cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elmar Ilp
Elukäik
1943. aasta lõpus arreteeriti Elmar Ilp mitme Saaremaal toime pandud murdvarguse eest, mõisteti vangi ning ta vabanes Nõukogude vägede saabudes. Seejärel töötas ta Kuressaare linna täitevkomitee kommunaalosakonna arveametnikuna. Taas arreteeriti Elmar Ilp 1945. aasta mais loata relva omamise eest, kuid põgenes samal kuul Kuressaare arestikambrist, uuristades mõne öö jooksul koos paari kongikaaslasega kambriseina sisse paraja suurusega avause. Seejärel sai Ilbist lindprii, kes asus end varjama põhiliselt Saaremaa keskosa metsades ning talude küünides.
Elmar Ilp koos oma kaaslastega tabati ja tapeti 12. augustil 1950 Luulupe ja Eikla vahel asunud metsapunkris.
Ilbi salga tegevus
1945. aasta oktoobriks koondus Elmar Ilbi ümber mõnemeheline, muutuva suuruse ja liikmeskonnaga salk. Eri aegadel kuulusid salka näiteks Villi Uus, Uljast pärit Feliks Vahter ning Valjalast pärit külapillimees Harald Algpeus, kes hakkas end varjama pärast varguse eest arreteerimist. Vennad Juhan ja Arteemi Mets Pärsamalt läksid metsa seoses Omakaitsest ja Punaarmeest kõrvale hoidmisega; samuti Pärsamalt pärit Aleksander Tuuling varjas end pärast ühe punaarmeelase tapmist, olles varem süüdistatud deserteerimises. Tuuling ja Ilp, olles mõlemad tugevate juhiomadustega isikud, asusid endid peagi eraldi varjama ning nende teed teatud ajast enam kuigivõrd ei ristunud. Kaarma vallast pärit salga liige Fjodor Jürgens varjas end pärast omavoliliselt töölt lahkumist. Salga ainus naisliige Redeese Teresa Tomson (mõningades publikatsioonides nimetatud ka kui Terese või Reseede) oli ühtlasi Ilbi elukaaslane. Peale eelpool loetletud isikute oli Ilbi salgas eri aegadel veel liikmeid.
Elmar Ilbi on seotud mitme asjaoluga. Ühelt poolt on silmahakkav tema ohvrite väidetav suur arv (isegi kui osa kuritegusid omistati talle alusetult), teisalt mitmete karistusaktsioonide brutaalne iseloom. Ka mitmete Ilbi väidetavate ohvrite puhul on põhjust arutleda tapmise ajendite üle.
Esmajoones olid Ilbi salga sihikul inimesed, kes tegid mingilgi moel koostööd punavõimudega. Piisavaks mõrva ajendiks võis saada näiteks teenistuskoht mõnes külanõukogus. Maarahva seas, kelle vara natsionaliseeriti ja aeti kolhoosidesse, püsis toetus Ilbile kui kompromissitule punavõimu vastu võitlejale seetõttu kaua aega piisavalt tugev, nii et Ilpi ei suudetud aastaid tabada. Ta varjas end nii spetsiaalselt rajatud punkris kui ka kohalike talunike küünides. Samas on palju teateid selle kohta, et Ilp näitas end üsna avalikult ka kogukonnas ega teinud oma liikumisteedest suurt saladust. Kogukonnas oli alati inimesi, kes olid nõus Ilbile peavarju andma või muul moel teda toetama ning tema asukohta ei antud üles. Selle valguses on küsitav võimuorganite omavaheline koostöö või pühendumus, kuna põhiliselt liikus Ilp küllalt väiksel territooriumil ja üsna homogeenses kogukonnas Saaremaa keskosas (Pihtla, Kaarma, Kaali, Kõljala, Valjala, Eikla, Luulupe). Püsib võimalus, et julgeolekuorganites võis olla omakorda salajasi informaatoreid, kes jõudsid Ilpi või temaga suhelnud inimesi lähenevast haarangust aegsasti hoiatada.
Ilbi salgale on omistatud üle 40 relvastatud väljaastumise. Ohvrite koguarv on teadmata, kuid teatud hinnanguil, mille tasakaalustatuses on põhjust kahelda, võis tapetute koguhulk ulatuda saja inimeseni. On ülimalt tõenäoline, et märkimisväärne osa Saaremaal tol perioodil aset leidnud rasketest kuritegudest seostati propagandistlikel põhjustel Ilbiga alusetult ning tema ohvrite arv pole kaugeltki nii suur, kui okupatsioonivõim püüdis näidata.
Ilbi esimeseks veretööks peetakse isiklikest ajenditest (sugulaste küüditamine) toime pandud mõrva 26. novembril 1945. Hiljem tapetute seas olid näiteks rajoonivolinik, kelle laip leiti Kaali metsast mitu nädalat pärast mehe teadmata kadunuks kuulutamist. Masa külas tapeti perekonna silme all näitleja Helle Laasi isa Osvald Laas. Tapetute seas oli Nõukogude armee eestlastest sõdureid, kolhoosiesimehi, ka hulk Saaremaa külaelanikke, väidetavalt ka perekonniti, kelle puhul on nende poliitilist seotust või meelsust tagantjärele raske hinnata. Sageli võis aktsiooni läbiviimiseks piisata mõne informaatori vihjest. Ka oli juhtumeid, kus Ilp ei tapnudki, vaid hoiatas punavõimuga kaasajooksikut karmilt. Näiteks on teada juhtumeid, kus Ilp ajas isikul maha pool vuntsi jmt.
Vähemalt ühel korral jättis Ilp pärast karistusaktsiooni maha paberilehe, kus märkis, et aktsiooni saatis korda ühendus "Lendav Surm". Ometi ei olnud Ilpi salgal teadaolevalt end sääraselt kutsuvate metsavendadega pistmist – "Lendava Surma" nime võttis kasutusele noorelt hukkunud Virumaa metsavend Aleksander Raud. Püsib võimalus, et Ilp võis soovida end näidata osalisena suuremas võrgustikus, mida tegelikkuses ei eksisteerinud.
Ehkki toetus Ilbile oli maarahva seas märkimisväärselt kindel, ei pruugitud otsest kokkupuudet Ilbiga soovida kardetavate NKVD repressioonide tõttu. Külakogukonnas oli NKVD värvatud informaatoreid (teadaolevalt üle 40 inimese), osal neist ka eriluba Ilp tappa. Neist osal olid samaaegselt otsesidemeid Ilbiga. Seetõttu tunti hirmu, kui Ilp, kelle eesmärke toetati, ilmus tallu näiteks süüa küsima või öömajale. Tekkis ajastule tüüpiline topeltolukord: vägivalla või repressioonide kartuses tehti paratamatult konspiratiivset koostööd nii metsavendade kui ka NKVD-ga. Selle tõttu on teada juhuseid, et Ilbi peamises tegevuspiirkonnas "kahe tule vahele" jäänud inimesed kavandasid hirmu tõttu oma elu pärast kaugemale kolimist või Saaremaalt põgenemist.
Elmar Ilp ja Redeese Tomson
Elmar Ilbi salga üks tuntumaid liikmeid oli Saaremaalt Haeska külast pärit tütarlaps Redeese Teresa Tomson (snd. 1929), Ilbi armastatu. Salgaga liitudes oli ta vaid 17-aastane. Tomsoni vanemad olid hiljem poliitvangid. Tomsoni sünnitalu asub Leisi maanteest paarisaja meetri kaugusel Luulupe tee ääres. Vähemalt ühel talvel varjas Ilp end Tomsonite elumaja ahju taha ehitatud peidikus.
