cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fact, Fiction, and Forecast
4. Võimalikud entiteedid
See näide näitab, kuidas tegeliku kogemuse lüngad täidetakse võimalike entiteetide koega. Fenomenalist on kohe silmitsi probleemiga, mida teha sääraste fiktiivsete või võimalike meelteandmetega. Goodmani arvates kipub fenomenalist asjata laskma tegelike meelteandmete kõrvale võimalikke meelteandmeid. Ta õpib küll seejuures lämbumist ja punastamist vältima, kuid kriitikud hõõruvad heameelest käsi.
Niisiis, ei ole olemas aeg-kohta koht-p-ajal-t ning iga väide, mis kinnitab, et selles aegkohas on mingi värvus, on väär. Kuidas sõnastada küsimust selle aegkoha värvuse kohta, toomata elemendina sisse fiktiivset aegkohta? Võib muidugi kasutada kontrafaktuaali vormi, kuid nagu nägime, on meile sellest vähe abi.
Kuigi ei ole olemas aegkohta p-ajal-t, on olemas tegelik entiteet, mis koosneb p-st ja t-st. Seda võiks käsitleda klassina {p, t}; Goodman käsitleb seda summaindiviidina (tervikuna) p+t (The Structure of Appearance). Et selle entiteedi osade vahel puudub teatud suhe, siis ta ei ole aegkoht, nii nagu ühe auto kere ja teise auto raami teiselpool tänavat ei ole kokku auto. See summaindiviid ei ole aegkoht. Kui räägitakse "fiktiivsest" või "võimalikust" aegkohast p+t, siis ei räägita mitte uuest mittetegelikust entiteedist, vaid öeldakse midagi uut entiteedi p+t kohta (sellele rakendatakse uut predikaati). Meil on tarvis vaadelda ühe rubriigi all kõiki aegkohti ning teatud teisi entiteete, sealhulgas p+t. Tavaline rubriik on predikaat "võimalik aegkoht". Võimalike aegkohtade klass on niisiis teatud tegelike entiteetide klass, mis sisaldab ka tegelike kohtaegade klassi.
Kui p+t ei ole aegkoht, nii et sellel ei ole värvust, siis predikaat "aegkoht" rakendub ainult teatud teistele koha ja aja komplektidele. Predikaat "punane" rakendub ainult mõnedele neist. Elliptilist väidet, et p+t on punane, tuleb käsitleda nii, et see kätkeb kahte projektsiooni: see projitseerib predikaadi "aegkoht" kui ka predikaadi "punane" (õigemini nende teatud projektsioonid) tegelikule entiteedile p+t.
Mida teha juhtumiga, kus mitte ei täideta kogemuse lünki, vaid kirjeldatakse tegeliku kogemuse alternatiive? Oletame, et tegelikus aegkohas p1+t1 on roheline, aga kui ma oleksin pead natukene rohkem paremale pööranud (oletame, et vaatasin roheliste triipudega sinist seina), oleks minu nägemisväljal kohas p1 ajal t1 olnud hoopis sinine. Paistab, et hakkame rääkima uuest võimalikust kogemusest. Käsitlus on siiski paljuski sama. See, et p1+t1 on tegelikult roheline, aga on võimalik (teatud tingimustel C), et ka sinine, tähendab, et p1+t1-le omistatakse peale predikaadi "roheline" predikaat "C-sinistuv". (Predikaadid "C-sinistuv" ja "E-sinistuv" on nagu "vesilahustuv" ja "happes lahustuv".) Ka see predikaat projitseerib predikaadi "sinine" paljudele tegelikele entiteetidele. Analoogsed predikaadid on "F-punastuv", "E-valgestuv" jne.
Tuleme tagasi väidete juurde võimalike füüsikaliste sündmuste kohta. Kui öeldakse, et teatud asi k on painduv ajal s, siis tegelikult kirjeldatakse fiktiivset sündmust, mis toimub asjaga k ajal s. Tegelik sündmus, mis on asja k ajaline lõik, mis hõlmab aega s, ei ole painutumine; kui öeldakse, et see on võimalik painutumine, siis liigitatakse see dispositsioonipredikaadi "painduv" alla. Alati ei saa kasutada tuttavaid dispositsioonipredikaate, aga vajaduse korral saab leiutada uusi. Kui jutt on fiktiivsest rongiõnnetusest hüpoteetilises olukorras, kus üks rööbas on puudu, siis saab öelda, et rong oli tol hetkel "õnnetuslik", või täpsemalt "puuduva rööpa õnnetuslik".
Goodman räägibki neist võimalikest sündmustest, mis on mittetegelikud. Kui rong jääb hiljaks ja ma ütlen, et võib-olla juhtus selle rongiga õnnetus, siis ma ütlen lihtsalt, et ma ei tea, kas sellega juhtus õnnetus. Aga kui ma tean, et rong saabus õigel ajal sellega õnnetust ei juhtunud, siis tuleb minu juttu võimalikest õnnetustest tõlgendada teisiti. Viimast laadi lauseid on raskem tõlkida ja ainult need Goodmani siin huvitavadki.
Võib-olla tekivad uued raskused, kui räägitakse pealtnäha mittetegelikest kestvatest asjadest, mitte mittetegelikest sündmustest tegelike asjadega, aga ka sellist juttu saab tõlgendada teatud predikaatide rakendamisena teatud tegelikele asjadele. Keset Londonit saab paigutada fiktiivsed mäed, kui rakendada Londonile predikaadi "mägine" teatud projektsiooni. (Kuigi jutt on võimalikest entiteetidest üldiselt, ei ole tavaliselt juttu lihtsalt mingist väidetavast asjaolust, vaid sellest, mis juhtub teatud fiktiivsel asjaolul. Näiteks mäed me paigutaksime Londonisse tõenäoliselt mingi fiktiivse vulkaanilise aktiivsuse tagajärjena.)
Goodman ei püüa öelda, kuidas kindlaks teha, kas väited võimalike entiteetide kohta on tõesed või väärad, vaid püüab ette panna, kuidas tõlkida need väideteks tegelike asjade kohta. Kui see õnnestuks, siis oleks nende tõeväärtus lihtsalt faktiküsimus.
Me hakkame üldiselt aru saama, kuidas väited, mis ütlevad, et teatud võimalikud need-ja-need ei ole tegelikud need-ja-need, on lepitatavad õpetusega, et ainsad võimalikud entiteedid on tegelikud entiteedid.
