cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berliin
Elanikkond
Kuni 17. sajandi keskpaigani oli Berliini ümbrus hõredalt asustatud. Kolmekümneaastase sõja käigus vähenes Berliini elanikkond umbes poole võrra. Kui kuurvürst Friedrich Wilhelm 1640. aastal valitsemise oma isalt üle võttis, tõi ta muuhulgas piirkonda endaga rohkelt Prantsuse hugenotte. Nii suurenes elanike arv 1648. aasta umbes 6000-lt 1709. aastaks ligikaudu 57 000-le. Pärast seda kasvas elanike arv püsivalt edasi ning 1875. aastal sai Berliinist miljonilinn.
Elanikkonna kasv kiirenes eriti pärast industrialiseerimisele suunatud reformide ellurakendamist. 19. sajandi viimasel veerandil oli vaid 40% linna elanikest Berliinis sündinud. Suurem osa sisserännanutest olid 1900. aastal pärit erinevatest Preisimaa provintsidest, välismaalt saabunuid oli 1,5% linna elanikkonnast ning enam kui 98% berliinlaste emakeel oli saksa keel. Nn Suur-Berliini loomisega 1920. aastal kasvas linna elanike arv tänu uute asulate liitmisele ligi 4 miljonini. 1920. ja 1930. aastatel oli Berliin seega Mandri-Euroopa suurim ning Londoni ja New Yorgi järel maailma suuruselt kolmas linn. Oma kõrgpunkti saavutas Berliini elanike arv 1942. aastal, kui linnas elas 4,48 miljonit inimest.
Teise maailmasõja ajal elanike arv langes ning on sellest alates püsinud 3,1 ja 3,5 miljoni vahel. Alates 1991. aastast on nii linna kolijate kui ka sealt lahkujate arv püsinud aastas 100 000 ja 145 000 vahel. Berliin on üks Saksamaa suurima rahvastiku mobiilsusega linn. Ainuüksi 2010. aastal kolis Berliini 147 769 inimest, neist 61 462 olid välismaalased. Samal ajal lahkus 130 951 inimest, kellest 59 091 olid välismaalased.
Rahvuslik koosseis
Rahvused Berliinis (2020): Teise maailmasõja järgsetel aastakümnetel tuli Lääne-Berliini rohkelt välistööjõudu Lõuna-Euroopast ja Türgist ning Ida-Berliini saabusid lepingulisi töid tegema eelkõige välistöölised Vietnamist. Alates 1980. aastatest asusid linna ümber paljud Venemaa sakslased ning taasühinemise järel Ukraina ja Venemaa juudid. Berliini elanikkonna hulka kuulub praegu umbes 190 riigi kodanikke.
Pärast Rumeenia ja Bulgaaria liitumist Euroopa Liiduga on toimunud ulatuslik romade sisseränne. Nende arvukuse hinnangutes pole üksmeelt, kuid kuni 200 000 romat võib olla viimastel aastatel ajutiselt Berliinis peatunud.
Majandus
Berliini SKP elaniku kohta oli 2021. aastal 44 472 eurot (Saksamaa: 42 953). Teenuste osatähtsus SKP-s oli 84%. Majanduslikult aktiivseid ettevõtteid oli Berliinis 2019. aasta seisuga 167.057.
Haridus
pisi|Charité peahoone
Sport
pisi|[[1. FC Union Berlin]]
Teater
pisi|Volksbühne
Muusika
pisi|Philharmonie Berlin pisi|SO36
Meedia
pisi|CCC Filmstudios
Välislingid
🇩🇪
Bajan-Ölgij aimakk
Bajan-Ölgij aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Välislingid
🇲🇳
Jaan-Mati Punning
pisi|Jaan-Mati Punning 1999. aastal Jaan-Mati Punning (13. märts 1940 Rasina vald Tartumaa – 21. november 2009 ) oli eesti geokeemik, paleogeograaf ja ökoloog.
Elulugu
Jaan-Mati Punning oli talupidaja poeg.
Punning lõpetas 1958 Tartu 1. Keskkooli, 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna. 1968. aastal kaitses ta Eesti Teaduste Akadeemia juures kandidaadikraadi geoloogia-mineraloogiateaduste alal väitekirjaga "Применение радиоуглеродного метода для изучения истории покровного оледенения в верхнем плейстоцене и эволюция древнебалтийских водоемов в раннем и среднем голоцене на территории Прибалтики" ning 1981 NSVL TA Geograafia Instituudis geograafiadoktori kraadi väitekirjaga "Применение изотопно-геохимических методов для изучения эволюции оледенения", olles esimene doktorikraadiga eestlane loodusgeograafias. Ta täiendas end 1990 Stockholmi Ülikoolis ja 1992 Oslos Norra Polaarinstituudis.
1963–1972 oli ta Eesti NSV Geoloogia Valitsuse vanemlaborant, insener ja vaneminsener, 1972–1987 Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi vanemteadur ja labori juhataja, 1987–1989 Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi teadusdirektor, 1989–1991 Eesti TA Ökoloogia ja Mereuuringute Instituudi direktor, 1992 –2005 Ökoloogia Instituudi (1997–2005 Tallinna Pedagoogikaülikooli Ökoloogiainstituudi) direktor, geoökoloogia õppetooli juhataja ja professor, ühtlasi 1987–1993 Tartu Ülikooli füüsikalise geograafia kateedri professor. 2005. aastast oli ta Tallinna Ülikooli Ökoloogiainstituudi juhtivteadur.
Punning pidas loenguid ka Stockholmi Ülikoolis. Tema peamised loengukursused on olid paleogeograafia ja paleoökoloogia, glatsiaalgeomorfoloogia, maastike geokeemia ning globaalökoloogia. Ta koostas ka õppevahendeid ja gümnaasiumiõpikuid.
Teadustöö
Jaan-Mati Punningu peamised uurimisvaldkonnad olid füüsikaliste ja keemiliste meetodite kohandamine ja rakendamine paleogeograafia-, ökoloogia- ja biogeokeemiauuringutes, Põhja-Euroopa hilisjääaegse paleogeograafia arengu süstemaatiline uurimine ning paleoökoloogilised ja ökoloogilised uuringud inimmõju modelleerimiseks eri ökosüsteemide arengus. Ta osales ekspeditsioonides Teravmägede arhipelaagi, Polaar-Uuralisse ning Pamiiri ja Kamtšatka liustikele. Ta uuris radioaktiivse süsiniku meetodil Ida-Euroopa lauskmaa jäätumise dünaamikat, põhjapoolkera kvaternaariajastu geokronoloogiat ja paleogeograafiat, kasvuhooneefekti mõju kliimale ning inimmõju ökosüsteemidele, tegeles looduslike tingimuste muutuste rekonstrueerimise ja modelleerimisega, samuti praktiliste keskkonnakaitse probleemidega.
Ta oli Eesti Geograafia Seltsi president (1985. aastast), Loodusuurijate Seltsi ja Eesti Looduskaitse Seltsi liige, Eesti Rahvusliku Geograafide Komitee esimees, Rahvusvahelise Radiosüsiniku Laboratooriumide Assotsiatsiooni büroo, Rahvusvahelise Geograafia Assotsiatsiooni jpt teadusorganisatsioonide ning -nõukogude liige, Vabariigi Presidendi Akadeemilise Nõukogu liige (2004. aastast). Ta avaldas üle 400 teadustrükise, sh 7 monograafiat.