Rahvapärimuse kohaselt olevat imik koos nimesildiga jäetud ühe arstipunkti ukse ette, kust leidjad ta kaasa võtsid ning lapse elu päästsid. Ükski tunnistaja pole rääkinud Tomsoni rasedusest, sünnitusest vms, liiatigi olnuks lapsekandmine metsaoludes ning pidevate põgenemiste ja rünnakute läbiviimise olukorras ülimalt komplitseeritud. Sellele vaatamata on Saaremaal endiselt liikvel kuuldusi, et Elmar Ilbil oli/on poeg.
Tabamine
Elmar Ilbi salka püüti mitmel puhul haarangute käigus tabada, kuid iga kord õnnestus metsavendadel pakku pääseda. Ühe suurema haarangu ja põgenemise käigus sai Redeese Tomson raskelt haavata ning vajas arstiabi.
Ilp ja tema salga allesjäänud liikmed (Redeese Tomson ja Feliks Vahter) tapeti 12. augustil 1950 lahingu käigus Saaremaal punkri juures Luulupe külas Nõukogude julgeolekutöötajate ning Ilbi grupi vahel.
Pole teada, mil moel rabametsas asunud punker avastati, kuid peamisi versioone on kaks. Esimese kohaselt ärandas Ilp Kaarma matsavahilt mootorratta, mille jälgi pidi jõuti punkrini. Teise ning tõenäolisema versiooni kohaselt reetis punkri asukoha ja teenis mitukümmend tuhat rubla NKVD agent Juhan Saar, hilisem vanavarakoguja ja eramuuseumi kogu omanik.
Punkri juures puhkes lahing varahommikul. Kui punkri poolt enam ühtegi lasku ei tulnud, leiti surnult Ilp, Tomson ja Vahter. Redeese Tomsoni käes oli püstol, millest võib oletada, et ta tappis nii Ilbi kui ka seejärel iseenda. Tapetute laibad pandi samal päeval Kuressaare kesklinnas lühikeseks ajaks rahvale vaatamiseks ja tuvastamiseks välja, paljud linnaelanikud kasutasid seda võimalust, et veenduda Ilbi surmas.
Ilbi ja tema kaaslaste haudade asukohad on teadmata. Mitmetes publikatsioonides on viidatud kuulujutule, justkui oleks vahetult pärast laipade Kuressaares eksponeerimist mandrile sõitnud kinnine auto. On arvatud, et Tomsoni, Ilbi ja Vahteri laibad võidi matta Läänemaal ühe kiriku aeda.
Salga kõik ülejäänud liikmed olid tapetud või vangi langenud varem, viimastest mõni, näiteks Arteemi Mets, kandis määratud karistuse ära ning vabanes 1960. aastate alguses. 1946. aasta jaanipäeval vangi langenud Harald Algpeus elas Kolõma piirkonnas eriti karmi režiimiga vangistuse üle, jäi hiljem elama Lätti ega naasnud enam püsivalt Eestisse.
Mälestuse jäädvustamine
2020. aastal avati Luulupe külas mälestuskivi Elmar Ilbi ja tema salga mälestuseks. 2022. aastal püstitati tema langemiskohta tammepuust rist ja mälestustahvel.
Ken Mattingly
Thomas Kenneth "Ken" Mattingly II (sündinud 17. märtsil 1936) on endine Ameerika Ühendriikide Ühendriikide mereväe kontradmiral, katselendur ja NASA astronaut. Ta valiti astronaudiks 1966. aastal ja ta lendas missioonidel Apollo 16, STS-4 ja STS-51-C.
Mattingly oli esialgu määratud missiooni Apollo 13 juhtimismooduli piloodiks. Ta eemaldati missioonilt mõni päev enne starti, sest arstid kahtlustasid, et ta on punetistesse nakatunud. Tema asemel läks kosmosesse Jack Swigert ning Mattingly osales pärast kosmoselaeva hapnikutanki plahvatust meeskonna päästmisel.
Normandia dessant
Eellugu
Esimese katse Prantsusmaa rannikul maabuda tegid Briti, Kanada ja USA väed juba 19. augustil 1942 Dieppe’i juures (operatsioon Jubilee), kuid see löödi tagasi.
1943. aasta novembris ja detsembris toimunud Teherani konverentsil otsustati teise rinde avamine Lääne-Euroopas, mis tähendas Saksamaa ründamist Normandia kaudu – Normandia dessanti (D-päev, teine rinne, teise rinde avamine).
D-päeva kavandamist alustati juba kolm aastat enne selle toimumist. Üks raskemaid probleeme dessandi planeerimisel oli maabumiskoha valik. Valikutena tulid kõne alla Biskaia lahe rannik, Bretagne'i põhjarannik, Normandia, Seine'i suudmeala Le Havre'i ümbruses, Pas de Calais' ja Hollandi ning Belgia rannik. Nagu teame ajaloost, valiti rünnakuks Normandia rannik, mis osutus igati õnnestunud valikuks, sest sakslased ei uskunud viimase hetkeni, et Normandia ranniku ründamine ongi suurdessandi algus, vaid pidasid seda pettemanöövriks. pisi|Suurbritannia arhiivkaadrid 1944.–1945. sõjategevusest, Normandia dessandist, selle ettevalmistusest ja korraldusest. Teise probleemina kerkis esile maabumispäeva valik. Inglise kanali rannikul on tugevad tõusud ja mõõnad, maabumiseks on vaja mõõna, mil rannikuäärne merepõhi koos sakslaste ehitatud dessanditõketega paljastub. Mõõn peaks olema varahommikune, et dessandi esimese laine maabumiseks jääks aega terve pikk suvepäev. Ja muidugi on dessandi maabumiseks vaja võrdlemisi vaikset ilma.
1944. aasta juunis oli kaks kolmepäevast perioodi, kus mõõnaaeg langes varahommikule – 5.–7. ja 18.–20. juuni. Et halva ilma puhul kõik järgnevad kuupäevad varuks jääksid, planeeris Eisenhoweri staap Normandia dessandi alguse esmaspäevaks, 5. juuniks. Staabipaberitel kandis see dessant koodnime Overlord, kuid et merel tõusis torm ja ilmateade lubas tugevat tuult, madalat pilvisust ja vähest nähtavust ka 5. juuni hommikuks, andis Eisenhower (hilisem Ameerika Ühendriikide president aastatel 1953–1961) käsu operatsiooni Overlord algus 24 tundi edasi lükata. Kolmanda, kuid mitte väiksema probleemina kerkis esile sõdurite varustamine kõige vajalikuga ja sõjatehnika viimine üle La Manche'i väina, sest varustuse toimetamine rindel võitlevate meesteni on strateegiliste otsuste langetamisel üks tähtsamaid tegureid. Planeerijate probleem seisnes selles, et iga lahingus osalev diviis vajas umbes 600 tonni varustust päevas. Seepärast tuli pikaajalise lahendusena rajada korralik sadam. Sellekohased projektid, mis kokku said koodnime Mulberry, nägid ette tuua kohale 50 000 tonni teraskonstruktsioone, 1 000 000 tonni betooni, 10 kilomeetrit sadamasildu ja panna La Manche'i põhja 193 kilomeetrit kaableid. Ajutisi sadamaid hakati ehitama 8. juunil 1944, kaks päeva pärast dessandi algust, ja nädala lõpuks olid need juba kasutusel.
