cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Morea sõda
Koróni ja Mani (1685)
Olles eelmisel aastal tagala kindlustanud, võttis Morosini sihi Peloponnesosele, kus kreeklased olid hakanud ilmutama mässumärke. Juba 1684. aasta kevadel olid Osmanite võimud vahistanud ja hukanud Kórinthose metropoliidi Zachariase osalemise eest revolutsioonilistes ringides. Samal ajal algasid mässulised liikumised maniootide seas, kes pahandasid privileegide ja autonoomia kaotust, sealhulgas Osmanite garnisonide rajamist Zarnata, Kelefá ja Las kindlustesse, mida nad pidid kannatama koostöö tõttu veneetslastega Kreeta sõjas. Varasügisel otsustas kohaliku piiskopi Joachimi juhitud koosolek abi saamiseks veneetslaste poole pöörduda ja 20. oktoobril saabus kümnemeheline saatkond Zakynthosesse, et Morosiniga kokku leppida. Arutelud venisid 1685. aasta veebruarini, kui Veneetsia ülemjuhataja otsustas lõpuks manioote relvade ja laskemoonaga varustada. Vahepeal ei istunud Osmanite võimud jõude. Juba eelnevatel kuudel olid nad tugevdanud oma vägesid Lakoonikas ja veebruaris tungis uus Morea serasker Ismail Paşa 10 000 mehega Máni poolsaarele. Manioodid avaldasid vastupanu, kuid nende uued abipalved veneetslastele märtsi alguses lõppesid ainult nelja laskemoonalaeva saatmisega Daniel Dolfini juhtimisel. Selle tulemusena olid manioodid sunnitud alistuma ja andsid oma lapsed seraskerile pantvangideks.
Lõpuks 21. juunil asus Veneetsia laevastik teele Peloponnesosele ning 25. juunil randus Veneetsia üle 8000-meheline armee endise Veneetsia kindluse Koróni lähedal ja asus seda piirama. Manioodid jäid esialgu passiivseks ning mõnda aega ohustasid piiravate kristlaste vägede positsiooni Náfplio kuberneri Halil Paşa juhitud väed ja kapudan paşa juhitud Osmanite laevastiku poolt maale saadetud värsked abiväed, nii Náfplios kui ka Kalamátas. Osmanite jõupingutused piiramisrõngast murda said lüüa ja 11. augustil kindlus alistus. Vaatamata ohutu läbipääsu lubadusele mõrvati garnison reetmise kahtluse tõttu.
Kampaaniahooaeg lõpetati Igoumenítsa vallutamisega 11. novembril ja hävitamisega. Taas võtsid haigused Veneetsia armee talvekorteris oma lõivu. Eriti suured kaotused olid Saksa kontingendi seas, kes kaebasid Veneetsia võimude hooletuse ja neile saadetud sageli riknenud toidu üle: hannoverlased üksi kaotasid 1685. aprillist 1686. aasta jaanuarini haigustele 736 meest, vastandina 256 lahingus.
Navarino, Methóni ja Náfplio (1686)
thumb|right|200px|Methóni kindlus ja sadam 1688. aastal
Järgmisel aastal haarasid Osmanid initsiatiivi, rünnates märtsi alguses Kelefát, sundides Morosinit kiirendama oma lahkumist Joonia saartelt. Osmanid rajasid piiramisrõnga, kuid taandusid Venieri juhitava Veneetsia laevastiku saabumisel, ning 30. märtsil alustas Morosini oma vägede randumist Messeenia lahes. Veneetsia vägede kogunemine oli aeglane ja Morosini pidi ootama abivägede saabumist 13 galeeri kujul Paavstiriigilt ja Toscana suurhertsogkonnalt, samuti veel palgasõdureid, mis tõstsid tema armee suuruseks u 10 000 jalameest ja 1000 ratsameest, enne kui alustas oma edasitungi mai lõpus. Morosini enda soovitusel määrati maavägede juhiks Rootsi veteranmarssal Otto Wilhelm von Königsmarck, samas kui Morosini säilitas laevastiku juhtimise. Königsmarck taotles ja sai ka nõusoleku, et veneetslased palkaksid mitmeid teisi kogenud ohvitsere, eriti piiramissõja eksperte.
thumb|right|200px|Vincenzo Coronelli "Vaade Náfpliole merelt", taustal Palamídi kõrgustik
Veneetslased viisid siis välgukiirusel oma väliarmee Messeeniast välja ja maandasid selle 30. juulist 4. augustini Tolós, efektsel kaugusel Peloponnesose pealinnast Náfpliost. Kohe esimesel päeval viis Königsmarck oma väed Palamídi mäge vallutama, mis oli siis vähe kindlustatud ja kust paistis vaade linnale. Linna komandör Mustafa Paşa viis tsiviilisikud Akronauplia tsitadelli ja saatis abi saamiseks kiireloomulised sõnumid serasker Ismail Paşale; enne kui veneetslased jõudsid oma maalemineku lõpule viia, jõudis Ismail Paşa 4000 ratsaniku ja 3000 jalamehega Árgosesse ning püüdis ümberpiiratud garnisoni abistada. Veneetslased alustasid 7. augustil abivägede vastu rünnakut, mis lõppes Árgose vallutamise ja Paşa sundimisega taganeda Kórinthosesse, kuid kahe nädala jooksul, alates 16. augustist olid Königsmarcki väed sunnitud pidevalt tõrjuma Ismail Paşa vägede rünnakuid, tõrjuma ümberpiiratud garnisoni rünnakuid ja toime tulema uue katkupuhanguga – hannoverlased lugesid 2750 mehest 1200 haigeks ja haavatuks. 29. augustil alustas Ismail Paşa ulatuslikku rünnakut Veneetsia laagri vastu, kuid sai raskelt lüüa, kui Morosini maandas 2000 meest laevastikult tema tiivale. Mustafa Paşa loovutas linna samal päeval ja järgmisel päeval korraldas Morosini võidukäigu linna. Linna 7000 moslemit, sealhulgas garnison, viidi Tenedosele. Teade sellest suurest võidust võeti Veneetsias rõõmsalt ja pidulikult vastu. Náfpliost sai veneetslaste peamine baas, Ismail Paşa aga taganes Vostitsasse Peloponnesose põhjaosas pärast seda, kui tugevdas Kórinthose garnisone, mis kontrollisid läbipääsu Kesk-Kreekasse. Osmanite väed mujal sattusid segadusse, kui levisid valed kuulujutud, et sultan oli käskinud Peloponnesose evakueerida; nii tapsid Osmanite sõdurid Karýtainas oma komandöri ja läksid laiali.
Osmanite laevastik kapudan paşa juhtimisel, mis oli saabunud Saroni lahte, et tugevdada Osmanite positsioone Kórinthoses, oli nende uudiste tõttu sunnitud pöörduma tagasi Dardanellidesse. Oktoobri alguses juhtis Morosini oma laevu asjatult Osmanite laevu otsides; selle ekspeditsiooni osana maabus Morosini Pireuses, kus teda ootasid Ateena peapiiskop Jakob ja linna märkimisväärsed isikud, kes pakkusid talle 9000 reaali andamit. Pärast Salamise, Aígina ja Ýdra külastamist naasis Morosini 16. oktoobril koos laevastikuga Náfplio lahte. Umbes samal ajal jõudis haripunkti ka Saksa palgasõdurite rahulolematus, mis oli tingitud nende kaotustest haigustele ja tajutavast hooletusest saagi jagamisel, ning paljud, sealhulgas kogu Saksi kontingent, pöördusid tagasi koju. Sellegipoolest suutis Veneetsia kaotused korvata uue värbamiskampaaniaga Hessenis, Württembergis ja Hannoveris. Üheksa-aastase sõja peatse puhkemise ja üldise nõudluse tõttu palgasõdurite järele ei olnud suurem osa uutest värvatutest veteransõdurid; värbajad olid sunnitud värbama isegi Prantsuse desertööre ja Veneetsiasse suunduva marsi ajal deserteeris omakorda üle 200 mehe. Taas kord lükkas abivägede ootamise vajadus Veneetsia operatsioonide alguse 1687. aastal juulini edasi.
