cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alexandrine (Taani kuninganna)
Abielu
Alexandrine sai 1906 kroonprintsessiks ja 1912 kuningannaks. Poliitikas ta kaasa ei rääkinud, aga oma abikaasale oli ta täielikult lojaalne.
Alexandrine huvitus muusikast. Ta tegutses Kopenhaageni muusikaühingu (Musikforeningen) ja Taani Richard Wagneri ühingu (Den danske Richard Wagnerforening) kaitsjana. Ta oli tuntud ka oma õmblustööde poolest, mida ta hetategevaks otstarbeks müüs. Pärast oma ämma Rootsi Louise surma sai ta mitme Louise asutatud heategeva organisatsiooni patrooniks.
Alexandrine suri 1952 ja maeti abikaasa kõrvale Roskilde toomkirikusse.
Nathaniel Hawthorne
thumb|Nathaniel Hawthorne 1860. aastate algul Nathaniel Hawthorne (sünninimi Nathaniel Hathorne; 4. juuli 1804 – 19. mai 1864) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik.
Mäetaguse vald
Mäetaguse vald oli vald Ida-Viru maakonnas.
Vald liideti Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aastal naabervaldadega Alutaguse vallaks.
Mäetaguse vallavanem oli Tauno Võhmar.
Rahvastik
Mäetaguse vallas elas 2016. aasta 1. jaanuari seisuga 1748 inimest.
Asustus
Mäetaguse vallas oli Mäetaguse alevik ja 20 küla.
Külad
Apandiku, Aruküla, Arvila, Atsalama, Ereda, Jõetaguse, Kalina, Kiikla, Liivakünka, Metsküla, Mäetaguse, Pagari, Rajaküla, Ratva, Tarakuse, Uhe, Võhma, Võide, Võrnu, Väike-Pungerja.
Ajalugu
Mäetaguse vald moodustati 1992. aasta 9. aprillil.
2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustati Alajõe, Iisaku, Illuka, Mäetaguse ja Tudulinna valla ühinemise teel uus haldusüksus – Alutaguse vald.
Paabulinnusinine
Variatsioonid
Prantsuskeelne värvinimetuste portaal pourpre.com annab paabulinnusinise (bleu paon) vasteks keskmiste ja tumedate rohekassiniste toonivahemiku
ISCC-NBS-i värvisõnaraamatu "Color: Universal Language and Dictionary of Names" järgi on paabulinnusinine (Peacock blue, Peacock) kõige enamatel juhtudel murtud rohekassinine, kuid ka keskmine rohekassinine. Bright peacock blue on särav rohekassinine ja Deep peacock blue tume rohekassinine.
Pantone värvitoon PQ-16-4728 Peacock Blue on tumedam ja veidi tuhmima tooniga kui türkiissinine.
Veebivärv Peacock Blue on kergelt murtud keskmine sinine mitmes toonivariandis.
Lobstädt
Lobstädt on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis Neukieritzschi vallas.
Paabulinnusinine
Variatsioonid
Ftalotsüaniinsinise (Pigment Blue 15:3) värvitooni nimetavad kunstitarvete tootjad ja müüjad vahel paabulinnusiniseks.
Kasutamine
Värvus seostub rikkalikkuse ja glamuuriga.
Lobstädt
Kuni 2008. aastani oli asula Lobstädti valla keskus.
Lobstädt asub 28 km Leipzigi keskusest lõunas ja 5 km Bornast läänes.
Paabulinnusinine
Kasutamine
Paabulinnusinist kombineeritakse sisekujunduses kas sarnaste silmatorkavate värvustega, mis võivad olla toon-toonis (ultramariinsinine, türkiissinine) või kontrastis. Näiteks sobib kontrastvärviks ka neutraalne puhas valge, julged kõrvutused on korallpunane või violetne, paabulinnusinise kontrast ookerkollasega mõjub lihtsamalt ja kuldse metallihelgiga värvusega on see väga teatraalne. Värvi kasutatakse nii seintel kui ka üksikul mööblitükil neutraalses ruumis värviaktsendina.
Värvinime kasutatakse peale sisekujunduse mitmesuguste toodete värvuse märkimiseks, nagu tekstiilid, toiduvärvid ja igapäevatarbed.
Värvinimetus esines Eesti ajakirjades moenõuannetes juba 1920. ja 1930. aastatel kirjakujul paabulinnu sinine.
4227 Kaali
4227 Kaali on asteroid, mille avastas 17. veebruaril 1942 Soomes Turu linnas soome atronoom Liisi Oterma. See on nimetatud Saaremaal asuva Kaali kraatri järgi.
Nissi
Nissi on paikkond ja endine alevik Riisipere aleviku lõunaosas Harju maakonnas Saue vallas. Nissis asub Nissi kirik.
Ajalugu
Nissi alevik tekkis Nissi kiriku ümbrusse Riisipere mõisa valdustes. 1933. aasta seisuga kuulusid Nissi kirik ja Nissi alevik Riisipere valda. 1939. aasta haldusreformiga moodustati Riisipere valla asemel Nissi vald.
Nõukogude võimu perioodil, kolhoosikorra kehtestamise aegu, moodustati 1950. aastal Nissi külanõukogu, mis kuulus Keila rajooni alla.
1977. aastal liideti Nissi alevik Riisiperega.
Mees (ansambel)
Mees oli eesti ansambel, mis tegutses aastal 2007 ning aasta 2008 esimeses kvartalis. Selle koosseisu kuulusid endised Meie Mehe bändi liikmed v.a Aivar Riisalu ning Merike Mõksi-Susi.
Aasta 2008 kevadel ühines ansambliga taas Riisalu ning Mehest sai jälle Meie Mees.
The Moody Blues
pisi|300px|The Moody Blues
The Moody Blues on briti progressiivse roki ja sümfoonilise roki ansambel.
Bänd loodi 1964. aastal Birminghamis Inglismaal.
Albumid
2006–2007 on uuesti välja lastud seitse 1967–1970 aastate albumit koos boonusmaterjalidega.
Lõugsuud
Lõugsuud (Gnathostomulida) on loomade hõimkond, kuhu kuuluvad mikroskoopilised (0,5...1 mm pikad) meres elavad organismid.
Nagu lameussidelgi, on neil kehapind kaetud ripsmetega; erilised on nad seetõttu, et igal rakul on alati üks ripse. Lõugsuudel puudub kehaõõs, hingamis- ja vereringesüsteem.
Lõugsuud on hermafrodiitsed. Ehitustüübilt on nad bilateraalse sümmeetriaga.
Palamuse valla lipp
Lipp kinnitati 8. märtsil 1994.
Lipu kirjeldus
Palamuse valla lipuks oli ruudukujuline vapilipp. Punasel kangal on valge kirikukell, mille kohal kaks kollast ristikheinalehte.
Lipu normaalsuurus on 105×105 cm ning vallavalitsuse piduliku kandelipu vardaehiseks on kuldne ristikuleht.
Põhjendus
Punane on apostel Bartolomeuse vapivärvus. Ka kohalik kirik on pühitsetud temale ning tema nimest tuleneb ka Palamuse nimi. Punane on ka nooruslikkuse ja elujõu sümbol ning seostub Tootsi-lugudega. Kirikust kui ka koolist lähtuvat vaimuvalgust sümboliseerib lipul olev valge kell. Kollased ristikulehed viitavad Jõgevamaale, tähistades ühtlasi põllupidamist ja heaolu.
Lipu kasutamise kord
Lippu kasutati järgmistel tingimustel:
VanGogh
VanGogh on eesti rokkansambel.