D-päev
Pärast kolm aastat kestnud kavandamist alustasid 130 000 meest, keda toetas 6000 laeva ja dessantpargast ning üle 10 000 lennuki, 6. juunil 1944 Prantsusmaal Normandias ajaloo suurimat kombineeritud dessanti. Esimesed ründajad jõudsid kohale õhust, mitte merelt: kaks õhudessanti, Ameerika ja Inglise oma, maandusid Orne'i jõe ja Sainte-Mère-Église'i linna vahelisel alal. Kokku maandus õhust umbes 25 000 meest, neist umbes 15 000 langevarjudel ja ülejäänud plaanereil.
Õhu teel veeti kohale ka 567 autot, 18 kergtanki ja 362 kergsuurtükki. Nende ülesandeks oli takistada Saksa soomusjõudude pealetungi liitlaste maabumispaigale, samuti hõivata sillad ja lüüsid Douve'i jõel ning tammid sealsetel üleujutusaladel.
Kell 3.14 öösel algas Briti raskepommitajate Lancaster pommirünnak mererannikul paiknevale kümnele tähtsamale Saksa rannapatareile. Järgnes 329 Ameerika Ühendriikide raskepommitaja B-24 Liberator pommirünnak ameeriklaste idapoolsel maabumispaigal, nn Omaha Beachil paiknevaile sakslaste kaitsepositsioonidele, 360 keskmise pommituslennuki rünnak nn Utah Beachile ja samuti pommirünnakud inglaste maabumisrandadele, mis kandsid koodnimesid Gold, Juno ja Sword.
Operatsioonis osalevad laevad jagunesid kahte suurde ossa, mida eesti keeles võiks nimetada Ida ja Lääne lahingukoondisteks. Ida lahingukoondis, mida juhatas kontradmiral Philip Vian, pidi tagama Briti 2. armee maabumise Goldi, Juno ja Swordi rannale. Lääne lahingukoondis, mida juhatas viitseadmiral A. G. Kirk, pidi aga tagama USA 1. armee maabumise Omaha ja Utah Beachile. Kell 5.30 hakkasid Ida lahingukoondise tuletoetuslaevad rannikut tulistama, kell 5.50 avas tule Lääne lahingukoondis. Otse esimese dessandilaine maalejõudmise eel anti kaldale massiline raketilöök. Nagu varem mainitud, oli kokku viis erinevat maabumislõiku: Utah, Omaha, Gold, Juno, Sword, vaadatuna läänest itta.
Ameeriklaste maabumine rannalõigul Utah ei kohanud erilist vastupanu, osalt ehk seepärast, et see toimus 1,5 kilomeetrit planeeritust lõuna pool. Keskööks vastu 7. juunit oli kogu ameeriklaste 4. diviis (21 328 meest) maabunud. Juba samal päeval ühines 4. diviis langevarjuritega, kelle ülesandeks oli võtta enda alla sillad ja lüüsid Douve'i jõel – nii moodustus umbes 15 km lai ja 12 km sügav hõivatud ala.
Sealne maabumine pidi esialgu koguni läbi kukkuma. Kuna see oli ainus sobiv rannalõik Vire'i jõe ja Arromanches'i vahel, teadsid sakslased rünnakut oodata ja kindlustasid end seal tugevasti. Hukkus umbes 3800 meest. Siiski õnnestus keskpäevaks rannikule jõuda ja sama päeva õhtuks moodustus rannale tugiala, mille laius oli 10 km, kuid sügavus vaid 2 km.
Sellel lõigul ei saanud brittide vägedele osaks nii suurt vastupanu, osalt tänu spetsiaalsetele AVRE tankidele, mis mängisid suurt rolli La Hameli lähedal kindlustatud tugipunktiks muudetud sanatooriumi vallutamisel. Lõik Gold oli keskpäevaks vaenlastest puhas ja Briti väed alustasid edasitungi sisemaale.
Sellel lõigul olid kanadalaste väed veelgi edukamad ja täitsid päeva lõpuks peaaegu kõik seatud eesmärgid. Kanada tankid jõudsid välja Caeni-Bayeux' maanteele, aga kuna jalaväe toetus puudus, olid nad sunnitud tagasi tõmbuma. Juba esimesel päeval ühinesid dessandid Juno ja Gold ühiseks tugialaks, mille laius oli 22 km ja sügavus 10 km.
See brittide vägede lõik oli kõige lühem, et saaks anda tugeva koondlöögi Caeni suunas ja linn vallutada. Sakslased olid end seal aga hästi kindlustanud ja nagu Omaha puhul, seisis ka seal ees palju ränka võitlust, et hõivata püsitulepunktid. Keskhommikul teatati, et Saksa tankid koonduvad ja sellele järgneski kell 16.30 tankirünnak. Vastase soomusmasinatega silmitsi jäänud britid pidid loobuma mõttest Caen samal päeval vallutada. Siiski õnnestus sama päeva õhtuks luua umbes 8 km lai ja sama sügav tugiala.
Dessandi edasine kulg
Järgmisel päeval, 7. juunil, läks maabujate vastu rünnakule Relva-SS-i 12. tankidiviis, kuid ka selle 177 tanki ja 28 liikursuurtüki pealetung takerdus. Dessandi kolmandal päeval, 8. juunil, jõudis lahingusse õppetankidiviis Lehr, kuid dessandi arvukus ja lahingujõud kasvas kiiremini kui selle ründajate oma ja dessanti ei õnnestunud merre pühkida. Normandia dessandi seitsmendal päeval, 12. juunil, tõusis maabunute arv 362 547 meheni. Samal päeval ühinesid üksikud tugialad üheks 80 kilomeetri laiuseks rindeks.
18. juunil tõusis Normandias maabunud meeste arv 619 000-ni. 27. juunil vallutasid ameeriklased Cherbourgi linna Cotentini poolsaare põhjaotsal. Sellega langes liitlaste kätte esimene arvestatava läbilaskevõimega tõeline sadam. 30. juunil tõusis Normandias maabunute arv 850 000-ni, juuli algul aga ületas see miljoni piiri. Liitlaste laine valgus Normandiast peagi üle kogu Prantsusmaa, Belgia ja Hollandi ning jõudis Saksamaale.
Pärast dessanti
Liitlasvägedel õnnestus 1944. aasta septembriks vabastada Prantsusmaa ning liita see jälle ühtseks riigiks.
8. mail 1945 Saksamaa kapituleerus tingimusteta.
Mõisaküla (Põltsamaa)
Mõisaküla on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pajusi valda.
Eestimaa Leninlik Kommunistlik Noorsooühing
Eestimaa Leninlik Kommunistlik Noorsooühing (lühend ELKNÜ; 18. oktoobrini 1940 Eestimaa Kommunistlik Noorsooühing, lühend EKNÜ ) oli üks Üleliidulise Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu (ÜLKNÜ) allorganisatsioone, Eesti NSV noorsoo ühiskondlik-poliitiline massiorganisatsioon, Eestimaa Kommunistliku Partei aktiivne abiline ja reserv.
ELKNÜ sünnipäevaks loeti 5. detsembrit 1920, kui peeti esimene Üle-Eestimaaline Noorproletaarlaste Ühingu (ÜENPÜ) koosolek Tallinnas Suur-Karja tänavas asunud Tööliste majas.
