cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšiili
Rahvastik
Aastal 2009 oli Tšiili rahvaarv hinnanguliselt 16 970 000. Aastal 2002 oli elanikke 15 050 000. Rahvastiku tihedus oli 2009. aastal 22,4 ning 2003. aastal 20,7 in/km².
Ajalugu
Inkad ühendasid lühikeseks ajaks oma riigiga Tšiili põhjaosa, kuid üldiselt seisid maputšed inkade vallutusplaanidele vastu, hoolimata riikluse puudumisest. Verine kolmepäevane Maule lahing peatas inkade vallutused Maule jõel.
Esimene eurooplane, kes jõudis Tšiilisse, oli Fernão de Magalhães, kes läbis Lõuna-Tšiilis Tulemaad mandrist eraldava väina, mis hiljem nimetati tema järgi. Järgmisena jõudis Tšiilisse konkistadoor Diego de Almagro, kes jõudis kulda otsides Tšiilisse Peruust. Tšiili vallutas 1540. aastal Pedro de Valdivia, üks Francisco Pizarro ohvitseridest. 12. veebruaril 1541. aastal asutas Valdivia Santiago linna. Ehkki hispaanlased ei leidnud Tšiilist kulda ega hõbedat, taipasid nad Kesk-Tšiili väärtust põllumajanduse seisukohalt ja Tšiili sai osaks Peruu asekuningriigist.
Eurooplased hõivasid Tšiilit aegamööda, mitte korraga. Maputšed olid väikesearvulised, kuid avaldasid visa vastupanu. 1553. aastal alanud ülestõusu käigus tapsid nad Valdivia ja hävitasid hulga eurooplaste asundusi. Järgmised suured ülestõusud toimusid 1598. ja 1655. aastal. Iga ülestõus lõppes koloonia lõunapiiri nihutamisega kaugemale põhja poole. Vangistatud maputšedest ei olnud tööjõuna kasu ja nii aitas maputšede vastupanu kaasa 1683. aastal Tšiilis orjanduse keelustamisele Hispaania kuninga poolt. Sellest hoolimata olid hispaanlaste ja maputšede suhted pingelised.
Tšiili oli üsna väike koloonia, mis piirdus läänes ookeaniga, lõunas maputšedega, idas Andidega ja põhjas Atacama kõrbega. Seetõttu sai Tšiili üheks kõige homogeensemaks ja tsentraliseeritumaks kolooniaks Hispaania Ameerikas. Lisaks maputšedele ohustasid Tšiilit ka teised Euroopa riigid, mistõttu oli Tšiilil suhteliselt suur sõjavägi. Näiteks vallutas Francis Drake 1578. aastal Tšiili peamise sadama Valparaiso.
Koloniaalperioodi lõpuks elas Tšiilis umbes pool miljonit inimest, kellest 300 000 olid mestiitsid ja 150 000 kreoolid.
Tšiili iseseisvumisele aitas kaasa asjaolu, et 1808. aastal omastas Napoleoni vend Joseph Bonaparte vägivaldselt Hispaania trooni. 18. septembril 1810. aastal moodustati Tšiilis rahvuslik hunta, kes kuulutas Tšiili autonoomseks vabariigiks Hispaania kuningriigi koosseisus. Oma riigipeaks tunnistasid nad Hispaania kukutatud kuninga Fernando VII.
Storsteinnes
Storsteinnes on asula Norras Troms og Finnmargi maakonnas, Balsfjordi valla keskus. Ta asetseb Balsfjordeni fjordi haru Sørkjoseni idakaldal.
Sorsteinnesi pindala on 1,21 km², elanike arv 911 ja rahvastikutihedus 753 in/km² (1. jaanuar 2006). 2007. aasta 1. jaanuari elanike arv on 913 ja rahvastikutihedus 755 in/km².
Storsteinnes on Nordkjosbotni ees valla suurim asula.
Vanasti oli Storsteinnes maakonnas teedesõlm, kuid pärast ulatuslikke ümberkorraldusi teedevõrgus jäi asula väljapoole maakonna nüüdset peamist liiklussoont E6.
Paljud Storsteinnesi töökohad on seotud kommunaalteeninduse ja haldusega. Vallas on suur osa töökohti seotud ka põllumajandusega ja selle teenindamisega. TINE-l on Storsteinnesis suur meierei, mis toodab juustu, ning kitsejuustuvabrik, mis on Norra suurim. Samuti on loomasööda- ja kalatöötlemisettevõtteid.
Storsteinnesis on Kesk-Tromsi Muuseumi filiaal Fjordimuuseum, kus eksponeeritakse looduslugu.
Ike Volkov
pisi|Ike Volkov 2017. aastal pisi|Ike Volkov Ike Volkov (õieti Igor Volkov; sündinud 16. veebruaril 1951 Tallinnas) on eesti arhitekt ja muusik.
Ike Volkov lõpetas 1969. aastal Tallinna 46. Keskkooli ja 1974. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.
Niels Henrik Abel
Niels Henrik Abel (5. august 1802 Finnøy saar või Nedstrand (praegu Tysværi vald) – 6. aprill 1829 Froland Verk, Frolandi vald, Aust-Agder) oli norra matemaatik.
Ike Volkov
Ta on projekteerinud nii elamuid, suvilaid, ühiskondlikke hooneid kui ka monumentaalkunstiteoseid ning osalenud arhitektuurivõistlustel; teinud arhitektuuriteemalisi tele- ja raadiosaateid ning kirjutanud filmistsenaariume.
Niels Henrik Abel
Niels Henrik Abel on Sophus Lie kõrval üks tuntumaid norra matemaatikuid. Ta oli erakordselt andekas ning jõudis vaatamata lühikesele elule suurte saavutusteni. Tema tuntuim saavutus on tõestus, et viienda ja kõrgema astme algebralised võrrandid ei ole radikaalides lahenduvad (Abeli-Ruffini teoreem). Samuti on ta üks elliptiliste funktsioonide teooria rajajaid.
Ike Volkov
Ike Volkov on tuntud Kukerpillide laulja ja kontrabassimängijana.
Niels Henrik Abel
Abelite suguvõsa
Abelite suguvõsa on pärit Abildist Lõuna-Jüütimaal (sellest ka nimi).
Kaks venda, Mathias (umbes 1620 – 1774) ja Jacob, läksid sealt Trondheimi ning panid aluse Norra Abelite suguvõsale.
Ike Volkov
Aastatel 2001–2007 oli ta Tallinna säästva arengu ja planeerimise ameti juhataja. 14. veebruarist 2008 kuni 4. veebruarini 2010 oli Ike Volkov Eesti Arhitektide Liidu esimees.
Niels Henrik Abel
Vanavanemad
Niels Henriku vanaisa Hans Mathias Abel oli alates 1785. aasta algusest kirikuõpetaja Gjerstadis Risøri lähedal.
Vanemad
Niels Henriku isa Søren Georg Abel oli Gjerstadis kirikuõpetaja. Isa oli vaimulik ja poliitik, kes oli õppinud teoloogiat ja filosoofiat ning tegeles filoloogiaga; ta uskus inimese võimesse lahendada mõistuse abil kõik elu mõistatused. Ta valiti kaks korda parlamenti. Abeli ema oli Anne Marie Simonsen (1781–1846).