VanGogh on asutatud 1990. aastal ja esitab põhiliselt ingliskeelseid omaloomingulisi lugusid.
Neukieritzsch
Neukieritzschi areng on tihedalt seotud Saksimaa-Baieri raudtee ehitamisega. Selle esimene osa Leipzig-Altenburg avati 1842. aastal ning praeguse Neukieritzschi kohal oli siis pooljaam, mille nimi lähedalasuva küla järgi oli Kieritzsch. Jaama ümber hakkas arenema uus asula.
4163 Saaremaa
4163 Saaremaa on Asteroidide vöösse kuuluv asteroid, mille avastas 19. aprillil 1941 Soomes Turu linnas soome astronoom Liisi Oterma. Asteroidile pandi nimi Eesti saare Saaremaa järgi.
Giorgio Prodi
Giorgio Prodi (12. august 1928 Scandiano, Itaalia – 4. detsember 1987) oli Itaalia arstiteadlane, onkoloog ja semiootik.
Ta õppis arstiteadust ja keemiat Bologna Ülikoolis. Alates 1958 töötas ta õppejõuna, õpetades üldist patoloogiat ja eksperimentaalset onkoloogiat. Alates aastast 1973 oli ta Kantseroloogia instituudi direktor.
Ta on avaldanud rea raamatuid meditsiinifilosoofiast ja bioloogiafilosoofiast. Koos Thomas Sebeoki ja Thure von Uexkülliga arendas ta semiootilist lähenemist bioloogias (biosemiootikat) oma 1970ndate ja 1980ndate töödes.
Tema auks on loodud "Giorgio Prodi" Vähiuuringute Keskus Bologna ülikoolis.
Isiklikku
Tema vend on Romano Prodi.
Kouvola linn
Kouvola on linn Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas. Linnas elab 86 880 inimest ja rahvastiku tihedus on 34,5 in/km².
Linnaõigused sai aastal 1960. Kuulub Kouvola regiooni.
Kouvola paikneb Kymijoki ranna lähedal.
2009. aastal liitusid Kouvolaga Anjalankoski linn, Elimäki, Valkeala, Jaala ja Kuusankoski linn.
Ajalugu
Tänini kohalikele tööd andvad puidu- ja paberitööstusetehased on ehitatud 1860.–1870. aastatel. Ja kuna toorainet ja toodangut pidi ka transportima, ehitati Helsingist Peterburi viiv raudtee läbi Kouvola. Raudteejaam valmis 1875. aastal.
Vaatamisväärsused
Kouvola regiooni kuulub seitse omavalitsust, millest kolm kannavad linna nime:
Amarüll
Amarüll (Amaryllis belladonna) on mitmeaastane sibultaim amarülliliste sugukonnast. On amarülli perekonna ainuliik.
Amarüll on pärit Lõuna-Aafrikast. Kasvatatakse ilutaimena ja lõikelillena. Õied on valged, roosad või karmiinpunased.
Kasvab kuni 1 meetri kõrguseks.
Slava
Slava (Слава) oli Venemaa Borodino klassi soomuslaev Venemaa keisririigi Balti laevastikus.
Laev pidi osalema Vene-Jaapani sõjas, kuid valmis selleks liiga hilja. 1915 osales Slava Riia lahe merelahingutes. 1917 sai laev mimeid mürsutabamusi Lääne-Eesti saarestiku lahingutes ning uputati Väinamerre.
Teenistuse algus
Kiil pandi maha 1902. Laev lasti vette 1903. Valmis sai 1905 ja teenistusse võeti sama aasta juunis.
Slava pidi osalema 1905. aastal Vene–Jaapani sõjas, kuid sai liiga hilja valmis. Tsushima lahingus uppusid sama klassi laevad Borodino, Imperaator Aleksander III, Knjaz Suvorov. Jaapani kätte langes Borodino klassi Orjol (hilisem nimi Iwami; lasti Jaapani poolt põhja 1924).
1906. aastast sõitis Vahemerel. 1908. aastal osales meeskond Messina maavärina päästetöödel.
Esimene maailmasõda
Esimeses maailmasõjas tegutses Slava Läänemerel. 1915 võttis osa Riia lahe merelahingutest.
Uppumine
Moonsundi lahingus 17. oktoobril 1917 sattus Slava Saksamaa laevade (König ja Kronprinz) tule alla. Kokku saadi 305 mm mürskudega seitse tabamust.
Pärast esimesi tabamusi sooviti laev uputada Väinamere Kumari kanalisse (Muhu väina kanalisse), kuid kanali lõunapoolse otsa juures (Papilaiust 2,5 kilomeetrit läänes) jäi laeva vöör merepõhja kinni. Laeva oli vahepeal palju vett tunginud ja süvis seetõttu kasvanud. Meeskond lahkus laevast, laeva lõhkeaine õhiti ning laeva tulistati lõplikuks uputamiseks torpeedodega. Laev põles 2 päeva.
Lammutamine
Laeva tekk ulatus esialgu üle veepinna. Slavalt pärit terast kasutasid Saaremaa ja Muhu sepad ning Pärnu paadimootoritööstus.
1933–1937 lammutati enamik laevast vanametalliks, mis müüdi Rootsi, Norrasse ja Saksamaale ; väidetavalt jäi alles vaid kiil.
Tänapäev
Kumari kanalit (Muhu väina kanalit) on pärast Slava uppumist nimetatud ka Slava kanaliks.
Vraki geograafilised koordinaadid on, vähim sügavus tänapäeval 10,6 meetrit.
Slava käilakaunistus on Eesti Meremuuseumis.
Eestimaa rüütelkonna aadlimatrikkel
Eestimaa rüütelkonna aadlimatrikkel oli Eestimaa seisusliku omavalitsuse Eestimaa rüütelkonna liikmete register.
Matrikli koostamine 1728−1756
Sarnaselt Liivimaa rüütelkonna matrikliga võttis selle koostamine rohkem aega kui arvati. Eestimaal lükati aadliseisust tõendavate dokumentide esitamist mitu korda edasi kuni 1744. aastani. Moodustati matriklikomisjon, mille põhiistungid toimusid 1745. aasta jaanuarist 1746. aasta juulini. Komisjon vaagis tähestikulises järjekorras kõigi soovijate taotlusi; matriklisse kandmisest keelduti vaid mõnel üksikul juhul. Sarnaselt Liivimaa rüütelkonnaga jagati matrikkel klassidesse ehk kategooriatesse, võttes aluseks Liivi- või Eestimaale saabumise või aadeldamise aja. Kui Liivimaal oli klasse neli, siis Eestimaal piirduti kolme klassiga. I klassi moodustasid suguvõsad, kes kuulusid rüütelkonda Taani (kuni 1346) ja orduajal (kuni 1561), II klassi Rootsi ajal (1561−1710) ja III klassi Vene võimu perioodil (alates 1710) rüütelkonda võetud perekonnad. Kokku immatrikuleeriti matriklisse 125 suguvõsa, kellest esimesse klassi kuulus 51, teise 25 ja kolmandasse 49 suguvõsa. Lõplikult kinnitati matrikkel 1756. aasta maapäeval.
Matriklite koostamisega kujunes Läänemereprovintsides selgelt piiritletud isikute ring. Ehkki matrikli valmimine ei muutnud aadliseisust päriselt suletuks, oli uute perekondade lisandumine muudetud võrdlemisi keeruliseks. Matrikliaadel kohustus osalema maapäeva töös. Ainult matriklisse kantud isikud olid täieõiguslikud maapäeva liikmed ning võisid täita provintsi omavalitsuse ja kohtute ametikohti.
