cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lembitu
Vytamas
Sama mõtte poolt argumenteeris 1920. aastatel harrastusajaloolane Juhan Luiga. Ta tõi ta välja, et Henrik ei maini Vytamast Madisepäeva lahingu kirjelduse juures ega kusagil mujal kroonikas, vaid ainult kroonika lõpuosas kõige tähtsamate Riia kristlaste langenud vastaste hulgas kõrvuti Lembitu omaga. Kõiki teisi selles nimekirjas toodud isikuid nimetatakse kroonikas korduvalt. Luiga arvas ka, et selle nime juures kasutatud ladina keele grammatika osutab ühe, mitte kahe isiku nimetamisele. Samuti eeldas ta, et koma on Lembitu ja Vytamase nimede vahele lisatud hilisemates kroonika ümberkirjutustes. Vytamast tõlgendas Luiga kui Lembitule antud lisanime 'Võidumees', sarnaselt näiteks Valdemar II lisanimega Sejr ('võitja').
Ajaloolased on tavaliselt Vytamast siiski pidanud eraldi ülikuks, mitte Lembitu lisanimeks. Luiga oletust on otseselt kritiseerinud Enn Tarvel, kes toob välja, et sama grammatilist konstruktsiooni on mujal kroonikas kasutatud mitme isiku tähistamiseks. Nime tähendust otsides pole Juhan Luiga tõlgendust ('Võidumees') toetatud. Keeleteadlase Paul Alvre hinnangul sisaldab nimi tüve viht(a), kuid teine keeleteadlane Eduard Roos ei usu samas, et see võiks osutada saunavihale või kimbule nagu tänapäeval, vaid pigem tähendada tuge või kaitset.
Lembitu ja Vytamase nimede sidumist on toetanud aga Kristjan Oad, kelle arvates on raske mõista, miks Riia kiriku ohtlikemate vaenlaste nimekirja, mis muidu viitab tagasi juba kroonikas varem esinenud tuttavatele tekstiosadele ja isikutele, lisada lugejale tundmatu Vytamas. Tekstikoht seob Vytamase ja Lembitu hukkumise, kuid Madisepäeva lahingu põhjalik kirjeldus mainib seal Lembitu kõrval langenutena nimepidi küll mitmeid eesti ülikuid, aga mitte Vytamast. Oad märgib, et Vytamast mainivat tekstikohta sisaldavatest käsikirjadest parimaks peetavas Codex Skodeiskianuses pole koma mitte Lembitu ja Vytamase vahel, vaid Vytamase järel. Käsikirju uurinud ja kompileerinud Leonid Arbusow noorem arvas, et kuna kroonika tekstis on ladina sõna cum ('koos') tihti kasutatud sõna et ('ja') sünonüümina, siis viidatakse kõnealuses kohas kahele isikule, ja pani koma Vytamase järelt nime ette. Kristjan Oad ei pea seda piisavalt põhjendatuks. Kuna paistab, et sel ajal pandi lastele vaid üks nimi, siis Oadi meelest polnud Vytamas ilmselt mitte teine eesnimi, vaid lisa- või hüüdnimi. Lähtudes Paul Alvre ja Eduard Roosi seisukohast, et Vyatamas sisaldab arvatavasti tüve viht(a) tähendusega 'tugi' või 'kaitse', pakub Oad välja, et taoline nimi tuli Lembitu otsusest (erinevalt Viljandi sakalastest) riialaste vastu sõdima hakata, olles "keskmise Sakala talumehe jaoks" rahva kaitsja, vihtamees.
Tiitlitest, epiteetidest ja võimupositsioonist
Kroonikas on Lembitut nimetatud ladinakeelsete tiitlitega senior ja princeps ac senior, mida on tavaliselt eesti keelde tõlgitud vastavalt vanema ning pealiku ja vanemana. Tiitlit princeps teiste eestlaste vanemate puhul ei kasutata. Kuigi princepsi üks tähendusi on ka vürst või kuningas ja mõnikord on ka Lembitut nii kutsutud, kasutab Henrik nende võimupositsioonide tähistamiseks siiski nimetusi rex ja dux ning tiitliga princeps ac senior märgib ta sõjaliste ettevõtmiste juhte, mistõttu võib seda tõlkida sõja- või väepealikuna. Ka Lembitu puhul on nimetust princeps ac senior kasutatud vaid ühel korral, enne madisepäeva lahingut, tõenäoliselt seoses sellega, et ta oli eestlaste maleva juht. Henrik kasutab Lembitu kohta veel ka epiteeti perfidissimus, mis tähendab "kõige truudusetum, salakavalam, ohtlikum".
pisi|[[Lõhavere linnamägi, arvatav Lembitu linnuse asukoht]] Henrik nimetab Lembitut üheks vanemaks Sakalast (seniores de Sackale), st Sakalast pärit vanemaks. Mõnikord on seda väljendit ekslikult tõlgitud ka Sakala vanemaks ehk teda esitatud kui Sakala maakonna eesotsas seisnud vanemat. Kihelkonnavanematest kõrgemal olnud võimutasandist aga tõendid puuduvad, lisaks domineerib tänapäeval arheoloogide hulgas seisukoht, et Sakala kui maakond oli ennekõike inimgeograafiline üksus, kus ühtne poliitiline juhtimine puudus. Lembitu võimupiirkond asus maakonna põhjaosas Navesti jõe ääres, kus asus arvatavasti eraldi kihelkond ja Viljandi järel maakonna tähtsuselt teine keskus. Kroonika nimetab seal paiknenud Leole linnust Lembitu linnuseks (castrum Lembitu), samuti üht sealset küla Lembitu külaks (villa Lembite). Viimast võib samas tõlkida ka Lembitu mõisa, suurema üksiktaluna. Suure tõenäosusega asusid nad vastavalt Lõhavere linnamäel ja hilisema Olustvere või Lõhavere mõisa kohal. Lõhavere linnamäe arheoloogilistel väljakaevamistel peavärava vastast leitud teistest suuremat mitmeruumilist elamut mõõtmetega 8 × 8 m on oletamisi peetud Lembitu perekonna elukohaks. Seda näivad kinnitavat ka hoonest avastatud kallihinnalised ehted ja ilmselt sakslastelt röövitud kuldbrokaadiga kaunistatud vaimulikurüü osad.
Selle kohta, mida kroonik linnuse ja küla (või mõisa) Lembituga seostamisega mõtles ning milline võis olla Lembitu-taolise üliku positsioon tolleaegses ühiskonnas, on aja jooksul esitanud erinevaid hinnanguid. 1950. aastatel Eestis väljatöötatud ajalookontseptsioon nägi 10.–12. sajandi ühiskonda varafeodalistlikuna, kus rikkamatel ülikutel olid suurmaavaldused, hulk sõltlasi ja oma linnus. Lembitu küla peeti temast kui feodaalist sõltuvussuhtes olevaks külaks, suhteliselt väikest Lõhavere linnust isiklikult talle kuuluvaks ülikulinnuseks (suuremaid linnuseid arvati olevat laiema ülikkonna keskused). Enn Tarveli hinnangul kroonika tekst sellist tõlgendusvõimalust ei anna ja tegemist oli Lembitu võimu all, aga mitte tema omandis olnud küla ja linnusega. Tarvel toob välja, et näiteks Leole linnust kutsub kroonika Lembitu linnuseks vaid ühel korral, muudel juhtudel nimetatakse seda Sakala linnuseks või teiseks linnuseks, mis asub Navesti ääres. Ta pakub välja, et Lembitu võis olla kihelkonnavanem. Alates 1990. aastatest on laiemalt levinud arvamus, et Eestis oli seisusühiskond muinasaja lõpuks juba küllaltki välja arenenud. Valter Langi järgi kuulus tähtsamatele ülikutele üks või mitu neile maksu tasunud vakust või külakonda, mida valitseti kesksest linnusest ja mis kokku moodustas üliku linnusepiirkonna.