Võib-olla "võimalike entiteetide predikaadid" ei ole lihtsalt nähaolevate predikaatide projektsioonid, vaid nende predikaatide ekstensioonid lõikuvad keerukamal moel. (Predikaat "painduv" on predikaadi "painutuv" lihtne projektsioon, sest kõik asjad, mis painutuvad, ja mõned asjad, mis ei painutu, on painduvad. Aga Goodman kasutab terminit "projektsioon" nii laialt, et "painduv" osutub ka predikaadi "paindub" projektsiooniks, kuigi mõned asjad, mis painduvad (näiteks ebatavalise surve all), ei ole painduvad. Või jälle, dispositsioonipredikaat "on oranž" on nähaoleva predikaadi "paistab oranž" projektsioon, kuigi mitte kõik, mis paistab oranž (näiteks kollases valguses), ei ole oranž. Nendes näidetes vastab "projektsioon" õigupoolest kahele sammule: kõigepealt kõrvaldatakse mõned juhtumid, mis kuuluvad algse nähaoleva predikaadi ekstensiooni, näiteks üleminek predikaadilt "paindub" predikaadile "painutub" ja predikaadilt "paistab oranž" predikaadile "paistab päevavalgel oranž"; seejärel lisatakse teised juhtumid, mis ei kuulu saadud kitsama nähaoleva predikaadi ekstensiooni, näiteks üleminek predikaadilt "painutub" predikaadile "painduv" ja predikaadilt "paistab päevavalges oranž" predikaadile "on oranž".) Tekib aga küsimus, kas piirdudes tegelike asjade predikaatidega, saab tegeliku kohta öelda kõike, mida tavaliselt peetakse jutuks võimaliku kohta. Lohutav on see, et erinevaid predikaatide ekstensioone on tohutu palju.
Goodman on tahtnud siin näidata, et jutt võimalikest elementidest ei pruugi tähendada tegeliku maailma piiridest väljumist. Me peame tegelikuks maailmaks selle ühte konkreetset kirjeldust. Võimalikeks maailmadeks me peame sama tõeseid kirjeldusi teiste terminite abil. Me oleme hakanud pidama tegelikku maailma üheks paljudest võimalikest maailmadest. Goodman ütleb, et kõik võimalikud maailmad on tegeliku maailma sees.
5. Hääbumine
Võimalikud protsessid ja võimalikud entiteedid haihtuvad. Näeme, et predikaadid, mida peetakse nende kohta käivateks, rakenduvad tegelikele asjadele, kuid nende ekstensioonidel on omapärane seos teatud nähaolevate predikaatide ekstensioonidega, tavaliselt on nad laiemad. Pealtnäha võimalike entiteetide kohta käiv predikaat lihtsalt katab rohkem samasuguseid maiseid asju, nii nagu lahtine vihmavari võrreldes kinnisega.
See nähaolevatelt mittenähaolevatele juhtumitele projitseerimise probleem ei erine palju teadaolevalt mitteteadaolevale ja minevikust tulevikule üleminemise probleemist. Dispositsioonide probleem on kahtlaselt sarnane induktsiooniprobleemiga. Mõlemad on antud juhtumite hulgalt laiemale hulgale ülemineku probleemi aspektid. Samamoodi on oluline, millal, kuidas ja miks on see üleminek või laiendamine legitiimne.
Võimalik hääbub, minnes üle teiseks, väga keeruliseks probleemiks, mis on juba ammu une viinud. Lohutav on teada, et vähemalt võimalik ei kummita.
1. Vana probleem
Induktsiooni probleemiga on asjad halvasti. Vana induktsiooniprobleem on lahendatud või hajutatud, kuid ilmnenud on uued probleemid, millest pole veel päriselt aru saadud.
David Hume juhtis tähelepanu sellele, et otsustused tuleviku ja mitteteadaolevate juhtumite kohta ei ole aruanded kogemusest ega järeldu loogiliselt sellest, mistõttu tekib nende kehtivuse probleem. Ennustused käivad selle kohta, mida pole veel vaadeldud. See, mis on juhtunud, ei sea loogilisi piiranguid sellele, mis hakkab juhtuma. Hume väitis, et tõsiasjade vahel pole paratamatuid seoseid. See väide on kõikidele rünnakutele vastu pidanud. Goodman kaldub nõustuma ning ka küsima, kas paratamatuid seoseid üldse olemas on.
Hume'i vastus küsimusele, kuidas ennustused on seotud minevikusündmustega, on värskendavalt mittekosmiline. Kui üht laadi sündmus järgneb kogemuses sageli teist laadi sündmusele, moodustub harjumus, mis juhib taas esimest laadi sündmust kohanud vaimu teist laadi sündmuse ideeni. Valitud ennustus on see, mis on kooskõlas varasema korrapäraga, sest korrapära on tekitanud harjumuse. Kriitikud ütlevad, et Hume seletus käib parimal juhul ennustuste allika kohta, mitte nende õiguspärasuse kohta. Tõeline küsimus pole mitte see, miks ennustus tehakse, vaid kuidas ennustust saab õigustada. Väidetakse, et Hume ei võtnud oma lahendust kuigi tõsiselt ning pidas ennustuste õiguspärasuse probleemi mittelahendatuks ja võib-olla üldse lahendamatuks. Nii on hakatud rääkima Hume'i probleemist, just nagu ta oleks selle esitanud vastuseta küsimusena. Goodman seda ei usu. Ta leiab, et Hume sai kesksest küsimusest aru ning pidas oma vastust enam-vähem rahuldavaks. Ta peab Hume'i vastust mõistlikuks ja asjakohaseks, kuigi mitte täiesti rahuldavaks. Ta protestib valdava arusaama vastu, et induktsiooni õigustamise probleemi, kui see on nii teravalt lahutatud induktsiooni asetleidmise kirjeldamise probleemist, võib õigusega nimetada Hume'i probleemiks.
2. Vana probleemi hajutamine
Paljud kriitikud on kahtlustanud, et selle probleemiga on midagi valesti. Milles see õigustus peaks seisnema? Kui küsimus on selles, kust me teame, et teatud ennustused osutuvad õigeks, siis vastus on, et me ei teagi. Kui küsimus on selles, kuidas tõeseid ja vääri ennustusi ette eristada, siis ei otsita mitte filosoofilist selgitust, vaid ettenägemist. Ei aita ka see, kui öelda, et me tahame näidata, et või miks teatud ennustused on tõenäolised. Kui jutt on sellest, kuidas ennustus on seotud tulevaste täringuvisete sagedusjaotustega, siis seda me ei tea. Kui aga tõenäolisel ennustusel pole järgnevalt juhtuvaga mingit pistmist, siis jääb küsimus, mis mõttes ta on paremini õigustatud kui ebatõenäoline ennustus. Tõeline probleem ei saa seisneda kättesaamatu teadmise hankimises ega sellise teadmise seletamises, mida meil ei olegi. Kuidas me õigustame deduktsiooni? Näidates, et see vastab deduktiivse järeldamise üldistele reeglitele. Kui vastab, siis arutlus on õigustatud ehk kehtiv, isegi kui järeldus on väär. Kui arutlus rikub mõnd reeglit, on ta kehtetu, isegi kui järeldus on tõene. Deduktiivse järelduse õigustamine ei nõua seega nende faktide teadmist, mille kohta ta käib. Kui on näidatud, et deduktiivne arutlus vastab loogilise järeldamise reeglitele, siis tavaliselt peame seda õigustatuks, küsimata, mis neid reegleid õigustab. Analoogselt on induktiivse järeldamise õigustamise põhiülesanne näidata, et see vastab induktiivse järeldamise reeglitele. See teeb asja palju selgemaks.