Pátra ja vallutuse lõpuleviimine (1687)
thumb|right|200px|Vincenzo Coronelli "Vaade Pátrale 1708. aastal"
Vahepeal olid Osmanid moodustanud Pátras tugeva kaevikutest ümbritsetud laagri 10 000 mehega Mehmed Paşa juhtimisel. Kuna Osmaneid varustati üle Kórinthose lahe väikeste laevadega, oli Morosini esimene samm Peloponnesose põhjaranniku mereblokaad. Seejärel maandas Morosini 22. juulil esimesed oma 14 000 sõdurist Pátrast läänes. Kaks päeva hiljem, kui suurem osa Veneetsia vägedest oli maandunud, juhtis Königsmarck oma armee Osmanite laagrit ründama, valides selle kaitses nõrga koha. Osmanid võitlesid vapralt, kuid päeva lõpuks olid nad sunnitud taganema, jättes maha üle 2000 hukkunu ja haavatu, 160 suurtükki ja palju varustust, 14 laeva ja komandüri oma lipu. Kaotus demoraliseeris Osmanite Pátra linnuse garnisoni, mis lahkus sellest ja põgenes Río kindlusse ("Morea linnus"). Järgmisel päeval, kui rannikul patrullisid Veneetsia laevad, lahkusid Mehmed ja tema sõdurid ka Ríost ja põgenesid ida suunas. Taganemine muutus kiiresti paanikaks, millega sageli ühinesid ka Kreeka külaelanikud ja mis levis samal päeval üle Kórinthose lahe ka mandrile. Nii suutsid veneetslased üheainsa päeva jooksul, 25 juulil, vallutada ilma vastupanuta Río ja Antírrio kaksikkindlused ("Väikesed Dardanellid") ning Náfpaktose (Lepanto) linnuse. Osmanid peatasid oma taganemise alles Teebas, kus Mehmed Paşa asus oma vägesid ümber koondama.
Veneetslased järgnesid sellele edule viimaste Osmanite bastionite alandamisega Peloponnesosel: Chlemoutsi alistus Angelo De Negrile Zakynthosest 27. juulil, samas Königsmarck marssis itta Kórinthose suunas. Osmanite garnison hülgas Akrokorintti tema lähenemisel pärast linna põlemapanemist, mille veneetslased 7. augustil vallutasid. Morosini andis nüüd korralduse kampaania ettevalmistamiseks üle Kórinthose maakitsuse Ateena suunas, enne kui ta läks Mystrasesse, kus ta veenis Osmanite garnisoni alistuma, ning manioodid hõivasid Karýtaina, mille Osmanite garnison oli maha jätnud. Peloponnesos oli täieliku Veneetsia kontrolli all ja ainult Monemvasiá (Malvasia) kindlus kagus, mida piirati 3. septembrist alates, jätkas vastupanu, pidades vastu 1690. aastani. Need uued edusammud tekitasid Veneetsias suurt rõõmu ning Morosinit ja tema ohvitsere autasustati. Morosini sai võidutiitli Peloponnesiacus ja tema pronksbüst pandi välja Veneetsia Ülemnõukogu saali, midagi, mida elava kodaniku heaks ei olnud kunagi varem tehtud. Königsmarck sai preemiaks 6000 tukatit kullas ja palgatõusu 24 000 tukatini aastas, Maximilian Wilhelm von Braunschweig und Lüneburg, kes juhatas Hannoveri sõdureid, sai juveelmõõga 4000 tukati väärtuses ning sarnaseid kingitusi tehti paljudele armee ohvitseridele.
Ateena okupeerimine (1687–88)
Veneetsia positsioon Peloponnesosel ei saanud olla kindel seni, kuni Osmanid hoidsid kinni Kesk-Kreeka idaosast, kus Teeba ja Negroponte (Chalkída) olid märkimisväärsed sõjalised kantsid. Nii randus Königsmarcki 10 750-meheline armee 21. septembril 1687 Elefsínas, samas sisenes Veneetsia laevastik Pireusesse. Türklased evakueerisid kiiresti Ateena linna, kuid garnison ja suur osa elanikkonnast tõmbusid iidsesse Ateena akropoli, olles otsustanud vastu pidada, kuni Teebast saabub abiväge. Veneetsia armee seadis Pnyksile ja teistele linna kõrgendikele üles kahuri- ja mortiiripatareid ning alustas Akropoli piiramist, mis kestis kuus päeva (23.–29. september) ja põhjustas iidsetele monumentidele palju hävingut. Osmanid lammutasid esmalt Athena Nike templi, et püstitada kahuripatarei, ja 25. septembril plahvatas Veneetsia kahurikuul püssirohuhoidlas Propylaias. Kõige olulisem tekitatud kahju oli Parthenoni hävitamine. Türklased kasutasid templit laskemoona hoidmiseks ja kui 26. septembri õhtul tabas hoonet mortiiri mürsk, hukkus plahvatuses 300 inimest ning hävis täielikult templi katus ja suurem osa seintest. Vaatamata tohutule hävingule, mille põhjustas "imeline lask", nagu Morosini seda nimetas, jätkasid türklased kindluse kaitsmist, kuni 28. septembril lõi Königsmarck tagasi Teebast tulnud Osmanite armee abikatse. Seejärel garnison kapituleerus tingimusel, et ta transporditakse Smürnasse.
thumb|right|200px|Aastatel 1692–1694 ehitatud [[Veneetsia Arsenali triumfaalne sissepääs Pireusest röövitud lõvikujudega]]
Vaatamata Ateena langemisele ei olnud Morosini positsioon kindel. Osmanid kogusid Teebasse armeed ning nende 2000-meheline ratsavägi hoidis tõhusalt kontrolli all Atikat, piirates veneetslasi Ateena ümbrusega, nii et veneetslased pidid rajama kindlusi, et kindlustada Ateenat Pireusega ühendav tee. 26. detsembril lahkus 1400-meheline jäänuk Hannoveri kontingendist ja uus katkupuhang talvel nõrgestas veelgi Veneetsia vägesid. Veneetslastel õnnestus värvata Atika maaelanikkonna hulgast 500 arvaniiti sõduriteks, kuid teised kreeklased ei soovinud Veneetsia armeega ühineda. 31. detsembril toimunud nõukogul otsustati Ateenast loobuda ja keskenduda teistele projektidele, näiteks Negroponte vallutamisele. Munikhias kindlustati evakueerimise katmiseks laager ja soovitati, kuid ei lepitud kokku, et Akropoli müürid tuleks maatasa teha. Kui Veneetsia lahkumise ettevalmistused said ilmseks, otsustasid paljud ateenlased lahkuda, kartes Osmanite kättemaksu: Veneetsia laevad evakueerisid 622 perekonda, u 4000–5000 inimest, kes asusid kolonistidena Argolídasse, Korinthíasse, Pátrasse ja Egeuse mere saartele. Morosini otsustas vähemalt mõned iidsed mälestusmärgid saagiks võtta, kuid 19. märtsil kukkusid Poseidoni ja Nike vankri kujud alla ja purunesid tükkideks, kui neid Parthenoni läänefrontoonilt eemaldati. Veneetslased loobusid katsest eemaldada templist täiendavaid skulptuure ja võtsid selle asemel mõned marmorlõvid, sealjulgas kuulsa Pireuse lõvi, mis oli andnud sadamale selle keskaegse nime "Porto Leone", ja mis tänapäeval seisab Veneetsia Arsenali sissepääsu juures. 10. aprillil evakueerusid veneetslased Atikast Peloponnesosele.