A) Ajavahemikul 1711−1740 rüütelkonda võetud isikud
Selle grupi moodustasid isikud, kellest said aastatel 1711−1740 Eestimaa rüütelkonna liikmed. Matrikli koostamise ajal 1740. aastatel võeti nad sinna vastu. Esimene daatum viitab rüütelkonda vastuvõtmisele, teine matriklisse immatrikuleerimisele.
IV klass
Selle rühma moodustasid need isikud, kes võeti rüütelkonda pärast seda kui see oli oma avalik-õigusliku positsiooni juba kaotanud.
Aleksandr Serov
thumb|[[Valentin Serovi portree oma isast (1887–1888)]]
Aleksandr Nikolajevitš Serov (vene Александр Николаевич Серов; 23. jaanuar 1820 Peterburi – 1. veebruar 1871 Peterburi) oli vene helilooja ja muusikakriitik.
Võimsa rühmaga ei saanud ta hästi läbi erimeelsuste tõttu Richard Wagneri loomingu, mis talle väga meeldis, ja Mihhail Glinka ooperite hindamisel.
Aleksandr Serov on kunstniku Valentin Serovi isa.
PzKpfw III
PzKpfw III ehk Panzerkampfwagen III (tänapäevaselt ka Panzer III) olid Saksamaal aastatel 1937–1943 toodetud (kuni 1945. aastani kasutuses olnud) keskmised tankid, mis olid relvastatud 37 või 50 mm kahuriga. Põhiehituse järgi asus nende mootor taga, keskel oli torn relvastuse ja laskemoonaga, ees juhi ja kuulipilduri vahel asus käigukast. Mootor ja käigukast olid omavahel ühenduses piki tanki põhja kulgeva kardaaniga, käigukastist oli jõuülekanne esiteljele ja esitelg koos esiratastega oligi vedav.
Relvastus
Panzer III esimeste mudelite (A–G) pearelvaks oli firma Rheinmetall-Borsig 37 mm suurtükk KwK L/45, mille pikkuseks oli 45 kaliibrit (1717 mm) ning kaalu 195 kg. Vertikaalselt oli võimalik suurtükki liigutada −10° kuni +20°, Suurtüki päästik oli elektriline, laskekiirus 15–18 lasku minutis. Kahuri lahingukomplekti kulusid soomustläbistavad mürsud PzGr (kaal 0,685 kg ja algkiirus 745 m/s), alakaliibrilised mürsud PzGr 40 (0,368 kg ja 1020 m/s) ja kildfugassmürsud SprGr 18 (0,615 kg ja 725 m/s). A-mudelil oli kaasas 150, B-, C- ja D-mudelil 121 ning E-, F- ja G-mudelitel 131 mürsku.
Järgmised mudelid (G–J) said omale pearelvaks 50 mm kahuri KwK 38 L/42, mida toodeti samuti firmas Rheinmetall-Borsig. Pikkust oli sellel suurtükil 42 kaliibrit (2100 mm), kaalu 400 kg ning vertikaalselt sai teda liigutada −10° kuni +20°. Päästik oli elektriline, kuid seda sai stabiliseerida pööratava käsiajamrattaga. Laskekiirus oli sellel kahuril 15 lasku minutis. Suurtüki tagasijooksu mehhanism koosnes hüdraulilisest tagasijooksu pidurist, hüdropneumotaandurist ja külgmistest torudest, tagasijooksu pidur paremal ja taandur vasakul küljel. Lahingukomplekti kuulusid soomustläbistavad mürsud PzGr ja PzGr 39 (kaal 2,06 kg ja algkiirusega 685 m/s) ning kildfugassmürsud SprGr 38 (1,823 kg ja 450 m/s). Lahinguvaru oli nendel mudelitel 97–99 mürsku.
Mudelid J–M olid relvastatud 50 mm suurtükiga KwK 39 L/60, selle pikkuss oli 60 kaliibrit (3000 mm) ja kaal 435 kg. Ehituselt sarnanes ta kahuriga KwK 38, põhierinevuseks oli mürsu hülsi pikkus, mis kasvas 288 millimeetrilt 420 millimeetrini. Lahingukomplekti kuulusid soomustläbistavad mürsud PzGr KwK 39 ja PzGr 39 KwK 39 (kaal 2,06 kg ja algkiirusega 835 m/s), alakaliibrilised mürsud PzGr 40 KwK 39 ja PzGr 40/1 KwK 39 (1,07 kg ja 130 m/s) ning kildfugassmürsud SprGr 38 KwK 39 (1,82 kg ja 550 m/s). Lahinguvaru oli J-mudelil 84 ning L- ja M-mudelitel 92 mürsku.
N-mudel relvastati 75 mm kahuriga KwK 37, pikkusega 24 kaliibrit (1765,3 mm) ja kaaluga 490 kg. Vertikaalselt sai suurtükki liigutada −10° kuni +20° ning kahur oli varustatud vertikaalse lukukiilu ja elektrilise päästikuga. Lahingukomplekti kuulusid soomustläbistavad mürsud KgrRotPz (kaal 6,8 kg ja algkiirusega 385 m/s), kumulatiivsed mürsud Gr 38H1/A, Gr 38H1/B ja Gr 38H1/C (4,44:4,8 kg ja 450:485 m/s), suitsumürsud NbGr (6,21 kg ja 455 m/s) ning kildfugassmürsud (5,73 kg ja 450 m/s). Lahinguvaru N- ja ümberrelvastatud L-mudelil oli 56 ning ümberrelvastatud Mmudelil 62 mürsku.
Mudelitel A-st G-ni oli suurtükiga paaris kaks firma Rheinmetall-Borsig kuulipildujat MG 34 kaliibriga 7,92 mm. Kolmas selline kuulipilduja oli korpuse esiseinas radisti ees. Lahinguvaru kuulipildujatele oli 4425 padrunit. Järgmistel, 50 mm suurtükiga mudelitel (Ausf. G–М) oli kahuri kõrval ainult üks kuulipilduja. Mudelitel E–H oli korpuse esiseinas olev kuulipilduja kinnitatud spetsiaalse kuulkinnitusega Kugelbfende 30 ning järgnenud mudelitel (Ausf. J–N) Kugelbfende 50. Panzer III viimastel mudelitel (Ausf. L–M) oli komandöritorni külge kinnitatud seadeldis Fliegerbeschfflzgerat 41 või 42, mille külge sai kinnitada õhutõrjekuulipilduja. Lahingukomplekti kuulus viimastel mudelitel erinevalt 2700–4950 padrunit.
Tankid 37 mm suurtükiga olid varustatud monokulaarse teleskoopsihikuga TZF 5a, 50 mm kahuriga KWK 38 – TZF 5d, 50 mm kahuriga KWK 39 – TZF 5e ning N-mudeli masinad TZF 5b. Viimasel oli 2,4-kordne suurendus. Radisti kuulipilduja oli varustatud 1,8-kordse suurendusega teleskoopsihikuga KZF 2.
Veermik
Alates E-mudelist sai Panzer III endale kuus 520 mm diameetriga kanderatast ja kolm tugirullikut diameetriga 310 mm. Vedrustuseks oli individuaalne torsoonvedrustus, mis koosnes kronsteinist, mille üks ots oli kinnitatud liikuva sõrmega tanki kere külge ning teise otsa külge oli kinnitatud kanderatas. Kronsteini keskosa toetas aga vedrusüsteem. Esimene ja kuues ratas olid varustatud hüdraulilise teleskoop amortisaatoriga. Alates E-mudelist olid vasaku külje kanderattad nihutatud 127 mm tahapoole võrreldes parempoolsete ratastega ning seetõttu paistavad tankide külgvaates osaliselt ka vastaskülje tugirattad.