Lapsepõlv
Abel sündis tõenäoliselt Nedstrandis (tema sünnikohana on tavaliselt nimetatud Finnøy saart Ryfylkes, sest tema isa oli tema sündimise ajal Finnøy pastor; kuid nähtavasti olid vanemad 1802. aasta augustis Nedstrandi kohtunikul külas). Ta olevat sündinud kolm kuud enneaegsena, nii et teda olevat pestud punases veinis ja mähitud paksude puuvillakihtide alla. Poiss ristiti emapoolse vanaisa Niels Henrik Saxild Simonseni järgi.
Pärast vanaisa surma 1803 määrati Gjerstadi pastoriks Niels Henriku isa. Suvel 1804 asus Niels Henrik koos vanemate ja vanema vennaga sinna elama. Vanematele oli see nagu kojutulek, sest see oli olnud isa kodu ja ema oli pärit läheduses asuvast Risøri linnast.
Seal kasvaski Niels Henrik koos ühe vanema venna, kolme noorema venna ja ühe õega. Mängiti ka teiste lastega. Lapsena oli ta kehva tervisega ning vajas ema pidevat hoolitsust. Ometi ujus ta teistest kiiremini ja laskis suuskadega mäest alla seal, kus teised ei julgenud.
Sel ajal kui Niels Henrik Gjerstadis elas, oli perekond majanduslikult heal järjel. Pastorina sai isa piisava sissetuleku ning tal oli hea maine. Pastoraadi naabertalus Lundes, mis oli ette nähtud pastorilesele, elas Niels Henriku vanaema Elisabeth Knuth Abel, keda gjerstadlased austasid ja armastasid ning kes oli Niels Henrikule toeks. Risøri linnas elasid poisi emapoolsed vanavanemad, kelle perekond oli linna rikkaim.
Õpingud Christianias
pisi|Abeli autogramm tema portreel Aastal 1815 otsustati saata Niels Henriku vanem vend, 15-aastane Hans Mathias Christianias toomkooli. Isa oli tutvunud selle kooli õpetajatega ning nähtavasti ka sealsete stipendiumitingimustega, sest parlamendi istungid toimusid kooli saalis, mis oli pealinna esinduslikem ruum. Just enne kooli minekut jäi vanem poeg aga haigeks (tal oli kodunt lahkumise pärast depressioon) ning isa saatis tema asemel kooli Niels Henriku. Niels Henrik sooritas eksami esimesse klassi ning kirjutas varsti koju, et ta on koolis omas elemendis. Vend järgnes Nielsile aasta hiljem. Nad õppisid samas klassis ja elasid samas toas. Esialgu olid vanemal vennal paremad hinded. Et pere oli vaeseks jäänud, said nii Niels Henrik kui ka tema vanem vend Hans Mathias seal tasuta õppida.
Tunnid toomkoolis kestsid kuus päeva nädalas üheksast kuueni vaheajaga ühest kolmeni, õhtu jäi koduste ülesannete jaoks. Jõuluvaheaeg kestis kaheksa päeva ja suvevaheaeg kaks nädalat. Õpilased said vabapääsmeid teatrietenduste peaproovidele; seal said nad tutvuda poiste ja tüdrukutega väljaspool kooli. Need olid Draamaseltsi erateatri etendused. Igal sügisel ja kevadel toodi välja 8–10 lavastust. Teater oli linnas üldse väga populaarne, aga Niels Henrikust sai nähtavasti eriti suur teatrisõber.
Niels Henrik oli keskpäraste hinnetega õppija. Et õpikuid oli vähe, siis sõltus palju õpetajatest. Tol ajal oli koolis juba ette nähtud uute ladina keele kõrval ka saksa, prantsuse ja inglise keele ning loodusteaduste õpetamine erialaõpetajate poolt ning kehalise karistuse rakendamise asemel apelleerimine õpilaste autundele ja mõistusele ning huvi äratamine õppimise vastu. Kooli matemaatikaõpetaja oli siis Hans Peter Bader, kelle õpetamisviis oli vanamoodne (põhines tahvlilt mahakirjutamisel ) ja kes rakendas iga üleastumise puhul füüsilist karistust. Novembris 1817 peksis ja tuuseldas üht õpilast nii rängalt, et see oli nädal haige voodihaige ja suri. Õpetajat ei võetud vastutusele, sest surma põhjuseks märgiti "närvipalavik" (tüüfus), aga õpilased keeldusid nüüd Baderi all edasi õppimast. See oli esimene õpilaste streik Norra ajaloos. Bader kõrvaldati õppetöölt. Rektor Jacob Rosted võttid tööle kooli vilistlase Bernt Michael Holmboe, kes oli olnud ülikoolis professor Christopher Hansteeni assistent ning oli väga erudeeritud ja tubli õpetaja. Ta asus koolis tööle 1818. Tema kasutas uusi õpetusmeetodeid; muu hulgas andis ta õpilastele iseseisva töö ülesandeid, mis polnud tol ajal tavaline. Tõenäoliselt saigi sellest alguse Abeli matemaatikahuvi. Varsti avastas Holmboe poisi erakordsed matemaatilised võimed ning julgustas teda matemaatikat edasi õppima. Holmboe andis Niels Henrikule eratunde ning juhtis ta matemaatilise kirjanduse juurde. Raamatukogu laenutuste arhiivist on näha, kuidas Niels Henriku huvi nihkus ilukirjanduselt füüsikale ja matemaatikale. Poiss sai Holmboelt laenata ülikooliõpikuid ning luges neid innukalt. Üks raamat, mis Abelit palju mõjutas, oli Leonhard Euleri matemaatilise analüüsi õpik. Abel hakkas ka iseseisvalt matemaatiliste probleemidega tegelema. Õpetajad olid hämmastunud Abeli matemaatilistest huvidest, kuid neid häiris tema huvide ja keskendumisvõime ühekülgsus, mis ei vastanud ideaalile. Abel ja Holmboe jäid eluaegseteks sõpradeks. Isa avalikule pilkamisele katekismuse pärast reageeris Niels Henrik esialgu liialdatud lõbususega.
Niels Henrik käis võimalust mööda, tavaliselt igal aastal, kodus (seda piirasid majanduslikud võimalused). Kui isa jõi üha rohkem, lasti ametist lahti ja suri 1820, jäi perekond kitsikusse. Ema kolis koos lastega Lunde tallu, mis pastori lesele ette oli nähtud.
Et Abel saaks kooli edasi jääda, toetas Holmboe teda stipendiumiga ning kogus sõpradelt raha, et Abel saaks Kuninglikus Frederiki Ülikoolis edasi õppida. Abel lõpetas 1821 kooli keskmiste hinnetega kõigis õppeainetes peale matemaatika ja füüsika, milles tal olid kõrgeimad hinded. Holmboe on ühte klassipäevikusse Abeli kohta kirjutanud: "... et ta võib saada maailma suurimaks matemaatikuks, kui ta küllalt kaua elab."
Vanem vend Hans Mathias ei suutnud keskenduda ning langes nii sügavasse depressiooni, et rektor saatis ta koju, teades, et noormehel jääbki kool lõpetamata. Ta jõudis just isa surivoodile. Kogu ülejäänud elu (üle 20 aasta) elas ta poolhulluna ema juures. Niels Henrik pidi vastutuse perekonna eest enda peale võtma. Ta toetas ema ja vendi ning õde, kuni ta elas. Ka rikas vanaisa Simonsen suri 1820. Ta oli rasketel Napoleoni sõdade aegadel pankrotti läinud ning suri vaesuses.
Aastal 1821 astus Abel ülikooli. Ülikool ja õppejõud isiklikult aitasid tal üürida korterit ning tasuda kütte ja valgustuse eest, "et säilitada seda haruldast annet teadusele". Ta sai tasuta koha Regentseni ühiselamus, mis oli osa linnale kuuluvast Mariboegårdenist Prinsens gatel, kus toimusid ülikooli loengud.