Rünnak Negropontele (1688)
3. aprillil 1688 valiti Morosini uueks Veneetsia doodžiks, kuid ta jäi Veneetsia vägede juhiks Kreekas. Senat tegi suuri jõupingutusi oma vägede täiendamiseks Kreekas, kuid järjekordselt lükkas vajadus täiendusi oodata operatsioonide alguse juuni lõppu. Vaatamata Ateena ekspeditsiooni läbikukkumisele oli sõjaõnn endiselt soodne: Osmanid olid hädas mitmete lüüasaamistega Ungaris ja Dalmaatsias: pärast katastroofilist Mohácsi lahingut puhkes 1687. aasta novembris mäss, mille tulemusel vallandati ja hukati suurvesiir Sarı Süleyman Paşa ning tagandati isegi sultan Mehmed IV (valitses 1648–1687), keda asendas tema vend Süleyman II (valitses 1687–1691). Mitmed Morosini nõunikud pakkusid välja sobiva hetke Kreeta tagasivallutamise katseks, kuid uus doodž keeldus ja nõudis kampaaniat Negroponte vastu.
Stačiūnai
Stačiūnai on küla Leedus Pakruojise rajoonis Lygumai vallas. Küla asub Obelė jõe kaldal.
Olav Sammal
Olav Sammal (31. august 1927, Türi – 24. detsember 2011) oli eesti tehnikateadlane.
Stačiūnai
Külas on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 181 valminud katoliku kirik ja selle kellatorn, sealne tuulik ning kalmistu kabel.
Küla järgi on nimetatud Juuru lademe Stačiūnai kihistu.
Morea sõda
Rünnak Negropontele (1688)
11 juulil alustasid esimesed Veneetsia sõdurid Negroponte juures maabumist ja asusid kaks päeva hiljem seda piirama. Veneetslased olid koondanud märkimisväärse jõu, 13 000 sõdurit ja veel 10 000 meest laevastikus 6000-mehelise Osmanite garnisoni vastu, kes osutas sihikindlat vastupanu. Veneetsia laevastik ei suutnud linna täielikult blokeerida, mis võimaldas Ismail Paşa vägedel ümberpiiratud linnusesse üle Évripose väina varusid parvetada. Veneetslased ja nende liitlased kandsid suuri kaotusi, eriti järjekordse katkupuhangu tõttu, sealhulgas kindral Königsmarck, kes suri katku 15. septembril, samas kui Malta ja Püha Stephanuse rüütlid lahkusid varasügisel piiramiselt. Pärast seda, kui viimane rünnak 12. oktoobril osutus kulukaks ebaõnnestumiseks, pidi Morosini tunnistama kaotust. 22. oktoobril jättis Veneetsia armee, olles kaotanud kokku u. 9000 meest, Negroponte ja suundus Árgosesse. Koos nendega läks sõjapealik Nikolaos Karystinos, kes oli algatanud ülestõusu Lõuna-Euboias ja püüdnud edutult vallutada Kárystose linnust.
Olav Sammal
Elulugu
Olav Sammal oli käsitöölise poeg.
Volnovahha
Volnovahha (ukraina keeles Волноваха) on linn Ukrainas Donetski oblasti edelaosas, Volnovahha rajooni halduskeskus. Linn asub 48,5 km kaugusel Donetski keskusest edelas.
Stačiūnai
Ajalugu
Aastal 1916 asusid sakslased läbi küla Jelgavasse viivat raudteed rajama, sealjuures kaevati lahti sealsed muinaskalmed, millest vanimad pärinesid III sajandist ja andsid tunnistust sellest, et küla eksisteeris juba toona.
Olav Sammal
Elulugu
Ta lõpetas 1948. aastal Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi ja 1952. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi tööstus-tsiviilehituse erialal. Aastatel 1957–1961 oli ta aspirant.
Morea sõda
Rünnak Negropontele (1688)
Piiramisest ja haigustest kurnatud Hannoveri ja Hesseni palgasõdurite riismed lahkusid Kreekast 5. novembril. Morosini üritas 1689. aasta lõpus rünnata Monemvasiát, kuid tervise halvenemine sundis teda varsti pärast seda Veneetsiasse tagasi pöörduma. Teda asendas ülemjuhataja kohal Girolamo Cornaro. See tähistas Veneetsia ülemvõimu lõppu ja paljude edukate, kuigi lõpuks mitte otsustavate Osmanite vasturünnakute algust.
Stačiūnai
Ajalugu
Aastal 1936 taastati sealne kihelkond. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi halduskeskus.
Olav Sammal
Elulugu
1963. aastal sai ta Eesti Teaduste Akadeemiast tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga "Pingete määramise võimalusi peeneteralistes betoonides".
Sammal oli aastatel 1950–1957 Riikliku Projekteerimise Instituudi Eesti Projekt konstruktor, aastatel 1962–2000 ETUI teadur ja vanemteadur, ETUI osakonna BetonTEST juhataja, aastast 2000 OÜ ETUI Betontest juhataja.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: elektrooniline mõõteaparatuur ja mõõtmismetoodika betoon- ja raudbetoonkonstruktsioonide sisepingete, deformatsioonide, tugevuse ja ühtluse määramiseks. Arendanud negentroopia meetodit betooni keskkonnale ja betooni otsese pingemõõtmise meetodit, loonud uue pingeanduri, korraldanud BPM-tüüpi mõõteaparatuuri tootmist ja kasutusele võtmist. Viis betooni tugevuse ja ühtluse määramise löögi-impulsi meetodi mikroprotsessortehnika rakendamisega BCM-tüüpi aparatuuris vastavate mõõteseadmete valmistamise ja kasutusele võtmiseni Eestis ja mujal. Mõlema mõõtmismetoodika sünteesina loodud betoon- ja raudbetoonkonstruktsioonide tehniliste ressursside prognoosimise negentroopia meetod pälvis riikliku preemia. Aastast 1974 Rahvusvahelise Pingebetooni Föderatsiooni (FIP) liige, osalenud FIP-i töös ja esinenud ettekannetega rahvusvahelistel kongressidel. Eesti Betooniühingu asutajaliige (2004). Eesti NSV riiklik preemia (1985). 80 teadus- ja aimeartiklit, üks monograafia, 10 autoritunnistust, üks Prantsuse (1963) ja üks Inglise patent (1963).
Morea sõda
Lahingud Dalmaatsias
Morea sõjas piiras Veneetsia vabariik Sinjit 1684. aasta oktoobris ning taas 1685. aasta märtsis ja aprillis, kuid mõlemal korral edutult. 1685. aasta katsel aitas Veneetsia armeed kohalik Poljica vabariigi miilits, kes sellega mässas oma 1513. aastast kehtinud nominaalse Osmanite ülemvõimu vastu. Püüdes Poljicale kätte maksta, ründasid Osmanid 1685. aasta juunis Zadvarjet ning 1686. aasta juulis Dolacit ja Srijanet, kuid löödi tagasi ja kandsid suuri kaotusi. Nii Poljica kohalike elanike kui ka morlahide abiga langes Sinji kindlus 30. septembril 1686 lõpuks Veneetsia armee kätte. 1. septembril 1687 algas Herceg Novi piiramine ja lõppes 30. septembril Veneetsia võiduga. Knin võeti pärast 12-päevast piiramist 11. septembril 1688. Knini kindluse vallutamine tähistas Veneetsia eduka kampaania lõppu laiendada oma territooriumit Dalmaatsia sisemaale ja see määras ka suure osa lõplikust piirist Dalmaatsia ja Bosnia ja Hertsegoviina vahel, mis püsib tänini. Osmanid piirasid Sinji uuesti Teises Morea sõjas, kuid tõrjuti tagasi.