Vedav ratas koosnes kummalgi küljel kahest hammastega rattast, igal rattal oli 21 hammast, mis haakusid roomikutega. Terasroomikud koosnesid 93–94 lülist ning roomikute laius oli 360 mm, alates E-mudelist 400 mm. Sügis-talvisel perioodil kasutati ka nn idaroomikuid (Ostkette), mille laius oli 550 mm.
Elektriseadmed
Panzer III kasutatud voolutugevus oli 12 volti. Vooluallikateks olid generaatorid Bosch GQL 300/12-900RS36 võimsusega 300 vatti (Ausf. А–D ja Ausf. G), Bosch GTLN 700/12-1500 võimsusega 700 W (Ausf. E–F) või Bosch GTLN 600/12-1500 võimsusega 600 W (Ausf. H–N ja Flammpanzer III) ning kaks Boschi akut mahtuvusega 105 ampertundi. Tarbijateks olid aga elektristarter (mootori käivitamiseks käsitsi kasutati inertstüüpi starterit), süütesüsteem, torni ventilaator (Ausf. G–N), signaallambid, sihiku valgusti, sideseadmed, ülemise ja alumise aparatuuri valgustus, helisignaal ja suurtüki päästik.
Sideaparatuur
Kõik PzKpfw. III mudelid olid varustatud raadiojaamaga FuG 5, mis paiknes tanki korpuse esiosas radist-kuulipildurist paremal. Selle raadiojaama tegevusraadiuseks oli telefonina 6,4 km ja telegraafina 9,4 km. Tanki siseseks sidepidamiseks kasutati raadioseadet TPU ja signaallampe.
PzKpfw III Ausf. A (SdKfz 141)
1937. aasta mais firmas Daimler-Benz toodetud PzKpfw III Ausf. A, mis oli praktiliselt katsepartiiks, kaalus 15,4 tonni. Selle masina soomuse paksuseks oli korpuse esi- ja taga külgedel ning korpuse külgedel 14,5 mm, mis kaitses kuulide ja mürsukildude eest. Torni katuse soomus oli 10 mm ning korpuse põhi kõigest 4 mm. Kokku keevitatud kolmekohaline torn oli valmistatud firmas Rheinmetall, ning sellele oli paigutatud 37 mm suurtükk pikkusega 46,5 kaliibrit. A-mudelil oli ka kolm kuulipildujat MG 34, kaks paiknesid tornis kahuri kõrval ning üks korpuse esiseinas radisti ees. Laskemoona varu oli kahurile 150 mürsku ja 4425 padrunit kuulipildujatele. Meeskonda kuulus viis meest – komandör, sihtur, laadija, juht-mehaanik ja radist-kuulipildur. Torni tagumises osas paiknes silindriline komandöri torn, millel oli kaheksa vaatepilu ja katusel kahepoolselt avanev luuk. ülejäänud meeskonna liikmetele oli paigaldatud ühepoolsed luugid tanki külgedele (juht-mehaaniku ja radist-kuulipilduri luugid paiknesid tanki esiosas, korpuse lael).
Tankil oli V-kujuline 12-silindriline karburaatormootor Maybach HL 108TR, mille võimsus oli 250 hj ja pöörete arv minutis 3000. Veoülekandeks oli viiekäiguline käigukast (viis edasi ja üks tagasi käik) ZF SFG75, millel oli tanki pööramiseks planetaarne pöördemehhanism. Maksimaalne kiirus maanteel oli 32 km/h ja läbisõit 165 km.
PzKpfw III Ausf. B (SdKfz 141)
1937. aastal lasti tehasest välja 15 masinat järgmist mudelit, Ausf. B. Peamiseks muudatuseks võrreldes eelmise mudeliga oli uus veermik. See koosnes kaheksast väikesest paaris kanderattast, mis moodustasid neli neljarattalist vankrit. Tanki mõlemal küljel oli kahest poolellips vedrulehtedest vedrustust, kumbki ühendas kahte vankrit. Igal vankril oli oma amortisaator, mis oli valmistatud firmas Fichtel & Sachs. Roomikuid toetas kolm tugirullikut ning juht ja veoratas jäid võrreldes eelmise mudeliga samaks. Roomikute toetuspind maale vähenes 3400 millimeetrilt 3200 millimeetrile.
Uut tüüpi veermik tõstis tanki kiirust 35 km/h, mass aga kasvas 15,9 tonnile. Muudetusi tehti veel ventilatsiooniluukidel, väljalaskesüsteemis ja korpuse esiosa peal olevatel pöördemehhanismi juurdepääsu luukidel. Raadiojaama Fug 5 antenn paigutati tanki ahtrisse. B-mudel sai omale ka uue komandöri torni, mis oli analoogne PzKpfw IV A-mudeliga.
PzKpfw III Ausf. C (SdKfz 141)
C-mudel erines B-mudelist vähe, muudeti veermiku vedrustust, milles nüüd oli kolm poolellips vedrulehtedest koosnevat vedru. Amortisaatorid olid ainult esimesel ja viimasel neljarattalisel vankril. Väikesed muudatused tehti väljalaskesüsteemis ning parandusi tehti ka planetaarsel pöördemehhanismil. Tanki kaal kasvas 16 tonnini. 1937. aasta keskpaigast kuni jaanuarini 1938 ehitati C-mudelit firmas Daimler-Benz 15 masinat.
PzKpfw III Ausf. D (SdKfz 141)
Järgmist, D-mudelit toodeti jaanuarist juunini 1938 kokku 30 masinat. Nendel masinatel oli muudetud jällegi vedrustust, esimesed ja viimased vedrud olid paigutatud viltuselt. Ümber ehitati ka tanki korpuse tagaosa ja mootoriruumi lagi, kust kaotati õhutusribid. Mootori jahutuseks tehti korpuse külgedele õhutusavad. Masin sai endale ka uue kuuekäigulise käigukasti ZF SSG76.
Korpuse ja torni soomuse paksust suurendati 30 millimeetrini (esimestel viiel masinal oli soomus 14,5mm), selle tulemusena suurenes ka tanki kaal 19,8 tonnile. D-mudel sai omale ka uue viie vaatepiluga komandöri torni ning uued veo- ja juhtrattad.
PzKpfw III Ausf. E (SdKfz 141)
1938. aasta oktoobris lasti firmades Daimler-Benz, Henschel (Henschel & Söhn AG) ja MAN tootmisse järgmine Panzer III mudel (Ausf. E). Sellel mudeli tellimuseks oli 1250 masinat, kuid mai lõpuks 1939, kui pidi olema toodetud 500 tanki, oli valmis kõigest 10 masinat. Järgmise kahe kuuga suudeti toota ka kõigest 19 masinat (ette oli nähtud 200 tanki). Teise maailmasõja alguseks ei suudetudki seda plaani täita ning kokku toodetigi vaid 96 E-mudeli tanki.
Radisti kuulipilduja sai uue kuulkinnituse Kugelblende 30 ja juht-mehaanik uue vaatlusseadme (tripleksklaasiga vaatepilu ja periskoop) Fahrersehklappe 30. Torni külgmised luugid tehti kahepoolseks ning korpuse külgedele veermiku tugirullikute ja kanderataste vahele tehti evakuatsiooniluugid. Mõnevõrra muudeti ka mootoriruumi luuke. Ülejäänud muudatused tehti juba tootmise käigus.
Aastatel 1940–1941 relvastati osa E-mudeli masinaid ümber 50 mm suurtükiga KwK 38L/42. Osa masinaid ehitati aga sõja käigus suurtükiväe vaatlusmasinateks ja komandöri tankideks.
