cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kohvik Tuljak
Arhitektuur
Lillepaviljoni suure populaarsuse tõttu tuli puudus söögi- ja joogikohast. Kuigi ajaliselt ja füüsiliselt lähestikku, on need Põhjamaade modernismi kahe erineva etapi kehastused ja omavahel liidetud kontrasti põhimõttel. Siin domineerib suletuse esteetika. Pirita teelt paistavad vaid kaks horisontaalset triipu: terrassi betoonpiire ja kohviku lai karniis. Hoonel on madal krohvitud sokkel ja oranžid dekoratiivse müürikirjaga tellistest seinad, mille kohal tume horisontaalse laudisega kaetud raskepärane puitkarniis. Ühendusgalerii klaasseinad on madalamad ning klaasi ja karniisi vahelist seinapinda katab tume vertikaallaudis. Kohvikuesine terrass eendub mäekallakust monoliitse raudbetoonsoolina, terrassiesine kallak on haljastatud okaspuude gruppidega. Pirita tee poolne ligipääs on lahendatud läbi alumise aia, mida ühendab kohvikuesise terrassiga mäenõlva peidetud trepp. Hoone tagaküljel viib kohviku katuseterrassile elegantne keerdtrepp. Kohviku ja ühendusgalerii taga oli dekoratiivskulptuuride ja lillepeenardega puhkenurk.
Interjöör
Kohviku interjöör lähtus eksterjöörist ja kasutas väljas tuntud materjale nagu tellis, puit ja klaas ning lähtus Pormeistri loomingu horisontaalsest ja raskepärasest vormist. Saali lage katsid väikesed ümarad vaskvalgustid. Tamm ja Asi projekteerisid ka kaminaaia ja mööbli. Puidust neljanurgelised õuepingid ning seljatoega toolid olid värvitud valge ja punasega.
Restaureerimine
Alates 2002. aastast seisis hoone tühjana. 2010. aastal algatati detailplaneering OÜ Baltek Arendus taotlusel. Muinsuskaitse eritingimused koostas arhitektuuriajaloolane Liivi Künnapu. Restaureerimisprojekti koostas Apex Arhitektuuribüroo 2014. aastal. Restaureerimisprojekt nägi ette vanema hooneosa maksimaalse restaureerimise, hilisema, avariilises seisus köögiploki demonteerimise, viimase alla maa-aluse parkla rajamise ning seejärel hoonemahu rekonstrueerimise, taastades kohviku algse välimuse tehniliselt vastupidavama lahendusega. Hoone sisekujunduse tegi Tarmo Piirmets arhitektuuribüroost Pink koos Martti Siimanniga. Mälestis sai Muinsuskaitseameti tunnustuse "Hästi restaureeritud mälestis" 2015. aastal ning Tallinna Linnaplaneerimise Ameti tunnustuse "Parim restaureeritud mälestis 2015. aastal".
Ausina
Ausina (läti keeles Auziņas) oli küla Võrumaal Läti lähedal. Küla jääb tänapäeval Tsiiruli küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Tsiiruli külaga.
Külast on teateid alates 1970.
Novosokolniki rajoon
Novosokolniki rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Pihkva oblasti lõunaosas.
Rajoonis on Novosokolniki linn ja 4 külaasundust.
Frances Carr
pisi|Frances Howard ja tema teine abikaasa Robert Carr, u 1615. Kunstnik Reginold Elstrack pisi|Frances Howard, [[Isaac Oliveri akvarellminiatuur]] Frances Carr, Somerseti krahvinna (sünninimega Frances Howard; 31. mai 1590 – 23. august 1632 Chiswick, London, Inglismaa) oli Inglise aadlidaam, kes mängis keskset rolli kuningas James I aegses skandaalis ja mõrvaloos. Ta leiti olevat mõrvas süüdi, kuid hukkamine asendati vangistusega ja lõpuks vabastati ta Londoni Towerist 1622. aastal.
Perekond
Sündides kandis ta nime Frances Howard. Tema isa oli lord Thomas Howard (hiljem 1. Suffolki krahv) ja ema endine Catherine Knyvet. Francese isapoolne vanaisa oli rikas aadlik Thomas Howard, 4. Norfolki hertsog, ja isapoolne vanaema Margaret Audley, Norfolki krahvinna. Francese emapoolsed vanavanemad olid Sir Henry Knyvet Charltonist Wiltshire'is ja Elizabeth Stumpe. Francesel oli arvukalt vendi ja õdesid, nende seas Thomas Howard, 1. Berkshire'i krahv, Robert Howard, Theophilus Howard, 2. Suffolki krahv ja Edward Howard, 1. Escricki parun Howard. Tema venna Thomase tütar Elizabeth Howard abiellus luuletaja John Drydeniga. Francese kauge järeltulija on näitleja Celia Imrie.
Äpardunud abielu
Leedi Frances Howard abiellus 14-aastaselt 13-aastase Robert Devereux', 3. Essexi krahviga. Abielu oli eelkõige poliitiline liit ning selle sõlmimise järel hoiti abikaasasid lahus, vältimaks alaealiste suguelu ja rasedust. Essexi krahv läks Euroopa ringreisile, mis kestis 1607–1609, ning tema naasmise järel üritas Frances igati teda vältida. Krahv põdes sellal raskelt rõugeid ja Frances oli armunud 1. Somerseti krahvi Robert Carri. Kui Frances viimaks abielu tühistamist taotles, ei saanud ta ennast ise juriidiliselt esindada, mistõttu pidid seda tegema tema isa ja onu Henry Howard, Northamptoni krahv. Juhtum pälvis kiirelt avalikkuse tähelepanu.
Frances väitis, et püüdis igati oma abikaasale suguliselt kuulekas olla ja polnud tema süü, et pärast aastaid abielu ta ikka veel neitsi oli. Tema günekoloogilisel läbivaatusel osales kümme matrooni ja kaks ämmaemandat, kes leidsid hüümeni olevat puutumatu. Samas levis kuulujutt, et läbivaatusel asendas Francest Sir Thomas Monsoni tütar, kuna sündsustundega põhjendusel nõudis Frances, et võiks kanda läbivaatuse ajal loori. Kogu intsidenti pilati õukonnas ohtralt.
Essexi krahv omakorda teatas, et oli olnud teiste naistega igati võimekas, kuid ei suutnud oma abielu konsumeerida. Ühe ta sõbra sõnul oli krahv ühel hommikul meessoost sõpradega vesteldes püsti tõusnud ja öösärgi üles kergitanud, tõestamaks, et vähemasti seksuaalseks erutuseks on ta füüsiliselt suuteline. Küsimusele, kuidas naine ta võimetuks muutis, vastanud krahv, et naine jälestas ja sõimas teda, kutsudes meest "lehmaks, argpüksiks ja elajaks".
Kohtunikud kaalusid tõsiselt võimalust, et asjasse on sekkunud kurat. Protsessi käigus soovitati isegi, et Essexi krahv peaks reisima Poola, kus ehk õnnestuks talt nõidus maha võtta. Abielu tühistamine venis ja võib-olla poleks seda tehtudki, kui kuningas poleks asjasse sekkunud, kuna Francese uus armsam Somerseti krahv oli James I favoriit. Kuningas tühistas abielu 25. septembril 1613 ja Frances aboiellus Somerseti krahviga 26. detsembril 1613.