ELKNÜ kõrgeim organ oli kongress ja kongressidevahelisel ajal ELKNÜ Keskkomitee, mis valis oma liikmete hulgast ELKNÜ Keskkomitee esimese sekretäri ja teised sekretärid ning kollektiivse juhtorgani ELKNÜ Keskkomitee büroo. ELKNÜ algorganisatsioonid moodustati kommunistlike noorte õppe- või töökohas. ja ELKNÜ Keskkomitee,
Ajalugu
1. juunil 1917. aastal asutati Tallinnas Sotsiaaldemokraatlik Noorte Klubi, mida hiljem nimetati ka Sotsiaaldemokraatlikuks Noorte Ühenduseks. SDN Ühenduse juhatusse kuulusid: V. Juhkum, A. Juhkum, H.Allik, J.Kull, H.Vennikas, E.Strauch jt.
Esimene Eestimaa revolutsiooniliste töölisnoorte üle-eestiline ühing – Põhja-Balti Kommunistlik Noorsoo Liit (PBKNL) asutati kongressil 1918. aasta 17.-18. veebruaril, kuid Saksa okupatsioon lõpetas selle tegevuse.
1920–1921
ÜENPÜ registreeriti ametlikult Tallinn-Harju Rahukogus 11. novembril 1920, ehkki ühingu tegevus oli juba algusest peale kommunistliku suunitlusega, hilisem ÜENPÜ juht Voldemar Tuberik osales juba 1920. aasta jaanuaris Nõukogude Lätis, Riias toimunud Ülemaailmse Noorte Kommunistlik Internatsionaali konverentsil ning ÜENPÜ tegutses Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogu juures.
ÜENPÜ esimene koosolek peeti 5. detsembril 1920 Tallinnas Väike-Karja tänav 18 asunud Tööliste majas. ÜENPÜ juhtideks olid 1920. aastal Georg Kreuks, Voldemar Tuberik ja Arnold Sommerling, kes ka koostasid ÜENPÜ põhikirja. Ühingu tegevust juhendas Eestimaa Kommunistliku Partei poolt Georg Kreuks. Riigivastase poliitilise tegevuse eest vahistati Georg Kreuks 1920. aasta aprillis ning mõisteti süüdi 35 protsessi käigus.
ÜENPÜ esimesel koosolekul valiti ÜENPÜ juhatusse: Arnold Sommerling, Hendrik Allik, Voldemar Tuberik, Richard Mirring, Peeter Lempo, Artur Nielsen ja Erna Saarens. Voldemar Tuberik ja Richard Mirring valiti ka ÜENPÜ esindajateks Ametiühisuste Kesknõukogusse.
ÜENPÜ-s alustasid oma poliitilist tegevust hilisemad Eestimaa kommunistliku liikumise tegelased: vennad Kreuksid (Georg Kreuks ja Jaan Kreuks), Arnold Sommerling, Hendrik Allik, Voldemar Tuberik, Richard Mirring, Vilhelmine Klementi, Helmi Niineberg, Johannes Lauristin, Olga Künnapuu, O. Andrejev, Osvald Piir, Alma Vaarandi, Johannes Reesen, Oskar Sepre, Erich Tarkpea, Voldemar Raekson, Rudolf Pälson, Boriss Kumm, Andrei Murro, Anton Mangmann, A. Rõnglepp, O. Eller, Voldemar Sassi, Osvald Tuul, Voldemar Vollman, M. Nurk, J. Kuuskman, Albert Stamm, J. Teng, G. Mõtus, O. Sihver jt. pisi|komsomoli liikmekaart
1921–1940, illegaalne EKNÜ
14. aprillil 1921 suleti ÜENPÜ, mille oli juba rohkem kui 1000 liiget. Kesknõukogu ja osa liikmeid vahistati ning mõisteti 115 protsessi käigus süüdi.
Selle järel hakati moodustama illegaalse EKP aktivistide abil moodustama illegaalset (põrandaalust) Eestimaa Kommunistlikku Noorsooühingut (EKNÜ). 1. detsember 1921 ilmus EKNÜ põrandaaluse häälekandja "Noor Proletaarlane" esimene number.
3. septembril 1922 peeti Harjumaal Peningi vallas Salu külas Võisilma talus EKNÜ I kongress, millest võttis osa 16 saadikut, kes esindasid ühingu 286 liiget. EKNÜ esimene kongressi delegaadid olid: Jaan Anvelt, Jaan Kreuks, Johannes Lauristin, Richard Mirring, Anton Mangmann, Andrei Murro, Vladimir (Mart) Kangur, Erich Tarkpea, Julius Tõnisson, Oskar Sepre, Alma Vaarman, Voldemar Raekson, Anton Vedru, Osvald Piir, Eduard Reva, Alfred Stamm. Keskkomitee sekretäriks sai Jaan Kreuks.
EKNÜ osales 1924. aasta 1. detsembri relvastatud ülestõusus, ligi kolmandik võitlussalkastest olid EKNÜ liikmed. Mässukatse ajal ja selle järel hukkus palju noori, nende seas EKNÜ Keskkomitee liikmed Arnold Sommerling, Osvald Piir ja Rudolf Pälson. EKNÜ suudeti taastada 1926. aasta lõpuks.
1931. aastal paljud EKNÜ aktivistid vahistati. Pärast seda ei läinud korda EKNÜ ülemaalist organisatsiooni taastada enne kui 1940. aastal juulis.
1940–1941
Pärast 1940. aasta juunipööret komsomoliorganisatsioon taastati ning 18. oktoobril 1940 võeti EKNÜ ÜLKNÜ-sse ja nimetati ELKNÜ-ks.
EKNÜ Keskkomitee juurde oli augustis 1940 moodustatud pioneeride organiseerimise büroo. Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon asutati 1940–1941. See allus ELKNÜ juhtimisele ja kuulus Üleliidulisse V. I. Lenini nimelisse Pioneeriorganisatsiooni. Ligi 10 000 kommunistlikku noort võitles sõja-aastail Eesti rahvuslikes väeosades ja 800 Eesti partisanibrigaadides ja -rühmades. 8 kommunistlikule noorele ja komsomoli kasvandikule – Leen Kullmanile, Jakob Kunderile, Arnold Merele jt anti Nõukogude Liidu kangelase aunimetus.
1944–1950
Pärast sõda võtsid kommunistlikud noored osa rahvamajanduse taastamisest ja kolhooside asutamisest. 1947. aastal ehitasid Võrumaa kommunistlikud noored Leevaku hüdroelektrijaama. See oli esimene komsomoli löökehitus Eestis.
1950–1980
1956–1965 töötas Kasahstanis uudismaal üle 7000 Eesti NSV noore. 1957. aastal korraldati esimesed noorte suvepäevad. 1964 asusid tööle esimesed Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva ja 1967 esimesed Eesti Õpilasmaleva rühmad. Suurt kõlapinda leidis 1969. aastast komsomoliorganisatsioonides korraldatav üleliiduline leninlik arvestus. Komsomoli algatusel tehti nõukogude rahva revolutsiooni-, lahingu- ja töökuulsuse paikadesse matku "Tunne oma kodumaad". 1960.–1980. aastail aitasid kommunistlikud noored kaasa Balti Soojuselektrijaama ja Eesti Elektrijaama, tsemenditehase "Punane Kunda", kaevanduse "Estonia", Iru Soojus- ja Elektrijaama, olümpiarajatiste jpt löökehituste valmimisele. 1976–1980 lähetas ÜLKNÜ ENSV-st üleliidulistele komsomoli löökehitustele ligi 1300 noormeest ja neidu, peamiselt Baikali-Amuuri raudtee, Kaama Autotehase ja "Atommaši" (vene Атоммаш) ehitusele ning Tjumeni oblastisse.
1. jaanuaril 1981 kuulus ELKNÜ 2562 algorganisatsiooni 162 260 liiget. ELKNÜ-d autasustati tema 60. sünnipäeval Tööpunalipu ordeniga.
