cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arvutisimulatsioon
Sisendandmed ja nende ettevalmistamine
Simulatsioonide ja mudelite jaoks vajalik andmete hulk varieerub. Mõne simulatsiooni jaoks on vaja sisestada vaid paar numbrit (näiteks vahelduvvoolu lainekuju juhtmes), kuid mõne teise jaoks on vaja terabaitides andmeid (näiteks ilmastiku- ja kliimamudelid).
Samuti varieeruvad nende andmete allikad. Nendeks võivad olla näiteks sensorid ja teised mudeliga ühendatud seadmed; kontrollpinnad, mida kasutatakse simulatsiooni suunamiseks; käsitsi sisestatud andmed ja teiste simulatsioonide tulemusena saadud andmed. Lisaks sellele võivad varieeruda veel sisendandmete sisestamise ajad. Invariantsed andmed on tavaliselt juba eelnevalt mudeli koodis defineeritud (näiteks π väärtus), eelnevalt kogutud andmed sisestatakse simulatsiooni alguses (nt juba tehtud katse tulemused või mõne teise simulatsiooni tulemused), jooksvad andmed sisestatakse simulatsiooni ajal (sensoritelt tuleb pidevalt uut informatsiooni, mis edastatakse jooksvalt simulatsiooni sisendisse). Välistest allikatest andmeid sisestades peab kasutaja teadma, millises vormingus tuleks andmed sisestada, vastasel juhul ei pruugi simulatsiooni süsteem neid õigesti lugeda osata. Isegi väikesed vead algandmetes võivad viia suurte vigadeni simulatsiooni tulemustes. Selline simuleerimisele omane viga oli peamiseks kaoseteooria loomise põhjuseks.
Arvutisimulatsioonide ja mudelite tüübid
Arvutimudelid saab jaotada rühmadesse vastavalt atribuutide paaridele: stohhastiline või deterministlik (selle erijuhuna ka kaootiline), fikseeritud või dünaamiline olek, pidev või diskreetne, lokaalne või hajutatud. Võrrandid defineerivad elementidevahelised sidemed konkreetses mudelis ja üritavad leida oleku, mille korral süsteem on tasakaalus. Selliseid mudeleid kasutatakse tihti füüsikaliste süsteemide simuleerimiseks, kuna see on võrreldes dünaamilise simulatsiooniga lihtsam.
Simulatsiooni tüüpe iseloomustavad järgmised kirjeldused:
Visualiseerimine
Algselt esitati simulatsiooni tulemusena saadud andmeid tabeli või maatriksina. Selle esituse eesmärgiks oli näidata, kuidas väljundandmed sõltusid simulatsiooni parameetrite muutumisest. Psühholoogid on aga kindlaks teinud, et inimesed tajuvad trende kiiremini, kui nad vaatavad maatriksite asemel graafikuid, animatsioone või simulatsiooni tulemustest valmistatud liikuvaid pilte (CGI). Liikuvalt pildilt ei saa alati välja lugeda numbreid või matemaatilisi võrrandeid, kuid liikuvat ilmastiku kaarti jälgides saab kindlaks teha, millises suunas liigub vihm väga kiiresti. Kui aga vihma suuna kindlakstegemiseks kasutatakse ainult numbritest koosnevat maatriksit, siis võtaks see protsess kindlasti kauem aega.
Arvutisimulatsioonid teaduses
Geneerilise arvutisimulatsiooni tüübi üheks näiteks teaduses on numbriline diferentsiaalvõrrandite simulatsioon, mida ei saa analüütiliselt lahendada. Sellesse kategooriasse kuuluvad näiteks pidevaid süsteeme hõlmavaid teooriaid nagu kosmoloogia, vedelike dünaamika, katkematu mehaanika ja keemiline kineetika. Teiseks näiteks on stohhastiline simulatsioon, mida kasutatakse tavaliselt diskreetsete süsteemide simuleerimiseks. Nendes süsteemides toimuvad sündmused tõenäosuslikult ja seega ei saa neid otseselt kirjeldada diferentsiaalvõrrandite abil. Sellesse kategooriasse kuuluvad näiteks geneetiline triiv ja biokeemilised või geeniregulatsiooni võrgustikud väikese arvu molekulide puhul.
Spetsiifilised arvutisimulatsioonide näited:
Eestiranna mälestuspaik
pisi|Hauaplats ja dolomiidist hauasammas Eestiranna mälestuspaik on Harju maakonnas Pranglil Idaotsa külas asuv mälestuspaik, millega meenutatakse II maailmasõja ajal uppunud aurulaeva Eestirand. Mälestuspaik on tunnistatud kultuurimälestiseks. pisi|püsti|vasakul|Puust rist
Saugose vald
Saugose vald (leedu keeles Saugų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šilutė rajoonis.
Valla pindala on 160 km². 2011. aasta seisuga elas seal 3419 inimest. Valla keskuseks on Saugose küla, vallamaja asub aadressil Mažosios Lietuvos g. 4,. Vallavanem on Kęstutis Sadauskas.
Valla territoorium kuulub osaliselt Nemunase delta regionaalparki. Suuremad jõed on Minija, Tenenys, Veiviržas. Vilkyčiai külas ammutatakse naftat.
Volkovo
Volkovo (vene keeles Волково) on kohanimi:
Roštšino (Leningradi oblast)
Roštšino (vene keeles Рощино; soome keeles Raivola) on asula Venemaal Leningradi oblastis Viiburi rajoonis. Ajalooliselt jäi see Karjalasse.
Paelsamblalised
Paelsamblalised (Metzgeriaceae) on lehthelviksammalde klassi kuuluv sugukond.
Roštšino (Leningradi oblast)
Asulas elab 14 442 (2018).
Asulas on esimest korda mainitud 16. sajandil.
Asulat läbib Peterburi–Helsingi raudtee.
Barclays
Barclaysil on esmane noteerimine Londoni börsil ja see on FTSE 100 indeksi osa. Pangal on ka teisejärguline nimekiri New Yorgi börsil. Katari riigi investeerimisvahend Qatar Holdings on ettevõtte suurim aktsionär.
Gino Severini
Gino Severini (7. aprill 1883 Cortona ­­– 27. veebruar 1966 Pariis) oli itaalia futuristlik ja kubistlik kunstnik.
Elulugu
Gino Severini õppis Cortona Tehnikakoolis. 1899. aastal kolis ta Rooma. Seal osales ka Medicite villas kunstitundides ja 1901. aastal kohtus ta Umberto Boccioniga. Nende mõlema kunstnikukarjäär sai alguse, kui nad kohtusid Giacomo Ballaga, kes oli itaalia puäntillist ning kellest hiljem sai silmapaistev futurist. 1906. aastal kolis Severini Pariisi, kus ta kohtus selliste prantsuse avangardistlike kunstnikega nagu kubistide Georges Braque'i ja Pablo Picassoga. Severinist sai alguses samuti puäntillist. Puäntillism on maalikunsti tehnika, milles pilt luuakse pintsli otsaga värve täpitades, nii et need segunevad alles optiliselt inimese võrkkestal. 1910. aastal sai temast futurist, kui ta kirjutas alla futuristlike kunstnike manifestile.