PzKpfw III Ausf. F (SdKfz 141)
275px|pisi|PzKpfw III Ausf. F pisi|250px|Tauchpanzer III 1939. aasta oktoobris tootmisse läinud F-mudel oli sisuliselt PzKpfw III Ausf. E mitmete pisitäiustustega. Seda toodeti kuni 1940. aasta juulini firmades Daimler-Benz, Henschel, MAN, Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH) ja FAMO (Fahrzeug und Motorenbau GmbH) kokku 435 masinat. Täiustatud oli ka mootorit, milleks nüüd oli Maybach HL120TRM. Esimesed 335 tanki relvastati 37 mm kahuri KwK36L/45 ning kolme kuulipilduja MG 34-ga, järgmised 100 masinat said aga 50 mm kahuri KwK38L/42 ning kaks kuulipildujat (kahuri kõrvale jäi vaid üks kuulipilduja). Aastatel 1940–1942 relvastati varasemad E- ja F-mudeli tankid ümber 50 mm suurtükiga.
Juulist 1940 hakati tootma Panzer III baasil veealuseid tanke Tauchpanzer, mis olid ette nähtud Inglismaa ründamiseks. Üldse toodeti kokku F-mudeli ja ka järgnevate mudelite G ja H baasil 168 hermeetilist tanki. Masinatele pandi peale 18 m kõrgused ja 20 cm läbimõõduga õhutorud. Nende abil oli võimalik sõita kuni 15 m sügavuses vees, ilmselt oli arvestatud ka paraja lainetusega. Vee all orienteerumiseks kasutati kompassi, kui tank vee alla kinni jäi, oli meeskonnal võimalik evakueerida kaasas oleva allveelaevadel kasutatava päästepaadiga. Inglismaa dessant jäi ära ning 1941. aastal asendati 18 m õhutorud 3,5-meetristega, mis pidid võimaldama neil ületada jõekoolmeid. Esmakordselt kasutati neid tanke 22. juunil 1941, kui Wehrmachti 18. tankidiviisi tankid Patulini juures Bugi jõest nii läbi sõitsid, et vahepeal üle tornikatuse vette kadusid.
PzKpfw III Ausf. G (SdKfz 141)
1940. aasta aprillist hakkasid firmad Daimler-Benz, Henschel, MAN, Alkett, Wegmann (Waggonfabrik Wegmann AG), MNH (Maschinenfabrik Niedersachen Hannover GmbH) ja FAMO tootma PzKpfw III Ausf. G-mudelit, mille esimesed 50 tanki olid relvastatud 37 mm kahuriga KwK 36L/45 (hiljem vahetati välja 50 mm vastu) ning järgnevad 50 mm kahuriga KwK 38L/42. Hitler oli küll soovitanud 60-kaliibrilise pikkusega 50 mm kahurit KwK 39, kuid mingil põhjusel sai selleks tunduvalt lühem, vaid 42-kaliibrine kahur KwK 38. Kõikidel G-mudeli masinatel oli kaks kuulipildujat MG 34 ning laskemoona oli kahurile 99 mürsku ja kuulipildujatele 3750 padrunit.
Tanki torni katusele tehti elektroonilised ventilaatorid, luugid signaalrakettide laskmiseks ning uue komandöri torni viie vaatepiluga, sarnase nagu tankil PzKpfw IV. Alates G-mudelist suurendati ka roomikute laiust seniselt 36 sentimeetrilt 40 sentimeetrile, arvatavasti oli see tingitud tanki kaalu suurenemisest, masin sai omale ka uued veo- ja juhtrattad.
G-modifikatsioonist alates hakati tankitorni tagaküljele kinnitama metallkasti, kus hoiti tööriistu, varuosi ja muud sellist. See kast sai tuntuks nimetuse all Rommeli kast (Rommel Kiste). Nimelt 1941. aasta veebruaris, kui Erwin Rommel läks oma tankidega Aafrikasse, oli talle eelnevalt valmistatud eriehitusega PzKpfw III Ausf. G (trop). Nendel oli tugevdatud jahutussüsteem ja tolmufiltrid ning just nendel masinatel kasutatigi esmakordselt neid kaste.
PzKpfw III Ausf. H (SdKfz 141)
Aastatel 1940/41 valmistati firmas FAMO katsemasinad Panzer III Ausf. G/H, millel olid nn. malekorras rattad nagu ka hilisematel tankidel Panther ja Tiger. Sõja teisel poolel kasutati neid buldooseritena purukspommitatud linnade tänavate koristamisel.
PzKpfw III Ausf. J (SdKfz 141)
J-modifikatsiooni ehitati esialgse kahuriga 1549 ja hilisemaga 1067 masinat, seega kokku 2616 tanki.
PzKpfw III Ausf. L (SdKfz 141/1)
PzKpfw III Ausf. L oli tootmises 1942. aasta juunist detsembrini firmades Daimler-Benz, MAN, Alkett, Henschel, Wegmann, FAMO ja MNH, ning seda toodeti 653 (teistel andmetel 703) masinat. Tankil oli suurendatud soomust torni ja kere ette lisatud 20 mm lisasoomusplaatidega, mille sisse oli tehtud lõiked radisti kuulipilduja ja juht-mehaaniku vaatepilu jaoks. Kaotati laaduri vaatepilu ning torni külgedel olevad vaateavad. Tanki kaal kasvas 22,7 tonnile.
Suur osa L-mudeli tankidest läks Waffen-SS-i 1. tankidiviisi "Leibstandarte SS Adolf Hitler", 2. tankidiviisi "Das Reich" ja 3. tankidiviisi "Totenkopf" relvastusse.
Üks L-mudeli masin relvastati tankitõrje kahuriga PaK 38.
PzKpfw III Ausf. M (SdKfz 141/1)
Viimaseks Panzer III mudeliks, mis oli relvastatud 50 mm kahuriga oli M-mudel. Seda toodeti oktoobrist 1942 kuni veebruarini 1943 firmades Wegmann, MIAG, MAN ja MNH. Esmalt telliti firmadelt kokku 1000 tanki, kuid 50 mm kahuri väikse efektiivsuse tõttu toodeti seda vaid 250 masinat. Veel valmis ehitatud 165 veermikust tehti ründesuurtükid StuG III ja 100 veermikust leegiheitjatankid Flammpanzer III.
Sellel mudelil olid külgedelt kaotatud evakuatsiooniluugid ning selle arvelt tõusis laskemoona varu 84-lt 92-ni. M-mudel sai endale ka laiemad ja raskemad roomikud (idaroomikud – Ostkette) ning alates 1943. aasta märtsist hakati ümber torni ja kere külgedele kinnitama 5 mm ekraane (Schürzen) kumulatiivsete mürskude vastu. Torni kummalegi küljele kinnitati kolm 90 mm kaliibriga granaadiheitjat, millest oli võimalik välja lennutada granaat 1,5 m kõrgusele, kus see plahvatas ja külvas ümbruse üle väikeste teraskuulidega.
PzKpfw III Ausf. N (SdKfz 141/2)
Tanki kaaluks oli 23 tonni, pikkuseks 5,65; kõrguseks 2,5 ja laiuseks 2,95 meetrit. Kiiruseks maanteel oli 40 ja maastikul 19 km/h. Tegevusraadius vastavalt 155 ja 95 km. Ka N-mudelile kinnitati külgedele ja ümber torni 5 mm paksused ekraanid, kaitseks kumulatiivsete mürskude eest.