Eugène Emmanuel Viollet-le-Duc
Eugène Emmanuel Viollet-le-Duc (27. jaanuar 1814 – 17. september 1879) oli prantsuse arhitekt ja teoreetik. Sai kuulsaks keskaegsete ehitiste restaureerimisega.
Oli ametniku poeg. Juhtis mitmete tuntud hoonete restaureerimist nii Prantsusmaal kui ka Belgias, Hollandis ning Šveitsis.
Oli Vabadussamba insener kuni surmani 1879. aastal.
Kirjutas hulgaliselt teoseid arhitektuurist, sisekujundusest, mööblidisainist, arheoloogiast ja muust. Restaureeris koos Jean-Baptiste Lassusega Pariisi Notre-Dame.
Restaureeris Reimsi katedraali ja teisi gooti stiilis monumentaalseid hooneid.
Aastal 1849 avaldasid Viollet-le-Duc ja Prosper Mérimée "Sakraalsete ehitiste kaitse, hooldamise ja restaureerimise instruktsiooni".
Arius
Arius on ladinakeelne nimi, mille all on tuntud:
Tšello
Tšello on viiuli perekonda kuuluv poogenkeelpill.
Indrek Martinson
Indrek Martinson (26. detsember 1937 Tartu – 14. november 2009 Södra Sandby) oli eesti päritolu Rootsi füüsik.
Aastatel 1975–2002 oli ta Lundi ülikooli aatomifüüsika professor.
Tšello
Pilli nimetus tuleneb itaaliakeelsest sõnast violoncello ('väike violoon'). Tšellomängijat nimetatakse tšellistiks. Tšello on tihedalt seotud euroopa klassikalise muusikaga ja teda on nimetatud inimhäälele kõige lähedasema kõlaga pilliks. Tšellot kasutatakse sooloinstrumendina, kammeransamblites basspillina ja orkestrites keelpillirühma liikmena. Tšellole on kirjutatud kontserte ja sonaate. Levimuusikas on see pill vähem tavaline, kuid on olnud kasutuses pop- ja rokkmuusika salvestustel.
Indrek Martinson
Ta oli Eesti Komitee liige.
Tšello
Ehitus
right|400px|Tšello ehitus
Kõlakast
Tšello on tüüpiliselt valmistatud puidust, kuigi kasutatakse ka teisi materjale, näiteks süsinikkiudu või alumiiniumi. Süsinikkiust valmistatud tšellod sobivad hästi välitingimustes kasutamiseks, kuna see materjal talub hästi niiskust ja temperatuuri kõikumisi. Traditsioonilisel tšellol on kuusest kõlalaud, vahtrast põhi ja küljed. Külgede ja põhja juures kasutatakse vahel ka teisi puuliike, näiteks paplit või paju. Odavamatel pillidel on kõlalaud ja põhi tehtud laminaatpuidust. Pealmine kõlalaud ja põhi on traditsiooniliselt käsitsi lõigatud, odavamad pillid on masintoodang. Kõlakasti kurvilised küljed valmistatakse puidu kuumutamise ja vormi järgi koolutamisega. Tšello kõlakastil on lai ülemine osa, kitsas keskmine c-kurvide ja f-avadega osa ja lai alumine osa. Pealmisel kõlalaual ja põhjal on inkrusteeritud ääris.
Kael, häälestusmehhanism ja tigu
Kõlakastist ülalpool asub kael, mille ülemises otsas on häälestusmehhanism ja tigu. Kael, häälestusosa ja tigu on tavaliselt valmistatud ühestainsast puidutükist, enamasti vahtrast. Kaelalt pikeneb kõlalauale sõrmlaud. Kohas, kus sõrmlaud kohtub häälestusosaga, asub ülemine sadul, mis lõpetab keelte võnkuva osa. Häälestamiseks on neli häälestuspulka ehk virblit, üks iga keele jaoks. Keeli saab häälestada, pingutades või lõdvendades keelt. Virblid, sõrmlaud ja ülemine sadul on tavaliselt valmistatud eebenipuust, kuid kasutatakse ka teisi tugevaid puiduliike, näiteks pukspuud või roosipuud.
Keeled
Tšello keeltel on soolest, metallist või sünteetilisest materjalist (näiteks nailonist) südamik ja metallist keermestus. Ühel pillil võivad olla ka eri materjalist keeled.
Keeltehoidja ja tugivarras
Keeltehoidja ehk käpp ja tugivarras ehk jalg asuvad pilli allosas. Keeltehoidja on traditsiooniliselt valmistatud eebenipuust või mõnest teisest tugevast puidust või isegi plastikust või terasest. Keeltehoidja kinnitab keeled tšello alumise osa külge. Keeltehoidjal on peenhäälestajad. Tugivarras on valmistatud puidust, metallist või jäigast süsinikkiust ja selle ülesanne on toetada pilli mänguasendis. Barokiajal hoiti tšellot mängides säärte vahel. 1830. aasta paiku tutvustas belgia tšellist Auguste Adrien Servais tugivarrast ja õhutas selle kasutamist. Moodsad tugivardad on reguleeritava pikkusega ja sissetõmmatavad. Tugivarda tipp on vahel kaetud kummiga, et kaitsta varrast põrandal libisemise eest.
Roop ja f-avad
Roop hoiab keeli pilli kerest eemal ning vahendab nende võnkumist kõlalauale ja kõlapulgale (vaata allpool) pilli sees. Roop ei ole kõlalaua külge liimitud, vaid püsib oma kohal keelte surve tõttu. F-avad, mis on nime saanud oma kuju tõttu, asuvad kahel pool roopi ning lasevad õhul liikuda pilli sisse ja välja, aidates heli tekitada. F-avade kaudu saab pilli hooldada ja parandada.
Siseosad
Kõlakasti sees on kaks tähtsat detaili: basspalk, mis on liimitud pealmise kõlalaua külge, ja puidust kõlapulk, mis on kiilutud kõlalaua ja põhja vahele. Mõlemad detailid toetavad pilli korpust ja parandavad heliomadusi, edastades kõlalaua võnkumist tervele kõlakastile. Nii töötab kõlakast heli võimendamisel diafragmana. Nagu roopki, ei ole kõlapulk liimitud, vaid püsib paigal keelte ja roobi survel.
Liim
Tšellosid pannakse kokku ja parandatakse loomse liimaine abil, mis on tugev, kuid võimaldab pilli lahti võtta. Kõlalaud on kinnitatud lahjendatud liimiga, juhuks kui pilli parandamiseks on vaja kõlalaud eemaldada. Liimaine peab olema hapram kui puit, millest pill on valmistatud. Pilli osade vastastikuse surve ja hõõrumise korral annab liim järele ja hoiab nii ära pragude tekkimise.
Poogen
thumb|[[Viiuli, vioola ja tšello poogna konn.]] Traditsiooniliselt on poogen valmistatud mahagonist. Poognaid valmistatakse ka süsinikkiust, mis on puidust tugevam. Odavaid ja ebakvaliteetseid õpilastele sobivaid poognaid tehakse ka klaaskiust. Keskmine tšellopoogen on 73 cm pikk (lühem viiuli ja vioola poognast), 3 cm kõrge (konnast puupooleni mõõtes) ja 1,5 cm lai. Tšellopoogna konnal on ümar nurk nagu vioolapoognalgi, kuid veidi laiem. Tšellopoogen on umbes 10 grammi raskem vioolapoognast, mis omakorda on umbes 10 grammi raskem viiulipoognast. Poogna jõhvid on hobuse sabajõhvid. Kasutatakse ka mitut värvi sünteetilisi jõhve. Tšellist hõõrub poogna jõhve kampoliga, et need haaraksid paremini keeli. Poogna jõhve peab perioodiliselt vahetama, eriti kui need katkevad tihti või kaotavad mängukvaliteedi. Jõhvid on mängimise ajal pingul kruvi abil.