Futuristide manifestid
pisi|Russolo, Carrá, Marinetti, Boccioni ja Severini ajakirja Le Figaro esikaanel, Pariis, 9. veebruar 1912 1909. aasta 20. veebruaril ilmus Pariisis ajakirjas Le Figaro esimene futuristide manifest. Selleks oli F. T. Marinetti koostatud “Futuristide esteetilise sünni manifest”. See oli esimene suurem futuristide ülesastumine, kus lisaks vana süsteemi lammutamisele pakuti välja utoopiline idee uuest ühiskonnast. 1910. aasta 11. veebruaril loeti Torino Chiarella teatris ette esimene futuristlike maalikunstnike manifest. Uueks ilu võrdkujuks sai kihutav auto, aeroplaan, lokomotiiv jne. Kunsti mõiste samastus liikumise, kiiruse ja võitlusega. Sellele manifestile kirjutasid alla viis noort maalikunstnikku: Umberto Boccioni, Carlo Carrà, Luigi Russolo, Giacomo Balla ja Gino Severini. Manifesti koostasid tegelikult ainult Boccioni, Carrà ja Russolo. Valmis manifest saadeti aga Pariisi Severinile, kes pidi sellele seal oma mõttekaaslaste allkirju koguma. Samuti saadeti valmis manifest Rooma Ballale, kes oli olnud Boccioni ja Severini õpetaja Rooma Kunstiakadeemias. Järgmised maalikunsti käsitlevad manifestid ilmusid paar aastat hiljem. 1912. aastal ilmus “Mõtteavaldus I futuristide maalinäituse puhul Pariisis”, 1913. aastal ilmus “Futuristlik dünaamika ja prantsuse maalikunst”, mille autoriks oli Boccioni ja samal aastal ilmus ka Carrà manifest “Helide, lärmide, lõhnade maalikunst”.
Futurism
Futuristid tahtsid taaselustada itaalia kunsti ja tervet itaalia kultuuri. Selle saavutamiseks kujutasid nad oma maalidel moodsa elu kiirust ja liikuvust. Severini pooldas futuristlike kunstnike ideid, kuid tema teosed polnud piisavalt poliitilised, mis oli üheks futurismi tunnusjooneks. Kui futuristid maalisid tavaliselt liikuvaid autosid või muid masinaid, siis Severini kujutas oma teostel peamiselt inimesi, et edasi anda nende liikumise energiat. Kõige rohkem meeldis talle maalida stseene ööklubidest, kus ta sai pildile taasluua liikumise ja hääled. Selle saavutamiseks täitis ta pidi rütmiliste vormide ja virvendavate rõõmsameelsete värvidega. 1912. aasta maalil “Bal Tabarini dünaamiline hieroglüüf” jätkas ta ööklubi teemat kubistliku kollaaži tehnikas. Näiteks olid tantsijate kleitidele kinnitatud päris litrid. Samuti lisas ta sellele teosele mitmeid absurdseid elemente, näiteks alasti inimese, kes sõidab kääridega.
Ainult mõnedel sõjaaegsetel teostel, näiteks “Punase risti rong möödub külast” (1914), on ta maalinud objekte, mis läksid kokku futuristliku sõja ja mehhaniseeritud jõu ülistamisega. Järgnevatel aastatel hakkas ta kasutama idiosünkraatilist kubismi stiili, mis säilitas puäntillismi ja futurismi dekoratiivsuse, nagu on näha näiteks tema abstraktses teoses “Valguse sfääriline laienemine” (1914).
Kubism ja klassitsism
1916. aastal liikus Severini looming range formaalse kompositsiooni suunas. Dekonstrueeritud vormide asemel võttis ta kasutusele geomeetrilised kujundid. Tema selle aja teosed olid peamiselt vaikelud, mis olid tehtud sünteetilise kubismi laadis, mis kujutas endast kompositsiooni loomist objektide fragmentidest. Portreedel nagu näiteks “Emadus” (1916) hakkas ta katsetama ka klassitsistliku figuratiivse stiiliga, mida ta hakkas rohkem kasutama 1920. aastatel.
Varia
1921. aastal avaldas Severini raamatu “Kubismist klassitsismini” (Du cubisme au classicisme), kus ta kirjeldas oma teooriaid kompositsiooni- ja proportsioonireeglite kohta. Hilisema karjääri jooksul lõi ta dekoratiivseid paneele, freskosid ja mosaiike ning disainis isegi teatritele lavakaunistusi ja kostüüme. 1946. aastal ilmus ka kunstniku autobiograafia “Kunstniku elu” (''Tutta la vita di un pittore”).
Teoste asukoht
Tänapäeval on tema teoseid järgmistes kogudes:
Indrek Olt
Indrek Olt (sündinud 5. märtsil 1976 Tallinnas) on eesti viiulimeister.
Ta tegeleb poogenkeelpillide valmistamise, restaureerimise ja parandamisega. Tema töökoda asub Nõmme linnaosas Tallinna Muusikakeskkooli lähedal.
Andromeeda udukogu (romaan)
"Andromeeda udukogu" (vene keeles "Туманность Андромеды") on Ivan Jefremovi ulmeromaan, mille tegevus toimub kauges tulevikus (umbes aastal 3230) Maal ja maailmaruumis.
Teosest
"Andromeeda udukogu" ilmus eesti keeles 1962. aastal sarja "Seiklusjutte maalt ja merelt" 51. raamatuna. Raamatu tiraaž oli 30 000 eksemplari. Kordustrükid eesti keeles puuduvad.
Romaani kirjutas Ivan Jefremov 1955.-1956. aastal ning katkendeid sellest avaldati ajakirjanduses. Raamatuna ilmus "Andromeeda udukogu" 1958. aastal. Teosest on vene keeles tehtud hiljem mitmeid kordustrükke. Tõlge eesti keelde on tehtud kirjastuse Молодая гвардия (Noor Kaardivägi) 1961. aastal Moskvas välja antud raamatu alusel.
Ivan Jefremov on oma romaanis öelnud: "Maailm pole inimese jaoks loodud ja inimene ise saab suurepäraseks alles siis, kui ta mõistab teise elu – looduse elu – väärtust ja ilu.".
Muná Wāsif
pisi|Wāsif (vasakult teine) filmivõtetel Muná Wāsif (منى واصف; sündinud 1. veebruaril 1942 Damaskuses) on Süüria teatri- ja filminäitlejatar.
Andromeeda udukogu (romaan)
Teosest
Romaan on mõjutanud vendade Arkadi Strugatski ja Boriss Strugatski loomingut, eriti romaanides "Purpurpunaste pilvede maa" ("Страна багровых туч") ja "Tagasitulek" ("Полдень, XXII век (Возвращение)". Jefremovi eeskujul on hiljem mitmed teisedki Nõukogude Liidu ning Kesk- ja Ida-Euroopa riikide kirjanikud avaldanud ulmeromaane kaugest tulevikust.
Dovženko-nimelises filmistuudios loodi romaani ainetel samanimeline mängufilm, mis esilinastus 1967. aastal.
Sisukokkuvõte
Esimene süžeeliin räägib Tantra-nimelisest tähelaevast, mis viibis Linnutee tähtedevahelises ruumis uuringutel komandör Erg Noori juhtimisel ning oli tagasiteel Maale. Ekspeditsiooni käigus uuriti peamiselt planeeti Zirda Maokandja tähtkujus. Planeedi tsivilisatsioon oli hukkunud kiirguse tagajärjel, kui tehti ebaõnnestunud katseid tuumaenergiaga.