Sama käib ka induktsiooni kohta. Ka induktiivset järeldamist õigustab vastavus üldistele reeglitele ning üldisi reegleid vastavus aktsepteeritud üldistele järeldamistele. Nüüd me ei nõua enam tagatisi sellele, mida meil pole, ega otsi võtit teadmise juurde, mida pole võimalik hankida. Range vahetegemine induktsiooni õigustamise ja tavalise induktsioonipraktika kirjeldamise vahel moonutab probleemi. Tegeldes sellega, kuidas aktsepteeritud induktiivseid otsustusi tavaliselt tehakse, tegeleski Hume induktsiooni kehtivuse küsimusega. Hume'i jaoks seisneski ennustuste kehtivus selles, et see pärineb harjumusest ja kehastab seega mineviku korrapära. Hume'i vastus oli ebatäielik ja võib-olla mitte täiesti õige, kuid see ei läinud märgist mööda. Induktsiooniprobleem ei ole mitte tõestamise probleem, vaid probleem, kuidas määratleda kehtivate ja mittekehtivate ennustuste erinevust.
Induktiivse järeldamise kohta ei ole niisuguseid täpseid ja tunnustatud reegleid nagu deduktiivse järeldamise kohta. Traktaadid tõenäosusest jätavad tavaliselt teatud fundamentaalsed küsimused puutumata. Alles hiljuti on hakatud süstemaatiliselt töötama "kinnitusteooria konstruktiivse ülesande" kallal.
3. Kinnitusteooria konstruktiivne ülesanne
Kehtivate ja kehtetute induktiivsete järeldamiste vahelist erinevust defineerivate reeglite formuleerimine on suuresti nagu ülesanne defineerida mingi termin, millel on väljakujunenud tarvitus. Püüame koostada juba arusaadud sõnadest väljendi, mis rakendub tuntud objektidele, mida standardtarvitus nimetab (näiteks) puuks, ega rakendu objektidele, mida standardtarvitus puuks ei nimeta. Ettepanek, mis emba-kumba tingimust ilmselt rikub, jäetakse kõrvale; definitsioon, mis mõlemad testid läbi teeb, võidakse omaks võtta ning seda võidakse kasutada, et otsustada juhtumeid, mida tegelik tarvitus ei ole otsustanud. Tarvitus kujundab definitsiooni, definitsioon suunab tarvitust.
See kohandumine on küll keerulisem. Mõnikord lubatakse mugavuse või teoreetilise kasu huvides meelega definitsioonil tavatarvitusega vastuollu minna, näiteks arvatakse vaalad kalade hulgast välja. Samamoodi võime otsustada, et mõned järeldamised, mida tavaliselt peetakse kehtivaks, ei ole kehtivad, või ümberpöördult. Definitsioon võib tavatarvitust muuta või laiendada. (The Structure of Appearance.) Carl Hempel ("A Purely Syntactical Definition of Confirmation", "Studies in the Logic of Confirmation") on tegelnud kinnituse või kehtiva induktsiooni defineerimisega. Nii nagu deduktiivne loogika tegeleb põhiliselt väidetevahelise järeldumissuhtega, mis on sõltumatu nende väidete tõesusest või väärusest, tegeleb Hempeli induktiivne loogika põhiliselt väidetevahelise kinnitussuhtega. Probleem on defineerida väidetevaheline suhe, mis on väidete vahel siis ja ainult siis, kui saab öelda, et esimene neist kinnitab teist mingil astmel. Kas mitte induktsioon ei tööta täpselt vastupidi deduktsioonile? Mõned tõendväited, mis toetavad induktiivselt mõnd üldist hüpoteesi, on selle järeldused. Kas ehk kinnitamisseos sisaldab järeldamisseose pöördseost, nii et deduktsiooniseadused ümberpööratud kujul oleks induktsiooniseaduste seas? Vaatame, kuhu see viib. Eeldame, et see, mis kinnitab antud väidet, kinnitab ka kõike, mis sellest väitest järeldub. (Goodman ei väida, et see on möödapääsmatu nõue kinnituse definitsioonile. Et tervemõistuslikud eeldused koos võetuna viivad kiiresti absurdini, siis mõnedest tuleb loobuda. Eri teoreetikud otsustavad erinevalt, millistest loobuda. Neil erinevustel pole siin tähtsust.) See eeldus koos ettepandud printsiibiga viib tulemuseni, et kõik väited kinnitavad üksteist. Tõepoolest, väide järeldub oma konjunktsioonist mis tahes teise väitega, järelikult kinnitab seda konjunktsiooni. Konjunktsioonist aga järeldub ka too teine väide. Nii et iga väide kinnitab mis tahes väidet. Asi on selles, et mitte kõik üldise hüpoteesi järeldused ei kinnita seda. Heterogeensete väidete konjunktsiooni toetab küll iga väide nendest. (Iga väidet "toetavad" kõik selle üksikjuhud, kuid (otsene faktiline) toetus on ainult üks tegur kinnituses. Seda on uurinud John G. Kemeny ja Paul Oppenheim ("Degree of Factual Support"). Goodmanit huvitavad siin põhiliselt teatud teised tegurid.) Ent seda laadi toetus ei ole kinnitus, sest ühe komponendi kindlakstegemine ei suurenda tervikväite usaldusväärsust niisugusel viisil, et see antaks edasi teistele komponentväidetele. Hüpoteesi kinnitamine leiab aset üksnes siis, kui antud üksikjuht suurendab hüpoteesi usaldusväärsust sel kombel, et see kandub üle teistele üksikjuhtumitele. Hüpoteesi heakskiitmine käib õigupoolest juhuslikult kaasas ennustamisega – uute juhtude üle otsustamisega vanade põhjal.
Hempel märgib, et hüpoteesi kinnitab tõeliselt ainult väide, mis on selle üksikjuht selles mõttes, et sellest ei järeldu mitte hüpotees ise, vaid selle relativisatsioon ehk ahend selles väites mainitud entiteetide klassile. Selle üldisuskvantorite ja olemasolukvantorite piirkonda ahendatakse selle klassi elementidele. Seda, mida hüpotees ütleb kõigi asjade kohta, ütleb tõendväide ühe asja (või ühe asjade enniku) kohta. See katab selle, et ühe vasetüki elektrijuhtivus kinnitab vase elektrijuhtivust, ning välistab selle, et heterogeense konjunktsiooni iga komponent kinnitab seda konjunktsiooni. Nii saame lahti järeldusest, et iga väide kinnitab iga väidet.