1980–1989
ELKNÜ astus üleliidulisest ÜLKNÜ-st välja 1989. aasta novembris.
Lux-Tools
thumb|ProfiPlus***** näpitsad thumb|Basic kruuvikeeraja otsikud Lux-tools (Emil Lux GmbH & Co. KG) on saksa tööriistatootja, mis toodab umbes 9000 tüüpi tööriistu.
Break on Through
"Break on Through" on Jeanette Biedermanni neljas kauamängiv album. See anti Saksamaal välja 3. november 2003. Plaat jõudis Saksamaa albumi edetabelis 6. kohale.
"Break on Through" (Limited Edition)
CD 1
CD 2
"Break on Through" (Fan Edition)
Boonus lood
Nabala
Nabala on küla Harju maakonnas Kiili vallas. Küla järgi on nime saanud Ordoviitsiumi Nabala lade.
Päijänne
pisi|Asend Soomes Päijänne on Soome suuruselt teine järv.
Selle pindala on 1080 km². Pikkus on 119 km. Soome järvede sügavaim koht (95,3 m) asub Päijänne põhjaosas Toivakka vallas, Rappukallio läheduses. Päijänne keskmine sügavus on 16,2 meetrit.
Päijänne järvest voolab vesi Kymijoe kaudu Soome lahte. Päijänne vesi vahetub täielikult 2,5 aastaga.
Paekna
Paekna on küla Harju maakonnas Kiili vallas.
Küla järgi on nime saanud Paekna kihistu.
Poola Eurovisiooni lauluvõistlusel
Poola tegi debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 1994. aastal. Enne seda kandis Poola ringhääling Telewizja Polska tihti üle lauluvõistlust olenemata sellest, et Poola ei olnud Euroopa Ringhäälingute Liidu liige.
Poola esimese osalenud laulu esitas Edyta Górniak, kes viis Poola oma esimesel osalemisel teisele kohale. See on siiani Poola parim saavutus Eurovisiooni lauluvõistlusel. Järgnenud aastatel Poolal lauluvõistlusel nii hästi ei läinud. 1990ndatel saavutas Poola 11., 15., 17. ja kahel korral 18. koha. 2000. aastal oli Poola sunnitud jätma võistlusel aasta vahele, kuna 1999. aastal Jeruusalemmas saavutatud 18. koht polnud piisav, et jätkata järgmisel aastal lauluvõistlusel. Ka 2001. aastal Kopenhaagenis ei olnud Poola edukas ja 20. kohaga ei tagatud kohta Tallinnas toimunud lauluvõistlusele ning Poola oli sunnitud taas ühe aasta vahele jätma. 2003. aastal Riias suutis Poola tõusta esikümnesse. Samal aastal esindas Poolat riigis väga populaarne bänd Ich Troje, kes poola- ja saksakeelse lauluga "Keine Grenzen-Żadnych granic" saavutas 7. koha, mis garanteeris Poolale koha järgmise aasta finaalis, kuhu pääses osalema vaid 10 parimat pluss Suur Nelik.
2004. aastal polnud Poola enam nii edukas ja finaalis jäädi 17. kohale, mistõttu pidi Poola osalema Kiievis poolfinaalis. 2005. ja 2006. aastal jäi Poola napilt finaalist välja jäädes poolfinaalides 11. kohale ning 2007. aastal 14. kohale.
2008. aastal valisid 10. kvalifitseeruja välja rahvuslikud žüriid. Esimeses poolfinaalis ühtisid nii žürii kui ka televaatajate arvamused 10 parima seas ja Poola pääses 10. kohal finaali. Finaalis polnud Poola sugugi nii edukas ning jäi 14 punktiga eelviimaseks. 14 punkti kogusid ka Suurbritannia ja Saksamaa. Vastavalt lauluvõistluse reeglitele järjestatakse samapalju punkte saanud riigid selle järgi, mis oli nende suurim kogutud punkt ning kui need on samad siis kui palju neid koguti. Saksamaa kogus ainukesena kolmest riigist 12 punkt ja jäi seega 23. kohale. Poola kogus 10 punkti ning Suurbritannia suurimaks jäi 8 punkti.
H. R. Giger
Hans Rudolf Giger (5. veebruar 1940 Chur – 12. mai 2014 Zürich) oli Šveitsi sürrealistlik kunstnik.
Ta õppis kuni 1970 Zürichis rakenduskunstikoolis arhitektuuri ja tööstusdisaini.
Tal oli suhe näitleja Li Tobleriga, keda armastas meeletult ja kujutas paljudel maalidel. Tobler oli depressiivne ning seda süvendasid intensiivne näitlejatöö ja asjaolu, et kummalgi olid omad armukesed. Ajal, mil Gigeril oli kõige viljakam periood, süvenes Tobleri depressioon veelgi ja ta tappis enese 27-aastaselt 1975. aastal. Gigerile mõjus see rängalt ja tema teosed muutusid sestpeale märksa süngemaks.
1979 abiellus Giger Mia Bonzanigoga. Abielu lahutati poolteist aastat hiljem. Kummastki suhtest Gigeril lapsi ei olnud.
Kunstnikuna alustas Giger väikeste tušijoonistustega ja jätkas õlimaalidega. Ta kasutas palju värvipüstolit ja lõi mustvalgeid maale sürrealistlike unenäoliste maastikega. Hiljem loobus ta värvipüstolist ning hakkas selle asemel kasutama pastelle, markereid ja tušši.
Gigeril on selgelt äratuntav stiil. Tema teostes on inimkehad ja masinad ühendatud millekski küborgitaoliseks, mida on nimetatud biomehaaniliseks kunstiks.
Giger kannatas õudusunenägude all ja tema looming on mingil määral nendest inspireeritud. Tuntavalt on Gigerit mõjutanud ka Ernst Fuchs ja Salvador Dali. Gigeri sõprade hulka kuulus ka Timothy Leary, kes oli LSD, psilotsübiini ja teiste psühhedeelsete ainete legaliseerimise ja kasutamise eestvõitleja.
Esimene sõjakäik Ugandisse
Esimene sõjakäik Ugandisse oli Liivimaa ristisõja esimene Riiast lähtunud sõjakäik, mis jõudis tänase Eesti alale, tolleaegsesse Ugandisse. Seda 1208. aasta sõjakäiku, mida traditsiooniliselt on peetud Eestlaste muistse vabadusvõitluse alguseks, on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas.
H. R. Giger
Ta on võitnud Oscari parimate eriefektide eest filmis "Tulnukas". Tulnuka välimuse ja olemuse väljatöötamisel on aluseks olnud Gigeri maalid, eriti "Necronom IV".
Aastatel 1968–1979 lavastas Giger ise neli filmi, mis küll kuigi populaarseks ei saanud.
Esimene sõjakäik Ugandisse
Sõjakäik
Latgalite poolt Riiga saadetud abipalve peale neid ugalaste vastu aidata kogunes suve lõpu, sügise alguse paiku riialastest, orduvendadest, kaupmeestest ja teised sakslastest sõjavägi, mis liikus Turaidasse, kus omakorda kutsuti juurde ka liivlasi ja latgaleid. Sulev Vahtre hinnangul moodustasid suurema osa väest latgalid, samal ajal kui sõjakäigust mittehuvitatud liivlasi võis olla üksikuid. Edasi mindi Ugandisse, kus rüüstati külasid, tapeti inimesi ja pandi Otepää linnus põlema. Kuna otepäälastega peetud lahingut Läti Henrik, kes võis ka ise retkel kaasas olla, ei maini, siis võisid nad linnuse juba tühjana eest leida. Seejärel puhati linnuse juures kolm päeva ja neljandal päeval pöörduti vangide, kariloomade ja muu saagiga tagasi. Oma maale jõudnud latgalid olevat kohe alustanud oma linnuste kindlustamist oodatava vasturünnaku jaoks. Peagi saabuski ugalaste ja sakalaste ühisvägi Beverini linnust piirama.