Tagasiteel Maale satub tähelaev Päikesest kahe valgusaasta kaugusel asuva tundmatu tumeda tähe, mis on nähtav ainult infrapunakiirguse lainepikkustel, gravitatsioonivälja mõju alla. Raketikütuse nappuse tõttu ei suuda laev end välja mõjust lahti rebida ning on sunnitud maanduma tumeda tähe ühel planeedil. Planeedi pinna skaneerimine näitab seal veel kahe tähelaeva olemasolu. Esimene neist on Maalt pärit tähelaev Parus, mis jäi kadunuks palju aastaid tagasi, teine on tundmatu tsivilisatsiooni "spiraalketta" kujuline tähesõiduk. Katse uurida tundmatut kosmosesõidukit lõpeb traagiliselt – kohaliku fauna esindajate rünnakus saab noor navigaator Niiza Krit eluohtliku trauma, kui püüab päästa oma armastatut Erg Noori. Peale mitmeid seiklusi suudab Tantra hankida täiendavat kütust tähelaevalt Parus, mis võimaldab tal startida Päikesesüsteemis asuva kodubaasi suunas.
Utrecht (LAV)
Utrecht on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis KwaZulu-Natali provintsis Amajuba ringkonnas.
Utrecht on asutatud 1853. aastal ja linnaõigused omandanud 1856. aastal. Linn on saanud nime Hollandis asuva Utrechti auks.
Georges Duby
pisi|Georges Duby (1980) Georges Duby (7. oktoober 1919 Pariis – 3. detsember 1996 Le Tholonet) oli prantsuse ajaloolane Annaalide koolkonnast.
Utrecht (LAV)
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Utrechti elanikest mustanahalisi aafriklasi 71,29%, valgeid 20,49%, värvilisi 6,86%, India või Aasia päritolu inimesi 0,30% ja teisi 1,06%. Suulu keelt pidas emakeeleks 66,12% inimesi, afrikaani keelt 24,17%, inglise keelt 5,17% ja ndebele keelt 0,96%.
Georges Duby
Teda huvitasid inimeste, mõtteviiside, sotsiaalsete rühmade ja looduse vahelised suhted. Ta on kirjutanud muu hulgas keskaja argielust, arhitektuurist ja kunstist.
1987. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige.
Surnud 28. juulil
Siin loetletakse 28. juulil surnud tuntud isikuid.
Bardo Rahvusmuuseum
pisi|Detail [[Odysseuse mosaiigist]] Bardo Rahvusmuuseum (, prantsuse keeles Musée national du Bardo) on muuseum Tuneesia pealinnas Tunises (läänepoolses Bardo eeslinnas).
1888. aastal avatud muuseumi pindala on 2 hektarit, millest väljapanekute all on 9000 m².
Mārkalne vald
pisi|Vallamaja Mārkalne vald (läti keeles Mārkalnes pagasts) on vald Lätis Alūksne piirkonnas Eesti piiri ääres. Enne 2009. aasta haldusreformi kuulus vald Alūksne rajooni.
Bardo Rahvusmuuseum
2015. aasta terrorirünnak
2015. aasta 18. märtsil ründasid kolm Kalašnikovi automaatide ja käsigranaatidega relvastatud meest parlamendihoone kõrval asuvat muuseumi ja võtsid pantvangiks selle külastajaid. Terrorirünnakus hukkus 25 inimest (neist 20 olid turistid Itaaliast (3), Saksamaalt (3), Poolast (3), Colombiast (2), Hispaaniast (2) ja Brasiiliast) ja üks politsei teenistuskoer, vigastada sai 44 inimest.
Mārkalne vald
Vald piirneb sama piirkonna Pededze, Ziemeri ja Jaunalūksne vallaga ning Võrumaa Rõuge vallaga (varem Misso vallaga).
Lloyds Banking Group
pisi|280x280px|Lloyds Banking Groupi logo Lloyds Banking Group plc on suur Briti finantseerimisasutus, mis loodi, kui 2009. aastal Lloyds TSB omandas HBOSi. Kontserni ajalugu tuleneb Šotimaa parlamendi 1695. aastal asutatud Bank of Scotlandist, mis on teine vanim pank Suurbritannias. Grupi peakorter asub 25 Gresham Streetil City of Londonis ja selle registrijärgne asukoht on The Moundil Edinburghis.
Mārkalne vald
Valla pindala on 123 km². 2016. aastal elas seal 374 inimest. 2011. aastal elas vallas 304 lätlast, 48 venelast, 1 valgevenelane ja 4 ukrainlast. Valla keskus on Mārkalne küla, vallavanem on Daiga Vītola.
Lloyds Banking Group
Lloyds Banking Group on noteeritud Londoni börsil (LSE) ja on FTSE 100 indeksi osa. Ettevõtte turukapitalisatsioon oli 4. märtsi 2014. aasta seisuga ligikaudu 57,7 miljardit Suurbritannia naelsterlingit - olles Londoni börsil suuruselt seitsmes äriühing. Firmal on teisejärguline noteering New Yorgi börsil, mille turuväärtuse väärtus on 34,45 miljardit USA dollarit. Grupp haldab peakontoreid Londonis, Halifaxis ja Edinburghis.
Mārkalne vald
Loodus
Mārkalne vald asub Alūksne kõrgustikul, selle kõrgeim koht ulatub 203,6 m kõrgusele. Valla tähtsamad jõed on Vaidva jõgi ja Pedetsi jõgi. Valla edelaosa ulatub Alūksne järve kallastele.
Ajalugu
Vald kandis algselt nime Lāzberģise vald ja see moodustati Lāzberģise mõisa (Fianden), Jaunlāzberģise mõisa ja Kalnapededze (Charlottenberg) mõisa maadest. Tänapäevase nime sai see 1925. aastal. 1935. aastal oli valla pindala 122,29 km² ja seal oli 1949 elanikku. 1945. aastal moodustati valda Mārkalne ja Akaviņa külanõukogu, 1949. aastal vald likvideeriti. 1954. aastal liideti Mārkalne külanõukoguga likvideeritav Akaviņa külanõukogu, 1958. aastal Ziemeri ja Beja külanõukogus asunud sovhoosi Alūksne maad. 1971. aastal liideti sellesama sovhoosi maad Jaunalūksne külanõukoguga. 1990. aastal muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Alūksne piirkonda.
Asustus
2011. aastal elas vallas 304 lätlast, 48 venelast, 1 valgevenelane ja 4 ukrainlast.
Vallas on järgmised külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Canis Canem Edit
2016. aasta 8. detsembril tuli müügile mobiilimängu uuendatud versioon "Bully: Anniversary Edition".