On uusi raskusi, sealhulgas ronga paradoks. Väide, et see paberileht ei ole must ega ronk, kinnitab hüpoteesi, et mittemustad asjad on mitterongad. Kuid see hüpotees on loogiliselt samaväärne hüpoteesiga, et kõik rongad on mustad. Tuleb välja, et see, et antud objekt ei ole must ega ronk, kinnitab hüpoteesi, et kõik rongad on mustad. Asi on selles, et vaikimisi ja lubamatult viidatakse tõenditele, mida näites ei väideta. Väide, et antud objekt ei ole must ega ronk, kinnitab omaette võetuna nii hüpoteesi, et kõik mitterongad on mittemustad, kui ka hüpoteesi, et kõik mittemustad on mitterongad. Esimest hüpoteesi me kaldume ignoreerima, sest me teame teiste tõendite põhjal, et see on väär. Aga meil tuleb eeldada, et selliseid tõendeid ei ole. Siis saab kinnituse ka veel tugevam hüpotees, et miski ei ole ei must ega ronk. Siis pole enam ime, et niisugustel kunstlikel tingimustel saab kinnituse ka hüpotees, et kõik rongad on mustad. Ja sama hästi on kinnitatud ka hüpotees, et ükski ronk ei ole must. (Israel Scheffer, Anatomy of Inquiry.)
Meie definitsioon eksib ka selles, et ta ei sunni arvesse võtma kõiki väidetud tõendeid. Loomulik on mõelda, et kui kaks ühitatavat tõendiväidet kinnitavad kahte hüpoteesi, siis nende väidete konjunktsioon peaks kinnitama hüpoteeside konjunktsiooni. Oletame, et meie tõendid koosnevad väitest, et üks teatud asi on must, ja väitest, et üks teine asi ei ole must. Siis meie definitsiooni järgi esimene väide kinnitab seda, et kõik asjad on mustad, ja teine seda, et kõik asjad on mittemustad. Nende tõendväidete konjunktsioon kinnitab siis seda, et kõik asjad on nii mustad kui ka mittemustad. See anomaalia nõuab meie definitsiooni drastilist muutmist. Antud tõendid ei kinnita mitte seda, milleni me jõuame eraldi tõendeid üldistades, vaid seda, milleni me jõuame üldistades väidetud tõendite kogumit. Parandatud definitsiooni põhiidee on see, et teatud klauslitega on see, mida väidetakse kitsa tõendväidete universumi kohta, kinnitatakse kogu diskursusuniversumi kohta. Ülaltoodud vastunäitest saame nüüd jagu. Sõnastust tuleb küll täpsustada, sest mõnesid väiteid, mis on tõendiuniversumi kohta tõesed, näiteks et on olemas ainult üks must asi, ei kinnitata kogu universumi kohta. Hempeli süsteem võtab neid asju arvesse.
Keegi ei arva, nagu kinnitusteooria oleks lõpule viidud. Kirjeldatud sammud näitavad, kuidas asjad edenevad, kui õigustamisprobleem asendatakse defineerimisprobleemiga. Päevavalgele tulevad ja vastuse saavad tähtsad küsimused, mis on märkamata jäänud. Tekib lootus, et järelejäänud küsimused leiavad aja jooksul sarnase lahenduse. Ent tulemas on uus tõsine häda.
4. Uus induktsioonimõistatus
See, kas üksikjuht kinnitab hüpoteesi, oleneb peale hüpoteesi süntaktilise kuju olulisel määral selle teistest tunnusjoontest. See, et antud vasetükk juhib elektrit, kinnitab hüpoteesi, et igasugune vask juhib elektrit; see hüpotees on seadusesarnane väide. See, et antud mees, kes praegu siin toas on, on kolmas poeg, ei kinnita hüpoteesi, et kõik siin toas olevad mehed on kolmandad pojad; see hüpotees on juhuslik üldisus. Ainult seadusesarnast väidet saab üksikjuht kinnitada sõltumata selle tõestusest või väärusest või tähtsusest; juhuslikku väidet ei saa. Niisiis tuleb otsida, kuidas eristada seadusesarnaseid väiteid juhuslikest.
Niikaua kuni tundub, et tuleb lihtsalt leida viis, kuidas välistada üksikud veidrad ja soovimatud juhtumid, mida meie kinnituse definitsioon sisse laseb, võib tunduda, et suurt probleemi ei ole. On täiesti mõistetav, et definitsioonis leidub väikseid vigu, mis tuleb kannatlikult kõrvaldada. Aga mõned edasised näited näitavad, et raskus on palju tõsisem.
Oletame, et kõik smaragdid, mida on vaadeldud enne teatud aega t on rohelised. Siis ajal t kinnitavad meie vaatlused hüpoteesi, et kõik smaragdid on rohelised; ja see on vastavuses meie kinnituse hüpoteesiga. Goodman toob nüüd sisse predikaadi "ronine" (grue), mis rakendub kõigile asjadele, mida on vaadeldud enne hetke t, parajasti siis, kui need on rohelised, ja teistele asjadele parajasti siis, kui need on sinised. Siis ajal t on kõik senised vaatlused kinnitanud hüpoteesi, et kõik smaragdid on ronised. Seega on samade vaatlustega ühtviisi kinnitatud nii hüpotees, et kõik edaspidi vaadeldavad smaragdid on rohelised, kui ka hüpotees, et kõik edaspidi vaadeldavad smaragdid on ronised, seega sinised. Me teame küll väga hästi, milline neist ühitamatutest ennustustest on tegelikult kinnitatud, aga meie praeguse definitsiooni järgi on mõlemad ühevõrra hästi kinnitatud. Pruugib meil ainult leida sobiv predikaat, ja me saame samade vaatluste põhjal ennustada teiste smaragdide, ja üldse ükskõik mille kohta, mida iganes. (Näiteks seda, et kõik hiljem vaadeldavad roosid on sinised. Olgu "smaroos" predikaat, mis rakendub parajasti enne aega t vaadeldud smaragdidele ja hiljem vaadeldud roosidele. See, et kõik seni vaadeldud smaroosid on ronised, kinnitab hüpoteesi, et kõik smaroosid on ronised, seega kõik hiljem vaadeldavad roosid on sinised.) Ainult seadusesarnaste hüpoteeside alla subsumeeritud ennustused on tõeliselt kinnitatud, kuid meil ei ole veel kriteeriumi, mille abil seadusesarnasust kindlaks teha. Nüüd näeme, et ilma seadusesarnasuse kriteeriumita ei piirdu raskused meie definitsiooniga üksikute soovimatute juhtudega, vaid on täiesti kasutu, ses ta ei välista peaaegu mitte midagi. Jõuame jälle selleni, et kõik kinnitab kõike. Kui me sellest raskusest üle ei saa, pole meil oma definitsiooniga midagi peale hakata.