Mõrvasepitsus
Somerseti lähedane sõber Sir Thomas Overbury püüdis igati veenda krahvi, et see Frances Howardiga ei abielluks, kuid Howardite suguvõsal ja nende sõpradel oli ulatuslik võim. Howardid veensid kuningat pakkuma Overburyle Venemaa saadiku kohta tsaar Mihhail Romanovi juures, teades, et Overbury keeldub diplomaadikohast, jäämaks Inglismaale krahvi juurde. Keeldumist võttis kuningas solvanguna ning lasi heita Overbury Londoni Towerisse, kus ta suri. Francese ja Essexi krahvi abielu tühistati 11 päeva pärast Overbury surma.
Kohtus selgus, et Frances oli lasknud Overbury saatjadaamil Anne Turneril ta mürgitada. Nüüd vangistati Toweris mõlemad Somersetid ja hiljem mõisteti nad ka süüdi, ehkki neid ei lastud hukata. Frances tunnistas end kuriteos süüdi, ent tema abikaasa kinnitas oma süütust. 1622. aasta jaanuaris andestas neile kuningas ning seejärel lasti nad vanglast vabaks.
Thomas Jefferson Building
pisi|Thomas Jefferson Building Thomas Jefferson Building on Ameerika Ühendriikide Kongressi raamatukogu kõige vanem hoone, mis valmis aastatel 1890–1897. Ehitis valmis beaux-arts stiilis ning võeti 1965. aastal arhitektuurilise mälestisena kaitse alla.
Vana-Antsla Algkool
Vana-Antsla Algkool oli algkool Võru maakonnas Antsla vallas Vana-Antsla asulas. Kooli direktor oli Linda Kapp.
Kool asutati 1991.
Näiteks aastal 2000 õppis koolis 18 õpilast ja seal töötas 2 õpetajat.
Koolil polnud oma maja ja kool rentis Vana-Antsla Kutsekeskkoolile kuulunud hoonet (tallimaja).
Astraviec
Astraviec (transkribeerituna Astravets; leedu Astravas, poola Ostrowiec) on linn Valgevenes Hrodna oblastis, Astravieci rajooni halduskeskus. Asub Łoša jõe kaldal.
Linna nimi pärineb tõenäoliselt slaavi keeltest ja tähendab saart. Sellise nime sai asula, kuna Łoša jõgi piiras vana Astravieci kolmest küljest.
Linna piirides on keskkool ja muusikakool. Astraviecis on kino, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on XVIII sajandil ning aastal 1911 valminud katoliku kirikud.
Tööstusettevõtetest on Astraviecis metsatööstus ja toiduainetetööstus, toodetakse ehitusmaterjale.
2013. aastal alustati linna lähedale Valgevene tuumaelektrijaama ehitamist. Kahest reaktorist esimene läks käiku juunis 2021.
Adam Mickiewicz
pisi|Adam Mickiewicz (1842) Adam Bernard Mickiewicz (24. detsember 1798 Zaosie (tänapäeval Zavosje) või Nowogródek (tänapäeval Navahrudak), Leedu kubermang (tänapäeval Valgevene) – 26. november 1855 Konstantinoopol) oli poola kirjanik.
Astraviec
Ajalugu
Astravieci mainitakse esimest korda aastal 1468, mil sealsele kirikule tehti annetus kahe mõõdu vase näol aastas. Toona oli asula Goštautaste valduses. Aastast 1542 oli Astraviec Zygmunt I ja aastast 1546 Zygmunt II Augusti valduses. Hiljem kuulus asula Karyckitele ja Korsakitele, aastast 1775 sai Astraviecist alev. left|thumb|Astraviec aastal 1900 Aastal 1795 läks alev Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. XIX sajandil oli asula Kostrowickite, Sycjanakite ja Žilinskite valduses. Astravieci Kostrowickitele sündis pagenduses Wilhelm Albert Włodzimierz Apolinary Kostrowicki ehk Guillaume Apollinaire, Siberisse küüditatud harul aga Valgevene luuletaja Karuś Kahaniec. Aastal 1888 pandi Astravieci ja Hudahaj raudteejaama vahel käima konka. thumb|left|Astraviec aastal 2015
Adam Mickiewicz
Ta on poola rahvuseepose "Pan Tadeusz" autor.
Astraviec
Ajalugu
Aastast 1921 oli Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Aastal 2012 sai Astraviecist linn.
Surnusilt
Surnusilt (saksa keeles Totenschild) on sildikujuline mälestustahvel, mille kinnitamine kõrgemast seisusest meessoost isikute mälestuseks lahkunu kodukiriku seinale oli tavaks 15.–18. sajandil. Surnusildi erikuju on vappepitaaf.
Surnusilt arenes välja keskaegsest kombest, mis on dokumenteeritud juba alates 12. sajandist, riputada surnud rüütli kilp koos tema relvadega tema linnuses asuva kabeli seinale. Rikaste linnakodanike surnusildid olid puust, kaetud pärgamendi või nahaga, mis omakorda krunditi ja kaunistati rikkalike maalingutega. 16. sajandi Saksamaal levinud surnusildi erikuju olid ümmargused reljeefse nikerdatud vapiga tahvlid, Inglismaal olid maalitud surnusildid enamasti rombikujulised.
17.–18. sajandil liitus surnusilt Saksamaal ja mujal epitaafiga, vappepitaafide kirikusse riputamise tava oli tuntud ka Läänemere ruumis.
Tamme tänav
Tamme tänav on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Maarjamäe asumis. Tamme tänav algab Kose teelt, ristub Paju tänava, Kase tänava ja Künnapuu tänavaga ning lõpeb seejärel umbtänavana. Tamme tänav on põhja-lõunasuunaline ning ligikaudu 435 meetri pikkune.
Tamme tänav sai nime 1900. aastal. Tänava saksakeelne nimi oli Eichenstrasse ja venekeelne nimi Дубовая улица. Tänav on nime saanud seal kasvavate tammede järgi.
Rawa Mazowiecka
Rawa Mazowiecka on linn Poolas Łódźi vojevoodkonnas, Rawa Mazowiecka maakonna halduskeskus. Rawa Mazowiecka asub Łódźi kesklinnast umbes 55 km idas.
Rawa Mazowieckat on ürikutes esimest korda mainitud 1249. aastal, linnaõigused sai enne 1321. aastat.
Vitjas
Vitjas (Äriregistris Kultuurne-hariduslik ja Sportlik Ühing "Vitjas") on Eesti venelaste organisatsioon, mis tegutses 1922–1940 ja taasasutati 2012.
Rawa Mazowiecka
2022. aastal oli linna elanike arv 16 090.
Välekonn
Välekonn (Rana dalmatina) on konlaste sugukonda konna perekonda kuuluv kahepaikne. Neid leidub Lääne-, Kesk- ja Kagu-Euroopas, Eestist neid leitud ei ole.
Kirjeldus
pisi|Täiskasvanud välekonn tagajäsemed on pikad ja kand ulatub ninamikust ettepoole. Välekonn kasvab umbes 9 sentimeetri pikkuseks. Neil on küllaltki terav ninamik ja pikad tagajäsemed: täiskasvanud isenditel ulatuvad tagajalgade kannad ninamikust kaugemale. Trummikile on suur ja silma lähedal.
Vitjas
Organisatsiooni ajalugu ulatub aastasse 1922, kui Noorte Meeste Kristlik Ühingu juures asutati Vitjazi-nimeline selts (vene keeles общество). 1926 muutus selts iseseisvaks. 8. mail 1926 registreeriti selts ametlikult. Selts tegutses Tallinnas. Seltsi kuulusid peamiselt vene rahvusest noored.