Ain Mäesalu hinnangul Liivimaa ristisõja Sakalasse jõudmise esimestel aastatel Lembitu teiste kohalike vanemate seas eriliselt esile tõusta ei pruukinud. Mäesalu kohaselt võis tema mõjukus kasvama hakata 1211. aasta paiku. Kristjan Oadi arvates oli Põhja-Sakala seni Viljandi ülikute võimupiirkonda kuulunud ja 1211. aastal seoses viljandlaste alistumisega riialastele iseseisvunud. Pärast seda võisid põhjasakalased endale allutada Navestist põhja pool asunud Nurmekunna ja Alempoisi. 1217. aastaks oli Lembitu saavutanud positsiooni, mis võimaldas tal saada enne Madisepäeva lahingut Navesti äärde kogunenud eestlaste väe juhiks. Oma 1221. aasta kontekstis esitatud ülistuskõnes neitsi Maarjale mainib Henrik Riia kiriku peamiste vastaste seas ka Lembitut.
Elust
Lembitu on Henriku poolt enim, 14 korral mainitud eestlaste vanem. Tänu sellele saab nii mõndagi tema elukäigu kohta taastada, ehkki ainult Lembitu kuue viimase eluaasta (1211–1217) kohta.
Lembitu paistis kroonikas ennekõike silma sõjaretkedel eestlaste malevate juhina. Esimest korda mainitakse teda koos teise üliku Meemega juhtimas 1211. aastal toimunud ühe sakalaste väe rüüsteretke Ümerale, kus kroonik Henrik ise preestriks oli. Henrik mainib eraldi kiriku süütamist ja preestri vara rüüstamist. Selline kokkupuude Lembituga ja üldse sakalastest kui lähematest naabritest rohkem kuulmine võis olla üheks põhjuseks, miks Henrik talle oma kroonikas teistest eestlaste vanematest rohkem tähelepanu pööras.
1211. aasta sügisel korraldasid sakslased retke Põhja-Sakalasse ning nende vägede peatumispaik oli Lembitu küla juures, mida on seostatud, nagu ülalpool öeldud, hilisema Lõhavere mõisa asukoha, aga ka Olustverega. Lembitut seejuures otseselt mainitud ei ole, kuid kroonika sõnul pandi sealsele linnusele, tõenäoliselt seega Lõhavere omale, tuli otsa.
Järgmise aasta jaanuaris-veebruaris korraldas Novgorodi vürst Mstislav Uljas rüüsteretke Eestisse, piirates Varbolat. Samal ajal oli Riiast saadetud preestrid ristimistööle Sakalasse, mille kesk- ja lõunaosa vanemad olid juba Riia piiskopile alistunud. Venelaste sõjaretke ajal asusid sakalased ja ugalased vägesid koguma ja preester Salomon otsustas Viljandist lahkuda. Kuid Lembitu ajas teda kroonika teateil väikese salgaga, võib-olla kaaskonnaga, taga ning tappis preestri koos ta tõlkidega. Seejärel pöördus Lembitu tagasi oma vägede juurde ning juhtis sakalaste ja ugalaste sõjakäiku Pihkvasse, mis kohalike jõudude Eestimaal viibimist ära kasutades rüüstati ja põlema pandi. Vene kroonikates on sama aasta maisse-juunisse dateeritud Pihkva põletamine leedulaste poolt, kuid sündmuste loogika osutab, et ka need viitavad tegelikult Lembitu retkele.
Peagi pärast seda sõlmiti sõjas kolmeaastane vaherahu. Lembitut rahuläbirääkimiste osalisena ei mainita, kuid nende tulemusena lepiti kokku, et Sakala kuni Navesti jõeni läheb Riia võimu alla ja võtab vastu ristiusu. See tingimus siiski ei realiseerunud ja kogu Sakala jäi sisuliselt Riiast sõltumatuks.
1215. aastal, pärast eestlaste ja kristlaste vaherahu lõppu, rüüstasid sakslased Sakalat ning tungisid seejärel ootamatult Lembitu (Leole) linnuse alla. Pärast mõnepäevast piiramist linnuse kaitsjad alistusid ja Lembitu koos teiste vanematega lubas ristiusu vastu võtta. Lembitu ja teised vanemad ristiti ja viidi esialgu vangidena kaasa, kuid lasti peagi koju tagasi, kui nad olid oma poegi pantvangideks saatnud.
1217. aasta alguses tabas ristisõdijaid Eestis suur tagasilöök, kui Novgorodi ja Pihkva väed koos saarlaste, harjulaste ja sakalastega alistasid vahepeal Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu kontrolli alla läinud Otepää linnuse. Seejärel ütlesid ka sakalased riialastega sõlmitud leppe üles. Eestlased asusid koondama suurt sõjaväge, mis kavatses kroonika teadete järgi ühineda venelastega, plaaniga arvatavasti Riiat piirama minna. Vägi kogunes Navesti ääres ja kroonika nimetab selle juhina Lembitut. Kuid riialased jõudsid venelastest ette ning tungisid oma väega Sakalasse. Lembitu juhtimise alla oli tolleks ajaks koondunud kroonika teatel 6000 meest, ridalased, harjulased, virulased, revalased, järvalased ja sakalased. Ristisõdijaid oli ligi 3000, kuid suur osa neist väljaõppinud sõjamehed. Neid juhtisid Orlamünde krahv Albert, ordumeister Volquin, Daugavgrīva abt Bernhard Lippest ja praost Johannes.
Väed põrkasid kokku Madisepäeva lahingus, mille eestlased kaotasid (Henriku kroonika andmetel langes ligi 1000 eestlast, Vanema riimkroonika andmetel 1400). Henriku kroonika kirjelduse kohaselt olid sakalased väe paremal tiival vastamisi latgalitega ja pidasid nende rünnakutele vapralt võideldes pikalt vastu. Nähes aga eestlaste väe keskmise osa allajäämist sakslaste väeüksusele, pöörasid nad põgenema. Latgalid asusid neid jälitama ja Lembitu ära tundnud Veko olevat teda taga ajanud ja tapnud. Lembitu pea olevat viidud võidu märgina Liivimaale, selle edasine saatus on täpselt teadmata, kuigi selle kohta on mitmeid legende ja kuulujutte.
Lembitu surma järel paistab olevat tema järglaseks saanud tema vend Unnepewe (tõlgendatud ka kui Õnnepäev, Õnnepäeva). Tema ja teiste ellujäänud mõjukamate sakalastega uuendasid sakslased 1215. aastal sõlmitud rahu.
Et Lembitu kohta leiduv info on küllaltki napp, siis ei ole tema elu ja tegevust keegi teaduslikul tasemel eriti põhjalikult uurinud.