Seda raskust sageli pisendatakse, sest tundub, nagu oleks sellega lihtne toime tulla. Näiteks arvatakse mõnikord, et see sarnaneb ronga paradoksiga: me kasutame vaikimisi ja lubamatult infot, mida väidetud tõendites pole. Näiteks infot, et ühe materjali eri proovid on tavaliselt elektrijuhtivuse poolest ühesugused, ja infot, et eri mehed auditooriumis ei ole tavaliselt vanemate vendade arvu poolest ühesugused. On küll tõsi, et säärast infot on salamisi sisse toodud, kuid see ei lahenda asja nagu ronga paradoksi puhul. Seal oli asi selles, et kui kogu info välja tuua, siis meie definitsioon võtab kohe arvesse selle mõju kinnitusele. Kui aga nendes teistes näidetes salamisi sisse toodud info välja tuua, siis see meie definitsiooni järgi kinnitust ei mõjuta. Et meie definitsioon on tundetu selliste tõendite mõju suhtes kinnitusele, siis ei saa juhuslikest hüpoteesidest tingitud raskust olematuks seletada viitega sellele, et infot on salamisi sisse toodud.
Paljutõotavam on püüda seletada asja nende tõendite mõju kaudu mitte otseselt kõnealusele hüpoteesile, kaudselt teiste hüpoteeside kaudu, mida need tõendid vastavalt meie definitsioonile kinnitavad. Meie info teiste materjalide kohta kinnitab meie definitsiooni järgi selliseid hüpoteese nagu: kõik rauatükid juhivad elektrit, ükski kummitükk ei juhi elektrit jne; ja need hüpoteesid annavad hüpoteesile, et kõik vasetükid juhivad elektrit, (ja ka hüpoteesile, et ükski vasetükk ei juhi elektrit) seadusesarnasuse, st alluvuse kinnitamisele otseste positiivsete üksikjuhtudega, kui neid leitakse. Teiselt poolt, meie info teiste loengupublikute kohta kõigutab paljusid hüpoteese, mille järgi kõik mehed mingis publikus on kolmandad pojad või et ükski ei ole. Ja see võtab igasuguse seadusesarnasuse hüpoteesilt, et kõik mehed selles auditooriumis on kolmandad pojad (või et ükski ei ole). Siis tuleb muidugi täpsustada, missugustel asjaoludel on hüpoteeside vahel niisugune seos.
Niisiis tuleb määratleda asjakohane hüpoteeside sarnasuse kriteerium. Tõendid hüpoteesi kasuks, et raud juhib elektrit, suurendavad selle hüpoteesi seadusesarnasust, et tsirkoonium juhib elektrit, kuid neil pole sellist mõju hüpoteesile, et kõik asjad minu laual juhivad elektrit. Milles on erinevus? Esimesed kaks hüpoteesi mahuvad laiema hüpoteesi H alla: iga samast materjalist asjade klass on elektrijuhtivuse poolest ühetaoline. Esimene ja kolmas mahuvad ainult mõne sellise hüpoteesi K alla: iga niisuguste asjade klass, mis on kas samast materjalist või on kõik ühe laua peal, on elektrijuhtivuse poolest ühetaoline. Tähtis erinevus on see, et tõendid väite kasuks, mis ütleb, et ühel klassidest, mida katab H, on teatud omadus, suurendavad iga niisuguse väite usaldusväärsust, mis ütleb, et mõnel teisel niisugusel klassil on see omadus; K puhul aga midagi niisugust ei ole. Aga see tähendab lihtsalt, et H on seadusesarnane ja K mitte. Tekib jälle probleem, kuidas seadusesarnastel ja juhuslikel hüpoteesidel vahet teha.
Kõige populaarsem strateegia lähtub sellest, et paistab, et juhuslikud hüpoteesid sisaldavad tavaliselt ruumilisi või ajalisi piiranguid või osutamist konkreetsele indiviidile. Väga sageli arvatakse, et täielik üldisus on seadusesarnasuse piisav tingimus, kuid seda täielikku üldisust ei ole kerge defineerida. Ilmselt ei piisa sellest, kui hüpotees ei räägi konkreetsest asjast või kohast. Hüpotees, et kõik smaragdid on ronised, seda ei tee. Ja seal, kus mõnda konkreetset asja mainitakse, võib selle asja asemele panna mõne predikaadi, mis rakendub ainult sellele asjale. Võidakse arvata, et tuleb ka välistada kõik hüpoteesid, mis on samaväärsed hüpoteesidega, mis ei maini konkreetseid asju. Aga kui välistada ainult hüpoteesid, mille kõik ekvivalendid mainivad asju, siis pole midagi välistada. Ja kui välistada kõik hüpoteesid, mille mõni ekvivalent mainib mingit asja, siis ei ole midagi välistatud, sest isegi hüpoteesil "Igasugune rohi on roheline" on ekvivalent "Igasugune rohi Londonis või mujal on roheline."
Edasi on proovitud välistada teatud laadi predikaadid. Ettepaneku järgi on süntaktiliselt üldine hüpotees seadusesarnane, kui ta on "puhtkvalitatiivne" ehk "mittepositsiooniline" (Goodman, "A Query of Confirmation"; Rudolf Carnap, "On the Application of Inductive Logic"; Goodman, "On Infirmities of Confirmation Theory"; Carnap, "Reply to Nelson Goodman"). See ei anna midagi, kui puhtkvalitatiivse predikaadi all mõistetakse predikaati, mis on samaväärne mingi väljendiga, mis konkreetseid indiviide ei maini, või pole samaväärne ühegi väljendiga, mis mõnda mainib, sest siis tekivad jälle vanad raskused. Paistab, et väidetakse hoopis, et vähemalt piisavalt lihtsa predikaadi puhul saab selle tähenduse otsese uurimise teel kindlaks teha, kas ta on puhtkvalitatiivne. Goodmanile tundub, et see on väär, isegi kui jätta kõrvale predikaadi tähenduse mõiste ebaselgus. Ta ei oska öelda, kas mingi predikaat on kvalitatiivne või positsiooniline, kui just mitte tekitada vigast ringi, küsides, kas predikaat "käitub hästi", st kas seda kasutavad lihtsad süntaktiliselt üldised hüpoteesid on seadusesarnased. Väidetakse vastu, et on selge, et "roheline" ja "sinine" on puhtkvalitatiivsed predikaadid, "ronine" ja "siheline" ('on vaadeldud enne aega t ja on sinine või pole vaadeldud enne aega t ja on roheline') aga mitte, sest viimase kahe tähendus sisaldab viidet konkreetsele ajahetkele. Goodman nõustub, et esimesed kaks käituvad hästi ja teised kaks käituvad halvasti. Kuid ta ei nõustu argumendiga selle kasuks, et esimesed on puhtkvalitatiivsed, teised mitte. "Sinist" ja "rohelist" saab selgitada "ronise" ja "sihelise" ning ajalise termini kaudu, näiteks "roheline" rakendub smaragdidele, mida on vaadeldud enne aega t, parajasti siis, kui need on ronised, ja teistele smaragdidele parajasti siis, kui need on sihelised. Nii et kvalitatiivsus on suhteline ja ainult selle abil predikaate kaheks jaotada ei saa.