Välekonn
Kirjeldus
Konna värvus ei ole väga kontrastne. Selg on enamasti tuhmkollane või roosakaspruun, mistõttu konn on koltunud lehtedega üsna sama tooni. Osadel isenditel on ähmane seljatriip ja tihti esineb seljal tumedaid laike või lausa süsimusti täppe. Õlgade vahel võib olla tagurpidi V-kujuline märk ja jalgadel on ristivöödid. Külgedel tavaliselt mustrit ei ole ja reie siseküljed on väävelkollased. Harva võib kurgualune olla väga tume, kuid suurt varieeruvust pole välekonnadel täheldatud.
Vitjas
Seltsi tugevaimad spordialad olid jalgpall ja korvpall, lisaks tegeldi ka lauatennise, võrkpalli, vehklemise ja teiste spordialadega.
Välekonn
Kirjeldus
Välekonna häälitsus on vaikne ja kiire: sekundis toob konn kuuldavale neli häälitsust. Häälitsemise ajal tehtav hääl valjeneb. Paljunemisperioodil häälitsevad konnad hajusalt vee all. Vees hõljuvad või madalas vees istuvad konnad moodustavad teinekord "koore", mis võivad ka päeval häälitseda.
Vitjas
1928 tuli seltsi korvpallimeeskond Eesti meistriks. 1929 eraldus korvpallimeeskonna tuumik lahkhelide tõttu seltsist ja moodustas uue organisatsiooni nimega Russ.
Välekonn
Kirjeldus
Nagu nimigi ütleb, on välekonn kiire ja suudab liikuda pikkade hüpetega. On vilets ujuja, kuid ohu eest võib vette varjuda.
Paljunemine
Välekonnad hakkavad paljunema suhteliselt vara kevadel. Kudemiseks kasutab konn tihti oma kodumetsas või selle lähedal leiduvaid ajutisi lompe. Levila lõunaservas võib ta kudeda ka madalates ojades, kraavides ja tiikides. Kudupallides on 450–1800 muna. Algselt on kudu vees ümber veetaimede mässitud ja tõuseb hiljem pinnale, kus kattub tihti vetikatega. Haudumine kestab umbes kolm nädalat. Pärast moondumist on noored konnad 1–2 sentimeetri pikkused. Suguküpsus saavutatakse 2–3-aastaselt, eluiga on umbes 10 aastat.
Levik
Välekonnad elavad Lääne-, Kesk- ja Kagu-Euroopas: Kirde-Hispaaniast ja Prantsusmaast kuni Väike-Aasiani ning Rootsi lõunatipust, Taanist, Rügeni ja Bornholmi saarest kuni Sitsiilia, Apenniini ja Peloponnesose poolsaareni. Neid leidub ka Anatoolia põhjaosas ja Jersey saarel. Neid ei ela Portugalis, teistel Briti saartel peale Jersey, Valgevenes, Balti riikides ega Soomes.
Ajakirjas Flora och fauna märgiti 1927. aastal, et Eestist Ruhnu saarelt olevat üks isend leitud. Seda hoiti Stockholmis Naturahoistoriska Riksmuseet'is, kus see hiljem siiski rohukonnana tuvastati. Tulemusi kontrolliti 1940. aastate keskel ja jõuti samale järeldusele, seega Eestis välekonna ei esine. Samas on kaudsete tõendite põhjal oletatud, et soojema kliimaga perioodidel võis neid siin elada.
Elukeskkond
Välekonn eelistab elada valgusküllastes laialehelistes metsades ja sulab värvi poolest hästi langenud lehtedega kokku. Kesk-Euroopas elab tammemetsades, kuid mujal võib nende puudumisel elada muudes metsades, tihnikus ja rohumaadel ning vahel küllaltki niisketel aladel. Väljaspool sigimisperioodi võib elada üsna kuivades metsa piirkondades. Eelistab madalamaid alasid, eriti levila põhjaservas, kuid neid on leitud ka 1700 meetri kõrguselt üle merepinna. Talvitub maismaal, erandina Kreekas ka veekogu põhjas.
Ohustatus
Liiki kaitsevad mitme riigi seadused. Hispaanias on välekonn ohustatud liik, kelle populatsiooni jälgitakse ja elupaiku üritatakse taastada.
Keerdsammas
Keerdsammas, ka Saalomoni sammas ja spiraalsammas, kasutatud on ka tsitaatsõna salomónica (hispaania keeles 'Saalomoni' ) on helikaalselt tõusva tüvesega sammas, iseloomulik detail eriti barokkarhitektuurile, samuti esineb barokses mööblikujunduses, altaritel ja kantslitel. Ei ole kindlalt seotud ühegi orderiga, nii et seda võib kroonida nii joonia, korintose kui ka komposiitorderi kapiteel.
Pärimus ja tähendus
Vanas Peetruse basiilikas Roomas altari ees seinud keerdsambad, spolia mingist hilisantiiksest ehitisest, olevat pärimuse järgi toodud muistses Jeruusalemmas asunud Saalomoni templist. Kaksteist sammast olevat toonud kingituseks Constantinus Suur umbes 333. aastal, kui algas Peetri basiilika ehitus. Seepärast kutsutakse keerdsammast ka Saalomoni sambaks.
Selle pärimusega sai keerdsammas olulise religioosset järjepidevust kandva tähenduse, mis ühendas juutide Vana testamendi traditsiooni kristliku peakirikuga Roomas. Samba helikaalset kuju, mis on sage vorm looduses, on seostatud Vanas testamendis Joosua 24:26 nimetatud pühakoja ees kasvanud tammepuuga ja selle kaudu seaduselaekaga. Pärimust toetas keskajal tekkinud idee Constantinuse kinkekirjast.
Pärimusel Saalomoni templi kohta on mitmeid kajastusi keskaegses ja renessansskunstis: Jean Fouquet kujutas 1470. aasta paiku keerdsambaid Josephus Flaviuse "Juudi muinsuste" illustratsioonil, Gianfrancesco Penni (oletatav autor Raffaeli koolkonnast) freskol "Constantinuse kingitus" ja Raffael vaibakartoonil "Vigase tervendamine".
Kõnealuseid sambaid võib tänaseni näha 16. sajandil ehitatud Peetri kirikus, kuhu need paigaldati ümber tõstetuna vanast basiilikast.
Sage kaunistusdetail baroksel keerdsambal, mida kasutas ka Bernini, on keeret järgiv viinapuuväät, mis peab vihjama Kristuse sõnadele "Mina olen tõeline viinapuu ja mu Isa on aednik" Johannese evangeeliumis 15:1.
Ajalugu
Helikaalselt keerduv kuju, mis on väga tavaline looduses, on küllaltki varakult esinenud ka arhitektuuris: Rooma Peetri kirikus asuvatest "Saalomoni templi sammastest" inspireeritult kujundas Lorenzo Bernini tabernaakli Peetruse haua kohale. Sealtkaudu sai keerdsammas suurmoeks barokk-kunstis üle kogu Euroopa ja ka koloniaalstiilides, leides sagedast kasutust kirikuportaalidel ja altaritel.
