cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elisabeth Aspe
Elulugu
19. sajandi lõpul oli Aspe puhul tegemist ühe tuntuma kirjanikuga. Aspe oli ära mainitud Kampmaa väljaandes "Kirjanduse peajoontest" ja Kultuurkapital määras talle 1920ndatel pensioni. Et Aspe ennast päris kirjanikuks ei pidanud, oli ta sellest meeldivalt üllatunud. Hilisemates kirjanduslugudes teda meeles peetud siiski pole.
Ploomililla
Ploomililla on üks lilladest värvitoonidest, tumeda ploomi värvi lilla kuni sinakasmust.
Värvinimetust kasutatakse kõige enam tekstiilide kirjeldamiseks, näiteks kanga, lõnga ja rõivaesemete puhul, kuid ka muude materjalide  ja tarbeesemete värvuse märkimiseks. Suure tõenäosusega on tegemist otsetõlkega ingliskeelsest värvinimest plum, selle sõnaga kirjeldatav värvus varieerub esemetel ja tekstiilidel tumedast punakaslillast sinakaslillani.
Variatsioonid
1821. aasta värviõpik "Werner's Nomenclature of Colours" kirjeldab ploomilillat (plum purple) kui berliini sinisest ja rohkest karmiinpunasest segatud värvitooni, millele on lisatud vähe pruuni ja peaaegu nähtamatu kogus musta. Näidetena loodusest pakub ta välja sinise ploomi ja lilla fluoriidi värvuse.
Loodusteadlastele ja linnuvaatlejatele määratud värviõpik, 1886. aastal ilmunud "A nomenclature of colors for naturalists..." eristab kaht ploomilillat – punakas Prune purple saadakse lillakast krapplakist ja sinakaslilla Plum purple segatakse krapplakist ja Preisi sinisest (Antwep blue). Esimene on tume punakaslilla, teine tume külm sinakaslilla.
ISCC-NBS-i värvide tähistamise süsteemi värvisõnaraamatu "Color: Universal Language and Dictionary of Names" järgi võib ploomililla (Plum, Plum purple, Blue plum) olla tumevioletne (dark violet) või tume purpurlilla (dark purple) , üksikutel juhtudel tume hallikaslilla või tume lillakashall. Plum violet on tumepunane (dark red).
Pantone värvitoon 19-3220-TCX Plum on sügavlilla ja mitte liiga punakas.
Veebivärv Plum on heledapoolne värvitoon, pigem sireli või kanarbiku õit meenutav, kuid sellest on olemas ka tumedam variant.
Suvi
pisi|300px|Suve seostatakse puhkusega mere ääres. [[Aasovi meri|Aasovi mere rand]] Suvi on kõige soojem aastaaeg, mis tuleb pärast kevadet ning enne sügist ning mis on väljendunud eriti selgelt parasvöötmes, vähem lähistroopikas ja arktilistel aladel. Suvele on iseloomulikud kõrged õhutemperatuurid ja see, et sajab vihma.
Liigitus
Meteoroloogiline suvi on põhjapoolkeral juuni, juuli ja august; lõunapoolkeral on need detsember, jaanuar ja veebruar. Suve algus on vastavalt 1. juunil või 1. detsembril.
Astronoomiline suvi algab suvisel pööripäeval põhjapoolkeral ja talvisel pööripäeval lõunapoolkeral ning kestab põhjapoolkeral sügisese pööripäevani ja lõunapoolkeral kevadise pööripäevani.
Fenoloogiline suvi algab õunapuude õitsemahakkamise, rukki loomise ja piiritaja saabumisega. Ka fenoloogilise suve puhul saab eristada eelsuve, pärissuve, südasuve ja hilissuve.
Wilhelm Canaris
pisi|Wilhelm Canaris Friedrich Wilhelm Canaris (1. jaanuar 1887 Aplerbeck Dortmundi lähedal – 9. aprill 1945 Flossenbürgi koonduslaager) oli Saksamaa sõjaväeluure Abwehri ülem.
Noorus ja päritolu
Wilhelm Canaris oli pärit metallitöötluskombinaadi direktori perekonnast, kuid valis mereväelase elukutse. Pärast merekadetikorpuse lõpetamist viibis ta merepraktikal väikeristleja Bremen pardal, millega seilas Ladina-Ameerika rannikul.
1912. aastal viidi leitnant Canaris üle teenistusse ristlejal Dresden, mis suunati seoses pingelise olukorraga Balkani poolsaarel Vahemere piirkonda. Piirkonnas olid vastuolud Saksa pankade finantseeritavate raudteede ehitamisel, mille käigus Canaris asus esmakordselt täitma teabehankeülesandeid, selgitamaks välja kohalikke olusid.
Esimese maailmasõja ajal teenis Canaris ristlejal Dresden, mis uputati 1915. aastal Suurbritannia ristleja poolt Tšiili ranniku lähedal ja meeskond interneeriti. Võltsitud dokumente kasutades põgenes ta interneeritute laagrist ja suundus omal käel Suurbritanniale sümpatiseerivate riikide Argentina ja Hollandi kaudu Saksamaale.
Aastal 1916 saatis mereväeluure ta Hispaaniasse, kus ta Saksamaa mereväeatašee abina lõi agentuurvõrgu, mille eesmärk oli varustada Saksa allveelaevu Hispaania ja Portugali territooriumilt ning koguda andmeid Nelikriikide sõjalaevade kohta, mis liiklesid Vahemerel.
1916. aastal määrati Canaris allveelaeva U-34 komandöriks ning ta tegeles rünnakutega Suurbritannia ja Prantsusmaa laevadele.
Weimari vabariik
Canaris oli vabakorpuste juhi Hermann Ehrhardti usaldusisik. 1919. aastal kuulus ta sõjakohtusse, mis käsitles Rosa Luxemburgi ja Karl Liebknechti tapmises süüdistatavate vabakorpuslaste süüasja. Sama sõjakohus mõistis mitu süüalust õigeks.
Aasta hiljem osales ta Kappi putšis, mille järel ta vahistati, kuid lasti lühikese aja pärast taas vabadusse.
Natsionaalsotsialismi ajal
1935. aastal sai temast Wehrmachti ülemjuhatuse Oberkommando der Wehrmacht luureosakonna Abwehri ülem.
Pärast Stalingradi lahingut kavandas Canaris riigipööret terve natsirežiimi vastu. Selle käigus oleks paljusid juhtivaid natse süüdistatud kuritegudes. Hitler oleks vahistatud kui hullumeelne, põhjendades seda sellega, et Esimeses maailmasõjas sattus ta mürkgaasirünnaku kätte, ja eluks ajaks vangi mõistetud.
Isiklikku
Noorpõlves uskus Canaris, et on Kreeka admirali ja paljukordse peaministri Konstantinos Kanarise järeltulija. 1938. aastal tõestas genealoogiline uuring, et see polnud nii. Tema vanaisa oli Itaalia emigrant Canarisi, kes saksapärastas oma nime, kui astus luteri usku.
Canaris ja Eesti
27. aprillil 1937 autasustati Canarist Eesti Kotkaristi II klassi teenetemärgiga.
Roman Nyman
Roman-Stephan Nyman (5. november 1881 Tallinn – 23. aprill 1951 Tallinn) oli eesti maali- ja teatrikunstnik.
