurvete ajal parvetati palgid piki jõge alla jõesuudmesse lauavabrikusse, aga ka Peipsit mööda Mustvee lauavabrikuni. Talviti olevat käidud kalastamas veel ka Võrtsjärvel ja Saadjärvel. See oli 19. sajandi teisel poolel, seal vahetati püütud kalad vilja vastu ja koju sõideti piki Emajõge ja Peipsit venega.
Kevadise haugikudemise ajal passisid mõned mehed järve ääres madalasse vette kudema tulnud hauge. Kui märgati kalade tekitatud veepöörist, siis raiuti seal västraga ja tabati vahel korraga emakala ja ka üks või isegi kaks niiskaheitvat isakala. Hiljem nimetati see röövpüügiks ja keelati ära. Kui me juba metsakülas uues kodus elasime, siis püüdsime nn näljavibuga Omedu jõel ahvenaid, särgi, nurusid ja kevadise kudelkäigu ajal ka teibisid (meil öeldi mätjaid). Hauge püüti ka ööseks unna otsa riputatud elussöödaga. Kui jõekaldasse oli rohtude vahele 5–6 unda kinnitatud, siis vahel oli pea iga unna otsas havinolk. Enamikel juhtudel ikka 1–2 või ka mitte ühtegi. Varematel aastatel (kuskil 1940–1950) veeti ka „vedelikku“ küna järel. Vedelikuks oli pika tamiili otsa kinnitatud sikuti moodi kunstsööt haugi meelitamiseks. Vee peal liikumiseks kasutati küna, vene ja hiljem päramootoriga paati. Küna oli laudadest ehitatud lameda põhjaga külgedelt kahe lauakõrguste poortidega ja otstest natukene kitsamaks painutatud järskude täävi ja ahtriosadega 5-6 m pikk madalvee sõiduk. Aerudega sõudmiseks olid isegi mingisugused tullid paadi külgedele kinnitatud ja lauast istepink.
Püütud kalu söödi muidugi praetult – keedetult ja soolatult – kuivatatult. Peipsi kaladelt saadi kahjuks sageli ka soolenugilise – laiussi, kes kasvab inimese soolestikus 10 m pikkuseks ja pikemakski.
Eesti NSV ajal oli kalapüük rannaäärsetel elanikel keelatud. Ainult käsiõngega võis jõest või järvest kala püüda.
Kool
Tiheda kivist koolimaja ehitati 1910. aasta paiku. Kasepääl oli küla keskel asuv punastest tellistest uus koolimaja juba valmis.Enne oli aga samas kohas puidust koolimaja. Selles oli üksainus õpperuum, pikad pingid üle ruumi ja kitsas laud ees. Selles suures kooliruumis tähistati ka jõulusid. Kirikud olid 15–18 km kaugusel (Tormas ja Lohusuus), paljudel polnud ka hobust kirikusse sõitmiseks jõuluõhtul ja siis ehitigi koolimaja suur klassiruum ja pühitseti seal pidulikult jõulupühi.
Kirjatööd koolis tehti kivitahvlitel krihvliga. Väike tahvel oli puuraami sees ja sellelt sai hästi krihvliga kirjutatut maha pühkida. Sellist krihvli – tahvli kombinatsiooni kasutati veel 20. sajandi alguses. 1850. paiku ja edasi õpetati lastele põhiliselt seestlugemist. Kirjutamist õpetati muidugi asisemate vanemate lastele, ülejäänutele öeldi, et mis sa neist varesejalgadest kribid, katsu parem seestlugemine selgeks saada. Lugemist õpiti kooris veerides. N – u – nu, g – a – ga = nuga. Naljajutuks vahepeal, et Tartumaal oli sellise lugemise tulemuseks tulnud kooris =“väits”, sest Tartu murdes oli nuga – väits. Pikkadel pinkidel istuvad lapsed nügisid ühe äärepeal istuja vahel pingilt maha, see siis kaebas: “Papa, nemad trügivad”, millele Papa vastuseks olnud – “Joose teisi otsa”. Koolis oli siis ka veel vitsanuhtlus. Koolipapa Liiv pani patud nädala sees kirja ja kui laupäeval tuli koolivanem kooli katsuma, siis andis ta igale patustajale vastava arvu vitsanähvakuid. Keegi pugeja moodi poistest oli pakkunud kohe: “Papa, ma lähen toon vitsad ära”. Enamus kooliskäinud 4 jagu läbinud lastest edasi õppima kuhugi ei läinud ja nemad käisid siis iga laupäev kordamas usuõpetust. Igal kevadel käis kirikuõpetaja kooli “lahti laskmas”. Kontrollis laste teadmisi usuõpetuses, kirjutas samal kevadsuvel leeri minevaid noori nimekirja, võttis inimesi armulauale jne. Enne koolimineku iga (9 aastat) käisid lapsed kahel talvel “näitusel” kooli juures, s.t kas ta midagi juba tähtedest ja arvudest teab.
Uues koolimajas oli samuti esialgu ainult üks suur ruum, milles oli 4 pingirida (nüüd juba kahekohalised mustaks värvitud seljatoega ja kaldu sahtellauaga koolipingid) iga järgu (klassi) jaoks üks pingirida. Kooliruumis oli ka harmoonium. Selle rikkumist alustasid pärast juba Suure Maailmasõja ajal koolimajja majutatud sõjaväelased ja hiljem (1945–1947) koolipoisid, kes vedasid aidas seisnud harmooniumi küljest viled ka laiali.
Õppetöö kestis 4 aastat. Kõigi järkude õpilastega tegeles ainult üks õpetaja. Vanematele anti mingi kirjalik tegevus selleks ajaks, kui nooremad valju häälega veerides lugema õppisid. Mõningaid tarkusi õpiti ka koos, kindlasti oli selleks usuõpetus. Õppetöö oli seal eesti keeles.
Põllumajandus
Külas oli suhteliselt vähe maad, et ainult talumajandusest elatuda, ja sellepärast kasvatati köögivilju ikka põhiliselt ka müügiks. Sibulate kõrval kasvatati porgandeid, kaalikaid, peete ja edaspidi arenes välja küllalt lai kurgikasvatus. Pärast sõda turustati need köögiviljad põhiliselt kirde – Eesti turgudel: Narvas, Kohtla – Järvel, Jõhvis – Ahtmes. 1951. aastast alates aga suundus peaaegu kogu juurvilja müük Leningradi.