1943. aastast hakati Panzer III keret katma zimmeriitpastaga, mis segati kokku baariumsulfaadist, tsinksulfiidist, värvimullast ja liimist ning määriti soomusele 5 mm vöödilise kihina. See kaitses tanke kumulatiivse laenguga magnetmiinide eest.
PzKpfw III sõjategevuses ja kasutus teistes riikides
Tühine osa Panzer III erinevatest mudelitest eksporditi Saksamaa liitlastele. 1942. aastal ostis Ungari 10 ja Rumeenia 12 ning 1943. aastal Bulgaaria 10 ja Slovakkia 7 tanki.
Rumeenia
1942. aasta lõpus saatis Saksamaa Rumeeniale kaksteist PzKpfw III versioon N tanki. 11 masinat saadeti tankikompaniina Rumeenia 1. tankidiviisi koosseisu ja kaheteistkümnes jäi diviisi depoosse treeningmasinaks. Tankidiviis sai tankid kätte 17. oktoobril 1942. ning lähemal inspekteerimisel selgus, et masinad on vanad ja vajavad remonti. 19. novembril alanud Punaarmee suurrünnaku ajaks polnud jõutud veel kõik masinaid ära parandada. Kui diviis 1. jaanuaril 1943. Donetsi jõe taha taganes ja rindelt välja tõmmati, oli lisaks depoos olevale rivis veel vaid üks tank. Mõlemad tankid leidsid hiljem kasutamist kui treeningmasinad.
Kuralased
Vanem ja keskmine rauaaeg (500 eKr – 800 pKr)
Hilisemate kuršidega seostatav arheoloogiline kultuur, mis hakkas laiemast balti kultuurialast erinema juba vanemal rauaajal (täpsemalt eelrooma rauaaja lõpus), kujunes lõplikult ühtseks eriilmeliseks üksuseks 7. sajandiks. Kuršide asuala piirnes põhjas Kuramaa liivlaste, idas semgalite, kagus žemaitide ja lõunas skalvidega. Algselt olid selle kultuuri iseloomulikeks tunnusteks laibamatused maa-alustesse kiviringidega ümbritsetud haudadesse, kuhu pandi kaasa rikkalikult hauapanuseid, sh omalaadse kombena miniatuurset keraamikat jm esemeid. Keskmise rauaaja lõpus toimus märgatav kultuurimuutus, mis väljendus kiviringide rajamisest loobumises ja põletusmatusele üleminekus. Arheoloogiliste leidude järgi tekkis aasta 650 paiku kuršide asualale Grobiņasse skandinaavlaste koloonia. Grobiņa ümbruskonnast on avastatud u 1500 skandinaaviapärast kalmet, millest osad on liigitatud Ojamaaga seotud kaupmeeste ja ametnike, osad Kesk-Rootsist pärit sõjameeste omadeks. Kolooniat ei kasutatud vaid kaubandusliku ja sõjalise tugipunktina, sinna saabusid ka maanappuses inimesed Ojamaalt. Koos nendega elasid Grobiņas edasi ka kohalikud kuršid. 8. sajandil rajati sinna linnus, mis aga nagu kogu asum 9. sajandi alguseks maha jäeti. Koloonia rajamist on seostatud 13. sajandil kirjutatud Hervararsagas mainitud 7. sajandisse paigutatud sündmusega, kus Taani ja Rootsi kuningas olevat alistanud Läänemere idakalda "riigid", sh Kuramaa (Kurland). Islandi ajaloolase ja luuletaja Snorri Sturlusoni 13. sajandil kirjutatud teoses "Heimskringla" väidetakse, et 8. sajandi keskpaigas toimus lahing taanlaste ja rootslaste vahel, kuhu olevat kaasatud ka kuralased.
Kirjalikes allikates kuni 13. sajandini mainitud kuralaste (c(h)ori, curones) puhul pole teada, kas autorid on mõelnud balti hõimu, kelle kohta eestikeelses arheoloogiakirjanduses eelistatakse kasutada "kurši" terminit või kogu hilisema Kuramaa rahvastikku, st ka selle põhjaosa asustanud läänemeresoome rahvastikku. Üldise geograafilise nimetuse kasutamine on eriti tõenäoline 12.–13. sajandil, mil läänemeresoomlased olid suuresti kultuuriliselt kuršistunud. Samas on usutav, et Skandinaavia allikates mainitud kuralastest piraadid lähtusid peamiselt lõunapoolsetelt kurši aladelt ja et skandinaavlaste rüüsteretked suundusid samuti eelkõige sinna kui tihedamini asustatud ning ühiskondlikult ja majanduslikult kõrgemalt arenenud piirkonda. Pärast 13. sajandit eristasid allikad juba kurše-kuralasi läänemeresoome elanikkonnast, keda hakati nimetama Kuramaa liivlasteks.
Viikingiaeg (800–1050)
Kuralaste asuala hõlmas piirkonna Läänemere idarannikul, mille lõunapoolne osa ulatus tänapäeva Klaipedani ja algselt Liepāja juures olnud põhjapiir nihkus viikingiaja jooksul veidi edasi, Tebra jõeni. Mitmete allikate järgi oli see piirkond viikingiajal Skandinaavia meresõitjate rüüsteretkede sagedaseks sihtkohaks. Kuralaste (cori nime all) esmamainimine pärineb Bremeni peapiiskopi Rimberti u 875. aastal kirjutatud tööst, kus ta muuhulgas kirjeldab 854.–855. aastal kuralaste aladele korraldatud sõjaretki. Rimberti kohaselt tegid sõjakäigu Kuramaale, kus sel ajal olevat olnud 5 linna, regiooni või riiki (ladina keeles civitates), kõigepealt taanlased, kes said aga lahingus lüüa, kaotasid pooled mehed ja laevad ning palju vara. Järgmisel aastal suundus kuralaste juurde Rootsi kuningas Olof oma väega, kes ootamatult saabudes hävitas 7000 kaitsjaga Seeburgi (tõenäoliselt Grobiņa) "linna", suundus seejärel sisemaale Apulia (Apuolė) "linna" juurde tänapäeva Leedus, mis ka arheoloogiliste leidude põhjal oli tol ajal üks suuremaid kurši keskusi, ja sundis selle linnuse 15 000 kaitsjat 9-päevase piiramise järel alistuma. Kaotanud kuralased lubasid tagastada taanlastelt röövitud vara, alistuda Rootsi kuninga võimule ja tasuda talle maksu, mida nad hilisemalgi ajal tegema olevat jäänud. Rimbert mainib, et juba enne seda retke olid kuralased kunagi Rootsi võimu all olnud, kuid siis sellest ülestõusuga vabanenud.
Kuralaste alistamisest räägivad teisedki ajalooteosed. Snorri Sturluson väitis, et 9. sajandi teisel poolel alistas Rootsi kuningas Erik Anundsson mitmete Läänemere idakalda maade seas ka Kuramaa (Kurland). Saxo Grammaticus räägib 9. sajandisse paigutatavatest taanlaste poolmüütilistest sõjakäikudest kuralaste valitsejate Lokero (Lokero, Curetum tyranno) ja Dorno (rex Dorno) vastu. Sturlusoni Egilli saaga järgi käis Egill Skallagrímsson 915. ja 920.–925. aasta paiku Kuramaal kaubitsemas ja rüüstamas. Skandinaavlaste idapoolsele sõjalisele aktiivsusele viitavad ka kaudsed tõendid: ühe Ojamaalt leitud pronksiaarde analüüs näitab, et see on kogutud u 880. aastal tehtud retke ajal, mil rünnati nii Saaremaa, Loode-Eesti, Daugava alamjooksu, semgalite kui ka Kuramaa Palanga-Kretinga piirkonda. Samuti viitab mitmete kuralaste keskuste viikingiaegne arheoloogiline materjal skandinaavlaste mõjule ja kohalolekule.