Eesti kunstis
Eesti kunsti ilmub salomonica 17. sajandi keskpaigas tõenäoliselt imporditud puunikerdusteoste vahendusel. Keerdsambad kaunistavad barokkaltareid Järva-Jaani kirikus, Jõelähtme kirikus , Simuna kirikus , samuti Pilistvere kiriku , Vigala kiriku ja Tallinna toomkiriku kantslit ning Pärnu Suurmärter Katariina kiriku ikonostaasi. Ainuke näide keerdsammastega raidportaalist on Niguliste kiriku põhjaeeskotta avanev Clodti kabeli portaal (1673).
Veteran
Veteran (ka sõjaveteran) on sõjaväeteenistuse lõpetanu või sõjas osalenu.
Vana-Rooma
Mõiste pärineb Rooma riigist, kus veteranideks nimetati 20-aastase sõjaväeteenistuse läbinuid, kes jäeti mõneks ajaks oma väeosa juurde. Pidulikul errulaskmisel anti neile sõjaväediplom. Pärast seda hakkasid nad elama neile eraldatud maavaldustes ja kasutama maksusoodustusi. Veteranid olid keskkihti kuuluvate villaomanike ja orjapidajate peamine tugi ja reserv ning said seega vastujõuks II sajandist tugevnenud suurmaaomanikele, kes kasutasid tööjõuna koloone.
Veteranide institutsioon kestis aastast 753 eKr kuni aastani 476. Tuntuimad juhid olid Gaius Marius, Gaius Julius Caesar ja Augustus.
Eesti
Eesti kaitseväe ja Kaitseliidu veteraniks loetakse inimest, kes:
Complexe Jules-Dallaire
pisi|Complexe Jules-Dallaire Complexe Jules-Dallaire on 28-korruselise (120 m) ja 17-korruselise (75,5 m) torniga kõrghoonete kompleks Québecis. Torne tarindati aastatel 2008–2014.
Lillak
Lillak on perekonnanimi.
Statistika
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lillak 48 inimesel: 18 mehel ja 30 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lillak meeste puhul 6979. kohal ja naiste puhul 4410. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lillak vanuserühmas 85+, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,03. Nimi oli kõige sagedasem Järva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,01 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Virumaal Väike-Maarja kihelkonnas Ärina ja Uniküla mõisavallas, Jõhvi kihelkonnas Kurtna mõisavallas ja  Simuna kihelkonnas Rohu mõisavallas ning Viljandimaal Helme kihelkonnas Patküla mõisavallas viiel korral nimeks Lillak.
Nimede eestistamisel võeti Lillak aastatel 1935–1936 uueks perekonnanimeks 4 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Jefimov, Strick, Strik ja Tünder.
Berõslavi rajoon
Berõslavi rajoon (ukraina keeles Бериславський район) on haldusüksus Ukrainas Hersoni oblastis. Rajooni halduskeskus on Berõslavi linn.
See piirneb lõunas Kahhovka rajooniga, edelas Hersoni rajooniga, läänes Mõkolajivi oblastiga ja põhjas Dnipropetrovski oblastiga.
2020. aastal toimunud haldusreformi käigus liideti Berõslavi rajooniga Novovorontsovka, Velõka Oleksandrivka ja Võssokopillja rajoonid.
Karksi-Nuia – Halliste tee
Karksi-Nuia – Halliste tee (registrinumbriga 24188) on kõrvalmaantee Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Tee pikkus on 9,678 km.
Tee saab alguse Karksi-Nuia linnas Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee 81. kilomeetril, läbib Polli, Allaste ja Raja küla ning lõpeb Halliste alevikus Sultsi – Abja-Paluoja tee 13. kilomeetril.
Vana-Antsla mõis
pisi|Antsla Sovhoostehnikumi peahoone 1977. aastal pisi|Vana-Antsla mõisa peahoone juunis 2012 pisi|Vana-Antsla mõisa aednikumaja juunis 2012 pisi|Endise Vana-Antsla mõisa peahoone 1977. aastal Vana-Antsla mõis (saksa keeles Schloß Alt-Anzen) oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Praegu asub mõisasüda Vana-Antsla alevikus Antsla vallas Võru maakonnas.
Antsla linnust on esmamainitud 1405. aastal kui Uexküllide läänilinnust, seal asus ka Antsla mõis. 17. sajandi lõpus eraldus mõisast Uue-Antsla mõis, misjärel Antsla mõisa hakati kutsuma Vana-Antsla mõisaks.
Mõisa peahoone valmis 18. sajandi keskpaigas. Hiljem on seda laiendatud. Hiljem oli mõisasüda põllutöökooli, Antsla Sovhoostehnikumi ja Vana-Antsla Põllutöökooli valduses.
Praegu on mõisa peahoone (härrastemaja) tühi. Mõisasüdant ümbritseb Vana-Antsla park, mis on võetud kultuurimälestisena kaitse alla.
Mõisa kalmistu
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 0,8 km kaugusele lääneloodesse.
Vissuvere raba
Rabas asuv Vissuvere järv.
Bornholmi Kunstimuuseum
Bornholmi Kunstimuuseum (taani keeles Bornholms Kunstmuseum) on kunstimuuseum Bornholmi saarel Taanis.
Algselt oli muuseum osa 1893. aastal rajatud Bornholmi muuseumist.
Kasutusesolev muuseumihoone rajati 1993. aastal ning seda laiendati 2003. aastal.
Issidor
Issidor (suri 1472. aastal Tartus) oli 15. sajandil Tartus tegutsenud müütiline õigeusu vaimulik (preester).
Pärimuse järgi teenis ta Tartu Püha Imetegija Nikolause ja Tartu Püha Suurmärter Georgiuse kirikus. Ajaloolistes mittevene allikates puuduvad Issidori olemasolu kohta tõendid.
Legend
Katoliiklased hakkasid teda taga kiusama. Pärast kahte õigusemõistmist otsustati ta koos 72 õigeuskliku kristlasega Emajõkke uputada, mida 1472. aasta talvel tehtigi.
Kriitika
Kogu Issidori tuntus ja hilisem retseptsioon põhineb Liivi sõja aegse Pihkva vaimuliku Varlaami koostatud Issidori-legendi pikal variandil, mis põhineb muidu suhteliselt tundmatul lühikesel legendil, mida on täiendatud katoliku usu vastase retoorikaga. Varlaami töid iseloomustab sõnaohter retoorika ja hoolimatus ajalooliste aktide vastu, oma iseloomult on need kompilatsioonid. Ajaloolistes mittevene allikates puuduvad Issidori olemasolu kohta tõendid.
Issidor sai tuntuks alles venestusaegse propagandakirjanduse kaudu ja ta oli selgelt poliitiline pühak. Jurjevi ülikooli rektori Anton Budilovitši järgi lunastas preester Issidor Firenze uniooni vastu võtnud Kiievi ja kogu Vene metropoliidi Issidori süü ning tema legend on kui valguskiir Vana-Vene linna Jurjevi jaoks. Vene kiriku- ja seltskonnategelased ei varjanud, et Issidori-kultuse sisseseadmine on üks samm Läänemereprovintside russifitseerimisel.
Mälestuse jäädvustamine
Talle on pühitsetud Valga Issidori peakirik. Samuti on talle pühitsetud Peterburis Püha Issidori kirik. Tartu Jumalaema Uinumise peakirikus on talle pühitsetud kõrvalaltar.
Perssoni lõhiksammal
Perssoni lõhiksammal (Lophozia perssonii) on kulbikuliste sugukonda kuuluv sammaltaim.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eestis võib neid leida kasvamas kaljudel ja liivikuil.