Edasised aastakümned kuni 1991. aastani välja, oligi eriti Kasepää vallaelanike aga ka teiste Peipsi-äärsete rannakülade elanike turuks ja toitjaks Leningrad. Alguses veeti sinna ka rohelist (päälsetega) sibulat, autodel olid peal kõrged koormad nagu heinaveol. Pakendatud olid sibulad muidugi suurtesse kastidesse, varem ka hällikorvidesse. Hällikorvid olid samuti laiadest peergudest valmistatud, mõõtudega umbes 80×40×25 cm, kahel pool otstes tõstmiseks vitstest sissepunutud sangadega. Kaup oli aga kohev ja seda oli täiskoormaks võimalikult palju vaja autole laadida.
See suurendas loomulikult inimeste sissetulekuid ja pani ennast jõukana tundma. Töötamine niiskes ja palavas kasvuhoones mõjus aga paljude inimeste tervisele. Kasvuhoonest välja tulles olid inimesel riided seljas märjad ja organism samuti veidi ülekuumenenud, väljas aga temperatuur pea 10 °C madalam ja sageli tuuline. Kuigi mindi kohe märgi riideid kuivade vastu vahetama, jõudis temperatuuride erinevus ja tuul oma töö teha, organism sai külma ja haigestuti.
Porgandeid säilitati üle talve kevadiseks müügiks põllul kuhjades, kaetuna kuuseokste, põhu-heinte ja mullakorraga, võimaluse korral mingil ajavahemikul säilitati ka külataguse vooremäe liiva sisse kaevatud aukudes. Keldreid ja muid säilitamiseks kõlbulikke panipaiku oli vähestes majapidamistes. Sageli kahjustas külm neid välitingimustes säilitatavaid porgandeid ja kevadel avamisel võis säilinud kogus vähene või nullilähedane olla. Samuti võis ja ka juhtus toalakkades müügiks säilitatavate sibulatega, külm tegi liiga ja nüüd tuli juba pererahval vaeva näha mädanenud sibulahunniku väljavedamisega. See ei olnud enam “töörõõm” vaid sügav masendus ja suur ohkamine. Seemnesibulaid säilitati üle talve võrkkottides köögi lae all.
Sigurikasvatus
Kuivatatud sigureid ostsid kohvivabrikud Tartus, Tallinnas ja Narvas, kuhu see veeti hobustega turule müügiks. Endale röstiti kohvi plekist valmistatud, äratõmmatava kaanega prennerite (Brenner põleti) abil. Neil oli pikem vars taga ja nii sai hõõguvate süte kohal hoides ja liigutades siguri kuubikud ühtlaselt röstitud. Röstimisel lisati korraliku kohvisegu saamiseks nisu ja rukkiteri, ka munast – koorest – jahust veeretatud kuulikesi. See korralikult pruunistatud segu jahvatati kohviveskiga pulbriks.
Eesti Vabariigi algusaastatel ehitati see hoone ümber sigurikuivatiks. Kütmine toimus kütteõliga ja kuivatusrestid paiknesid üksteise kohal teatud vahedega. Alumistelt restidelt lasti kuivanud sigurid välja ja ülemised restid langetati allapoole. Üles läksid tagasi restid uute kuivatamata siguritega. Seda tegevust ei jätkunud aga kauaks. Sõja ajal sisseseade purustati ja hiljem seda ei taastatud.
Linakasvatus
Pärast Teist maailmasõda lõpetati külas ka linakasvatus. Linapõllud paiknesid küla taga. Õitsev linapõld oli teiste viljade vahel nagu sinetav veesilm. Valminud lina kitkuti maast ja seoti linapihkudeks. Need pandi küla taga linaleoaukudesse vette likku. Kivid laudadega asetati peale nii, et linapeod olid üleni vee all. Linaleo ajal laguneb kiurakke siduv pektiinaine, seda teevad bakterid ja seened. Pärast vajalikku aega leoshoidmist võeti lina peod veest välja ja istutati – seati nad rohule püstasendisse kuivama. Edasi murti kuivanud linavartel luukiud lõuguti või linamasina abil. See seade kujutas endast puust hammasrulle, mille vahelt linapeod läbi tõmmati. Ruskavere külas oli kellelgi talus ka hobustega ringiveetav linamasin. Linad laotati piki ringalust laiali ja keskele pöörlevalt kinnitatud rulli vedas hobune ringiratast käies üle nende.
Edasi ropsiti linad luudest puhtaks puust ropsimõõgaga või linavurriga. See kujutas endast pöörlevale teljele kinnitatud mõõkadega tiivikut, mida sai ringi ajada. Takud eraldati linadest linaharja peal sugedes, peenemad linakiud läksid lõnga ketramiseks, millest kooti peenemat linast riiet. Pärast kudumist pleegitati linast kangast valgendamiseks laialilaotatult päikese käes. Jämedamast linakiust kooti takust riiet, millest valmistatud riietust talurahvas varematel aegadel tööriidena kandis. Mehed olid heinamaal takustes särkides-pükstes. Naistel olid linasest riidest ülaosaga ja takusest riidest alumise osaga hõlstid.
Surnud 7. veebruaril
''Siin loetletakse 7. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Ganglion
Ganglion ehk närvisõlm ehk närvitänk ehk tänk on närvirakkude sõlmjas kogum. Nad koosnevad närvirakkude kehadest ja on ümbritsetud sidekoelise kihnuga. Talitluselt ja ehituselt jagunevad ganglionid sensoorseteks ehk spinaalseteks ja vegetatiivseteks.
Spinaalganglionid
Asuvad toomanärvi juurel kesknärvisüsteemi lähedal. Ganglionis leiduvad neuronid toovad perifeerse jätkega ärrituse närvi kaudu ganglioni, tsentraalse jätkega viivad kesknärvisüsteemi.
Vegetatiivsed ganglionid
Asetsevad siseelundite talitlusi reguleerivate eferentsete närvide teedel või siseelundi seinas. Neis toimub ümberlülitus ehk sünaps kesknärvisüsteemist tulenevatelt närvikiududelt elundisse kulgevale närvikiule.
Häädemeeste valla lipp
thumb|Häädemeeste valla lipp Häädemeeste valla lipp on Eesti haldusüksuse Häädemeeste valla lipp.
Lipp oli enne 2017. aasta haldusreformi Tahkuranna valla lipp.
Valla endine lipp (1997–2017)
thumb|Häädemeeste valla endine lipp (1997–2017)
Lipp kinnitati 1. detsembril 1997.
Lipu kirjeldus
Häädemeeste valla lipp on ruudukujuline vapilipp. Lipu kollasel kangal on sinise müürihambuline päis. Kollasel väljal on sinine kahemastiline kahvelpurjestusega kaljas ning sinise välja keskel kaheksaharuline hõbetäht. Kandelipu normaalsuurus on 105 x 105 cm.