Tšellomeistrid
Tuntud tšellomeistreid:
Johann Christoph Adelung
pisi|Johann Christoph Adelung. [[Christian Gottfried Geyseri ofort Anton Graffi maali järgi]] pisi|Johann Christoph Adelung. Anton Graffi maal Johann Christoph Adelung (8. august 1732 Spantekow Anklami lähedal – 10. september 1806 Dresden) oli saksa keeleteadlane.
Ta sündis pastori peres. Ta õppis algul Anklamis ja Magdeburgi eeslinnas asuvas Berge kloostrikoolis. 1752–1758 õppis ta Halle ülikoolis teoloogiat.
1759 määrati ta Erfurdi evangeelse gümnaasiumi õpetajaks. 1765 sõitis ta Leipzigisse, tegi kaastööd sealsetele ajalehtedele ja ajakirjadele ning töötas toimetaja ja korrektorina, samuti tegeles iseseisva uurimistööga ajaloo ja keeleteaduse vallas.
1787 sai ta Saksimaa hertsogi ja kuurvürsti Friedrich August I pearaamatukoguhoidjaks ning töötas sellena kuni surmani 19 aastat hiljem.
Adelungilt pärinevad grammatikakirjutised, milles ta kaitses saksa kirjakeele ühtsust. Oma sõnaraamatus andis ta seni kõige täielikuma pildi saksa keele hetkeseisust ja tema sõnastik hakkas kujundama ühtse kirjakeele normi.
Adelung uskus kindlalt, et sõnade kirjapilt peab vastama hääldusele. Tema põhimõte oli "Kirjuta nii, nagu räägitakse, ja loe nii, nagu on kirjutatud".
Ta kirjutas veel palju muud, sealhulgas valgustuse vaimus kultuuriloolisi kirjutisi.
Pisut pärast surma 1806 ilmus I köide tema peateosest "Mithridates, oder allgemeine Sprachenkunde ("Mitridates ehk üldine keeleteadus"), mis meieisapalve näitel tutvustab peaaegu 500 keelt, dialekti ja murret ning annab neist igaühe kohta lühiülevaate. See töö võeti ette eesmärgiga lihtsustada keelte võrdlemist ja kindlaks teha nende päritolu. Adelung arvas, et sel moel on võimalik kindlaks teha keelte põlvnemist ja sõnade iidseid tüvesid. I köide käsitles Aasia keeli. Selle teose II kuni IV köite andis välja Adelungi õpilane Johann Severin Vater aastail 1809–17. Teose pealkirja võttis Adelung šveitslase Konrad Gesneri 1555 ilmunud teoselt "''Mithridates. De differentiis linguarum''", mis käsitles umbes 130 keelt ja sisaldas meieisapalvet 22 keeles.
Adelungi vennapoeg oli Venemaal elanud ajaloolane, arheoloog ja bibliograaf, Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige Friedrich von Adelung (1768–1843).
Kullamaa valla vapp
thumb|Kullamaa valla vapp Kullamaa valla vapp on Lääne maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kullamaa valla vapp.
Vapp kinnitati 16. juunil 1995.
Vapi kirjeldus
Kuldsel kilbil roheline pügalrist, mille keskel samasuunaline ja -kujuline väiksem kuldne pügalrist. Kaarlõikelisel rohelisel vapitüvel kuldraha.
Põhjendus
Kahekordne pügalrist sümboliseerib ümbruskonna kaht peamist keskust: Kullamaad (muistne linnamägi; kirik, mille vaimulikud on jätnud püsiva jälje eesti kultuurilukku) ning Koluveret (omapärane, sündmusterohke ajalooga feodaallinnus). Pügalrist osutab ühtlasi kohalike inimeste vaimuerksusele ning kultuuritraditsioonidele. Vapikilbi kuld ja rohelises vapitüves olev kuldraha on Kullamaa nimetuse võrdkuju ning meenutab ka, et maa (roheline vapitüvi) on läbi aegade toitnud ja jõukust toonud valla elanikele.
Teravmäed
pisi|Saarestiku kaart thumb|Teravmäed pisi|Teravmägede kaart aastast [[1758]]
Teravmäed (norra keeles endine nimi Spitsbergen) on Norrale kuuluv saarestik Põhja-Jäämeres. Koos Karusaarega moodustab ta Svalbardi haldusüksuse.
Teravmägede saarestik paikneb 76. ja 81. põhjalaiuskraadi ja 10. ja 35. idapikkuskraadi vahel. Saarestiku ulatus põhja-lõuna suunas on umbes 500 km ning ida-lääne suunas veidi vähem. Teravmägedel on nii Norra Kuningriigi kõige põhjapoolsem (Rossøya saarel) kui ka kõige idapoolsem (Kvitøya saarel) punkt. Saarestik koosneb kolmest-neljast suuremast saarest, mõnest keskmisest ning hulgast väikesaartest. Saarte kogupindala on 61 020 km².
Praktiliselt kogu inimasustus on Lääne-Teravmägede saarel. Ülejäänud saartest on ainsana asustatud Hopen, kus elab neli meteoroloogiajaamas töötavat inimest.
Saared
Suuremad saared:
Väiksemate saarte ja skääride pindala on kokku umbes 621 km². Nende seas on:
Kliima
Teravmägede kliimat mõjutab peamiselt kaks suuremat hoovust. Golfi hoovuse kõige põhjapoolsem haru Lääne-Teravmägede hoovus toob sooja vett piki Lääne-Teravmägede läänerannikut kuni põhjarannikuni ja ümber Kirdemaa. Ida-Teravmägede hoovus toob põhja poolt külma vett saarestikust ida pool. Lääne-Teravmägede lõunatipu juures hoovused kohtuvad ning külm hoovus jätkab teekonda ümber Sørkappøya sooja hoovuse ja ranniku vahel, kandes sageli endaga triivjääd ja tekitades udu.
Sademeid on vähe, eriti saarestiku idaosas, kus aasta keskmine sademete hulk võib olla ainult 10 mm. Idaosas tulevad sademed peaaegu ainult lumena. Lääneosas sajab suvel ka vihma ning keskmine sademete hulk on 300...400, harvem kuni 1000 mm. Suvel on seal enamasti udune ja pilvine, talvel aga pilvitu.
Keskmine õhutemperatuur merepinna kõrgusel on suvel 4...5 °C, talvel −12 °C. Põhja- ja idaosas on temperatuurid madalamad. Suvel võib temperatuur tõusta ka 10 kraadini.
Kohati on tugevad tuuled, eriti pikkades fjordides.
Umbes 20. aprillist kuni 21. augustini kestab Teravmägedel polaarpäev ning umbes 26. oktoobrist kuni 16. veebruarini polaaröö.
Loodus
Kaht suuremat saart lõhestavad pikad fjordid, väiksemate saarte rannajoon on vähe liigestatud. Ometi on saarestiku rannajoone kogupikkus ligi 33 000 km.