Üliõpilasena oli Niels Henrik tõenäoliselt parimate matemaatikateadmistega inimene Norras. Kui Holmboe oli talle õpetanud kõik, mida ta ise teadis, oli Abel uurinud Newtoni, Euleri, Lagrange'i, d'Alamberti, Gaussi ning uusimaid Pariisi raamatuid ja ajakirju.
Abel uskus, et ta on leidnud üldise viienda astme algebralise võrrandi lahenduse, mida matemaatikud 250 aastat olid otsinud. Christiania matemaatikaprofessorid Søren Rasmussen ja Christopher Hansteen tema valemitest viga ei leidnud ning saatsid töö edasi Kopenhaagenisse Põhjamaade juhtivale matemaatikule professor Ferdinand Degenile. Ka tema ei leidnud viga, kuid avaldas kahtlust, kas tundmatu üliõpilane ikka võis probleemi lahendada. Samuti märkis Degen ära Abeli ebahariliku teravmeelsuse ning leidis, et sellisel andekal noormehel ei maksa tegelda säärase "steriilse ainega", vaid parem "elliptiliste transtsendentidega" (elliptiliste funktsioonide ja elliptiliste integraalidega), et "avastada magalhãeslikke läbipääse ühe ja sama tohutu analüütilise ookeani suurtes osades". Hiljem näitas Abel, et viienda astme võrrandit ei saa liitmise, lahutamise, korrutamise, jagamise ja juurimise abil lahendada, ning tegi teedrajavat tööd ka elliptiliste funktsioonide alal.
Christiania ülikoolis tol ajal matemaatikat ega reaalteadusi erialana õppida ei saanud ja matemaatikaprofessoritel Rasmussenil ja Hansteenil talle palju õpetada ei olnud, nii et kui Abel oli ettevalmistavad eksamid teinud, siis tal enam suurt midagi õppida ei olnud, kui ta ei tahtnud ette võtta tavalisi ametiõpinguid teoloogia, meditsiini jne alal. Nii pidi ta iseseisvalt õppima. Aastal 1822 ta lõpetas ülikooli (sooritas "teise eksami"). Tema hinded olid keskpärased, välja arvatud matemaatikas.
Nagai staadion
pisi| Nagai staadion (jaapani 大阪市長居陸上競技場 Ōsaka-shi Nagai Rikujō Kyōgijō) on Jaapanis Ōsakas asuv staadion. Staadion mahutab 50 000 pealtvaatajat. Seal on peetud mõned 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste alagrupi mängud. Staadionil toimusid ka 2007. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused.
Niels Henrik Abel
Õpingud Christianias
Mõned professorid toetasid Abelit majanduslikult omal kulul. Professor Hansteen avas talle oma kodu: proua Hansteeni hakkas Abel nimetama oma teiseks emaks. Ta laenutas ülikooli raamatukogust raamatuid ning õppis ülikooli hoone väikeses katusekambris iseseisvalt matemaatikat. Ta elas oma noorema venna Pederi juures, kellega ta magas ühes voodis ja kellel ta aitas keskkooli lõpueksamiks valmistuda. Ka õde Elisabethile aitas ta hiljem Christianias koha leida.
Talvel 1822/23 kirjutas Abel mahuka töö diferentsiaalvõrrandite integreerimisest, mille eest ta sai auhinnaks riikliku reisistipendiumi. Kevadel 1823 avaldas Abel oma esimese artikli ajakirjas Magazin for Naturvidenskaberne, Norra esimese teadusajakirja esimeses numbris. Järgmistes numbrites avaldati veel mõned Abeli lühikesed artiklid, millest üks sisaldab integraalvõrrandi lahendust (sel alal oli Abel teerajaja). Toimetus tema töid siiski eriti ei tahtnud, sest need ei sobinud üldhuvitavaks lugemismaterjaliks.
Kevadel 1823 kirjutas ta ka ühe pikema prantsuskeelse töö "kõikvõimalike diferentsiaalvalemite integreerimise võimalikkuse esitusest", millega ta tahtis välismaa matemaatikute tähelepanu köita. Ta taotles ülikoolilt toetust selle avaldamiseks. Matemaatikaprofessorid toetasid seda, akadeemiline kolleegium aga kõhkles. Eri instantside vahel liikudes kadus Abeli töö jäljetult ning jäigi kadunuks.
Keegi ülikooli professoritest sai aru, et Abel peab välismaal edasi õppima, kuid rahapuudusel pidi Abel Christianiasse jääma. Suvel 1823 avanes võimalus professor Rasmussenilt saadud väikese stipendiumiga Kopenhaagenisse sõita, et külastada Põhjamaade juhtivat matemaatikut Ferdinand Degenit. Ta kohtus ka teiste taani matemaatikutega ja sai uusi impulsse. Ta peatus oma emapoolse tädi Elisabethi ning tema abikaasa Peder Mandrup Tuxeni juures. Siis hakkaski Abel uurima elliptilisi funktsioone. Seal sai ta tuttavaks ka Christine Kempiga, kellega nad aasta pärast, juulis 1824, Sonis kihlusid. Abel oli seal kohaliku ülemtolliametniku poja Johan Fredrik Strømi eramatemaatikaõpetaja. Selle koha oli ta vastu võtnud selleks, et aidata oma sõpra, üliõpilast Morten Kjerulfit, kes õpetas samale õpilasele ladina ja kreeka keelt, kuid matemaatikat ei vallanud. Sonis sai Abel teada, et üks perekond vajab guvernanti, ja nii tegigi ta preili Kempile abieluettepaneku.
Abel, kes väga tahtis välismaale saada, taotles majanduslikku toetust Saksamaa ja Prantsusmaa juhtivate matemaatikute külastamiseks. Selle asemel sai ta 1824 stipendiumi kaheaastaseks viibimiseks Christianias, et reisiks valmistuda, õppides keeli ja muid aineid. Nende aastate jooksul õppis ta saksa ja prantsuse keelt. Ühtlasi avaldas ta 1824 oma esimese märkimisväärse töö "Mémoire sur les équations algébriques ou on démontre l'impossibilité de la résolution de l'équation générale du cinquième degré" ('Memuaar algebralistest võrranditest, kus tõestatakse üldise viienda astme võrrandi lahendi võimatus"). Ta tõestas viienda astme võrrandi radikaalides lahendamise võimatuse 1823 (praegu on see tuntud Abeli-Ruffini teoreemi nime all). See artikkel oli raskesti arusaadav, osalt sellepärast, et rahalistel kaalutlustel tuli lehekülgede pealt kokku hoida. (Üksikasjalikum tõestus ilmus 1826 ajakirja Journal für reine und angewandte Mathematik esimeses numbris.)