Põhjendus
Kuld (kollane) tähistab väärikust, õnne ja heaolu. Sinine märgib merd, tõde ja lootust. Hõbe (valge) on valguse ja puhtuse tähis. Lipuvärvid viitavad ka Eestile ja Pärnumaale. Kaljas osutab Häädemeeste valla ajaloos suurt tähtsust omanud purjelaevaehitusele. Müürihambuline päis sümboliseerib riigipiiri, hõbetäht sihiteadlikust ja eesmärgikindlust.
Lipu kasutamise kord
Häädemeeste valla lipu kasutamist kontrollivad vallavolikogu ja vallavalitsuse liikmed ning õiguskaitseorganid.
Lipu ajalugu
1996. aasta kevadel korraldas Häädemeeste vallavalitsus valla sümboolika konkursi, mille võitis Ene Urbla esitatud kavand. Kuna Riigikantselei sümboolika osakond võttis valdade lippude ja vappide kujundusi väga rangelt ja nõudis, et need vastaksid igati kõigile heraldika nõuetele, jäi sümbolid esialgu kinnitamata. Abi paluti Priit Herodeselt ning lõplik kujundus ongi tema looming. Kuigi vapi ja lipu kujundused valmisid juba 1996. aasta lõpuks, kinnitati need alles 1. detsembril 1997. Eesti Vabariigi 80. aastapäeva tähistamise ajal 1998. aasta 21. veebruaril õnnistasid tolleaegne EELK Pärnumaa praost Andres Põder ja preester Ardalion Keskküla Häädemeeste valla lipu ühisel jumalateenistusel. Lipu kallihinnaline originaal asub alaliselt vallavanema kabinetis.
Harjus
Harjus (Thymallus thymallus) on lõheliste seltsi harjuslaste sugukonda kuuluv kala. Eesti keeles kasutatud ka nimesid ärn, harjakas, õrn ja hõbeforell
Kirjeldus
Harjus on harilikult 30–50 cm pikkune ja kuni 1,5 kg raskune, suurimad kuni 60 cm pikkused ja 3 kg raskused. Harjus on noolja ja külgedelt lamenenud kehaga, eriti iseäralik on tema erakordselt pikk ja kõrge seljauim.
Levila ja eluviis
Harjus elab kiirevoolulistes, selge- ja puhtaveelistes jõgedes alates Inglismaast ja Walesist kuni Musta mere, Uraali ja Põhja-Jäämere jõgikondadeni. Põhja-Ameerika arktilises regioonis on levinud eraldi alamliik Thymallus thymallus arctica.
Toitub enamasti väiksematest kaladest ja putukatest.
Eestis on harjuse püük keelatud aastaringselt ja ta on levinud vaid mõnedes jõgedes.
Siiski on viimasel ajal märgata harjusepopulatsioonide märgatavat suurenemist ning laienemist. Mõnedes jõgedes koguni sellisel määral, et ületab tunduvalt jõeforelli arvukuse nendes jõgedes.
Kuulub Eesti III kaitsekategooriasse.
Elimäki vald
2009. aastal liideti Kouvola linn, Kuusankoski linn, Elimäki vald, Anjalankoski linn, Valkeala ja Jaala uueks omavalitsuseks - Kouvola linn.
Külad
Haapala, Hongisto, Huitila, Hämeenkylä, Joensuu, Jokela, Kesola, Koria, Koskisto (Teutkoski), Kulhua, Lakiasuo, Löytty, Metsäuoti (Mettuoli), Metsäkulma, Mettälä, Moisio, Mommola, Mustila, Myllylä, Mäkiselkä, Naaranoja (Naara), Nappa, Nokkala, Peippola, Pitkäsilta, Porrassuo, Rahikkala, Ratula, Raussila, Soiniitty, Takamaa, Teuroinen, Villikkala, Vilppula, Värälä, Vähä-Moisio
Allaihha uluss
Allaihha uluss ehk Allajõahha uluss on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaa Sahha Vabariigi põhjaosas. Piirneb põhjas Ida-Siberi merega.
Läbi ulussi voolab Allaihha jõgi.
Ulussi halduskeskus on Tšokurdahhi alev, kus elab üle kolmandiku ulussi elanikest.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 3421, neist 40% jakuudid, 34% venelased ja 16% eveenid. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 3050.
1971. aasta Pärnu maleturniir
pisi|Pärnu suveturniiri võitja [[Leonid Štein]]
1971. aasta Pärnu suveturniir oli 1971. aasta suvel Pärnus korraldatud maleturniir mitme külalissuurmeistri osavõtul.
Pärnus sealse maleseltsi asutamise 75. aastapäevale pühendatud 14 osavõtjaga turniirile oli kutsutud Eesti maleparemiku kõrval eksmaailmameister Mihhail Tal, kunagine MM-tiitlipretendent David Bronštein (mängis 1951. aastal MM-matšis viiki Mihhail Botvinnikuga), kolmekordne NSV Liidu malemeister Leonid Štein ja NSV Liidu meistrivõistluste medalist Anatoli Lutikov.
Turniiri lõpptulemus
Štein ja Bronštein ei kaotanud ühtki partiid. Ühe kaotusega leppima pidanud Paul Keres (kaotas Šteinile) ja Mihhail Tal jäid turniiri võitnud Leonid Šteinist maha poole punktiga.
Südikalt esinenud meistrid Hillar Kärner ja Rein Etruk platseerusid turniiritabelis ettepoole suurmeister Lutikovist ja suurmeistri normi kahel korral täitnud Iivo Neist. Seejuures Kärner võitis Tali ja Etruk Lutikovi.
Paremusjärjestus
1. Štein 10 punkti, 2.–3. Keres ja Tal 9,5 p, 4. Bronštein 8,5 p, 5. Kärner 8 p, 6. Etruk 7,5 p, 7. Nei 6,5 p, 8. Lutikov 6 p, 9. Udo Tarve 5,5 p, 10. Harri Pohla 5 p, 11. Endel Kivioja 4,5 p, 12.–13. Andres Vooremaa ja Tõnu Õim 4 p, 14. Kalju Värk 2,5 p.
Harilik lodjapuu
Harilik lodjapuu (Viburnum opulus) on kuslapuuliste sugukonda kuuluv põõsaliik, Eestis pärismaine.
Rahvasuus tuntakse teda ka õispuu, koerõispuu, hullukoeramarjapuu ja leedripuuna.
Süstemaatika
Erinevates süstemaatikates liigitatakse harilik lodjapuu kas muskuslilleliste või kuslapuuliste sugukonda.
Morfoloogia
Harilik lodjapuu on heitlehine 2,5–4 m kõrgune põõsas.