Volnovahha
Volnovahha asustustihedus on keskmiselt 1116 inimest ruutkilomeetri kohta.
Morea sõda
Lahingud Dalmaatsias
26. novembril 1690 võttis Veneetsia Vrgoraci, mis avas tee Imotski ja Mostari suunas. 1694. aastal õnnestus neil hõivata Ragusa vabariigist põhja pool asuvad alad, nimelt Čitluk, Gabela, Zažablje, Trebinje, Popovo polje, Klobuk ja Metković. Lõpliku rahulepinguga loobus Veneetsia nii Popovo polje kui ka Kleki ja Sutorina aladest, et säilitada Ragusa lähedal olemasolev demarkatsioon.
Volnovahha
Ajalugu
2014. aasta 22. mail ründasid tuvastamata relvastatud isikud Volnovahha juures Ukraina armee kontrollpunkti. Rünnakus hukkus vähemalt 14 Ukraina ajateenijat. 12 haavatasaanud sõdurist suri üks hiljem, mis tegi sellest Ukraina relvajõudude selle ajani suurima inimkaotuse Donbassi sõjas.
Morea sõda
Osmanite taastõusmine
Uus Osmanite sultan soovis esialgu rahulepingut, kuid Üheksa-aastase sõja puhkemine 1688. aastal ja sellele järgnenud Austria ressursside ümbersuunamine Prantsusmaa vastu võitlemisele julgustas Osmanite juhtkonda sõda jätkama. Uue suurvesiiri Köprülü Fazıl Mustafa Paşa võimeka juhtimise all läksid Osmanid üle vastupealetungile. Kuna põhilised jõupingutused olid suunatud Austria vastu, ei suutnud Osmanid kunagi säästa piisavalt mehi, et Veneetsia saavutatu täielikult tagasi pöörata.
's-Hertogenboschi vald
's-Hertogenboschi vald on 2. järgu haldusüksus Hollandi lõunaosas Põhja-Brabandi provintsis. Valla keskuseks on 's-Hertogenboschi linn.
Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark
pisi|Pilsumer Watt vaadatuna Leyhörni poolsaarelt, Ida-Friisimaa pisi| Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark (saksa: Nationalpark Niedersächsisches Wattenmeer) loodi 1986. aastal ja hõlmab Ida-Friisi saared, padumere ja soolapadurid Dollarti lahest Hollandi piiril läänes Cuxhavenini Elbe laevakanalil idas.
Tasakaaluprofiil
Tasakaaluprofiil (inglise profile of equilibrium või equilibrium profile) on jõesängi pikiprofiili ning mere või järve ranna ja nõlva ristprofiili teoreetiline kuju, mille korral veekogudes ei toimu setete kulutust (ärakannet) ega kuhjumist.
's-Hertogenboschi vald
Valla pindala on 91,26 km², millest maismaad on 84,45 km² ja vett 6,81 km².
Morea sõda
Limberákis Gerakárise tõus
1688. aasta lõpus pöördusid türklased abi saamiseks maniootide juhi Limberákis Gerakárise poole, kes oli aidanud neid Kreeta sõjas Mani sissetungi ajal, kuid oli sellest ajast peale piraatluse eest Konstantinoopolis vangis. Ta vabastati, kuulutati "Mani beiks", tal võimaldati värvata mõnesajameheline vägi ja ühineda Osmanite armeega Teebas. Hoolimata asjaolust, et ta ei olnud kunagi juhtinud ühtegi suurt armeed, pidi Gerakáris mängima suurt rolli sõja viimastel etappidel, kuna tema julged ja hävitavad rüüsteretked destabiliseerisid Veneetsia kontrolli ja osutusid vabariigi ressursside pidevaks kurnajaks. 1689. aasta kevadel korraldas Gerakáris oma esimese rünnaku Veneetsia positsioonidele Kesk-Kreeka lääneosas 2000 türklase, albaanlase ja kreeklase segaväega. Gerakáris hõivas ja põletas maha Mesolóngi, rüüstas Váltose ja Xirómero piirkondades ning käivitas rünnakud Veneetsia kantsidele Aitolikós ja Vónitsas.
Jüri Trepp
Jüri Trepp (23. november 1867 Valila küla, Udeva vald, Koeru kihelkond – 6. jaanuar 1934) oli Eesti vedurijuht ja Vabadussõja veteran.
Morea sõda
Limberákis Gerakárise tõus
Selle uue ohu tõrjumiseks jätkasid veneetslased oma katseid võita enda poole kohalikke liidreid ning värvata kohalikke ja pagulastest kreeklasi miilitsatesse. Sel viisil moodustas vabariik kaks sõjarühma, ühe Karpenísis Kreeka armatoloste kaptenite ja Dalmaatsia ohvitseride Spanose, Chormopoulose, Bossinase, Vitose ja Lubozovichi juhtimisel ning teise Lidoríkis kaptenite Kourmase, Meïdanise ja Elias Damianovichi juhtimisel. Samal ajal oli suur eikellegimaa idas Osmanite kantside ja läänes Veneetsia kontrolli all olevate alade vahel üha enam varjupaigaks iseseisvatele nii kristlaste kui ka moslemite sõjasalkadele, keda täiendasid Albaania ja Dalmaatsia desertöörid Veneetsia armeest. Kohalik elanikkond oli seega veneetslaste ning nende kreeklastest ja dalmaatslatest abivägede, kes korjasid katuseraha, röövivate sõjarühmade rüüste ning Osmanite, kes nõudsid endiselt regulaarsete maksude tasumist, meelevallas. Konflikti keerukust illustreerib tõsiasi, et Gerakáris tõrjuti 1689. aasta juunis rünnakus Salonale (Ámfissa) Dimitrios Charopolitise ja Elias Damianovichi juhtimisel kohalike elanike poolt tagasi, kuid samal ajal kaitses Gerakáris Ágrafa ja Karpenísi külasid kristlike röövivate sõjasalkade eest. Gerakáris üritas veenda paljusid sõltumatuid sõjarühmitusi Osmanite teenistusse astuma, kuid ilma suurema eduta. Ta suutis edukamalt veenda paljusid 1688. aastal linnast põgenenud ateenlasi oma kodudesse tagasi pöörduma, pärast seda, kui Osmanite serasker garanteeris, et neile ei tule mingeid vastumeetmeid.
1690. aastal tungisid tugevdatud Osmanite väed läbi Kesk-Kreeka ja kuigi nad löödi rünnakus Lepantole tagasi, taastasid nad kontrolli Lepantost ida pool asuva tagamaa üle. Ka veneetslased saavutasid edu: Monemvasiá langes 12. augustil 1690, eemaldades sellega viimase Osmanite bastioni Moreas.