Puuaiasõda
Puuaiasõda (ka Räpina puuaiasõda) oli pearaharahutuste ajal Räpinas toimunud kokkupõrge talurahva ja nende korralekutsumiseks kohale toodud sõjaväeosade vahel.
Teravmäed
Taimed
Teravmägede taimed on hästi kohastunud eluks arktilistes oludes. Taimed on madalakasvulised, sageli roomavad. Tihti on varred ja lehed kaetud karvadega. Mõned taimed hoiavad energiat kokku ka pigmendi moodustamise arvelt.
Puuaiasõda
Talurahvarahutused vallandusid, kuna talupojad tõlgendasid asehalduskorra ja pearahamaksu kehtestamist kui mõisakoormiste kaotamist. Nõnda keeldusid paljud Liivimaa talupojad teotööle minemast. Mõisatesse saadeti soldatitest moodustatud turvameeskonnad, kellel kohalike talupoegadega kähmlused puhkesid. Räpina mõisa puuaiast kistud teivastega relvastatud talupojad ründasid maakohtuniku poolt kohale toodud 30-mehelist sõjaväekomandot. 5 talupoega sai surma ja 8 raskelt haavata, soldateid sai haavata 4.
Teravmäed
Taimed
Teravmägedelt on leitud umbes 170 liiki taimi.
Puuaiasõda
Ühtekokku oli 1784. aastal Liivimaa Eesti osas rahutustest haaratud 63 mõisa, Puuaiasõda oli arvatavasti ulatuslikuim omataoline kokkupõrge. Järgmisel aastal tapeti Räpina mõisnik Gerhard Friedrich von Löwenwolde.
Mälestusmärk
Talurahvaülestõusu 200. aastapäevaks püstitati 1984. aastal Räpina Paberivabriku endise peasissekäigu esisele haljasalale Puuaiasõja mälestusmärk, puuaiasõdalane. Rahvasuus Raudmeheks kutsutava mälestusmärgi autor on Riho Kuld. Puuaiasõja mälestuskivi, mille kavandas Enno Ootsing, asub vabriku praeguse peasissekäigu juures.
Teravmäed
Taimed
Saartel kasvavad muu hulgas liivkann Arenaria pseudofrigida, alpi arnika, ussikapsas Braya purpurascens, kellukas Campanula uniflora, jürilill Cardamine nymani, kandiline tundrakanarbik, kadakkaer Cerastium arcticum, ürt-merisalat, kevadikud Draba corymobsa ja Draba lactea, tume õnnehein, kohev villpea, pusurohud Melandrium apetalum ja Melandrium augustiflorum, randmertensia, minuartsia Minuartia rubella, harilik põhjaoblikas, Dahli magun, kuuskjalad Pedicularis dasyantha ja Pedicularis hirsuta, külma-katkujuur, põhja-sinilatv, pung-kirburohi, maranad Potentilla chamissonis, Potentilla pulchella ja lähisarktiline maran, mitu tulikaliiki, polaarpaju, lapi kivirik, longus kivirik, murujas kivirik, võsundkivirik, hundikivirik, kollane kivirik, lumikivirik, vastaklehine kivirik, varretu põisrohi, vaevakask, merisalat, harilik drüüas, alpi hanerohi, tähtheinad, võililled, ...
Dzavhani aimakk
Dzavhani aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Teravmäed
Loomad
Teravmägedel elavad jääkarud, teravmägede põhjapõdrad, polaarrebased, morsad; hülged (viigerhüljes, grööni hüljes, põishüljes, habehüljes) ja vaalad (kašelott, mõõkvaal, sinivaal, valgevaal, narval, kääbusvaal).
Linnud
Lindudest pesitsevad saartel punakurk-kaur, jää-tormilind, valgepõsk-lagle, lühinokk-hani, mustlagle, hahk, kuninghahk, merirüdi, liivatüll, kivirullija, leeterisla, puna-veetallaja, hangelind, söödikänn, pikksaba-änn, suuränn, kaljukajakas, jääkajakas, merikajakas, harksaba-kajakas, vandelkajakas, randtiir, lunn, väikealk, krüüsel, lõunatirk, põhjatirk, lumepüü.
Kalad
Arktika paalia, võldas, moiva, tursk, luts, süvalest, atlandi polaarhai ja hiidhai.
Kaitse
Suurem osa saarestikust on kaitsealune piirkond. Kirde-Teravmägede looduskaitseala hõlmab Kirdemaa koos temast põhja ja ida pool olevate saartega; Kagu-Teravmägede looduskaitseala Edgeøya ja Barentsi saare ning neid ümbritsevad väikesaared; Hopeni looduskaitseala Hopeni saare.
Lääne-Teravmägedel on kuus rahvusparki – Nordvest-Spitsbergeni rahvuspark, Indre Wijdefjordeni rahvuspark, Nordre Isfjordeni rahvuspark, Sasseni-Bünsowi maa rahvuspark, Nordenskiöldi maa rahvuspark ja Sør-Spitsbergeni rahvuspark. Prints Karli maa kuulub Forlandeti rahvusparki.
Ajalugu
Viikingid võisid Teravmäed avastada juba 12. sajandil. Pärimustes on juttu Svalbarðist ('külmad rannikud'), kuid arvatakse, et see võis tähistada ka Jan Mayeni saart või Ida-Gröönimaad. Esimesena nägi kindlalt Teravmägesid hollandlane Willem Barents 1596. 17. ja 18. sajandil oli saarestik vaalapüüdjate tugipunktiks. 20. sajandi alguses alustasid USA, Briti, Rootsi, Norra ja Venemaa ettevõtted kivisöe kaevandamist. Teravmägesid peeti eikellegimaaks, kuni 1925. aastal Svalbardi lepinguga kinnitati Norra suveräänsust. Eesti liitus lepinguga 1930. aastal, kuid pole siiani Teravmägede maavarasid ekspluateeerima asunud.
Asustus
Enamik saari on asustamata. Asustus on koondunud Lääne-Teravmägede saarele, kus elab umbes 2000 inimest. Suuremad asulad on Longyearbyen ja Barentsburg.
Transport
Ainuke lennujaam Teravmägedel on Svalbardi lennujaam kolm kilomeetrit Longyearbyenist loode pool. Lennuühendus on Oslo ja Tromsøga.
Asulate vahel puudub maanteeühendus. Teedevõrk ümbritseb ainult Longyearbyenit; teede kogupikkus on umbes 50 km.
Suvel käivad Longyearbyeni ja Barentsburgi vahet mitu korda nädalas laevad. Väikelennukid peavad ühendust ka Ny-Ålesundiga, sõidutades peamiselt teadlasi ja kohalikke töötajaid. Suvel saab ka sinna Longyearbyenist laevaga. Longyearbyenis sõidavad ka taksod.
Barbu Catargiu
Barbu Catargiu (26. oktoober [ Gregoriuse: 7. november] 1807 – 8. juuni [ Gregoriuse: 20. juuni] 1862) oli Rumeenia ajakirjanik ja poliitik, esimene peaminister (oli ametis 15. veebruarist 1862 kuni 20. juunini 1862).
Olav Tryggvason
thumb|200px|Olav Tryggvason Norra kuningana. [[Peter Nicolai Arbo maal]]
Olav I Tryggvason (ka Olaf I Tryggvesson, eestipäraselt Olav Tryggvepoeg; umbes 963 – 9. september 1000) oli Norra kuningas aastatel 995–1000. Tema elukäigu kohta midagi väga kindlat teada pole, enamik teavet tema elust pärineb saagadest ("Olav Tryggvasoni saaga").