H. R. Giger
Kui Alejandro Jodorowsky pidi lavastama filmi Frank Herberti romaani "Düün" põhjal, projekteeris Giger selle jaoks hulga mööblit. Filmi ei tehtud. Kui lõpuks David Lynch selle romaani ekraniseeris, otsustas ta Gigeri loomingu kõrvale jätta, kasutades küll mõningaid üldisi põhimõtteid. Giger soovinuks Lynchiga koos töötada, sest ta ütles ühes oma raamatutest, et Lynchi "Eraserhead" oli tema visioonide realiseerimisele lähemal kui tema enese filmid.
Gigeri maailmakuulsust on aidanud saavutada illustratsioonid raamatutele "Necronomicon" ja "Necronomicon II".
1998 ostis Giger Šveitsis Gruyéres'is St. Germaini lossi. Tänapäeval on seal tema muuseum, kus on näha hulganisti tema loomingut.
Giger kui väljaõppinud sisekujundaja on oma oskusi kasutanud baaride kujundamisel. Tänapäeval on maailmas kaks niinimetatud Gigeri baari: üks tema sünnilinnas Churis ja teine ta kodulinnas Gruyéres'is. Need valmisid Gigeri üksikasjaliku juhendamise ja kontrolli all. Tokios valmis kolmaski, kuid Jaapani partnerettevõte ei oodanud ära Gigeri lõplikke jooniseid, vaid kasutas esialgseid visandeid, mis Gigerit väga pahandas. Giger ütles end Jaapani-projektist lahti ja Gigeri baar Tokios lõpetas mõne aastaga tegevuse. Restoraniketti Limelight kuuluv restoran New Yorgis Manhattanil kasutas kuni oma sulgemiseni VIP-ruumis litsentsi alusel Gigeri kunstitöid ja "Düüni" jaoks projekteeritud mööblit.
Giger on tugevalt mõjutanud tätoveerimiskunsti: tätoveerijad püüavad sageli inimkehale jäädvustada midagi Gigeri stiilis. Giger on mõjutanud ka fetišismi. Gigerile vihjatakse sageli popkultuuris, eriti teadusulmes ja küberpungis.
12. mail 2014 suri ta Zürichis kukkumisel saadud vigastustesse.
Kesk-Euroopa aeg
300px|pisi| Heledama värviga riikides suveaega ei ole. Kesk-Euroopa aeg (inglise keeles Central European Time, lühend CET) on üks vööndiaja UTC+1:00 nimetustest, mida kasutatakse eeskätt Euroopas. Kesk-Euroopa aeg on seega maailmaajast üks tund ees. Kesk-Euroopa suveaeg on maailmaajast kaks tundi ees.
Kesk-Euroopa aeg kehtib suuremas osas Euroopa Liidu liikmesriikides, välja arvatud Iirimaa ja Portugal (neis kehtib Lääne-Euroopa aeg), samuti Soome, Eesti, Läti, Leedu, Rumeenia, Bulgaaria, Kreeka ja Küpros (neis kehtib Ida-Euroopa aeg). Kesk-Euroopa aeg on kasutusel ka Šveitsis, Norras, Andorras, Monacos, Vatikanis, San Marinos, Liechtensteinis, Bosnia ja Hertsegoviinas, Serbias, Montenegros, Albaanias ja Põhja-Makedoonias.
Eestis kehtis Kesk-Euroopa aeg aastail 1918–1919 ja Saksa okupatsiooni ajal 1941–1944.
Ka näiteks Prantsusmaa, Hispaania ja Beneluxi maad kuuluvad rohkem Lääne-Euroopa aja vööndisse (7.5 läänepikkuskraadist 7.5 idapikkuskraadini). Enne teist maailmasõda kasutasidki Prantsusmaa, Hispaania, Belgia ja Luksemburg Lääne-Euroopa aega, samas Holland kasutas Amsterdami aega, mis oli maailmaajast 20 minutit ees, baseerudes Westerkerki kiriku päikeseajal (täpsemalt 19 minutit 32,13 sekundit). 1940. aastal, Saksa okupatsiooni ajal kehtestati Prantsusmaal ja Beneluxi maades ametliku ajana Kesk-Euroopa aeg (ehk Berliini aeg), ka Hispaania läks diktaator Francisco Franco käsul ööl vastu 17. märtsi solidaarsusest üle Kesk-Euroopa ajale. Ka Suurbritannia kasutas sõjaajal Kesk-Euroopa aega, 1945. aastal mindi tagasi üle Lääne-Euroopa ajale. Prantsusmaal plaaniti pärast sõja lõppu novembris 1945 taastada Lääne-Euroopa aeg, kuid need plaanid katkestati.
Merry Christmas (Jeanette Biedermanni album)
"Merry Christmas" on Jeanette Biedermanni jõulualbum. See anti Saksamaal välja 22. novembril 2004. Plaat jõudis Saksamaa albumiedetabelis 22. kohale.
Martin Eellend
Ta oli kaupmehe poeg.
Teenis 9. Üksikus Jalaväepataljonis. 1941. aastal saadeti ta sunniviisiliselt Venemaale. Oli saksa sõjavangis Königsbergis, jäi Saksamaale.
Eduard Ausmees
Eduard Ausmees (18. august 1902 – 16. märts 1983 Youngstown, Ohio, USA) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Teenis 1. Jalaväerügemendis, 16. veebruaril 1936 viidi üle Sakala Partisanide Pataljoni.
Keemine
pisi|300px|Vee aururõhu sõltuvus temperatuurist (760 torri = 1 atm)
Keemine on aine üleminek vedelast faasist gaasilisse, kusjuures vedelik aurustub intensiivselt kogu ruumala ulatuses. Keemisel tekivad vedeliku sees küllastunud auru mullikesed, mis üha kasvades tõusevad pinnale ja paiskavad auru vedeliku kohal olevasse ruumi. Keemine on füüsikaline nähtus, aine agregaatoleku muutus, mitte keemiline reaktsioon. Keemine on võimalik temperatuurivahemikus, kus vedelik ja aur saavad olla tasakaalus, see on kolmikpunkti ja kriitilise oleku vahel. Keemisel on küllastunud auru rõhk võrdne välisrõhuga ja seega keemistemperatuur vaakumis on madalam. Vee keemistemperatuur kõrgmägedes olenevalt atmosfäärirõhu langusest on märgatavalt alla 100 °C. Keemise kestmiseks on vaja soojuse pidevat juurdevoolu. Vedeliku (kestvat) eesmärgipärast soojendamist keemistemperatuuri hoidmiseks nimetatakse keetmiseks, näiteks reaktsioonisegu tagasikeetmine, arvukad destillatsioonimeetodid, toidukeetmine jm.
Virunurme
Virunurme (18. sajandi kaartidel Wirronurm) on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas. 1424. aastal Wirenurme, 1533. aastal Wirenurm (küla), 1796. aastal Wirronurm.
