cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lihatööstus
Energia, pestitsiidide, sööta, mulla ja taastumatud ressursside kasutamist arvestades on majanduslikult kõige kasulikum linnuliha tootmine ja kasutum veiseliha tootmine.
Kaunimate Aastate Vennaskond
Kaunimate Aastate Vennaskond on Eesti ansambel. Ansambel asutati Tartus 1993. aastal.
Ansamblisse kuuluvad Hannes Kaljujärv, Jüri Lumiste, Andres Dvinjaninov, Toomas Lunge, Indrek Kalda. 2018. aastal ilmus ansamblil Eesti kullafondi plaat 50 parima palaga.
Pomitšna
Pomitšna (ukraina keeles Помічна) on linn Ukrainas Kirovogradi oblastis Dobrovelitškivka rajoonis.
Pomitšna on asutatud 1868. aastal, linnaõigused sai 1967. aastal.
Sanaa Ülikool
Sanaa ülikool (inglise keeles Sana'a University) on ülikool Jeemenis Sanaas.
Ülikool asutati 1970. aastal.
Ülikoolis õpib sõltuvalt aastast 8000 – 14 000 üliõpilast.
Himno Nacional Argentino
pisi|Boliiviast leitud partituur pisi|Hümni instrumentaalversioon
"Himno Nacional Argentino" (hispaania keeles 'Argentina riigihümn') on Argentina riigihümn.
Selle sõnad kirjutas Vicente López y Planes 1812 ja viisi Blas Parera 1813.
Selle algne pealkiri oli "Marcha patriótica" ('Patriootlik marss'), hiljem kasutati pealkirju "Canción patriótica nacional" ja "Canción patriótica". Aastal 1847 avaldati see praeguse pealkirja all, mis on seniajani püsima jäänud. Välismaal kasutatakse mõnikord ekslikku pealkirja "¡Oíd, mortales!", mis on laulu esimesed sõnad.
Hümni algversioon on 20 minuti pikkune. Pärast lühendamist 1924 kestab see 3 minutit 30 sekundit kuni 3 minutit 53 sekundit.
Hümni esitusviis ja sõnad määrati kindlaks dekreediga 10.302 aastast 1944.
Maratus
Maratus on perekond, mis kuulub hüpikämbliklaste sugukonda.
Neid on teada 43 liiki. Kõik peale ühe elavad üksnes Austraalias.
Selle perekonna liikidele on iseloomulik paarituskäitumise juures tagakeha (mis on mitmetel liikidel eredavärviline) ülestõstmine. Samuti tõstavad nad seejuures teise jalapaari.
Aleksander Karro
Aleksander Karro (27. september 1896 Tartu – 4. juuni 1929) oli eesti ajakirjanik.
Ta käis koolis Tartus.
Aastal 1915 töötas ta Tartu Päevalehe toimetuses. Aastatel 1916–1919 töötas ta ajalehe Sakala toimetuses, oli lühemat aega ka ajalehe tegevtoimetaja. Seejärel töötas ta Viljandi haridus- ja kooliseltsi asjaajajana ja oli Viljandi lugemisringi juhatuse liige, saates Viljandi elu-olu kohta uudiseid Päevalehele. Aastal 1921 kutsuti ta Päevalehe toimetusse, kus ta töötas päevauudiste ja kohalike teadete osakonnas. Aastal 1929 asus ta ajalehe bibliografeerimisele ja hoidis korras toimetuse raamatukogu.
Ta oli tegev ka ajakirjades: oli Eesti Tuletõrje Liidu häälekandja Tuletõrje Teated tegevtoimetaja ja Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu ajakirja Raamatukogu esimene toimetaja. Ta oli Eesti Ajakirjanike Liidu liige ja ta kuulus pikemat aega selle revisjonikomisjoni. Lisaks kuulus ta Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu juhatusse.
Aleksander Karro suri 4. juunil 1929 ja maeti 8. juunil 1929 Hiiu-Rahu kalmistule.
Isiklikku
Ta oli abielus Alma Karroga (neiuna Laipman, Bernhard Laipmani tütar), neil oli kaks poega ja tütar. Tütar Imbi oli keraamik ja kunstipedagoog.
Illi mõis
Illi mõis (saksa keeles Illi) oli Vastseliina mõisa karjamõis Vastseliina kihelkonnas Võrumaal.
NSV Liidu teeneline meistersportlane
pisi|160px|NSV Liidu teenelise meistersportlase rinnamärk
Aunimetus asutati 1934. aastal NSV Liidu Kesktäitevkomitee määrusega. Alates 1935. aastast kaasnes aunimetusega rinnamärk.
1945. aastal anti aunimetus tsirkuseartistidele Ivan Poddubnõi ja Klemens Bulile. Kuni 1950. aastate keskpaigani anti teenelise meistersportlase aunimetust ka teenekatele treeneritele (1956. aastal asutati treeneritele eraldi aunimetus – NSV Liidu teeneline treener). Teenelisteks meistersportlasteks said ka mitmed kosmonaudid (sealhulgas Juri Gagarin, German Titov ja Valentina Tereškova).
1988. seisuga oli aunimetuse saanuid enam kui 3000 inimest.
Nende seas, kellelt on aunimetus ära võetud, on Alla Kušnir, Iser Kuperman, Ljudmila Beloussova, Oleg Protopopov ja Viktor Kortšnoi.
NSV Liidu teenelise meistersportlase nimetust on antud ka välismaalastele. Nii said selle NSV Liidu 50. aastapäeva puhul näiteks Teófilo Stevenson, Nicolae Martinescu, Ondrej Nepela, Karin Janz, Maria Gigova, András Balczó, Ri Ho-jun, Khorloogiin Bayanmönkh ja Włodzimierz Lubański.
Venemaa Föderatsioonis antakse välja Venemaa teenelise meistersportlase aunimetust.
Perekonnasotsioloogia
Perekonnasotsioloogia uurib lähemalt perekondade olemust ja perekondlikke suhteid.
Üldine taust
Perekonna defineerimisel lähtutakse sageli kas funktsionaalsest või strukturaalsest lähenemisest. Funktsionaalse lähenemise puhul vaadeldakse, milliseid ülesandeid perekond täidab ja strukturaalselt seda, kes perekonda kuuluvad. Funktsionaalse lähenemise järgi on perekonna põhieesmärgiks laste kasvatamine ja nende sotsialiseerimine. Strukturaalse lähenemise järgi peeti ainuõigeks perekonnavormiks kahe registreeritud kooselus vanemaga lastega perekonda ning muid kooselu- ja perevorme vaadeldi normist kõrvalekaldumisena.
Tänapäeva kontekstis on tekkinud juurde uusi perevorme, mida perekonnasotsioloogia uurib. Näiteks vaba (mitteametlik) kooselu, üksikvanemate pered, samasooliste pered. Perekonnasotsioloogia peamisteks uurimisvaldkondadeks on pereliikmete demograafia, sotsiaalne klass, soorollid, abiellumus ja lahutused.
Perekondi on võimalik uurida mikro- ja makrotasandil :
Perekonna arengufaasid
Evelyn Duvall on esile toonud, kuidas perekond aja jooksul areneb:
Teoreetilised lähenemised
Perekonna uurimise võib jagada järgmiste kontseptuaalsete raamistike ja perioodide järgi:
Eesti pereloome ajalugu
Eestis on põhjalikult perekondi uurinud näiteks Dagmar Kutsar, Kairi Kasearu, Aili Kelam, Leeni Hansson ja Anu Narusk.