Volnovahha
Ajalugu
2015. aasta 13. jaanuaril, umbes kella poole kolme ajal päeval lõhkes Volnovahhast 4 km kaugusel asuva Bugassi küla juures mitmelasulisest raketiheitjast "Grad" tulistatud rakett reisibussi kõrval. Kohapeal hukkus 10 inimest (6 naist ja 4 meest), 18 sai haavata,  kolme haavatu elu ei õnnestunud arstidel päästa. 2017. aasta 13. jaanuaril avati Volnovahhas monument hukkunute mälestuseks.
Tasakaaluprofiil
Joonisel kujutatuna sarnaneb tasakaaluprofiil paraboolkõveraga.
Morea sõda
Limberákis Gerakárise tõus
1692. aastal juhtis Gerakáris Osmanite sissetungi Peloponnesosele. Ta vallutas Kórinthose ning piiras edutult Akrokorinttit ja Árgost, enne kui Veneetsia abivägede saabumine ta taganema sundis. Pärast uusi invasioone Peloponnesosele 1694. ja 1695. aastal läks Gerakáris üle Veneetsia laagrisse. Veneetsia ei talunud kaua tema tsiviilelanikkonna jõhkrat ja metsikut kohtlemist ning tema intrigeerimist Mani bei ametikoha pärast, ning pärast Árta jõhkrat rüüstamist 1696. aasta augustis Gerakáris vahistati ja vangistati Bresciasse.
Tegevus Montenegros
thumb|right|200px|Castelnuovo ([[Herceg Novi) ja Cattaro (Kotor) kindlused, Vincenzo Coronelli]]
Veneetslastel oli montenegrolaste seas olulisi sidemeid ja märkimisväärne toetus, millel oli kindel alus varem Kreeta sõja ajal. Veneetsia kaalus tungivalt Montenegro enda kaitse alla võtmist. 1685. aastal suri Montenegro metropoliit Rufim Boljević, Veneetsia "kõige ustavam sõber" sel ajal, nagu veneetslased ise ütlesid, keda asendas pärast Vasilije Veljekrajski lühikest ametiaega Visarion Borilović Bajica. Borilović tõusis troonile oma sugulase Peći patriarhi Arsenije III Čarnojević kaitsealusena. Olles varem Veneetsia suur toetaja, sai Arsenijest pärast 1688. aastal keisri esindajatega kontakti loomist Habsburgide oluline liitlane Balkanil. Veneetslased olid mures, et Montenegro päritolu Arsenije mõjul kalduvad montenegrolased rohkem austerlaste poole, ja hoidsid seega eemale ka Visarionist. Suure Türgi sõja käik ei langenud alati kokku Veneetsia huvidega ja seega põhjustas see kahepoolne poliitika sõja otsustamatu ja ebakorrapärase kuju Montenegros. Püüdes montenegrolasi enda poolele võita, saatis Veneetsia hajdukkide salga nende kaasmaalase Bajo Pivljanini juhtimisel Cetinjesse, et tõsta rahvast 1685. aastal Osmanite vastu. Üksus koosnes peamiselt Grbalji ja Kotori lahe montenegrolastest. Varem demonstreerisid nad oma kavatsusi lühikese öise rünnakuga Herceg Novile 22. augustil 1684. Shkodëri vesiir Süleyman Paşa Bushati kogus pärast kuči ja klimenti hõimude ähvardamist ja rahustamist armee ja marssis Cetinje poole, kui Pivljanin ja tema hajdukid Veneetsia salga saatel ja mõnede ühinenud montenegrolastega otsustasid viimseni vastu pidada. Vastasseis lõppes Vrtijeljka lahinguga, kus Osmanite väed hävitasid hajdukid ja tungisid Cetinjesse. Pärast Cetinje rüüstamist Bushati taganes. Madala mobilisatsioonimäära tulemusega Montenegro määratlemata suhtumine sõtta muutus kiiresti, ja hoolimata sellest, et käputäis neist mobiliseeriti Bushati rünnaku ajal Budvale 1686. aastal sunniviisiliselt, olid nad nüüd Veneetsia poolt.
Vahepeal valitud Visarion Borilović koostas veneetslastega tihedama sõjaplaani ja saatis 1500 montenegrolast Njeguši hertsogi Vučeta Bogdanovići juhtimisel Girolamo Cornarole appi Herceg Novi rünnaku ajal. Veneetsia laevastik asus Hvarist teele ja jõudis mõne päeva pärast 2. septembril Castelnuovosse. Veneetslased alustasid piiramist, millele järgnes igapäevane tugev pommitamine. Osmanid üritasid blokaadi murda, saates 15. septembril abiväge, mida juhtis Bosnia Topal Hussein Paşa. Lõpuks said nad Kamenos montenegrolastelt lüüa. Herceg Novi alistus veneetslastele 31. septembril, lõpetades peaaegu poolteist sajandit kestnud Osmanite valitsemise, mis algas 1540. aastal. Osmanid püüdsid kätte maksta 1688. aasta märtsis ja mais. Süleyman Paşa Bushati ründas Montenegro mägismaahõimu kučisid, kuid sai kaks korda hävitava kaotuse osaliseks 1500 hukkunu ja Meduni kaotamisega neile. Sama aasta suvel tunnustas Montenegro Lješanska nahija Gradacis toimunud hõimukogul ametlikult Veneetsia ülemvõimu.
Metropoliit Visarion kutsus seega järgmisel aastal Cetinjesse Kotori aadlimehe Ivan (Zane) Grbičići, kes valiti seejärel esimeseks Montenegro guvernaduuriks. Veneetslased rajasid Cetinjesse garnisoni ja kindlustasid end Cetinje kloostris. 1691. aasta juulis sai Süleyman karistusekspeditsioonidel piperite ja bjelopavlićite vastu taas lüüa. 1692. aastal suri Visarion Borilović Bajica salapärastel asjaoludel. Populaarne vandenõuteooria väidab, et veneetslased mürgitasid ta. Sama aasta septembris algatas Süleyman veel ühe suure kampaania Montenegro vastu. Veneetsia vägedel ei olnud kavatsust temaga silmitsi seista, nagu haidukid seda seitse aastat varem tegid, ja taandusid omakorda Cetinje kloostri pühamusse. Osmanite armee jõudis Cetinjesse peaaegu ilma võitluseta, vaid käputäis montenegrolasi osutas vastupanu. Pärast läbirääkimisi lasti Veneetsia armeel Cetinjest taganeda. Enne lahkumist mineerisid nad kloostri, hävitades selle jäädavalt. See samm oli kohalike elanike seas üsna ebapopulaarne ja selle tulemusena pööras Montenegro Veneetsiale selja. Tugevad sidemed säilisid, guvernaduuri tiitlit anti edasi Vukotići kojale ja seejärel Radonjići kojale. Osmanite armee taganes varsti pärast seda Cetinjest.
Vlorë ja Kaninë vallutamine (1690)
thumb|right|200px|Vincenzo Coronelli "Kaninë piiramine"
Püüdes aidata türklaste vastu mässanud Himarë albaanlasi ja pärast mõningaid edusamme Põhja-Albaanias ja Montenegros alustas Veneetsia laevastik rünnakut Osmanite Vlorë sadamale ja kindlusele. Veneetslased maandasid väed 11. septembril 1690, kuid vastasseisu asemel nendega Osmanid taandusid ja jaotasid oma 7000 sõdurit Vlorë ja Kaninë sisemaakindluse vahelisele alale. Veneetslased sundisid Kaninë alistuma 17. septembril ja Vlorë vallutati järgmisel päeval, pärast seda, kui selle garnison evakueerus. See edu võimaldas veneetslastel laiendada oma kontrolli all olevat ala Epeirose rannikul ja sisemaal kuni Argyrokastro, Himarë, Soúli ja isegi Árta lähedusse.