Metsavendade memoriaal
11. septembril 2004 avati Virunurme külas Metsavendade Memoriaalis mälestustahvlid 165 Ida-Virumaal hukkunud metsavenna nimega ning metsavendade punker. Ürituse korraldasid Alutaguse Memento ja Kaitseliidu Alutaguse malev. Memoriaal püstitati 2003. aasta suvel, mis 2004. aastal täienes nimetahvlitega. 8. jaanuaril 1945 toimus memoriaali lähedal lahing metsavendade ja haarangule tulnud NKVD üksuse vahel. Sel ajal oli Virunurme metsas kaks punkrit. Ühes varjasid ennast nooremleitnant Kalju Toome ja vanemseersant Albert Nurk. Teises punkris soomepoisid Haukka luurerühma Lüganuse grupi liikmed korpraali Vello Saksen (varjunimega Sahk), Evald Soomer (varjunimega Saare), Heino Muda (varjunimega Ants Mägar) ja Hans Valter Kaljurand, (varjunimega Liivalaid) ning Omakaitse mees Ernst Ranne (hüüdnimedega Ärni ja Ranne-papi). Leides soomepoiste punkri tühjana, suundus NKVD teise punkri juurde. Haarangu ajal juhtusid soomepoisid olema Nurka ja Toome punkris, arvatavasti tähistati Toome sünnipäeva. Nähes ründajaid, avati punkrist tuli. Järgnenud lahingus said Toome ja Nurk surma (2002. aasta väljakaevamisel selgus, et punkrisse oli visatud granaate korstna kaudu, sellele viitas purunenud punkriahi), Saksen suri saadud haavadesse mõni tund hiljem. Soomer arreteeriti ja tal amputeeriti samal päeval Rakveres Punaarmee haiglas parem käsi kuni küünarliigeseni. Soomer leiti end üles poonuna 16. jaanuaril. Lahingust pääsesid eluga Kaljurand, Muda ja Ranne. Kaljurand oli parasjagu teel punkrisse kui nägi metsas ründajaid ja kuna tal ei olnud relva kaasas, siis otsustas põgeneda. Muda ja Ranne olid sel ajal samuti kusagil eemal ja põgenesid lahingumüra kuuldes. Kõik kolm meest hiljem siiski arreteeriti. Kaljurand oli olnud EV ajal politseinik ning sõja alguses teenis Saksa armees ning tegeles eestlaste ülevedamisega Soome. Sai Soomes luuraja väljaõppe ning saabus Eestisse 1944. aasta juulis. Kaljurannal õnnestus ennast pärast haarangut varjata kuni 1946. aasta 26. veebruarini, tänu sellele et ta kandis naiste rõivaid. Talle mõisteti 15 + 5 aastat. Heino Muda sattus Soome Evald Soomeri kutsel – nad olid sugulased ja Soomeri ülesandeks oli Eestist mehi värvata. Heino Muda oli Soomes eriväljaõppel Staffani saarel, kus omandas luuraja-radisti eriala. Muda naasis Eestisse koos teiste Haukka meestega 1944. aasta juulis. Pärast haarangust pääsemist varjas ta ennast kuni 1947. aastani ning siis lubati talle amnestiat, kuid arreteeriti Rakveres mõni nädal hiljem. Kohtuistungil mõisteti talle 20 + 5 aastat, millest istus ära 9 aastat algul Komi ANSV-s Sõktõvkari lähedal, hiljem Karaganda lähistel. Vello Saksenist mobiliseeriti 1941. aastal Punaarmeesse, kuid Velikie Luki lahingutes läks sakslaste poolele üle ja 1943. aasta oktoobris astus Soome armeesse. Punkrite asukohad näitas NKVD-le kätte arvatavasti Virunurme metsavaht, keda oli eelmisel päeval põhjalikult üle kuulatud ja piinatud. Metsavaht arreteeriti 14.01.1945 ning talle mõisteti 15+5.
Nime päritolust
"Viru" tähendussisu kohanimedes ei ole selge. Selles külanimes võib see olla päritolu näitav täiend. L. Kettunen on Virumaa puhul pidanud võimalikeks vasteteks isikunime *Viroi (*Viiroi), virukas ’suur, tugev’ ja viru ’keeris, veekeeris’, kuid Viru-osist on peetud ka laenuks indoeuroopa keeltest. Nii V. Lõugas kui ka R. Grünthal – viimaselt on pikem ülevaade Viru etümoloogiast – on pidanud sõna laenamist balti või germaani keeltest tõenäolisimaks. Laenu taustal on algkeeltes sõna tähenduses ’mees’.
Küla on kuulunud Lüganuse kihelkonda.
Piissoo
Piissoo on küla Harju maakonnas Kiili vallas.
Küla läbib Tõdva–Nabala tee.
24. augustil 1941 toimus Nabala ja Piissoo küla piiril lahing saksa ja nõukogude armee vahel.
Marilyn Manson
Marilyn Manson on 1989. aastal Ameerikas moodustatud alternative metal ' i ja rokkansambel.
Ansambli edukaimad singlid on "The Dope Show", "Sweet Dreams (Are Made of This)", "The Beautiful People" ja "mOBSCENE".
Bänd on neljal korral olnud Grammyle nomineeritud, kuid seni pole bänd võitnud.
Ansambli esialgne nimi oli Marilyn Manson & the Spooky Kids. Bändiliikmete nimed on kombineeritud kuulsast naissoost seksisümbolist (Marilyn Monroe) ja sarimõrvarist (Charles Manson). Bändiliikmete riietus on sageli äärmuslik ja veider ning meik väljakutsuv. Bänd on tuntud oma šokeeriva käitumisega nii laval kui tavaelus ning laulusõnad viitavad sageli seksile, narkootikumidele ja vägivallale. Kristlikud organisatsioonid on korraldanud nende vastu meeleavaldusi ja bändi lavakäitumist on nimetatud solvavaks ja nilbeks, mistõttu on sõusid ära jäetud.
Ameerika Ühendriikides on bändi kolm albumit hinnatud plaatina- ja hõbeplaadi tiitli vääriliseks. Bändil on olnud kaks esikohaalbumit. Muusikakanal VH1 seadis bändi saja parima rokiartisti seas 78. kohale. Bändi albumeid on ostetud maailmas üle 50 miljoni.
Manson ja tema bänd esinesid 2007. aasta detsembris Eestis. Samal aastal saavutas nende album "Eat Me, Drink Me" Eesti muusikaedetabelis esikoha.
Ansambli liikmed on korduvalt vahetunud.
Praegune koosseis
thumb|Manson Florence'is bändiga esinemas (2007)
Roosna-Alliku allikate kaitseala
Roosna-Alliku allikate kaitseala (ka Roosna-Alliku külmaallikate kaitseala) on kaitseala Paide linnas. Kaitseala pindala on 46 hektarit. See asutati 1981. aastal, kaitsmaks Roosna-Alliku külmaallikate ala ja sealseid talvitujaid linde, eriti veelinde.
Sookaera
Sookaera on küla Harju maakonnas Kiili vallas. Külas asus Nabala mõisa Peebu karjamõis.
Külas asub Paekna paemurd.
Kiriku tänav (Narva)
pisi|Venemaa peakonsulaat (Kiriku 8) pisi|püsti|Narva Aleksandri Suurkirik (Kiriku 9)
Kiriku tänav on tänav Narvas Joaoru linnaosas. Algab 1. Mai tänavast läänes ja lõpeb Raudsilla tänavaga ristudes. Tänav on 275 m pikk.
Aadressil Kiriku 8 asub Vene Föderatsiooni Peakonsulaat Narvas. Aadressil Kiriku 9 asub Narva Aleksandri Suurkirik.