NKVD rahvuslikud operatsioonid
Seeria massiliste repressioonide kampaaniatest, mille NKVD korraldas aastatel 1937–1938 toimunud Suure Terrori ajal ja mis olid suunatud peamiselt NSV Liidu jaoks võõrastest rahvustest inimeste vastu (poolakad, sakslased, lätlased, leedulased, eestlased, soomlased, kreeklased, rumeenlased, bulgaarlased, hiinlased, iraanlased, afgaanid ja teised). Harbiinlaste vastu käivitati eraldi operatsioon. "Rahvuslike operatsioonide" eesmärk kuulutas välja võitluse kapitalistlike riikide sabotaaži, mässuliste ja luurajate spioonide vastu. 1937. aasta augustist kuni 1938. aasta novembrini mõisteti kõigi "rahvuslike operatsioonide" raames süüdi 335 513 inimest, kellest 247 157 inimest mõisteti mahalaskmisele, mis moodustab 73,66% süüdimõistetud isikute koguarvust [1]. Hoolimata asjaolust, et arreteeritute ja süüdimõistetute seas on etniline aspekt selgelt nähtav, said teiste NSVL rahvaste esindajad, sealhulgas nn "tiitelrahvad": venelased, ukrainlased, valgevenelased, nn "rahvuslike operatsioonide" ohvriteks [2]. Ühingu "Memorial" teatel olid Volga sakslaste seas repressioonid minimaalsed, kuna neid ei peetud välismaalasteks. Ja vastupidi, Hiina Idaraudtee töötajate (Harbiinid) hulgast represseeriti etnilised venelased, kes olid veetund märkimisväärselt pika aega välismaal.
Maailma maratoni suurvõistlused
Maailma maratoni suurvõistlused ehk World Marathon Majors (WMM; sponsornimega Abbott World Marathon Majors) on maratonijooksjatele mõeldud meistrivõistluste stiilis võistlus, mis sai alguse 2006. aastal. Punktipõhine võistlus, mis põhineb kuuel suurel maratonijooksul, on tunnistatud kõige kõrgetesemelisemaks. Sarja kalendris on iga-aastased võistlused Tokyo, Bostoni, Londoni, Berliini, Chicago ja New Yorgi linnades. Lisaks tunnustatakse sarjas samal aastal toimunud kergejõustiku maailmameistrivõistluste maratoni (iga kahe aasta tagant) ja olümpiamängude maratoni (iga nelja aasta tagant) tulemusi.
NKVD rahvuslikud operatsioonid
Viited
1. <http://old.memo.ru/history/polacy/00485art.htm> «Польская операция» НКВД 1937—1938 гг.
Maailma maratoni suurvõistlused
Suuremad maratonid aasta lõikes
Igal aastal on sarja kuulunud järgmised maratonid:
Władysław Rusin
pisi|Władysław Rusin Władysław Rusin (13. juuni 1885 Lviv – 1949 Brasiilia) oli Poola sõjaväelane.
NKVD rahvuslikud operatsioonid
Viited
2. <ISBN 978-5-8243-1535-6></Дённингхаус Виктор В тени «Большого брата». Западные национальные меньшинства в СССР. 1917—1938 гг. — М.: Российская политическая энциклопедия, 2011. — С. 621—622.>
Władysław Rusin
1930. aastal autasustati teda Kotkaristi III klassi ja 1932. aastal Kotkaristi II klassi teenetemärgiga.
August Alekõrs
August Alekõrs (26. juuni 1898 Äksi kirikumõis, Sootaga vald, Tartumaa – 5. veebruar 1989 Tallinn) oli Eesti kohtunik.
Ta lõpetas 1917. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis 1917–1918 ja 1920–1924 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
August Alekõrs osales Vabadussõjas, oli 1923–1925 Tartu maavalitsuse juriidilise büroo ametnik, 1926–1929 Paide ja 1929–1930 Tallinna 1. jaoskonnakohtunik, 1930–1944 Tallinna Ringkonnakohtu liige.
1848. aasta revolutsioonid Saksa riikides
pisi|"[[Germania (maal)|Germania", Philipp Veit, 1848]] pisi|[[Saksamaa lipp|Saksamaa lipu päritolu: rõõmustavad revolutsionäärid Berliinis, 19. märts 1848]]
1848.–49. aasta revolutsioonid Saksa riikides, mille algusfaasi kutsuti ka märtsirevolutsiooniks (saksa: Märzrevolution), olid esialgu 1848. aasta revolutsioonide osa, mis puhkesid paljudes Euroopa riikides. Need olid rida lõdvalt koordineeritud proteste ja vastuhakke Saksa Liidu riikides, sealhulgas Austria keisririigis. Revolutsioonid, mis rõhutasid pangermanismi, näitasid rahva rahulolematust Liidu 39 sõltumatu riigi traditsioonilise, suuresti autokraatliku poliitilise struktuuriga, mis pärines endise Saksa-Rooma riigi Saksa territooriumilt. Nad näitasid rahva soovi Zollvereini liikumisele.
Keskklassi elemendid pühendusid liberaalsetele põhimõtetele, samas töölisklass otsis oma töö- ja elutingimustele radikaalseid lahendusi. Kuna revolutsiooni keskklassi ja töölisklassi osad lahknesid, võitis konservatiivne aristokraatia neid. Liberaalid olid sunnitud poliitilise tagakiusamise eest pagulusse põgenema, kus nad said tuntuks kui Forty-Eighters. Paljud rändasid Ameerika Ühendriikidesse, asudes Wisconsinist Texaseni.
Revolutsioonideni viinud sündmused
1848. aasta Saksamaa ülestõusu eeltöö tehti kaua enne seda. Hambachi festival 1832. aastal peegeldas näiteks kasvavat rahulolematust raske maksustamise ja poliitilise tsensuuri suhtes. Hambachi festival on märkimisväärne vabariiklastele, kes võtsid vabariikliku liikumise ja saksakeelse rahva ühtsuse sümbolina kasutusele must-punane-kuldsed värvid (tänapäeval kasutusel Saksamaa lipul).
Liberaalsete reformide algatus levis paljudes Saksa riikides, igas neist olid erinevad revolutsioonid. Neid innustasid ka 1848. aasta 22.–24. veebruari tööliste ja käsitööliste tänavameeleavaldused Pariisis, mis põhjustasid Prantsusmaa kuninga Louis-Philippe I troonist loobumise ja Suurbritanniasse pagulusse mineku. Prantsusmaal sai 1848. aasta revolutsioon tuntuks kui Veebruarirevolutsioon.
Revolutsioonid levisid üle Euroopa; nad tekkisid Austrias ja Saksamaal, alates 13. märtsil 1848 suure meeleavaldusega Viinis. See põhjustas vürst Metternichi tagasiastumise Austria keisri Ferdinand I peaministri kohalt ja Suurbritanniasse pagulusse mineku. Viini meeleavalduste aja tõttu kutsutakse Saksamaa revolutsioone tavaliselt märtsirevolutsiooniks (saksa: Märzrevolution).
Kartes Louis-Philippe I saatust, nõustusid mõned monarhid Saksamaal mõnede revolutsionääride nõudmistega, vähemalt ajutiselt. Lõunas ja läänes leidsid aset suured rahvakoosolekud ja massimeeleavaldused. Nad nõudsid ajakirjandusvabadust, koosolekutevabadust, kirjutatud põhiseadusi, rahva relvastamist ja parlamenti.
Austria
Aastal 1848 oli Austria domineeriv Saksa riik. Seda pidas Napoleon aastal 1806 kaotatud Saksa-Rooma riigi järglaseks ja seda ei taaselustatud Viini kongressiga aastal 1815. Saksa Austria kantsler Metternich domineeris Austria poliitikas aastatel 1815–1848.