Viitina Põhikool
Viitina Põhikool oli põhikool Võru maakonnas Rõuge vallas Viitina külas.
Hieroglüüf
paremal|pisi|Tüüpilised Egiptuse hieroglüüfid Kreeka-Rooma perioodi aegsel [[Reljeef (kunst)|reljeefil. Glüüfid: rästik, öökull, kukkel, volditud riie ]] Hieroglüüf (kreeka hierogluphikos "püha märk") on Vana-Egiptuse kirjasüsteemis mõistet või silpi tähistav kriksa ehk keeruka kujuga tähemärk. Hieroglüüfidega kirjutati vanaegiptusekeelseid tekste.
pisi|300px|Hieroglüüfikiri kuninganna [[Nefertari hauas. Teksti loetakse ülevalt alla ja vasakult paremale. Kollases kartušis on Nefertari nimi]]
Hieroglüüfkirja peetakse kiilkirja kõrval üheks maailma vanimaks kirjasüsteemiks.
Sajandite vältel, kui Niiluse orgu kogunenud hõime hakati üheks riigiks ühendama, ei piisanud enam haldusasjaajamises kõneldavast keelest, niisiis oli vaja kirjutamissüsteemi.
Esimesed protohieroglüüfid Egiptuse aladelt pärinevad 33. sajandist e.m.a. Hieroglüüfisarnaseid märke on leitud veel seitse sajandit varasemast ajast. Hiliseim teadaolev egiptuse hieroglüüfides kirjutatud tahvel pärineb Vana-Rooma keisri Theodosius I valitsemisajast aastast 394 m.a.j.
Hieroglüüfkirja suutsid lugeda ja kirjutada ainult vähesed privilegeeritud hea hariduse saanud inimesed. Hinnanguliselt ainult 2–3% rahvastikust olid kirjatundjad: peamiselt kirjutajad, aga ilmselt ka vähesed valitsejad, aadlikud, vaimulikud. Lihtrahvas ja preestrid kasutasid lihtsustatud kirjasüsteemi versiooni.
Kokku kasutasid egiptlased u 1000 hieroglüüfi ning tekstid märgiti üles nagu see kõneledes kõlas. Kirjutati vastavalt kirjutajate koolile kas ülevalt alla, vasakult paremale või paremalt vasakule, kuid mitte kunagi alt üles. Kui glüüfid olid jagatud tulpa, loeti neid ülevalt alla. Suund anti lugejale loomade pilte või inimeste profiile kujutavate märkidena, mis viitasid teksti lugemissuunale. Näiteks kui kujutatud olend vaatas paremale, siis horisontaalselt kirjutatud teksti loeti paremalt vasakule. Samuti osutasid vertikaalselt kirjutatud tekstides vastavad märgid suuna teksti jätkuvusele veergudes. Kui osade märkide puhul polnud võimalik suunda kindlaks teha, siis tekstis oli peaaegu alati märke, mis osutasid lugemisjärgnevusele. Näiteks linde kujutavatel märkidel on seetõttu lugemissuunda lihtne tuvastada.
Esimene tõsisem katse hieroglüüfide tähenduseni jõudmiseks pärineb Isisele ja Osirisele pühendanud preestrilt Horapollolt Menouthisest, kes koostas 5. sajandil käsikirja Hieroglyphica, kus on tuvastatud 189 hieroglüüfi. Hieroglyphica avastati alles 1419. aastal Bütsantsile kuulunud Ándrose saarelt Egeuse meres ning viidi edasiseks uurimiseks Medicite valitsetud Firenze Vabariiki. Tõenäoliselt oli Medicitel kasutada kaasaegseid, kes oskasid vähemalt osaliselt vana-egiptuse kirja veel lugeda, kuid osad järeldused on juba väärad, kuna selleks ajaks oli selle kirja tundmine puudulik.
9. sajandil proovis Nuubia päritolu egiptuse sufi müstik ja ajaloolane Dhul-Nun al-Misri samuti kirja dešifreerida, kuid tal polnud enam kellegi käest adekvaatset infot koguda.
Pea sajand hiljem alustas hieroglüüfide uurimist Iraagi päritolu Ibn Wahshiyya, kes kirjutas käsikirja Kitab Shawq al-Mustaham (985 m.a.j.), kus on vaatluse all mitmed iidsed kirjasüsteemid, muuhulgas hieroglüüfid. Osaliselt suutis ta hierolüüfe lugeda, seostades vana-egiptuse keelesuguluse enda kaasaegsete kopti preestrite räägitud moodsa kopti keelega, mis oli muinasegiptuse keele hiliseim vorm. Antud käsikirjale toetuvad ilmselt Athanasius Kircheri sajandeid hiljem tehtud katsed kirja dešifreerida. Ibn Wahshiyyat peetakse esimeseks egüptoloogiks.
pisi|[[Ibn Waḩshīyah|Ibn Wahshiyya vana-Egiptuse kirja tõlge]]
1806. aastal tõlgiti ja avaldas Joseph von Hammer-Purgstall 16 aastat enne noore prantsuse egüptoloogi Jean-François Champollioni läbimurret nn Rosetta kivi dešifreerimisel Ibn Wahshiyya käsikirja pealkirjaga "Ancient Alphabets and Hieroglyphic Characters Explained; with an Account of the Egyptian Priests, their Classes, Initiation, and Sacrifices in the Arabic Language by Ahmad Bin Abubekr Bin Wahishih". Ibn Wahshiyya töö oli tuttav ka Champollioni kolleegile Silvestre de Sacyle.
Napoleoni invasiooniga saabus Egiptusesse teadlasi ja maalikunstnikke, kes asusid muistiseid dokumenteerima. Tänu prantsuse ekspeditsioonidele avanes võimalus hieroglüüfe lõpuks korralikult uurida. Kuna vana-egiptuse keel oli surnud, siis ei olnud aga võimalik neid lugeda ja tõlkida.
Esimene arvestatav läbimurre hieroglüüfide dešifreerimisel Euroopas saabus 1799. aastal, kui ohvitserist töödejärelvaataja Pierre François Xavier Bouchard (Boussard) leidis Rashīdi (Rosetta) linnast kindlustustööde käigus nn Rosetta kivi. Kivilt avastati aastast 196 e.m.a. pärinev tekst, mis oli kirjutatud kõrvuti kolmes kirjas: kreeka tähestikus, Vana-Egiptuse hieroglüüfides ja nende rahvalikuma kirja vormis. Dekreediks osutunud teksti tõlkis 1823. aastal kopti keelt valdav noor prantsuse polüglotist egüptoloog Jean-François Champollion. Avastused avaldas ta teostes "Lettre à M. Dacier relative à l'alphabet des hiéroglyphes phonétiques" (1822; "Kiri hr Dacier'le foneetiliste hieroglüüfide tähenduse asjus") ja "Précis du système hiéroglyphique" (1824; "Hieroglüüfide süsteemi kokkuvõte). Champollion näitas, et hieroglüüfid moodustavad keeruka süsteemi, mille umbes 750 märki koosnevad häälikumärkidest, mis vastavad ühele kuni kolmele kaashäälikule, piltmärkidest, mis tähistavad esemeid ja mõisteid, ning determinatiividest, mis osutavad tähenduskategooriatele. Paljud uurijad peavad teda tänapäevase egüptoloogia rajajaks.