Küll on Lembitu elukäigu ja positsiooni kohta hulgaliselt oletusi teinud hobiajaloolane Juhan Luiga, kelle arvates oli eestlastel ajavahemikus 1184–1217 ühtne kavakindel "välispoliitika", mille väljatöötajaks ja elluviijaks peab ta Lembitut. Muuhulgas usub Luiga, et Lembitu oli ka Sigtuna hävitaja 1188. aastal, mille järel ta sai "Lääne mere kaubateede valitsejaks" Visbyst Novgorodini. 1206. aastal polevat toimunud Taani kuninga sõjakäiku Saaremaale, vaid saarlased olevat Taaniga häid suhteid otsiva Lembitu nõudmisel taanlased rahumeelselt vastu võtnud. Luiga arvates on Lembitut kaudselt oma kirjas mainitud ka Rooma paavst. Lembitu surmaga olevat "Eesti ühistoimimine" lagunenud. Ajaloolased on Juhan Luiga Lembitu-teemaliste kirjutiste osas kriitilised olnud. Sulev Vahtre hinnangul on need "luulelennulised, subjektiivsed, allikakriitilises osas nõrgad", Harri Moora arvates on Luiga "tööde tagajärjed täiesti fantastilised" ja lähevad oma modernistliku lähenemisega "peaaegu igast piirist üle, nii et tema töid pole võimalik jaatavas mõttes kasutada".
Lembitu rolli tõlgendamine Madisepäeva lahingus
Henriku Liivimaa kroonikas esineb muuhulgas ka lause: "Numquid non Lembitus, Vytamas cum aliis senioribus suis perfidiis in Saccala a Rigensibus interfecti ceciderunt?" Juhan Luiga on oletanud, et Vytamas või Wytamas oli Lembitu lisanimi, mis tähendas "Võidumeest". Enamasti on Vytamast peetud siiski eraldi vanemaks. 1982. aasta eestikeelses väljaandes on eeltoodud kroonikateksti Richard Kleisi poolt tõlgitud kui: "Kas ei langenud riialaste tapetuina Lembit, Vytamas koos teiste oma truuduseta vanematega Sakalas?" 2005. aasta "Henriku Liivimaa kroonika" tõlkes esineb sama koha tõlge järgnevalt: "Kas ei langenud Sakalas riialaste poolt tapetuna Lembit, Vytamas koos teiste oma truudusetute vanematega?" Julius Mägiste tõlge antud kirjakohast on järgmine: "Eps mitte saanud sakslaste käe läbi surma Lembitu, Viitamas ja teised ära-andlikud Sakala vanemad..."
Antud kirjakoha ja selle põhjal, et teda enne lahingut nimetati Sakala eestlaste juhiks või pealikuks ja vanemaks (princeps ac senior), võib oletada, et Lembitu oli Madisepäeva lahingus eestlaste olulisim vanem, tõenäoliselt ka koondmaleva juht.
Lembitu pealuu
Eesti ajaloolaste ja kultuuriinimeste seas on levinud kuulujutt, et millalgi olevat Eestis käinud mingid poolakad (ühe versiooni kohaselt 1960. aastatel Poola muuseumitöötajad, teise versiooni järgi 1970. aastatel Poola tudengid), kes rääkisid kusagil Poola muuseumis asuvast pealuust kirjaga Caput Duci Estoniae ("Eestimaa hertsogi pea") või Rex Estoniae ("Eestimaa kuningas"), mida tõlgendati võimaliku Lembitu peana, mis kroonika kohaselt pärast tema tapmist trofeena kaasa võeti. Seda lugu aluseks võttes tegi Eesti kultuuriminister Urve Tiidus 2014. aastal Poola kultuuriministrile ­Małgorzata ­Omilanowskale ettepaneku legendi kontrollida. Poolas lubatigi sellega tegeleda. Pealuu asjus suhtles Poola kultuuriministeeriumiga ka järgmine Eesti kultuuriminister Indrek Saar. Kolp jäi aga leidmata. 2018. aastal toetas Eesti kultuuriministeerium 10 000 euroga Eesti-Poola ühisprojekti, mille eesmärk oli saada ülevaade 16.–17. sajandil Liivimaalt Leedu- ja Poolamaale sattunud arvukate ajalooallikate uurimise võimalikkusest ning samas vaadati üle ka selle legendiga seotud materjale. Avalikkuses saigi projekt tuntuks kui Lembitu pealuu otsimine.
Lembitu Eesti kultuuris
pisi|Suure-Jaani Vabadussõja mälestussammas Kuni 19. sajandini ei pööratud Lembitule erilist tähelepanu, ka Henriku kroonikat ei peetud 18. sajandini oluliseks allikaks. Alles eestlaste rahvuslikul ärkamisajal tõusis Lembitu kui toonase tõlgenduse järgi rahvusliku sõltumatuse eest võitleja eestlaste huviorbiiti. Teda mainis oma Kolmes isamaakõnes Carl Robert Jakobson, kuid seda siiski möödaminnes, enne teda oli "eestlaste vahvat vanemat Lembitut" maininud ka Garlieb Merkel.
Lembitu nimi esineb näiteks Friedrich Wilhelm Bormi "Ma-Rahva Kalendris" 1853. aastal.
Laiemalt sai Lembitu nimi tuntuks eriti pärast "Läti Hendriku Liivimaa kroonika ehk aja raamatu" avaldamist Jaan Jungi poolt 1880. aastatel. Tänu muistse vanema kuulsuse laiemale levikule oli Tallinnas 1900. aastal vähemalt üks poisslaps saanud nimeks Lembitu ja 20 aasta pärast juba 18 last 1000-st sünnist nimeks Lembit.
Lembitu kui eestlaste tuntuima vanema nimi kujunes ärkamisajal ja Vabadussõjas üheks rahvusliku uhkuse, vabadusvõitluse ja iseseisvuse sümboliks. Lembitu järgi nimetati näiteks suurtükipaat (endine "Bobr"), allveelaev ja soomusrongivagun. Lembitu nimekuju oli ka üks populaarsemaid eesti nimesid, mida lastele pandi. Lembitu järgi on nimetatud eesti skautide kasutatav ristikuju Lembitu rist, ka mitmeid tänavaid linnades, seltse ja asutusi. Muuhulgas on väliseestlaste vanima skautüksuse nimi "Lembitu malev".
Lembitule on Suure-Jaanis püstitatud monument, mis mälestab küll Vabadussõjas langenuid, ent seob semantiliselt ka kaotatud muistse ja võidetud tänapäevase vabadusvõitluse. Lõhavere linnamäel asub muistse vabadusvõitluse monument.
Tõeliseks eestlaste rahvuskangelaseks tõusis Lembitu aga ilukirjanduse kaudu. Friedrich Reinhold Kreutzwald kirjutas 1885. aastal poeemi "Lembitu". Tema elust räägivad Karl August Hindrey teos "Loojak 2.: Lembitu" ja Jaak Sarapuu "Kuningas Lembitu elu". Ka Jüri Kuum on kirjutanud raamatu "Lembitu vaim", mis Lembitust endast küll palju ei kõnele. Tegelaskujuna esineb ta aga palju laiemalt, sealhulgas Mait Metsanurga teoses "Ümera jõel" ja Juhan Sütiste näidendis "Ristikoerad". Enn Kippeli noorsoojutustuse "Meelis" nimitegelane on Lembitu poeg (kes on kirjaniku poolt välja mõeldud), kes leiab Venemaalt sakslaste vastu liitlaseks endise Koknese vürsti Vjatško (neile kahele on Tartus Kassitoomel püstitatud ka mälestusmärk).
Eesti Rahvusringhäälingu digihoidlas on Eesti Raadio salvestis kuuldemängust "Ristikoerad", mis räägib Lembitu elust.
Helilooja Villem Kapp on kirjutanud ooperi "Lembitu", mis esietendus 23. augustil 1961, ning taasesitati 1962 aastal Lõhavere linnamäel. V. Kapp pidas seda teost väga oluliseks. Peaosa on ooperis mänginud Georg Ots. Tartus etendus näitemäng "Lembitu", viimane kanti ette vabaõhunäidendina Tartus Kassitoome orus (lavastajad Ants Viir, Uno Pant).
Riho Päts on kirjutanud laulu "Edasi, edasi, Lembitu pojad, vaba on isade maa"
Lembitu isik on pälvinud tähelepanu ka 2000. aastatel, tema nime kannavad mitmed seltsid, asutused, klubid ja koolid ning Lõhavere linnamäel toimus 2008. aastal ooperi "Lembitu" kontsertettekanne. Andrus Kivirähki raamatus "Rehepapp" vaadatakse teda läbi huumoriprisma. 2005. aastal valminud filmis "Malev" kujutatakse Lembitut iroonilise huumoriga, teda mängib Ain Mäeots. 2017. aasta augustis mängiti Lõhavere linnamäel Urmas Lennuki kirjutatud suvelavastust "Lembitu – kuningas ilma kuningriigita" (lavastaja Peep Maasik, Lembitu – Ott Kartau). 2019. jõudis lavale Jaan Toominga lavastus "Kaupo ja Lembitu", mis põhineb Leo Bodo Sepa 1937. aasta näidendil "Kaupo".
Rahvusvaheline kaubandus
Rahvusvaheline kaubandus on kaubavahetus kahest või enamast riigist pärit partnerite (importija ja eksportija) vahel. Rahvusvaheline kaubandus on ka majandusteaduse haru.
Rahvusvahelise kaubandussüsteemi arengu lugu
Algselt toimus rahvusvaheline kaubandus põhiliselt bartertehingutena.
Üheks varaseimaks rahvusvahelist kaubandust selgitavaks käsitluseks on merkantilism. Kuna sel ajal olid kuld ja hõbe väga suure väärtusega, siis soovitasid merkantilistid sellist poliitikat, mis suurendaks riigi kulla ja hõbeda varusid. Riigi kaubandusbilanss peaks olema ülejäägiga, see tähendab eksporditud väärtus peaks ületama imporditud väärtust. Seega importi tuleb piirati tollimaksude ja sisseveokvootidega, samal ajal eksporti aga tuleb subsideerida.
Adam Smithilt pärineb nn absoluutse eelise seadus. Ta väitis, et riigid erinevad oma võime poolest toota erinevaid kaupu efektiivselt ja peaksid spetsialiseeruma nende kaupade tootmisele, mida nad suudavad toota kõige efektiivsemalt.
Kuni 1930. aastate majanduskriisini tegelesid enamik riike teatud ulatuses protektsionismiga. Suurbritannia kui üks juhtivaid kaubandusmaid oli vabakaubanduse tugevaim pooldaja.
Kuid maailmamajandus oli juba kriisis ning 1930. aastatel kehtestati USAs ulatuslikud impordimaksud välismaistele kaupadele. Muud riigid võtsid ette samalaadseid abinõusid, mis veelgi süvendas majanduslikku langust ja aitas kaasa rahvusvahelise kaubanduse vähenemisele.
Teise maailmasõja lõppedes jõudsid USA ja mitmed teised riigid vabama kaubanduse väärtuse äratundmisele ning moodustasid Üldise Tolli ja Kaubanduskokkuleppe (General Agreement on Tariffs and Trade, lühend – GATT). GATTi ja tema õigusjärglase Maailma Kaubandusorganisatsiooni (World Trade Organisation, lühend – WTO) põhimõtteks on kaubandusbarjääride järkjärguline kaotamine. Maailma Kaubandusorganisatsiooni kuulub üle 100 liikmesriigi, kes teevad pidevat koostööd maailmakaubanduse edasiseks liberaliseerimiseks.
Kaubanduspoliitika vahendid
Kaubanduspoliitika vahenditest on vanimad ning lihtsaimini äratuntavad ja reguleeritavad vahendid tollimaksud. Kindlas suuruses tollimaksu puhul on kindlaksmääratud teatud maksusumma, mida nõutakse igalt imporditava kauba ühikult. Ad valorem ehk väärtuseline tollimaks saadakse protsendina imporditava kauba väärtusest. Tollimaksud suurendavad välismaiste kaupade hinda võrreldes kodumaiste kaupadega.
Subsiidium on valitsusepoolne makse kodumaisele tootjale. Subsiidiumid võivad esineda mitmes vormis tagastamatu rahalise abina, madala intressiga laenudena, maksusoodustustena ning valitsuse osalusena sisemaistes ettevõtetes. Subsiidiumid toetavad kodumaiseid ettevõtteid kahel moel:
Korporatsioon Estonia
Korporatsioon Estonia oli Tartus 1821. aastal asutatud Eestimaa üliõpilaskorporatsioon.
Rahvusvaheline kaubandus
Kaubanduspoliitika vahendid
Impordikvoot on mingi kauba imporditava koguse otsene piirang. Vabatahtlik ekspordipiirang võib omada samalaadset mõju nagu impordikvoot. Selle puhul riik või riigid leppivad kokku mitte eksportida teatud kogusest suuremat hulka kaupa teise riiki või riikidesse. Seda kasutatakse harilikult vaid juhul, kui eksisteerib oht, et vabatahtliku ekspordipiirangu puudumisel kehtestataks uusi tollimakse või kvoote.
Korporatsioon Estonia
Tuntud korporatsiooni Estonia liikmed olid näiteks Karl Ernst von Baer, Friedrich Reinhold Kreutzwald, Philipp Jakob Karell ja Jakob von Uexküll.
Rahvusvaheline kaubandus
Kaubanduspoliitika vahendid
Kohaliku koostise nõuded määravad, et mingi osa tootest peab olema valmistatud sisemaiselt. Selle nõude eesmärgiks on harilikult kodumaise tööstuse loomisele kaasaaitamine või välismaistele hankijatele ümberlülitumise vältimine. Siin saavad kasu kodumaised hankijad ning kulud tuleb jällegi kanda tarbijail.
Võib kehtestada ka mitmesuguseid administratiivseid piiranguid. Näiteks inspekteerida kaupu kuni riknemiseni või kehtestada spetsiifilisi nõudeid toodetele, mida on väga kulukas täita.
Korporatsioon Estonia
Ajalugu
Pärast Landsmannschaft Curonia väljaastumist kõiki üliõpilasi ühendanud Burschenschaft'ist, astusid 1810 Livoniaks ümbernimetatud Landsmannschaftist välja ka Estonia ja Finnonia. 1811–1812 tegutses kõiki nelja ühendav Esindajate konvent (Repräsentantenconvent), kuid 1812. aastal läksid Landsmannschaftid taas laiali ja Burschenschaft taastati. Lõplik lõhestumine toimus 1821. aasta sügiskommersi ajal kui eesti- ja kuramaalased otsustasid korraldada sügiskommersi liivimaalastest eraldi linnalähedases Novumi ehk Valge Hobuse kõrtsis. Pärast kommerssi teatasid kuramaalased Curonia taastamisest ja eestimaalased 7/19. septembril Estonia asutamisest.
Rahvusvaheline kaubandus
Kaubanduspiirangute kehtestamise eesmärgid
Rahvusliku julgeoleku seisukohalt oluliste tegevusharude säilitamine on kaubanduspiirangute kehtestamisel sageli oluliseks argumendiks. Kuigi see argument võib olla õigustatud näiteks lennuki ja elektroonikatööstuse puhul, siis seda väidet on kasutanud ka näiteks jalatsitööstus.
Valitsuse sekkumine kaubandusse võib olla tingitud ka soovist avada välismaiseid turge. Võttes ette või ähvardades ette võtta abinõusid teatud riigi suhtes võib see riik eemaldada teatud kaubandustõkked.
Korporatsioon Estonia
Ajalugu
1827. aastal sõlmis Estonia Fraternitas Rigensise ja Livoniaga kartell-lepingu, millega 1832. aastal ühines ka Curonia. 1832. aastat peetakse ka Chargiertenconvent asutamisajaks, mil võeti vastu salajane üldkommaan. Registreeriti 27. aprillil / 9. mail 1855 Tartu õpperingkonna kuraatori poolt.
1939 korporatsioon likvideerus, liikmeskond asus ümber Saksamaale, vapp põletati ja vara anti korporatsioon Vironiale.
Rahvusvaheline kaubandus
Kaubanduspiirangute kehtestamise eesmärgid
Strateegiline kaubanduspoliitika tähendab seda, et kui harus võivad osutuda oluliseks esimese siseneja eelised, peaks valitsus aitama kodumaistel ettevõtetel neid eeliseid saavutada. Samuti saab valitsus aidata neid sisenemistõkete ületamisel harudes, kus välismaised ettevõtted juba omavad eelist.
Korporatsioon Estonia
Korporatsiooni Estonia maja
pisi|Endine baltisaksa korp! Estonia konvent (nüüd [[Korporatsioon Rotalia|korp! Rotalia konvendihoone) Tähe tänaval, Tartus]] 1883. aastal kerkis päevakorrale korporatsioonile maja (konvendihoone) ehitamine Tartus. Hoonele, Tähe tänaval pandi nurgakivi 13. aprillil 1885 ning 20. augustil 1886 pühitseti juba pidulikult maja avamist. Maja ehitusplaani koostas ülikooli arhitekt Reinhold Guleke, kelle projekteeritud on ka korporatsiooni Livonia konvent, Magasini tänava võimla, Uus Anatoomikum ja Tartu Õlletehase hoone. Maja asus tollal linnaservas, selle ümber istutati park ja rajati iluaed koos muruväljakuga ja majaesise ringsõiduteega.
Pärast Vabadussõja lõppu vabastas Tartu linnavalitsus hoone ja andis selle Karlova Seltsile (hilisem Tartu Majaomanikkude Selts). Selts sõlmis lepingu korporatsiooni Estonia vilistlaskogu voliniku vandeadvokaat Arved Schmidtiga. Maja oli selleks ajaks jäänud üsna viletsasse olukorda: aknad lõhutud, seinad määrdunud ja ruumid prahti täis. Ruumidesse olid ehitatud mitmekorruselised puitnarid. Uued valdajad tegid 300 krooni ulatuses remonti, panid peale uue katuse ja korrastasid ruume.
Teine korp! Estoniaga seotud maja Tartus asub Vallikraavi 9. Viimase ajani haldas maja Tartu Ülikooli Kliinikum. Praegu tegutseb majas Avita kirjastus.
Miina Härma
pisi|Miina Härma (Kroonlinnas 1903–1915)
Miina Härma (aastani 1935 Miina Hermann; 9. veebruar (vkj 28. jaanuar) 1864 Kõrveküla, Raadi vald – 16. november 1941 Tartu) oli eesti helilooja, koorijuht ja organist.
Ashkelon
thumb|270px Ashkelon (Piiblis Askelon) on linn Iisraelis, Iisraeli Vahemere-ranniku lõunaosas.
Miina Härma
Elukäik
15-aastaselt alustas ta kompositsiooni- ja klaveriõpinguid Karl August Hermanni käe all (vaatamata samale perekonnanimele ei olnud nad sugulased). Hermanni õhutusel astus ta Peterburi konservatooriumi, kus õppis aastatel 1883–1890 orelit ja kompositsiooni. Ta oli prof Homiliuse oreliklassi ainus õpilane. Konservatooriumi ajal loodud lauludest on mitmed ilmunud "Laulu ja mängu lehe" esimestes aastakäikudes. 1890. aastal lõpetas Miina Hermann konservatooriumi klaveri-, oreli- ja komponeerimisklassi. Pärast konservatooriumi lõpetamist jäi Miina Peterburi, kus oli Peterburi Eesti Heategeva Seltsi laulukoori juhataja, sest Eestis oli raske sobivat tööd leida. Talvel 1891–1892 viibis Hermann Saksamaal, peaasjalikult Leipzigis.
Alles 1894. aastal, mil toimus viies eesti laulupidu, tuli ta Tartusse, asus tööle muusikapedagoogi ja klaverisaatjana. Lisaks moodustas Miina Hermanni Lauluseltsi segakoori. Miina Härma oli silmapaistev koorijuht. Tema koor esines Peterburis, Pihkvas ja Riias. Orelikunstnikuna esines ta Saksamaal ja Inglismaal. Ta oli Haapsalu ja Võru maakondlike laulupidude juhataja.
Aastal 1903 siirdus Miina Härma finantsprobleemide tõttu Kroonlinna, kus osales Eesti Heategeva Seltsi tegevuses ning oli eesti naisorganisatsioonide ja eesti koguduse koori juhataja. Kroonlinnast lahkus ta 1915. aastal, sest Esimese maailmasõja ajal ei lubatud tsiviilisikutel linnas viibida. Miina Härma naasis Tartusse, kus 1917. aastal sai muusikaõpetaja koha Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Tütarlaste Gümnaasiumis (praegu kannab nime Miina Härma Gümnaasium). Ta töötas seal 1929. aastani.
Miina Härma oli Muusikalise Hariduse ja Kultuuri Edendamise Seltsi ehk Tartu Helikunsti Seltsi üks ellukutsujaid ja juhte 14 aasta jooksul. Ta oli tegev Tartu Naisseltsis, Eesti Rahva Muuseumis, Eesti Kirjanduse Seltsis ja veel mitmes organisatsioonis. Eesti Naisüliõpilaste Selts valis 1924. aastal Miina Härma oma vilistlaskogu auliikmeks. Gustav Ernesaks nimetas Miina Härmat meie laulupidude auväärseks vanaemaks.
Miina Härma on maetud Tartu Raadi kalmistule, kus asub ka tema hauamonument.
Looming
Oma 60-aastase loomeperioodi jooksul kirjutas ta üle 200 koorilaulu ja 10 kavatiini. Suure osa tema loomingust moodustavad vokaalteosed, instrumentaaltöid lõi ta vähe. Mitmed Miina Härma laulud on saanud eesti koorilaulu raudvaraks ning kuulunud eri kooriliikide populaarsuse tippu põlvkondade jooksul: meeskooride "Meeste laul", segakooride "Tuljak", naiskooride "Ei saa mitte vaiki olla", lastekooride "Ööbiku surm". Ta on kirjutanud laulumängu "Murueide tütar" (1902) ning kantaadi "Kalev ja Linda" (1895).
Mälestuse jäädvustamine
Miina Härma viimases elukohas Tartus Baeri 1 hoonel avati 1942. aastal mälestustahvel. Tallinna Konservatooriumi õpilastele loodi 1942. aastal Miina Härma stipendiumifond. Pärnus kandis tema nime väljak 1943–?.
Aastatel 1964–1994 kandis tema nime Miina Härma nimeline Tartu 2. Keskkool. 1994. aastast on kooli nimi Miina Härma Gümnaasium. Gümnaasiumi ette püstitati 1984. aastal tema monument.
Kõrveküla Põhikoolis tegutseb Miina Härma klassmuuseum.
Tema nime kandis 1949–1993 Miina Härma nimeline kolhoos. 1979 sai tema nime tänav Tallinnas Lasnamäel.
2014. aastal andis Tartu linnavalitsus välja mahuka juubeliraamatu "Miina Härma 150 : enne ja nüüd" ning Eesti Pank emiteeris Miina Härma 150. sünniaastapäeva puhul meenemündi. Kõrveküla Põhikoolis avati Miina Härma 150. sünniaastapäeva puhul skulptuur "Koor".
Hannes Reichelt
pisi|Hannes Reichelt Hannes Reichelt (sündinud 5. juulil 1980 Altenmarkt im Pongaus) on Austria mäesuusataja, maailmameister (2015). Hooajal 2007/2008 võitis ta maailma karika ülisuurslaalomis.
Reichelt sai juunioride maailmameistrivõistlustel ülisuurslaalomis Kanadas Mont Sainte-Anne'is 2000 pronksmedali. 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos oli ta samal alal kümnes.
Reichelt osales maailma karikavõistlustel 7. detsembril esimest korda 2001. aastal Val-d'Isère'is ülisuurslaalomis. Esimese poodiumikoha sai ta 20. detsembril 2002 Gardenas ülisuurslaalomis, kus ta oli teine. Esimest korda võitis Reichelt MK-etapi 1. detsembril 2005 Beaver Creekis ülisuurslaalomis.
Maailma karikas
Hannes Reichelt on osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 23. märts 2017</FONT> ) 253 MK-etapil ja jõudnud poodiumile 41 korral, millest 13 korda kõige kõrgemale astmele.
Partii (muusika)
Partii, varem ka hääl, on ansambli-, koori- või orkestrimuusikas ühe laulja või lauljate rühma (häälerühma), ühe muusikainstrumendi või instrumentide rühma poolt esitatav muusikaline materjal või selle väljakirjutus.
Kõigi partiide kirjapandud kogumit nimetatakse partituuriks.
Villem Ernits
Villem Ernits (16. juuli 1891 Nõva, Pala vald, Tartumaa – 10. mai 1982 Tartu) oli eesti keeleteadlane ja karskusliikumise edendaja.
Ta lõpetas 1918. aastal Tartu Ülikooli (cand. phil.). Tema juhendajaks oli Dmitri Kudrjavski. Ta oli alates 1911. aasta sügissemestrist Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
V. Ernits töötas vaheaegadega Tartu Ülikoolis õppejõuna, 1930. aastatel aga Varssavi Ülikoolis eesti ja soome keele lektorina. Kümme aastat oli ta Eesti Karskusliidu esimees.
Villem Ernits oli Asutava Kogu ja I Riigikogu liige. Ta kuulus algul Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Parteisse, mis liitus aga 1920 ESDTP-st eraldunud vasakäärmuslastega, moodustades ISTP.
Villem Ernits kuulus Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi asutajate sekka. Ernits tegutses hõimuliikumises, eesti üliõpilaste organiseerimise ning ajakirjanduse alal. Ta oli Üliõpilaste Lehe algatajaid ja esimene peatoimetaja ning 1928–1930 toimetas ajakirja Eesti Hõim, 1927–1930 oli ta Fenno-Ugria teaduslik sekretär.
Rheinisch-Bergischer Kreis
Rheinisch-Bergische Kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa Kölni-Bonni piirkonnas.
Ajalugu
Bergisches Landi ala kuulus Bergi krahvkonnale enamuse keskajast ja andis seega kreisile oma nime.
1816. aastal pärast kogu Reinimaa minemist Preisimaa alla loodi praeguse kreisi alal Wipperfürthi, Mülheimi, Lennepi, Opladeni ja Solingeni kreisid. 1819. aastal liideti Opladen ja Solingen suuremaks Solingeni kreisiks. 1929. aastal loodi uus Rhein-Wupperi kreis, kui mitu valda liideti Wuppertali, Remscheidi ja Solingeni linnadega. 1932. aastal liideti juurde Mülheimi ja Wipperfürthi kreisid, moodustati vana Rheinisch-Bergische Kreis. Lõpuks 1975. aastal liideti enamus Rhein-Wupperi ja Rheinisch-Bergischi kreisi aladest, moodustati praegune kreis.
Geograafia
Kreis moodustab Bergisches Landi lääneosa, kus Sauerlandi kõrgustik laskub Reini orgu.
Linnad ja vallad
thumb|right|Linnad ja vallad Rheinisch-Bergische Kreisis
Korporatsioon Curonia
Korporatsioon Curonia oli Tartus 1808. aastal asutatud Eesti vanim üliõpilaskorporatsioon. Kandis algselt nimetust Landsmannschaft Curonia.
pisi|püsti|Curonia sümboolika hauakivil Raadi kalmistul
Ajalugu
Aastal 1811 moodustasid Landsmannschaftid Curonia, Livonia ja viimasest välja astunud Estonia ja Finnonia Esindajate konvendi (Repräsentantenconvent), mis kontrollis üliõpilaskonna siseelu kuni 1812. aastani, mil Landsmannschaft'id laiali läksid ja Burschenschaft taastati. 1816 astusid kuramaalased aga taas Curoniana Burschenschaftist välja, seekord veel lühemaks ajaks.
Lõplik lõhestumine toimus 1821. aasta sügiskommersi ajal kui eesti- ja kuramaalased otsustasid korraldada sügiskommersi liivimaalastest eraldi linnalähedases Novumi ehk Valge Hobuse kõrtsis. Pärast kommerssi teatasid kuramaalased Curonia taastamisest ja eestimaalased Landsmannschaft Estonia asutamisest.
1832. aastal liitus Curonia Estonia, Fraternitas Rigensise ja Livonia sõlmitud kartell-lepinguga.
Registreeriti 27. aprillil/9. mail 1855 Tartu õpperingkonna kuraatori poolt. Registreeriti 27. mail 1920 Tartu Ülikooli ajutises nõukogus, kuid kolis 1921. aasta sügissemestril Riia Ülikooli juurde, sest liikmeskonna enamus pärines Lätist. Jätkas seal oma tegevust 1939/40. aastani.
P36
pisi|300px|П36-0071 P36 (vene keeles П36) oli viimane Nõukogude Liidu auruveduri tüüp (teljevalemiga 2-4-2). Seda toodeti aastail 1950–1956.
Viljandi KEK-i Kammerkoor
Viljandi KEK-i Kammerkoor oli Viljandis aastatel 1983–2000 tegutsenud kammerkoor.
1983. aasta novembris asutas Riina Trumm Viljandi Noortekoori, olles ka ise koori esimene dirigent. Koori esimene kontsert toimus 1984. aasta kevadel. Nelja aasta pärast hakkas koor kandma Viljandi KEK-i Kammerkoori nime, sest kolhooside ehituskontor võttis koori oma tiiva ja toetuse alla. Taasiseseisvunud Eestis oli koori nimi lihtsalt Viljandi Kammerkoor.
2000. aastal asutas Toomas Voll koori baasil uue koori – Viljandimaa Kammerkoori –, mis tinglikult peab Riina Trummi koori oma eelkäijaks, kuid on siiski uus kollektiiv.
Riina Trummi kõrval tegutses 1980. ja 1990. aastatel teise dirigendina Peeter Konovalov. Veel on koori dirigendina tegutsenud nt Anu Haamer.
Koori algusaastatel oli kontsertmeister pianist Tõnu Kallaste. Organistina on kooriga koostööd teinud Ülle Noormägi. Koos Viljandi Linnakapelliga osalesid noortekoori lauljad ühel Valga koorifestivalil. Koos kantriansambliga Pääsupojad esitati muu hulgas menukat kantrikava.
Yala provints
Yala provints on 1. järgu haldusüksus Tais. See asub riigi lõunaosas, piirneb Malaisiaga.
Peoleo
pisi|Peoleo munad
Peoleo (Oriolus oriolus) on linnuliik peoleolaste sugukonnast peoleo perekonnast.
Lepapilvik
Lepapilvik (Russula alnetorum) on pilvikuliste sugukonda pilviku perekonda kuuluv seen.
Peoleo
Levila
Peoleo on rändlind Euroopas ja Lääne-Aasias, talvitab troopilises Aafrikas. Eestisse saabub ta maikuu keskpaiku, lahkub augusti keskel või kuu teisel poolel. Peoleo rändab üksi või paarikaupa. Eestis on peoleo üsna üldlevinud harilik haudelind, kelle arvukust hinnatakse 30 000 – 50 000 paarile.
Eesti loodus
pisi|250px|[[Männikjärve raba Endla looduskaitsealal]] pisi|250px|[[Päite pank Sillamäe lähedal]] pisi|250px|[[Tahkuna poolsaare tipp Hiiumaal]] See artikkel räägib Eesti loodusest koos siinse kliima, maastiku ja veestikuga, siinsetest pinnavormidest ning elusloodusest ja ka selle kõige kaitseks tehtavatest pingutustest.
Peoleo
Välimus
Peoleo on rästa suurune, kuid saledam. Keha pikkus 23–30 cm, mass 62–83 g. Lend on kiire ja lainjas. Maapinnal kulgeb ta kohmakalt hüpeldes. Peoleo teise kalendriaasta isaslind sarnaneb emaslinnuga, kuid ta on kollakama alapoole ja kontrastsema saba mustriga. Enamik emaslinde on rohekad, kollase päranipuala, tumedate tiibade ja heledama alapoolega. Eredama sulestikuga emaslinnud sarnanevad vanade isaslindudega, kuid neil pole noka ümbruses musta värvust.
Lepapilvik
Lepapilvikul on violetne kübar ja valged eoslehekesed. Kübar on enamasti 2,5-4 cm lai. Seenejalg on 3–5 cm pikk.
Peoleo
Elupaik ja pesitsemine
Peoleo elab vanades lehtmetsades, kasesaludes, puisniitudel, parkides ja kuivades männikutes. Suurtes metsades eelistab ta pesitseda servaosas või raiesmikel. Peoleo ehitab kõrgele puu otsa, tavaliselt kahe oksaharu vahele rippuva pesa. Täiskurna kolme kuni viie munaga leidub juuni keskel. Pojad saavutavad lennuvõime juuli teisel poolel ja seejärel hulguvad pesakonnad lalalt ringi.
Eesti loodus
Valitseb üleminekuline parasvöötme kliima, mis on suurel määral mõjutatud Põhja-Atlandi hoovusest, Läänemerest ja geograafilisest asendist. Aastane sademete hulk ületab auramist. Veerohkus on sellest tingitud, siin on palju jõgesid, järvi, soid ja allikaid.
Eesti on maailma metsarikkamaid riike, metsaga on kaetud natuke üle poole maismaast. Väga levinud maastikuosa on ka soo, mille osatähtsus on maailma suurimaid. Oluline, kuid kiirelt kaduv väärtus on pärandkooslused ehk pool-looduslikud kooslused, mis on kujunenud mõõduka inimmõju tulemusena ja mis paistavad silma liigirikkuse poolest.
Eesti loomastikus on teada 64 liiki imetajaid, 329 liiki linde, 65 liiki kalu, 11 liiki kahepaikseid, ligi 15 000 liiki putukaid ja 3500 liiki muid selgrootuid. Eesti taimestikus on teada 1441 soontaime liiki (koos alamliikidega 1538), 600 liiki samblaid ning üle 2500 vetikaliigi ja 680 liigi samblikke.
Kliima
pisi|vasakul|Vaade [[Suur Munamägi|Suure Munamäe vaatetornist]]
Eestis valitseb mandrilise ja merelise kliima üleminekuline paraskliima. Läänemere rannikul asuva Eestiga on Lääne-Euroopas samal laiusel Kesk-Rootsi ja Šotimaa põhjatipp. Põhja-Ameerikas läbib Eesti keskmine laiuskraad Labradori poolsaart ja Alaska lõunarannikut. Atlandi ookeani ja Põhja-Atlandi hoovuse mõju tõttu on Eesti ilmastik märksa pehmem samadel laiuskraadidel esinevast mandrilisest kliimast.
Hugo Jaanson
Hugo Jaanson (kuni 1939. aastani Hugo Paul Janson; 31. märts 1894 Narva – 24. mai 1959 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Eesti loodus
Kliima
pisi|[[Tartu kliimadiagramm]] Kogu Eesti aasta keskmine õhutemperatuur +5 °C ringis või sellest veidi kõrgem. Kõige külmem kuu on enamasti veebruar, mil keskmine temperatuur on −5 °C. Talvekuude keskmine temperatuur on −4...–5 °C. Kõige soojemaks kuuks peetakse juulit, mil keskmine temperatuur on +18 °C. Juunist septembrini on keskmine temperatuur 15...18 °C. Kõrvalekalded keskmisest temperatuurist on küllaltki sagedased (seda nii külmemaks kui ka soojemaks).
Hugo Jaanson
Ta lõpetas 1912. aastal Narva Gümnaasiumi ja õppis Petrogradi Elektrotehnilises Instituudis (õpingud katkestas I maailmasõda).
1923. aastal lõpetas ta Eesti Kaitseväe Lennukooli, kus sai lendur-vaatleja kutse. Täiendas ennast Poolas Thorni lendur-vaatlejate ja õhulaskurite koolis. 1924. aastal ülendati ta kapteniks. Õppis aastatel 1926–1930 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. 1931. aastal ülendati ta majoriks, oli Lennukooli maapealse väljaõppe jaoskonna ülem.
Eesti loodus
Kliima
Kõrgeim tõendatud õhutemperatuur (35,6 °C) on mõõdetud 11. augustil 1992 Võrus; madalaim (−43,5 °C) aga 17. jaanuaril 1940 Jõgeval. Seal oli 1942. aastal ka madalaim aasta keskmine õhutemperatuur (1,6 °C). Kõrgeim aasta keskmine õhutemperatuur (8,5 °C) oli 2008. aastal Vilsandil.
Hugo Jaanson
1933. aastast oli Jaanson Eesti Kaitseväe Lennukooli ülem. Aastatel 1937–1940 oli ta 1. üksiku lennuväedivisjoni ülem Rakveres. 1939. aastal ülendati kolonelleitnandiks. Ta oli Lendurohvitseride meeskoori juhataja ja Lennuväeohvitseride Kogu esimees.
Eesti loodus
Kliima
Nagu mujalgi Põhjamail, on ka Eestis aastaaegade erinevus üsna suur. Peale õhutemperatuuride väljendub see ka näiteks päeva pikkuses. Pikim suvepäev kestab Tallinnas 18 tundi 40 minutit ning Võrus 18 tundi 10 min, lühim talvepäev kestab Tallinnas 6 tundi 2 minutit ning Valgas 6 tundi 39 minutit. Valged ööd kestavad mai algusest juuli lõpuni. Päikesepaistet jagub aastas enamasti 1600–1900 tundi, mis on vähem kui pool võimalikust. Vegetatsiooniaeg kestab 180–195 päeva ning külmavaba aega on 110–190 päeva.
Hugo Jaanson
3. septembrist 1941 oli ta Harjumaa Omakaitse (ajutine) staabiülem ja ülem ja Tartu Omakaitse ülem.
Hugo Jaanson läks Saksamaale ning 1951. aastal Rootsi, kus suri 1959. aastal südameataki tõttu.
Eesti loodus
Kliima
Talvise lumikatte kestus ja hulk erineb piirkonniti suuresti. Lumikatte keskmine kestus on 75–135 päeva aastas, kusjuures kõige vähem esineb lund Saaremaa läänerannikul ja lähedastel saartel ning enim Haanja ja Pandivere kõrgustikel.
Metsad
pisi|[[Harilik mänd on Eesti ainus looduslik männiliik ning levinuim puu metsades. Männid katavad 38% Eesti metsamaadest ja 39% kõigi puistute tagavarast]]
Eesti kuulub segametsade vööndisse. Valdavad on okaspuuenamusega puistud, kuid on ka lehtpuumetsi. Tänapäeval suudavad Eestis looduslikke metsi moodustada üksnes kuusk ja mänd, kase- ja haavapuistud on ajutised. Inimese vahelesegamiseta asenduvad need lõpuks okaspuumetsadega. Viis tuhat aastat tagasi praegusest soojema kliima ajastul levinud laialehistest metsadest on praeguseks järele jäänud väga vähe.
Niidud ja loopealsed
pisi|220px|[[Tänassilma jõgi Viljandi lähedal]] Niidud on rohumaad, mida kasutatakse enamasti heinamaana, vahel ka karjamaana. Enamik praegusi niite on kujunenud endiseile metsa- või põllumaadele.
Suur osa Eesti niitudest, eriti Lääne-Eestis, on puisniidud. Selliste niitude rajamisel jäeti osa metsa puid ja põõsaid kasvama. Puisniidud on erakordse liigirikkusega. Laelatu puisniidul Läänemaal loendati 1 m² suurusel alal 2000. aasta suvel rohttaimi 76 liiki, mis on Põhja-Euroopa rekord.
Suuremate jõgede ja järvede ääres võib kohata luha- ehk lamminiite. Luhaniitudele iseloomulik lopsakas taimestik on selline eeskätt iga-aastase perioodilise üleujutuse tõttu. Üleujutused setitavad niidule orgaanilisi ja mineraalaineid, aidates kaasa mullaviljakuse tõusule.
Loopealsed ehk alvarid on levinud Eesti lääne- ja põhjaosas. Need on õhukese, kuid toitainerikka mullaga paepealsed alad. Nad on tuntud kadakase karjamaana. Loopealse rohttaimed on enamasti madalakasvulised, kuid värvikad ja liigirikkad. Kogu maailmas leidub loopealseid veel üksnes Lõuna-Rootsis.
Eesti suurimad rannaniidud asuvad Matsalu märgalal. Neid on seal üle 3000 hektari. Erinevalt sisemaa niitudest on rannaniitudel palju soolalembeste taimede liike. Kohati esinevad haruldased soolakud.
Mereäärseil rannaniitudel on mitme linnuliigi pesitsus- ja puhkealad. Karjatamise ja niitmise lakkamisel rannaniidud hääbuvad: peaaegu kogu rannaniidule võib 5–10 aasta jooksul levida pilliroog.
pisi|vasakul|[[Kõnnu Suursoo talvel (Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala)]]
Sood
Eesti on soostumuse (soode protsent kogupindalast) poolest maailmas teisel kohal Soome järel ja Kanada ees. Seega võib soid pidada Eesti rikkuseks. Seda ka seetõttu, et mitu Kesk-Euroopa riiki on oma sood peaaegu hävitanud ja näevad nüüd vaeva nende taastamisega.
Polaarsus
Polaarsus on mingi süsteemi, keha vm omadus, mis võimaldab neil vastaspooli või -suundi.
Eesti loodus
Sood
Suur osa Eesti soist on tänapäeval looduskaitse all. Varasemail aastakümneil on soid ja rabu palju kuivendatud nii põllustamise kui ka rabaturba kaevandamise eesmärgil. Ent üksjagu märgalasid on jäänud siiski puutumata.
Polaarsus
Termin on kasutusel mitmes valdkonnas:
Maailma Looduse Fond
Maailma Looduse Fond (inglise The World Wide Fund for Nature (WWF), 1986. aastani kandis nime World Wildlife Fund, viimane nimi on ametlik veel USAs ja Kanadas) on rahvusvaheline riikidest sõltumatu maailma suurim looduskaitseorganisatsioon.
Eesti loodus
Mäed
Suurim absoluutse kõrgusega mägi on Suur Munamägi, mis ulatub 318 meetrit üle merepinna, suhtelise kõrguse poolest on aga kõrgeim Vällamägi (kõrgus merepinnast 304 m, jalamilt tippu 84 m). Seega võib öelda, et tegelikult ei leidu Eestis ainsatki mäge – on ainult künkad.
Maailma Looduse Fond
Organisatsioonil on üle 5 miljoni toetajaliikme. WWF töötab rohkem kui 90 riigis ning toetab 15 000 loodus- ja keskkonnakaitse projekti üle maailma. WWF-i põhieesmärgiks on Maa elurikkuse säilitamine. Määratleti enam kui 200 tähtsat elurikkuse kaitsmise regiooni (Global 200). Organisatsioon elatub peamiselt annetustest – umbes 90% rahast tuleb fondi vabatahtlike annetustest.
Eesti loodus
Mandrijäätekkelised pinnavormid
Mandrijäätekkelisi pinnavorme on enim Lõuna-Eestis. Sealne võrdlemisi künklik pinnamood on kujunenud viimase jääaja lõpul. Liustikuserv püsis siis seal pikemat aega, mille jooksul jõudis välja sulada rohkesti jää sees ning peal olnud setteid. Niimoodi tekkis arvukaid nõgusid, orge, künkaid, oose, voori, mõhnu jt pinnavorme.
Maailma Looduse Fond
Organisatsiooni logoloom on hiidpanda (Ailuropoda melanoleuca). Esimest korda joonistas selle WWFi sümbolina üks asutajaid – teadlane ja animalist Peter Scott.
Eesti loodus
Pangad ja paljandid
1999. aastal korraldas ajakiri Loodus küsitluse "33 Eesti populaarsemat loodusmonumenti". Tohutu ülekaaluga, ligi 80% vastanute häältega võitis esikoha Põhja-Eesti pank. Teisele kohale pääses Taevaskoda ja kolmandale Kaali meteoriidikraater. Nõnda võib klindiastanguid ja liivakivipaljandeid tõesti kahtluseta Eesti eluta looduse sümboleiks pidada.
Maailma Looduse Fond
Ajalugu
WWF moodustati 11. septembril 1961 Morges'is Šveitsis. Fondi rajasid Julian Huxley, Max Nicholson, Peter Scott ja Guy Mountfort.
Eesti loodus
Pangad ja paljandid
Balti klinti, mis on Eesti piires tuntud kui Põhja-Eesti paekallas, püütakse esitada ka UNESCO maailmapärandi nimistusse. See u 1600 km pikkune Paleosoikumi settekivimeist koosnev järsak saab alguse Rootsis Ölandi saarel ning ulatub Laadoga järveni Venemaal. Kõrgeim koht paikneb Ontikal, kus pank tõuseb 56 meetrit üle merepinna.