Võidakse küsida, milleks muretseda selliste eksootiliste predikaatide nagu "ronine" pärast või üldse juhuslike hüpoteeside pärast, sest vaevalt neid ennustamiseks kasutatakse. Võib-olla piisab sellest, kui meie definitsioon töötab tavaliste hüpoteeside jaoks? Selles mõttes küll, et meil polegi igapäevaelus ega teaduses tarvis definitsiooni, induktsiooniteooriat ega tunnetusfilosoofiat. Aga kui me otsime teooriat, siis me ei saa anomaaliatest mööda vaadata, viidates sellele, et praktikas on need välditavad. Kuigi vaadeldud veidrad juhtumid on praktikas haruldased, näitavad need haiguse sümptomeid.
Mis eristab seadusesarnaseid ehk kinnitatavaid hüpoteese juhuslikest ehk mittekinnitatavatest hüpoteesidest? Ei ole vastust ega paljutõotavat ideed. See on peamine raskus rahuldava kinnitusteooria väljatöötamisel. Seda probleemi nimetab Goodman uueks induktsioonimõistatuseks.
5. Läbiv projektsiooniprobleem
Induktsiooni õigustamise probleem on asendatud kinnituse defineerimise probleemiga, ning jäänud on kinnitatavate ja mittekinnitatavate hüpoteeside eristamise probleem. Algne induktsiooniga seotud raskus tulenes äratundmisest, et ükskõik millele võib järgneda ükskõik mis. Püüdes kinnitust defineerida järeldumisseose pöördseose kaudu, jõudsime sarnase raskuseni, et selle definitsiooni kohaselt kinnitab iga väide mis tahes väidet. Pärast definitsiooni drastilist muutmist jõudsime ikka sama raskuseni. Kehtivaid ja kehtetuid induktiivseid järeldamisi niiviisi eristada ei saa.
Hume'i teooria ebaadekvaatsus ei seisne mitte selles, et see on kirjeldav, vaid selles, et tema kirjeldus ei ole täpne. Tal jääb kahe silma vahele, et mitte iga korrapära ei tekita harjumusi ning mitte kõikidel korrapäradel põhinevad ennustused ei ole kehtivad. Korrapära rohelisuses kinnitab ennustust edasiste juhtude kohta, korrapära ronisuses aga mitte. Oluline on öelda, millistel korrapäradel põhinevad ennustused kehtivad.
Praeguses kinnitusteoorias on meil definitsioon, mis on adekvaatne teatud juhtudel, mida seni saab iseloomustada ainult neid, mille puhul see definitsioon on adekvaatne. Teooria töötab siis, kui ta töötab.
Öeldu kehtib ka üldisema projektsiooniteooria kohta. Terve kobara probleeme dispositsioonide ja võimalikkuse kohta saab taandada sellele projektsiooniprobleemile. Uus induktsioonimõistatus on laiemalt projitseeritavate ja mitteprojitseeritavate hüpoteeside eristamise probleem.
1. Uus vaade probleemile
Nüüd näeb probleem teistmoodi välja. Kehtiv projektsioon või projitseeritavus tuleb defineerida tegelike projektsioonide põhjal. See on tüüpiline dispositsioonide probleem. Antud on nähaolev predikaat "projitseeritud" ja teatud muu teave, defineerida tuleb dispositsioonipredikaat "projitseeritav". Nagu nägime, taandub see predikaadi "projitseeritud" projitseerimise probleemile. See võib alguses hirmutada, sest tundub, nagu ei saaks projektsiooniprobleemiga enne tegelda, kui see on juba lahendatud – nagu tuleks selleks, et predikaati "projitseeritud" kehtivalt projitseerida, kõigepealt defineerida kehtiv projektsioon. Kuid asi pole tegelikult nii hull. Meie lõppeesmärk on kehtiv projektsioon ehk projitseeritavus täielikult ära defineerida. Kuid seda võib vaadelda ka konkreetse projitseeritavuse probleemina: konkreetse predikaadi "projitseeritud" projitseerimise probleemina ehk konkreetse dispositsioonipredikaadi "projitseeritav" defineerimise probleemina. Nagu juba märgitud, pole põhjust, miks me ei võiks püüda lahendada konkreetset dispositsiooniprobleemi, enne kui üldine probleem on lahendatud. Ja predikaadi "projitseeritav" defineerimise probleemi puhul on panused kõrged, sest kui meil õnnestub see lahendada, siis me lahendame sellega üldise probleemi. Üldine dispositsioonide probleem ongi õigupoolest taandatud konkreetse predikaadi "projitseeritud" projitseerimise probleemile.
Piltlikult öeldes arvas Hume, et korrapärad, mida vaim täheldab, panevad teda liikuma, nii et ta teeb ennustusi kooskõlas nende korrapäradega. Nüüd jäi talle probleem teha vahet seaduspärasustel, mis panevad ennustusi tegema, ja nendel, mis ei pane. Goodman aga arvab, et vaim liigub juba algusest peale, teeb spontaanseid ennustusi paljudes suundades ning tasapisi õgvendab oma ennustamisprotsesse ja suunab neid õigesse sängi. Ta ei küsi mitte seda, kuidas ennustusi tegema hakatakse, vaid seda, kuidas need jagatakse kehtivateks ja kehtetuteks.
2. Tegelikud projektsioonid
Nimetame tegelikult projitseerituks hüpoteesi, mis on omaks võetud pärast selle mõnede juhtumite uurimist ning tõesuse kindlakstegemist neid juhtudel, kuid enne ülejäänud juhtumite uurimist. Selleks ei pea hüpotees olema tõene, seadusesarnane ega isegi mõistlik. Igal konkreetsel ajal lähevad arvesse ainult need projektsioonid, mis on juba tehtud. Ei loe mitte see, kas seni uuritud juhtumid olid soodsad ja kas hüpotees oli tõene, vaid see, kas hüpotees tegelikult sõnastati ja vastu võeti ennustusena järgmiste juhtumite kohta. Mõiste põhjalikum selgitus vajaks ka näiteks selgitust, mida tähendab hüpoteesi omaksvõtmine. On tarvis umbes hüpoteesi pidamist alternatiivsetest hüpoteesidest piisavalt palju usutavamaks. Nimetame hüpoteesi üksikjuhte, mille tõesus või väärus on kindlaks tehtud, vastavalt positiivseteks või negatiivseteks konkreetsel ajal, ja ülejäänuid määramata juhtudeks. Positiivsetel juhtudel mainitud uuritavad objektid moodustavad hüpoteesi "tõendusklassi" (evidence class) konkreetsel ajal, ning need, mida pole mainitud ei positiivsetel ega negatiivsetel juhtudel, moodustavad "projektiivse klassi" konkreetsel ajal. Hüpoteesi kohta, millel on konkreetsel ajal positiivseid või negatiivseid juhte, ütleme, et ta on sel ajal toetatud või vastavalt rikutud (violated). Ilma määramata juhtudeta hüpoteesi nimetatakse ammendamatuks.