Veebruaris 1826 sõitis Abel koos oma norra sõpradega, kelle eriala oli peamiselt geoloogia ja mäendus, Saksimaale Freibergi, kus ta jätkas tegelemist elliptiliste funktsioonidega. Juunis 1826 jõudis ta Pariisi. Abeli ajal oli see maailma matemaatikakeskus, mistõttu Pariis oli üks tema põhilisi reisisihte. Seal töötasid väljapaistvad matemaatikud Cauchy, Poisson, Legendre ja Fourier. Laplace ei olnud enam tegev, kuid Abel oli tema töid uurinud ning austas teda väga. Abel hakkas Pariisis kirjutama oma nn Pariisi-traktaati, mis keskendus elliptiliste integraalide liitmisteoreemile. Oktoobris 1826 esitas ta oma suure traktaadi teaduste akadeemiale; vastust ootas ta terve aasta, lootes, et see teeb ta kuulsaks. Cauchy ja Legendre pistsid selle teiste paberite alla, ning Abel arvas elu lõpuni, et see on kaduma läinud. (Seda loeti alles pärast tema surma ja alles 1841 avaldati see akadeemia toimetistes.) Vastus jäi tulemata, ja Abel tundis end Pariisis üha halvemini, seda enam, et ta oli kopsutuberkuloosi haigestunud. Ta oli Pariisis pettunud ja kannatas depressiooni all. Cauchy osutus tujukaks ja ülbeks ning Poisson, Fourier ja teised Pariisi matemaatikud tegelesid peamiselt füüsikaga. Pariisi matemaatikud ei tunnustanud teda, sest tema tööd polnud tuntud ning tagasihoidlik Abel ei hakanud neid pealetükkivalt tutvustama. Aastavahetusel 1826/1827 sõitis Abel, kelle raha hakkas otsa saama, Berliini tagasi. Talle tehti ettepanek hakata Crelle ajakirja toimetajaks, kuid koduigatsuse tõttu ütles ta ära. Crelle omalt poolt hakkas otsima Abelile kindlat töökohta Berliinis. Pooleteistaastase reisi jooksul ei õnnestunud Abelil kohtuda kõigi matemaatikutega, kellega ta tahtis, ja mitmed nendest, kellega ta kohtus, ei võtnud teda tõsiselt.
Mais 1827 naasis Abel Norrasse. Ta oli kogu reisi vältel lootnud, et talle vabaneb Christiania ülikoolis töökoht, kuid seda ta ei saanud. Ka uut stipendiumi ta ei saanud, ning ta elatus eratundidest, võlgadest ja sõprade eraviisilistest annetustest. Ta jätkas hoolimata rahanappusest ja halvenevast tervisest tööd: viimase pooleteise eluaasta jooksul kirjutas ta mitu suurt tööd, mis avaldati enamasti Crelle ajakirjas. Sügisel 1827 kirjutas ta põhiliselt oma suurt traktaati elliptilistest funktsioonidest. See ilmus Altonas ajakirjas Astronomische Nachrichten. Kui see oli valmis, hakkas ta jälle tegelema võrrandite teooriaga. Abeli publikatsioonid Crelle ajakirjas hakkasid Abelile tasapisi välismaal tuntust ja tunnustust tooma, kuid ta elas ikka majanduslikus kitsikuses. Septembris 1828 saatsid Legendre, Poisson, Lacroix ja parun de Maurice kuningas Karl Johanile Abeli olukorra kohta kirja, mille eesmärgiks oli saada Abelile töökoht Stockholmi. Samal ajal püüdis Crelle organiseerida Abelile professuuri Berliinis.
Abeli pruut Christine Kemp sai guvernandikoha Froland Verki, kuhu ta asus juulis 1828. Aastal 1828 sai Abel ülikoolis ajutise õppejõukoha: ta õpetas mõnda aega Christianias ülikooli ja insenerikooli dotsendina. See tegi tema olukorra kergemaks, kuid abielluda ta siiski veel ei söandanud. Püsivat ametikohta ta ei saanud, mistõttu ta hakkas jälle lootma Crelle peale. Christianias viibimise ajal kirjutas ta pidevalt uusi töid, mida avaldas Crelle ajakiri.
Abel sõitis jõuludeks 1828 saaniga pruudile külla. Tee peal jäi ta raskelt haigeks. Halvasti olid talle mõjunud ka suur töökoormus, halvad elamistingimused ja ebatervislik toit. Vahepeal ta toibus, nii et ta sai koos pruudiga rõõmsalt jõule veeta. Pärast jõule haigestus ta jälle ja hakkas verd köhima, ning oli selge, et Abel enam Christianiasse naasta ei suuda. Saades aru, et lõpp läheneb, pani Abel kirja praegu Abeli liitmisteoreemiks nimetava teoreemi tõestuse kokkuvõtte. See saadeti Crellele. 6. aprillil 1829 suri Abel Froland Verkis. 8. aprillil kirjutas Crelle, et on hankinud Abelile Berliini õppejõukoha.
Niels Henrik Abel on maetud Frolandi kalmistule.
Abeli pruut abiellus Abeli sõbra geoloog Keilhauga, kellega nad Saksamaal koos olid olnud.
Mälestuse jäädvustamine
Niels Henrik Abeli nime kannab Abeløya saar Svalbardis.
Kirjandus
Artiklis on kasutatud inglis-, bulgaaria-, katalaani-, saksa- ja norrakeelse Vikipeedia artiklit seisuga 10.2.2009 ning norrakeelse Vikipeedia artiklit no:Abel (slekt) seisuga 12.2.2009.
Balsfjorden
thumb|[[Nordkjosbotn Balsfjordeni lõpus]] Balsfjorden (põhjasaami Báhccavuotna) on fjord Norras Troms og Finnmargi maakonnas Tromsø ja Balsfjordi vallas. Fjord lõikub maasse lõuna suunas 49 km pikkuselt, ulatudes Nordkjosbotnini.
Veedad
Veedad (sanskriti keeles veda ‘teadmine’) on hinduismi kõige varajasemad pühakirjad, millele omistatakse jumalik autoriteet. Veedad on šruti kirjanduse alustekstid ja veedakirjanduse hulka kuuluvad ka nende edasiarendused ja kommentaarid, braahmanad, aranjakad ja upanišadid.
Veedad jagunevad neljaks hümnide kogumikuks (sanskriti keeles saṃhitā), mis on loodud vanimas indoaarja keeles, nn veedade keeles. Nende täpne tekkimisaeg pole teada.
Veedade retsiteerimine rituaalsetel sündmustel ja kindlates elusituatsioonides oli braahmanite ülesanne ja neid anti edasi suulises traditsioonis. Veedade lugemine ja kuulamine oli lubatud ainult hinduistliku ühiskonna kolmele kõrgemale seisusele; teistel oli see surma ähvardusel keelatud.
Veedadel põhines veedade religioon, mis keskendus ohvririitustele, kuna jumalatele ohverdamisest sõltus muistsete indialaste uskumuste kohaselt nii kosmiline kui ka ühiskondlik kord. Veedade religioon oli polüteistlik ja selle põhjal kujunes välja hilisem hinduism. Veedadest on pärit paljud hinduismi jumalad, aga ka maailmavaatelised arusaamad, näiteks ühiskonna jagunemine seisusteks.
Eesti keeles ilmunud katkendeid Jaan Puhveli (1996, 2001), Linnart Mälli (1975) ja Ülo Valgu (1993, 1997) tõlkes.
Rigveeda
"Rigveeda" (ṛgveda) stiil ja keel on keeruline ja raske, öeldakse isegi, et ta moodustab peaaegu omaette keele. Kasutatakse suurel hulgal sümboleid ja metafoore, nt lehmad = pilved = koidukiired; pilv = mägi; äike = sõda; silm = päike.
Kõik mütoloogilised narratiivid on lõpetamata, st neil puudub algus ja lõpp. Nad ei olnud mõeldud jutustamiseks vaid pöördumiseks jumala poole.
Taevasfääri jumalatest olulisemad on: taeva ja maailmakorra jumal Varuna ning maailmakorra ja päikese kulgemise jumal Mitra. Jumal Višnu on Rigvedas vähetähtis. Oluline on veel koidujumalanna Ûsas. Õhuruumijumalatest on olulisem tormi-, äikese- ja sõjajumal Indra, maasfääri jumalatest tulejumal Agni.
Vedades on ka rituaalhümne, dialooghümne (nt poeg pöördub isa vaimu poole) ning loitsulaadseid hümne.
Jadžurveeda
"Jadžurveeda" (yajurveda) on enamasti proosas kirjutatud teos, millel on viis osa, mis jagunevad neljaks mustaks ja üheks valgeks Jadžurveedaks, viimane neist on olulisim.
Saamaveeda
"Saamaveeda" on suhteliselt vähetähtis tekst. Sāma tähendab 'lauluviisi', seega on "Saamaveeda" kogum laule, mida preester laulis.
Tegemist ei ole iseseisva tekstiga, sest see sisaldab palju värsse "Rigveedast". "Saamaveeda" 1549 värsist ei ole ainult 75 pärit "Rigveedast", kusjuures ei ole arvestatud algteksti hümnide piiridega.
"Saamaveedale" liitus neli traktaati, kuidas seda kasutada.
Atharvaveeda
"Atharvaveeda" (sõnast atharvan 'tulepreester/loits') on kas värsis või proosas kirja pandud valge ja must maagia. Kunagi eksisteeris üheksa erinevate koolkondade versiooni, millest tänapäevani on säilinud vaid kaks. Algselt neid tekste veedade hulka ei loetud.
Veedade uurimine
Veedade traditsioonilise uurimisega tegeleb vedāṅga, mis koosneb kuuest alldistsipliinist:
Õpetused
Vedadele tuginevaid õpetussüsteeme (upavedad):
Eskadron
Eskadron (prantsuse sõnast escadron) on endisaegne ratsaväeüksus. See on jalaväekompanii või -pataljoni suurune üksus.
Suurbritannia, Ameerika Ühendriikide ja Prantsusmaa relvajõududes tähendab eskadron (prantsuse keeles escadron, inglise keeles squadron) luureallüksust.
Võib lihtsasti segamini ajada terminitega eskadrill (lennuväe üksus) ja eskaader (mereväe üksus), mis on ka inglise keeles squadron.
Josefvatnet (Troms)
Josefvatnet ehk Josefvatn on järv Norras Tromsi maakonnas Balsfjordi vallas Storsteinnesist loodes ja Litlevatneti järvest läänes. Geograafilised koordinaadid on 69°16' N, 19°9' E.
Järve kõrgus merepinnast on 88 m.
Pindala on 3,39 km², kaldajoone pikkus 10,13 km.
A7V
A7V oli Saksa Keisririigis esimese maailmasõja lõpus (1917–1918) toodetud ja kasutatud tank. See oli Saksamaa ainus seeriatootmises olnud tank esimeses maailmasõjas, mida telliti 100 masinat, kuid toodeti kokku vaid 20 tükki.
Ajalugu
Mitmed Saksa ohvitserid ja tsiviilisikud olid juba sõja algusest mõelnud võimalusele luua roomikutel liikuvat soomusmasinat. Saksa armee oli plaanist huvitatud, kuid puudus kasutuskõlblik roomikutega veermik, mistõttu keskenduti soomustatud autodele. Juba 1915. aasta alguseks oli selge, et soomusautod ei sobi kaevikusõtta ning nii üritati valmistada roomikutega versiooni Bremeni Marienwagenist. Kui algul plaaniti roomikuga asendada vaid tagumised rattad, siis 1916. aasta oktoobriks asendati ka esirattad roomikuga. Märtsis 1917 valmis soomustatud kere ja tehti plaane relvastuse osas. Need kavandid osutusid aga elujõuetuks.
Samal ajal oli Inglise tank Mark I ennast juba lahingus tõestanud ja sakslased asusid kiiruga oma versiooni välja töötama. Sarnaselt prantslastega üritati kasutada Holti traktori roomikut ja Steiner, Saksamaa esindaja Holti kompanii juures, kutsuti nõuandjaks. Esialgse kavandi nimeks pandi Geländespanzerwagen (sõna-sõnalt iga maastiku soomustatud sõiduk). See pidi kaaluma 30 tonni, suutma kanda kahte kahurit (ees ja taga) ning kuulipildujaid külgedel või relvastamata 4 tonni laskemoona. Masinale planeeriti 100 hj mootor, mis pidi maanteel arendama kiirust 12 km/h ja maastikul 6 km/h. See plaan osutus ebareaalseks ega arvestanud rinde maastikuoludega.
Tanki väljatöötamisega tegeles Josef Vollmer, Steiner töötas Holti roomiku pikendamise kallal. Aprilliks 1917 oli tehniline lahendus valmis ja maiks valmis puust prototüüp, mis pärast inspekteerimist 14. mail heaks kiideti. 1. detsembril 1917 telliti 100 masinat, reaalselt valmis neid 20.
Tehnilised andmed
Toodetud masinatel esines konstruktsioonilisi erinevusi, nii erines ka nende kaal (32–35,4 tonni). Masin töötas kahe 100 hj (74,6 kW) masina keskosas paikneva bensiinimootori jõul. Roomikud olid 4,5 m pikad 8 m kere kohta ja igal roomikul oli 15 ratast. Kuna kliirens oli kõigest 0,2 m, siis valmistas pehmel maastikul liikumine tõsiseid raskusi. Tank suutis ületada vaid 2,2 m laiusi kraave ja 0,455 m kõrgusi takistusi. A7V pidi endast kujutama liikuvat kindlust, mis teeb jalaväega koostööd, kuid kindluse kontseptsiooni kõrvalt oli liiga vähe tähelepanu pööratud mobiilsusele. Masina esiosas paiknes üks 57 mm kahur ning külgedel ja taga olid kokku kuus 7,92 mm MG08 kuulipildujat. Kütusepaagid mahutasid 500 liitrit kütust. Meeskond koosnes 18 mehest, kes kuulusid kolme väeliiki: juht ja kaks mehaanikut olid insenerid, kaks meest 57 mm kahuri taga olid suurtükiväelased ja kaksteist kuulipildurit olid jalaväelased.
Kasutamine
pisi|A7V Roye's [[21. märtsil 1918]]
A7V-d kasutati esmakordselt 24. märtsil 1918 St. Quentini lahingus. Peale Saksa sõdurite moraali tõstmise oli neist vähe kasu. Esimene tankilahing toimus 24. aprillil 1918, kui kolm A7V-d kohtus kahe emase ja ühe isase Mark IV-ga. Alguses sundis üks A7V kaks emast Mark IV taganema, kuid kohale ilmunud isane Mark IV lõi selle 57 mm kahuriga rivist välja ja asus lahingusse veel kahe A7V-ga ning sundis nad taganema. Samal päeval osalesid lahingus kõik 18 saadaolevat A7V-d, kuid erilise eduta. Pärast sõda anti mitu masinat (võimalik, et 5 ) Poolale, kes kasutas neid 1920. aastal Vene-Poola sõjas Varssavi kaitsel.
A7U
A7U ehk Überlandwagen oli A7V relvastamata versioon, mis oli mõeldud varustuse vedamiseks. Selle kere oli karastamata terasest ja meeskond koosnes ainult kahest mehest. Sarnaselt A7V-ga oli probleemiks maastiku läbivus. Überlandwagenit toodeti kokku 30 masinat ning kasutati sõja lõpuni rindel laskemoona ja varustuse vedamiseks.
Pärast sõda
Pärast sõda ehitati veel vähemalt kaks A7V-d. Nende tankide katus oli suurema nurga all ja relvastus erines tavalise A7V omast. Kahuri ja külgedel paiknevate kuulipildujate asemel oli igas nurgas pöörlev torn kuulipildujaga. Tõenäoliselt põhinesid need masinad Überlandwageni veermikul. Ühe tanki nimi oli teadaolevalt Hedi. Vabakorpus kasutas neid tanke 1919. aastal Berliinis rahutuste mahasurumiseks.
Rootsi kuningas
pisi|Rootsi kuningas [[Carl XVI Gustaf]] Rootsi kuningas on Rootsi riigipea. Praegune Rootsi kuningas (15. septembrist 1973) on Carl XVI Gustaf. pisi|[[Karl XII]] thumb|[[Gustav II Adolf]] pisi|[[Erik XIV]] thumb|[[Gustav Vasa]] Alates 1818. aastast on kõik Rootsi kuningad kuulunud Bernadotte'i dünastiasse.
Ain Kull
Ain Kull (sündinud 1973) on eesti geograaf (PhD).
Tema uurimisvaldkonnad on tuulekliima ja -energeetika, kliima mõju aineringetele ja sotsiaal-majanduslikele protsessidele.
Korgitamm
Korgitamm (Quercus suber) on pöögiliste sugukonda tamme perekonda kuuluv igihaljas puu.
Korgitamm on keskmise suurusega puu. Süstemaatiliselt paigutatakse ta tamme perekonna sektsiooni Cerris.
Korgitamme looduslik levila on Edela-Euroopa ja Loode-Aafrika.
left|Korgitamm, millelt on võetud kork. Portugal|thumb
Korgitamme koorest saadakse korki. Korgi äralõikamine ei kahjusta puud, see kasvab tagasi ja on järelikult taastuv loodusvara. Kork on arenenud arvatavasti kaitseks metsatulekahjude vastu.
left|Kork [[šampanja veini jaoks|thumb]] Maailmas on korgitammeistanduste all 25 tuhat km². Euroopa korgitööstus toodab aastas 340 tuhat tonni korki väärtusega 5 miljardit eurot ja pakub tööd 30 tuhandele inimesele. Veinipudelitele pandavad korgid hõlmavad korgi kogukasutusest 15%, kuid kasumist annavad 66%. Poole maailma korgitoodangust annab Portugal.
Hilarius
Hilarius (ka Hilarus) oli paavst 461–468. Ta oli 46. paavst.
Hilarius oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Sardiiniast. Ta oli Crispinuse poeg.
Hilarius oli Leo I ajal diakon ja hiljem ülemdiakon. Ta osales paavsti legaadina aastal 449 Ephesoses toimunud kirikukogul, kuid pidi monofüsiitide eest sealt põgenema ja varjuma Evangelist Johannese hauakambris. Ta saatis Roomast kirja Ida-Rooma keisrinna Pulcheriale.
Paavstiks saamine
Hilarius valiti paavstiks 17. novembril 461 ja pühitseti ametisse samal aastal 19. novembril.
Teoloogilised vaidlused
Hilarius noomis aastal 467 Lääne-Rooma keisrit Anthemiust Rooma Peetri kirikus, sest keisri favoriidiks oli makedonianistlikke vaateid pooldav Philotheus.
Suhted idakirikutega
Hilarius saatis "Liber Pontificalise" järgi idakirikutele dekreedi, milles kohustas piiskoppe kinni pidama Nikaia I, Ephesose ja Kalchedoni kirikukogude otsustest ning paavst Leo I "Tome'ist". Samuti mõistis ta oma kirjas hukka ketserlused.
Suhted Gallia piiskopkondadega
Hilarius saatis 25. jaanuaril 462 kirja Arles'i metropoliidile Leontiusele. Samal aastal saadetud teises kirjas kinnitas paavst oma eelkäijate poolt Arles'i metropoliidile antud privileegid.
Narbonne'i piiskop Rusticus oli määranud oma järeltulijaks ülemdiakon Hermese, keda ei tunnustanud paavst. Läänegootide valitseja Theodoric II teatas Hilariusele, et paavst kinnitaks Hermese ametisse, kuid paavst nõudis Leontiuselt selgitust.
19. novembril 462 peetud sinodil määrati Hermes Narbonne'i titulaarpiiskopiks. Hilarius kinnitas, et ükski Gallia piiskop ei tohi ilma metropoliidi kirjaliku loata lahkuda oma piiskopkonnast, ta saab apelleerida Arles'i metropoliidile ja kiriku vara ei tohi võõrandada ilma sinodi loata. Samuti pidid Gallia piiskopid kogunema igal aastal Arles'i metropoliidi poolt kokkukutsutavale sinodile. Paavst teatas 3. detsembril 462 sinodi otsusest Gallia piiskoppidele.
Hilarius kirjutas 10. oktoobril 463 Leontiusele seoses Vienne'i metropoliidi Mamertusega käiva vaidlusega ja nõudis sinodi kokkukutsumist. Mamertus pühitses ametisse Die piiskopi, kuid see piiskopkond kuulus Arles'i mõjusfääri. 25. veebruaril 464 saatis Hilarius Mamertusele kirja, milles hoiatas teda edaspidi taolistest ordinatsioonidest hoidumast, vastasel juhul jäävat ta ilma metropoliidi volitustest. Paavst süüdistas piiskoppi ülbuses ja tõeväänamises. Oma teises kirjas Gallia piiskoppidele toetus Hilarius paavsti vaimulikule ja ilmalikule ülemvõimule.
Hilarius tunnustas Embruni piiskopkonna õigusi ning ühendas Nice ja Cimiezi piiskopkonnad.
Suhted Hispaania piiskopkondadega
Aastal 465 süüdistas Tarragona metropoliit Ascanius Calahorra piiskoppi Silvanust kanoonilise õiguse rikkumises. Tarragona metropoliit nõustus vaimuliku Ireneuse määramisega Barcelona piiskopiks, kuid paavstilt sooviti selleks kinnitust, sest Ireneus oli juba piiskop teises piiskopkonnas.
"Liber Pontificalise" järgi 16. novembril 465 peeti Roomas Santa Maria Maggiore basiilikas sinod. See oli esimene Rooma sinod, mille päevakord on detailselt teada. Hilarius ei tunnustanud Ireneust Barcelona piiskopina ja kinnitas, et Hispaania aladel pole piiskopi ordineerimine kehtiv kui Tarragona metropoliit seda ei tunnusta. Samuti keelas ta juba ametis olevaid piiskoppe määrata teistesse piiskopkondadesse. Silvanuse poolt määratud piiskoppe tunnustatakse juhul, kui nad olid määratud vakantsetele kohtadele.
Liturgilised otsused
Hilarius keelas piiskoppidel määrata endale järeltulijaid.
Ta ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 22 piiskoppi, 25 presbüterit ja 6 diakonit.
Uued ehitised
Hilarius lasi "Liber Pontificalise" järgi Roomas Lateraani basiilikas ehitada kolm kabelit, millest üks oli pühitsetud evangelist Johannesele, teine Ristija Johannesele ja kolmas Jeesuse Pühimale Ristile.
Ta asutas "Liber Pontificalise" järgi Rooma San Lorenzo fuori le Mura kiriku juurde ühe kloostri. Ta lasi rajada kaks raamatukogu ja kaks avalikku sauna.
Surm
Hilarius suri 28. veebruaril või 29. veebruaril 468 Roomas ja maeti "Liber Pontificalise" järgi San Lorenzo fuori le Mura kirikusse.
Teda austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev on katoliku kirikus 28. veebruar.