Osmanite reaktsioon ei viibinud kaua: 1691. aasta alguses saatis suurvesiir Fazıl Mustafa Paşa abijõude Kaplan Paşa ja Morea uue seraskeri Djafer Paşa, Hoca Halil Paşa ja Shkodëri Suleiman Paşa juhtimisel, et taastada kaotatud territooriumid Lääne-Balkanil. 14 märtsiks olid Osmanid vallutanud tagasi Vlorë ja taastanud kontrolli Põhja-Epeirose üle. Järgmise kahe aasta jooksul tabasid kohalikke elanikke, eriti Himarës, jõhkrad kättemaksud, mille tulemusena põgenesid paljud Korfule ja teised pöördusid enda päästmiseks islamiusku.
Subačiuse vald
Valla pindala on 83 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 2149 inimest. Valla keskus on Subačiuse linn (2011. aasta seisuga 1051 elanikku). Vallamaja asub aadressil Aukštaičių a. 13. Vallavanem on Laisva Čiuliepienė. Lisaks asub vallas veel Senasis Subačiuse alev, kus aastal 2011 oli 149 elanikku.
Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark
Rahvuspargi pindala on umbes 345 800 ha. Rahvuspargi administratsioon asub Wilhelmshavenis. Alates 2009. aasta juunist kuulub Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark koos Schleswig-Holsteini Wattenmeeri ja Hollandi Waddenzeega UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Subačiuse vald
pisi|Subačius pisi|Lukonys pisi|Lukonysi kabel pisi|[[Lėvuo jõgi]] pisi|püsti|Stračniai
Meistriliiga 2023
Meistriliiga 2023 (ametlikult sponsornimega Premium liiga 2023) on Eesti jalgpalli kõrgliiga 33. hooaeg selle taasasutamisest 1992. aastal.
Tasakaaluprofiil
Looduses esineb tasakaaluprofiili väga harva ja lühikest aega.
Meistriliiga 2023
Esimest korda võeti kasutusele videokohtunik (VAR).
Subačiuse vald
Lisaks küladele on vallas ka mitmed huutorid:
Jüri Trepp
Ta lõpetas raudtee tehnikakooli, seejärel töötas teemeistri ja vedurijuhina. 1917. aastal oli Jüri Trepp Tallinna Omakaitse I jaoskonna ülem, Vabadussõjas teenis soomusrongi vedurijuhina, pärast sõda oli kuni 1928. aastani raudteetehaste depoo meister.
Jüri Trepp oli Tallinna Majaomanikkude Seltsi juhatuse liige ja Tallinna linnavolinik.
Morea sõda
Rünnak Candiale (1692)
1692. aastal ründas Veneetsia laevastik Domenico Mocenigo juhtimisel Kreetat ja asus selle pealinna Candiat piirama, kui samal ajal tõusid saare kristlased Osmanite vastu üles. Sellest hoolimata ebaõnnestus katse Kreeta tagasi vallutada. Osmanitel õnnestus isegi Veneetsia kindlus Gramvoúsa saarel reetmise teel vallutada.
Ghissignies
pisi|tühi|Ghissignies' kirik
Morea sõda
Sõja viimased aastad
Lootes taaselustada Veneetsia asja, tuli Morosini ise 1693. aastal Moreasse tagasi. Tema kõrge vanus keelas talle võimaluse oma võimeid uuesti tõestada ja 16. jaanuaril 1694 suri ta Náfplios. Tema järglane Antonio Zeno juhtis ohvitseride nõuannete vastaselt ekspeditsiooni rikkale Chíose saarele Väike-Aasia rannikul. Saar vallutati kergesti, kuid türklaste vastus oli kiire ja raske. Kahekordne merelahing Oinoússese saarte lähedal 1695. aasta veebruaris lõppes Veneetsia kaotusega ja sundis Veneetsia alandavalt Chíoselt lahkuma.
Osmaneid julgustati uuesti Moreasse tungima, kuid nad said kindral Steinault lüüa ja tõrjuti tagasi oma baasi Teebas. Sel samal ajal õnnestus Steinaul tuua Gerakáris Veneetsia poolele.
Laevastikuoperatsioonid Egeuse merel
Vastaste laevastike vahel toimus mitu mereväe kokkupõrget, nagu Lesbose juures 1690. aastal, Ándrose juures 1696. aastal, Límnose juures 1697. aasta juulis ja Samothráki juures 1698. aastal, kuid need olid üldiselt kõhklevad ega suutnud jõudude vahekorda nihutada.
Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark
Ökoloogia
Selles pargis kaitstavad elupaigad on Põhjamere padumeri, soolapadurid, rannad, luited ja estuaarid. Erilist tähelepanu pööratakse pargi osa moodustavale Wattenmeerile omasele loomastikule ja taimestikule.
Morea sõda
Tagajärjed
1699. aasta jaanuaris sõlmitud Karlowitzi rahu kinnitas Veneetsia Kefalloniá valduse ja Morea koos Aígina saarega, millest moodustati "Morea kuningriik" (itaalia: Regno di Morea), jaotatud neljaks provintsiks: Romania keskusega Náfplios (Napoli di Romania), Lakoonika keskusega Monemvasiás (Malvasia), Messeenia keskusega Navarinos ja Ahhaia keskusega Pátras (Patrasso). Sõda tekitas Peloponnesosel demograafilise ja majanduskriisi. Veneetslaste korraldatud esimese rahvaloenduse andmetel elas poolsaarel 86 468 inimest, võrreldes sõjaeelse umbes 200 000 elanikuga. Kuigi veneetslastel õnnestus taastada mõningane jõukus – väidetavalt tõusis elanikkond 1708. aastaks umbes 250 000-ni, tõenäoliselt immigratsiooni tõttu – ei õnnestunud neil võita oma kreeka õigeusklike alamate usaldust, kes olid harjunud türklaste suhtelise autonoomiaga ja keda pahandas Veneetsia bürokraatia. Veneetslased käivitasid kogu Moreas ka suure kindlustuste projekti, mille tulemusi on näha tänaseni. Sellegipoolest oli Veneetsia ise liiga nõrgenenud, et oma võimu tõhusalt kinnitada, ja 1715. aastal vallutas kiire Osmanite kampaania (mida sageli nimetatakse teiseks Morea sõjaks) Morea tagasi.
Alam-Saksi Wattenmeeri rahvuspark
Ökoloogia
Põhjamere rannik on tavatult lame. Merepõhi langeb kohati vaid mõne sentimeetri kilomeetri kohta. Kaks korda päevas toovad looded Wattenmeeri liiva, savi ja muda. Rannikut iseloomustavad luited, mille tuul on kujundanud paljandunud padumerest pärit peeneteralisest liivast.
Kuni 4000 looma- ja taimeliiki on spetsialiseerunud ebatavaliselt toidurikkas Wattenmeeri elupaigas. Näiteks ristpart toitub tigudest, mida leidub madaliku pinnal sadades tuhandetes. Umbes 180 000 lindu Loode-Euroopa ristpardi populatsioonist veedab oma sulgimisaja juulist septembrini Wattenmeeril, nagu ka umbes 200 000 hahka; ja umbes 1000 paari hahku kasutab Põhjamere padumerd pesitsemisalana. Enamus neist pesitseb Amrumil.
Samal ajal on Wattenmeer puhkepaigaks põhja pool pesitsevatele lindudele, kes toituvad seal rasvavarude kogumiseks, mida nad vajavad edukaks pesitsemiseks. Näiteks koguneb kogu Wattenmeeri piirkonda umbes 10–12 miljonit kahlajat, hane, parti ja kajakat.