Olaf oli Norra üliku Tryggve Olafssoni poeg. Tema lapsepõlvest pajatab saaga, et ta orjastati väikelapsena tänapäevase Eesti alal või selle lähiümbruses (balti nimed saagas viitavad pigem Kuramaale) ning viidi Novgorodi.
Ta on tuntud kui kristluse edendaja Norras, olles ilmselt selle esimene kristlik kuningas.
997. aastal asutas Olav Tryggvason Trondheimi linna.
Lapsepõlv ja noorus
Olav sündis millalgi 963. aasta paiku, kui ta isa Tryggve, esimese Norra kuninga Harald Kaunisjuukse pojapoeg, tapeti. Mõnes allikas on ta sünnidaatumiks pakutud aga ka hilisemaid aastaid, mistõttu seatakse kahtluse alla tema põlvnemine Harald Kaunisjuuksest. Snorri Sturluson peab oma saagas siiski Olafit Tryggve pojaks. Pärast Tryggve tapmist olevat Olaf ja ta ema Astrid põgenenud Rootsi ja sealt edasi Gardarikesse (Garðaríki) ehk Kiievi suurvürstiriiki, kus valitses suurvürst Svjatoslav I (surnud 972), Kiievi-Vene suurvürstiriigi valitseja, aastatel 945–972 (suurvürst Vladimir Püha isa), kelle teenistuses oli Astridi vend Sigurd.
Astrid plaanis sõita laevaga Holmgardi (Novgorodi), kuid tee peal olevat nende laeva vallutanud Eesti piraadid, kes orjastasid laevalolijad. Toona kolmeaastane Olav lahutati oma emast ja anti koos oma kasuisa Thorolfi ja tolle poja Thorkilliga Klerkoni-nimelisele mehele, kes Thorolfi tapnud. Hiljem müünud ta Olafi edasi Klerki-nimelisele mehele, kes vahetanud ta hea riide vastu mehega nimega Reas (Skandinaavia saagades on ka versioon, et Olaf olevat müüdud Lindanise, st. Tallinna turul ühe kitse eest). Reas kohelnud Olavit küllaltki hästi ja tema juures elanud ta kuus järgnevat aastat. Siis saabunud Eestisse Valdemari (suurvürst Vladimir Püha) nimel makse koguma tema onu Sigurd ja märganud silmapaistvalt ilusat poissi, kes osutus tema õepojaks. Sigurd ostis Olavi Rease käest ära ja viis ta Holmgardi (Novgorodi). Seal tapnud Olav oma orjastaja Klerkoni ja pääses rahva omakohtu käest vaid vereraha maksmisega. Olafi saaga selle osa kohta on oletatud, et kui ta ka tõepoolest Läänemere idakalda hõimude kätte vangi langes, siis palju tõenäolisemalt olid need kuralased, sest saagas olevad orjastajate nimed on pigem balti kui soome-ugri omad. Pealegi on teada, et mõned Väina-äärsed balti hõimud olid küllaltki pikka aega Kiievi riigi maksusõltlased, samas kui Eesti ala kohta sellist fakti kuni 1030. aastani teada ei ole.
Holmgardis oli Olav väga populaarne ja Valdemar hakkas kartma, et too võib Novgorodi enda kätte haarata. Seetõttu kohtles ta Olafit üha halvemini, mistõttu otsustas Olaf lahkuda ja läks Läänemerele seiklema. Mõnda aega olevat ta elanud ühes vendi vürstiriigis, kuid teated selle kohta on küllaltki segased. Seal olevat ta abiellunud kohaliku vürsti tütrega, kes aga peagi surnud. Võimalik, et kogu see osa tema elust on väljamõeldis. Samuti on teateid Olafi rüüsteretkedest peamiselt Põhjamere äärde, samuti Inglismaale. Lõpuks olevat ta aga ühe eraku poolt ristitud ja kristlasena lõpetas ta ka oma viikingiretked, asudes elama Inglismaale.
Valitsusaeg ja surm
988. aastal abiellus Olav norra päritolu Dublini kuninga tütre Gydaga. Abiellumise kaudu Iiri leskkuningannaga sai Olav Tryggvasonist Iirimaa kuningas. Järgnevatel aastatel elas ta Iirimaal.
997. aastaks oli Olav end Norra troonil kindlustanud ning hakkas otsima võimalusi laiendada oma võimu ka ülejäänud Skandinaavia üle. Olav plaanis abielluda ka Rootsi kuningannaga, kuid abielu ei toimunud, kuna viimane ei võtnud vastu ristiusku.
1000. aastal said Olavi väed Svolderi merelahingus taanlastelt, rootslastelt ja vendidelt lüüa ja Olav ilmselt hukkus. Seejärel pöördus enamik norrakaist tagasi paganlusse. Olavi kohta oli aga kuulujutte, et ta jäi ellu ja olevat elanud tagasitõmbunult vähemalt kuni aastani 1046.
Eḩsān Ḩadādī
pisi|Eḩsān Ḩadādī (vasakul)Eḩsān Ḩadādī (pärsia keeles احسان حدادی; sündinud 20. jaanuaril 1985 Teheranis) on Iraani kettaheitja.
2012. aasta suveolümpiamängudel võitis ta hõbemedali.
Tema isiklik tipptulemus 69.32, mille ta heitis 3. juunil 2008 Tallinnas, on kehtiv Aasia rekord.
Berend Johann von Uexküll (1762–1827)
Berend Johann von Uexküll (барон Борис Васильевич Икскуль; 12. oktoober (vkj 1. oktoober) 1762 Tallinn – 11. mai (vkj 29. aprill) 1827 Haimre mõis) oli Eestimaa poliitik.
Elu
Berend Johann von Uexküll sündis Gotthard Wilhelm von Uexkülli ja Johanna Juliana Austini pojana.
Teenis Venemaa armees kus sai majori auastme. Oli Eestimaa maanõunik ja 1806–1809 Eestimaa rüütelkonna peamees. Aastast 1806 oli ta ka Eestimaa maamiilitsa ülem. Aastail 1808–1819 oli ta Eestimaa tsiviilkuberner ja võttis 1816. aastal üle ka ametist lahkunud Eestimaa kindralkuberner Paul Friedrich August von Holstein-Oldenburgi kohustused, kes tagasi Oldenburgi kolis. Hiljem oli ametis salanõunikuna ja aastatel 1820–1821 senaatorina.
Talle kuulusid Vana-Vigala, Haimre, Valgu, Jädivere ja Matsalu mõis.
Perekond
Berend Johann von Uexküll abiellus 1792. aastal krahvitar Elisabeth von Sieversiga, kes oli krahv Jacob Johann von Sieversi tütar. Abielust sündisid:
Urbanus II
Eudes de Châtillon sündis 1042. aasta paiku (kirikuloolase J. N. D. Kelly väitel 1035. aasta paiku) Châtillon-sur-Marne'is või Lagery's Châtilloni senjööri Milon de Châtillon'i 4-lapselises peres noorimana. Tema onu Guy de Roucy (Guy de Châtillon) oli 1033 saanud Reimsi peapiiskopiks.
Eudes õppis Reimsis kartuuslaste ordu rajaja Bruno juures ja kaitses Roomas doktorikraadi teoloogias. Ta liitus Roomas augustiini regulaarkanoonikutega ja elas Santa Trinità della Cava benediktiini kloostris. Temast sai Reimsis kanoonik ja seejärel ülemdiakon. 1068 asus ta Cluny kloostrisse, tõustes hiljem prioriks.