Meil on igal konkreetsel ajal tegu paljude erilaadsete hüpoteeside projektsioonidega eri aegadel. Mõned neist on rikutud. Teised on edasised testid edukalt läbinud; mõned neist on ammendatud. Mõned projitseeritud hüpoteesid on väärad, mõned on veidrad, mõned on teistega vastuolus. Mitte kõik projitseeritud hüpoteesid ei ole seadusesarnased ehk õiguspäraselt projitseeritavad ja mitte kõik seadusesarnased hüpoteesid ei ole tegelikult projitseeritud. Nüüd tuleb defineerida projitseeritavus – projitseerida predikaat "projitseeritud" predikaadile "projitseeritav". Siin on tarvis nii kõrvaldamist kui ka laiendamist.
3. Konfliktide lahendamine
Keskendume lihtsatele üldistele kategoorilistele või hüpoteetilistele hüpoteesidele, st hüpoteesidele, mis omistavad teatud predikaadi kas kõigele diskursuseuniversumis või kõigele, millele teatud teine predikaat rakendub. Vaatleme esialgu ainult projitseeritavust konkreetsel ajal.
Kõigepealt kõrvaldame kõik projitseeritud hüpoteesid, mida on rikutud, ning kõik ammendatud hüpoteesid. Sellega me ei eita, et need olid mingil varasemal ajal projitseeritavad.
Nüüd tuleb kõrvaldada ülejäänud projitseeritud hüpoteeside seast need, mis ei ole seadusesarnased. Oletame näiteks, et praegu on see aeg, millest alates kõik esimest korda vaadeldavad ronised smaragdid on sinised, ning hüpotees, et kõik smaragdid on ronised, on projitseeritud. Kuidas see hüpotees välja jätta? Ei saa eeldada, et seda projektsiooni pole tegelikult tehtud. Ent sellised hüpoteesid on sageli konfliktis teiste hüpoteesidega. Siin me eeldame, et on mõni vaatlemata smaragd, millele rakendub ainult üks konsekvendipredikaatidest; sel eeldusel probleem üldse tekibki. Kuidas konstrueerida reeglit, mis teeb nende predikaatide vahel õige valiku? Goodman pakub, et tuleb appi võtta nende kahe predikaadi varasemad projektsioonid. (Ütleme, et predikaat "Q" on projitseeritud, kui mõni hüpotees kujuga "Kõik P-d on Q-d" on projitseeritud.) Predikaati "roheline" on varem projitseeritud palju rohkem kui predikaati "ronine". Ta on paremini juurdunud (entrenched).
Selle eristuse saame teha ainult tänu sellele, et alustasime varasematest tegelikest projektsioonidest, piirdumata hüpoteeside ja tõenditega.
Predikaadi juurdumus ei tulene mitte ainult selle predikaadi, vaid ka sellega samamahuliste predikaatide projitseerimistest. Juurdub õigupoolest predikaadi mahuks olev klass.
Milan Stanković
Milan Stanković (serbia keeles Милан Станковић; sündinud 9. septembril 1987 Belgradis Jugoslaavias) on serbia laulja.
Ta esindas Serbiat 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Oslos lauluga "Ovo je Balkan" ("See on Balkan") ja saavutas finaalis 72 punktiga 13. koha.
Fact, Fiction, and Forecast
3. Konfliktide lahendamine
Üks printsiip mitteprojitseeritavate predikaatide kõrvaldamiseks on niisiis see, et tuleb välja jätta predikaadid, mis on konfliktis mõne palju juurdunuma predikaadiga. Kui juurdumuse aste on lähedane, siis tuleb konflikt lahendada teisiti. (Mõnikord lahendab asja ühe või mõlema hüpoteesi konflikt palju juurdunumate hüpoteesidega. Mõnikord tuleb jääda ootama rohkem tõendeid, otsustavat katset.) Seda printsiipi ei saa rakendada, kui on mõistlik kahtlus, kas üks predikaat on juurdunum kui teine.
Nagu David Hume'gi, viitame varasematele kordustele, kuid ka kordumistele terminite tarvituses. Mõnevõrra Immanuel Kanti moodi ütleme, et induktiivne kehtivus ei sõltu mitte ainult sellest, mida esitatakse, vaid ka sellest, kuidas see on korrastatud. Aga korrastab keeletarvitus, mitte miski vältimatu ja muutumatu inimtunnetuse loomuses. Goodman ütleb, et need kogemuse korduvad seigad, millel põhineb kehtiv projitseerimine, on need, mille kohta on kasutusele võetud predikaadid, mida on harjumuslikult projitseeritud. Täiesti tundmatu predikaat võib olla väga juurdunud, kui sellega samamahulist predikaati on sageli projitseeritud, ja varsti näeme, kuidas veel võib uus predikaat juurdunuks saada. Väga tuttav predikaat võib olla vähejuurdunud, sest juurdumus ei olene mitte lihtsalt kasutamise, vaid projitseerimise sagedusest. Aga tundmatute predikaatide lausaline kõrvaldamine muudaks keele talumatult võimetuks. Kogu aeg võetakse kasutusele uusi predikaate, nagu näiteks "juhib elektrit" ja "on radioaktiivne", ja neid ei saa lihtsalt uudsuse tõttu välja jätta. Seni on meie reegel niisuguste reeglite vastu ainult selles mõttes, et tuleb kõrvaldada nende projektsioonid, mis on konfliktis palju juurdunumate predikaatide projektsioonidega. Ei kõrvaldata mitte predikaate, vaid teatud projitseeritud hüpoteese; kõrvaldamine põhineb iga kord konkreetsel võrdlusel üleskaaluva hüpoteesiga, mitte lihtsalt sellepärast, et projitseeritud predikaat on noor või veider. Ka järgnevad reeglid tuleb koostada nii, et uut mitte välja visata.
Kas me ehk ei usalda liiga palju, et tujukas saatus laseb õigetel predikaatidel mugavalt juurduda? Kas ei peaks seletama, miks konfliktide korral just projitseeritavad predikaadid osutuvad varem ja sagedamini projitseerituteks? Ja kas ehk sellepärast neid nii sageli ei projitseeritudki, et nende projitseerimine oli ilmselt õiguspärane, nii et meil on vigane ring? Goodman sellega ei nõustu. Ta ütleb, et juurdumus on predikaadi projitseeritavuse piisav, kuid mitte tarvilik tingimus, ega ütle suurt midagi selle kohta, kumb tuleb enne, juurdumus või projitseeritavus. Uute predikaatide projitseerimise õiguspärasuse üle tuleb tõesti otsustada suhte järgi vanade predikaatidega, ja nendest otsustest sõltub, kas neid hakatakse sageli projitseerima. Aga tuntud predikaatide kohta ütleb Goodman, et projitseeritavuse otsustus pärineb harjumuslikust projitseerimisest, mitte ümberpöördult. See, et ainult õiged predikaadid on juurdunud, tulebki sellest, et juurdunud predikaatidest ongi saanud õiged predikaadid.
Kui kriitik küsib, miks juurdunud predikaatide projektsioonid osutuvad nendeks, mis on tõesed, siis vastus on see, et me ei tea, et need osutuvad tõesteks. Tagatist ei ole. Projektsioonide õiguspärasuse lriteerium ei saa olla tõesus, sest see on veel alamääratud. Selle mittetunnistamisest on tulnud mõned kõige hullemad induktsiooniprobleemi vääritimõistmised.