Ka hülgeid võib täheldada Wattenmeeri leetseljakutel ning külgnevatel soolapaduritel, liivarandadel ja liivaluidetel. Soolapadurid on pesitsusalaks naaskelnokale ja tiirudele, samuti elupaigaks rand-ogaputkele ja merilavendlile, mis õitseb suvel. Tüüpiline luitetaim on rand-luidekaer, mis kinnitub luidetele oma ulatusliku juuresüsteemiga.
Rahvuspargi ajalugu
Alates 1971. aasta Ramsari konventsioonist on tänapäevase rahvuspargi piirkonnad ja Dollarti laht kaitstud kui "rahvusvahelise tähtsusega märgalad".
Hans-Joachim Augst ja Holger Wesemüller esitasid 1979. aastal aruande, millega töötati välja tsoneerimismudel, mis põhines Wattenmeeri erinevate alade erinevatel tähtsusastmetel, mis kaitsmist väärt olid. Alam-Saksi 1982. aasta piirkondliku arengu programm seadis hiljem rahvuspargi väljaarendamise "Ida-Friisi saartele ja rannikule" liidumaa planeerimiseesmärgiks. See idee võeti kasutusele 1983. aastal, kui algas ulatusliku rahvuspargi plaan. 1984. aasta alguses otsustas kabinet põhimõtteliselt rahvuspargi heaks kiita ja 1. jaanuaril 1986 jõustus rahvuspargi määrus.
Vastavalt UNESCO programmile "Inimene ja biosfäär" sai kogu rahvuspark 1992. aastal tunnustatud biosfääri kaitsealaks.
Kõik rahvuspargi tsoonid on Euroopa Liidu linnudirektiivi kohaselt määratud linnukaitsealadeks ning tsoonid I ja II on loodusdirektiivi kohaselt määratud erikaitsealaks ja seetõttu kuuluvad nad Natura 2000 suuniste kaitse alla.
Esialgu oli rahvuspark kaitstud 1986. aasta määrusega; see asendati 1999. aastal seadusega. Kuid 11. juulil 2001 muutis Alam-Saksi liidumaa parlament seadust nii, et paljud alad eemaldati rahvuspargi ulatusest turismi toetamise eesmärgil või nende tsonaalsust alandati. Kompenseerimiseks lisati rahvusparki mereala Borkumi ja Baltrumi saarte ees ja endine looduskaitseala Dollarti lahe idaosas. See kasvatas kaitstava ala suuruse 240 000 hektarilt peaaegu 280 000 hektarini.
2002. aasta jaanuaris kaebas Ida-Friisimaa looduskaitserühm Wattenrat Ost-Friesland Euroopa Liidu Komisjonile Brüsselis rohkem kui 80 piirkonna eemaldamise või alandamise pärast turismi toetamise eesmärgil; need olid peamiselt Ida-Friisi saartel. Komisjon lülitas kaebuse Saksamaa suhtes käimasoleva rikkumismenetluse hulka. Rohkem kui nelja aasta pärast 2006. aasta oktoobris teavitas EL Komisjon Wattenrat Ost-Frieslandi, et kaebuse menetlemine on lõpetatud, "sest Saksamaa Liitvabariik on nüüd tuvastanud piisavalt alasid, mis on kavandatud erikaitsealadeks". Looduskaitserühm väitis, et sel ei olnud looduskaitse seisukohalt mõtet, kuna rahvuspark kuulus varem kindlaksmääratud erikaitseala ja linnukaitseala koosseisu ning et vastupidi Natura 2000 direktiivi sätetele oli see hoopis halvemas korrashoiu seisundis. See väitis, et EL toetas rahvuspargis suuresti majanduslikult motiveeritud muutusi, et pakkuda täiendavaid turismirajatisi väärtuslike taimede elupaikade ja lindude pesitsemis- või rändealade hinnaga.
2006. aasta juulis tähistati Alam-Saksimaa liidumaa algatusel Neßmersieli rannas Wattenmeeri rahvuspargi 20. aastapäeva. Alam-Saksi looduskaitseorganisatsioonid tähistasid WWF egiidi all 20. aastapäeva kriitilise "rahvuspargi tasakaaluga", mis toob üksikasjalikult esile selle mitu vastuolulist kasutust.
Wattenmeeri rahvuspark on IUCN loendis "kategooria II, rahvuspargid". Siiski tuleb märkida, et "Maailma andmebaas kaitsealade kohta" (WDPA) põhineb üksikute riikide aruannetel ja hetkel pole määratud kategooriate sõltumatut kontrollimist, mis võib viia vigadeni loendis. Samuti on oluline teada, et kategooriad I–VI kajastavad kaitsealade juhtimise eesmärke, kuid ei ole kvaliteedi, edu või ebaedu näitajad. Euroopa Keskkonnaamet (EAP) loetleb Wattenmeeri rahvuspargi siiski "kategooriasse V, kaitstavad maastikud", mis vastab kaitsealale.
2008. aastal pakuti Alam-Saksimaa ja Schleswig-Holsteini Wattenmeer UNESCO-le UNESCO maailmapärandi nimistusse kandmiseks. Saksa UNESCO komisjoni president on aastast 2003 Walter Hirche (FDP), endine Alam-Saksimaa majandusminister aastatel 2003–2009.
Enne Wattenmeeri UNESCO maailmapärandi nimistusse kandmist toimus 2008. aasta suvel Šveitsis asuva Rahvusvahelise Looduskaitseliidu (IUCN) kõrgemate ametnike inspektsioonikülastus, koos Wattenmeeri ja selle ümbruse turismitööstuse esindajatega. Selle järel avaldati ajaleheartikleid, milles väideti, et UNESCO-poolne nimetamine oli "turismisektori jaoks rahvusvaheliselt tõhus turustusvahend" ja et kaitse eesmärgil kehtestatud täiendavad piirangud ei olnud asjaga seotud. 26. juunil 2009 tunnistati Wattenmeeri rahvuspark Sevillas UNESCO maailmapärandi paigaks, koos Hollandi Waddenzee ja Schleswig-Holsteini Wattenmeeriga. Hamburg ja Taani on siiani keeldunud oma padumere kaasamise lubamist.
pisi|Teadetetahvel Juisti saarel
Tsoonid
Rahvuspark on jaotatud kolme erineva kaitseseisundiga tsooni.
Saared
Rahvuspark hõlmab maad Baltrumi, Borkumi, Langeoogi, Juisti, Mellumi, Memmerti, Minsener Oogi, Norderney, Spiekeroogi ja Wangerooge saartel. Vaid tegelik asustus ja taristu asustatud saartel on täielikult rahvuspargi kaitse alt välja arvatud. Peale selle on teatud alad, mida kasutatakse peamiselt puhkuseks (näiteks rannaribad), tsoonis III piiratud kaitse all.
Bersone vald
1. jaanuaril 2015 ühendati see koos Daone ja Praso vallaga uueks Valdaone vallaks.
Kentarō Sawada
Kentarō Sawada (jaapani keeles 沢田 謙太郎 Sawada Kentarō; sündinud 15. mail 1970 Kamakuras) on Jaapani endine jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1995–1996 4 mängu.
Uuskantiaanlus
Uuskantiaanlus ehk neokantiaanlus (saksa keeles Neukantianismus) on Immanuel Kanti filosoofia taassünd 19. sajandi lõpus ja 20. sajandil. Täpsemalt on see mõjutatud Arthur Schopenhaueri kriitikast kantiaanluse filosoofia kohta, millest ta kirjutas oma peateoses "Maailm kui tahe ja kujutlus" ("Die Welt als Wille und Vorstellung" 1818) ning samuti ka teiste postkantiaanluse filosoofide poolt, nagu Jakob Friedrich Fries ja Johann Friedrich Herbart. Sellel on hiljem täpsem seos saksa filosoofias.