Cluny abt Hugues saatis Eudes' Rooma ning soovitas teda Gregorius VII-le, kes määras ta 1073 kardinalpreestriks, 1078 Ostia kardinalpiiskopiks, Velletri administraatoriks ja kardinalide kolleegiumi dekaaniks. Paavst saatis ta 1082 legaadina Prantsusmaale. Saksa kuningas Heinrich IV lasi ta 1083 vangistada, kuid vabastas peatselt. Paavst saatis Eudes' 1084 legaadina Saksamaale, kus ta pidas 1085 Quedlinburgis sinodi, millel mõisteti taas hukka vastupaavst Clemens III. Ta tagandas Saksamaal ametist vastupaavsti pooldajaid ja määras nende asemele ametisse Gregoriusele ustavaid vaimulikke.
Rooma konsul Cencio esitas Eudes' 1086. aasta paavsti valimistel üheks kandidaadiks, kuid kardinalid ei toetanud tema saamist paavstiks ja valisid Victor III, kelle Eudes' pühitses 9. mail 1087 ametisse.
Paavstiks saamine
Urbanus II valiti paavstiks pühapäeval 12. märtsil 1088 Terracinas, sest Rooma oli vastupaavst Clemens III valduses. Ta võttis nime Urbanus I järgi.
Ajaloolase Horace Kinder Manni järgi kogunes 9. märtsil 1088 Terracinas Santi Pietro e Cesario kirikusse 40 piiskoppi ja abti ning paavstlik prefekt Benedetto. Kui nad olid kolm päeva paastunud ja palvetanud, kogunesid nad uuesti kirikusse. Tuscolo piiskop Giovanni Minuto, Albano piiskop Pietro Igneo Aldobrandini ja Porto piiskop Giovanni teatasid amboni juures vaimulikele, et uueks paavstiks otsustati valida Eudes.
Urbanus II oli kolmas või neljas prantslasest paavst. Enne teda olid prantslastest saanud paavstiks Silvester II ja Nicolaus II. Prantsuse ajalookirjutus loeb prantslaseks ka Stephanus IX-t, keda saksa ajalookirjutuses peetakse sakslaseks.
Investituuritüli ja skisma
Urbanus II valitsemisajal jätkus Gregorius VII ajal alanud skisma vastupaavst Clemens III-ga. Urbanus II teavitas kristlikke võimukandjaid enda saamisest paavstiks ning püüdis veenda Gregorius VII-le ja Victor III-le truuks jäänud valitsejaid teda paavstina tunnustama.
Kuna Rooma oli Clemens III valduses ja Itaalia viikingid omavahel sõjajalal, siirdus paavst esmalt Lõuna-Itaaliasse, kus ta kohtus Troinas Sitsiilia krahvi Ruggero I-ga (Roger I). Urbanus II saabus novembris 1088 Rooma, kuid pidi peatselt vastupaavsti pooldajate tegevuse tõttu põgenema Pierleoni suguvõsa valdustesse Tiberi (San Bartolomeo) saarel.
Clemens III kutsus paavsti Rooma sinodile. Paavsti ja vastupaavsti vägede vaheliste lahingute tulemusena saatis võit paavsti mehi ning Urbanus II võis taas Rooma minna. Ta määras 18. aprillil 1089 Konstanzi piiskopi Gebhard III ja Passau piiskopi Altmanni apostellikeks vikaarideks Saksamaal. Septembris 1089 siirdus ta Melfisse sinodile, kus ta mõistis hukka ilmikute investituuri. Ta naasis Rooma detsembris, kuid pidi taas Lõuna-Itaaliasse minema, sest Saksa-Rooma keiser Heinrich IV tungis Itaaliasse. 1093. aasta lõpus õnnestus paavstil Rooma tagasi pöörduda.
Paavst kinnitas 1094 ja 1095 otsust keisri ja vastupaavsti ekskommunitseerimise kohta, kuid ta kuulutas märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil Clemens III ning teda pooldanud vaimulike teostatud ordinatsioonid mittevastavateks kanoonilisele õigusele. Heinrich IV poeg Konrad liitus paavstiga ja andis 1095 paavstile vasallivande. Paavst toetas tema abielu Ruggero I tütre Costanzaga.
Urbanus II sai 1094 altkäemaksu andes oma valdusse Lateraani palee ja 24. augustil 1098 Sant'Angelo kindluse, mis oli Clemens III pooldajate viimane tugipunkt Roomas.
Esimene ristisõda
pisi|Urbanus II Clermont'i kirikukogul
Bütsantsi keiser Alexios I saatis märtsis 1095 Piacenzas toimunud sinodile saadikud, et paluda sõjalist abi võitluseks türklastega.
Urbanus II kutsus 27. novembril 1095 Clermont-Ferrandis peetud kirikukogul kristlasi minema Jeruusalemma Jeesus Kristuse hauda vabastama. Ta määras ristisõja juhiks ja apostellikuks legaadiks Le Puy piiskopi Adhémari ning lubas ristisõjast osavõtjatele anda indulgentse.
Urbanus II suri kaks nädalat pärast Jeruusalemma langemist ristisõdijate kätte, kuid ta ei saanud tollaste kommunikatsiooniolude tõttu sellest sündmusest teada.
Suhted Aragóniga
Urbanus II toetas rekonkistat ja laiendas paavsti protektsiooni Pürenee poolsaare alade üle.
Vici piiskop Berenguer Sunifred de Lluçà palus paavstil toetada rekonkistat Tarragona tagasivallutamiseks muhameedlaste käest. Ta saatis 1089 bulla Barcelona krahvile Berenguer Ramónile ja Besalú krahvile Armengolile, milles ta toetas Tarragona tagasivallutamist.
Suhted Bütsantsiga
Urbanus II vabastas 1089 kirikuvandest Bütsantsi keisri Alexios I. Keiser saatis märtsis 1095 Piacenzas toimunud sinodile saadikud, et paluda sõjalist abi võitluseks türklastega.
Suhted Inglismaaga
Inglise kuningas William II jäi seoses skismaga esialgu neutraalseks, kuid tunnustas Urbanus II-t 1095 paavstina. Kuningas nõudis, et paavsti legaadid ei tohi Inglismaale tulla ilma tema nõusolekuta.
Urbanus II ei suutnud lahendada William II ja Canterbury peapiiskopi Anselmi vahelist vaidlust.
Suhted Itaalia valitsejatega
Urbanus II sõlmis 1089 rahulepingu Sitsiilia krahvi Ruggero I (Roger I) ja Taranto vürsti Bohemond I vahel. Paavst põgenes 1090 Saksa-Rooma keisri Heinrich IV eest viikingite kaitse all Lõuna-Itaaliasse. Ta andis 5. juulil 1098 Ruggero I-le privileege (Sitsiilia monarhia), mille tühistas 19. sajandil Pius IX. Ta määras Ruggero paavstlikuks legaadiks Sitsiilias.
Ta tunnustas Pisa suveräänsust Korsika üle.
Paavsti soovil abiellus Toscana krahvinna Matilda 1089 hilisema Baieri hertsogi Welf II-ga.
Suhted Kiievi-Venega
Urbanus II saatis 1091 legaadina Kiievi-Vene riiki piiskop Teodoro. Paavst saatis suurvürst Vsevolod I-le püha Nikolause reliikviad.