Viietised õied paiknevad suurtes lamedates kännastes, mille servmised õied on sageli suuremad ja steriilsed. Värvuselt rohekas- või punakasvalged.
Marjataolised lihakad pikliku kujuga luuviljad on ühe lapiku seemnega, värvuselt erepunased ja maitselt mõruhapud, söödavad.
Harilikul lodjapuul on ümmargused kuni munajad vastakud sõrmroodsed lihtlehed, pealt on lehed paljad, alt pehmete karvadega kaetud. Lehed on enamasti tuhmrohelised, sügisel muutuvad punaseks. Kinnituvad varrele vastakuti.
Võrsed on algul hallikasvalkjad, punaka varjundiga ja roostevärvi pragudega, kandilised. Rohkelt harunevad vanemad oksad on hallid ja pikirõmelised.
Kasvukoht
Kasvab salu- ja lodumetsades, puisniitudel, harvem laanemetsas. Eelistab viljakaid ja niiskemaid muldi.
Kromofoor
Kromofoor ehk kromofoorne rühm on küllastumata, tihti konjugeeritud küllastumata keemiliste sidemetega aatomite rühm, näiteks aso-, nitroso-, nitro-, karbonüülrühm, mis kromofoori-auksokroomiteooria järgi põhjustab orgaanilise ühendi värvuse.
Harilik lodjapuu
Kulinaarias
Mahlast saab ilusat telliskivipunast toiduvärvi.
Kromofoor
Nüüdisaegse värvusteooria põhjal on värvus tingitud kogu ühendi struktuurist.
Harilik lodjapuu
Ravimtaimena
Ravimina kasutatakse eelkõige puukoort, harvem marju, õisi ja lehti kas keedisena või vedela ekstraktina verejooksude, eriti emakaverejooksu korral. Koorest tehtud tinktuur või tee leevendab väga efektiivselt menstruatsioonivalu, mõnel isegi nii, et ei ole vaja valuvaigisteid. Ingliskeelsetes riikides müüakse sellist tinktuuri või pulbrit tee jaoks nimega Cramp Bark. Noortest võsudest tehakse vanne nahahaiguste, vistrike ja sügeliste puhul.
Kromofoor
Võrdle: Kromatofoor
Harilik lodjapuu
Ravimtaimena
Septembris valmivad ja rohkesti C-vitamiini sisaldavad viljad on toiduks paljudele lindudele, kes aitavad ka seemnetel levida, näiteks tihased, varblased, siidisabad.
Triigi mõis
Triigi mõis on mitme Eesti mõisa nimi:
Amga uluss
Amga uluss on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaa Sahha Vabariigi lõunaosas.
Läbi ulussi voolab edelast kirdesse Amga jõgi.
Türistor
Türistor (kreeka keeles thyra 'uks' + inglise keeles resistor 'takisti') on ränistruktuuriga nelja- või enamakihiline pooljuhtseadis.
Türistor on selline pooljuhtelement, mis päripinge olemasolul pärast lühikese tüürvoolu impulsi andmist tüürelektroodile juhib voolu anoodilt katoodile. Türistor jääb avatud ehk juhtivasse olekusse ka pärast tüürimpulsi lõppu. Türistor sulgub siis, kui anoodvool väheneb nullilähedaseks. Türistore valmistatakse kõigist pooljuht-lülituselementidest suurimale voolule ja lubatavale vastupingele.
Häädemeeste valla vapp
150px|thumb|Häädemeeste valla vapp Häädemeeste valla vapp on Eesti haldusüksuse Häädemeeste valla vapp.
Amga uluss
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 17 251, neist 91% jakuudid, 5% venelased ja 2% evengid.
Häädemeeste valla vapp
Vapp on kinnitatud 1. detsembril 1997.
Türistor
Kui türistori katoodi ja anoodi vahel on piisavalt suur pinge ja tüürelektroodile antakse vooluimpulss, läbib elektrivool türistori nii kaua, kuni vool muudel asjaoludel katkeb või suunda vahetab.
Häädemeeste valla vapp
Vapi kirjeldus
Häädemeeste valla vapiks on kuldne kilp sinise müürihambulise päisega. Kuldsel väljal on sinine kahemastiline kahvelpurjestusega kaljas ning sinise välja keskel kaheksaharuline hõbedane täht.
Amga uluss
Uluss jaguneb 14 kohalikuks omavalitsuseks (nasleg):
Türistor
Türistori tööpõhimõtte esitas esimesena 1950. aastal William Bradford Shockley. Esimese türistori töötasid välja General Electricu insenerid Gordon Halli juhtimisel Bell Labsis 1956.
Häädemeeste valla vapp
Põhjendus
Kuld tähistab väärikust, õnne ja heaolu, sinine – merd, tõde ja lootust ning hõbe on valguse ja puhtuse tähis. Vapivärvid viitavad ka Eestile ja Pärnumaale. Häädemeeste valla ajaloos on suurt tähtsust omanud purjelaevaehitusele ning sellele viitab ka kaljas. Müürihambuline päis sümboliseerib riigipiiri, hõbetäht sihiteadlikust ja eesmärgikindlust.
Türistor
Türistoritüüpe
pisi|center|500px|Türistori füüsikaline struktuur, selle aseskeem, transistormudel ja tingmärk (EVS-EN 60617) Anode ‒ anood, Cathode ‒ katood, Gate (pais) ‒ tüürelektrood pisi|125px|Türistor
Häädemeeste valla vapp
Vapi kasutamise kord
Valla vapi kujutist võib kasutada värvilise ja must-valgena. Värvilisel kujutisel peavad värvid vastama täpselt Häädemeeste valla põhimääruses esitatud näidisele ja kirjeldusele.
Vapi ajalugu
1996. aasta kevadel korraldas Häädemeeste vallavalitsus valla sümboolika konkursi, mille võitis Ene Urbla esitatud kavand. Kuna Riigikantselei sümboolika osakond võttis valdade vappide kujundusi väga rangelt ja nõudis, et vapid vastaksid igati kõigile heraldika (vapiteadus) nõuetele, jäi vapp esialgu kinnitamata. Abi paluti Priit Herodeselt ning lõplik kujundus ongi tema looming. Kuigi vapi ja lipu kujundused valmisid juba 1996. aasta lõpuks, kinnitati need alles 1. detsembril 1997.
Maakri
260px|pisi|Maakri ärikeskus
Maakri on asum Tallinnas Kesklinna linnaosas. Asum piirneb Kompassi, Keldrimäe, Sibulaküla ja Südalinna asumiga. Maakri asum on üks väiksemaid asumeid Tallinnas, selle pindala on kõigest 0,13 km2.