Roberts Spirģise väitel on võimalik Kuramaa arheoloogilises materjalis jälgida kunagiste Grobiņa kolonistide järglaste liikumist põhja suunas 9.–10. sajandil ja lõpuks 10. sajandi lõpus nende asumist Daugava alamjooksule, kus nad panid aluse Väina liivlaste kujunemisele.
Piraatlus
11. sajandil algas kuralaste aktiivse piraatluse ja viikingiretkede periood. Kroonikad räägivad üldsõnalisemalt või detailsemalt nende korduvatest rünnakutest Kuramaa rannikul seilavate kaubalaevade vastu ning rüüsteretkedest Skandinaavia rannikule, rannikulähedastele saartele ja Preisimaale. Kuralaste retked Skandinaaviasse muutusid sagedasemaks kui skandinaavlaste retked Kuramaale. Pideva kallaletungiohu tõttu hakati piki Kuramaa rannikut kulgevat kaubateed vältima, liikudes kuralaste aladest ringi kas sisemaa või mere lääneranniku kaudu. Piraatlust on nähtud põhjusena, miks 11. ja 12. sajandil Preisimaa mereäärses piirkonnas kaubanduskeskused praktiliselt puudusid. Skandinaaviasse suundunud rüüsteretki soosis sealsete keskvõimude nõrkus ja omavahelised konfliktid.
Taani ajalookirjutaja Saxo Grammaticuse poolmüütilise Bråvalla lahingu kirjelduse kohaselt võitles osa kuralasi seal Rootsi poolel, kuid osad rüüstasid samal ajal hoopis Rootsi rannikut. Lahingu ajaloolisus või toimumisaeg on siiski täpselt teadmata. Üksikasjalikumad ja tõetruumad kirjeldused kuralaste röövretkedest pärinevad 12. sajandi lõpust ja 13. algusest. 1170. aastal ründasid nad koos eestlastega Rootsile kuuluvat Kalmari ja Blekinge piirkonda, kuid said samuti seal viibinud Taani vägedelt lüüa. Kuralaste osalemine Rootsi linna Sigtuna hävitamises 1187. aastal on tõenäoline. 1210. aastal toimus lahing Ojamaa väinas, kus kuralased end nende laevu rünnanud ristisõdijate vastu edukalt kaitsesid, ja hiljem samas aastal tegid nad ebaõnnestunud katse Riia linna vallutada.
Kuralaste rüüsteretkedel, millega nad algselt kopeerisid ilmselt Skandinaavia viikingeid, olid nii majanduslikud, poliitilised, ideoloogilised kui ka usulised põhjused. Algselt spontaansed retked muutusid aja jooksul organiseerituks ja läbimõelduks. Röövretki viidi üldiselt läbi väikeste laevastikega, kuhu kuulus u 10 laeva, igas u 30 meest, kuid suuremate ja tugevamate keskuste nagu 1210. aastal Riia ja 1187. aastal võimalikul Sigtuna ründamisel kasutati ilmselt märgatavalt rohkemaid aluseid ja mehi. Merel otsiti ründamiseks üksikuid kaitsetuid kaubalaevu ja tunti võtteid merelahingu pidamiseks, mida näitas kokkupõrge ristisõdijatega Ojamaa väinas. Maal otsiti jõukamaid, kuid nõrgalt kaitstud rannaalasid ning rüüstama minnes jäeti üks laev merele valvesse. Retked olid tõenäoliselt suhteliselt pikaajalised ja ühe retke ajal käidi röövimas mitmetes kohtades. Ölandi lähedane Karholmi saar võis olla nende pikemate retkede aegne laagrikoht ja peatuskoht.
Kohati suutsid Rootsi ja Taani valitsejad siiski edukalt kuralased ja samamoodi piraatlusega tegelevad eestlased (saarlased) oma aladelt eemale tõrjuda, nt 11. sajandil Taani kuninga Knut IV võimu ajal ja 1168. aastal, kui Taani rannikul hakkasid patrullima neli sõjalaeva. Henriku Liivimaa kroonika järgi käisid 1197. aastal Rootsi jarl Birger Brosa ja tulevane Eestimaa piiskop Theoderic koos sakslaste ja ojamaalastega sõjaretkel kuralaste vastu. Kristliku eetikaga vastuolus olevad piraatlus ja röövretked keelati Skandinaavias koos ristiusustamisega ja ka idapoolsetelt aladelt lähtuva piraatluse lõpetamise vahendina nähti nende maade ristiusustamist. Esimene katse kristlust Kuramaale viia võis toimuda 11. sajandil, kui Bremeni Adami kohaselt oli sinna üks kirik asutatud. On oletatud, et see võis olla Põhja-Kuramaal, kuna sel ajal toimus seal loobumine ristiusuga vastuolus olevast põletusmatuste traditsioonist.
Põhja-Kuramaa hõivamine
Samaaegselt kuralaste aktiivsusega merel toimus ka nende ekspansioon maismaal. Arheoloogiline materjal näitab, et alates 11. sajandist liikusid nad suhteliselt kiiresti põhja poole, hõivates varasema liivlaste kultuuriruumi Kuramaa põhjaosas. Edasitungimise käigus aeti Venta alamjooksult ära võndlaste hõim. Uutel aladel loodud keskuste iseloom viitab selgelt kolonisatsioonile. Seni liivi asustusega linnamäed (Talsi, Tukums, Nogale, Lagzdīne, Kandava, Sabile, Strazde, Valgale, Mežīte) sattusid kuralaste või segaasustusega aladele. Neist Talsist, kuhu 11. sajandil rajati tugev linnus koos ümbritseva aolinnaga, kujunes varalinnaline asula ja üks kuralaste ala tähtsamaid keskusi. 12.–13. sajandiks olid Kuramaa liivlased suures osas kuralaste kultuuri assimileerunud ja tolleaegsed kirjalikud allikad neid ei erista, nimetades kõiki Kuramaa asukaid kuralasteks (curones). .
Aolinnaga keskusi oli Kuramaal sel ajal paarkümmend, peale Talsi asusid suuremad neist Kuramaa lõunaranna piirkonnas, kus põhjalikumalt on uuritud Palanga asulat. Alates 11. sajandist on seal toimunud põllumajandusliku tegevuse vähenemine ja teisejärguliseks muutumine ning kaubanduse ja sõjategevusega seotud inimeste arvu kasv. Eksporditi peamiselt messingit ja selle tooraineid ning merevaiku, sisse toodi hõbedat ja klaasi, mis Palanga kaudu ka teistele lõunapoolsetele kuralaste aladele liikus. Sealt kui tihedamini asustatud ning ühiskondlikult ja majanduslikult kõrgemalt arenenud piirkonnast lähtus tõenäoliselt ka enamus kuralastest viikingeid. Hilisemate allikate põhjal on arvatud, et juba 12. sajandi lõpus jagunes kuralaste ala 8-ks maakonnaks: Vanema (võimalik keskus Talsi), Ventava (Lagzdiena), Bandava (Kuldīga), Piemare (Grobiņa), Duvzare (Senoji Įpiltis), Ceklis (Apuolė), Megava (Palanga), Pilsats (Eketė). Lisaks on nii Alna Balduini lepingus kui ka Kuramaa jagamislepingus aastast 1253 mainitud veel maid Skrunda ja semgalite vahel, mis ei kuulunud ühegi maakonna koosseisu, ent kus ilmselt siiski kuralased elasid.