4. Eeldatav projitseeritavus
Ülaltoodud printsiip konfliktide lahendamiseks tuleb nüüd välja arendada selgemaks ja üldisemaks reegliks. Järgnevas on mõeldud antetsedendi ja konsekvendi all vastavalt hüpoteesi antetsedendi ja konsekvendi predikaati. Kaks hüpoteesi ei ole võrdselt juurdunud, kui ühel on juurdunum antetsedent ja vähemalt sama juurdunud konsekvent või juurdunum konsekvent ja vähemalt sama juurdunud antetsedent. Kaks hüpoteesi on konfliktis, kui kumbki ei järeldu teisest (ja sellest, et mõlemad on toetatud, rikkumata ja ammendamata) ning nad omistavad millelegi kaks erinevat predikaati, millest ainult üks tegelikult rakendub.
Tugevdame algset printsiipi kõigepealt nii. Mida teha ebasoovitava hüpoteesiga, näiteks "kõik smaragdid on ronised", kui see on projitseeritud, aga ühtki õiguspärast sellega konfliktis olevat hüpoteesi pole projitseeritud? Selle hüpoteesi võib ikkagi välistada sel alusel, et see on konfliktis mõne projitseerimata hüpoteesiga, näiteks "kõik smaragdid on rohelised", millel on vähemalt sama juurdunud antetsedent ja palju juurdunum konsekvent ning mis on toetatud ja rikkumata. See tähendab, et meie hüpotees on konfliktis kohaselt juurdunud predikaate sisaldava hüpoteesiga, mida pole projitseeritud, kuid mis võiks olla projitseeritud. "Võiks olla projitseeritud" tähendab lihtsalt, et hüpotees on toetatud, rikkumata ja ammendamata. (Ammendamatus järeldub konfliktis olemisest. Ka tegelikult projitseeritud hüpotees võiks olla projitseeritud. "Võiks olla projitseeritud" ei tähenda "võiks olla õiguspäraselt projitseeritud".)
Hideaki Kitajima
Hideaki Kitajima (jaapani keeles 北嶋 秀朗 Kitajima Hideaki; sündinud 23. mail 1978 Narashinos) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Fact, Fiction, and Forecast
4. Eeldatav projitseeritavus
Toetatud, rikkumata ja ammendamata hüpoteeside seas kaalub üks definitsiooni järgi teise üles, kui nad on konfliktis ning esimene on juurdunum ega ole konfliktis mõne veel juurdunuma hüpoteesiga. Nüüd sõnastame reegli: hüpotees on projitseeritav, kui ta kaalub üles kõik konfliktis olevad hüpoteesid, projitseerimatu (unprojectible), kui mõni hüpotees kaalub selle üles, ja mitteprojitseeritav (nonprojectible), kui ta on mõne hüpoteesiga konfliktis ja kumbki ei kaalu teist üles. Näiteks hüpotees "kõik smaragdid on rohelised" kaalub üles hüpoteesi "kõik smaragdid on ronised", nii et viimane on projitseerimatu.
Aga olgu predikaat "rommargune" (grund) rakendatav kõigile enne aega t vaadeldud asjadele, kui nad on rohelised, ja kõigile teistele asjadele, kui nad on ümmargused. Oletame, et mitte hiljem kui t, kui kõik vaadeldud smaragdid on osutunud rohelisteks, projitseeritakse "kõik smaragdid on rommargused". Mida sellega teha? Konflikti hüpoteesiga "kõik smaragdid on rohelised" ju pole. Tõsi küll, kui kõik vaadeldud smaragdid on osutunud ka kandilisteks, siis selle hüpoteesi kaalub üles hüpotees "kõik smaragdid on kandilised". Aga kui smaragdide kuju pole uuritud või ühed on osutunud kandilisteks, teised mitte, siis hüpotees "kõik smaragdid on kandilised" ei saa meie hüpoteesi üles kaaluda. Ent meie hüpotees on konfliktis sama juurdunud hüpoteesiga "kõik smaragdid on rondilised" (grare), nii et mõlemad hüpoteesid on mitteprojitseeritavad. (Kui mõned smaragdid on osutunud kandilisteks, teised ümmargusteks, siis võib nende kahe hüpoteesi juurest taganeda hüpoteesi "kõik smaragdid on kandilised või ümmargused" juurde; see ei ole nendega konfliktis, kuid on projitseeritav.) Selletõttu on hüpotees "kõik smaragdid on ronised" neile eelistatav, sest see on vähemalt projitseerimatu. Ent mitteprojitseeritavus ei tähenda üldiselt mitteõiguspärasust. Ka kõige juurdunumad konfliktis olevad hüpoteesid on mitteprojitseeritavad, kui nende vahel otsustamiseks on tarvis rohkem tõendeid.
Aga oletame, et kõik enne aega t vaadeldud smaragdid on olnud rohelised ja ümmargused. Siis hüpotees "kõik smaragdid on kandilised" on rikutud ning hüpotees "kõik smaragdid on ümmargused" kaalub üles sellised hüpoteesid nagu "kõik smaragdid on rondilised", nii et hüpotees "kõik smaragdid on rommargused" ei ole konfliktis ühegi pädeva hüpoteesiga ning osutub projitseeritavaks. Ja kui juurdunud hüpoteesid "kõik smaragdid on ümmargused" ja "kõik smaragdid on rohelised" on projitseeritavad, siis selle hüpoteesi projitseerimine ongi kahjutu. See hüpotees järeldub nende kahe hüpoteesi konjunktsioonist. Projitseeritavate hüpoteeside järeldused ei pruugi siiski olla projitseeritavad, sest need võivad olla toetamata või ammendatud. Kuid projitseeritava hüpoteesi järelduse kohta kehtib, et ta on rikkumata ning kõik konfliktis olevad hüpoteesid on üles kaalutud. Nii et hüpotees "Kõik smaragdid on rommargused" on meie näites projitseeritav, sest see on rikkumata ja ammendamata. Kas selle tulemusega võib ikka rahul olla? Rahulolematus võib vist tulla sõna "projitseeritav" kahe tähenduse segiajamisest. Ühes tähenduses on hüpotees projitseeritav, kui toetus teeb selle tavaliselt usutavaks, teises tähenduses siis, kui seda toetavad ja teevad usutavaks tegelikud tõendid. Hüpotees "kõik smaragdid on rohelised" on esimeses mõttes projitseeritav. Teises mõttes (mida järgnevas põhiliselt silmas peetakse) ei ole see hüpotees projitseeritav, kui tõendid, mis seda rikuvad või ammendavad või jätavad selle konflikti üleskaalumata hüpoteesidega, ei võimalda toetusel seda usutavaks teha. Ümberpöördu kehtib meie näites hüpoteesi "kõik smaragdid on rommargused" kohta.