260px|pisi|[[Jaani seegi kirik]]
Maakri asum ja tänav on saanud nime perekond Mackeri järgi, kellele kuulus Maakri 23 krundil asunud värvimistöökoda, mis tegutseb praegugi.
Ajalugu
Praeguse Maakri asumi territooriumil, Tartu maantee alguses asus Jaani seek ehk pidalitõbiste vendade maja. Seek rajati arvatavasti 1230. aastate teisel poolel ning selle juurde kuulus vesiveski, mida hiljem kutsuti Jaaniveskiks. Nii vesiveski kui ka seek põletati Liivi sõja ajal maha, kuid pärast sõda need taastati. Jaaniveskit kasutati viljaveskina veel 1886. aastalgi, kuid pärast seda müüdi see ja Tiigiveski Eduard Johansonile, kes rajas sinna piirkonda Tallinna Paberivabriku (Maakri, Paberi ja Tornimäe tänava vaheline maa-ala). Paberivabrik lõpetas tegevuse Nõukogude aja lõpus ning selle krunt müüdi aktsiaseltsile Stockmann.
19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses rajati Maakri piirkonda palju kauplusi, võõrastemaju jm, samuti tööstushooneid. Theodor Grünwald ostis 1877. aastal Maakri tänaval asuva krundi ning rajas sinna kahekorruselise tööstushoone. 1912. aastal sai alguse Grünwaldi nahavabriku rekonstrueerimine ning 1921. aastal muudeti ettevõte aktsiaseltsiks Union. Union ühendati 1940. aastal jalatsivabrikuga Globus, 1950. aastal sai kombinaat nimeks Kommunaar. Ettevõte lõpetas tegevuse 1998. aastal.
Uuemal ajal on piirkonda ehitatud mitu kõrghoonet. 1999. aastal valmis neist esimene – SEB panga 24-korruseline peahoone.
Olulisemad objektid
Maakri asumis asuvad Jaani seegi kirik ja Jaani seegi paviljon. Asumi territooriumile jäävad Stockmanni Kaubamaja ning Swissôtel Tallinn, Radisson Blu Sky Hotel ja teised linna silmapaistvamad kõrghooned.
Maakri asumi tänavad
260px|pisi|[[Maakri tänav]] Maakris asuvad Kivisilla tänav, Kuke tänav, Ants Lauteri tänav, Lennuki tänav, Liivalaia tänav, Maakri tänav, Pääsukese tänav, Tartu maantee, Tornimäe tänav ja Väike-Pääsukese tänav.
Nikolai Morilov
pisi|Nikolai Morilov [[Tour de Skil Prahas 2007. aasta detsembris]]Nikolai Sergejevitš Morilov (vene keeles Николай Сергеевич Морилов; sündinud 11. augustil 1986 Permis) on Venemaa murdmaasuusataja, kes sõidab põhiliselt sprindidistantse.
Morilov sai 2004. aastal juunioride MM-i Strynis 10 km vabasõidus pronksmedali. Esimest korda osales ta täiskasvanute rahvusvahelistel võistlustel 2007. aasta maailmameistrivõistlustel Sapporos, kus ta sai paarissprindis koos Vassili Rotševiga hõbemedali. 2009. aasta MM-il Liberecis oli Morilov sprindi vabasõidus kolmas. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris võitis ta sprinditeates koos Aleksei Petuhhoviga pronksmedali.
Morilov suusatas esimest korda maailma karikavõistlustel 2004. aasta detsembris Bernis, kus ta sai 1,35 km sprindi vabasõidus 36. koha. 2007. aasta 30. detsembril võitis ta Prahas peetud Tour de Ski sarja kuulunud sprindi vabasõidu. Esimese poodiumikoha MK-etapil sai ta 2009. aasta märtsis Lahtis, kui oli 1,2 km sprindi vabasõidus kolmas.
2009. aasta detsembris Düsseldorfi MK-etapil sai Morilov koos Aleksei Petuhhoviga paarissprindi vabasõidus esikoha.
Maailma karikas
Nikolai Morilov on osalenud MK-etappidel 93 korral ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 23. veebruar 2015</FONT> ). Poodiumile on ta jõudnud seitsmel korral, millest kolm korda on ta olnud kõige kõrgemal astmel.
NSV Liidu piirivalve Eestis
pisi|Endine Nõukogude Liidu piirivalve vaatlustorn [[Uitru säärel]] pisi|Sümboolne Nõukogude Liidu piiritulp endises [[Hara (Kuusalu)|Hara 10. piirivalvekordonis]]
Muskogee
Muskogee on rahvaarvult 11. linn Oklahomas.
NSV Liidu piirivalve Eestis
NSV Liidu piirivalve Eestis on ülevaade Eesti NSV territooriumil aastatel 1940–1941 ja 1944–1991 asunud ning tegutsenud NSV Liidu riigipiiri valvamisega tegelenud NSV Liidu piirivalve organisatsioonist ja tegevusest.
Muskogee
Linnas asub Bacone'i kolledž.
NSV Liidu piirivalve Eestis
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi piirivalve ettevalmistused iseseisva Eesti piiride kontrolliks algasid juba esimestel päevadel pärast NSV Liidu korraldatud juunipööret Eestis 21. juunil 1940. NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaat andis välja samal päeval (s.o 21. juunil) käskkirja nr 00867, mille alusel muudeti seni Eesti Vabariigi ja NSV Liidu riigipiiri valvanud 6., 8. ja 10. piirivalvesalga isikkoosseisu ning nad suunati oma uutesse dislotseerumispaikadesse Eesti lääne ja põhjapiirile. Eesti-NSV Liidu piiri jäid katma 7. (Kingissepa salk), 9. (Pihkva salk), 11. (Rõmšanski) piirivalvesalgad.
Muskogee
pisi|tühi|Baptistikirik Muskogees
NSV Liidu piirivalve Eestis
Eesti NSV sisejulgeolekut kontrolliv ja Nõukogude võimu riiklikku julgeolekut tagav Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaat moodustati alles pärast Eesti annekteerimist NSV Liidu poolt 8. augustil 1940.
6. piirivalvesalk
Staap oli Rakveres (isikkoosseis, 1167). Piirivalvesalga ülem oli riikliku julgeoleku polkovnik Andrei Jefstafjevitš Bulõga, vanempolitruk Pjotr Karlovitš Suvalov, staabiülem riikliku julgeoleku major Veniamin Fjodorovitš Nesterov. Piirivalvesalga teeninduspiirkonnas (mis ulatus Tallinna ja Suurupi lähedal asuvast Ninamaa neemest kuni Leningradi oblastis asuva Narvusi külani) moodustatud komandantuuride ülemad olid: 1. komandantuuris major Sokolov (hukkus lahingus 20. augustil 1941), 2. komandantuuris – kapten Lavrentjev (hukkus lahingus 20. septembril 1941), 3. komandantuuris – kapten I. G. Bobkov, 4. komandantuuris – kapten N. I. Tšugunov.