Suurvürsti õde ja Saksa-Rooma keisrinna Jevpraksia (Eupraxia) osales 1095 Piacenzas peetud sinodil.
Suhted Prantsusmaaga
Prantsusmaa kuningas Philippe I lahutas oma abielu kuninganna Berthest ja abiellus 15. mail 1092 Anjou krahvi Foulque IV abikaasa Bertradega. Urbanus II andis märtsis 1095 kuningale Piacenzas peetud sinodil mõtlemisaega, kuid novembris 1095 ekskommunitseeris ta kuninga Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul, süüdistades teda abielurikkumises. Ta kinnitas märtsis 1096 Tours'is peetud kirikukogul Philippe I ekskommunitseerimise ja saatis Foulque'le kuldroosi.
Paavst vabastas juulis 1096 kuninga Nîmes'is peetud kirikukogul ekskommunikatsioonist, kuna kuningas oli vabandanud, kuid paavsti legaat pani kuninga 1097 uuesti kirikuvande alla.
Suhted Taaniga
Urbanus II esitas Taani kuningale Erik I-le kaks taotlust: ta pidi rajama peapiiskopkonna ja aitama kanoniseerida oma venda Knud IV.
Vaimulike moraalinõuete rõhutamine
Ta keelas novembris 1095 Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul vaimulikel olla ilmikutest suveräänide vasallid.
Ta keelas vaimulike laste ordineerimise.
Kuuria
Urbanus II-t peetakse Rooma kuuria tegelikuks rajajaks, kuna ühes tema 1089 avaldatud bullas ilmub esmakordselt mõiste Rooma kuuria (Curia Romana).
Ta ei kasutanud reformide läbiviimisel senist meetodit, mille alusel saatis paavst Roomast teistesse riikidesse reforme teostama legaadid.
Suhted Briti piiskoppidega
Canterbury peapiiskop Anselm pidas märtsis 1095 Rockinghami kirikukogul paavsti tunnustava jutluse ja Urbanus II saatis talle palliumi. 1097 siirdus Anselm Itaaliasse, kus ta kohtus paavstiga. Ta osales koos paavstiga oktoobris 1098 Baris peetud sinodil.
Meg Ryan
Meg Ryan (sünninimega Margaret Mary Emily Anne Hyra; sündinud 19. novembril 1961 Fairfieldis Connecticuti osariigis) on USA näitleja, kes on tuntud peamiselt romantilistest komöödiatest.
Elulugu
Meg Ryan on õppinud New Yorgi ülikoolis ajakirjandust. Oma eraõppe rahastamiseks hakkas ta reklaaminäitlejaks. Aastal 1981 debüteeris filmis "Rich and Famous", misjärel otsustaski ajakirjanikukarjääri katki jätta ja proovida kätt näitlemises. Pärast väiksemaid kõrvalosi sai ta kuulsaks filmiga "Kui Harry kohtus Sallyga", kus ta mängis peaosas koos Billy Crystaliga.
Urbanus II
Suhted Hispaania piiskoppidega
Urbanus II reorganiseeris kiriku Aragónis.
Meg Ryan
Isiklikku
Meg Ryan on olnud abielus näitleja Dennis Quaidiga. Neil on poeg Jack Henry.
Meg Ryanile kuulub ettevõte Prufrock Pictures.
Inglismaa Ühendatud Suurloož
Inglismaa Ühendatud Suurloož (inglise keeles United Grand Lodge of England, lühend UGLoE, UGLE) on maailma esimene vabamüürlaste suurloož. See on Inglismaa vabamüürluse peamine keskus ning sellele alluvad ka jurisdiktsioonid teistes maades, põhiliselt endise Briti impeeriumi ja Rahvaste Ühenduse maades. Faktiliselt juhib see "regulaarset" vabamüürlust.
See on maailma vanim suurloož. Koos Iirimaa Suurlooži ja Šotimaa Suurloožiga on see üks "kodusuurloožidest" (the home Grand Lodges).
Erinevalt paljudest teistest jurisdiktsioonidest maailmas juhib UGLE ka Kuldvõlvi, kuigi vabamüürluse teisi lisaastmeid juhitakse eraldi.
Teke
Inglismaa Esimene Suurloož (inglise keeles The Premier Grand Lodge of England, lühend PGLoE) tekkis 24. juunil 1717, kui Goose and Gridiron Ale House 'is St Paul's Churchyard 'is liitusid neli vana vabamüürlaste looži Londonist ja Westminsterist.
Corporation of London on paigaldanud algse kõrtsi lähedusse mälestustahvli.
Aastal 1721 tegi inglise vabamüürlaste esimene aadlikust suurmeister John Montagu, teine Montagu hertsog šoti jutlustajale James Andersonile ülesandeks koostada vanade gooti põhikirjade alusel suurloožile uus põhikiri, mida tänapäeval tuntakse Vanade Kohuste nime all. Aastal 1751 tekkis opositsiooniline suurloož, mis väitis, et PGLoE on teinud uuendusi ning kõrvale kaldunud Vanadest Piirikividest, mis 926 Yorkis andis prints Edwin. Sellepärast nimetatakse seda suurlooži Antients Grand Lodge. Need eriarvamused kahe suurlooži vahel kestsid umbes 63 aastat. Oli liikmeid, kes tegutsesid mõlemas suurloožis.
Aastal 1809 nimetasid mõlemad suurloožid volinikud liitumisläbirääkimisteks. Need kestsid umbes neli aastat, kuni 27. detsembril 1813 korraldati Londonis Freemasons' Hall 'is tseremoonia, kus kaks suurlooži ühinesid Inglismaa Ühendatud Suurloožiks. Suurmeistriks sai kuningas George III noorem poeg prints Augustus Frederick, Sussexi hertsog.
Tänapäeval on Inglismaa Ühendatud Suurloož organiseeritud provintsisuurloožideks, mis enam-vähem vastavad Inglismaa traditsioonilistele krahvkondadele. Need moodustavad organisatsiooni kohaliku halduse. Londoni provintsi nimetatakse Pealinna Suurloožiks (Metropolitan Grand Lodge). Jurisdiktsioonid teistes maades on organiseeritud distriktideks.
Grand Orient de France
Algul tunnustasid Grand Orient de France (GOdF) ja Inglismaa Ühendatud Suurloož teineteist. Konvendil 1877 jättis Grand Orient de France esimest korda "kõikide maailmade kõikvõimsa ehitusmeistri" mõiste mainimata, lähtudes protestantliku vaimuliku Frédéric Desmonsi ettepanekust: "Vabamüürlusel on printsiipideks südametunnistuse vabadus ja inimestevaheline solidaarsus. Ta ei jäta kedagi välja tema usu pärast."
Kui siis GOdF veel asendas "Püha seaduse raamatu" "valge raamatuga", algas lõhenemine. Inglismaa Ühendatud Suurloož katkestas 1913 ametlikult ühepoolselt sidemed GOdF-iga ning loobus selle "regulaarsuse" tunnustamisest. Seevastu GOdF tunnustab endiselt Inglismaa Ühendatud Suurlooži ning selle poolt tunnustatud suurloože ja loože. Tänapäeval põhjendatakse seda mittetunnustamist sellega, et GOdF-ist lähtuvad "liberaalsed" loožid rikuvad UGLoE põhiprintsiipe (Basic Principles), lubades loožides poliitilisi arutelusid ning tunnustades naiste- ja ühisloože. Peale selle olevat inimesest kõrgemal seisva ülema olendi tunnistamine alandlikkuse tingimus.