Elukäik
Roman Nyman sündis Tallinnas aednik Wilhelm Nymani perekonnas. Lõpetas Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi ja aastatel 1900–1906 õppis Peterburis Stieglitzi kunsttööstuskooli teatridekoraatori erialal.
Aastatel 1906–1909 viibis kooli stipendiumiga Pariisis, Itaalias ja Norras, kus töötas peamiselt teatreis. Norras reisis ta Kristiaania (Oslo) ümbruses ning käis lavastuse "Peer Gynt" kujunduse tarbeks materjali kogudes Lillehammeris, Lomis ja Gudbrandsdalis. Sellest ajast on säilinud mitmed tema joonistused norra omanäolisest puitarhitektuurist.
1909. aastal pöördus ta tagasi Peterburi, kus töötas Aleksandra ja Maria teatris A. Šervašidse abilisena dekoratsioonide maalimises ning riigiteatrite raamatukoguhoidjana Keiserlike Teatrite Valitsuse juures. Aastatel 1910–1912 töötas Peterburis joonistusõpetajana ning jätkas sama tööd ka 1912. aastal Tallinna naastes. Tallinnas teenis esialgu leiba Eesti Kunstiseltsi joonistuskursustel ja üldhariduskoolides õpetajana. Osales kooliõpetajate pataljoni koosseisus Vabadussõjas.
Muraka looduskaitseala
pisi|[[Muraka raba idaosa sügisel]] pisi|[[Rüütli soo]] pisi|Rüütli soo Muraka looduskaitseala on kaitstav piirkond, mis asub Ida-Virumaal, piirnedes Alutaguse ja Lüganuse vallaga. 17. juunist 1997 on Muraka looduskaitseala arvatud Ramsari-alade hulka. Kaitseala pindala on 14 058,7 hektarit.
Roman Nyman
Elukäik
Aastatel 1913–1920 oli ta Estonia teatri kunstnik, kuid loobus 1921. aastal tervislikel põhjusel sellest tööst ning siirdus ravi eesmärgil Saksamaale ja Austriasse, kust reisis Itaaliasse, 1923. aastal ka Pariisi ja Hispaaniasse. Aastatel 1919–1940 juhatas ta Riigi Kunsttööstuskooli dekoratsiooniateljeed. Oli aastatel 1926–1927 Draamastuudio Teatri kunstnik.
Kuulus 1922. aastast Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingusse ning oli aastatel 1925–1928 selle esimees. Aastail 1927–1928 oli ta Kultuurkapitali Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valitsuse esimees.
Muraka looduskaitseala
Ajalugu
Kaitseala ajalugu ulatub 1938. aastasse, mil tükike Muraka soostikust (Ratva raba reservaat) arvati kaitse alla, kuna seal pesitses kaljukotkas. Tollase pindalaga 1100 hektarit oli see Eesti suurim. Aastal 1957 asutati Muraka raba botaanilis-zooloogiline keeluala. Enamiku praeguse looduskaitseala piirid ja staatus kinnitati 1997. aastal (pindala 13 059 hektarit), 2007. aastal uuendati looduskaitseala eeskirjad, mistõttu suurenes pisut ka pindala.
Loodus
Kaitsealal on erilist tähelepanu pööratud Muraka-Ratva soostiku ja selle bioloogilise mitmekesisuse säilimisele, kaasa arvatud viimaste elupaigad, samuti kaitstakse sealseid loodusmetsi. Sealsel territooriumil elab I kategooria kaitsealuseid liike, näiteks lendorav, must-toonekurg jt. Kõige esinduslikum ongi sealse linnustiku koosseis.
Roman Nyman
Looming
Ta oli üks esimesi kutselisi eesti teatrikunstnikke. Tema algatusel hakati eesti teatrites looma etendustele originaalkujundusi. Alates tema 1913. aastal Estonia teatrimaja avaetendusele "Hamlet" tehtud dekoratsioonidest saab hakata rääkima eesti professionaalsest lavakujundusest. 1920. aastatel kujundas ta E. Hardti "Narr Tantris", J.B. Molière'i "Don Juan", A. H. Tammsaare "Juudit".
Muraka looduskaitseala
Loodus
Looduskaitsealal on eristatud 18 sihtkaitse- ja 6 piiranguvööndit.
Roman Nyman
Looming
Loobunud halveneva tervise tõttu teatritööst, keskendus Nyman maalikunstile ning viljeles õlimaali ja akvarelli. Tema peamiseks temaatikaks oli arhitektuurimotiividega maastikumaalid ja linnavaated. 1920. aastatel olid nendeks Saksamaa, Itaalia ja Hispaania reisidel maalitud maastikud, peagi lisandusid neile mitmed Lõuna-Eesti panoraamsed maastikud. 1929. aastal valmisid tal suur hulk Petseri kloostri vaateid ning 1930. aastatel rida rannamotiive Peipsi äärest. Maastike kõrval katsetas ta ka portree ja dekoratiivsete pannoodega.
1981. aastal toimus Kadrioru lossis kunstniku 100. sünniaastapäeva auks näitus. 2021. aasta sügisel toimus Tallinnas Allee galeriis näitus "August Jansen ja Roman Nyman – 140 aastat sünnist. Teoseid erakogudest". Kunstiteadlase Mai Levini sulest ilmus näitusega seoses ka kunstniku lühimonograafia.
Muraka looduskaitseala
Loodus
Kaitseala valitseja oli kuni 2009. aastani Keskkonnaministeeriumi keskkonnateenistus. Kui Keskkonnaministeeriumi keskkonnateenistused, Riiklik Looduskaitsekeskus ja Kiirguskeskus 2009. aastal reorganiseeriti, sai kaitseala valitsejaks Keskkonnaamet.
Välissegment
pisi|Võrkkesta kolvikeste ja kepikeste skeem. OS tähistab välissegmenti Välissegment (inglise keeles outer segment, lühend OS) on silma võrkkesta fotoretseptor-rakkude spetsialiseeritud kompartiment, kus toimub suurem osa fototraduktsioonist retinaaliga seotud heptahelikaalse transmembraanvalgu rodopsiini või jodopsiini abil.
Kepikeste ja kolvikeste välissegmendi ehitus on erinev. Kepikeste välissegmendid on pikad ja kitsad ning piirnevad pigmentepiteeliga, mis fagotsüteerib irdunud, vanad membraanivirnad. Kolvikeste välissegmendid seevastu on – nagu ka kolvikesed tervikuna – kepikestest lühemad ja laiemad ning koonilise kujuga. Välissegment on ülejäänud rakuga seotud detsentraalse ripsme (connecting cilium, CC) kaudu. Selle liikumatu ripsme struktuuri moodustavad üheksa mikrotuubulite dupletti, mis paiknevad üheksanurkselt.
Peale selle on välissegmentidel kas palju membraani-"kettaid" (kepikestel) või membraani sissesopistisi (kolvikestes), milles paikneb rodopsiin (kolvikestel jodopsiinid) ning muud vajalikud valgud, sealhulgas transdutsiin, arrestiin ja cGMP fosfodiesteraas. Rodopsiin või jodopsiinid moodustavad üle 90% välissegmendi valkude massist ning on lähtepunktiks välise valgusärritaja muundumisel füsioloogiliseks signaaliks.
Parteide loend riigiti
Parteide loend riikide kaupa toob maailmas eksisteerivaid kui ka eksisteerimise lakanud parteide nimistu sorteerituna riikide järgi tähestikulises järjekorras.
Maaturism
pisi|296x296px|Matkatee [[Kakerdaja raba|Kakerdaja rabas]] Maaturism (ingl rural tourism) on turismi liik, mille korral külastavad turistid puhkamiseks ja reisimiseks maapiirkondi.
Maaturism tähistab väikese mahuga turismi väljaspool linnakeskkonda ning hõlmab mitmesuguseid majutus-, reisimis- ja puhkamisvõimalusi, näiteks jalgsi-, hobu-, kanuu-, jalgratta- ja suusamatku, loodus-, jahi- ja kalastusturismi, seiklus- ja kultuuriturismi, aga ka taluturismi.
Ajalugu
Maal puhkamine muutus populaarseks 19. sajandil, kui kõrg- ja keskklass hakkas rohkem linnast ja kodust välja sõitma, et näiteks sugulasi külastada, loodust nautida või oma valdusi üle vaadata. 20. sajandi keskel hoogustus see liikumisvahendite – autode, jalgrataste ja busside keskklassile kättesaadavaks muutumise mõjul veelgi. 1960. aastatel hakkas maaturism rahvusvahelistuma ja 1980. aastate lõpuks kujunes omaette maamajandusvaldkonnaks paljudes Euroopa riikides, näiteks Austrias, Saksamaal ja Rootsis. Maaturismi arenemise mõjul mitmekesistus maaettevõtlus, hakati looma uudseid töökohti, paranes elukeskkond, suurenes koostöö tegemise vajadus ning ääremaade elanikud said selles vallas sissetulekut.
Maaturism Eestis
Eestis on maaturismi populaarsus sõltunud palju okupatsioonidest ja ajaloo keerdkäikudest. Maaturismi taassünniks loetakse 1992. aastat, kui Eestimaa Talupidajate Keskliit andis välja 15 maamajutusettevõtet hõlmava turismitalude kataloogi. 2000. aastal asutati mittetulundusühing Eesti Maaturism, kes esindab 313 maaturismiettevõtet ning teeb koostööd riigi, kohalike omavalitsuste ja teiste organisatsioonidega, koolitab maaturismi ettevõtjaid, korraldab maaturismi turu-uuringuid ning esindab Eestit maaturismiüritustel. Tänapäeval on maaturism aasta-aastalt üha populaarsem, näiteks Lõuna-Eestis ja Saaremaal tegeleb pool maaelanikkonnast 30–35 protsendi ulatuses maaturismiga. Külastatumad turismipiirkonnad on loodus- ja maastikukaitsealad.
Maaturismi peamisi suundi on Eestis kolm:
Maaturismi arengu juures on suur roll maakonnakeskustesse loodud infopunktidel, kus vahendatakse kohalike teenusepakkujate kontakte, trükiseid ning ööbimis-, vabaaja- ja reisiteenuste võimaluste infolehti. Suurt rõhku pannakse ka matkaradade arendamisele ja taastamisele ning nende juurde puhkekohtade ja lõkkeplatside loomisele.
Taluturism
20. sajandist alates on Eestis maaturismi vallas olnud suur roll taluturismil. Sajandi kestel on selle sisu aga palju muutunud:
Talude arvukust on 20. sajandil palju mõjutanud moderniseerimine ja linnastumine, aga okupatsioonide ajal ka jagamine ja defitsiit. Kolhooside loomise järel suunati kogu talus teenitu kogukonnale ning linnadesse ja nende lähedale loodud tehaste mõjul muutus ka tööturg. Maaturism hakkas taas arenema pärast taasiseseisvumist, kui piirid avanesid ning rannikupiirkondade külastamist enam ei piiratud. 2014. aastal hakati taluturismi toetamiseks korraldama avatud talude päevi, kus talunikud tutvustavad huvilistele kohapeal oma tegemisi. 2021. aastal osales avatud talude päeval üle 300 talu.
Maaturismi mõjud
Maaturismi populaarsemaks muutumisel on olnud mitmesuguseid põhjusi. pisi|226x226px|A. H. Tammsaare muuseum Vargamäel Samas kaasneb maaturismiga ohte. pisi|Turistid [[Kamerun|Kamerunis]]
Vibrissid
Vibrissid võivad tähendada:
Vinh
Vinh on sadamalinn Vietnamis, Nghệ Ani provintsi halduskeskus. Asub Tongkingi lahe kaldal.
Linn oli varem tuntud ka nimede all Ke Van, Ke Vinh, Vinh Giang, Vinh Doanh ja Vinh Thi.
Friedrich Gustav Arvelius
Friedrich Gustav Arvelius (5. veebruar (ukj 16. veebruar) 1753 Tallinn – 13. juuli (ukj 25. juuli) 1806 Tallinn) oli saksa päritolu eesti kirjanik. Ta kasutas pseudonüümi Sembard.
Elulugu
Friedrich Gustav Arvelius põlvnes Soome päritolu suguvõsast. Ta sündis 1741. aastast Viru-Nigulas pastoriks olnud Friedrich Immanuel Arveliuse (1716–1780) ja Augusta Johanna Frieselli (1731–1806) pojana. Tema lapsepõlv möödus Viru-Nigula kiriklas.
Ta õppis Tallinna Toomkoolis (1769–1771) ja seejärel Leipzigi Ülikoolis usuteadust ja filoloogiat. Kooli lõpetamisel siirdus tagasi Eestisse, oli aastatel 1780–1790 Virumaal Kiikla mõisas koduõpetaja ning alates 1790. aastast Tallinna gümnaasiumi professor. Aastatel 1792, 1796, 1799 ja 1803 oli ta Tallinna gümnaasiumi rektoriks.
Kirjanduslik pärand
Tema peamiseks tööks on saksa keelest eesti keelde tõlgitud jutud ja luuletused, mis olid õpetlikud ja talurahvast manitsevad. Arvelius kirjutas ka saksakeelse näidendi "Elisa" ning artikleid eesti keele arengu kohta.
Perekond
Arvelius oli abielus Ohtu mõisast pärit Katharina Kurselliga. Nende tütar Katharina Wilhelmine Arvelius (1800–1869) abiellus 1823. aastal Eestimaa maanõuniku, ohvitseri ja Palmse mõisniku Carl Magnus von der Pahleniga. Tema noorem vend Martin Heinrich Arvelius (1760–1799) oli jurist, luuletaja ja näitekirjanik.
Vicente Aleixandre
Vicente Pío Marcelino Cirilo Aleixandre y Merlo (26. aprill 1898 Sevilla – 14. detsember 1984 Madrid) oli hispaania luuletaja. 1977. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Elulugu
Vicente Aleixandre isa oli raudteeinsener. Vicente lapsepõlv möödus Málagas. Alates 1909. aastast elas ta Madridis, kus ta ka õppis õigusteadust ja majandusteadust. Ta tahtis hakata kaupmeheks, kuid pidi sellest tervislikel põhjustel loobuma. Alates 1925. aastast pühendus ta täielikult kirjandusele.
1922. aastal tutvus ta Madridis Ateneos Rafael Albertiga, keda peetakse Aleixandre kõrval üheks tähtsamaks 1927. aasta põlvkonna esindajaks.
Noil aastail oli tal kirglik armusuhe näitleja Carmen de Granadaga. Ta reisis Portugalis, Inglismaal, Šveitsis ja Prantsusmaal. Ta hakkas salamisi luuletama. Tema esimene luuletus oli "Ámbito".
1934. aastal sai ta luulekogu "La destrucción o el amor" eest Hispaania riikliku kirjandusauhinna.
Et tema teostel oli fašismivastane iseloom, oli ta aastatel 1936–1944 avaldamiskeelu all. Tema teosed ilmusid põranda all.
Looming
Vicente Aleixandre teoste põhjal liigitatakse tema loometee tavaliselt kolmeks perioodiks.
Varajases loomeperioodis oli ta sürrealismi mõju all. Tema teostele oli omane individualism, pessimism ja hermeetiline keel. See periood kulmineerus luulekoguga "Sombra del paraíso" ("Paradiisi vari").
Hiljem muutus tema keel arusaadavamaks. Tolle perioodi peateosed on "Südame ajalugu" (Historia del corazón) ja "En un vasto dominio".
Hilisloomingus on üha enam juttu lähenevat surmast, millest ta kõneleb rahulikul ja traagilisel toonil. Selle perioodi luulekogud on "Poemas de la consumación", "Sonido de la guerra" ja "Diálogos del conocimiento".
Pärnu maakond
Pärnu maakond ehk Pärnumaa on Eesti 1. järgu haldusüksus. Pärnu maakond hõlmab enamiku ajaloolise Pärnumaa alasid ning osa vanast Läänemaast.
Pärnu maakond asub Edela-Eestis. Pärnumaa naabermaakondadeks on loodes Lääne maakond, põhjas Rapla maakond, kirdes Järva maakond, idas Viljandi maakond, läänes Saare maakond. Lõunas piirneb Pärnu maakond Lätiga. Kõrgeim koht on Rehemaa mägi (80,8 m).
Kohalikud omavalitsusüksused
Pärnu maakonnas on seitse omavalitsusüksust: Häädemeeste vald, Kihnu vald, Lääneranna vald, Põhja-Pärnumaa vald, Pärnu linn, Saarde vald ja Tori vald.
Demograafilised näitajad
Arvestuslikult seisuga 1. jaanuar 2023 oli Pärnu maakonnas 87 418 elanikku. Neist 47,0% olid mehed ja 53,0% olid naised. Sündimuse üldkordaja 2022. aastal oli 8,50‰, suremuse üldkordaja 15,19‰ ja loomulik iive −6,69‰. 87,30% elanikest olid eestlased, 5,59% venelased, 3,16% ukrainlased ja muud rahvused 3,95%. Alaealisi (vanuses 0–14) oli 16,18%, tööealisi (vanuses 15–64) 61,42% ja pensioniealisi (65 ja vanemad) 22,40%. Rahvastiku tihedus oli 16,1 in/km².
Arvestuslikult seisuga 1. jaanuar 2009 oli Pärnu maakonnas 88 466 elanikku. Neist 46,3% olid mehed ja 53,7% olid naised. Sündimuse üldkordaja 2009. aastal oli 11,56‰, suremuse üldkordaja 12,12‰ ja loomulik iive −0,55‰. 87,63% elanikest olid eestlased ja 9,11% venelased. Alaealisi (vanuses 0–14) oli 14,79%, tööealisi (vanuses 15–64) 66,69% ja pensioniealisi (65 ja vanemad) 18,52%. Töötuse määr oli 6,2%. Rahvastiku tihedus oli 18,4 in/km².
Asustusüksused
Pärnu maakonnas on 4 linna, 5 alevit, 9 alevikku ja 395 küla.
Linnad: Kilingi-Nõmme, Lihula, Pärnu, Sindi
Alevid: Lavassaare – Paikuse – Pärnu-Jaagupi – Tootsi – Vändra
Alevikud: Are – Audru – Häädemeeste – Paikuse – Sauga – Tihemetsa – Tori – Tõstamaa – Virtsu – Võiste
Ajalugu
Pärnumaal muinasmaakonda ei eksisteerinud. Asehalduskorra likvideerimise järel moodustati Pärnu-Viljandi kaksikmaakond ning uuesti eraldatud Pärnu kreis moodustati 1888. aastal. Pärnu maakonna identiteet hakkas kujunema alles pärast maakonna järjekordset ümberjagamist 1888. aastal. Venemaa keisririigi Liivimaa kubermangu Pärnu kreis ehk maakond koosnes Audru, Halliste, Häädemeeste, Karksi, Mihkli, Pärnu, Pärnu-Jakobi, Saarde, Tori ja Tõstamaa kihelkonnast.
12. aprillil (30. märts vkj) 1917 kinnitas Venemaa Ajutine Valitsus määruse "Eesti kubermangu administratiivse valitsuse ja kohaliku omavalitsuse ajutise korra kohta", millega seni Liivimaa kubermangu kuulunud Pärnu maakond liideti autonoomse Eestimaa kubermanguga.
pisi|left|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]]
1934. aastal oli Pärnu maakonna pindala 5228 km², elanikke 70 906 (1922) ja 68 798 (1934), enne 1939. aastat oli maakonna pindala 5231 ruutkilomeetrit. 1939. aastani oli Pärnu maakonnas 41 valda ja aastatel 1939–1950 22 valda.
1939. aasta vallareformiga likvideeriti Pärnu maakonnas Jõõpre, Jäärja, Kaelase, Kilingi, Koonga, Laatre vald, Pati, Penuja, Polli, Pornuse, Pöögle, Suigu, Taali, Talli, Uue-Kariste, Uue-Vändra, Uulu, Vana-Kariste, Vana-Vändra, Vee, Viluvere, Volveti, Võlla, Änge vald ning moodustati Abja, Are, Audru, Halinga, Häädemeeste, Kaisma, Kihnu, Laiksaare, Lelle, Orajõe, Paikuse, Rajangu, Saarde, Sauga, Seliste, Soontaga, Tahkuranna, Tali, Soontaga, Tori, Tõstamaa, Vändra vald.
1950. aastal jagati Pärnu maakond Kilingi-Nõmme ja Pärnu rajooniks ning osa maad said Abja, Lihula, Pärnu-Jaagupi ja Vändra rajoon. 1957. aastal ühendati Pärnu rajoon vabariikliku alluvusega Pärnu linnaga. 1959. aastal liideti Pärnu linnapiirkonnaga Pärnu-Jaagupi, Häädemeeste ja Ikla ümbrus ning 1961. aastal Koonga ja Varbla külanõukogu. 1962. aastal taastati Pärnu rajoon.
1990. aastal 1. jaanuarist moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Pärnu rajooni piires Pärnu maakond.
1995. aastal ühines Pärnu-Jaagupi vald Halinga vallaga, 2005. aastal Kilingi-Nõmme linn ja Tali vald Saarde vallaga, 2009. aastal Kaisma vald Vändra vallaga ning 2013. aastal Lavassaare vald Vändra vallaga. Eesti omavalitsuste haldusreformiga moodustati Pärnu maakonnas Häädemeeste vald, Lääneranna vald, Põhja-Pärnumaa vald, Pärnu linn, Saarde vald ja Tori vald. Haldusreformieelsetes piirides säilis Kihnu vald. Haldusreformi järel kuuluvad Lääneranna valla koosseisus Pärnu maakonda ka varem Lääne maakonda kuulunud Lihula ja Hanila valla alad.
Pärnu maavalitsuse töö lõpetati 1. jaanuarist 2018. aastal seoses Eesti omavalitsuste haldusreformiga, samuti kaotati Pärnu maavanema institutsioon.
Välislingid
🇪🇪
August Jansen
August Jansen (24. september (vkj)/ 6. oktoober 1881 Allikukivi, Voltveti vald, Pärnumaa – 23. jaanuar 1957 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
Ta kasutas pseudonüümi Jaan Seen.
Elukäik
August Jansen sündis Allikukivi kalevivabriku kangru ning ühtlasi harrastusnäitleja ja teatridekoraatori perekonnas. 1886. aastal suri kunstniku isa ning ema kolis Narva. August Jansen õppis aastatel 1894–1895 Narva algkoolis, töötas ühtlasi linavabrikus ja hiljem joonestajana kalevivabrikus ning seejärel aastani 1898 Stieglitzi kunstikooli Narva filiaali õhtustel joonistuskursustel.
1917. aastal jõudis haiguse tõttu sõjaväeteenistusest vabastatud Jansen tagasi kodumaale. 1918. aastal asus ta alaliselt elama Tallinna, kus hakkas tööle õpetajana Tallinna Õpetajate Seminaris. 1919. aastal kutsus ta Tartus koos skulptor Anton Starkopfiga kokku eesti kunstnike I kongressi ning 1921. aastal Tallinnas eesti kunstnike II kongressi, kus pandi alus kunstnike üldorganisatsioonile. Jansen kuulus hulk aastaid 1922. aastal asutatud Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingu juhatusse ning oli 1930–1936 selle esimees. Ta oli ka üks kultuurkapitali seaduse väljatöötajatest, KKSKV liige ning aastatel 1925–1926 ja 1928–1929 juhatuse esimees.
Esimese õppereisi tegi Jansen 1924. aastal Itaaliasse, peatudes pikemalt Roomas, 1929. aastal viibis ta Pariisis ja Hispaanias. 1940. aastal oli ta Kristjan Raua nimelise kunstiaasta peakomitee esimees.
Jansen töötas Peterburi, Rakvere ja Tallinna koolides joonistusõpetajana. 1927. aastast töötas ta õpetajana Riigi Kunsttööstuskoolis. 1942. aastal vallandati ta tolleks ajaks Tallinna Kujutava ja Tarbekunsti Kooli nime kandva õppeasutuse õppejõu kohalt. 1946. aastal sai ta Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi professoriks. 1956. aastal läks August Jansen pensionile ning suri aasta hiljem.
1925 ehitas Jansen koos kunstnike Peet Areni ning Karl Burmaniga Kadriorgu Peeter I tallide kohale nn "kunstnike koloonia" ehk ateljee, kus elas ja töötas. 28. augustil 1941 süütas Tallinna Töölispolk need hooned põlema. Tulemöllus hävis Janseni ateljee koos suure hulga tema loominguga. Kunstnik kolis seejärel koos perekonnaga Harjumaale Põllkülla.
pisi|August Janseni mälestuskivi
Looming
Jansen hakkas näitustel osalema 1910. aastal, esinedes Tallinna Eesti Kunstiseltsi näitusel, kus ta sai tähelepanu oma realistliku žanrimaaliga "Kirikuteel". Hiljem võttis osa pea kõigist suurematest Eesti kunstinäitustest nii Tallinnas, kui ka Tartus ning kõikidest eesti välisesindusnäitustest. Laiema tunnustuse osaliseks sai ta esmakordselt 1913. aastal, mil Tallinna Börsisaalis olid välja pandud Janseni triptühhon "Tallinna raekoja interjöör" ja "Kalevipoeg kivi viskamas". Eeposeainelise teose maalis Jansen 1912. aastal, mil Eesti Rahva Muuseumi rajamine oli täies hoos, ning eesti ainelise vanavara kogumisele osutati suurt tähelepanu.
Esimestel iseseisvatel loominguaastatel akadeemia lõpetamise järel lähtus kunstnik oma teostes juugendist ja rahvusromantismist. 1922. aastast tegeles Jansen eesti kunstielu organiseerimisega ning leidis end peagi esindusmaalija rollist. Ta sai tellimusi mitme monumentaalmaali loomiseks, mis enamuses on hävinud. Eesti Kunstimuuseumis on säilinud lünettmaalid "Töö" ja "Võit" Toompea lossi Valgele saalile.
1930. aastail sündis kunstnikul portreesid ja maastikumaale, mis kuuluvad tema loomingu tippteoste hulka, ennekõike tema perekonnaliikmete portreed ("Tütarlaps õlgkübaraga"). Portreedes eelistas Jansen neutraalseid jooni, kuid vahel ühendas elavalt nii portree kui maastiku. Jansenite pere 1932. aastal valminud suvekodu Põllkülas oli kohaks, kus kunstnik sai pühenduda looduse maalimisele eri päeva- ja aastaaegadel.
August Jansen joonistas ka karikatuure, mida avaldati satiiriajalehtedes Matsi poeg Mats (1908) ja Kilk (1912–1914). Lisaks on ta loonud ka skulptuure ja keraamikat.
1932. aastal andis EKKKÜ August Janseni 50. juubeliks välja tema monograafia, mille autoriks oli Jaan Pert. 2021. aastal andis kunstiteadlane Mai Levin koostöös Allee galeriiga kunstniku 140. sünniaastapäeva puhul välja lühimonograafia ja näituse kataloogi.
Isiklikku
Tema tütar oli ajaloolane Ea Jansen, väimees ajaloolane Heldur Palli ja tütrepoeg on õigeusu preester Mattias Palli.
Vanajärv
Vanajärv (ka Luke Vanajärv) on väikejärv Tartumaal Nõo vallas Lukel. Vanajärv kuulub makrofüüdijärvede klassi.
Vanajärvest saab alguse Luke oja.
Czesław Miłosz
pisi|Czesław Miłosz Czesław Miłosz (30. juuni 1911 Šeteniai – 14. august 2004 Kraków) oli poola kirjanik. 1980. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Minose kultuur
pisi|Minose kultuuri mõjusfäär mükeenelaste invasiooni ajal Minose kultuur (ka minoiline kultuur või Kreeta kultuur) oli pronksiaegne kultuur, mis kujunes Kreetal ja teistel Egeuse mere saartel. Selle levikuperiood jääb hinnanguliselt vahemikku 3650–1400 eKr. Kultuur avastati taas XX sajandi alguses; suure töö tegi selle juures ära briti arheoloog Arthur Evans. Ajaloolane Will Durant on sellele kultuurile viidates öelnud, et see on "esimene lüli Euroopa tsivilisatsiooni ahelas". Minose kultuur on osa laiemast Egeuse kultuurist.
Enne aastat 5000 eKr pole Egeuse piirkonnast leitud arenenud põllumajanduse jälgi, aga pärast nende ilmumist neoliitikumis tekkisid seal ka esimesed märgid tsivilisatsioonist. Nimetus "Minose kultuur" tuleneb mütoloogilise kuninga Minose nimest. Minost seostati Kreeka mütoloogias Minotaurose ja labürindiga, mida Evans seostas suurima Minose kultuuri asulakohaga Knossoses. Homerose järgi olevat Kreetal kunagi asunud 90 linna.
Minose kultuuri esindajad olid valdavalt kaupmehed, kes kauplesid meretaguste maadega. Parimaks dateerimisvahendiks on nende keraamika. Kuna nad olid kaupmehed ja kunstnikud, ulatus nende kultuuri mõju kaugele väljapoole Kreetat – üle Küklaadide Egiptuse Vanasse riiki, vaske tootvale Küprose saarele, selle taga asuvasse Kaananisse ja Levanti ning Anatoolia aladele. Santorini saarel asuv ja Thira vulkaani purske tagajärjel hävinud Akrotiri linn on üks selle kultuuri rikkalikumaid leiupaikasid.
Minose kultuuri kasutatud keel ja nende kirjaviis (Lineaarkiri A) on siiamaani dešifreerimata. Üldiselt arvatakse, et minoilise perioodi Kreetal sisekonflikte enne mükeene kultuuri praktiliselt ei olnud. Thira vulkaani purse ja mükeenelaste relvastatud sissetung on kaks peamist teooriat, mis seletavad Minose kultuuri kadumist aasta 1400 eKr paiku.
Nimetus
Termin "minoiline" viitab müütilisele Knossose kuningale Minosele. Pole selge, kes selle termini esimest korda kasutusele võttis. Tavaliselt arvatakse, et termini lõi kultuuri avastanud arheoloog Arthur Evans (1851–1941) ise. Ta avastas Knossoses suure paleekompleksi, mida seostas mütoloogilise labürindi ja kuningas Minosega. Siiski kasutas Karl Hoeck terminit Das Minoische Kreta juba aastal 1825 oma suurteose "Kreta" teises köites. Teadaolevalt on see ka esimene kord, kus Kreeta ajaloo vanimat perioodi kirjeldatakse sellise sõnaga. On äärmiselt tõenäoline, et Evans oli seda raamatut lugenud, ja seega ta ilmselt lihtsalt jätkas omaenda leidude kirjeldamisel selle termini kasutamist. Evans ise ütles termini kasutuselevõtu kohta nii:
Evans ei väida, nagu oleks ta selle termini leiutanud, tema on soovitanud seda terminit kasutada. Hoecki teoses on selle terminiga kirjeldatud Kreeta ajaloo mütoloogilist perioodi. Tal ei olnud aimugi, et selle perioodi kohta võiks olla ka arheoloogilist materjali. Evansi aastal 1931 tehtud väidet, et seda terminit enne teda ei kasutatud, on oma uuringutes vaidlustanud nii Karadimas kui ka Momigliano. Lisaks Hoeckile kasutas seda terminit veel Arthur Milchhöfer aastal 1883. Arheoloogilises kontekstis võib Evansi väidet aga tõeseks pidada. Kuna tema selle kultuuri avastas ja nii ei olnud seda terminit kultuuri kohta varem kasutada võimalik, võib teda selle arheoloogilise termini loojaks pidada.
Kreeta mütoloogias
pisi|vasakul|Zeusi sünnikohaks peetud koobas Ida mäel
Kreeklaste ja kreetalaste seoseid kajastavatest müütidest tuntuim on müüdid Minosest ja Theseusest, kes käis Kreetal. Seal tuli tal võidelda Daidalose rajatud labürindis Minotaurosega. Daidalos ja tema poeg Ikaros olevat tasuks tehtud töö eest aga Kreetal vangistatud, kust nad põgenesid Daidalose meisterdatud lennuaparaadi abil. Theseuse loos kirjeldatud Ateena ja Kreeta vahelise konflikti aluseks oli Minose poja Androgeose hukk Ateenas toimunud panatenaiadel; Theseus olevat aga abiellunud Minose tütre Ariadnega.
Samuti on Kreetaga seotud müüt Zeusi sünnist Kreetal asuval Ida mäel, teise loo kohaselt Dikti mäel. On arvatud, et lugu Zeusi ja Kronose vahelisest võimuvõitlusest kajastab tumedasse ajajärku jäänud verist usunditevahelist konflikti ja usuvahetust, mis lõppes Zeusi kummardajate võiduga. Vähem tuntud müüdi kohaselt olevat Zeus ka Kreetal surnud; tema haud asuvat Juktase mäel, kus asub minose kultuuri tempel.
Legendide kohaselt olevat saare esimene kuningas olnud kureetide järglane Cres. Kreeklased olevat saarele viinud ja selle vallutanud Doruse poeg Tectamus. Hilisematest valitsejatest on legendides juttu Minose isast Asterionist.
Minose järglasena sai Kreeta valitsejaks Katreus. Oraakel ennustas talle, et üks ta oma lastest tapab ta. Kuigi ta püüdis seda ennustust salajas hoida, kuulis tema poeg Altaemnes sellest ja lahkus koos oma õega Kreetalt. Diodorus Siculuse variandi kohaselt ennustati hoopis Altaemnesele, et ta oma isa tapab. Katreus purjetas hiljem kadunud poega otsima, ent Rhodosel peeti tema laeva piraatide laevaks; tekkinud lahingu käigus surmas saarele pagenud Altaemnes oma isa.
Teine valitseja oli Deukalion, kes oli samuti Minose poeg, üks argonautidest ja üks neist, kes läksid küttima Kalydoni metssiga. Tema poeg Idomeneus osales Trooja sõjas. Pärast sõja lõppu jäi Idomeneuse juhitud laevastik koduteel tormi kätte, milles hävisid 79 laeva 80-st. Idomeneus tõotas pääsemise puhul ohverdada Poseidonile esimese Kreetal kohatud elusolendi. Selleks osutus ta aga enda poeg Idamantes. See, kas ta poja ohverdas või mitte, on loo eri versioonides esitatud erinevalt. Ühes versioonis oli kogu ta pere valmis end ohverdama, misjärel Poseidon leebus ja jättis kõik ellu. Enamikus müüdiversioonides pagendati Idomeneus Kreetalt: kas tegeliku pojatapu tõttu või seepärast, et vahepeal oli võimu enda kätte haaranud uus valitseja Leukos.
Kronoloogia ja ajalugu
1909. aastal koostas saksa arheoloog Diedrich Fimmen võrdleva tabeli, kus viis minose kultuuri jaotuse vastavusse egiptuse kronoloogiaga.
Teise dateeringusüsteemi pakkus välja Kreeka arheoloog Nicolas Platon, kes võttis aluseks lossidena tuntud Knossose, Malia, Phaistose ja Kato Zakrose paleekomplekside arhitektuurilise arengu. Tema jagas Minose kultuuri paleede-eelseks, eelpaleeliseks, uuspaleeliseks ja paleedejärgseks perioodiks. Nende kahe süsteemi omavahelised suhted on ära toodud kõrvalolevas tabelis; lisatud on ka Warreni ja Hankey aastal 1989 tehtud hinnangud nende perioodide ligilähedaste ajavahemike kohta.
Katastroofiliste tagajärgedega Santorini (Thera) vulkaani purse leidis aset perioodis LM IA. Katsed leida vulkaanipurske aeg absoluutses kronoloogias on andnud vastuolulisi tulemusi. Radiosüsiniku meetod on andnud tulemuseks XVII sajandi lõpu enne Kristust, mis ei ole aga kooskõlas arheoloogide hinnangutega, kes traditsioonilist egiptuse kronoloogiat kasutades paigutaks selle sada aastat hilisemaks, ajavahemikku 1525–1500 eKr.
Ajalugu
Hiljuti on leitud kivist tööriistu, mis tõendavad, et inimesed (kas mõned väljasurnud Hominini triibuse esindajad või varajane inimene ise) jõudsid Kreetale 130 000 aastat tagasi. Viimase viibimine Kreetale on siiski tõendatav alles viimase 10 000 – 12 000 aasta jooksul.
Mesoliitikumist on leitud koopamaalinguid, samuti ka esimeste hoonete jäänuseid. toonased asukad olid kütid ja korilased; hiljem lisandus neile ka põlluharimisega tegelevat elanikkonda. kaks kogukonda eksisteerisid kõrvuti veel neoliitikumiski.
Vanimad Kreetalt leitud tänapäeva inimese jäänused pärinevad ligikaudu aastal 7000 eKr elanud neoliitikumi põllumeeste kogukonnast. Tänapäeva kreetalaste DNA haplogruppide analüüs näitab, et neil on kreeklastega ühised ja ilmselt kas Anatooliast või Levandist saabunud esivanemad. Neoliitikumis elati külades – kalurite asulad paiknesid mere kaldal, sellal kui viljakas Mesara tasandik oli põllumeeste asupaigaks. Tööriistade valmistamiseks kasutati puitu ja laialt levinud kohalikke kive - paasi, serpentiini, kiltkivi.
pisi|Phaistose lossikompleksi varemed
Pronksiaeg algas Kreetal ligikaudu aastal 2700 eKr. Kolmanda aastatuhande lõpus eKr kujunesid mitmed külad kaubanduse ja käsitöö keskusteks. See võimaldas ülemkihtidel kujuneda ühiskonna liidriteks ja laiendada oma mõjuvõimu. Tõenäoliselt asendusid just sellel perioodil kohalikud võimulolijad monarhistlike võimuesindajatega – mis oli ka suurte lossikomplekside rajamise eelduseks. Juba varajasel pronksiajal (3500–2600 eKr) hakkas Minose kultuur Kreetal kujunema mõjuvõimsaks tsivilisatsiooniks.
Algselt erinesid matusetüübid eri Kreeta osades radikaalselt. Kreeta lõunaosas olid valdavad kuppelhauad. Sealt on neid leitud 75, aga kogu saarelt on neid leitud vaid 95. Perioodi MMIA lõpuks oli taoliste haudade rajamine lõppenud. Kuppelhaudade perioodil võib hauapanuste ja hauastruktuuride sarnasuse tõttu oletada, et enne paleede rajamist puudus Minose kultuuris hierarhia.
Ülejäänud Kreetal oli valdav laipade matmine looduslikesse õõnsustesse, nende puudumisel aga rajati tehislikud koopad. Agía Photia nekropolis on näiteks 250 tehislikult rajatud koobast, mida matustel kasutati. Selle kompleksi juures on märgata Küklaadide tsivilisatsiooni mõju. Põhja-Kreetal hakati perioodil EMIA rajama täisnurkse põhiplaaniga haudmajasid. Surnu asetati seal pearuumi, hauapanused kõrvalruumi.
MM II ajastu lõpus (aasta 1700 eKr paiku) tabasid Kreetat suured rahutused. Need võisid olla suure maavärina tagajärjed, aga võimalik on ka Anatoolia päritolu invasioon. Sel ajal hävisid Knossose, Phaistose, Malia ja Kato Zakrose lossid. Uuspaleelise perioodi alguses kasvas rahvaarv taas, lossid ehitati varasematest uhkematena taas üles ja üle kogu saare tekkisid uued asulad. See periood (XVII–XVI sajand eKr, MM II, uuspaleeline periood) oli Minose kultuuri tipuks. Aasta 1600 paiku eKr tabas maad taas mingi katastroof, tõenäoliselt Thera vulkaani purse. Minose kultuuri kandjad ehitasid pärast seda lossid taas üles, kuigi muudetud kujul.
Minose kultuuri mõju näitavad arvukad hinnalised Minose kultuuri käsitööesemed, mida võib Kreeka mandriosast leida. Äärmiselt tõenäoliselt olid Mükeene valitsejad kaubandussidemete kaudu Minose kultuuri ühendatud. Aastaks 1700 oli Kreeka maismaa kultuur Minose tsivilisatsiooni mõjul saavutanud uue arengutaseme. Minose kultuuril olid tihedad sidemed ka Egiptusega. Egiptuse linnadest on leitud minoilist keraamikat ja ka Minose kultuur vedas Egiptusest sisse mitmesuguseid kaupu, sealhulgas papüürust, arhitektuurialaseid ja kunstilisi ideid. Egiptuse hieroglüüfid olid ka aluseks Minose hieroglüüfidele, millest hiljem kujunesid välja ka lineaarkiri A ja lineaarkiri B. Bengtson on näidanud ka Minose kultuuri mõju Kaanani päritolu esemetele.
Umbkaudu aastal 1450 eKr saabus minose kultuuri ajalukku oluline murrang, mis oli ilmselt põhjustatud mingi loodusõnnetuse, tõenäoliselt maavärina tõttu. Selle põhjuseks on ka peetud Thera vulkaani purset, ent nende dateerimine on andnud vastuolulisi tulemusi. Sel ajal hävisid mitmed olulised lossid, sealhulgas Mallia, Tylissos, Phaistos, Hagia Triada; hävisid ka Knossose elurajoonid. Knossose loss näib olevat sellest peaaegu puutumata jäänud. Selle tagajärjel suutis Knossos laiendada oma mõju üle suurte Kreeta alade, kuni selle hävitas Mükeene kultuur.
Aastaks 1420 eKr olid Minose kultuuri lossid langenud mükeenelaste kontrolli alla. Teiste allikate kohaselt leidis see aset alles aastaks 1375 eKr. Vallutajad kohandasid ka Minose kultuuri lineaarkirja A oma kreeka keelele vastavaks, nii et tekkis lineaarkiri B. Esimene taoline arhiiv on perioodist LM II pärinev kaarikuteplaatide kamber. Üldiselt kippus mükeene kultuur Minose kultuuri hävitamise asemel seda säilitama, hoides alal ka kreetalaste religiooni ja kunsti. Ka kasutasid nad ära Minose kultuuri bürokraatiat ja majandusstruktuure.
Pärast sajandipikkust taastumisaega tabas enamikku Kreeta linnadest ja lossidest XIII sajandil enne Kristust langus (LHIIIB/LMIIIB). Viimased arhiivid, kus kasutati lineaarkirja A, pärinevad perioodist LMIIIA.
Knossos jäi saare administratiivseks keskuseks kuni XII sajandi keskpaigani enne Kristust. Viimaseks Minose kultuuri leiupaigaks oli Karfi kindlustatud mägi, varjupaik, kus Minose kultuur kestis peaaegu rauaajani välja.
Pärast minose kultuuri kadumist saabus Kreetale nagu ka ülejäänud Kreekasse tume ajajärk (1100–750 eKr), mille kohta meil on vähe teadmisi.
Geograafia
pisi|Akrotirist leitud fresko linna ja laevastikuga
Kreeta on mitmete looduslike sadamakohtadega mägine saar. Paljudes Minose kultuuri leiupaikades on selgeid märke maavärinate põhjustatud purustustest, samuti on ka kogu saare randadel tõendeid tektooniliste protsesside käigus aset leidnud maapinna kerkimisest ja vajumisest.
Homerose järgi olevat Kreetal asunud 90 linna. Lossikomplekside järgi otsustades jagunes saar Minose kultuur haripunktil vähemalt kaheksaks poliitiliseks üksuseks. Arvatakse, et saare põhjapiirkondi valitseti Knossosest, lõunaosa keskuseks oli Phaistos, saare idaosa kesksed piirkonnad allusid Maliale, idatippu haldas Kato Zakros ja saare läänepoolseima osa keskuseks oli Chania. Lisaks neile on leitud veel ka väiksemaid paleekomplekse.
Tähtsamad Minose kultuuri arheoloogilised leiukohad:
Knossose elanike arvu on hinnatud 1300–2000 inimesele aastal 2500 eKr, 18 000 inimesele aastal 2000 eKr, 20 000 – 100 000 inimesele aastal 1600 eKr, ja 30 000 inimesele aastal 1360 eKr.
Minose kultuur väljaspool Kreetat
pisi|Minose kultuuri leidude seast pärinev vasetükike
Minoslased olid kaupmehed ja nii ulatusid nende kultuurilised kontaktid kaugele väljapoole Kreetat – Egiptuse Vanasse riiki, vaske tootvale Küprose saarele, selle taga asuvasse Kaananisse ja Levanti ning Anatoolia aladele. Aastal 2009 avastati Iisraelist Tel Kabri kaananlaste palee väljakaevamistelt minoilises stiilis freskoid ja Minose kultuuri poolt toodetud esemeid. Iisraeli arheoloogide hinnangul oli Minose kultuur selle kaananlaste linnriigi tugevaim väline mõjutaja; küll on see aga ainus Minose kultuuri mõjudega linn Iisraeli aladel.
Minose kultuuris kasutatud keraamikastiilid ja tehnoloogiad avaldasid ka mõju ülejäänud Hellasele. Minose kultuuri levikualaks on Thíra saared, aga varaseimaks Minose kultuuri "kolooniaks" võib pidada Kytheral asunud Kastri linn, EMII perioodil Minose kultuuri mõjusfääri sattunud linna Kreeka maismaa lähistel. See jäi Minose kultuuri leiukohaks tervelt tuhandeks aastaks, kuni viimaks sattus XIII sajandil eKr mükeenelaste okupatsiooni alla. Minose kultuur asendas seal varem õilmitsenud mandrilise päritoluga varajase pronksiaja kultuuri, muutes selle nii esimeseks Minose kultuuri asulapaigaks väljaspool Kreetat.
Metafüüsika 1
'''"Metafüüsika" 1. raamat ehk "Metafüüsika" raamat Α''' on Aristotelese teose "Metafüüsika" esimene raamat.
Minose kultuur
Minose kultuur väljaspool Kreetat
Minose kultuuri mõjusfääris olid ka Küklaadid, neist Kreetale lähemal asunud Karpathos, Saria ja Kasos olid samuti pronksiaja keskpaigast alates minoslaste kolooniad või Minose kultuuri kaupmeeste asulakohad (periood MMI–MMII). LMI perioodil enamik neist hüljati, aga Karpathos jäi Minose kultuuri mõjusfääri kuni pronksiaja lõpuni. Adolf Furtwängler oletas ka, et Minose kultuuri mõjusfääri kuulus Aígina, ent see oletus on praeguseks kõrvale lükatud. Minose kultuuri koloonia asus ka Rhodose saarel Ialysoses.
Minose kultuuri mõjud ei ulatu mitte üksnes Küklaadidele, vaid ka selle mõjusfääri jäid ka Melose saar ja Mileetos. Kaugemad mõjud ulatusid Küprosele ja Egiptusse. XV sajandil eKr maaliti Teebas pilte, kus kujutati minoslaste välimusega inimesi. Nende juures olevad kirjad seletavad, et need inimesed tulid Keftiust või mere keskel asuvatelt saartelt. Tegemist võib olla kas kinke toovate minose kaupmeeste või ametnikega. Uue riigi ajal (umbes 1400 eKr) rajati Avarisesse lossikompleks, mis sarnaneb väga Kreeta lossikompleksidega.
Läänes olid Minose kultuuril tihedad sidemed Sitsiilia ja Sardiiniaga, mis varustasid Kreetat metallidega, samas kui Kreeta pakkus nende vastu valmistoodangut; vaid väga üksikud sealse päritoluga esemed jõudsid Kreetale.
Mitmest Kreetal asuvast leiupaigast on leitud viiteid, et tegemist oli väljapoole suunatud kultuuriga. nii näiteks asub Kato Zakrose lossikompleks 100 meetri kaugusel tänapäeva rannajoonest. See asus lahe kaldal ja sealsed rikkalikud leiud ning töökodade arvukus viitavad sellele, et tegemist oli kaupade importimise ja eksportimise keskusega. Seda rõhutab ka sage mere kujutamine Minose kultuuri kunstis, sealhulgas ka Akrotiri läänepoolseima maja freskol nr 5, mis kujutab laevastikku. Samas on Minose kultuur varasemas järgus siiski saarega seotud ja selle mõju mandrialadele enne pronksiaega puudus. Erandiks on Hispaania ja Portugali lõunarannik, kuhu asusid Minose kultuuri esindajad ligikaudu aastal 5600 eKr.
Rahvastik
Palju on tsiteeritud Homerose "Odüsseiast" pärit Kreeta kirjeldust, mille järgi seal oli 90 linna ning mitmesuguseid rahvaid ja keeli:
Need värsid käivad küll hilisema aja kohta (umbes 1200 eKr) ning pandi kirja 8. sajandi lõpus eKr, kuid juba Minose kultuuri ajal võisid kaubandussidemete ja sõjaliste kokkupõrgete tõttu olla saarele jõudnud erinevad rahvad. Mainitud on eteokreetalasi (põliskreetalasi), küdoone, ahhailasi, pelasge ja doorlasi. Strabon peab oma teoses "Geographika" eteokreetalasi ja küdoone tõenäolisteks põliselanikeks, doorlasi aga hiljem sisserännanuteks. Tänapäeval arvatakse, et doorlaste sissetung Kreetale leidis aset pärast 12. sajandit pKr, seega pärast Minose kultuuri ajastut. Ahhailasi samastatakse sageli Mükeene kultuuriga, mis võttis 15. sajandi 2. poolel eKr Kreetal võimu üle ning jättis jälje paleedejärgsele ajajärgule. Pelasgideks nimetatakse aga Balkani poolsaare lõunaosa tõenäoliselt mittekreeklastest rahvarühmi, kes võisid olla Kreeka põliselanikud.
Põllumajandus ja elatustase
Minoslased kasvatasid veiseid, kodukitsi, lambaid ja sigu, põllukultuuridest aga nisu, otra, hiirehernest ja kikerhernest. Kultuurtaimedest esinesid neil veel viinapuud, viigipuud, õlipuud ja moonid, viimaseid kasvatati seemnete ja võib-olla ka oopiumi saamiseks. Minoslased hakkasid kasvatama ka mesilasi. pisi|Terrakotastiilis härjavankri kujutis
Kreetal kasvasid metsikult sellised kultuurtaimed nagu spinat, seller, asparaagus ja porgand. Saarel kasvasid ka metsikud küdooniad, õlipuud ja pirnipuud. Sealne rahvas tõi Egiptusest sisse datlipalmid ja kassid (algul kasutati neid küttimiseks). Lähis-Idast tõid nad sisse granaatõunad, kuigi mitte sidrunid ja apelsinid.