Nõukogude–Saksa sõja ajal jõudsid Saksa väed 7. augustil Kunda piirkonnas Soome laheni. Piirivalvesalk lõigati pooleks ning salga 1. ja 2. komandantuur koos salga staabiülem Nesteroviga taganes Leningradi piirkonda. Salga 3., 4. ja 5. komandantuur liideti aga NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 22. motolaskurdiviisi koosseisu ning osales 1941. aasta Tallinna kaitsmises Nõukogude vägede poolt.
8. piirivalvesalk
Salga staap oli Haapsalus (isikkoosseis, 1153). Piirivalvesalga ülem oli riikliku julgeoleku polkovnik Stepan Mihhailovitš Bunkov (Буньков Степан Михайлович), piirivalvesalga ülema asetäitja poliitalal pataljonikomissar Georgi Grigorjevitš Lanin (hukkus lahingus 13. juuli 1941), piirivalvesalga staabiülem riikliku julgeoleku kapten Konstantin Mihhailovitš Šiškov. Piirivalvesalga teeninduspiirkonnas (mis hõlmas Läänemere rannikut) moodustatud komandantuuride ülemad: komandantuur nr 2 major Smirnov (hukkus lahingus 13. juulil 1941); komandantuur nr 3 vanemleitnant Vostrikov; komandantuur nr 4 kapten Šarapov; komandantuur nr 5 kapten Rukavišnikov.
Pärast Nõukogude Liidu ja Saksamaa vahelise sõja algust jaotati piirivalvesalk nõukogude väejuhatuse korraldusel kaheks: 1. ja 2. kordon koos salga ülema Stepan Bunkov liideti aga NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 22. motolaskurdiviisi koosseisu ning osales 1941. aasta juulis Läänemaal Palivere-Risti-Ellamaa joonel ja Tallinna kaitsmises nõukogude vägede poolt. Salga 3., 4. ja 5. komandantuuri liikmed aga taganesid Leningradi piirkonda.
10. piirivalvesalk
Salga juhtkond, staap ja salga poliitosakond asusid Kuressaares (isikkoosseis, 1179). Piirivalvesalga ülem oli riikliku julgeoleku major Sergei Mihhailovitš Skorodumov, piirivalvesalga ülema asetäitja poliitalal pataljonikomissar Zahhar Fjodorovitš Braslavets (Браславец Захар Федорович), piirivalvesalga staabiülem riikliku julgeoleku major Ivan Hrisanovitš Kotšergin (Кочергин Иван Хрисанович). Piirivalvesalga teeninduspiirkonnas (mis hõlmas Läänemere saari, venepäraselt Moonsundi arhipelaag Saaremaad, Hiiumaad jt) moodustati 1., 2., 3., 4. ja 5. komandantuur.
3., 4. ja 5. komandantuur asusid Saaremaal ja nende koosseisus Saaremaal, kordonid nr 16– 31.
2. Balti mere piirivalvelaevade salk
Salga staap oli Tallinnas (isikkoosseis 1474), salga ülem: riikliku julgeoleku 2. järgu kapten Aleksandr Perfilov, sõjakomissar G. Semljakov, staabiülem riikliku julgeoleku 3. järgu kapten B. Tširkov. Salk koosnes 4 divisjonist:
11. üksik lennueskadrill
Lennueskadrilli staap asus Kuressaares (isikkoosseis 260). Eskadrilli lennukid asusid lennuväljadel Saaremaal (Kuressaare lennuväli) ja Hiiumaal (Kihelkonna vesilennukite baas) ning teostas merepiiri valvet Naissaarest kuni Leedu linna Palangani. Eskadrilli ülem: riikliku julgeoleku major N. Petrov, asetäitjaks poliitalal vanempolitruk N. Samohhin. Eskadrilli koosseisus oli 9 pommituslennukit SB ja 3 lähiluurelennukit MBR-2.
Lisaks neile kuulusid Läänemere ringkonda veel Liepājas asunud 12. piirivalvesalk (1190) ja 99. üksik rannakaitse piirivalvesalk Hanko poolsaarel (690) ja üksik piirivalvelaevade divisjon.
Balti Piirivalvepiirkonna vägede koosseisu kuulus ka NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 22. motolaskurdiviisi 3. polk, mis tegeles nõukogude ja kommunistlike asutuste valvega Tallinnas.
1944–1949
Esimesed piirivalveväeosad jõudsid Saaremaale 1944. ja 1945. aasta vahetusel, kuid ühtset piirivalvesüsteemi veel ei olnud ja taastatud NSV Liidu riigipiiri valvamise ülesannet täitsid spetsiaalsed jalaväeosad. Olukord muutus 1946. aasta sügisel, kui Eesti NSV Ministrite Nõukogu võttis vastu 26. oktoobri määruse nr 58 ühtsest piirivalvekorraldusest Eesti NSV territooriumil.
Piiritsooni kuulusid kõik saared Soome ja Riia lahes ning Mandri-Eesti rannaäärsed alad. Määratleti ka piiritsoonis elamise ja liiklemise kord. Rannavööndis võis liikuda ainult Eesti NSV Siseministeeriumi miilitsaorganite välja antud passiga, milles oli kohaliku piirivalve märge ja mis oli tembeldatud erilise pitsatiga. Kohalikud võimuorganid olid kohustatud koostöös piirivalvega seadma randades üles piiritsooni märgistuse. Inimestel oli keelatud võtta enda juurde korterisse ajutisi elanikke jms. Kalurid pidid kõik alused registreerima ning sadamates sisseseatud kord nägi ette alalise valve ja territooriumi piirdega ümbritsemise. Paadid lukustati ning aerud-tullid tuli hoida eraldi panipaigas.
Alates 1944. aasta novembri algusest asus Tallinnas Pärnu mnt. 27 NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Balti Ringkonna Piirivalvevägede juhatus. 1944. aasta lõpuks oli ringkonna formeerimine peaaegu lõpule viidud. Selle ülesandeks oli merepiiri kaitse okupeeritud Eesti ja Läti piires. ülemaks määrati kindralmajor Stepan Bannõhh, poliitosakonna ülemaks polkovnik I. Krotov. Ringkonna juhatus asus Tallinnas kuni 1950. aastate alguseni.
1944. aasta lõpus andis Balti laevastik ringkonnale üle laevad (osa neist kasutati piirivalveks juba enne sõda), mille baasil moodustati piirivalve mereväeosad.