13.–19. sajand
Monogaamne abielu hakkas Eestis sagenema koos ristiusu levikuga 13. sajandil, aga veel 17. sajandist leidub viiteid eestlaste polügaamiale. 13. sajandi Eesti alade pereloomekäitumist arvatakse kujundanud olevat juba kiriku kanooniline kord. Kanooniline norm nägi ette lapse sündi perekonnas ning vallaslapsed ei olnud sellega kooskõlas. Vallaslaste hukkamõist ei pruukinud Eesti alal olla siiski nii tugev kui Lääne-Euroopas. Lapse sünd ning abiellumine olid tugevas ajalises seoses ning sünd ise paljudel juhtudel abielu sõlmimise ajendiks. 18. sajandi lõpul moodustasid abieluvälised sünnid umbes 2% kõigist sündidest.
18. ja 19. sajandil abiellusid nii mehed kui ka naised enamasti 20–25-aastaselt. 18. sajandi lõpukümnenditel olid hinnangute järgi ligi pooled Eesti ala abieluealistest meestest ja naistest abielus. Kuigi abielulahutusi peaaegu ei olnud, ei kestnud abielud siiski väga kaua ning lõppesid tavaliselt ühe abielupoole varase surmaga. Umbes pooltel juhtudel lõppes abielu veel naise fertiilses eas.
20. sajand
Nii abiellumine kui sündimus sõltusid 1920. aastate lõpul põllumajanduslikust viljakusest. Mehed abiellusid enamasti 25–29 aasta ja naised 20–24 aasta vanuselt. Just suhteliselt hilist abiellumist võib pidada madala sündimuse üheks põhjuseks Eestis. Teine maailmasõda ja sellele järgnenud meeste ja naiste tasakaalu muutus vähendas ametlikku abiellumist ja suurendas abieluväliste sündide arvu.
1960. ja 1970. aastatel oli Eestile iseloomulik võrdlemisi kõrge abiellumus, kasvav lahutumus ja kahanev esmaabiellujate vanus. 1970. aastatel hakkas Põhjamaades vähenema registreeritud abielude arv ning asenduma vabaabielus elavate paaridega.
Vaba kooselu hakkas eriti kiiresti levima 1980. aastate teisel poolel. Taasiseseisvumisele eelnenud laulva revolutsiooni perioodil – 1980. aastate lõpus – toimus traditsiooniliste perekondlike väärtushoiakute esilekerkimine. Demograafiliselt väljendus see mitmelapseliste perede osatähtsuse suurenemises, seda eelkõige eestlaste ja maainimeste hulgas. Samuti iseloomustas antud perioodi tervet ühiskonda hõlmanud perekonna ja laste suur väärtustamine. Laste arvu kasvu ja perekonna väärtustamise peamiseks põhjuseks on toodud asjaolu, et üldine majanduslik langus tingis perekonna kui pereliikmete heaolu tagaja senisest kõrgema tähtsustamise .1980. lõpus ja 1990. aastate alguses kasvas seoses perekondlike väärtushoiakute esilekerkimisega ka traditsioonilise rollijaotusega perekonna pooldajate hulk. Põhinedes Leeni Hanssoni töödele ja riiklikule statistikale saab 1990. aastate muutused Eesti perekonnas kokku võtta järgnevalt: abielude sõlmimine ja esimese lapse sünd lükkus edasi hilisemasse vanusesse ning lastetute paaride arv kasvas.
21. sajand
Uuel sajandil on aga eesti pered liberaalsemad ning perevormid veel mitmekesisemad. Esineb palju vabaelu ning märgata on üksikemade arvu kasvu. Lapsi ja abiellumist planeeritakse hoolikalt, kuid üha vanemas eas.
Dhamari Ülikool
Ülikool asutati 1996.
Nagļi vald
pisi|Rēzekne jõgi Nagļi vald (läti keeles Nagļu pagasts) on vald Lätis Rēzekne piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Gaigalava, Rikava ja Dekšārese vallaga, ning Madona piirkonna Barkava ja Ošupe vallaga.
Valla pindala on 138,7 km²; sellest 60,6 km² on veekogude all. 2011. aastal oli seal 506 elanikku, 2021. aasta seisuga elas seal 406. inimest. Valla halduskeskus on Nagļi küla. Vallavanem on Valentīna Puste.
Ajalugu
Aastal 1945 moodustati Gaigalava vallas Nagļi ja Garanči külanõukogud, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1954 liideti Garanči külanõukoguga likvideeritav Nagļi külanõukogu. Aastal 1962 liideti selle Gaigalava kolhoosi alad Gaigalava külanõukoguga. Aastal 1971 nimetati Garanči külanõukogu ümber Nagļi külanõukoguks. Aastal 1973 liideti külanõukoguga osa Rikava ja Gaigalava külanõukogude maadest, aastal 1981 aga osa Dekšārese ja Rikava külanõukogude aladest. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009 liideti vald Rēzekne piirkonnaga. Aastast 2021 kuulub vald selle Dricāni allüksusesse.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Sūļagala ja Zvejsala asulakohad, Lazdavnieki muinaskalmed ehk Kundziņkalns ja Ideņa linnamägi ning muinaskalmed ehk Sõjahauad. Kohaliku kaitse all on Aši nõmme asulakoht, Nagļi katoliku kirik ja sealse kalmistu väravad.
Loodus
Vald asub Ida-Läti madalikul. Suuremad jõed on Rēzekne jõgi, Malta jõgi ja Ideņa kanal. Valda jääb 42 km² Läti suurimast järvest Lubānsist, ka asub seal 9,9 hektari suurune Teirumnīki järv.
Looduskaitse all on Zvejsala mänd, Zvejsala tamm, Īdeņa mänd, Teirumnīki pärn, Orenīši tamm, Muiža tamm, Muiža hiidtamm, Muiža vaher, Muiža künnapuu ja Jaša pärn. Lisaks kasvab vallas kaks nimetut põlispuud. Enamik vallast jääb Lubānsi märgala kaitsealale.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 486 lätlast, 17 venelast, 2 valgevenelast ja 1 leedulane.
Valla keskus Nagļi on staatusega vidējciems ja aastal 2022 oli seal 284 elanikku. Ülejäänud külad on staatusega skrajciems: Bernāni 18 elanikuga aastal 2022, Gaigalavas muiža 4 elanikuga aastal 2022, Īdeņa 55 elanikuga aastal 2022, Ļodāni 31 elanikuga aastal 2022, Orenīši 2 elanikuga aastal 2022, Namežnīca 5 elanikuga aastal 2022, Teirumnīki 16 elanikuga aastal 2022 ja Zvejsola 1 elanikuga aastal 2022.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Jüri Ojaver
Jüri Ojaver (sündinud 14. veebruaril 1955 Jõhvis) on eesti kunstnik ja skulptor
Lõpetas 1973. aastal Jõhvi keskkooli. Õppis 1973–1975 Eesti Põllumajandus Akadeemias majandusteaduskonnas. Kunstnikuna autodidakt. Töötanud reklaamikunstnikuna ning Tallinna Restaureerimisvalitsuses ja Vanalinna elamuekspluatatsioonivalitsuses kiviraiduri ning plekksepana. 1989. aastast tegev vabakunstnikuna. Jüri Ojaver on töötanud õppejõuna Eesti Kunstiakadeemias
Eesti Kunstnike Liidu liige 1991. aastast.