Päritolu
"Tagasi Kanti juurde" liikumine algas 1860ndatel, reaktsioonina materialistide vastu 1850ndatel. Lisaks Hermann von Helmholtz ja Eduard Zelleri elutööle, mängisid suurt rolli ka Kuno Fischeri tööd Kanti kohta ja Friedrich Albert Lange "Materiaalsuse ajalugu" ("Geschichte des Materialismus"). Viimane vaidles, et transtsendentaalne idealism asendas ajaloolise vaidluse materiaalse idealism ja mehaanilise idealism vahel. Fischer oli varemt segatud vaidlusse Aristotelese idealisti Friedrich Adolf Trendelenburgiga, mis puudutas "Transtsendentaalse esteetika" vastuste tõlgendamist – vaidlus, mille ajendas Hermann Coheni 1871. aasta teose "Kanti kogemuse teooria" ("Kants Theorie der Erfahrung"). Seda raamatut on peetud 20. sajandi uuskantiaanluse aluseks. See on viide Fischer-Trendelenburgi debatile ja Coheni tööle, mille alusel Hans Vaihinger alustas oma suurt reportaaži "Critique of Pure Reason" kohta.
Vorm
Hermann Cohenist sai Marburgi koolkonna juht, teised tuntud esindajad olid Paul Natorp ja Ernst Cassirer. Teine tähtis grupp oli Badeni koolkond (teatud ka kui Heidelbergi koolkond), kuhu kuulusid, teiste hulgas, Wilhelm Windelband, Heinrich Rickert ja Ernst Troeltsch. Marburgi koolkond rõhutas epistemoloogiat ja loogikat, samas Baden’i koolkond rõhutas kultuuri ja väärtuste küsimusi. Kolmas grupp, peamiselt esindatud Leonard Nelson’i poolt, oli neofriisi koolkond.
Uuskantiaani koolkonnad kippusid rõhutama Kanti teaduslikke lugemusi, tihti alandades intuitsiooni rolli kontseptsiooni poolt. Kuid uuskantiaanlaste eetilised aspektid tõmbasid neid tihti sotsialismi poole ning neil oli tugev mõju austromarksismile ja Eduard Bernsteini revisionismile. Lange ja Cohen olid eriti kiindunud ühendusele, mis oli kantiaanluse ja sotsialismi vahel. Veel üks oluline aspekt uuskantiaanluse liikumises oli selle katse propageerida muudetud arusaama judaismist, seda eriti Coheni töödes, mis on üks vähestest, mis on saadaval inglise keeles.
Uuskantiaani koolkond oli väga oluline kavandades filosoofia jagunemist, millel on olnud tugev mõju Saksamaast kaugemale. Koolkond võttis varaselt kasutusele termini epistemoloogia ja kinnitas ontoloogia tähtsust. Natorpil oli määrav mõju fenomenoloogia ajaloole ning on tihti tunnustatud, koos Edmund Husserliga, selle eest, et nad võtsid kasutusele sõnastiku transtsendentaalsele idealismile.
1933. aastaks, pärast natside võimuletulekut, olid paljud natsikantiaanluse kogukonnad laiali hajunud. Üheks suurteks ja püsivateks saavutusteks oli uuskantiaanlaste loodud ajakiri Kant-Studien, mis on tänaseni alles.
Tänapäevane uuskantiaanlus
Sõna "uuskantiaan" võib kasutada igaühe kohta, kes pooldab mingeid selle koolkonna vaateid. Inglise keeleruumis on uuskantiaanlus taaselustunud tänu Gillian Rose'ile, kes uuris selle mõju tänapäeva filosoofiale.
Vassili Šukšin
Vassili Šukšin (vene Василий Макарович Шукшин; 25. juuli 1929 Srostki küla, Biiski ringkond, Altai kubermang (tänapäeval Biiski rajoon, Altai krai) – 2. oktoober 1974 Kletskaja staniitsa, Volgogradi oblast) oli vene filmilavastaja, näitleja, kirjanik ja stsenarist.
Vassili Šukšin oli pärit talupoja perekonnast. Tema isa Makar Šukšin (1912–1933) arreteeriti ja lasti maha kollektiviseerimise käigus ning rehabiliteeriti postuumselt 1956. aastal. Pärast isa arreteerimist kandis Vassili Šukšin kuni passisaamiseni oma ema endist perekonnanime Popov.
Anri Rulkov
Anri Rulkov (16. juuni 1972 Tallinnas – 1. aprill 2008) oli eesti filmirežissöör.
Vassili Šukšin
1943. aastal lõpetas Vassili Šukšin Srostkis 7-klassilise kooli ja asus õppima Biiski automehaanika tehnikumis. Ta õppis seal kaks ja pool aastat, kuid tehnikum jäi lõpetamata. Seejärel töötas kodukülas kolhoosis. 1947–1949 töötas ta Kalugas ja Vladimiris lukksepana. 1949. aastal kutsuti ta aega teenima NSV Liidu mereväkke. 1953. aastal vabastati ta maohaavade tõttu teenistusest ning ta pöördus tagasi kodukülla.
Anri Rulkov
Rulkov lõpetas Tallinna Ülikooli filmi ja video õppetooli Rein Marani dokumentalistide kursuse 2001. aastal.
Vassili Šukšin
Srostkis lõpetas Šukšin eksternina kaugõppes keskkooli ja töötas lühikest aega kohalikus koolis vene keele ja kirjanduse õpetajana. 1954. aastal asus Šukšin õppima Üleliidulises Riiklikus Kinematograafia Instituudis. Esialgu kavatses ta õppida stsenaristiks, kuid valis siiski filmilavastajaks spetsialiseerumise. Instituudi lõpetas ta 1961. aastal.
1958. aastal avaldati ajakirjas Smena tema esimene jutustus. Filmis mängis ta episoodilist rolli esimest korda 1956. aastal. Esimese peaosa oli tal 1958. aastal valmunud Marlen Hutsijevi filmis "Kaks Fjodorit".
1963. aastast alates töötas Šukšin filmilavastajana Maksim Gorki nimelises Filmistuudios. Šukšini esikraamat "Сельские жители" ("Maainimesed") ilmus samal aastal. Esikromaan "Любавины" ("Ljubavinid") ilmus 1965. aastal. Oma kirjanduslikus loomingus kujutas ta enamasti lihtsate, kuid omapärase iseloomuga vene tööinimeste elu.
Anri Rulkov
Mälestuse jäädvustamine
Anri Rulkovi mälestuseks asutasid filmiekspert Raimo Jõerand, telerežissöör Indrek Simm, filmiprodutsent Peeter Urbla ja teadlane Aleksander Rulkov 2012. aastal Anri Rulkovi nimelist auhinda välja andva sihtasutuse. 1000 euro suurune preemia antakse ühele Eesti tudengile, kelle koolitööna valminud filmi(de)s on tunda autori sisemaailma väljendamise otsinguid kõige ehedamal moel.
Vassili Šukšin
Eesti keeles on ilmunud Vassili Šukšini jutustuste valikkogud "Vanja, kuidas sina siia said?" (1969) ja "Pilet teisele seansile" (1973).
Vassili Šukšin suri filmi "Nad võitlesid kodumaa eest" võtete ajal laeva "Dunai" pardal Volga jõel. Ta on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule.