cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaak Madison
Immigratsioon ja kodakondsus
2018. aastal väljendas ta seisukohta, et hallipassimeestele, kes on Eestis elanud alates 1991. aastast, tuleks anda viis aastat otsustamiseks, millist kodakondsust nad tahavad. Kes Eesti kodakondsust selle aja jooksul ei omanda, selle elamisluba tühistatakse.
Sotsiaalküsimused
Madison on samasooliste kooselu seadustamise ja samasooliste paaride lapsendamisõiguse veendunud vastane. Ta peab abielu eesmärgiks ühiskonna jätkusuutlikkuse tagamist. Ta on nimetanud homoseksuaalsust hälbeks.
Madison on väitnud, et kuna statistika järgi pole soovahetuse taotlejad oma soovides kindlad ning ligi pooled kahetsevad oma soovahetust, siis neid inimesi tuleks ümber veenda neid nõustades ja aidates. Ta on vastu soovahetuse riiklikule hõlbustamisele, mis näitab ta sõnul rohelist tuld hälbelisele käitumisele.
Abort on Madisoni hinnangul põhjendatud erandjuhtudel, näiteks kui on oht ema tervisele. Ta näeb abortide rohkust eestlaste seas suure probleemina ning peab oluliseks, et aborte iga hinna eest vähendataks. Ta soovib vältida olukordi, kus segadusest tingituna tehakse liiga kergekäeliselt aborte.
Aastal 2017 toetas ta ideed võtta eeskuju Ameerika Ühendriikidest ning taastada eriti ränkade kuritegude eest surmanuhtlus. Seisukoha ajendiks oli korduvalt karistatud kurjategija sooritatud tüdruku mõrv. Madison arvas, et ühiskond ei peaks mõrvari sooja kambri ja toidu eest tasuma.
Madisoni hinnangul on asendusemaduse puhul tegemist inimkaubandusega. Inimesi, kes surrogaadi teel omale lapse saavad, tuleks karistada.
Skandaalid
pisi|Jaak Madison 2022. aasta Arvamusfestivalil Pärast Riigikogu liikmeks saamist sattus Jaak Madison ajakirjanduse teravdatud tähelepanu alla ning tema minevikust leiti mitmeid skandaalseid seiku.
Meediaskandaal Madisoni sõnavõttude teemal sotsiaalmeedias
Kaks päeva pärast valimisi, 3. märtsil 2015 levis meedias Riigikokku valitud Jaak Madisoni kolme aasta tagune blogipostitus, milles Madison kirjutas: On tõsi, et olid koonduslaagrid, sunnitöölaagrid, harrastati gaasikambritega mänge, kuid samas selline nn "range" kord tõi ka Saksamaa tol ajal üsna sügavalt p**sest välja, sest areng, mis põhines küll esmajärgul sõjatööstuse arengule, viis see siiski riigi vaid loetud aastatega Euroopa üheks võimekamaks.
Lisaks väidetakse aadressil jaakmadison.blogspot.com avaldatud tekstis, et ei taha küll õigustada nüüd selle tekstiga natsikuritegusid ja massimõrvu (kuigi sealgi on hukkunute arvud väga vastuolulised), kuid ei saa vaadata asja vaid ühe mätta otsast, vaid peaks nägema ka positiivseid pooli, mis kaasnesid tolleaegse korraldusega. Samuti pälvis meedia tähelepanu tema sõnavõtt 2014. aasta kevadest, mil ta kirjutas: Paraku on tõsiasi, millest alles nüüd hakatakse ka laiemalt aru saama ning tunnistama, et on vaja rahvuslikku puhastust, mis looks eelduse, et ülekaalu saavutaksid venelaste hulgas just need eestimeelsed :)
Suuremad erakonnad pidasid vajalikuks Madisoni seisukohti uudistes kommenteerida. Reformierakonda kuuluv peaminister Taavi Rõivas kommenteeris: ''On kurvastav, et noor poliitik käsitleb nii paljudele inimestele kannatusi toonud natsismikuritegusid õigustavalt ja labaseid väljendeid kasutades. /---/ Kuna postitus seostub EKRE kodulehega, jääb õhku küsimus, kas fašismi õigeks rääkimine ja inimsusevastaste kuritegude naeruvääristamine on erakonna üldine seisukoht. Selles küsimuses ootakski selget seisukohavõttu nii EKRE juhilt kui ka Jaak Madisonilt endalt''.
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna esimees Sven Mikser välistas koostöö EKRE-ga, viidates Madisoni blogipostitusele: ''Ütlen siinkohal selgelt välja, et sotsiaaldemokraadid ei näe võimalust valitsuskoostööks EKRE-ga, kelle sõnumid on üles ehitatud vaenu õhutamisele. Seda kinnitab veelkord EKRE esimehe Mart Helme soovimatus mõista üheselt hukka oma erakonna uue parlamendiliikme Jaak Madisoni natsismi õigustav mõtteavaldus. Sotsiaaldemokraatide osalusel sellist valitsust, kuhu ühe osapoolena kuulub EKRE, ei tule. Madisoni kritiseeris ka IRL-i peasekretär Tiit Riisalo: Kuritegelike ideoloogiate ja režiimide õigustamine riigikogu liikme poolt ei ole sobilik ega vastuvõetav.''
EKRE mõistis meedia käitumise selle teema käsitlemisel hukka: ''Peame pressis ja sotsiaalmeedias levitatud hüsteeriat teadlikuks ja küüniliseks katseks seostada rahvuslikke ja konservatiivseid väärtusi kandvat erakonda õõvastavate ajaloosündmustega ning selle läbi lülitada äsja parlamenti valitud uus jõud poliitilisest diskussioonist välja. /---/ Peame arusaamatuks seda hüsteerilist tooni, millega käsitletakse noore inimese poolt mitu aastat enne poliitikasse minekut tehtud blogipostitusi, kus arutletakse ajaloosündmuste teemal''.
Erakonna esimees Mart Helme kommenteeris, et tegu oli üksikisiku arvamusvabadust austava seisukohaga. Madison teatas, et tema sõnavõtt ei olnud fašismi ülistamine.
Mobiiltelefoni omastamine
Tallinkis töötades omastas Madison laevast leitud ja infolauda toodud mobiiltelefoni iPhone. Madison jättis leiu registreerimata, rikkudes sellega Tallinki sisekorra eeskirja ning üritas telefoni oktoobris 2014 müüa portaalis osta.ee. Veebioksjonil jäi telefoni lõpphinnaks 85 eurot, kuna Madison oli selleks hetkeks juba omastatud telefoni politseile üle andnud, pakkus ta ostjale asenduseks sama iPhone'i valget mudelit.
Madisoni enda sõnul ei soovinud ta müügiga kasu teenida ning põhjendas tegu antikonsumeristliku sooviga leida sellele uus kasutaja, kuna Tallink oleks omanikuta telefoni hävitanud.
30. märtsil 2015 karistati teda mobiiltelefoni omastamise eest väärteo korras 100-eurose rahatrahviga. 2. aprillil 2015 teatas Martin Helme, et teeb juhtumi tõttu Madisonile ettepaneku Riigikogust taanduda ning kui too keeldub, tõstatab küsimuse EKRE juhatuses; Madison leidis, et tal pole põhjust tagasi astuda ega lahkuda erakonnast, mis tema sõnul pole kahe mehe erakond. Ta lubas jääda parlamenti ka juhul, kui erakonnast välja visatakse.
Politsei alustas telefoni omastamise uurimist kriminaalmenetluse korras. Kui Madisonile oleks esitatud süüdistus, oleks ta karjäär poliitikas ilmselt lõppenud.
Töökaaslaste ahistamine
23. aprill 2015 avaldas Postimees artikli, milles mitmed endised Tallinki naistöötajad süüdistasid Madisoni kopeeritud uksekaartidega korduvalt öösiti nende kajutitesse tungimises. Enamasti lõppes sissetungimine vaid vestlusega poliitikast, kuid ühel juhul oli Madison ennast ka lahti riietanud ning avaldanud soovi voodisse heita. Samuti kinnitas ahistamist Tallinki sisejuurdlus, kuid anonüümseks jäänud ohvrid süüdistustega politseisse ei pöördunud. .
Madisoni enda sõnul oli tegemist väljamõeldiste ja laimuga. Süüdistused olevat absurdsed ning tavatöötajate kajutiuksed ei käivat laevas üldse lukus. Facebooki postituses võrdles ta ennast Bill Clintoniga: ''Kui miski muu ei aita, tuleb ju süüdistada ahistamises. Nagu Bill Clinton juba.''
Tehniliselt mittekorras sõiduki müük
EKRE-sse kuuluva Jaak Madisoni osta.ee kontolt pakuti 2015. aastal üht vana Opelit müües huvilistele korduvalt välja, et kui väga vaja, võib kasutaja aidata probleemse CO-näidu kiuste autoga ülevaatuse läbida.
Rüselus Reformierakonna valimispeol
2019. aasta märtsis sattus ta rüselusse Riigikogu valimiste järel endise teatri NO99 kohvikus peetud Reformierakonna valimispeol, mis päädis sellega, et Madison kutsus politsei. Rüseluses osalenud baarimees väitis, et sekkus tülisse, sest Madison haaras ühel külastajal kõrist. Madison ise väitis, et tõukas enesekaitseks teda jõuga baarileti juurde tõmmanud võõrast inimest, mispeale baarimees teda üle leti ründas ja ta mantli varruka lõhkus. Isik, kelle vastu ta ennast kaitses, oli politsei saabumise ajaks plehku pannud. Politsei mõõtis Madisonil 0,83 mg/l joobe ja alustas juhtunu asjaolude selgitamist. Politsei ja prokuratuur otsustasid pärast turvakaamerate salvestiste läbivaatamist, et kriminaalmenetluse alustamiseks pole alust, kuna valimispeol teenindajate ja Jaak Madisoni vahel tekkinud rüseluses keegi kannatada ei saanud.
Roosta puhkekülas töötades raha varastamine
2008. aasta suvel töötas toona 17-aastane Madison kelneri abina Roosta puhkekülas, mille toonase direktori Indrek Otti sõnul jäi Madison seal vargusega vahele. Vargused olevat seisnenud selles, et osa baaris müüdud kohvist jättis ta kassast läbi löömata ja pani raha oma taskusse. Madison ise ütles, et kuuleb sellist süüdistust esimest korda ning keegi on kas väga kibestunud või soovib saada meedias kiiret kuulsust.
Äia palkamine oma assistendiks
Euroopa Parlamendi liikmena määras Jaak Madison enda assistendiks Kaupo Männiste, kes on ühtlasi Madisoni elukaaslase Merit Männiste isa. Ei Madison ega Kaupo Männiste selles huvide konflikti ega onupojapoliitikat ei näinud. Madison ütles, et Kaupo Männiste on sel ametikohal pädev ja kuna ta pole lähisugulane ega üldse sugulanegi, siis on töösuhe korrektne. Euroopa Parlamendi kaastöötajate töölevõtmise kord on keelanud küll lähisugulaste oma assistendiks palkamise, kuid äiasid-ämmasid nende hulka ei loeta.
Abipolitseiniku staatusest vabastamine
Madison oli abipolitseinik Politsei- ja Piirivalveameti Põhja prefektuuris. Ta vabastati abipolitseiniku staatusest 23. märtsil 2021 seoses väidetava sobimatu käitumisega, milleks arvati Objektiivi videosaates esitatud arvamused, kus Madison kutsus Politsei- ja Piirivalveameti arvates üles korrarikkumistele. Madison pidas vabastamist poliitiliselt motiveeritud otsuseks. Ta võttis end esindama vandeadvokaat Paul Kerese, et minna asjaga kohtusse. Ühtlasi pöördus Madison avalikkuse poole põhjaliku selgitava kirjaga.
Isiklikku
Ta valdab eesti, inglise, rootsi, saksa ja soome keelt.
Detsembris 2019 sai ta Merit Männistega lapse.
Läti okupatsioonimuuseum
Läti okupatsioonimuuseum (läti keeles Latvijas Okupācijas muzejs) on muuseum ja ajalooline õppeasutus, mis asub Lätis Riias. See asutati 1993. aastal esemete eksponeerimiseks, dokumentide arhiveerimiseks ja avalikkuse harimiseks 20. sajandi 51-aastase perioodi kohta, mil Lätit okupeeris NSV Liit 1940–1941, seejärel Natsi-Saksamaa 1941–1944 ja seejärel taas NSVL aastatel 1944–1991. Teiste riikide tipptasemel esindajate Läti visiitide ametlikud programmid sisaldavad tavaliselt Okupatsioonimuuseumi külastust.
Asutus korraldab ka näitusi Nurgamajas – endises KGB peakorteris Riias.
Ajalugu
Muuseumi esimene näitus avati 1. juulil 1993. Näitus hõlmas Läti esimese Nõukogude okupatsiooni perioodi 1940–1941. Järgnevatel aastatel laiendati muuseumi kogu okupatsiooni perioodile.
Muuseumi kollektsioonid
Kui muuseum asutati, hakati koguma okupatsiooniperioodidega seotud esemeid. Kogus oli 2017. aasta alguse seisuga ligi 60 000 registreeritud üksust. Kogu sisaldab ka audiovisuaalset arhiivi, mis sisaldab enam kui 2300 videotunnistust küüditatute, põgenike ja teiste Läti okupatsioonide tõttu kannatanute kohta. Audiovisuaalosakond on teinud ka 10 dokumentaalfilmi.
Ehitis
Muuseumi peahoone ehitas nõukogude võim 1971. aastal Lenini 100. sünniaastapäeva tähistamiseks ja kuni 1991. aastani toimis see punaste läti laskurmeeste mälestusmuuseumina. Hoone kavandatud renoveerimine, mis algas 2018. aasta suvel pärast aastatepikkust planeerimist ja läbirääkimisi, tähendas, et alates 2012. aasta novembrist asus muuseum ajutiselt aadressil Raiņa bulvāris 7 (Rainise puiestee). endine Ameerika Ühendriikide saatkond, vabadussamba lähedal. Renoveeritud muuseumihoone, mis kannab nime "House For the Future" ja mille projekteeris Läti-Ameerika arhitekt Gunnar Birkerts, plaaniti valmis 2020. aastal.
Tööd lõppesid lõpuks 2021. aasta lõpus ning novembris alustati muuseumi tagasikolimist algsesse hoonesse ja uue püsiekspositsiooni ehitamist. Seinakujuline "Ajaloo taktiil" (läti keeles Vēstures taktīla) Nõukogude okupatsiooni ohvrite mälestusmärk avati muuseumi kõrval 2021. aasta suvel. Valminud näitus avati publikule 1. juunil 2022.
Guram Odišaria
pisi|Guram Odišaria 2018. aastal Guram Odišaria (sündinud 23. novembril 1951 Suhhumis) on gruusia kirjanik ja ühiskonnategelane.
Ta elab Thbilisis.
Alates 25. oktoobrist 2012 kuni 23. juulini 2014 oli Guram Odišaria Gruusia kultuuri- ja spordiminister.
Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Presidendi kass" (Korela Film OÜ 2017, tõlkija Toomas Kall, illustraator Guram Odišaria)
Guram Odišaria on kirjandusfestivali Prima Vista raames külastanud 2017. aastal ka Eestit.
Nieznamierowice
Nieznamierowice on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Przysucha maakonnas Rusinówi vallas. Nieznamierowice asub Przysuchast umbes 13 km põhjaloodes ja Varssavist ligikaudu 89 km lõunaedelas.
Nieznamierowice sai linnaõigused enne 1440. aastat, kuid kaotas need pärast 1662. aastat.
Stalinlikud repressioonid
Stalinlikud repressioonid (vene keeles Сталинские репрессии) olid massilised poliitilised repressioonid Nõukogude Liidus stalinismi perioodil (1920. aastate lõpuaastatest kuni 1950. aastate algusaastateni).
Stalinlike repressioonide ametlikuks ideoloogiliseks aluseks loetakse kontseptsiooni klassivõitluse tugevdamisest sotsialismi ülesehitamise käigus, mille formuleeris ÜK(b)P Keskkomitee peasekretär Jossif Stalin Üleliidulise Kommunistliku Partei Keskkomitee pleenumil juulis 1928.
Kõige massilisemate repressioonide, nn Suure terrori (1936–1938) periood, algas Nikolai Ježovi nimetamisega septembris 1936 NKVD juhiks.
Statistilisi andmeid represseeritute kohta (1928–1953)
Aastate 1939–1953 kohta ülalmainitud tõendis arreteeritute arv puudub ja süüdimõistetute arv on antud ainult kontrrevolutsioonilise tegevuse eest:
Aoshima (Ehime)
Aoshima on Jaapanile kuuluv saar Ehime prefektuuris Ōzu linna territooriumil. Kuulus Nagahama linna alla kuni 2005. aastani, mil Nagahama liideti Ōzuga. Saar on tuntud kassirohkuse poolest.
Partnerlus
Partnerlus (inglise partnership) on kahe või mitme ühenduse või asutuse ühine töö, kusjuures ükski osaline ei võta vastu otsuseid ühepoolselt.
Partnerluse puhul otsustavad osapooled koostöö eesmärgid, tegevuskava ja vahendid koos. Partnerlusega sarnaneb kahe või mitme poole vaheline konsulteerimine, kuid partnerluse korral on koostöö märksa suurem, s.t partnerlus on rohkem kui lihtsalt konsulteerimine.
Avaliku ja erasektori partnerlus tähendab avaliku võimu ning mittetulundusühenduse ja/või ettevõtte koostööd.
Viited
Partnership
Eesti-Vene Kultuuride Ühing
Eesti-Vene Kultuuriühing (ametliku nimega MTÜ Eesti-Vene Kultuuride Ühing) on Eesti venelaste organisatsioon. Organisatsiooni kontor asub Põlvas aadressil Mäe tänav 15. Organisatsiooni juhatuse esimees on Jevgenia Reimo.
Organisatsioon asutati 29. novembril 2000.
Organisatsioonil tegutseb Lüübnitsas rahvakoor.
Marília Mendonça
pisi Marília Dias Mendonça (22. juuli 1995 Cristianópolis, Goiási osariik – 5. november 2021 Piedade de Caratinga, Minas Geraisi osariik) oli Brasiilia laulja, laulukirjutaja ja kitarrist.
Tema karjäär algas 2011. aastal. Ta andis oma esimese live-albumi välja 2016. aastal.
Tema teine album "Realidade" ilmus 2017. aastal ja pälvis Grammy Latino auhinna nominatsiooni. 2019. aastal andis ta välja albumi "Todos os Cantos". See album võitis talle Grammy Latino auhinna.
5. novembril 2021 hukkus Mendonça 26-aastaselt Minas Geraisi osariigis Piedade de Caratingas toimunud lennuõnnetuses.
One Dag Hammarskjöld Plaza
pisi|One Dag Hammarskjöld Plaza One Dag Hammarskjöld Plaza on 191 meetri kõrgune pilvelõhkuja, mis asub Midtown Manhattanil aadressil 885 Second Avenue. 49 korrusega ja kontoripindadega kõrghoone valmis 1972. aastal arhitekt Emery Rothi projekti järgi.
Hoone on nime saanud Rootsi diplomaadi ja kunagise ÜRO peasekretäri Dag Hammarskjöldi auks. Hoones asuvad mitme riigi (Rootsi, Kanada, Prantsusmaa, Itaalia, Ühendkuningriigi, Hispaania, Tšiili, Rootsi, Belgia, Iirimaa, Austria, Türgi ja Taani) ÜRO esindused.
Ehitise lähedal asub haljasala Dag Hammarskjöld Plaza.
Dokumentalistika
Dokumentalistika (inglise keeles documentary, prantsuse keeles documentaire) on dokumentaalteoste ehk dokumentaariumide – dokumentaalfilmi, -seriaali, -foto, -kirjandusteose või -lavateose – loomine, tõsielu kujutamine kunsti- või meediateosena. Dokumentaalteoseid luuakse peamiselt filmikunsti ja fotograafia vahenditega. Selle kõrval esineb teatris dokudraama ja kirjanduses reisikikirjade žanr, mida läänemaailmas samuti seostatakse dokumentalistikaga.
Dokumentaalfilmiks nimetatakse näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutavat filmi. Levinud arusaama järgi on selles talletatud tegelik elu, materjal esindab n-ö objektiivset tõde ja puuduvad väljamõeldud elemendid. Dokumentaalfilmi vorm on kino algusaegadest alates palju muutunud. Šoti dokumentaalfilmipioneer, filmilavastaja John Grierson, keda peetakse dokumentaalfilmi mõiste sõnastajaks, defineeris seda kui reaalsuse loomingulist käsitlust. Kommenteerides filmilavastaja Robert J. Flaherty varaseid antropoloogilisi filme ("Nanook põhjast" ja "Moana"), mis olid dokumenteerimise ja fiktsiooni segu, leidis ta, et dokumentaalfilmides on võrdselt kunsti ja faktide esitamist.
Vladimir Dekanozov
pisi|220px|Vladimir Dekanozov (1938)
Dokumentalistika
Dokumentalistika teine laiem valdkond fotodokumentalistika on katustermin mitmekesisele operaatoritöö valikule. Muudest kunstifoto liikidest eristab seda terav fookus: päriselu hetk jäädvustatakse selleks, et edastada tähendusrikast sõnumit maailmas toimuva kohta. Võrreldes fotoajakirjanduse (keskmes uudiste edastamine) või tänavafotograafiaga (keskmes huvitav hetl igapäevaelust) keskendub fotodokumentalistika tavaliselt päevakohasele küsimusele (või loole), millega suhestub fotode või fotoseeria kaudu. Dokumentaalfotode loomisel võib olla ka sotsiaalseid eesmärke, näiteks juhtida ühiskonna tähelepanu olukordadele, mis (fotograafi nägemuse järgi) nõuavad kiiret parandamist.
Lokaalsus
Lokaalsus tähendab entiteeti, mis hõlmab mingit kindlat paikkonda, või seab selle esikohale.
Vladimir Dekanozov
Vladimir Georgijevitš Dekanozov (vene keeles Владимир Георгиевич Деканозов; juuni 1898 Bakuu, Venemaa Keisririik – 23. detsember 1953 Moskva) oli grusiini rahvusest Nõukogude Liidu diplomaat, NKVD juhtivtöötaja ja Gruusia NSV riigitegelane.
Dokumentalistika
Ajalugu
Dokumentaalteoseid on loodud filmi ja foto algusaegadest saadik, üle paarisaja aasta. Seevastu nimetust "dokumentalistika" kasutatakse vaid alates filmi- ja fotograafia tõsieluliste teoste ilmumisest.
Vladimir Dekanozov
Elukäik
Vladimir Dekanozov õppis arstiteadust Saratovi ja Bakuu Ülikoolis. Aastatel 1921–1931 töötas ta tšekistina Taga-Kaukaasia SFNV-s ja aastatel 1937–1938 oli ta Gruusia NSV Rahvakomissaride Nõukogu aseesimees. 2. detsembril 1938 anti talle riikliku julgeoleku 3. järgu komissari eriauaste. 1939. aasta alul oli ta stalinlike repressioonide läbiviijaid Punaarmees ja NKVD-s endas. 1940. aasta suvel lähetati ta Leetu, kus ta koordineeris kohalike ja Nõukogude Liidust saabunud jõudude tegevust, mis oli suunatud Leedu sundliitmisele Nõukogude Liiduga. Aastatel 1939–1946 töötas Dekanozov NSV Liidu välisasjade rahvakomissari ja 1946–1947 välisministri asetäitjana. 1940. aastal sai ta Nõukogude Liidu täievoliliseks esindajaks ja 1941. aastal suursaadikuks Saksamaal. 1943. aastal oli Dekanozov esimeste seas (korraga anti 15 diplomaadile), kes said Nõukogude Liidus äsja sisseviidud erakorralise ja täievolilise suursaadiku diplomaatilise teenistusastme.
Dokumentalistika
Dokumentaalfilm
Dokumentalistika meetodid ja stiilid on ajaloo vältel määratult muutunud. Esialgu oli arengu tõukajaks vajadus edastada "elu sellisena, nagu see on", takistuseks said aga tehnilised võimalused. 19. sajandi lõpus kasutati filmi lihtsate hetkede (nt paadi sildumise või rongi jaama jõudmise) jäädvustamiseks. Prantsuse filmipioneerid, vennad Auguste ja Louis Lumière filmisid 1895. aastal mitu sellist filmi, millest enamiku kestus oli tehnoloogia piirangute tõttu vähem kui minut.
Vladimir Dekanozov
Elukäik
Aastatel 1947–1949 oli Dekanozov NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Nõukogude Välismaal asuva Vara Peavalitsuse ülema Vsevolod Merkulovi asetäitja. 1953. aastal oli ta aprillist juulini Gruusia NSV siseminister.
Dokumentalistika
Dokumentaalfilm
Poola kirjanik ja filmilooja Bolesław Matuszewski oli üks esimesi, kes dokumentaalfilmist kirjutas ja seda kirjutises "Uus ajalooallikas" (Une nouvelle source de l'histoire. Création d'un dépot de cinématographie d'histoire, 1898) ka määratleda püüdis. Dokumentaalfilmi termini väljamõtlejaks peetakse Šoti filmilavastajat John Griersonit, kes kasutas seda 1926. aastal Robert Flaherty filmi "Moana" arvustuses.
Vladimir Dekanozov
Elukäik
Dekanozov oli ÜK(b)P Keskkomitee liikmekandidaat (1939–1941) ja liige (1941–1952).
Mara Ljutjuk
Elulugu
Mara Ljutjuk õppis 1985–1996 Tallinna 21. Keskkoolis ja lõpetas Eesti Kunstiakadeemia 2001. aastal maalikunsti erialal. Hiljem täiendas ta end Hispaanias Universidad Politécnica de Valencia juures vabade kunstide erialal ning sai 2011. aastal EKA-s haridusteaduste magistrikraadi. 2006. aastast on ta Eesti Kunstnike Liidu ning Eesti Maalikunstnike Liidu liige.
Vladimir Dekanozov
NKVD juhtivtöötaja
Detsembris 1938 määras Lavrenti Beria, kes äsja vahetas Nikolai Ježovi välja NSV Liidu siseasjade rahvakomissari ametikohal, Dekanozovi NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse välisosakonna ülemaks (oli ametis 2. detsembrist 1938 kuni 13. maini 1939). Ühtlasi määrati ta ka 17. detsembrist sama peavalitsuse ülema Vsevolod Merkulovi asetäitjaks ja peavalitsuse vastuluure osakonna ülemaks (oli ametis 17. detsembrist 1938 kuni 13. maini 1939).
Mara Ljutjuk
Elulugu
Ta on osalenud ühisnäitustel aastast 2000 ning alates 2004. aastast isikunäitustega. Ta on teinud mitu näitust koos maalikunstnik Mari Roosvaldiga. Maalimise kõrvalt kureerib ja kujundab ta näitusi, nii näiteks on ta seotud ka Evald Okase Muuseumi programmi kureerimise ja korraldamisega. Aeg-ajalt õpetab ta maalimist Eesti Kunstiakadeemia maalikursustel.
Looming
Mara Ljutjuk kasutab oma teostes lihtsaid ja arusaadavaid kujundeid, kriitika sõnul vältides sellega ülemäärast rafineeritust ja vaatajale petliku mulje jätmist. Maalidel kujutatu jutustab lugusid, milles igaüks võib end ära tunda. Tuttavlikud motiivid, mis peegeldavad hetki meid ümbritsevast maailmast, mõtestavad lahti inimsuhteid ning juhivad vaataja tähelepanu elu nüansirikkusele. Mara Ljutjuki maalidesse on tundlikult talletatud tihti vaid viivu kestvaid hetki, fragmente elust, millest osa räägib otsesemalt, osa metafoorsemalt argisusest ja aja ringjoonelisest liikumisest.
Elvy Kalep
Elvy Kalep, kes on välismaal tuntud kui Elvy või Alwine Kalep ja Eestis Alviine-Johanna Kaalep (26. juuli 1899 Taali vald, Pärnumaa – 15. august 1989 Lake Worth, Florida), oli Eesti esimene naislendur, kes sooritas vajalikud eksamid Saksamaal ja sai kutselise lenduri diplomi.
Mara Ljutjuk
Isiklikku
Mara Ljutjuk on klaasikunstnik Kai Koppeli tütar, tema vanaisa oli maalikunstnik ja graafik Evald Okas.
Elvy Kalep
Peale piloodiameti oli ta kunstnik, disainer ja ühe lasteraamatu autor.
Perekond ja lapsepõlv
Elviine Kalep kasvas üles Tallinna Pühavaimu koguduse liikme Axel Emil Kalepi ja Johanna Kalepi perekonnas ainukese lapsena. Kalepi mõlemad vanemad surid siis, kui ta oli umbes aastane, seega ta kasvas üles Nõmmel Axel Emil Kalepi õe Marie Amalie Kristini perekonnas. Elviine oli oma elu jooksul abielus kolme mehega: esimesena krahv Slastšoviga, kellega sündis poeg, kes suri Hiinas, siis parun Rolf von Hoeningen-Bergendorffiga ja viimasena W. E. Hutton-Milleriga.
Mara Ljutjuk
Isiklikku
Maral on kolm last ning ta elab ja töötab Tallinnas.
Elvy Kalep
Perekond ja lapsepõlv
Elviine Kalep kasvas üles oma isa õe perekonnas ja oli rahutu hingega tütarlaps, kes üritas kodust laia ilma põgeneda. Keskharidust omandas ta Tallinna tütarlaste kommertsgümnaasiumis, kuid 1916. aastal põgeneti sõja eest Peterburi. Seal juhtus neiu pealt nägema revolutsioonisündmusi, mille eest põgenemiseks kulus peaaegu kaheksa aastat.
Mrs. Miniver
"Mrs. Miniver" on 1941. aasta Ameerika Ühendriikide draama- ja sõjafilm, mille lavastas William Wyler. Film põhineb Jan Strutheri 1939. aastal ilmunud samanimelisel romaanil. Teose produtseeris Sidney Franklin ja stsenaariumi kirjutasid Arthur Wimperis, George Froeschel, James Hilton ja Claudine West. Peaosades mängivad Greer Garson, Walter Pidgeon, Teresa Wright, Dame May Whitty, Reginald Owen, Henry Travers, Richard Ney ja Henry Wilcoxon. Film räägib tavalisest maal elavast Briti kodunaisest ning kuidas teda mõjutab teine maailmasõda.
Vladimir Dekanozov
Suursaadik Saksamaal
26. novembril 1940 määrati Dekanozov juhtima Nõukogude Liidu diplomaatilist esindust Saksamaal (täievolilise esindaja diplomaatilises staatuses). 9. mail 1941 nimetati Dekanozov erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks, saades esimeseks Nõukogude suursaadikuks Saksamaal.
Mrs. Miniver
Tegemist on 1942. aastal enim piletitulu teeninud filmiga. Teos nomineeriti 12le Oscari auhinnale, millest pälvis viis, k.a parima filmi Oscari. Wyler võitis parima lavastaja, Garson parima naispeaosatäitja ja Wright parima naiskõrvalosatäitja Oscari. "Mrs. Miniver" on esimene teist maailmasõda kujutav film, mis võitis parima filmi kategoorias, ning esimene film, mis pälvis viis nominatsiooni näitlejatöö eest.
Vladimir Dekanozov
Suursaadik Saksamaal
22. juunil 1941 kell 4 hommikul kutsus Saksamaa välisminister Joachim von Ribbentrop Dekanozovi enda juurde ja luges talle ette Saksamaa ametliku noodi sõja kuulutamisest Nõukogude Liidule.
Suursaadik Dekanozov ja saatkonna personal interneeriti ja vahetati välja Nõukogude Liidu ja Türgi piiril Saksamaa suursaadiku Moskvas Friedrich-Werner von der Schulenburgi ja tema kaaskonna vastu.
Tartu keskkatlamaja
pisi|Tartu keskkatlamaja 31. jaanuaril 2009, vaade [[Sõpruse sild (Tartu)|Sõpruse sillalt.]] Tartu keskkatlamaja ehk Turu katlamaja oli aastatel 1967–2014 Tartu kesklinnas Turu tänaval Emajõe paremal kaldal töötanud katlamaja, mis tootis soojust Tartu linna keskkütte jaoks.
Vladimir Dekanozov
Vahistamine ja surm
Dekanozov arreteeriti neli päeva pärast Lavrenti Beria vahistamist 30. juunil 1953. Beria ja tema lähikondlaste üle mõistis õigust NSV Liidu Ülemkohtu Erikohus. Kohus kestis kuus päeva: 16.–23. detsembrini 1953. Vladimir Dekanozov mõisteti surma mahalaskmise läbi ja hukati 23. detsembril 1953.
Tartu keskkatlamaja
Katlamaja haldas samanimeline ettevõte, mis kuulus algselt Tartu linnale, seejärel aastatel 1971–1992 Eesti Energiale ning hiljem taas linnale (1996. aastast aktsiaseltsina AS Tartu Keskkatlamaja), kuni see 2000. aastal erastati. Alates 2001. aastast kuulus Tartu keskkatlamaja ettevõttele Fortum Tartu.
Vladimir Dekanozov
Vahistamine ja surm
NSV Liidu Ülemkohtu Erikohtu otsusega 24. detsembrist 1953 konfiskeeriti Vladimir Dekanozovi isiklik vara ja võeti ära autasud. Tema surnukeha kremeeriti ja tuhk maeti Novoje Donskoje kalmistul Moskvas.
Tartu keskkatlamaja
2014. aastal otsustas Fortum Tartu amortiseerunud keskkatlamaja sulgeda, hooned lammutada ja kinnistu müüki panna. Ettevõte AS Tartu Keskkatlamaja jätkab tegevust kui võrguettevõte ja klienditeenindaja.
Dokumentalistika
Dokumentaalfilm
20. sajandi alguses domineerisid dokumentalistikas reisi kirjeldavad filmid (neid nimetati vaatepildilisteks filmideks), mis andsid publikule võimaluse näha teisi kultuure kaameraobjektiivi kaudu. Tegu oli tummfilmidega, seega tavaliselt juhatasid jutuvestjad filmi sisse ja jutustasid kohapeal kõnepuldist filmile peale. Sellised filmid ei olnud enam lühikesed klipid. Enamik oli umbes 80-minutised ja neid näidati kahelt 16 mm filmirullilt, kumbki kuni 300 m pikk. Tol ajal tehti ka palju biograafilisi dokumentaalfilme. Kõige suurem selliste filmide tootja oli Prantsuse filmitootja Pathé.
Tartu keskkatlamaja
Ajalugu
Katlamaja rajati aastatel 1964–1967 seoses Tartus 1960. aastatel hoogustunud elamuehitusega. Seni köeti linna kohalike väikekatlamajade abil, kuid nende võimsusest ei jätkunud juba olemasolevate hoonetegi tarbeks, rääkimata kerkivast Ülejõe linnaosast ja kavandatavast uuest paneelelamute linnaosast Annelinnast. 1967. aastal valmis Tartu keskkatlamaja esimene järk, mida laiendati 1975. aastal. Katlamaja 90 meetri kõrgune korsten sai Tartu kesklinna panoraami harjumuspäraseks osaks.
Jõeäärne koht kesklinnas valiti mitmel põhjusel: pumbasüsteemid vajasid võimalikult madalat asukohta, keskküttetorustiku rajamiseks olid kõik linnaosad suhteliselt lähedal ning katlamaja juurde viis Tartu sadamaraudtee, mis võimaldas tuua kütust masuudiküttel töötanud katlamajja. Hiljem viidi Tartu keskkatlamaja üle gaasiküttele, ent samas säilitati tagavaraks masuudikütte võimalus.
Dokumentalistika
Kino kuldajastu (1920.–1940. aastad)
1920.–1940. aastaid nimetatakse filmi kuldajaks. Tol perioodil loodi mahukaid kinematograafilisi heli ja eriefektidega teoseid ning film läbis palju uuendusi. pisi|Kaader Walter Ruttmanni filmist "Berliin, suurlinna sümfoonia" (1927) Dokumentaalfilmides võeti omaks romantism, mille näiteks on dokumentaalfilmiklassika, Robert J. Flaherty lavastatud etnograafiline film "Nanook põhjast" (Nanook of the North, 1922). 1920. aastatel kujutati ka suurlinnaelu (nn linnasümfooniafilmid), selle valdkonna tähtsaimad näited on Walter Ruttmanni lavastatud "Berliin, suurlinna sümfoonia" (Berlin: Die Sinfonie der Großstadt, 1927) ja Dziga Vertovi eksperimentaalne dokumentaalfilm "Inimene filmikaameraga" (Человек с кино-аппаратом, 1929).
Elvy Kalep
Edasine elukäik
Pärast seda, kui Kalep oli Peterburist jõudnud edasi Vladivostokki, tutvus ta Vene krahviga, kellega neil sündis poeg. Sealses kommertsgümnaasiumis lõpetas ta ka oma pooleli jäänud keskhariduse. Kalep üritas küll pääseda kodumaale, kuid abikaasa sidemed soodustasid põgenemist Hiinasse. Sealgi puhkes kodusõda ja revolutsioon, mille eest põgeneti Harbini linna. Seal juhtus palju: laps suri ja mees jäi kadunuks, kuid Elviine päästis tema hea keeleoskus, tänu millele ta sai tööle Briti kindrali juures tõlgina. Põhja-Hiina valitseja marssal Chang Tso-Linil oli vaja sekretäri ja nii sai Elviinest marssali erasekretär.
Tartu keskkatlamaja
Ajalugu
2002. aastal nimetas Eesti jõujaamade ja kaugkütte ühing AS Tartu Keskkatlamaja Eesti parimaks soojusettevõtteks.
Hapnikubilanss
Hapnikubilanss (inglise oxygen balance) on suhe atmosfääri lisanduva hapniku (fotosüntees, osalt ka keemilised reaktsioonid maakoores) ja sealt võetava (hingamine, kõdunemine, anorgaaniliste ainete oksüdatsioon, kütuste põletamine, tööstuslik kasutamine) hapniku vahel.
Tartu keskkatlamaja
Ajalugu
2014. aastal otsustas Fortum Tartu keskkatlamaja sulgeda, hooned lammutada ja kinnistu müüki panna, kuna linna hakkasid varustama uued katlamajad Lohkval ja Ropkas ning vajadus amortiseerunud keskkatlamaja järele kadus. Fortum Tartu hinnangul ei kujutanud katlamaja hooned ja seadmed säilitamist väärivat ajaloolist ega tehnilist väärtust. Kaaluti ka võimalust rajada endisesse katlamajja Telliskivi loomelinnakuga sarnanev kultuurilinnak, kuid otsustati, et olemasolevad ruumid selleks ei sobi.
Keskkatlamaja hoone lammutati 2023. aastal ning elu- ja ärikvartali arendamisega loodeti alustada 2024. Esialgu säilitati katlamaja 90-meetrine korsten.
Elvy Kalep
Huvi lennunduse vastu
Huvi lennunduse vastu oli Elviinel juba lapsepõlves. Huvi lennunduse ja tehnika vastu põhjendas ta hiljem sellega, et ta oli oma vanemate ainus laps ning isa püüdis temast kasvatada poissi, ema aga tüdrukut. 1924. aastal pidi Hiinas toimuma esimene lend inglise Bristol Fighteri lennukil, kuid lennuk purunes juba enne katselendu. Elviine lendama ei läinud, sest see tundus veel liiga ohtlik. Tegelikult huvitus ta lendamisest juba Kaug-Idas kommertsgümnaasiumis õppides. Hiljem, 1950. aastal, on ta lennuhuvi põhjendanud järgmiselt: "Tuhanded aastad on inimesed igatsenud lennata ja pole saanud. Nüüd korraga on see võimalik ja milleks mitte katsuda kaasa teha."
Lenduritunnistus
1931. aastal sooritas naine lende Põhja-Aafrikas, Aasias ja Põhja-Euroopas, kuni 1931. aastal maandus ta Ülemiste lennujaamas. Elviine lendas Tallinna koos Valter Mayeriga sportlennukis Klemm. Teel Eestisse puutusid nad kokku paljude takistustega: äikese, vihma, propelleri purunemisega – need kõik tõid endaga kaasa hädamaandumised. Kaalep tahtis sõita Brasiiliasse, et avastada Brasiilia ürgmetsi. Tagasiminekut alustas ta 19. augustil, et jõuda 2. septembril Amsterdami laevale, kust edasi sõideti Lõuna-Ameerikasse.
Edasine tegevus
Eestis arvati, et Kaalep on miljonär ja ta hakkas saama abipalujatelt kirju. Kirju saadeti New Yorgi lennujaama, kust saadeti need edasi Kaalepile. Elvy leidis, et "selline abistamine on kahjulik, sest nad laostavad inimese moraalselt. Inimene peab oma eluga ise toime tulema." Ta jäi sellele põhimõttele truuks ka siis, kui ise hiljem abi vajas.
Elviine hakkas rahanappuse tõttu andma lennunduskoolitusi ja kirjutama lasteraamatuid. 1936. aastal ilmus esimene lasteraamat "Air babies" ("Õhubeebid" või "Lendurlapsed"), kus peategelased on õde ja vend Speedy ning Happy Wings. Ta illustreeris raamatu ise.
Pärast teist maailmasõda hakkas naine Ameerikas tootma Patsie Parachute'isid – väikse langevarjuga nukke, mis õhku visates imekaunilt ja graatsiliselt maha langesid. Kaalepi tervislik seisund muutus aga kriitiliseks, sest meestööjõudu tehases abiks ei olnud ja kogu ta teenitud raha kulus ravile.
Kui tervis oli taas korras, mõtles ta välja uue äriplaani, milleks oli nukkudele nägude joonistamine ja disainimine. Ise selgitas ta seda nii: "Pärast nukuvabriku sulgemist jäi järele ligi 50 000 nukupead. Hakkasin neile siis ajaviiteks nägusid joonistama. Pliiatsi viperuse tõttu hakkasin ühelt näolt joonist maha kustutama ja korraga käis peast läbi idee: miks mitte lasta seda lastel endil teha. Ja nüüd nad võivad seda teha. Nukuga saab iga laps kauplusest kaasa viis kriidipliiatsit, kustutuslapi ja kasutusjuhendi. Nende instrumentidega võib iga laps anda oma nuku näole tuhat ilmet."
Viimased eluaastad
1986. aasta novembris asus Elviine elama Regency Health Care Centerisse (nn pensionäride hotell). Tal polnud viimastel aastakümnetel ühendust kaasmaalastega. Elvy Kalep suri Lake Worthis (Palm Beach, Florida) 15. augustil 1989. Tal polnud Ameerika Ühendriikides omakseid ja ta maeti üksinda.
Dokumentalistika
Kino kuldajastu (1920.–1940. aastad)
1910. aastatel lisandus ringvaate žanr. Ringvaateid näidati tavaliselt kinos enne põhifilmi. Venemaal tootis Dziga Vertov koos Jelizaveta Svilova ja Mihhail Kaufmaniga 22-osalise ringvaate (Кино-Правда, tõlkes "kinematograafiline tõde"), mille keskmes oli "filmis tõe kujutamine" – Vertov uskus, et kaamerad on tõetruumad kui inimsilm. Maailmasõdade ajal lisandusid sõjasündmusi kujutavad ringvaated ja filmid, kuid näiteks lahingustseene ka lavastati: filmitegijad lasid stseenid pärast lahingute lõppu taaslavastada.
Teisest maailmasõjast sajandi lõpuni
Enne Teise maailmasõja algust ja terve külma sõja õitses propagandafilmide žanr. Propagandafilmid loodi publiku mingis kindlas vaatenurgas veenmiseks ning need valmisid sageli valitsuse tellimusel. Kõige tuntum propagandafilmi näide on Leni Riefenstahli lavastatud "Tahte triumf" (Triumph des Willens, 1935), mille tellis Adolf Hitler Natsi-Saksamaa propageerimiseks. Kanada lõi propaganda tegemiseks filminõukogu, et toota Joseph Goebbelsi ja Natsi-Saksamaa loodud filmidele vastupropagandat. Ka Ameerika Ühendriigid ja Nõukogude Venemaa toetusid külma sõja ajal tugevalt propagandafilmidele.
1950.–1960. aastaid iseloomustab kiire tehnikaareng, et see suudaks rahuldada filmitegijate kasvanud nõudmisi. Tehnoloogia areng muutis viisi, kuidas dokumentaalfilme filmiti. Ilma kindla stsenaariumita dokumentaalfilm, milles jäädvustatakse isiklikke ehedaid emotsioone, nn cinéma vérité, ja film, kus tõde ja kunst sünnivad spontaanselt kaamera ees, nn direct cinema, toetusid valgustusele, töökindlatele (portatiivsetele) kaameratele ja paremale helitehnoloogiale. Võttegrupi ja filmitava vahelise suhtluse maht sõltus režissööri soovist ja taotlusest ning kuna musta materjali filmimisel ei olnud kindlaid mahupiire, omandas monteerija filmi loomise juures nii kaaluka rolli, et võis saada kaasrežissööriks.
Tänapäeval
pisi|Filmilavastaja [[Josh Hayes intervjueerimas Bostoni kodutut filmi "Nähtamatu klass" (The Invisible Class, 2020) jaoks]] 21. sajandil on tehnika arenenud nii kiiresti, et dokumentaalfilmikunst alles kompab võimalusi, mis sellega kaasnevad. Lugusid jutustatakse paljude filmikeele vahenditega.
Tänapäevastes dokumentaalfilmides on võetud aluseks cinéma vérité ja kombineeritud seda narratiivsema stiiliga. Teemavaldkondade ulatus on lai, hõlmatakse suurt hulka teemasid, nagu poliitika filmis "Fahrenheit 9/11" (2004, lavastaja Michael Moore), religioon filmis "Religulous" (2008, lavastaja Larry Charles) ja keskkonnakaitse filmis "Ebamugav tõde" (An Inconvenient Truth, 2006, lavastaja Davis Guggenheim). Mängufilmidega võrreldes on dokumentaalfilmid odavamad toota ning pelutavad populaarsuse tõttu tuntud inimesi, mille tulemusena on muutunud väga tulusaks äriks. Netflixi voogedastusplatvormi ja tasuliste telekanalite abil jõuavad filmid suurema publikuni kui kunagi varem.
Arenenud on ka filmivaatajad, muutunud on nende arusaam filmikeelest ja ootused pakutavale. Märksõnad on "intiimsus", "mängulisus" ja "draama".
Pacyna
Pacyna on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Gostynini maakonnas, Pacyna valla halduskeskus. Pacyna asub Gostyninist umbes 22 km kagus ja Varssavist ligikaudu 89 km läänes.
Pacyna sai linnaõigused 1519. aasta paiku, kuid kaotas need enne 1579. aastat.
Dokumentalistika
Fotodokumentalistika
Fotodokumentalistika juured ulatuvad 19. sajandi algusse. Fotodokumentalistika juhtis algselt soov jäädvustada tähtsaid sündmusi, talletada reisikogemusi ja sõjasündmusi.
Briti fotograaf Philip Delamotte (1821–1989) oli esimeste fotograafide hulgas, kes kasutasid fotograafiat kaalukate sündmuste, näiteks Kristallpalee lammutamise ja uuesti ülesehitamise jäädvustamise vahendina pärast kalotüüpia leiutamist. Francis Frithi (1822–1898) jt fotograafid tegid firmadele, nagu London Stereoscope ja Photographic Co., tellimustöödena reisifotosid, et pakkuda publikule detailseid pilte kaugetest paikadest, kuulsatest inimestest ja olulistest sündmustest.
Sõjafotograafia esiletõus
pisi|247x247px|Mathew Brady portree Abraham Lincolnist presidendikandidaadina (1860) Sõjafotograafia teerajaja, briti fotograafi Roger Fentoni 1855. aastal Krimmi sõjas pildistatud lahinguväljavaated ja inimhulgad olid mõjusad sõjakujutised. Fenton suundus Krimmi Briti valitsuse palvel ja kirjastuse Thomas Agnew & Sons rahastatusega, et aidata leevendada Suurbritannias lahvatanud skandaali: iga sõduri kohta, kelle olid tapnud venelased, oli surnud viis sõdurit haiguse tõttu. Valitsus pidi tõestama, et olukorda on parandatud. See on üks põhjuseid, miks Fentoni tehtud 360 fotol on tihti kujutatud korralikke laagristseene, varustust, ametlikke ohvitseride gruppe ja lahinguvälju kaua aega pärast võitlust, surnukehi on aga näha harva.
Ameerika Ühendriikide sõjafotograaf Mathew Brady, kes oli juba välja andnud mahuka nimekate ameeriklaste fotokogumiku "Suurepärased ameeriklased" (The Gallery of Illustrious Americans, 1850), hakkas palkama fotograafide tiime, et jäädvustada ulatuslikult ja mitmekülgselt Ameerika Ühendriikide kodusõda. Selle tulemusena sündis tuhandeid fotosid, millel olid kajastatud mõlemad pooled.
Pärast kodusõja lõppu pöörasid fotodokumenralistid pilgu looduse poole. Näiteks Brady endine fotograaf Timothy H. O'Sullivan tegeles Ameerika Ühendriikide kaardistamata alade pildistamisega. 1860. aastate lõpus ja 1870. aastatel kõige kuulsama Ameerika läänepiirkonna fotograafi William Jacksoni Yellowstone'i ekspeditsioonil tehtud fotodest koostati Kapitooliumi saalides väljapanek, mis mõjutas seadusandjaid sedavõrd, et 1872. aastal loodi riigi esimene rahvuspark – Yellowstone. Osa paiku, mis ekspeditsioonidel avastati, said nime nende avastajate ja ka fotograafide järgi.
Sajandi lõpp ja sotsiaalfotodokumentalistika
pisi|251x251px|Paul Martini foto "Bologna kalamehed" (u 1897) Samamoodi nagu Brady fotod aitasid näidata, milline sõda tegelikult on, hakati fotodokumentalistika abil kajastama vaeste ja privileegideta inimeste elu. Vaeseid peeti läbikukkunuteks ja neid toodi esile kui hoiatust, kuid fotodokumentalistika tekitas vaatajates nende vastu enam empaatiat. Selle abil suudeti detailselt ja ilustamata näidata, mida tähendab agulis elamine ja 10-tunnised tööpäevad puuvillatehases või söekaevanduses täiskasvanule, aga ka vaid 8- või 9-aastasele lapsele.
1880. aastatel leiutati hetkvõttekaamera, mille abil oli lihtsam materjali jäädvustada. Osa tollal valminud kogusid on senini säilinud ja annavad väärtuslikku teavet. Näiteks briti fotograaf Paul Martin (1864–1944), tänava- ja ööfotograafia teerajajaid, jäädvustas 1890. aastatel inimesi ja asju viisil, nagu inimene tänaval neid näha võib. Ta ei proovinud fotodega esile kutsuda reforme või väljendada mingit muud ideed peale ta huvi teiste inimeste vastu. pisi|252x252px|Jacob Riisi foto "Magavad kodutud lapsed" (enne 1914. a) Ameerika Ühendriikides vaatasid fotograafid läbi objektiivi ka teravaid sotsiaalprobleeme. New Yorgi ajakirjanik ja fotograaf, sotsiaalsete reformide eestvedaja Jacob Riis kirjutas slummide elust, propageeris paremaid elu-, õpi- ja töötingimusi ning lisas artiklite juurde ehedat fotomaterjali. Ta kasutas fotosid ka avalikes loengutes ja raamatuillustratsioonidena. Riisi kuulsaim teos on raamat "Kuidas teine pool elab" (How The Other Half Lives. Studies among the Tenements of New York, 1890). Tema pingutused viisid uute lapstööjõu kasutamist piiravate seaduste vastuvõtmiseni, koolide varustatuse parandamiseni, mõnede trööstitumate slummide lammutamise ja uuendamiseni.
Ameerika sotsioloog ja fotograaf Lewis Hine pildistas uue sajandi alguses Ameerikasse saabunud immigrante, kes töötasid tehastes väga halbades tingimustes ja elasid slummides. Ta pääses tööle riiklikku laste töökomiteesse (National Child Labor Committee, NCLC) ning reisis uurija/fotograafina näidates, kuidas töösturid kasutavaid noori odava raske töö tegemiseks ära. 1930. aastatel võeti osaliselt tema fotode mõjul vastu lapstööjõu piiramise seadus.
1930. aastatel oli fotodokumentalistika teemadeks Ameerikas ülemaailmne majanduskriis ja põud ning nende tagajärjed: looduse vaesestumine, perede ja tööliste ränne uutesse elu- ja tööpaikadesse. Dokumentalistide tähelepanu keskpunkti tõusis ka poliitiline õhustik enne Teist maailmasõda. Tuntumaid Natsi-Saksamaa filmilavastajaid ja fotograafe on Leni Riefenstahl. Teda tuntakse enim filmide "Tahte triumf" (1934) ja "Olympia" (1936) poolest, samas oli ta mitme kinematograafilise võtte esmakasutaja. 1970. aastatel andis ta välja kaks raamatut, mis dokumenteerisid nuubia hõime Sudaanis.
Pressifotograafia võidukäik
19. ja 20. sajandi vahetust illustreerib pressifotograafia ja fotoajakirjanduse teke Ameerika Ühendriikides. Kuna riigis kehtestati kuni 10-aastastel lastele koolikohustus, laienes lugemisoskusega täiskasvanute hulk, kuid senised ajalehed, kitsad veerud täidetud tiheda tekstiga, ei olnud neile eriti atraktiivsed. Ajalehtede omanikud mõistsid, et rohkete piltide abil illustreeritud uudised koos lihtsasti loetavate pealkirjade ja lühikeste lõikudega aitaksid lugejaskonda laiendada. 1880.–1890. aastateks suudeti lahendada ka tehnilised probleemid, mis tekkisid fotode paljundamisel tindiga trükitud paberile. pisi|237x237px|"Barrikaadid Saint-Mauri tänaval" (1848) on arvatavasti esimene dokumentaalfoto, millega illustreeriti ajalehelugu, see ilmus Prantsuse ajalehes [[L'Illustration]]1904. aastal asutati Suurbritannias Daily Mirror, millest sai maailma esimene fotodega illustreeritud ajaleht. Järgnes rohke pildimaterjaliga mitmekesistatud ajalehtede ulatuslik edu. Ajalehed hakkasid palkama fotograafe ja ostsid fotosid pressifotoagentuuridelt, kelle juures olid uudiste kajastamiseks palgal palju fotograafe. Nende tööks oli olukorrast või inimesest ühe foto abil kokkuvõtte tegemine, seejuures oli kiirus olulisem kui tehniline kvaliteet. Enamik esimestest uudisfotodest olid portreed, aga koos tehnika ja materjali kvaliteedi paranemisega hakati tegema ka tegevusfotosid. Halbades valgusoludes kasutati välgupirne. 1907. aastaks suudeti fotosid telegraafi teel ka ühest ajalehest teise saata, eriti tähtsaid uudispilte suudeti jagada peaaegu sama kiiresti kui tekstuudiseid.
Fotosid hakati trükis avaldama veelgi enam pärast seda, kui ilmuma hakkasid iganädalased pildiajakirjad, millega pandi alus fotoajakirjanduse sünnile. Pildiajakirjade laiem levik algas Saksamaal 1920. aastate keskel, kus riik oli maailma trükikunstikeskus ja eesrindlik kaamerate arendaja. Esimene pildiajakiri oli arvatavasti 1892. aastal asutatud Berliner Illustrirte Zeitung. Pildiajakirjas anti fotograafidele mitu lehekülge, et nad fotoseeriate abil lugu jutustaksid ja teemat arendaksid. Sellised piltjutustused võimaldasid teemat palju avaramalt käsitleda kui üksikuudises, lisaks väljendada vaateid. Pildiajakirjade fotograafide töö meenutas trükiajakirjanike tööd, sest nad pidid looma seeriaid, millel oleks huvitav lugu, tugev algus ja lõpp. Sündmuste avatum ja avaram tõlgendamine eristabki fotoajakirjandust fotodokumentalistikast.
1930. ja 1940. aastatel ilmunud pildiajakirjad olid mõnes mõttes 19. sajandi stereoskoobi slaidide kaasaegsed vasted. Need pakkusid tavainimesele parimas mõttes akent maailma – suursündmuste kajastust, võimalust piiluda kulisside taha, jagada kuulsate inimeste elust mõnda päeva, seejuures detailsemalt, kui lubasid ajalehtede pressifotod. Muidugi sisaldasid ajakirjad ka puhtalt meelelahutusmaterjali, nagu armsad loomafotod, kaadrid Hollywoodi filmidest, fotod moetrendidest, samas võisid olla võimsad avaliku arvamuse kujundajad. Enamikus neist ilmus aeg-ajalt pikemaid lugusid sellistel teemadel nagu kehvas seisus elamud, reostus, puudust kannatavate inimeste abistamine jne. Autorite või ajakirjade veendumuste tõttu olid lood elavamad või huvitavamad kui neutraalsust taotlevates ajakirjandusväljaannetes, kuid sellega koos oli fotoajakirjanikel, ajakirjanikel ja toimetajatel suur vastutus: nad pidid olema väga hästi informeeritud ning esitama õigustatud argumente, mitte propagandat, sest tollased pildiajakirjad oli kõige veenvam visuaalne meedium enne televisiooni – kinoringvaated olid enamasti pealiskaudsed ja ununesid kiiresti.