11. sajandi teisel poolel kirjutas Bremeni Adam saarest nimega Churland (tõenäoliselt Kuramaa, Adami järgi mainis seda maad juba Rimbert oma 9. sajandi teoses), mille julmal ja ebajumalaid kummardaval rahval olevat palju kulda ja head hobused ning kelle nõidadelt käivat nõu küsimas isegi hispaanlased ja kreeklased.
Liivimaa ristisõda (1210–1267)
pisi|Kuralased 1210. aastal Riia all (kunstniku nägemus) Kuralased jäid esialgu Liivimaa ristisõja sündmustest kõrvale. 1201. aastal, pärast Riia linna rajamist saabusid sinna nende esindajad ja tegid Riia piiskopiga rahu. Konflikt algas, kui 1210. aastal ründasid Liivimaalt tagasipöörduvad ristisõdijad Ojamaa väinas seal 8 laevaga olnud kuralasi. Ebaõnnestunud rünnaku käigus 30 rüütlit kaotanud ristisõdijad olid sunnitud taanduma. Hiljem samal aastal asusid kuralased mõnede liivlaste kutsel Riiat piirama ja pidasid selle ümber lahinguid, kuid edu saavutamata taandusid lõpuks. Mõne aasta pärast kohtasid ristisõdijatega koos olevad friislased Ojamaal röövsaagiga kuralasi, piirasid nad ümber ja tapsid peaaegu kõik, saades nende neli laeva ja vara omale. Taas sõlmisid kuralased riialastega rahu 1225. aastal, mõjutatuna Mõõgavendade ordu ja Riia piiskopi ristisõdijate olulisest võidust Tartu lahingus, kuid juba 1228. aastast on teada kuralaste ja semgalite rünnak Daugavgrīva kloostrile.
1230. aastal sõlmis osa kuralaste alasid riialastega (Riia linna, Riia piiskopkonna ja Mõõgavendade orduga) alistumislepingu, kus kohustuti maksma neile makse, pidama üleval neile määratud preestreid, osalema kristlaste sõjakäikudel ja võtma vastu ristiusu. On arvatud, et lepingu taga oli 1228/1229. aasta näljahäda, mil Riialt abi palunud kuralased lubasid vastutasuks ristiusu ja sellega kaasnevad kohustused vastu võtta. Teise arvamuse kohaselt võisid riialased kättemaksuks Daugavgrīva ründamise eest kuralaste juurde rüüsteretke teha ja nii näljahäda tekitada-võimendada ning nad alistuma sundida. Samas on peetud võimalikuks, et kuralased ise sellest leppest ei teadnudki ja see oli tehtud ühepoolselt, kuna 1230. aasta lõpus ja 1231. aasta alguses sõlmisid nad eesotsas valitseja Lammekiniga samalaadsed, kuid kergemate koormistega lepingud paavsti esindaja Alna Balduiniga, mille kohaselt nad pidid alluma hakkama otse paavsti esindajale ja jääma sõltumatuks kohalikest kristlikest valitsejatest. Kui esimene leping oli hõlmanud vaid osa kõige põhjapoolsemast kuralaste piirkonnast, Vanemast, siis Balduinile alistusid täielikult või osaliselt ka Ventava, Bandava ja Piemare kuralased. Balduini tegevusega rahulolematud riialased sundisid talle lepingu kinnituseks antud pantvangid endile üle andma ja korraldasid oma võimu kinnitamiseks 1231/1232. aasta talvel kuralaste aladele sõjaretke, mille käigus võtsid neilt ära Balduiniga sõlmitud lepingu. Allutatud alad jaotati Riia linna, Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu vahel. Kuigi algul paavst toetas Balduini püüdlusi, siis riialaste tugeva vastuseisu tõttu kutsuti ta 1234. aastal Liivimaalt ära. Samal aastal määrati ametisse esimene Kuramaa piiskopkonna piiskop – Engelbert.
pisi|Kuramaa 13. sajandil Pärast Mõõgavendade ordu hävitavat lüüasaamist 1236. aasta Saule lahingus ründasid leedulased järgmisel aastal Kuramaad, tapsid Engelberti ja ilmselt ärgitasid või sundisid kuralasi kristlusest loobuma. Kuna riialaste ja tegevuse lõpetanud Mõõgavendade ordu asemele loodud Liivi ordu tähelepanu pöördus vahepeal Vene riikide vastu sõdimisele, siis hakati kuralaste alade tagasivallutamisega tegelema alles 1242. aastal pärast Vene-suunalise ekspansiooni nurjumist Jäälahingus. Suurem osa kuralaste maadest allutati 1242.–1245. aasta jooksul, toimus ristimine, millesse kuralased vastumeelselt olevat suhtunud, ja sõlmiti uus alistumisleping. Leppe ühe tingimusena pidid kuralased ehitama Kuldīga linnuse, millest sai edaspidi Liivi ordu valduste keskus ja sõjaline baas Kuramaal. Vallutuse käigus võidi osa kuralastest Liivimaale küüditada, sellele viitab 1248. aastal Krimuldas mainitud Cursiculle küla. Kõik kuralaste alad alistati 1252.–1253. aastaks. Selle kinnitamiseks sõlmitud lepingute järgi läks 2/3 maast ordu ja 1/3 Kuramaa piiskopkonna võimu alla, määrati kindlaks maahärradele ja vaimulikele makstavad maksud, kohustati kuralasi osalema kristlaste sõjakäikudes ja ehitama ordule Klaipėda linnuse ning kinnitati kuralaste omandiõigust maavaldustele. Lepiti kokku ka Põhja-Kuramaale 11 kiriku ehitamises. Sellest ajast on teada ka maade läänistamine teiste hulgas ka läänimeestele nimedega Velthune, Reygyn, Twertikine ja Saweyde, kes tõenäoliselt olid kohalikud kurši ülikud.
1260. aastal järjekordses ordu organiseeritud sõjakäigus osaledes läksid kuralased nendega tülli ja keeldusid vastaseks olnud žemaitide väge ründamast, mistõttu orduvennad Durbe lahingus lüüa said. Ühe allika kohaselt kuralased isegi ründasid koos žemaitidega ordumehi. Sellele Liivi ordu jaoks suurele kaotusele järgnes ülestõus lõunapoolsete seni veel ristimata kuralaste hulgas, kes alustasid koos leedulastega sõda ordu ja vastristitud kuralaste vastu. Vastuhakk suudeti maha suruda ja kontroll kogu kuralaste asuala üle taastada 1267. aastaks, mil sõlmiti ka uued alistumislepingud. Teada on ordu aladel tehtud leppe sisu, mille kohaselt ülestõusnud said amnestia ja trahve ei määratud, kuid nad pidid tagasi pöörduma kristlaste kohustuste ja maksude juurde: ühe hobusega majapidamine pidi andma u 140 liitrit vilja, tasuma kirikukümnist, töötama uute isandate heaks lossi ehitamisel ja veel muudel töödel neljal päeval aastas. Eriõigusena olid kuralased vabastatud sõjasaagist kümnendiku ära andmisest. Säilis isiklik vabadus ja õigus maaomandile, sh seni tühjadel aladel kasutusele võetavale maale. Pärandada sai vara kuni 4. astme sugulastele, nende puudumisel läks omand ordu valdusse. Esmakordselt reguleeriti mereõigust: merel hulpivast kaubast võisid kuralased üle poole, kaldale uhutud asjadest 1/3 endale jätta, samal ajal kui ülejäänud läks ordule, kellele jäi kohustus see omanikule tagastada, kui ta ühe aasta jooksul välja ilmub. Uppumisohus inimesel keelati oma päästjale lubamast rohkem kui 1/3 oma varast.