Ajalugu
pisi|left|Kiriku tänav 1912. ja 1927. aasta linnaplaanidel 1912. ja 1927. aasta linnaplaanidel on selle nimi Kiriku tänav – sellel tänaval asuva Narva Aleksandri Suurkiriku ja enne teist maailmasõda samal tänaval asunud Narva Issanda Ülestõusmise peakiriku järgi. Tol ajal oli see sirge tänav kahe kiriku vahel.
Majast Kiriku 14 kujundas 1928. aastal Narvas registreeritud Narva Muhamedi Kogudus mošee.
1946. aastal oli plaanis nimetada tänav ümber Mineviku tänavaks.
12. juulil 1950 nimetati Narva linna RSN TK otsusega nr 30 Eesti NSV moodustamise 10. aastapäeva puhul tänav Eesti kommunisti Jaan Tombi auks ümber Jaan Tombi tänavaks. 27. septembril 1995 ennistati Narva Linnavolikogu määrusega nr 70/30 tänavale Kiriku tänava nimi.
Endine Kiriku tänav
Narva vanalinnas olnud Kiriku tänav oli Narva üks vanemaid tänavaid. 1684. aasta Narva linnaplaanil on see märgitud saksa keeles Kirchen Gasse nimega. 1905. aasta linnaplaanil on selle tänava nimi vene keeles Кирочная улица, 1912. aasta linnaplaanil Kiriku tänav – oletatavasti selle tänava ja Viru tänava nurgal asunud Narva Jaani kiriku järgi.
1927. aasta linnaplaanil on selle tänava nimi Rahu tänav. See algas Mäe tänavalt, ristus Viru, Kooli, Rüütli ja Vahe tänavaga. Pärast teist maailmasõda tänav likvideeriti, endistest majadest jäi alles ainult maja aadressil Koidula tänav 3a (endine Rahu tänav 5).
Asti
Ajalugu
Asutati Gallia liguurlaste poolt; 89 eKr oli selle kohal Rooma asundus.
Vaatamisväärsused
thumb|left|Asti toomkirik Piazza Alfieri linnasüdames on linna iidseim asustusala. Väljak on ümbritsetud uhkete 19. sajandi paleedega; väljakul asub Vittorio Alfieri monument.
Kultuur
Asti on luuletaja Vittorio Alfieri (1749–1803) sünnilinn.
Alates 1257. aastast peetakse Astis iga-aastast paliot.
Vein
Sealsest veinipiirkonnast saadakse Itaalia kuulsaimat, Asti vahuveini.
Õppemoodul
Õppemoodul on ajaliselt ja vormiliselt terviklik ainekursuste komplekt. Näiteks: sissejuhatav moodul, spetsialiseerumise moodul, valikainete moodul.
Leole lahing
Leole lahing (ka Lõhavere lahing, Lehola lahing) oli 1215. aasta märtsi-aprilli paiku toimunud Leole linnuse piiramine Liivimaa ristisõja ajal. Linnust kaitsnud sakalased eesotsas Lembituga alistusid riialaste, Mõõgavendade ordu, liivlaste ja latgalite ühisväele, lasid end ristida ja andsid pantvange. Kogu teave lahingust pärineb Henriku Liivimaa kroonikast.
Eellugu
Esimest korda ründasid Liivimaa kristlased Sakala põhjaosa 1211. aastal. Tol korral piirduti piirkonna rüüstamisega. 1212. aasta Turaida vaherahuga määrati Sakala kuni Navesti jõeni Riia piiskop Alberti võimu alla. See jäi siiski pigem formaalsuseks ja piiskop isegi ei üritanud seal ristimist läbi viia.
Piiramine
Pärast rahu lõppemist 1215. aasta alguses olid Liivimaa kristlased teinud sõjakäigu Läänemaa põhjaossa ning pärast sealt naasmist ja puhkamist otsustati tungida Sakalasse. Riialastest, orduvendadest, liivlastest ja latgalitest moodustatud vägi liikus läbi Sakala, asudes pärast Viljandi linnusest möödumist ümbruskonda rüüstama ja piirates seejärel sisse Leole linnuse. Sakalased astusid esimestele kohalejõudnutele vastu ja "ajasid neile hirmu peale", kuid pärast kogu kristlaste väe päralejõudmist alustati piiramise teisel ja kolmandal päeval kindluse aktiivset ründamist. Kokkukantud puuriida põlemapanemise abil õnnestus neil lõpuks linnuse kaitsesein süüdata. Ohtlikku olukorda sattunud seesolijad lubasid piirajatele raha anda, kui need nõustuvad lahkuma. Kristlased lubasid aga piiramise lõpetada vaid juhul, kui sakalased ristimise vastu võtavad. Sellest keeldunud linnuse kaitsjad jätkasid veel mõnda aega vastupanu, kuid kui tuli oli kaitseseina hävitanud ja piirajad ähvardasid nad ära tappa, siis lõpuks alistuti. Kõik sakalased eesotsas Lembituga väljusid linnusest ja lasid end ristida. Samal ajal röövis sõjavägi kogu linnuses olnud vara. Alistunud ülikud viidi esialgu vangidena Liivimaale, kuid vabastati pärast nende poegade pantvangideks saamist.
Uute isandate võim jäi siiski suhteliselt ebakindlaks ja on võimalik, et Leole sakalased lülitusid taas liivimaalaste-vastasesse sõtta juba samal aastal, mil ugalaste ja sakalaste vägi käis piiramas Autine linnust, et nii toetada Riiat ründama läinud saarlasi.
Sõgula
Sõgula on küla Harju maakonnas Kiili vallas.
Final Fantasy I
"Final Fantasy" (ファイナルファンタジー, Fainaru Fantajī) on konsooli arvuti-rollimäng, mille töötas välja Jaapani tarkvarafirma Square (nüüd Square Enix) 1987. aastal. USA-s välja antud 1990. aastal Nintendole. See on firma esimene mäng "Final Fantasy" mängude sari. Lugu algab, kui ilmub välja 4 noorukit, keda hüütakse light warrior ' ideks. Igaühel on kaasas kera ühe elemendiga nende maailmast. Koos alistavad nad kurjuse ja päästavad maailma. "Final Fantasy I" on üks populaarsemaid mänge Nintendole.
Karl von Knorring
thumb|Karl von Knorring. [[George Dawe maal.]] Karl von Knorring (venepäraselt Карл Богданович Кнорринг) (12. august 1774 Tartu – 17. märts 1817 Rooma) oli Eestimaa päritolu Venemaa sõjaväelane.
Karl von Knorring sündis Norra ja Udeva mõisniku, jalaväekindrali Gotthard von Knorringi ja tema abikaasa Wilhelmine (sünd. von Liphart) pojana.
Knorring teenis Tatari ulaanipolgus, kus sai 1807. aastal alampolkovniku ning hiljem polkovniku auastme ja polgukomandöri ametikoha.
1806. aastal Pultuski lahingus osutatud teenete eest anti talle Püha Georgi ordeni IV klass.
1812. ülendati ta kindralmajoriks ning sai hiljem 2. ulaanidiviisi pealikuks.
1813. aasta veebruaris anti Knorringile Püha Anna I klassi orden ja detsembris Kulmi lahingu eest Püha Georgi III klassi orden.
Karl von Knorringit autasustati ka Püha Vladimiri III klassi, Preisi Punase Kotka ja Pour le Mérite ning Austria Maria-Theresia ordeniga.
Tema portree asub Ermitaaži Isamaasõja galeriis.
Karl von Knorring on maetud Vastseliinasse.