Dr Okasha El Daly (University College London's Institute of Archaeology) väidab, et Ibn Wahshiyya dekodeeris paljud hieroglüüfid kaheksa sajandit varem kui Champillion dešifreeris Rosetta kivi.
A. K. EYMA kahtles selles idees, väites, et araablased pole hieroglüüfe dešifreerinud ("There was no such thing as an Arabic decipherment of hieroglyphs.").
Tänapäeval arvatakse, et varajasi hieroglüüfe on olnud umbes 1000. Umbes 2000. aasta paiku e.m.a. langes märkide arv alla 800. Hiljem kasvas märkide arv mitme tuhandeni, kuid tavakasutusse jäi vaid kuni 500.
Hieroglüüfe ei saa õppida nagu modernset tähestikku, kuna tähtede eristamiseks kasutatakse väga spetsiifilist meetodit. 1927. aastal avaldas inglise egüptoloog Sir Alan Gardiner raamatu "Egyptian Grammar. Being an Introduction to the Study of Hieroglyphs". See teos on üks tähtsamaid hieroglüüfe käsitlevaid trükiseid, milles tutvustatakse hieroglüüfide klassifitseerimise viisi. Gardineri klassifikatsiooni kasutatakse endiselt.
Tänapäeval on hieroglüüfe leitud lugematutelt muinasmälestistelt, aga mõned neist on säilinud ka koptide tähestikus. Samuti olid hieroglüüfid kaudseks eeskujuks Euroopa tähestike kujunemisel.
Hieroglüüfkirjade nimekiri
Märkus: eesti tunnustatud egüptoloog Sergei Stadnikov (1956–2015) on korduvalt toonitanud, et hieroglüüfideks peaks nimetama ainult muinasegiptuse kirjasüsteemi tähemärke ning kõikide ülejäänud hieroglüüfkirjade nimetamine selle terminiga on eksitav.
Place Hauteville
pisi|Place Hauteville Place Hauteville on 34-korruseline kõrghoone Québecis, mis valmis aastal 1974.
Brown Deer
Brown Deer on küla USA-s Wisconsini osariigis Milwaukee maakonnas.
Joona
Joona on soomepärane mehenimi.
Brown Deer
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 11 999. Aastal 2000 oli 12 170.
Linn moodustati 1955 endise Granville'i linna osast.
Rahvastik
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Brown Deeris 11 999 inimest, 5275 leibkonda ja 3199 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 1694,5 in/km².
Elamuühikuid (housing units) oli 5579 (keskmine tihedus 787/km²).
Rassiline koosseis oli:
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 3,90%.
Kiilsirbik
Kiilsirbik (Dichelyma) on perekond samblaid, mis kuulub vesisamblaliste sugukonda.
Perekonda kuulub 6 liiki.
Eesti liigid
Eestis elab kaks selle perekonna liiki.
Integratsiooni Sihtasutus
Integratsiooni Sihtasutus (INSA) seisab hea selle eest, et Eestis elavad inimesed jagaksid ühiseid väärtusi ja osaleksid ka ise aktiivselt kodanikuühiskonnas, et Eestis elavatel rahvusrühmadel oleks võimalus säilitada oma emakeelt ja kultuuri.
Ülesanded
Selleks:
Struktuur
Sihtasutuse tegevust kavandab nõukogu ning sihtasutust juhib juhatus. Sihtasutusel on kuus allüksust.
Arenduskeskus
Arenduskeskuse valdkonnajuhid aitavad kaasa lõimumiskava mõjueesmärkide saavutamisele ja vastutavad sihtasutuse tegevuste elluviimise eest.
Nõustamiskeskus
Nõustamiskeskuse nõustajad tagavad lõimimisalase info kättesaadavuse vähelõimunud Eesti püsielanikele ja uussisserändajatele, pakkudes soovijatele vastavasisulist nõustamisteenust.
Rakenduskeskus
Rakenduskeskuse koordinaatorid vastutavad Integratsiooni Sihtasutuse hangete, projektikonkursside ja taotlusvoorude ettevalmistamise, läbiviimise ning rahastamisejärgse seire ja aruandluse eest.
Tugiüksus
Tugiüksuse töötajad tegelevad kogu sihtasutuse üldjuhtimisega, sh raamatupidamise, infotehnoloogia haldamise, dokumendihalduse, personalitöö, andmetöötluse, kommunikatsioonitegevuste ja muude haldusküsimustega.
Tallinna eesti keele maja
Tallinna eesti keele maja pakub mitmesuguseid eesti keele õppimise võimalusi.
Narva eesti keele maja
Narva eesti keele maja pakub mitmesuguseid eesti keele õppimise võimalusi.
Maa-ala tervendamine
Maa-ala tervendamine ehk maa-ala saneerimine (inglise clean up (of soil) või cleaning up (of soil)) on laialivalgunud või -pillutud ohtlike ainete eemaldamine ja käitlemine nõnda, et paik muutuks inimestele või keskkonnale ohutumaks.
Maa-ala korrastamist (sageli endised kaevandusalad), mis inimtegevusega on rikutud või kasutuskõlbmatuks muudetud, nimetatakse rekultiveerimiseks ehk korrastamiseks.
600. aastad eKr
600. aastad eKr on ajavahemik 609. aasta eKr algusest kuni 600. aasta eKr lõpuni.
Novovorontsovka
Novovorontsovka (ukraina keeles Нововоронцовка) on alev Ukrainas Hersoni oblastis Berõslavi rajoonis. See asub Kahhovka veehoidla paremkaldal. Kuni 2020. aastani oli see Novovorontsovka rajooni halduskeskus.
Horvaatia iseseisvussõda
Horvaatia iseseisvussõda peeti aastail 1991–1995 ühelt poolt end Jugoslaavia Föderatiivsest Sotsialistlikust Vabariigist iseseisvaks kuulutanud Horvaatia valitsusele lojaalsete jõudude ning teiselt poolt serblaste võimu all olnud Jugoslaavia Rahvaarmee (JNA) ja Horvaatia serblaste üksuste vahel. Horvaatias nimetatakse peetud sõda enamasti Kodumaa sõjaks (horvaadi keeles Domovinski rat), aga ka Suur-Serbia agressiooniks (horvaadi keeles Velikosrpska agresija). Serbia allikates viidatakse üldjuhul sõjale kui Sõjale Horvaatias (serbia keeles Rat u Hrvatskoj).
Esialgu puhkes sõjategevus Horvaatia politseijõudude ja Horvaatia Sotsialistlikus Vabariigis elanud serblaste vahel. Kui Jugoslaavia Rahvaarmee sattus üha tugevneva serblaste mõju alla, hakkasid mitmed selle üksused toetama Horvaatias võitlevaid serblasi. Horvaatia soovis rajada iseseisva, Jugoslaaviast sõltumatu riigi, samal ajal kui sealsed serblased toetasid Serbiat ja olid vastu ühisriigist eraldumisele. Serblased haarasid enda kätte serblaste enamuse või märkimisväärse vähemusega asustatud alad Horvaatias. Nende peamine eesmärk oli jääda samasse riiki ülejäänud serblastega, mida horvaadid ja bosnialased käsitlesid püüdlusena moodustada Suur-Serbiat. 2007. aastal leidis Endise Jugoslaavia Rahvusvaheline Kriminaaltribunal (ICTY) ühte Horvaatia serblaste liidritest Milan Martićit süüdi mõistes, et ta püüdis koos Slobodan Miloševićiga luua ühendatud Serbia riiki. 2011. aastal leidis ICTY, et Horvaatia kindralid Ante Gotovina ja Mladen Markač kuulusid Horvaatia kriminaalsesse sõjalis-poliitilisse juhtgruppi, mille eesmärk oli Krajina serblased 1995. aasta augustis Horvaatiast välja ajada ning asustada ala horvaatidest põgenikega.