Väeliik
Väeliik on relvajõudude põhiosis, mis on ette nähtud talleomaseks lahingutegevuseks kindlas geograafilises keskkonnas: maal, merel, õhus, küberruumis, kosmoses.
Jagunemine
Eristatakse kolme klassikalist väeliiki (põhiväeliiki):
Lendorav
Lendorav ehk harilik lendorav (Pteromys volans L.) on näriliste seltsi, oravlaste sugukonda kuuluv pisiimetaja. Varem on teda paigutatud ka eraldi lendoravlaste sugukonda. Ta on Eesti faunas ainuke lendorava perekonna esindaja. Lendorav on Eestis oma areaali läänepiiril, levilaks on Virumaa metsad. Lendorav on öise eluviisiga ning vajab ellu jäämiseks vanu metsi. Ta on Eestis I kategooria kaitsealune liik.
Süstemaatika
Lendoravaga välimuselt ja eestikeelse nimetuse poolest sarnane liik on orav (Sciurus vulgaris), kes kuulub küll lendoravaga samasse seltsi, kuid mitte samasse sugukonda. (Mõne allika järgi on nad samas sugukonnas, kuid lendoravad kuuluvad eraldi triibusesse.) Sarnasuse tõttu andis lendorava esimene kirjeldaja Carl von Linné 1758. aastal talle ladinakeelse nime Sciurus volans (otsetõlkes "lendav orav"), pidades harilikku lendoravat ja harilikku oravat ehk punaoravat samasse perekonda kuuluvaks.
Väeliik
Jagunemine
Tehnika ja sõjakunsti areng on kaasa toonud ka uute ebatraditsiooniliste, kuid oluliste (geograafia-üleste) üleüldiste ja keskalluvusega väeliikide tekke nagu:
Lendorav
Süstemaatika
Liigi tänapäevane ladinakeelne nimetus tuleneb sõnadest pteron = tiib (kr), mys = hiir, volans = lendav (lad), otsetõlkes "lendav tiibhiir".
Ehkki Eestis on harilik lendorav ainuke oma perekonna ja sugukonna esindaja, kuulub samasse perekonda ka Jaapanis Honshu ja Kyushu saartel elutsev jaapani lendorav (Pteromys momonga). Lendoravate sugukonda (Pteromyini või Petauristini) kuulub umbes 50 liiki 16 perekonnas. 1987. aastal eesti keeles ilmunud "Loomade elu" andmeil kirjeldas toonane süstemaatika vaid 36 liiki 13 perekonnast, kelle seas olid Sri Lankast Birmani ulatuva areaaliga taguan (Petaurista petaurista), Kašmiiri mägedes elutsev kaljulendorav (Eupetaurus cinereus), Põhja- ja Kesk-Ameerikas elavad lõunaliugur (Glaucomys volans) ja põhjaliugur (Glaucomys sabrinus) ning Kagu-Aasia lendoravike (Petaurillus) hulka kuuluv tava-lendoravik (Petaurillus hosei) Kalimantanilt.
Väeliik
Jagunemine
Väeliigid koosnevad üldjuhul relvaliikidest: jalaväe, pioneeri, suurtükiväe, lahinguteenindustoetuse ja õhutõrje relvaliik.
Lendorav
Süstemaatika
Lendoravail eristatakse 4 alamliiki:
Leviala
Lendorava areaal asub kogu Põhja-Euraasia sega- ja lehtmetsavööndis. Alates Lääne-Soomest ja Baltimaadest, läbi Siberi ja Vaikse ookeani rannikuni.
Eestis elutseb lendorav Virumaa keskosa rabade ümbruse metsades. Veel 20. sajandi viimastel kümnenditel leidus neid paiguti ka Soomaal, Lõuna-Pärnumaal, Harju- ja Raplamaal.
Arvukus
Kogu levila piires on arvukus üsna väike ning hajus, kuid täpseid andmeid ei ole teada. Arvukuse ja elupaikade vähenemine on olnud iseloomulikud ja süvenenud pidevalt terve 20. sajandi vältel. Levila idaosas on arvukus suurem kui lääneosas. Levila lääneosas on lendorav kõige laiemalt levinud Soomes, kuigi ka sealsetes metsades on asustatus üsna laigutine. Euroopas arvukus väheneb, sest liigse metsade majandamise tagajärjel hävivad vanad õõnsate puudega haavikud, mis on liigile olulised elupaigad.
Välimus
Lendorav sarnaneb kuju poolest oravaga, kuid on veidi väiksem. Oravast saab teda eristada näiteks saba poolest, mis on küll pikk ja tiheda karvastikuga, kuid samas mitte nii pikkade karvadega kui oraval. Lisaks eelpool mainitule on lendorava saba horisontaalselt lamendunud. Veel esineb oravatel kõrvade otstes pikem karvatutt, mida aga lendoraval ei ole. Liigile omaseks tunnuseks on mustad suured silmad ning karvkattega kaetud lennuse esinemine esi- ja tagajäsemete vahel. Kui lennus ehk nahakurd ei ole kasutuses, siis on see märkamatu. Karvastik on tihe, pehme ning siidine, mis on suvekuudel kollakas- kuni mustjashall ning talvel hõbehall. Kõhupiirkond ja jäsemete siseküljed on aastaringselt valged. Aluskarv on tumehall. Suvel on karvkate tumedam ja pruunikam. Lendorav vahetab karva kaks korda aastas.
Lendorava pea on ümmargune, kõrvad lühikesed ja ümardunud. Kolju näo-osa lühenenud, diasteemi pikkus võrdne või ületab purihammaste reapikkuse. Kolju üldpikkus 38,2–41,3 mm, põsekaarte vahepikkus 22,8–25,2 mm ja ülalõua hammaste rea pikkus on 7,1–7,7 mm. Hambavalem: 1/1, 0/0, 2/1, 3/3 = 22.
Looma tüvepikkus jääb vahemikku 13–20 cm, lamendunud saba on 9–14 cm pikkune. Lendorava kehamass jääb 95–170 g vahele (keskmiselt 130 g). Emasloomad kaaluvad umbes 150 grammi, isasloomad on reeglina pisut väiksemad. Nisade arv on 8.
Eluiga
Täpsed andmed eluea kohta puuduvad. Hinnanguliselt jääb täiskasvanuks saanud lendoravate eluiga enamasti 5–6 aasta vahele ning piirvanus võib olla isenditel 6–8 aastat.
Elupaik ja eluviis
Lendorava pesapaigaks on puuõõnsused, mistõttu on elupaigas oluline õõnterohkete 70–120-aastaste haavapuude esinemine. Kasutab peamiselt looduslikke ja rähnide loodud ning maha jäetud õõnsusi. Lisaks neile võib kasutada ka lindude pesi või ehitab hoopis ise okstest pesa. Metsadest eelistab elutsemiseks küpseid ja metsamajanduse seisukohalt vaadates üleseisnud sega- ja lehtmetsi, kus esineb õõnsaid haabu või kaski. Pesa vooderdab sambla, (habe)samblike, puukõdu, männiokste peenestatud niinekiudude ja karvadega.
Pesa luuakse alati nii kõrgele puu otsa kui vähegi võimalik, kuid mitte madalamale kui 3 meetrit. Tavaline pesa asukoht maapinnast jääb 3 kuni 10 meetri kõrgusele, kuid asustatud pesi on leitud ka kahest meetrist paarikümne meetrini.