Eestis asusid 1945. aastal järgmised NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Balti ringkonna piirivalvevägede väeosad:
Piirivalveobjektid Eestis 1946
Tallinnas oli 1945. aastal nõukogude piirivalve käsutuses vähemalt 30 krunti. Allpool on loetletud piirivalveüksuste (-salkade jm) ja -allüksuste (-kordonite ja -komandantuuride) asukohad Eestis väljaspool Tallinna seisuga 1.06.1946. Enamus neist objektidest olid aga piirivalvevägede kasutuses juba 1940–1941, uuesti hõivati need kohe pärast Saksa vägede taandumist 1944. aastal. Kõik objektid olevat üle antud kohalike võimude sellekohaste otsuste, määruste ja aktidega, mis pärinevad küll peamiselt ajavahemikust jaanuar–aprill 1945, olid aga reeglina reaalselt nõukogude vägede ja piirivalve kasutuses juba varem. Lisaks loetletuile oli ka kümneid maju ning üksikkortereid piirivalve käes n-ö tasuta rendil.
Tallinnas asus sõjaväeladu nr 30, mis allus NKVD-MVD Balti Ringkonna Piirivalvevägede Sõjaväevarustusvalitsusele.
Piirivalveobjektid Eestis väljaspool Tallinna 1. juuni 1946 seisuga: :
1949–1953
Aastatel 1949–1953 kuulusid Eesti NSV territooriumil asunud piirivalveväed NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Leningradi ringkonna Piirivalvevägede Valitsuse alluvusse.
1954–1955
Aastatel 1954–1955 kuulusid Eesti NSV territooriumil asunud piirivalveväed NSV Liidu Siseministeeriumi Leningradi ringkonna Piirivalvevägede Valitsuse alluvusse.
Leningradi ringkonna Piirivalveväed teostasid riigipiiri valvet Karjala ANSV-s asunud Pitkajärvest, Eesti NSV, Läti NSV ja Leedu NSV merepiiril, kuni Leedu NSV ja Kaliningradi oblasti halduspiirini.
1955–1963
Aastatel 1955–1963 kuulusid Eesti NSV territooriumil asunud piirivalveväed NSV Liidu Siseministeeriumi Leningradi ringkonna Piirivalvevägede Valitsuse alluvusse. 1957. aastal viidi läbi reorganiseerimine, mille käigus toodi RJK alluvusse seni NSV Liidu Siseministeeriumi alluvuses olnud NSV Liidu Piirivalveväed ning loodi 2. aprillil 1957 NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Riikliku Julgeoleku Komitee Piirivalvevägede peavalitsus, millele allutati piirivalveväed. Piirivalvevägede koosseisu oli ka eraldi merepiirivalve üksused.
1963. aastal ühendati Leningradi ringkonna piirivalveväed Põhja ringkonna piirivalvevägedega, Loode piirivalveringkonnaks (Краснознаменный Северо-Западный пограничный округ КГБ). Loode piirivalveringkonna väed teostasid riigipiiri valvet territooriumil, Arhangelskist kuni Kaliningradi oblastini. Piirivalvevägede valitsus asus Leningradi linnas. Loode piirivalveringkonda kuulusid: Leedu NSV, Läti NSV, Eesti NSV, Arhangelski oblast, Vologda oblast, Leningradi oblast, Murmanski oblast, Novgorodi oblast, Pihkva oblast, Karjala ANSV.
Balti Piirivalveringkond
23. oktoobril 1975 moodustati Loode piirivalveringkonna Eesti NSV, Läti NSV, Leedu NSV ja Kaliningradi oblasti territooriumitel asuvatest piirivalvevägede baasil Balti piirivalveringkond, mis teostas riigipiiri valvet Poola rahvavabariigi piirist, mööda Läänemere, Riia lahe ja Soome lahe rannikul. Piirivalveringkonna valitsus asus Riias, Läti NSV-s.
Piirivalve tegevuse aluseks oli NSV Liidu seadus "NSV Liidu riigipiiri kohta".
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Piirivalvevägede Peavalitsuse Punalipulisse Läänemere Piirivalveringkonda kuulusid 6 salka, neist Eesti alal Tallinna (Таллинский ПО), Rakvere (Раквереский ПО) ja Kuressaare (Кингисеппский ПО) salgad, ning lisaks neile 8. piirivalvesalk (s/o 2335) Ventspilsis, 23. piirivalvesalk (s/o 2114) Klaipedas, 95. piirivalvesalk (s/o 2297) Kaliningradis. Ringkonna staap (s/o 2582) ja komandantuur (s/o 9826) asusid Riias.
Kingissepa piirivalvesalk
11. piirivalvesalk (11-й Кингисеппский пограничный отряд КППО, в/ч 2133), s/o 2133. Staap ja õppekeskus Kuressaares, Tallinna tänav 19, elamud Pihtla tee 24. pisi|[[Sääre nina Vana vahitorn]] Piirivalve tehnilise vaatluse post sisaldas statsionaarseid radarid, prožektoreid ja visuaalvaatlusseadmeid. Piirivalve jalgsi- ja ratsapatrullid Saaremaal ja Hiiumaal liikusid ööpäevaringselt, mööda rannaäärt kulges õhuliin (hiljem maa-alune kaabel), mille kaudu tehti väeosa korrapidajale regulaarselt ettekandeid. Vilsandi piirivalvekordon viidi üle pärast õnnetult lõppenud vahejuhtumit, kus 1968. aastal kordoni komandör leitnant Dobrodejev lasi oma teenistusrelvast maha noore naise ja ka kohalerutanud majakaülema.
Tallinna piirivalvesalk
Tallinna piirivalvesalk ehk 106. Punalipuline piirivalvesalk – sõjaväeosa nr 2198 (106-й Таллинский пограничный отряд Таллин КППО), Rahumäe tee 4 Tallinnas. Kordonite numeratsioon muutus 1976. aastast. 106. piirivalvesalga piirivalvekordonid asusid aastail 1945–1975 algul Käsmust, siis Turbuneemest ja Tsitrest Põõsaspeani. Algselt oli kordoneid vähemalt 30, 1975. aastaks vähenes nende arv 20-ni, alates 1976. a-st oli neid 17. Aastail 1976–1992 oli salgal kaks komandantuuri (Paldiskis ja Vihterpalus, lõpuks lühikest aega Põial), Paldiskis paiknes ka 106. piirivalvesalga õppepunkt (Pakri tuletornist idas).