Prince Hall
Prince Halli asutas Inglismaa Esimene Suurloož ja ta sai asutamiskirja 2. märtsil 1784. Ometi keelab Inglismaa Ühendatud Suurloož Prince Hall iga suhtlemast, tuues põhjenduseks, et ükski välismaa suurloož ei tohi olla suhetes kahe loožiga, mis teineteist ei tunnusta.
Inglismaa Ühendatud Suurloož ei välista siiski põhimõtteliselt värvilisi liikmeid.
Urbanus II
Suhted Hispaania piiskoppidega
Ta sätestas 11. mail 1089, et Huesca piiskopi asukohaks saab Jaca asemel taas Huesca, mis oli muhameedlaste käest tagasi vallutatud.
Ta taastas 1088 Toledo peapiiskopkonna, saatis peapiiskop Bernardo de Sediracile palliumi ja määras ta Hispaania priimaseks. Ta taastas Santiago de Compostela piiskopkonna ja 5. detsembril 1095 seadis selle paavsti protektsiooni alla.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Urbanus II määras 1092 või 1099 Korsika piiskopkonna Pisa piiskopkonna sufragaanpiiskopkonnaks.
Ta andis 1093 palliumi Siracusa piiskopile Ruggerole.
Suhted Prantsuse piiskoppidega
Urbanus II peatas märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil Lyoni peapiiskopi Hugues' volitused, kuna ta polnud ilmunud sinodile ja oli tauninud Prantsuse kuninga Philippe I kooselu armukese Bertradaga.
Ta määras 1096 Penne' piiskopiks Marbode (Marbodius).
Liturgilised otsused
pisi|Urbanus II monument [[Clermont-Ferrand'is. Henri Gourgouillon, 1898]] Urbanus II sätestas püha Nicolause mälestuspäevana 9. mai.
Ta sätestas, et vajaduse korral võib ristimise viia läbi naine, kuid ristimisel tuleb kasutada Kolmainsuse vormelit.
Ta mõistis novembris 1095 Clermont-Ferrand'i kirikukogul hukka hostia kastmise armulauaveini sisse enne selle pakkumist usklikele armulauasakramendi andmisel (intinctio Panis).
Teoloogilised vaidlused
Urbanus II mõistis märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil hukka Tours'i Berengari õpetuse.
Ta pidas oktoobris 1098 Baris sinodi, kus Lääne-Euroopa piiskopid arutasid Kreeka piiskoppidega Filioque üle.
Munklus
pisi|vasakul|Urbanus II koos [[kartuuslased|kartuuslaste ordu rajaja püha Brunoga. Eustache Le Sueur, 1645 ?]] Urbanus II tunnustas regulaarkanoonikute tegevust.
Ta võttis 1090 vallumbrosiaani ordu paavsti protektsiooni alla.
Ta saatis 1090 seni kreeka munkade valduses olnud Nardò kloostrisse benediktiini mungad.
Ta lubas 1094 Passau piiskopil Ulrichil kasutada Göttweigi kloostris Benedictuse reeglit.
Ta kinnitas 29. novembril 1095 Molesme Roberti institutsiooni (tsistertslaste ordu).
Ta kutsus oma kunagise õpetaja kartuuslaste ordu rajaja Bruno Rooma.
Ta andis privileege Salerno Trinità di Cava dei Tirreni kloostrile.
Ta pühitses 25. oktoobril 1095 Cluny kloostri kiriku uue altari ja andis kloostrile privileege. Ta pühitses 1096 sisse Saint-Flouri kloostri kiriku ja veel mitmete kloostrite kirikuid Prantsusmaal.
Suhted juutidega
Urbanus II otsis kaitset juudi päritolu Pierleoni suguvõsa valdustest.
Kanoniseerimised
Urbanus II kuulutas pühakuks 5 isikut.
Uued kardinalid
Urbanus II määras 71 uut kardinali. Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Gelasius II, Honorius II ja Innocentius II.
Onupojapoliitika
Urbanus II onu Gervais de Châtillon'i poeg Manassès de Châtillon sai 1096 Reimsi peapiiskopiks.
Ta määras 1088 oma onu Guy de Châtillon'i poja Odon de Châtillon'i kardinaliks ja Ostia kardinalpiiskopiks.
Urbanus II kultuuriloos
Urbanus II pühitses 1095 Mendes sisse Saint Sauveur de Chiraci kiriku ja kiriku Cruas', 1096 Marmoutier'i basiilika, Carcassonne'is Saints-Nazaire-et-Celse kiriku, Saint-Flour'i kloostri kiriku ja 1097 basiilika Baris.
Ta tugines 1091 oma väidete õigustamisel Constantinuse kingitusele.
Teda on kujutatud Lateraani palee oratooriumi apsiidil.
Eustache Le Sueur on teda 1645 paiku kujutanud oma maalil.
Surm
Urbanus II suri 29. juulil 1099 Roomas. Salvador Miranda andmetel suri ta San Nicola in Carcere kirikus, Catholic Encyclopedia andmetel aga Pierleoni suguvõsale kuulunud kindluses. Ta maeti esmalt Lateraani basiilikasse ja hiljem Rooma Peetruse kirikusse.
Leo XIII kuulutas ta 14. juulil 1881 õndsaks. Urbanus II mälestuspäev on 29. juulil.
Frank Costello
Frank Costello (õieti Francesco Castiglia; 21. jaanuar 1891 Calabria – 18. veebruar 1973 New York) oli itaalia päritolu gängster, üks mõjuvõimsamaid maffiabosse USA ajaloos.
Omailm
Omailm on organismi omakeskne maailm, st maailm nii, nagu organism seda tajub, lähtudes eristustest, mida see organism teeb. Eri liiki organismidel on samas keskkonnas erinevad (liigiomased) omailmad. See tuleneb nii eri liiki organismide erinevast eristusvõimest kui ka erinevatest individuaalsetest kogemustest.
Omailma (saksa Umwelt) mõiste võttis kasutusele Jakob von Uexküll. Kuna saksakeelses kasutuses tähistab sama sõna praegusajal ka keskkonda, tehakse omailmast kõnelemise korral täpsustus (kas märkides, et tegu on subjektiivse keskkonnaga, või tehes viite Uexküllile). Inglise keeles kasutatakse selle tähistamiseks sõna umwelt (mitmuses umwelten).
Näiteks keskkonnas on valguskiirgus väga erinevate lainepikkustega, kusjuures lainepikkuste jaotus on üle valguskiirguse spektri võrdlemisi pidev. Organismid võivad oma tajuelundite (silmade) kaudu jaotada valgusspektri kvalitatiivselt erinevaiks värvusteks, kusjuures eri organismid, eriti eri liigid, jaotavad valgusspektri värvusteks erinevalt. Koerad jaotavad valgusspektri vähemateks värvusteks kui inimene, linnud aga rohkemaks; näiteks teod ei erista värvusi üldse. Seega visuaalsed omailmad võivad olla värvilised, keskkonnas aga värvusi ei ole. Ka võib nähtav valgus eri liikidel haarata veidi erineva osa elektromagnetilise kiirguse spektrist.
Bulgani aimakk
Bulgani aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Välislingid
🇲🇳
Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik
pisi|Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik (2015) Tornimäe Neitsi Maria Kaitsmise kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Saare maakonnas Saaremaa vallas Tornimäel.