13. märtsil 1848 korraldasid üliõpilased Viinis suure tänavameeleavalduse ja sellest rääkis ajakirjandus kõigis saksakeelsetes riikides. Pärast tähtsat, kuid suhteliselt väikest meeleavaldust Lola Montezi vastu Baieris 9. veebruaril 1848 (vaata allpool) toimus esimene suur 1848. aasta vastuhakk Saksa maadel Viinis 13. märtsil 1848. Meeltavaldavad üliõpilased Viinis olid kärsitud ja said julgustust liberaalse preestri Anton Füsteri jutlusest pühapäeval, 12. märtsil 1848 ülikooli kabelis. Üliõpilastest meeleavaldajad nõudsid põhiseadust ja üldise meeste valimisõigusega valitud asutavat kogu.
Ferdinand nimetas uued, nominaalselt liberaalsed ministrid. Austria valitsus koostas põhiseaduse 1848. aasta aprilli lõpus. Rahvas lükkas selle tagasi, kuna enamus oli jäetud hääleõiguseta. Viini kodanikud olid tagasi tänavatel 26.–27. mail 1848, püstitades barrikaade armee rünnaku vastu. Ferdinand ja tema perekond põgenesid Innsbrucki, kus nad veetsid mõned järgmised kuud, ümbritsetuna ustavatest Tirooli talupoegadest. Ferdinand andis välja kaks manifesti, 16. mail ja 3. juunil 1848, mis tegid rahvale järeleandmisi. Ta muutis Riigipäeva rahva valitavaks Asutavaks Koguks. Muud järeleandmised olid vähem olulised ning suunatud üldiselt ümberkorraldustele ja Saksamaa ühinemisele.
Ferdinand tuli Innsbruckist Viini tagasi 12. augustil 1848. Varsti pärast seda, 21. augustil 1848 täitis töölisklass taas tänavad, et protestida kõrge tööpuuduse ja valitsuse dekreedi palkade vähendamisest vastu. 23. augustil 1848 avasid Austria väed relvitute meeleavaldajate pihta tule ja tapsid mitu.
Septembri lõpus 1848 otsustas keiser Ferdinand, kes oli ka Ungari kuningas Ferdinand V, saata Austria ja Horvaatia väed Ungarisse purustama seal demokraatlikku ülestõusu. 29. septembril 1848 said Austria väed Ungari revolutsioonilistelt vägedelt lüüa. 6.–7. oktoobril 1848 avaldasid Viini kodanikud meelt keisri Ungari-vastase tegevuse vastu. Seetõttu põgenes keiser Ferdinand I 7. oktoobril 1848 Viinist, tehes oma residentsiks kindluslinna Olomouci Moravas, keisririigi idaosas. 2. detsembril 1848 loobus Ferdinand oma vennapoja Franz Josephi kasuks troonist.
Baden
Badenil oli olnud liberaalne põhiseadus aastast 1811, kuni reaktsioon sundis aristokraatlikud valitsejad põhiseaduse aastal 1825 tühistama. Aastal 1830 sai suurhertsogiks Leopold. Tema valitsemine tõi liberaalsed reformid põhiseaduslikku, tsiviil- ja kriminaalõigusse ning haridusse. Aastal 1832 ühines Baden (Preisi) Tolliliiduga. Pärast uudiseid veebruaris 1848 saavutatud revolutsioonilistest võitudest Pariisis toimusid ülestõusud kogu Euroopas, sealhulgas Austrias ja Saksa riikides.
Baden oli esimene riik Saksamaal, kus toimusid rahvarahutused, vaatamata liberaalsetele reformidele. Baden juhtus olema üks kõige liberaalsemaid riike Saksamaal. Pärast Pariisi Veebruaripäevade uudiste jõudmist Badenisse oli seal mitu spontaanset juhtumit, kus talupojad põletasid kohalike aristokraatide mõisaid ja ähvardasid neid.
27. veebruaril 1848 võttis rahvakoosolek Badenist Mannheimis vastu resolutsiooni, mis nõudis õiguste deklareerimist. Sarnased resolutsioonid võeti vastu ka Württembergis, Hessen-Darmstadtis, Nassaus ja teistes Saksa riikides. Üllatavalt tugev rahva toetus nendele liikumistele sundis valitsejaid peaaegu vastupanuta andma järele paljudele märtsinõudmistele (Märzforderungen).
Märtsirevolutsioon Viinis oli katalüsaator revolutsioonile kõigis Saksa riikides. Rahva nõudmised olid valitud esindusvalitsused ja Saksamaa ühendamine. Hirm Saksa riikide vürstide ja valitsejate poolt sundis neid reformide nõudmisega nõustuma. Nad kiitsid heaks eelparlamendi, mis kogunes 31. märtsist 4. aprillini 1848 Pauluse kirikus Frankfurdis, ülesandeks koostada uus põhiseadus, mida kutsuti "Saksa rahva põhiõigused ja nõudmised". Enamik eelparlamendi delegaate olid põhiseaduslikud monarhistid.
Baden saatis eelparlamenti kaks demokraati, Friedrich Heckeri ja Gustav Struve. Vähemuses ja edu puudumises pettununa jalutasid Hecker ja Struve 2. aprillil 1848 protestiks välja. Väljamarss ja jätkuv revolutsiooniline plahvatus Saksamaal kannustas eelparlamenti tegudele; nad andsid välja resolutsiooni, mis kutsus ülesaksamaalise rahvuskogu loomisele.
8. aprillil 1848 leppis kogu kokku seaduses, mis võimaldas üldist valimisõigust ja kaudset (kaheastmelist) hääletussüsteemi. Valiti uus Rahvuskogu ja 18. mail 1848 kogunes 809 delegaati (kellest 585 olid valitud) Pauluse kirikusse Frankfurdis Frankfurdi rahvuskogule. Paremtsentristlik ajakirjanik Karl Mathy oli nende seas, kes valiti Frankfurdi rahvuskogusse.
Vabariiklike agitaatorite õhutatud korralagedus jätkus Badenis. Kartes suuremaid rahutusi, hakkas Badeni valitsus kasvatama armee suurust ja otsima abi naaberriikidest. Badeni valitsus püüdis rahutusi maha suruda ajakirjanik Joseph Fickleri vahistamisega, kes oli Badeni demokraatide juht. Vahistamised põhjustasid pahameelt ja protestide kasvu. Täiemõõduline ülestõus puhkes 12. aprillil 1848. Baieri valitsus surus 20. aprillil 1848 Friedrich Heckeri juhitud revolutsioonilised väed Preisi vägede abiga Kandernis maha, lõpetades niinimetatud Heckeri ülestõusu.
Mais 1849 toimus Badenis revolutsioonilise tegevuse taaselustumine. Kuna see oli tihedalt seotud ülestõusuga Pfalzis, kirjeldatakse seda tagapool lõigus "Pfalz".
Pfalz
Pfalzis oli traditsiooniliselt rohkem ülemklassi kodanikke, kui mujal Saksamaal, ja need olid revolutsiooniliste muudatuste vastu. Pfalzis ei toetanud armee revolutsiooni ja see ei olnud hästi varustatud. Kui ülestõusnute valitsus Pfalzis võimu võttis, ei saanud ta korralikku riiki ega täis riigikassat. Pfalzi relvastus piirdus eramusketite, vintpüsside ja sportpüssidega. Pfalzi ajutine valitsus saatis agente Prantsusmaale ja Belgiasse relvi ostma, kuid edutult. Prantsusmaa keelustas relvade müügi ja ekspordi nii Badenisse kui ka Pfalzi.
