Winfried_Nöth
Ikoonilisuse uurimise kolm paradigmat keeles ja kirjanduses
Peirce'i ikoonilisuse teooria põhineb tema fenomenoloogilistel kategooriatel (esmasus, teisasus, kolmasus). "Esmasus on selle olemasolu viis, mis on niisugune, nagu ta on, positiivselt ja ilma viiteta millelegi muule" (CP 8.328). See on vahetuoleku, tunde ja diferentseerimata kvaliteedi kategooria (CP 1.302–304). Teisasus on suhte, sõltuvuse, sunni, reaktsiooni, eituse, siin ja praegu olemise ja reaalsuse kategooria (CP 1.358). Kolmasus toob Esimese suhtesse Teisega. See on vahendamise, mälu, harjumuse, seaduste, märkide ja representatsiooni kategooria (CP 1.337–349). Märgid on kolmasuse nähtused, sest need koosnevad kolmest koostisosast, mis toimivad protsessis, mida nimetatakse semioosiks. Esimene on märk kui niisugune, mis on tõlgendava vaimu jaoks kohal. Teine on objekt, mida märk representeerib. Kolmas on tõlgend, mis on märgi võimalik tagajärg seda tõlgendavale vainule. Märgid on kolmasuse nähtused ka kui vahendajad. Märk toimib Esimesena, vahendades Teise (representeeritava objekti) ja Kolmanda (loodava tõlgendi) vahel. Kolmasuse nähtused eeldavad või määravad teisasuse ja esmasuse nähtusi. Näiteks süntaksiseadus (kolmas) määrab, kuidas üksiklause (teisasus) moodustatakse, kuid häälel, mis seda lauset lausub, on ainulaadne kvaliteet, mis teeb selle esmasuse nähtuseks. Esmasuse nähtused aga saavad esineda sõltumatult teisasuse ja kolmasuse nähtustest. Lauset lausuva hääle kvaliteeti ei määra kuidagi grammatika seadused. Märgina kuulub ikoon kolmasuse kategooriasse, aga märgina, millel pole dünaamilist seost representeeritava objektiga ja mis toimib oma seesmise loomuse tõttu, on see esmasuse nähtus. See ei ole vastuolu, vaid esmasus kolmasuses. Olles Esimene, ei kaota ikoon märgi, st Kolmanda jooni. Aga ikoon saab olla rohkem või vähem iseloomulikult Esimene. Peirce räägib "toonidest või varjunditest", milles kategooria võib üksiknähtuses kohal olla (CP 1.353). Ikoon, milles esmasus on kõige rohkem valdav, on "puhas ikoon" (CP 2.92). Puhas ikoon ei ole mitte objektiga kõige sarnasem märk, vaid märk, mis paneb unustama, et märk representeerib mingit objekti. Puhas ikoon ei tee mingit vahet enda ja oma objekti vahel (EP 2: 163), vaid on märgiks ainult ja lihtsalt seeläbi, et ta näitab kvaliteeti, mille tähistamiseks ta on (EP 2: 306). Peirce'i näide on maal, mida vaadeldakse ilma viiteta sellele, mida ta võiks representeerida. Kui seda vaadata, unustades, et see midagi representeerib, siis reaalse ja koopia eristus kaob ning see on hetkeks puhas unenägu – mitte mingi üksik olemasolu, ja ometi mitte üldine (CP 3.362). Puhas ikoon on märk, mis pole veel materiaalselt kehastunud, see on pelk kujutlus võimalikust objektist. Puhast ikooni saab käsitada ainult asümptootiliselt. Et eristada puhast ikooni reaalsest ikoonist (pildist või onomatopoeetilise sõna konkreetsest lausungist), kasutab Peirce sõna "hüpoikoon". Hüpoikoon on materiaalselt olemasolev ikooniline märk. Tegu pole puhta esmasusega; reaalne olemasolu teeb selle teisasuse nähtuseks. Peirce'i sünehhismist tuleneb kontiinum puhtvõimalikust ikoonist tegeliku ikooni ehk hüpoikoonini. Puhtale ikoonilisusele on lähedal dadaistlikud ja futuristlikus kõlaluuletused, monokromaatilised maalid (Nöth, "Warum Bilder Zeichen sind") ja muusika. Kui luulesõnum on sõnum, milles sõna tajutakse sõnana, mitte pelgalt objekti representatsioonina (Roman Jakobson, "Mis on luule?"), siis dadaistlik luuletus ei ole päris puhas ikoon, sest selle hääleline esitus on reaalsus, mitte paljas võimalikkus, paljas kujutlus, puhas unenägu. Puhtal ikoonil ei ole reaalset olemasolu; reaalsus viib selle esmasusest teisasusse.