Sõja alguses püüdis Jugoslaavia Rahvaarmee hoida Horvaatiat jõuga Jugoslaavia koosseisus. Kui see püüe luhtus, kuulutasid serblased ühepoolselt Horvaatia territooriumil välja Krajina Serblaste Vabariigi (serbia keeles Republika Srpska Krajina, RSK; Република Српска Крајина, РСК). 1991. aasta lõpuks oli suurem osa Horvaatiast sõtta haaratud – paljud linnad ja külad olid lahingutegevuses tõsiselt kannatada saanud ning ülejäänud piirkonnad pidid toime tulema sadade tuhandete põgenikega. Vaherahu sõlmimise ja Horvaatia iseseisvuse tunnustamise järel 1992. aastal jäi rindejoon paigale, ÜRO kaitsejõud (UNPROFOR) toodi piirkonda ja lahingutegevus oli järgneva kolme aasta jooksul sporaadiline. Sel perioodil hõlmas Krajina Serblaste Vabariik enam kui kolmandikku Horvaatia territooriumist. 1995. aastal korraldas Horvaatia kaks ulatuslikku operatsiooni – Operatsioon Sähvatus ja Operatsioon Torm –, mis kallutasid sõja tulemuse nende kasuks. Sõja lõppedes ÜRO Ida-Slavoonia, Baranja ja Lääne-Sirmiumi üleminekuadministratsiooni (UNTAES) hallata jäänud piirkond liideti 1998. aastaks taas Horvaatiaga.
Sõda lõppes Horvaatia täieliku võiduga, sest saavutati eesmärgiks seatud iseseisvus ja oma piiride säilitamine. Suur osa riigist oli aga laastatud. Hinnanguliselt hävis 21–25% Horvaatia majandusest ning purustatud taristu, kaotatud toodangu ja põgenikega seotud kahjud ulatusid 37 miljardi USA dollarini. Kokku hukkus sõjas umbes 20 000 inimest ning kodust lahkuma sunnitud põgenikke oli sõja kestel nii horvaatide kui ka serblaste seas.
Rahvusluse kasv Jugoslaavias
Horvaatia iseseisvussõja juured ulatuvad 1980. aastatel alanud rahvusluse kasvu, mis päädis Jugoslaavia lagunemisega. Jugoslaavia sattus kriisi kommunistliku korra nõrgenedes Ida-Euroopas külma sõja lõpus. Teistest Jugoslaavia vabariikidest paremal järjel olnud Sloveenia ja Horvaatia soovisid liikuda detsentraliseerimise ja demokratiseerimise suunas, samal ajal kui Slobodan Miloševići juhitud Serbia pooldas tsentralismi ja Jugoslaavia Kommunistliku Partei ainuvõimu.
1989. aasta märtsis muudeti Serbia Sotsialistliku Vabariigi põhiseadust nii, et see sai haarata võimu seni autonoomsete Kosovo ja Vojvodina provintside üle. Seni oli mõlemal provintsil sarnaselt kõigi Jugoslaavia vabariikidega Jugoslaavia presiidiumis üks hääl, kuid provintside autonoomia kaotamise järel sai Serbia endale nende hääled, omades kaheksast presiidiumikohast kolme. Et Serbiat toetas hääletustel ka Montenegro, tekkis Serbial võimalus mõjutada oluliselt föderatiivseid otsuseid ning blokeerida endale mittesobivaid eelnõusid. Kujunenud olukord viis selleni, et Sloveenia, Horvaatia, Bosnia ja Hertsegoviina ning Makedoonia kutsusid üles Jugoslaaviat reformima.
Valimissüsteemi ja konstitutsiooni muudatused
Kommunistliku korra nõrgenedes hakkas rahvuslus levima ka poliitikas. 1989. aastal lubati Jugoslaavias poliitiliste parteide tegevus ning selleks ajaks oli mitmeid erakondi ka juba loodud, sealhulgas Horvaatia Demokraatliik Liit (horvaadi keeles: Hrvatska Demokratska Zajednica, HDZ), mida juhtis hiljem Horvaatia esimeseks presidendiks saanud Franjo Tuđman.
1990. aasta jaanuaris lagunes Jugoslaavia Kommunistlik Partei vabariiklikeks organisatsioonideks. 20. jaanuaril 1990. peetud erakorralisel partei kongressil ei suutnud delegaadid kokkuleppele jõuda Jugoslaavia föderatsiooni edasise eksisteerimise põhimõtetes. Horvaatia ja Sloveenia delegatsioonid nõudsid suuremat autonoomiat föderatsiooni sees, samas oli Serbia selle vastu, mistõttu Sloveenia ja Horvaatia delegaadid lahkusid kongressilt.
1990. aasta veebruaris asutas Jovan Rašković Kninis Serblaste Demokraatliku Partei (SDS), mille programm nägi ette haldusüksuste piiride ümbervaatamist Horvaatias vastavalt elanikkonna etnilisele koosseisule ja soovis teatud piirkondadele autonoomset staatust. Lähenemine vastas Slobodan Miloševići seisukohale, mille järgi tuleks Jugoslaavia sisepiire muuta nii, et kõik serblased saaksid elada ühes riigis. SDSi juhtliikmete hulka kuulusid Milan Babić ja Milan Martić, kellest mõlemast said hiljem Krajina Serblaste Vabariigi kõrged ametiisikud.
Esimesed vabad valimised Horvaatias ja Sloveenias olid kavandatud 1990. aasta kevadesse. Esimene valimistevoor Horvaatias toimus 22. aprilli ja teine 6. mail. Horvaatia Demokraatlik Liit (HDZ) rajas oma valimiskampaania Horvaatia suurema suveräänsuse nõudele ja vastandus Jugoslaavia unitaristlikule ideoloogiale. Partei võitis valimised Ivica Račani juhitud reformitud kommunistliku partei ja Horvaatia Sotsiaaldemokraatliku Partei ees.
1990. aasta kevadet ilmestas Horvaatias pingeline õhkkond ja seda eriti vahetult valimiste eel. 13. mail 1990 toimus Zagrebis Zagrebi Dinamo ja Belgradi Crvena Zvezda vaheline jalgpallikohtumine, mis arenes vägivaldseks kokkupõrkeks jalgpallifännide ja politsei vahel. 30. mail 1990 kogunes Horvaatia parlament oma esimesele istungile. President Tuđman luges ette uue põhiseaduse manifesti ja tutvustas tervet rida poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalreforme, selgitades muuhulgas ka, millises ulatuses tagatakse vähemuste õigused. Kohalikud serblastest poliitikud olid uuele põhiseadusele vastu, väites, et see ohustab serblastest elanikkonda. 1991. aastal moodustasid serblased 12,2% Horvaatia elanikkonnast, kuid ametnike (sealhulgas politseinike) seas oli neid 17,7%. Varem oli neid olnud veelgi rohkem, kuid HDZ võimuletuleku järel kaotasid neist paljud töö ja asendati horvaatidega.