Ajutine valitsus nimetas esmalt Pfalzi sõjalise ametkonna juhiks juristi, demokraadi ja Frankfurdi rahvuskogu liikme Joseph Martin Reichardi. Esimene Pfalzi sõjavägede ülemjuhataja oli Daniel Fenner von Fenneberg, endine Austria ohvitser, kes juhatas 1848. aasta ülestõusu ajal Viinis rahvuskaarti. Varsti asendas teda Felix Raquilliet, endine Poola staabikindral Poola ülestõusnute armees aastatel 1830–1831. Lõpuks sai Pfalzi relvajõudude ülemjuhatajaks Ludwik Mierosławski ja vägede välikomandöriks Franz Sznayde.
Teised märkimisväärsed sõjaväe ohvitserid ajutise valitsuse teenistuses Kaiserslauterni linnas olid Friedrich Strasser, Alexander Schimmelpfennig, kapten Rudolph von Manteuffel, Albert Clement, härra Zychlinski, Friedrich Beust, Eugen Oswald, Amand Goegg, Gustav Struve, Otto von Corvin, Maximilien Joseph Moll, Gottfried Kinkel, härra Mersy, Karl Emmermann, Franz Sigel, major Nerlinger, kolonel Kurz, Friedrich Hecker ja Hermann von Natzmer. Hermann von Natzmer oli endine Preisi ohvitser, kes oli juhtinud Berliini arsenali. Keeldumisega tulistada ülestõusnute vägesid, kes ründasid 14. juunil 1848 arsenali, muutus Natzmer Saksamaa ülestõusnute kangelaseks. Ta mõisteti tulistamiskäsu täitmatajätmise eest 15 aastaks vangi, kuid aastal 1849 põgenes ta vanglast ja pages Pfalzi, et ühineda ülestõusnute vägedega. Endine Preisi ohvitser Gustav Adolf Techow ühines samuti Pfalzi vägedega. Leitnant-kolonel Freidrich Anneke organiseeris suurtükiväge ja pakkus teenistust laskemoonaga kauplejatele. Ta oli Kommunistliku Liiga liige ja üks Kölni tööliste liidu asutajaid aastal 1848, Neue Kölnische Zeitungi toimetaja ja demokraatide Reini ringkonnakomitee.
Pfalzi ja kogu Saksamaa demokraadid pidasid Baden-Pfalzi ülestõusu osaks laiemast ülesaksamaalisest võitlusest põhiseaduslike õiguste eest. Franz Sigel, teine leitnant Badeni armees, demokraat ja ajutise valitsuse toetaja, koostas plaani reformiliikumise kaitsmiseks Karlsruhes ja Pfalzis. Ta soovitas kasutada Badeni armeekorpust liikumiseks Hohenzollerni linna ja kuulutada välja Hohenzollerni vabariik, siis marssida Stuttgarti. Pärast Stuttgardi ja ümbritseva Württembergi riigi sütitamist pidi korpus marssima Nürnbergi ja püstitama laagri Frangimaal. Sigel ei suutnud seletada tegelemist eraldi Frankfurdi linnaga, Frankfurdi rahvuskogu asukohaga, et anda sõjaväekampaaniale ülesaksamaaline iseloom Saksa põhiseaduse jaoks.
Olenemata Sigeli plaanist, ei asunud uus ülestõusnute valitsus rünnakule. Ülestõusu Karlsruhes ja Badeni riigis surus lõpuks Baieri armee maha. Lorenz Brentano, jurist ja demokraat Badenist, juhtis valitsust, omades absoluutset võimu. Ta nimetas Karl Eichfeldi sõjaministriks. Hiljem asendas Eichfeldi sõjaministrina Rudolf Mayerhofer. Florian Mördes nimetati siseministriks. Veel üks ajutise valitsuse liige oli Joseph Fickler, ajakirjanik ja demokraat Badenist. Põhiseaduslike jõudude juhid Badenis olid Karl Blind, ajakirjanik ja demokraat Badenist; ning Gustav Struve, veel üks ajakirjanik ja demokraat Badenist. Johann Philipp Becker pandi vastutama rahvamiilitsa eest. Poola päritolu Ludwik Mierosławski, kes oli võtnud osa sõjaväeoperatsioonidest Poola ülestõusu ajal aastatel 1830–1831, pandi vastutama sõjaväeoperatsiooni eest Reini jõe Pfalz poolel.
Brentano korraldas igapäevaseid ülestõusu asju Badenis ja Mieroslawski juhtis sõjaväge Pfalzi poolel. Nad ei teinud head koostööd. Näiteks otsustas Mieroslawski kaotada kauaaegse tolli Mannheim-Ludwigshaveni sillal üle Reini jõe. Seda ei kogutud Pfalzi poolel, kuid Brentano valitsus kogus seda Badeni poolel. Jätkuva koostöö puudumise tõttu kaotas Mieroslawski Waghausle ja Ubstadt in Badeni lahingud. Tema ja ta väed olid sunnitud taganema üle Lõuna-Badeni mägede, kus nad võitlesid viimase lahingu preislaste vastu Murgi linnas, piiril Badeni ja Šveitsi vahel. Mieroslawski ja teised lahingus ellujäänud põgenesid üle piiri Šveitsi ja komandör läks pagulusse Pariisi.
Friedrich Engels võttis osa ülestõusust Badenis ja Pfalzis. 10. mail 1848 reisisid tema ja Karl Marx sinna Kölnist, piirkonna sündmusi jälgima. 1. juunist 1848 said Engels ja Marx Neue Rheinische Zeitungi toimetajateks. Vähem kui aasta hiljem, 19. mail 1849 sulgesid Preisi võimud ajalehe, kuna see toetas põhiseaduslikke reforme.
1848. aasta lõpul kavatsesid Marx ja Engels kohtuda Carl d’Esteriga, kes oli siis ajutise valitsuse liige Badenis ja Pfalzis. Ta oli arst, demokraat ja sotsialist, kes oli Kommunistliku Liiga Kölni kogukonnakapiitli liige. d’Ester valiti aastal 1848 Preisi rahvuskogu saadikuks. d’Ester valiti 26.–30. oktoobrini toimunud 1848 teisel demokraatlikul kongressil Berliinis koos Reichenbachi ja Hexameriga Saksa demokraatide keskkomiteesse. Oma kohustuste tõttu ajutises valitsuses ei saanud d’Ester osaleda tähtsal kohtumisel Pariisis Saksa keskkomitee nimel. Ta tahtis pakkuda Marxile mandaati koosolekul osalemiseks tema asemel. Marx ja Engels kohtusid d’Esteriga Kaiserslauternis. Marx sai mandaadi ja suundus Pariisi.
Engels jäi Pfalzi, kus ta aastal 1849 ühines Reinimaa kodanikega Elberfeldi barrikaadidel, valmistudes võitlema Preisi vägedega, keda oodati saabuvat ülestõusu vastu. Oma teel Elberfeldi kandis Engels kaasas kahte kasti püssipadrunitega, mille olid kogunud Solingeni töölised, kui nad ründasid arsenali Gräfrathis. Preisi väed saabusid ja purustasid ülestõusu augustis 1849. Engels ja mõned teised põgenesid Kaiserslauternisse. Kaiserslauternis ühines Engels 13. juunil 1849 800-mehelise tööliste rühmaga, millest endine Preisi sõjaväe ohvitser August Willich moodustas sõjaväekorpuse. Ta oli ka Kommunistliku Liiga liige ja toetas revolutsioonilisi muudatusi Saksamaal. Äsjaloodud Willichi korpus moodustas koos teiste revolutsiooniliste rühmadega umbes 30 000-mehelise armee; see võitles hästitreenitud Preisi vägede vastu. Engels võitles Willichi korpuses kogu Pfalzi kampaania aja.
