Jeffrie_Murphy
Karistavad emotsioonid
Skeptik ütleb, et emotsioonid ei loe (nendest hoolimine on osa liiga protestantlikust südamepuhtuse murest), loevad teod, nende lubatavus ja lubamatus, õiglus ja ebaõiglus, sest moraali asi on just see või vähemalt on see osa moraalist, mis õigusele ja ühiskonnale korda läheb. Murphy oli ise varem sellel seisukohal. Karistust pidas ta põhiliselt retributiivseks. Mõtlemine karistusest viib ka mõtlemiseni vabandamisest, halastusest ja andestusest, mis on leebemad reaktsioonid väärale teole. See tekitas Murphyl huvi ning teda hakkas üha enam huvitama andestus kui moraalne väärtus sõltumatult ühiskondlikest, poliitilistest ja juriidilistest järelmitest. Aga paljud ühiskondlikud praktikad kasvavad otseselt välja sügavatest kirgedest või emotsioonidest. Sellepärast pole ühiskonna- ja poliitikafilosoofial kohatu neid uurida. Peale selle, liberaalne traditsioon, mille järgi ühiskondlikud ja poliitilised asjad puudutavad ainult tegusid, on piiratud. Liberalismi järgi peab ühiskonna- ja poliitikafilosoofia huvituma ainult õiglastest käitumisreeglitest. Ent ühiskondlik ja poliitiline väärtus ei ammendu nendega, nii nagu nendega ei ammendu moraalne väärtus. Sellepärast jätab liberalism välja midagi olulist, mida on rõhutanud Platon, Aristoteles, Aquino Thomas, Jean-Jacques Rousseau, Karl Marx, Sigmund Freud ja Herbert Marcuse: nimelt et ühiskondliku ja poliitilise elu üks mure on see, missugused inimesed kasvavad üles ja õitsevad. Kas neil on rikas, täielik ja terviklik (Aristotelese järgi vooruslik) või poolik, piiratud ja võõrandunud isiksus? Liberalism kaldub seda küsimust eirama, sest ta võtab kirgesid ja soove antustena ning näeb poliitika ja õiguse ülesandena vabaduse edendamist, kusjuures vabaduse all mõeldakse lihtsalt võimet saada soovitud asju ilma välise takistuseta. Kuid vaimu ja isiksuse orjuse vastu välise vabaduse tagatised ei aita. Kui me oleme mõttetute, irratsionaalsete, ennasthävitavate kirgede kütkeis, siis meil puudub vaimuvabadus (Baruch Spinoza), mis on võib-olla kõige tähtsam vabaduse liik, millele inimene võib loota, et olla tõeliselt autonoomne. Me oleme kõik suuresti sotsialiseerimise saadused. Kui sotsialiseerimine kultiveerib meis teatud irratsionaalseid, destruktiivseid ja ennastalandavaid emotsioone, siis meist saavad nende emotsioonide vangid, kuigi me enda arvates oleme vabad, sest tegutseme nende ajel ilma takistusteta. Sarnane kahju sünnib, kui meie kultuur püüab välja juurida eluterveid ja väärtuslikke emotsioone. Sellepärast võiks ühiskonna-, poliitika- ja õigusfilosoofia uurida kirgesid ja emotsioone, näiteks pahameelt, et püüda aru saada, kas ja kuivõrd neid tuleks ergutada, kanaliseerida või kõrvaldada, kui võimalik (Jerome Neu, "Jealous Thoughts", Emotion, Thought, and Therapy). Isegi liberaal John Stuart Mill (Subjection of Women) mõistis selle küsimuse tähtsust: naisi orjastavad sama palju allaheitlikkuse emotsioonid kui tegude välised takistused. Ja kui Marx väitis, et religioon on oopium rahvahulkadele, siis ta pidas kindlasti silmas, et kristlus on julgustanud alandlikke ja andestavaid hoiakuid, mis sallivad rõhumist ja mida me nimetame sallivuse vooruseks. Ja kui Fay Weldon protesteerib andestuse vastu, siis tema mõte on osalt feministlik: naisi on õpetatud andestama ja aktsepteerima, kui neid oleks pidanud õpetama pahameelt tundma ja vastu seisma.