Lendoravate pesaõõnsuste ava läbimõõt on 3–4 cm ning on oluline, et nende seinad oleksid piisavalt paksud. Pesade avad on reeglina varjatud kas pesapuu enda või lähedal kasvava puu (tavaliselt teise rindesse jääva kuuse) okstega. Lisaks pesapuudele, mida asustatakse aktiivselt, peab olema ümbritsevas metsas ka piisavalt teisi õõnsaid puid. Neid kasutatakse ajutise varjekohana või aeg-ajalt asenduspesana. Samuti on vajalik toiduks oluliste lehtpuude(kase, haava, lepa, sarapuu) olemasolu.
Lendoravad on öise eluviisiga ning päevasel ajal ei tule nad oma pesast välja. Suurema osa elueast veedab pesas tukkudes. Väljuvad pesast alles päikeseloojangu paiku. Paiguti võib näha noorloomi päeval liikumas. Puult puule liikumine eristab teda samuti oravast, kes suudab teha vaid 4–5–meetriseid hüppeid. Lendoravad võivad aga sooritada 30–40–meetriseid hüppeid ja seda tänu lennusele, mis tõmbab lennuhetkeks kummi. Tal on hääletu ,,lend", sest suudab saba liigutades suunda muuta nii horisontaal- kui ka vertikaalsuunal. Vaikseks maandumiseks sirutab käpad ette ja lennus töötab langevarjuna, mis pidurdab hoogu.
Nad on väga paigalise eluviisiga. Peamiseks probleemiks on lendoravatele lagedad alad – noorendikud ja lageraielangid, mille ületamine on loomadele ebamugav ning eluohtlik. Lendorav liigub maapinnal harva, kuna tema liikumine seal on aeglane ning kohmakas. Sooritavad 20–25 cm hüppeid edasiliikumiseks. Talveund lendoravad ei maga, kuid külma ilmaga võivad isendid magada mitu päeva järjest.
Kodupiirkond
pisi|Lendorav Lendoravad kasutavad mitut pesa korraga, mida nad sagedasti vahetavad. Pesi vahetavad nad tõenäoliselt vaenlaste, aga ka parasiitide tõttu.
Keskmiseks kodupiirkonnaks loetakse emastel 5,7 hektarit, millest iga päev kasutatakse pesapuu ümbrust vaid kuni 50 meetri raadiuses. Isastel ulatub see 40 hektarini. Emased on territoriaalsed, kaitstes oma kodupiirkonda teiste emaste eest. Isaste kodupiirkonnad aga kattuvad omavahel ning hõlmavad seejuures mitme emase kodupiirkonda.
Pesast väljudes ning iseseisvudes jäävad umbes 40% isastest oma sünnipiirkonda. Emased aga lahkuvad oma pesa lähedusest varem ja läbivad pikemaid vahemaid leidmaks uusi territooriume.
Toitumine
Lendoravad eelistavad taimset toitu. Peamiselt toitub pungadest ja urbadest (lepa, kase, paju ja haava), aga ka samblikest, pähklitest ja marjadest. Vahel sööb ka lindude pesapoegi ja mune. Toiduvalik sõltub aastaajast, kuid aastaringselt kuuluvad lendorava toidu hulka männivõrsed.
Suvel ja sügisel moodustavad peamise osa toidust puulehed ja männiokkad. Novembrist alates muutuvad olulisemaks mustika pungad ja varred. Detsembris on mustikas lisaks haavapungadele ja -koorele ning männiokastele lendorava põhitoit. Kevadel on aga olulisemad vaigurikkad männi- ja kuusepungad, aga ka lehtpuude urvad ja paisunud pungad. Lisaks kõigele eelnevale sööb ka õunu, jõhvikaid, seeni, pohli ja putukaid.
Lendorav kogub palju toitu puude õõnsustesse (vahel võib toiduvarude hulk küündida kuni 5 dm3-ni).
Sigimine ja areng
Poegivad 1–2 korda aastas. Esimene pesakond sünnib tavaliselt mai alguses, teine juuni lõpus või juuli alguses. Lendoravatel on kandeaja pikkus 5–6 nädalat, mille järel toob emane ilmale 2–3 (5) järglast.
Vastsündinud pojad on juba lennunahaga, kuid karvade ja pigmendita. Nii silmalaud kui ka kõrvaavad on suletud, tagajalgade varbad hargnemata. Pärast teist nädalat avanevad poegadel silmalaud. Hammaste areng algab juba 6. päeval ning 30. päevaks on hammastu täielik. Kuni ühe kuu vanuseni imetab emane poegi ning mida aeg edasi, seda suuremat osatähtsust omab sama toit, mida ka täiskasvanud loomad söövad. Kahe kuu vanused pojad on juba täiskasvanud loomad ja lahkuvad pesast. Suguküpsuse saavutavad nad järgmisel kevadel.
Muud tunnused
pisi|Lendorava pabulad pesapuu tüvel Lendorava ekskremendid on helekollased või kollakasrohelised, suvel ka tumerohelised. Kujult ovaalsed ning riisitera suurused. Suurte puhtusearmastajatena on nende väljaheited enamasti puude all hunnikutena, harva pesas.
Häälitsemas loomi reeglina ei kuule, aga nad võivad vahel sädistada, kuristada ja viiksuda.
Ohutegurid
Looduslikeks vaenlasteks on nugised, kanakull, kassi- ja händkakud. Händkaku arvukus on viimasel ajal oluliselt kasvanud ja händkakk asustab tihti lendoravatele sobivaid metsi. Lisaks looduslikele vaenlaste on ohuteguriteks ka haigused, parasiidid ning halvad ilmastikutingimused. Liigniiskus ja kevadised öökülmad võivad põhjustada esimeses pesakonnas suure osa järglaste hukku. Kuigi liigil on üsna palju looduslikke vaenlasi, siis on tõenäoliselt peamine ohutegur üha intensiivistuv inimtegevus. Lendoravale sobivate elupaikade, raieküpsete ja metsamajanduse seisukohalt üleseisnud leht- ja segametsade vähenemine. Lageraielankide ja noorendike tekkimisest isolatsiooni jäämine ohustab väikeseid asurkondi, kus võib seetõttu esineda sugulusristumisest tulenevaid haigusi ja viljakuse langust.
Olukord Eestis
Lendorav on Eestis haruldane liik, kelle arvukus on vähenev. Lendoravaid võib Eestis kõige enam leida Ida- ja Lääne-Viru piirialalt, Ida-Virumaalt ning Põhja-Jõgevamaalt. Kui 1990ndatel elas lendoravaid 3180 ruutkilomeetril, siis 2015. aastaks oli lendorava asustatud metsamaastikke alles jäänud vaid 550 km², millest sobivaid pesitsuspaiku oli vaid 1–2 km². Lendoravate uurija Jaanus Remm arvas 2015. aastal, et senise trendi jätkudes on lendoravad Eestis 2020. aastaks välja surnud. Siiski on alates 2014. aastast lendorava leiukohtade arv Eestis kasvanud. 2019. aastal tehti lendorav kindlaks 71, 2020. aastal 76 ja 2021. aastal 94 leiukohas.
Liik on kantud Eesti punase raamatu 2. kategooriasse (ohualdis liik). Samuti on arvatud I kaitsekategooriasse.
Olukord Euroopas
Kogu Euroopas arvukus väheneb. Kuulub kaitstavate liikide hulka.
Lendorav kultuuriloos
Lendorav on Eestimaa Looduse Fondi vapiloom. Eesti Post on andnud 1994. aastal välja lendoravaga margiseeria.
Guy Stair Sainty
Guy Stair Sainty (sündinud 1950) on Briti kunstikaupleja, genealoog ja heraldik.