Preislased võitsid seda revolutsioonilist armeed ja Willichi korpuse ellujäänud ületasid Šveitsi piiri. Engels jõudis Šveitsi 25. juulil 1849. Ta saatis sõna oma pääsemisest Marxile ja sõpradele ja seltsimeestele Londonis. Pagulasena Šveitsis hakkas Engels kirjutama oma kogemustest revolutsiooni ajal. Ta avaldas artikli "Kampaania Saksa keiserliku põhiseaduse eest". Tänu Preisi armee kergele ülestõusu purustamisele hakkasid paljud Lõuna-Saksa riigid uskuma, et Preisimaa, mitte Austria, on saamas uueks suurvõimuks piirkonnas. Ülestõusu mahasurumine Badenis ja Pfalzis oli Saksa revolutsiooniliste ülestõusude lõpp, mis olid alanud 1848. aasta kevadel.
Preisimaa
Märtsis 1848 kogunesid rahvahulgad Berliinis kuningale oma nõudmisi esitama. Kuningas Friedrich Wilhelm IV, keda üllatati, allus suuliselt kõigile meeleavaldajate nõudmistele, sealhulgas parlamendivalimised, põhiseadus ja ajakirjandusvabadus. Ta lubas, et "Preisimaa tuleb viivitamatult liita Saksamaaga".
pisi|Barrikaadid Alexanderplatzil Berliinis
13. märtsil ründas armee rahvast, kes tuli tagasi koosolekult Tiergartenis; oli üks surnu ja palju haavatuid. 18. märtsil toimus suur meeleavaldus; kui tehti kaks lasku, kartis rahvas, et nende vastu kasutatakse kuni 20 000 sõdurit. Rahvas püstitas barrikaadid, algas võitlus ja lahing kestis, kuni vägedel kästi 13 tundi hiljem taganeda, jättes maha sadu surnuid. Hiljem püüdis Friedrich Wilhelm avalikkust veenda, et ta jätkab valitsuse ümberkorraldamist. Kuningas kiitis heaks ka kodanike relvastamise.
Asutav rahvuskogu valiti ja kogunes 18. mail 1848 Pauluse kirikusse Frankfurdis. Ametlikult ülesaksamaaliseks rahvuskoguks kutsutuna koosnes see 1848. aasta aprilli lõpus ja mai alguses demokraatlikult valitud saadikutest eri Saksa riikidest. Saadikute hulgas oli 122 valitsusametnikku, 95 kohtunukku, 81 juristi, 103 õpetajat, 17 tootjat ja hulgiedasimüüjat, 15 arsti ja 40 maaomanikku. Kogu enamus olid liberaalid. See sai tuntuks kui 'professorite parlament', kuna paljud selle liikmed olid lisaks muudele kohustustele akadeemikud. Üks töölisklassist liige oli poolakas ja, sarnaselt kolleegidega Tiroolist, ei võetud teda tõsiselt.
Alates 18. maist 1848 töötas Frankfurdi rahvuskogu leidmaks viise Saksa riikide ühendamiseks ja põhiseaduse kirjutamiseks. Kogu ei suutnud resolutsioone vastu võtta ja saadeti lõpututes vaidlustes laiali.
22. mail 1848 kogunes järgmine valitud kogu esimest korda Berliinis. See valiti 1848. aasta 8. aprilli seaduse järgi, mis võimaldas üldist valimisõigust ja kaheastmelist hääletussüsteemi. Enamik kogusse, niinimetatud Preisi rahvuskogusse, valitud saadikuid olid linnakodanike või liberaalse bürokraatia liikmed. Nad püstitasid "kokkuleppel krooniga" põhiseaduse kirjutamise ülesande. Kuningas Friedrich Wilhelm IV kehtestas demokraatlike jõudude õõnestamiseks ühepoolselt monarhistliku põhiseaduse. See põhiseadus jõustus 5. detsembril 1848. 5. detsembril 1848 saadeti Berliini kogu laiali ja asendati kahekojalise seadusandliku koguga, mida võimaldas monarhistlik põhiseadus. Selle seadusandliku kogu osad olid Herrenhaus ja Landtag. Otto von Bismarck valiti esimesse Landtagi, mis valiti uue monarhistliku põhiseadusega.
Saksimaa
Saksimaa kuningriigi pealinnas Dresdenis tuli rahvas tänavatele nõudma kuningas (Friedrich August II-lt) tegelemist valimisreformi, sotsiaalse õigluse ja põhiseadusega.
Kuulus Saksa helilooja Richard Wagner tegeles kirglikult revolutsiooniga Dresdenis, toetades demokraatlik-vabariiklikku liikumist. Hiljem, Dresdeni maiülestõusu ajal 3.–9. maini 1849 toetas ta ajutist valitsust. Ülestõusust võtsid osa veel Vene revolutsionäär Mihhail Bakunin ja Saksa töölisklassi juht Stephan Born. Ühtekokku mehitas Maiülestõusu ajal barrikaade umbes 2500 võitlejat. 9. mail 1849 lahkus Wagner koos ülestõusu juhtidega Dresdenist vahistamisest pääsemiseks Šveitsi. Ta veetis aastaid paguluses Šveitsis, Itaalias ja Pariisis. Lõpuks andestas valitsus talle ja ta naasis Saksamaale.
Aastal 1849 rändas palju Saksi kodanikke välja Ameerika Ühendriikidesse, sealhulgas Michael Machemehl. Nad randusid Galvestonis ja asutasid Saksa teksaslaste kogukonna. Sajandi keskpaigas elasid mõned linnades, kuid paljud arendasid olulisi farme Texase lääneosas.
Reinimaa või Reini Preisimaa
Reinimaa jagas ühist ajalugu Hesseni, Luksemburgi ja Pfalziga, mis olid olnud aastast 1795 Napoleoni Prantsusmaa kontrolli all. Napoleoni armeed purustasid Saksa-Rooma riigi armeed. Tema võim kehtestas sotsiaalsed, halduslikud ja seadusandlikud meetmed, mis murdsid feodaalvõimu, mida vaimulikkond ja aadel oli varem piirkonnas kasutanud. Reinimaa pinnas pole parim põllumajanduseks, kuid metsandus on seal alati olnud tugev haru. Suhteliselt vähene põllumajandus, feodaalstruktuuri likvideerimine 18. sajandi lõpus ja tugev raietööstus aitasid Reinimaa industrialiseerimisele kaasa. Koos lähedalasuvate söemaardlatega Markis ja Reini kaudu juurdepääsuga Põhjamereni muutus Reinimaa Reini läänekaldal 19. sajandil peamiseks tööstusalaks Saksamaal. Aastaks 1848 olid Aachen, Köln ja Düsseldorf raskelt industrialiseeritud, seal oli esindatud arvukalt tööstusharusid. 19. sajandi alguses oli rohkem kui 90% Reinimaa rahvastikust hõivatud põllumajanduses (sealhulgas metsalangetamine), kuid aastal 1933 töötas põllumajanduses veel vaid 12%.