Looming
pisi|[[Māris Liepa mälestusmärk Riias]] Viljelenud konstruktivistlikku skulptuuri, materjalideks peamiselt graniit, marmor ja paekivi.Tema tegevusvaldkonnaks on kolmemõõtmeline kunst, peamiselt installatsioon aga ka video- ja tegevuskunst.
Osalenud nii kodumaistel kui ka välisnäitustel alates 1984. aastast, sealhulgas ka Veneetsia ja Kwangju biennaalil. Ta on saanud grand-prix Riia skulptuuri kvadriennaalil ja Sorosi kunstikeskuse aastanäitustel. 1990. aastal lammutati puumaja, kus asus Jüri Ojaveri ateljee, ning selle allesjäänud materjale kasutades lõi kunstnik objekte ja kooslusi, millega algas ta tõeliselt särav võidukäik näitustel. Eriti Sorosi Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse neljal aastanäitusel. Näiteks installatsioonid “Kaitstud kulgemine” 1990 ja “Valede võrk” 1995–1996.
Mõnevõrra juhuslikult sattus ta 1998. aastal Haapsallu aktsioonile “Kultuur. Kapital. Tugi”. 1999. aastal valiti Veneetsia biennaalile Eestit esindama kolm meest – Ando Keskküla, Peeter Pere ja Jüri Ojaver. Viimane eksponeeris seal üle kanali kaheosalist skulptuuri “Lukukivi”, mis praegu asub tema koduõuel.
Jaan Toomik & Jüri Ojaver ja kompanii avasid 2013. aastal Riia Ooperi- ja Balletiteatri ees legendaarse läti balletitantsija Maris Liepa skulptuuri.
Isiklikku
Abielus kunstnik Terje Ojaveriga. Elavad Laulasmaal.
Somaalikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Somaalikeelne Vikipeedia (somaali keeles Soomaali Wikipedia) on Vikipeedia somaalikeelne versioon.
Somaalikeelsele Vikipeediale pandi alus 2004. aastal.
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon.
Kjustendil
Kjustendil on üks Bulgaaria vanemaid linnu. Antiikajal oli linna alal traaklaste asula. Roomlased rajasid selle juurde kindluse. Tabula Peutingerianal on seda mainitud nimega Pautalia. 1019. aastal on seda Bütsantsi keisri Basileios II ürikus mainitud slaavi nimega Velbažd. Linnast sai oluline Bütsantsi usu- ja halduskeskus. 1201–1203 läks linn Teise Bulgaaria tsaaririigi valdusse. 1282. aastal vallutasid linna Serbia kuninga Stefan Milutini väed.
2011. aastal oli linnas 44 532 elanikku, neist 82,5% bulgaarlased ja 11,6% mustlased.
Jānis Kalnbērziņš
Jānis Kalnbērziņš (17. september (vkj. 5. september) 1893 Katlakalni vald (tänapäeval Ķekava piirkond) – 4. veebruar 1986 Riia) oli Läti NSV ja Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelane.
Jānis Kalnbērziņš oli pärit töölisperekonnast, 1917. aasta aprillis astus ta Venemaa Sotsiaaldemokraatlikku Tööliste (bolševike) Parteisse. 1919. aastal sõdis ta Läti punaste küttide ridades.
1923–1925 ja 1928–1929 õppis Jānis Kalnbērziņš J. Marchlewski nimelises Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis. 1933. aastal lõpetas ta Punase Professuuri Instituudi. 1925–1928 ja 1936–1939 oli ta põrandaalusel parteitööl Lätis. 1939. aastal Kalnbērziņš vahistati ja talle mõisteti pikaajaline vabaduskaotus. Pärast Läti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt vabanes ta 1940. aastal vanglast. Oli 1940. aasta juulis valitud nn rahvaseimi saadik.
25. augustist 1940 kuni 25. novembrini 1959 oli Jānis Kalnbērziņš Lätimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär. 27. novembrist 1959 kuni 5. maini 1970 oli ta Läti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees.
Lisaks oli ta 1940–1951 Üleliidulise Kommunistliku (bolševike) Partei Riia Linnakomitee esimene sekretär.
1952–1971 oli Jānis Kalnbērziņš Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee liige. 1957–1961 oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroo liige.
Kalev Rajangu
Kalev Rajangu (sündinud 16. jaanuaril 1962 Viljandis) on eesti kunstnik ja organist.
Elulugu
Hariduskäik: Viljandi LMK; G.Otsa nim Tallinna MK (klaver).
Töökohti EELKs: Pilistvere koguduse organist al 1988; Viljandi Jaani kog organist 1992-2015.
2011 - Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia lektor, organist
2021 - Pilistvere koguduses organist.
Raadio-, telesaateid:
Kalev Rajangu - Osale või sure. Kuidas me tahame seda teha, mida me peame tegema
Keelesaade. Emakeelepäev 2014 23.03.2014
Pommeri hertsogkond
thumb|Lipp thumb|Vapp (1530–1637) thumb|Pommeri viimaste Greifide valitsemise ajal
Kalev Rajangu
Elulugu
Räägivad. Euroopa jätkusuutlikkusest. 25.11.2011
Pommeri hertsogkond
Pommeri hertsogkond (saksa: Herzogtum Pommern, poola: Księstwo Pomorskie, 12. sajand – 1637) oli hertsogkond Pommeris Läänemere lõunakaldal, mida valitsesid Pommeri dünastiast hertsogid (Greifid).
Hertsogkond põhines Pommeri slaavi hertsogi Wartislaw I valdustel ning seda laiendati Schlawe ja Stolpi maadega 1317. aastal, Rügeni vürstkonnaga 1325. aastal ning Lauenburgi ja Bütowi maaga 1455. aastal. Kõrgkeskajal hõlmas see ka Põhja-Neumarki ja Uckermarki alasid, samuti Tsirtsipaaniat ja Mecklenburg-Strelitzit.
Kalev Rajangu
Elulugu
27.08.2021 - Klassikaraadio Laste ööülikool. Tondiuurija Kalev Rajangu "Taganejate tontide nutulaul"
Pommeri hertsogkond
Pommeri hertsogkond rajati Poola vasallriigina 1121. aastal, milleks see jäi kuni Poola killustumiseni pärast Poola valitseja Bolesław III Krzywousty surma 1138. aastal. Seejärel olid Pommeri hertsogid sõltumatud ning olid hiljem Saksimaa hertsogiriigi (1164–1181), Saksa-Rooma riigi (1181–1185), Taani (1185–1227) ja taas Saksa-Rooma riigi (1227–1806) vasallid (sealhulgas Brandenburgi markkrahvide vasallid). Enamuse ajast valitsesid hertsogkonda mitmed Greifi hertsogid ühiselt, mille tulemuseks olid erinevad sisemised jagunemised. Pärast viimase Greifi hertsogi surma Kolmekümneaastase sõja ajal 1637. aastal jaotati hertsogkond Brandenburg-Preisimaa ja Rootsi vahel. Rootsi kuningad ja Brandenburgi markkrahvid, hiljem Preisimaa kuningad, said Pommeri hertsogitena Riigipäeval osalejate loendi liikmeteks.
Kalev Rajangu
Isiklikku
Kalev Rajangu on maalikunstnik Raul Rajangu vend.
Pommeri hertsogkond
Nimi Pommeri tuleb slaavi mõistest po more, mis tähendab mereäärset maad.
Juured
12. sajandil vallutasid Poola, Saksa-Rooma riigi Saksimaa hertsogiriik ja Taani erinevalt Pommeri, lõpetades hõimuajastu.
Pommeri dünastia (Greifid)
thumb|100px|[[Pommeri Greif]]
Imukvere jõgi
Imukvere jõgi on jõgi Lääne-Viru ja Jõgeva maakonnas.
Pommeri hertsogkond
Pommeri dünastia (Greifid)
Stolpi (Słupsk) ja Schlawe (Sławno) alasid (Schlawe-Stolpi maad) valitsesid Ratibor I ja tema järglased (Pommeri dünastia Ratiboriidide haru) kuni Taani okupatsioonini ja Ratiboriidide haru hääbumiseni 1227. aastal.
Imukvere jõgi
Jõgi suubub Pedja jõkke.
Aleksei Kasemets
Aleksei Kasemets (25. september 1872 Pindi vald, Võrumaa – surma aeg ja koht teadmata) oli eesti pottsepp.
Imukvere jõgi
Imukvere jõe pikkus on 19,9 km valgala suurus on 67,9 km²
Aleksei Kasemets
Ta õppis Vene sõjaväest vabanemise järel ametit Moskvas pottsepp J. Palmbachi juures ja täiendas end insener Killerti juures. Seejärel asus ta Võrru, kus tegutses iseseisva pottsepp-ettevõtjana, registreeriti 1934. aastal Valga Tööoskusametis pottseppmeistrina.
Ta oli Võru Meistrite Seltsi asutaja ja esimees, Käsitööstuskoja nõukogu liige, Võru Eesti Käsitööliste Abiandmise Seltsi, "Kandle" seltsi, kirikunõukogu ja Võru Majaomanikkude Seltsi liige.
Pommeri hertsogkond
Pommeri dünastia (Greifid)
Kolbergist (Kołobrzeg) Stettinini (Szczecin) ulatuvaid alasid valitsesid kuni 1630. aastateni Ratibori vend Wartislaw I ja selle järglased (Pommeri dünastia, ka Greifid, mille esimene kindlakstehtud esivanem ta oli). Poola vallutuse järgsed alistumise tingimused olid, et Wartislaw pidi nõustuma Poola suveräniteediga, pöörama oma rahva ristiusku ja maksma iga-aastast andamit Poola hertsogile.
Poola
thumb|Poola koos Pommeriga [[Bolesław III Krzywousty valitsemisajal]]
Mitmel aastatel 1102–1121 kavandatud retkel vallutas Poola hertsog Bolesław III Krzywousty enamuse Pommerist.
Aastatel 1102–1109 sõdis Bolesław Noteći ja Parsęta piirkonnas. Pommeri residents Białogard võeti ka 1102. aastal. Aastatel 1112–1116 allutas Bolesław kogu Pomereelia. Aastatel 1119–1122 allutati ala Odra suunal. Szczecin võeti 1121.–1122. aasta talvel.
Vallutamise tagajärjeks oli suur hukkunute arv ja tohutute Pommeri alade laastamine ning Pommeri hertsogid olid sunnitud hakkama Poola kuninga Bolesław III vasallideks.
Poola mõju kadus järgmisel kümnendil. 1135. aastal nõustus Bolesław Saksa-Rooma keisri Lothar III ülemvõimuga ja sai vastutasuks Pommeri tulud, samuti veel võitmata Rügeni vürstkonna lääniks. Wartislaw I nõustus samuti keisri kui oma lääniisandaga. Bolesławi surmaga 1138. aastal ja Poola killustumisega Poola ülemvõim lõppes, põhjustades Saksa-Rooma riigi ja Taani võistluse selle piirkonna pärast.
Wartislaw I läände laienemine
Lutitšite territooriumile läändelaienemise peamine etapp toimus Otto von Bambergi kahe misjoni (1124. ja 1128. aastal) vahel. 1128. aastal liideti Demmin, Gützkowi krahvkond ja Wolgast juba Wartislaw I riigiga, kuigi sõda veel käis. Vallutatud lutitšid ja muu sõjasaak, sealhulgas kariloomad, raha ja riided, jaotati võitjate vahel. Pärast Wartislawi lutitši-vallutusi laius tema hertsogkond Greifswaldi lahe (põhjas), Tsirtsipaania (sealhulgas Güstrow (Ostrów); läänes), Kolobrzegi (idas) ning võib-olla Haveli ja Spree jõe (lõunas) vahel.
Need vallutused ei olnud Poola ülemvõimu all, vaid anti Lothar III poolt Nordmarki markkrahvi Albrecht Karu ülemvõimu alla, kes oli slaavlaste pühendunud vaenlane. Seega aitasid lääneterritooriumid muuta Wartislawi Poola hertsogitest märkimisväärselt sõltumatuks. Wartislaw ei olnud ainus kampaaniakorraldaja nendel aladel. Poola hertsog Bolesław III käivitas oma Pommeri-kampaania ajal aastatel 1120–1121 retke Müritzi alale, enne kui pöördus tagasi Wartislawi alistama. Hilisem Saksa-Rooma keiser Lothar III (siis Saksi hertsog Lothar I von Supplinburg) algatas 1114. aastal ulatuslikud kampaaniad kohalike lutitši hõimude vastu, mis põhjustas nende lõpliku lüüasaamise 1228. aastal. Samuti tungisid aladele mitu korda Taani väed, kes Läänemerelt tulles Demmini-Pasewalki jooneni jõudmiseks Peene ja Ueckeri jõge kasutasid. Erinevatel aegadel olid pomoraanid, saksid ja taanlased kas liitlased või vastased. Pommeri hertsogid kindlustasid oma võimu 12. sajandi jooksul, kuid eelnenud sõjapidamine oli need alad täielikult hävitanud.
Ristiusustamine ja Pommeri diötsees
thumb|100px|Cammini piiskopkond
Esimese katse pomoraanide usku pöörata tegi pärast Pommeri allutamist Bolesław III Krzywousty. 1122. aastal reisis Hispaania munk Bernard (ka Bernhard) Jumnesse (Wolin), kaasas ainult kaplan ja tõlk. Kuid tema misjonitöö ei avaldanud pomoraanidele muljet ja lõpuks visati ta linnast välja.
Bernard tehti Poolas hiljem esimeseks Lubuszi piiskopiks.
Pärast Bernardi ebaõnne palus Bolesław III Otto von Bambergit Pommeri ristiusku pöörata, mille ta saavutas oma esimesel visiidil aastatel 1124–1125. Otto strateegia erines tõsiselt Bernardi kasutatust: kui Bernard reisis üksi ning vaese ja tundmatu preestrina, oli Ottol, rikkal ja kuulsal mehel kaasas 20 tema enda piiskopkonna vaimulikku, arvukalt sulaseid, 60 Bolesławi antud sõdalast, ning kes kandis endaga arvukalt varustust ja kingitusi. Pärast Pyritzisse saabumist kinnitas Otto pomoraanidele, et tema eesmärk ei olnud rikkuse saamine Pommeri rahva arvelt, kuna ta oli juba jõukas, vaid ainult selleks, et pöörata nad ristiusku, mis kaitseks pomoraane jumala edasise karistuse eest, nagu kujutati hävitavat Poola vallutust. See lähenemine osutus edukaks ja seda toetas osa Pommeri aadlist, kes osaliselt juba olid kristlased, nagu hertsog Wartislaw I, kes julgustas ja edendas Otto misjonit. Paljud pomoraanid ristiti juba Pyritzis ja ka teistes külastatud linnades.
thumb|160px|Püha Nikolause kirik, [[Wolin|Wollin (Wolin)]]
Otto von Bamberg naasis 1128. aastal, seekord hertsog Wartislaw I enda kutsel, keda abistas keiser Lothar III, et pöörata äsja Pommeri hertsogkonda liidetud Ees-Pommeri slaavlased (lutitšid) ristiusku ja tugevdada Stettini ja Wollini elanike ristiusku, kes langesid tagasi paganlikesse tavadesse ja ebajumalakummardamisse. Otto külastas seekord peamiselt Ees-Pommeri linnu, laskis Gützkowi ja Wolgasti templid maha lõhkuda ning nende asemele vastavalt tänased Püha Nikolause ja Püha Peetruse kirikud püstitada. Aadel kogunes Usedomi kongressile, kus nad 10. juuni 1128 kristluse vastu võtsid. Otto sai seejärel tiitli apostolus gentis Pomeranorum, paavst Clemens III tegi ta 1189. aastal pühakuks ja teda kummardati Pommeris ka pärast reformatsiooni.
thumb|160px|[[Kamień Pomorski|Cammini (Kamień Pomorski) toomkirik]]
1140. aastal, aasta pärast Otto von Bambergi surma asutati Pommeri diötsees ja pandi otse Püha Tooli alluvusse. Adalbert Pommerist, kes oli osalenud Otto misjonis tõlgi ja assistendina, tehti esimeseks piiskopiks. Otse paavstile allumine nurjas Magdeburgi ja Gniezno peapiiskoppide nõuded, kes mõlemad avaldasid Otto von Bambergile survet uus diötsees nende valdustega liidendada. Pommeri diötseesi algne piiskopitool oli Wollinis ning koliti Grobe kloostrisse Usedomi saarel ja Camminisse (nüüd Kamień Pomorski) vastavalt pärast 1150. ja pärast 1175. aastat. 1188. aastast, kui paavst nõustus piiskopitooli kolimisega, kutsuti piiskopkonda Cammini piiskopkonnaks, kuna enne seda oli see Pommeri diötsees.
1248. aastal vahetasid Cammini piiskopid ja Pommeri hertsogid terrae Stargard ja Kolberg, viimane jäi piiskoppide valitseda. Järgmisena laiendasid piiskopid oma ilmalikku võimu, mis hõlmas varsti Kolbergi (nüüd Kołobrzeg), Köslini (ka Cöslin, nüüd Koszalin) ja Bublitz (nüüd Bobolice) alasid. Kui nad 1276. aastal ka Kolbergi linna suveräänideks said, viisid nad sinna ka oma residentsi, samas kui diötseesi valitseti lähedal asuvast Köslinist. Piiskopid üritasid mitmel korral oma ilmalikku valitsemist hertsogi ülemvõimu alt välja jätta, taotledes otse keisrile alluvust (Reichsunmittelbarkeit). Pommeri hertsogid ennetasid neid ambitsioone edukalt ja otsealluvus anti ainult ajutiselt 1345. aastal.
Taani ja Saksa-Rooma riik
Läänes korraldasid Saksa-Rooma riigi piiskopid ja hertsogid sõjakäike Pommerisse. Pommeri edasise saatuse suhtes olid kõige tähelepanuväärsemad 1147. aasta Vendi ristisõda ja 1164. aasta Vercheni lahing, Pommeri hertsogitest said Saksimaa Heinrich Lõvi vasallid. Vaatamata sellele piiras Heinrich 1177. aastal liidus taanlastega taas Demminit, kuid leppis Pommeri hertsogitega seejärel ära. 1181. aastal tegid hertsogid oma hertsogkonnast Saksa-Rooma keiser Barbarossa vasalli. Bogislaw I reisis Barbarossa laagrisse Lübeckis, kus ta sai keisri lipu ja tiitli "Slavinia hertsog".
Põhjast ründas Pommerit Taani. Mitmed kampaaniad läbi kogu 12. sajandi (1136., 1150., 1159. aastal ja kogu 1160. aastatel) kulmineerusid Rügeni vürstkonna lüüasaamisega 1168. aastal. Rügeni vürstidest said Valdemar I vasallid. 1170. aasta sügisel ründasid taanlased Odra suudmeala. 1171. aastal ründasid taanlased Tsirtsipaaniat ja võtsid Cotimari linnuse Behren-Lübchinis. 1173. aastal pöördusid taanlased taas Szczecini lahte, võttes Stettini linnuse. Stettini kastellaanist Wartislaw Swantiboriczist sai Taani vasall. 1177. aastal ründasid taanlased taas Szczecini lahe ala, samuti Wolgasti linnust 1178. aastal. 1184. ja 1185. aastal tehti Bogislaw I kolme taanlaste kampaaniaga Taani vasalliks. Need kampaaniad korraldas Valdemari poeg ja järglane Taani troonil Knud VI. Pommeri hertsogkonnas kestis Taani periood, kuni Valdemar II kaotas 22. juulil 1227 Bornhövedi lahingu. Rügeni vürstkonnas jätkus Taani ülemvõim 1325. aastani.
Sel ajal nimetati hertsogkonda ka Slaviniaks (saksa: Slawien), seda mõistet kasutati ka mitmetel vendi aladel nagu Mecklenburg ja Rügeni vürstkond.
Saksa asustus (Ostsiedlung)
Alates 12. sajandist asustati Pommerit sakslastega protsessis, mida nimetatakse Ostsiedlungiks, mis mõjutas kogu keskaegset Ida-Kesk- ja Ida-Euroopat. Peale Pomereelia kašuubide ja slovintside vendid assimileeriti. Enamik linnu ja külasid pärineb sellest perioodist.
Maa-asustus
Massiivne Saksa asustus algas 13. sajandi esimesel poolel. Ostsiedlung oli sel ajal levinud protsess kogu Kesk-Euroopas ja sellele aitasid kaasa suuresti aadlikud ja kloostrid oma sissetulekute suurendamiseks. Samuti oodati, et asunikud lõpetaksid ja tagaksid mitteaadlike ristiusku pöördumise. Lisaks taandusid taanlased enamusest Pommerist 1227. aastal, jättes hertsogkonna haavatavaks nende ekspansiivsete naabrite, eriti Mecklenburgile, Brandenburgile ja Henryk I Brodatyle.
Sakslased asusid sel varasel etapil (enne 1240. aastat) sageli piirialadele, nagu Rügeni vürstkonna mandriosa (pärast seda, kui vürst Jaromar I andis Eldena kloostrile 1209. aastal õiguse asunikke kutsuda), Tsirtsipaania, Loitzi maad (mida haldas pooliseseisvalt Detlef von Gadebusch), Uckermark, Kolbatzi klooster ja Bahn maad (mis hiljem anti templirüütlitele) ning ala Wartast põhjas ja piki Odra alamjooksu. Kuid paljudel nendel piirialadel ei takistanud Saksa asustus Pommeri naabrite edenemist.
Sakslastele rakendati slaavlastest erinevat õigust. Kuigi nad ei olnud vabad (peale aadlike), ei omanud haritavat maad ja pidid teenima aadlit, oli sakslaste puhul vastupidi.
1240. aasta paiku olid Stavenhageni ja Pyritzi alad Saksa asustuse sihtkohad. 1250. aasta paiku toimus massiline asustamine ka Kesk-Ees-Pommeris (Gützkowi krahvkond, Meseritzi, Plothi, Zietheni ja Groswini maad) ja Stargardi alal (kus asustamist soodustati juba aastast 1229). 1260. aastatel algas asustamine Cammini alal ning praktiliselt asustamata Naugardi, Massowi ja Daberi maadel. Ueckermünde ja Odra suudmealad asustati samuti 1260. aasta paiku, kuid Ueckermünde nõmm ja metsad mõlemal pool Szczecini lahte jäid puutumata. Peenestromiga külgnevatel aladel (Wusterhuseni ja Lassani maad) osalesid kohalikud slaavlased Saksa asustuses, mis algas 1260. aastatel. Rega jõe ülemjooksu varem asustamata alasid hakati asustama 1250. aastatel ja saavutas oma tipu 1280. aastatel. Rega alamjooksu ala Greifenbergi ja Treptow an der Rega ümbruses asustati umbes samal ajal, kuid siin osales põline slaavi rahvastik. Persante alale ilmusid esimesed Saksa asulad 1260. aasta paiku, kuid ulatuslikum asustus ei alanud enne 1280. aastat. Usedomi ja Wollini saartele tekkisid 13. sajandil ainult üksikud asulad, näiteks Garz ja Caseburg (Karsibór) alal, kuhu sakslased asusid juba 1240. aastatel, ning Saksa linna Wollini läheduses. Kohalik Grobe klooster, erinevalt teistest Pommeri kloostritest, ei suurendanud Saksa asustust. Seetõttu püsis slaavi kultuur saartel ja kadus alles 14. sajandi lõpul. Rügeni saar, erinevalt vürstkonna vahepeal saksastunud mandriosast, säilitas 13. sajandil samuti slaavi iseloomu – Saksa asustus algas alles 14. sajandil, selles osalesid tugevalt kohalikud slaavlased. Schlawe-Stolpis algas Saksa asustus 1260. aastatel ja seda edendas Belbucki klooster. Suur asunike sissevool Schlawe-Stolpi lääneossa toimus pärast 1270. aastat, esimesed asunikud kutsuti Stolpi alale 1280. aastatel. Kohalikud slaavlased osalesid Ostsiedlungis ja asustamine kestis läbi kogu 14. sajandi.
Esialgu tulid põhjapoolseid piirkondi asustanud sakslased valdavalt Alam-Saksimaalt, samas lõunapiirkonda (mittelpommerscher Keil) asunud sakslased aga peamiselt Altmarkist ja Vestfaalist. See põhjustas idapommeri, keskpommeri ja meklenburgi-eespommeri murrete tekkimise. Saksa asunikud tulid ka varem Ostsiedlungist mõjutatud aladelt, nagu Mecklenburg, Brandenburg ja hiljem ka sakslaste asustatud piirkondadest Pommeris endas. Ehkki saksa ja slaavi populatsioonide täpset osakaalu ei saa kindlaks teha, on vaieldamatu, et sakslased ületasid slaavlasi märkimisväärselt. Enne 13. sajandi lõppu oli Ees-Pommeri mandriosa ja suurem osa Gollenbergist läänes asuvast Taga-Pommerist peaaegu täielikult saksastunud, slaavlaste mainimine dokumentides muutus erakordseks. Slaavi murded kadusid, välja arvatud see, et saarte ja Szczecini lahe piirkonna kalurid jätkasid vendi keele kasutamist suhteliselt pikka aega.
Külade pindalaühik oli hide. Hide suurus erines külatüübiti: Hagenhufendorf külades kasutatud Hagenhufe võrdus 60 morgenit (ladina: iugera), umbes 40 hektarit. Angerdorf külades kasutatud Landhufe võrdus 30 morgenit. Ühe talu pindala oli tavaliselt üks Hagenhufe või kaks Landhufe. Slaavi talumaa mõõt oli Haken (ladina: uncus), kus üks Haken võrdus 15 morgenit (pool Landhufe). Haken kasutati vaid vana slaavi õiguse alla jäänud külades (valdavalt saartel), samas Hufe kasutati saksa õiguse alla pandud uutes külades (Pommeris viidatakse mõnikord Schwerini õigusele). Mitte kõigil Saksa külade perekondadel ei olnud Hufe. Märksa väiksemal kinnistul ("aiad") elavaid inimesi palkasid tavaliselt põllumehed (saksa: Vollbauern) töötajateks. Neid inimesi nimetati "aednikeks" (saksa: Gärtner) või Kossäten (sõna otseses mõttes "kes istub onnis") ja nad võisid olla kas kohalikud slaavlased või Saksa talunike nooremad pojad, kes ei pärinud isa maad.
Linnade asutamine
Peaaegu kõik linnad tänapäeva Pommeris pärinevad Ostsiedlungi ajast. Slaavi aegadel oli linnasarnaseid asulaid juba Demminis, Wolgastis, Usedomis, Wollinis, Stettinis, Kolbergis, Pyritzis ja Stargardis, kuigi paljud rannikuasulad hääbusid 12. sajandi sõjategevuses. Sellegipoolest ei jätkanud neid asulaid Saksa linnad, mis asutati varem asustamata pinnale. Kuigi mõnes linnas oli slaavi asustus, mõnikord kinnitunud eelkäija linnuse külge, mille nimi võeti kasutusele Saksa linna jaoks, asutati uus linn tavaliselt tühjale kohale asulate naabrusse. Vahemaa võis olla mõni kilomeeter nagu Kolbergi puhul. Erandiks on Wollin ja tõenäoliselt Cammin, mis ehitati endiste, aga lagunenud asunduste kohale, ja Stettin, kus kaks Saksa asulat rajati slaavi linnuse ja asula lähedale, mis kõik kuulusid hilisemasse linna. Paljudel juhtudel kasutati uue linna jaoks naabruses asunud slaavi asula nime.
thumb|300px|Keskaegne [[Greifswald, tüüpiline Ostsiedlungi linn. Lokaatorid püstitasid ristkülikukujulised blokid ovaalsele keskväljakuga alale ja organiseerisid asustust]]
Linnade ehitamisega tegelesid Pommeri hertsogite või kiriklike organid nagu kloostrid ja ordud. Kõige silmapaistvam oli selles küsimuses Pommeri-Stettini Barnim I, kes kandis sellest ajast peale nime "Linnadeasutaja". Tema rajatud linnadele anti Magdeburgi õigus ja asustasid neid peamiselt inimesed Brandenburgi margi lääneosast, samas kui põhja pool asutatud linnadele (enamik Rügeni vürstide ja Pommeri-Demmini Wartislaw III poolt) anti Lübecki õigus ja asustasid neid peamiselt inimesed Alam-Saksimaalt. Esimesed linnad olid Stralsund (Rügeni vürstkond, 1234), Prenzlau (Uckermark, siis Pommeri-Stettin, 1234), Bahn (Templiordu, u 1234) ja Stettin (1237–1243), Gartz (Oder) (Pommeri-Stettin, 1240) ja Loitz (Detlef von Gadebusch, 1242). Teised 1240. aastatel ehitatud linnad olid Demmin, Greifswald (Eldena klooster), Altentreptow.
1250. aastatel järgnesid Anklam, Altdamm, Pyritz, tõenäoliselt juba Stargard ja Grimmen, Greifenhagen, Barth (Rügeni vürstkond, enne 1255. aastat) ja Damgarten (Rügeni vürstkond, 1258). 1260. aastatel järgnesid Wollin (1260), Ueckermünde, Wolgast, tõenäoliselt juba Gützkow, Pölitz (1260), Greifenberg (1262), Gollnow, tõenäoliselt juba Usedom, Penkun, Tribsees (Rügeni vürstkond, enne 1267. aastat) ja Naugard (Cammini piiskop, enne 1268. aastat). 1270. aastatel järgnesid Cammin (1274), Massow (Cammin, 1274), Pasewalk (ürikutes 1274. aastal, asutatud tõenäoliselt 1250. aastatel), Plathe (1277), Lassan (1264. ja 1278. aasta vahel), Rügenwalde (Rügeni Wizlaw II), Regenwalde (1279–1280), Labes (u 1280) ja Treptow an der Rega (1277. ja 1281. aasta vahel). Neuwarpi, Richtenbergi, Belgardi ja Werbenit (Cammini piiskop) on esmamainitud vastavalt 1295., 1297., 1299. ja 1300. aastal, kõik need asutati kindlasti varem.
Cammini piiskoppide otseselt hallatavale alale rajati Kolbergi (1255), Köslini (1266), Körlini (14. sajandi algus) ja Bublitzi (1340) linn. 14. sajandi alguses loodi Stolp (Brandenburgi Waldemar, 1310), Neustettin (Wartislaw IV, 1310), Rügenwalde (taas 1312. aastal, 1270. aastate eelkäija ei olnud hästi hakkama saanud), Rugendal (Rügeni vürstkond, enne 1313. aastat, lagunenud), Schlawe (Swienca perekond, 1317), Garz (Rügeni vürstid, 1320. aastad), Jacobshagen (kolm venda von Stegelitz, 1336), Freienwalde (von Wedel, enne 1338. aastat), Zanow (Swienca perekond, 1343), Lauenburg (Saksa ordu, 1341), Bütow (Saksa ordu, 1346) ja Fiddichow (Barnim III, 1347).
Paljud linnad lähedal asunud linnusega omasid linnuse hertsogitaset, kui nende võim kasvas. Stettin, kus linnus oli linna sees, omas hertsogitasemega linnust juba 1249. aastal, teised linnad pidid järgnema. Kindlustatud uued linnad järgnesid linnustele kui riigikaitse kindlused. Paljudel juhtudel muutus endine linnuseasustus saksa linna slaavi eeslinnaks ("Wiek", "Wieck"). Stettinis asutati väljaspool linnamüüre uuesti kaks "Wiek" eeslinna, kuhu asustati enamik müüride vahelt pärit slaavlasi. Sellised "Wiek" asulad ei kuulunud algselt mitte linnale, vaid hertsogile, kuigi tõenäoliselt läksid nad linna valdusse 14. sajandi jooksul. Slaavi "Wiek" eeslinnad kaotasid oma slaavi iseloomu samuti 14. sajandil.
Hansalinnad
Pommeri linnad, mis ühinesid Hansa Liitu, tegutsesid hertsogkonnast sõltumatult ja seisid mõnikord hertsogite huvide vastu. Kõige võimsamad linnad olid Stralsund, Greifswald ja Stettin, kuid ka Demmin, Anklam ja Kolberg. Enne 1370. aasta Stralsundi rahulepingut ja Erik Pommerist valitsemisajal olid hansalinnad ülemvõimu pärast Läänemerel Taaniga sõjaseisukorras.
Osa Pommeri aadlist tegeles piraatlusega Hansa laevade vastu. Pommeri-Wolgasti Barnim VI ei tegelenud ainult piraatlusega, ta on tuntud ka selle poolest, et pakkus varjupaika vitaalivendadele.
Linnade ja aadli suhe ulatus läbi kogu keskaja liitudest ja toetusest (saksa: Landfrieden) kabalismi, bandiitluse ja otsese sõjani.
Pommeri-Demmin ja Pommeri-Stettin (1155–1264)
1155. aastal jaotati hertsogkond Pommeri-Demminiks ja Pommeri-Stettiniks. Lühikeste katkestustega kestis see jaotus 1264. aastani.
Wartislaw I mõrvati ajavahemikus 1134–1148 Stolpes. Tema vend Schlawe-Stolpi Ratibor I asutas selle paiga lähedusse Stolpe kloostri ja valitses Wartislawi riiki alaealiste vennapoegade Bogislaw I ja Kasimir I asemel. Ratibor suri 1155. aastal ja Wartislawi pojad leppisid kokku valitseda hertsogkonda koos oma residentsidest Demminist (Kasimir) ja Stettinist (Bogislaw). Peale terra Kolbergi, mida valitseti koos, jaotasid nad hertsogkonna Pommeri-Demminiks (koosnes Peene ülemjooksu, Tollense, Dievenowi ja Rega aladest) ja Pommeri-Stettiniks (koosnes Odra, Ina ja Peene alamjooksu aladest). Kui Kasimir I 1180. aastal suri, sai Bogislaw ainsaks hertsogiks. Bogislaw I hertsogkond oli Saksa-Rooma keisri Friedrich I Barbarossa lään 1181. aastast ja Taani kuninga Knud VI lään 1185. aastast.
Kui ta 1187. aastal suri, olid tema kaks poega Kasimir II ja Bogislaw II veel alaealised ning Stettini kastellaan Wartislaw (II) valitses nende asemel. Taani surve põhjustas 1189. aastal Wartislawi asendamise Taani vasalli Rügeni vürsti Jaromar I-ga. Rügeni vürstkonda laiendati lõuna poole Pommeri-Demmini arvelt. Kui Kasimir II ja Bogislaw II vastavalt 1219. ja 1220. aastal surid, olid nende vastavad pojad Wartislaw III (Pommeri-Demmin) ja Barnim I (Pommeri-Stettin) veel alaealised. Seega valitses Wartislawi ema Ingardis niikaua, kuni Wartislaw suutis 1225. aastal iseseisvalt Pommeri-Demminit valuitseda, ja Barnim, teoorias hertsog 1220. aastast, alustas tegelikult oma Pommeri-Stettini valitsemist alles 1233. aastal. Pommeri-Demmin kaotas oma lõuna- ja läänealasid Brandenburgile ja ülejäänud läks pärast Wartislawi surma 1264. aastal Barnimi valitsemise alla.
Sõda Brandenburgiga
Albrecht Karu poja Otto I valitsemise ajal nõudis Brandenburg suveräniteeti Pommeri üle. Kuid 1181. aastal andis Saksa-Rooma keiser Friedrich I Pommeri dünastiast hertsog Bogislaw I-le Slavia (Pommeri) hertsogkonna. Sellega ei olnud nõus Brandenburgi mark ja käivitas mitu sõjalist konflikti.
Aastateks 1185–1227 jäi Pommeri koos suurema osa Läänemere lõunarannikuga Taani suveräniteedi alla. Kuid Brandenburg üritas taas saavutada suveräniteeti Pommeri üle ja vallutas 1214. aastal lühikeseks ajaks Stettini. Pärast Taani kaotust Bornhoevedi lahingus 1227. aastal kaotas Taani kõik oma territooriumid Läänemere lõunarannikul, sealhulgas Pommeri.
Sel ajal valitsesid Pommeri hertsogkonda koos Demmini hertsog Wartislaw III ja Stettini hertsog Barnim I. Pärast taanlaste taandumist kasutas Brandenburg juhust ja tungis Pommeri-Demminisse. 1231. aastal andis Saksa-Rooma keiser Friedrich II hertsogkonna, mis oli taas keisririigi osa, läänina Askania soost Brandenburgi markkrahvidele.
Taani püüdis samuti oma võimu taastada ning võttis 1235. aastal Wolgasti ja Demmini, kuid aeti samal aastal minema. Wartislaw pidi 1236. aasta Kremmeni lepinguga nõustuma Brandenburgi ülemvõimuga, lisaks pidi ta suurema osa oma hertsogkonnast viivitamatult Brandenburgile üle andma, see oli Burg Stargardi maa ja sellega piirnevad alad (millest kõigist said peagi Mecklenburgi osad, moodustades suurema osa hilisemast Mecklenburg-Strelitzi piirkonnast). Tsirtsipaania oli juba aastaid varem Mecklenburgile kaotatud.
1250. aasta Landini lepinguga Pommeri hertsogite ja Brandenburgi markkrahvide vahel õnnestus Barnim I taastada Greifi dünastia võim Pommeri üle, kuid kaotas Uckermarki Brandenburgile.
Brandenburg laienes 1250. aastast alates ida poole. Aastatel 1250–1252 omandasid markkrahvid poole Land Lebusist, sealhulgas terra Küstrini Warta ja Mietzeli (Myśla) vahel ning terra Chinzi Mietzeli jõest põhjas, mis mõlemad kuulusid varem Barnimile. 1250. aastate jooksul omandasid markkrahvid veel Zantochi ja Drieseni kastellaaniad peale linnuste endi; mõlemad kastellaaniad kuulusid tegelikult Suur-Poolale, Barnim omas põhjaosi. 1261. aastal kaotas Barnim Brandenburgile Soldini ala ja järgnenud aastatel terra Zehdeni.
1264. aastal suri hertsog Wartislaw III, tema nõbu Barnim I (Hea) sai hertsogkonna ainuvalitsejaks. 1266. aastal abiellus Barnim I Brandenburgi markkrahvi Otto III tütre Mechthildiga.
1269. aastal kaotas Barnim markkrahvidele terra Arnswalde. Enne oma surma ostis ta 1278. aastal lääneosa tagasi.
Bogislaw IV kaotas 1280. aastal Bernsteini ala ja Zinnenburgi maa (terra Arnhausen ja terra Schivelbein). Kõik Odrast ida pool 13. sajandil Brandenburgile kaotatud endised Pommeri territooriumid said Brandenburgi Neumarki osaks.
Sõda Sileesiaga
1234. ja 1241. aastal laiendasid Sileesia hertsogid Henryk I ja Henryk II oma riiki põhja poole ja haarasid isegi alasid Warta jõest põhjas, mis varem kuulusid Pommeri hertsogitele. Greifi hertsogid, Sileesia Piastid, Suur-Poola vürstid, Lebusi piiskopid ja Kammini piiskopid võistlesid kõik Warta/Netze (Notec) ala nimel, mis keskendus Zantochi linnuse ümber. Kuni 1250. aastani oli Barnim I taastanud enamiku endisest Pommeri territooriumist ja püüdnud seda kindlustada sakslaste asustusega, samas Zantochi linnust valdas Suur-Poola Przemysł II.
Võitlus Schlawe-Stolpi eest
Greifide dünastia Ratiboriidide haru viimane liige Ratibor II suri 1223. aastal. See viis Greifide ja Pomereelia Samboriidide vahelise võitluseni Schlawe-Stolpi pärandi eest. Kuna Ratibor suri Taani perioodil, haldas Taani ala, kuni pidi pärast kaotust 1227. aasta Bornhövedi lahingus taanduma. Barnim I võttis maad oma kontrolli alla kohe pärast Taani taandumist, kuid pidi andma õigused Pomereelia hertsog Świętopełkile, kelle sidemed Ratiboriididega olid lähedasemad. Świętopełk võttis Schlawe-Stolpi üle aastatel 1235–1236. Greifid korraldasid selle piirkonna võitmiseks ebaõnnestunud kampaaniaid aastatel 1236–1238, 1253, 1259 ja 1266. Pärast Świętopełk II surma 1266. aastal võttis Barnim I ala üle ja hoidis seda 1269. aastani, kui Rügeni vürst Wizlaw II üle võttis. Ta taandus 1277. aastal ja jättis ala Brandenburgile. 1283. aastal võttis üle Pomereelia Mestwin II. Võitlus puhkes uuesti pärast tema surma 1294. aastal. 1296. aastal käivitas Wizlawi poeg Sambor uue kampaania.
Pommeri-Wolgast ja Pommeri-Stettin pärast 1295. aasta jaotamist
thumb|350px|Pommeri hertsogkond (kollane) 1400. aastal, Pommeri-Stettin ja Pommeri-Wolgast on näidatud; purpur: [[Kammini piiskopkond (BM. Cammin) ja Saksa ordu riik; oranž: Brandenburgi mark; roosa: Mecklenburgi hertsogkonnad]]
Viimane Demmini hertsog suri 1264. aastal ja 1236. aasta territoriaalsed kaotused jätsid Demmini Pommeri hertsogkonna lääneservale.
Kui Barnim I, lühikeseks ajaks hertsogkonna ainuvalitseja, 1278. aastal suri, võttis tema vanim poeg Bogislaw IV oma isa koha. Kui tema poolvennad Otto I ja Barnim II 1294. aastal täisikka jõudsid, valitsesid vennad ühiselt kuni Barnimi surmani 1295. aastal. Bogislaw ja Otto leppisid kokku hertsogkonna jaotamises, mis kestis 1464. aastani: Bogislawi osa oli ala, kus linnad olid Lübecki õiguse all, see oli Ees-Pommeri Peene jõest põhjas (kuigi sisaldas Anklamit ja Demminit lõunakaldal) ning Taga-Pommeri Ina ja Stepenitzi jõest põhjas, mõlemat ala ühendasid Usedomi ja Wollini saared. Bogislaw tegi oma residentsiks Wolgasti, seega sai osa tuntuks kui Pommeri-Wolgast. Otto osa oli ülejäänu Peene ja Ina vahel ümber Stettini, kus linnad olid Magdeburgi õiguse all. See osa sai tuntuks kui Pommeri-Stettin.
Taani vallandas 14. sajandi alguses rea sõdu, kui Erik VI Menved püüdis taastada Taani võimu Põhja-Saksamaal. Pommeri ja Rügeni linn ja hertsogid olid nendesse sõdadesse haaratud erinevates ja sageli vastaspoole koalitsioonides. 1314. aastast seisis koalitsioon, mis koosnes peamiselt Waldemarist, Stralsundist ja Pommeri hertsogitest, vastu Taani-juhitud koalitsioonile, kuhu oli ühinenud Rügeni hertsog Wizlaw III. Selle sõja lõpetas 1317. aastal Templini rahu. Selle konflikti ajal tegi Rügeni Wizlaw II pojapoeg Pommeri-Wolgasti Wartislaw IV 1315. aastal kokkuleppe Erik VI Menvedi venna Christoffer II-ga Rügeni vürstkond pärimisest.