22. detsembril 1990 võttis Horvaatia parlament vastu uue põhiseaduse, mis muutis serblaste staatuse riigis "konstitutsioonilise rahvuse" asemel "vähemusrahvuseks". Kohalikud serblased nägid selles enda õiguste kitsendamist, mis tõi kaasa äärmusluse kasvu nende seas.
Rahvarahutused ja autonoomia nõue
Enne 1990. aastat ei väljendanud Horvaatias elavad serblased eraldumissoovi. 25. juuli 1990 loodi Srbis serblaste poliitilise esindusena Horvaatias Serblaste Assamblee, kes kuulutas, et serblased Horvaatias on suveräänsed ja autonoomsed. 21. detsembril 1990 kuulutati Kagu-Horvaatia Põhja-Dalmaatsia ja Lika provintsides välja Serblaste Autonoomne Oblast Krajina (serbia keeles Српска аутономна област Крајина, Srpska autonomna oblast Krajina). Pärast Tuđmani valimist Horvaatia presidendiks ja uue konstitutsiooni kehtestamist, hakkasid serbia rahvuslased Kninska Krajina regioonis astuma samme Horvaatia valitsusametnike vastu. Paljud saadeti jõudu kasutades Krajina autonoomsest oblastist välja. Horvaatia valitsuse vara piirkonnas läks üha enam kohalike serblaste omavalitsuse või moodustatud Serblaste Rahvusnõukogu (tulevase Krajina Serblaste Vabariigi valitsus) kätte.
Vahetult pärast iseseisvusreferendumit Sloveenias ja Horvaatia konstitutsiooni vastuvõtmist kuulutas JNA, et uus kaitsedoktriin kehtib kogu Jugoslaavias. Sellega asendati varasem territoriaalkaitse süsteem tsentraalselt juhitud riigikaitsega. Vabariigid kaotasid sõnaõiguse kaitseküsimustes ja nende territoriaalkaitseüksused allutati JNA peakorterile Belgradis. Horvaatia Territoriaalkaitse puhul omas see vähe tähtsust, sest JNA oli selle relvad konfiskeerinud juba 1990. aasta mais Horvaatia parlamendivalimiste ajal. Ultimaatumiga nõuti Horvaatia relvajõudude laialisaatmist, kuid kuna Horvaatia võimud keeldusid sellest, võttis Jugoslaavia armee oma ultimaatumi tagasi.
Serblaste sõjajõud
Jugoslaavia Rahvaarmee (JNA) moodustati algselt Teise maailmasõja ajal teljeriikide vastase sissisõja pidamiseks. Jugoslaavia partisaniliikumise edu viis selleni, et suur osa JNA tegevusstrateegiast põhines sissisõja taktikal, eriti arvestades, et suurem osa kavu hõlmas enda kaitsmist NATO või Varssavi Lepingu Organisatsiooni rünnakute vastu, mille puhul muud sõjapidamisviisid oleks JNA jätnud nõrgemasse positsiooni. Selles tulenevalt hoiti käigus territoriaalkaitse üksuste süsteemi.
Kuigi ametlikult oli JNA kasutada 2000 tanki ja 300 Nõukogude Liidu päritolu või enda toodetud reaktiivlennukit, siis 1991. aastaks oli suur osa varustusest 30 aastat vana ning koosnes peamiselt T-54/55 tüüpi tankidest ja MiG-21 lennukitest. Küll oli JNA-l kasutada umbes 300 M-84 tüüpi tanki ja arvestatav ründelennukite vägi, mille varustusse kuulusid AGM-65 Maverick tüüpi juhitavad raketid. Külluslikult oli ka odavamaid tankitõrje ja õhutõrje rakette.
Enne sõja puhkemist kuulus JNA regulaarüksustesse 169 000 liiget, kellest 70 000 olid elukutselised sõjaväelased. Sõjategevus Sloveenias vähendas koosseisu deserteerinute arvelt, mistõttu kutsuti teenistusse Serbia reservüksused. Teenistuskutsest kõrvalehoidjaid oli umbes 100 000 ning uued kutsealused ei osutunud efektiivseks täienduseks sõjajõududele. Toetust otsides kaasas JNA paramilitaarseid üksusi. , Sõja käigus kasutasid Jugoslaavia ja serblaste jõud üha rohkem paramilitaarse iseloomuga ühendusi, nagu näiteks Valged Kotkad (serbia keeles Beli orlovi, Бели орлови), Serbia Kaitse, Dušan Silni ja Serblaste Vabatahtlik Kaitse, kes viisid ellu mitu horvaatide ja teiste mitte-serblaste vastu suunatud massimõrva. Lisaks osalesid sõjategevuses Krajina Serblaste Vabariiki toetanud välisvõitlejad, kes peamiselt olid pärit Venemaalt. 1992. aastal tõmbus JNA sõjategevusest tagasi ning selle üksused reorganiseeriti Krajina Serblaste Vabariigi armeeks. 1991. aastal domineerisid JNA ohvitseridekorpuses serblased ja montenegrolased, kes olid üleesindatud kõigis Jugoslaavia föderaalametites, eriti aga sõjaväes. JNA ohvitseridest 57,1% olid serblased, samas kui kogu Jugoslaavia elanikkonnast moodustasid serblased vaid 36,3%. Serblased ja montenegrolased moodustasid kokku JNA ohvitserkonnast 70%. 1991. sai JNA käsu horvaadid ja sloveenid armeest kõrvaldada.
Horvaatia sõjajõud
Horvaatia sõjavägi oli oluliselt viletsamas seisus, kui serblaste jõud. Sõja algfaasis tähendas oma sõjaväe puudumine, et suurem osa lahingraskusest jäi Horvaatia politsei kanda. Uus Horvaatia sõjavägi, Horvaatia Rahvuskaitse (horvaadi keeles Zbor Narodne garde) moodustati 11. aprillil 1991 ning 1993. aastaks arenes sellest välja Horvaatia armee (horvaadi keeles Hrvatska vojska). Armees valitses relvastuse puudus ning paljud üksused olid kas täiesti relvastamata või olid nende kasutuses iganenud Teise maailmasõja aegsed vintpüssid. Tanke oli Horvaatia armeel vaid mõned üksikud, osad neist Teisest maailmasõjast pärinevaid T-34 tüüpi tankid, ning lennuväe seis oli veelgi viletsam, sest nende kasutada olid vaid mõned An-2 tüüpi kahetiivalised põldude väetamiseks mõeldud lennukid, mis olid ümberehitatud pommide heitmiseks sobivaks. See-eest oli oma kodumaa iseseisvuse eest võitlev isikkoosseis väga motiveeritud, eriti kuna paljud üksused olid moodustatud meestest, kes olid pärit piirkonnast, kus nad tegutsesid.
Augustis 1991 koosnes Horvaatia armee vähem kui 20 brigaadist. Pärast oktoobris toimunud üldmobilisatsiooni kasvas sõjavägi 60 brigaadile ning lisaks veel tegutses 37 iseseisvat pataljoni. Samuti osales aastail 1991–1992 Horvaatia poolel sõjas 456 välismaalast kokku 35 riigist, neist suurem osa olid britid (139), prantslased (89) ja sakslased (55). JNA kasarmute hõivamine 1991. aasta septembrist kuni detsembrini leevendas kuigivõrd varustuse puudust ning andis Horvaatia armee käsutusse suurema osa relvastusest, mille JNA oli konfiskeerinud Horvaatia Territoriaalkaitse ladudest 1990. aastal.