Aastaks 1848 oli arenenud suur tööstustööliste klass, proletariaat, ning tänu Napoleoni Prantsusmaale oli haridustase suhteliselt kõrge ja see oli poliitiliselt aktiivne. Kui teistes Saksa riikides juhtis 1848. aasta ülestõuse liberaalne väikekodanlus, oli Reinimaal proletariaat juba 1840. aastal kinnitanud avalikult oma huvisid kodanluse vastu.
Aastal 1848 hoidis Preisimaa Reinimaad enda kontrolli all kui "Lääne-Preisimaa" osa, olles esimest korda selles piirkonnas territooriumi omandanud aastal 1614. Napoleoni ajastul, nagu varem mainitud, oli Reinimaa Reini jõest läänes liidendatud Prantsusmaaga ja selle feodaalstruktuurid lammutatud. Kuid pärast Napoleoni kaotust aastal 1814 võttis Preisimaa Reinimaa läänekalda üle. Selle valitsus pidas reinimaalasi alamateks ja võõraks rahvaks, ja hakkas taastama vihatud feodaalstruktuure. Palju revolutsioonilisest tõukest Reinimaal aastal 1848 toonitas tugev Preisimaa-vastane tunne. Reinimaalased võtsid hoolikalt arvesse kuningas Friedrich Wilhelm IV teadaannet 18. märtsil 1848 Berliinis, et moodustatakse ühendatud riigipäev ja et algatatakse muid demokraatlikke reforme. Valimised ühendatud riigipäevale olid kaudsed. Valimised peeti üldise meeste valimisõiguse alusel, ja nad pidid valima ühendatud riigipäeva liikmeid. Reinimaalased jäid seoses selle eduga lootusrikkaks ja ei osalenud ülestõusude esimeses ringis, mis toimusid Saksamaa teistes osades.
Preisi valitsus pidas vaikust Reinimaal ekslikult lojaalsuseks autokraatlikule Preisi valitsusele. Preisi valitsus hakkas pakkuma sõjalist abi teistele riikidele ülestõusude mahasurumiseks nende territooriumitel ja linnades, s.o Dresdenis, Pfalzis, Badenis, Wűrttembergis, Frangimaal jne. Peagi avastasid preislased, et neil on vaja selleks lisavägesid. Pidades Reinimaa lojaalsust enesestmõistetavaks, kutsus Preisi valitsus 1849. aasta kevadel teenistusse suure osa armeereservist – Landwehr Vestfaalis ja Reinimaal. Sellele tegevusele oldi vastu: käsk Landwehri kutsumiseks mõjutas kõiki alla 40-aastasi mehi, ja sellist kutsumist võis teha vaid sõjaajal, mitte rahuajal, mil seda ebaseaduslikuks peeti. Preisi kuningas saatis laiali ühendatud riigipäeva teise koja, kuna 27. märtsil 1849 võttis see vastu ebapopulaarse põhiseaduse. Kogu Reinimaa kodanikkond, sealhulgas väikekodanlus, suurkodanlus ja proletariaat, tõusis üles poliitiliste reformide kaitsele, mida nad uskusid käest libisevat.
9. mail 1849 toimusid ülestõusud Reinimaa linnades Elberfeldis, Düsseldorfis, Iserlohnis ja Solingenis. Ülestõus Düsseldorfis suruti maha järgmisel päeval, 10. mail 1849. Elberfeldis näitas ülestõus tugevust ja püsivust, kui 15 000 töölist hõivas tänavad ja püstitas barrikaade; nad seisid vastu Preisi vägedele, mis olid saadetud rahutusi maha suruma ja Landwehri ajateenijate kvooti koguma. Lõpuks kogusid väed Elberfeldist vaid umbes 40 ajateenijat. Linnas moodustati rahvapäästekomitee, et kodanikke ülestõusus organiseerida. Komitee liikmed olid Karl Nickolaus Riotte, demokraat ja jurist Elberfeldist; Ernst Hermann Höchster, veel üks jurist ja demokraat, valiti komitee esimeheks, ja Alexis Heintzmann, jurist ja liberaal, kes oli ka prokurör Elberfeldis. Pfalzi ajutise valitsuse liikmed olid Nikolaus Schmitt, kui siseminister, ja Theodor Ludwig Greiner. Carl Hecker, Franz Heinrch Zitz ja Ludwig Blenker olid teiste seas Elberfeldi ülestõusu juhid.
Rahvapäästekomitee liikmed ei suutnud kokku leppida ühises plaanis, rääkimata kontrollist ülestõusust osavõtvate rühmade üle. Ärganud töölisklass püüdles eesmärgile visa otsustavusega. Ülestõusu toetuseks organiseeriti kodanikevägi (poolsõjaväeline). Nende vägede juhid olid August Willich ja Feliks Trociński ning kapten Christian Zinn. 17.–18. mail 1849 ründas rühm töölisi ja demokraate Trierist ja naaberlinnadest Prümi arsenali, et saada mässulistele relvi. Solingeni töölised ründasid Gräfrathi arsenali ning said mässulistele relvi ja padruneid. (Nagu eelpool mainitud) Friedrich Engels oli aktiivne Elberfeldi ülestõusus 11. maist 1849 kuni ülestõusu lõpuni. 10. mail 1849 oli ta Solingenis ja teel Elberfeldi. Ta sai Gräfrathi arsenalist kaks kasti padruneid ja viis need Elberfeldi.
Suurkodanlus oli hirmu täis, kui relvastatud töölisklass võttis tänavad üle. Nad hakkasid end eraldama põhiseaduslike reformide liikumisest ja rahvapäästekomiteest, kirjeldades juhte verejanuliste terroristidena. Komitee juhid, kes olid enamasti väikekodanlased, hakkasid kõhklema. Selle asemel, et töötada protestirühmade organiseerimisel ja suunamisel, hakkasid nad revolutsioonilisest liikumisest tagasi tõmbuma, eriti vara hävitamisest. Rahvapäästekomitee püüdis reformiliikumist rahustada ja meeleavaldusi vaigistada.
Baieri
Baieris kaotas kuningas Ludwig I prestiiži avaliku suhte tõttu oma aristokraatiale või kirikule vastuvõetamatu armukese, tantsija ja näitleja Lola Monteziga. Naine püüdis käivitada liberaalseid reforme protestantliku peaministri abil, mis pani nördima riigi katoliiklikud konservatiivid. 9. veebruaril tulid konservatiivid protestiks tänavatele. 9. veebruari meeleavaldus oli revolutsioonilisel aastal esimene. See oli liberaalse protestilaine seas erandlik. Konservatiivid tahtsid Lola Montezist vabaneda ja neil ei olnud muid poliitilisi soove. Liberaalsed üliõpilased kasutasid Lola Montezi afääri ära, et rõhutada oma nõudmisi poliitilisele muutusele. Kogu Baieris hakkasid üliõpilased põhiseaduslike reformide eest meelt avaldama, just nagu üliõpilased ka teistes linnades.
Tsüklodekstriinid
pisi|170px|γ-tsüklodekstriini molekuli ruumiline struktuur, mis sarnaneb koonilise toruga Tsüklodekstriinid on rühm tsüklilisi oligosahhariide (süsivesikuid), mis saadakse tärklise ensümaatilisel hüdrolüüsil. Tsüklodekstriinide molekulid koosnevad suhkru (α-D-glükopüranoosi) elementaarlülidest, mis moodustavad ringikujulise makromolekuli – justkui põhjata kausi sarnase rõnga.