Tallinna üksik piirikontrollisalk
Tallinna Üksik piirikontrollisalk – sõjaväeosa nr 2333 (Отдельный Отряд Пограничного Контроля (ОКПП) "Таллин")
Rakvere piirivalvesalk
pisi|[[Vergi kordoni vaatlustorn helgiheitjahoonega]] 6. Punatähe ordeniga Gdynia piirivalvesalk Rakveres – sõjaväeosa nr 2294 (6-ой Пограничный Отряд, в/ч 2294). Aseris oli Rakvere piirivalvesalga õppepunkt ja Aseriaru väliõppekeskus, lasketiiruga. Piirivalve vaatlustornid: Vainupeal ja Kunda linnas, Viru-Nigula vallas, Rutjal, Käsmus, Natturil, Lobi neeme tipus, Salmistu vaatluspost. Piirivalve tehnilise vaatluse postid: Juminda TVP, Uusküla TVP , Leesi TVP.
Merepiirivalveüksused
NSV Liidu MN ja Riikliku Julgeoleku Komitee Piirivalvevägede Peavalitsuse Punalipulisse Läänemere Piirivalveringkonda koosseisu kuulusid ka Merepiirivalve valitsuse väeosad.
Tallinna Üksik piirivalve vahilaevade brigaad
3. üksik piirivalve vahilaevade brigaad Tallinn-Haapsalu-Paldiski – sõjaväeosa nr 2243 (3-я отдельная бригада пограничных сторожевых кораблей, ОБСКР).
Piirivalvelaevade 1. vahikaatrite divisjon asus Tallinnas Koplis Bekkeri sadamas (гавань Копли-Южная). Isikkoosseis Tallinn, Süsta tänav 5; elamu ja Tallinn, Kaluri tänav 1.
Piirivalvelaevade 2. vahikaatrite divisjon asus Haapsalus Holmil, staap Haapsalus Suur-Holmil.
Alatskivi valla lipp
thumb|Alatskivi valla lipp Alatskivi valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Alatskivi valla lipp.
Lipp kinnitati 20. märtsil 1997.
Lipu kirjeldus
Kangas on jaotatud horisontaalselt kolmeks osaks, kus alumine ja ülemine on rohelised, kumbki moodustab lipu kõrgusest 1/4. Keskmine väli on valge ja 2/4 lipu kõrgusest ning selle keskel asub Alatskivi valla vapi kujutis.
Kilbikujulisel vapil on kujutatud: parempoolsel osal hõbedase värviga Alatskivi lossi peasissekäik punasel pinnal ja vasakpoolsel ülemisel osal kolm rohelist kuuske hõbedasel pinnal ning alumisel osal sinisel põhjal kolm hõbedast lainelist joont.
Alatskivi valla lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ja normaalmõõdud 105 x 165 cm.
Mega Regina
Mega Regina (endine Mariella) on Itaalia-Prantsusmaa laevakompaniile Corsica Ferries kuuluv parvlaev.
Laev on ehitatud 1985. aastal Wärtsilä Perno laevatehases Turus. Aastail 1985–2021 kuulus laev Soome laevaettevõttele Viking Line ja kandis nime Mariella. Laev sõitis liinil Helsingi–Mariehamn–Stockholm, mida suviti pikendati Helsingist Tallinnani.
Mariella oli üks laevadest, mis osales Estonial mereõnnetusse sattunute päästmises 28. septembril 1994. 2006. aastal renoveeriti reisilaeva ning uuendati sisemust.
2021. aastal müüs Viking Line laeva koroonapandeemiast tingitud majandusraskuste tõttu Corsica Ferries SAS grupile. Mega Regina sõidab liinil Toulon–Ajaccio.
Kalle Kaarli
Kalle Kaarli (sündinud 27. juulil 1948) on eesti matemaatik.
Ta lõpetanud Tallinna 2. Keskkooli (1966) ja Tartu Riikliku Ülikooli (matemaatikateaduskond, 1971); 1979. aastal kaitses füüsika-matemaatikakandidaadi väitekirja.
Ta on olnud 1974. aastast Tartu Riikliku Ülikooli matemaatikateaduskonna algebra ja geomeetria kateedri õppejõud, 1983. aastast dotsent, 1994. aastast puhta matemaatika instituudi (hiljem matemaatika instituudi) professor universaalalgebra alal. 2014. aastast on ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Ta on olnud Eesti Matemaatika Seltsi president aastatel 2003−2009.
Ta on tegelenud universaalalgebra ja rühmateooriaga.
Koos Alden Pixleyga on ta koostanud monograafia "Polynomial Completeness in Algebraic Systems" (2001).
Isiklikku
Tema isa oli põllumajandusteadlane Karl Kaarli, vend on füüsik Rein Kaarli.
Rangluu
pisi|Inimese rangluud (punaselt) Rangluu (ladina keeles clavicula) on ülajäseme skeleti õlavöötme luu.
Kojastu kalmed
Kojastu kalmed on kivikalmed Märjamaa valla edelaosas Kojastu külas Tõigiva talu naabruses.
Kojastu kalmed rajati 1. aastatuhande 1. poolel pKr ning olid kasutuses ka veel 2. aastatuhande alguses. Kojastu kalmed on arheoloogiamälestisena kaitse all.
Tänapäevaks on kalmeid tugevalt rüüstatud. Osa kividest on minema viidud (looduslikult on Vigala kandis kive väga vähestes piirkondades) ning kalmetest on üle käinud ka aardekütid. Kalmete jäänused on kaetud mullakamaraga.
Edvīns Ķeņģis
Edvīns Ķeņģis (sündinud 12. aprillil 1959 Cēsises) on läti maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1991), FIDE vanemtreener (2015).
Ķeņģis täitis meistrinormi 1978. aastal. 1982. aastal andis FIDE talle rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai Ķeņģis 32-aastaselt 1991. aastal.
Ta on kaheksal korral tulnud Läti malemeistriks (1984, 1987–1990, 1997, 2004, 2005).
Aprillis 2004 võitis ta Pärnus peetud Jüri Vetemaa mälestusturniiri.
Ķeņģis on mänginud Läti võistkonna koosseisus kuuel maleolümpial (1992–1998, 2002, 2004).
Ta tegutseb ka treenerina. Ta on olnud Araabia Ühendemiraatide malekoondise treener. Tema õpilaste seas on ka 16-aastaselt suurmeistriks tõusnud Salem Saleh.
Quintette du Hot Club de France
Ansamblisse kuulusid Django Reinhardt (kitarr), Stephane Grappelli (viiul), Louis Vola (kontrabass) ning Joseph Reinhardt, Roger Chaput ja Pierre Ferret (rütmikitarr).
Ansambel tegutses aastatel 1934–1939.
Edela tänav
Edela tänav on tänav mitmes Eesti linnas: