cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uus külm sõda
13. aprillil 2018 kinnitas ÜRO peasekretär António Guterres, et külm sõda on tagasi.
2011. aasta Eesti Popmuusika Aastaauhinnad
2011. aasta Eesti Popmuusika Aastaauhinnad ehk "Kuldne plaat 2011" toimus 2011. aastal Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis, kus jagati popmuusikaauhindu kokku kümnes põhi- ja neljas lisakategoorias. Auhinnad andis üle Piret Järvis.
Tours Société Générale
Tours Société Générale on 167 meetri kõrgused büroopindadega kaksiktornidest pilvelõhkujad, mis asuvad Pariisi kõrghoonestatud ärikeskuses La Défense'is.
Riia piiskopilinnus
pisi|Riia linna vapp pisi|Riia Jaani (Püha Ristija Johannese) kirik Skārņu ('Kitsas') tänaval, mis on ehitatud tõenäoliselt I piiskopilinnuse kabeli peale. Ka siin on sokkel laotud töödeldud dolomiidist. Vaade läänest Riia piiskopilinnus, hiljem peapiiskopi linnus, oli praeguses Lätis Riia vanalinnas (Vecrīga) asunud peapiiskopi residents-palee (varasel ajajärgul ka majandusmõis).
Linnus-residents on asunud eri aegadel kahes eri paigas. I linnus moodustas XIII sajandi algul koos Mõõgavendade ordu Georgenburgi (Jürgensburgi) linnusega ühise kvartali vanalinna idaosas, mis jääb tänapäeval Skārņu ('Kitsas'), Jāņa ('Jaani') ja Kalēju ('Sepa') tänava vahele. Kalēju tänava asemel oli keskajal Riia linna kirdepoolne linnamüür vastu Riia oja, kus asus varjuline laevasadam. II linnus asus XIII sajandi II veerandist kuni keskaja lõpuni Riia toomkirikust läänes, Miesnieku, Mazā Muzeja ja Palasta tänava piirkonnas täpselt lokaliseerimata asukoha ja suurusega krundil.
Tänapäeval nimetatakse I piiskopilinnuse asukoha kvartalit Jāņa sētaks – Jaani hooviks ja kõrvalolevat I ordulinnuse kvartalit Konventa sētaks – Konvendihooviks.
Nimekujud
pisi|Jāņa sēta – Jaani hoov. Seal asus tõenäoline Riia I piiskopilinnuse kenasti dekoreeritud peavärav, kust pääses praeguse Skārņi ('Kitsa') tänava poolt linnuse hoovi. August 2010
I piiskopilinnus:
II piiskopilinnus:
Täpsemalt teadmata on ka, kust kohast on tulnud Riia (Rīga) nimi. Arvatakse, et liivlastel oli keskaegse Riia külje all "Riia järv" – väike lahesopp, mida läti keeles hiljem Rīdzinaks kutsuti. Ka Läti Henrik ei oska selle kohta midagi öelda, arvates, et linna asutamiseks piiskopi poolt ostetud maatükk, kuna see veesoonte ja karjamaade tõttu vesine on, ladinakeelsest rigare'st tuleneb. See tähendab niisutamist ja pesemist ning peaks osundama ristimispaigale.
On ka teine seletus. 1199, pärast ametisse pühitsemist läheb uus Üksküla piiskop Albert Ojamaalt (Gotland) Taani kaudu Saksamaale. Taanis külastab ta Lundi peapiiskoppi Absaloni, kuningas Knud IV ja tulevast kuningat hertsog Valdemari, et neilt abi ja õnnistust saada eelseisvaks algavaks ristiretkeks. Mida ta ka saab, esimeste ristisõdijate vägi koosneb Saksa, Taani ja Norra kaupmeestest, munkadest ja palveränduritest. Skånes Lundis olles on vägagi võimalik, et ta külastab seal ka 50 km kaugusel põhja pool asuvat Herrevadi kloostrit. See oli esimene tsistertslaste klooster Taanis ja Põhjamaades, asutatud juba 1144 ning tollal ka nende peaklooster, kuskohast algasid ja jätkusid kõigi teiste selle ordu kloostrite rajamised ja misjonitegevused. Tsistertslane oli teine Üksküla piiskop Berthold Schulte, samuti esimese Üksküla piiskopi Meinhard von Segebergi kaasvõitleja, Turaida preester, esimene Dünamünde ('Väinasuu') kloostri abt ja Eestimaa piiskop Theoderich ja arvatavasti ka piiskop Albert ise. Tollal, XII sajandi lõpukümnendil ehitasid just Herrevadi mungad kloostrist 15 km põhja pool asuvat Rya kihelkonnakirikut, mis on tänapäeval varemetes. Rya'ks nimetatakse ka vana Skånest ja Edela-Rootsist pärit lambatõugu, mis annab pika karvaga jämedakoelist villa (anglosaksi ryhae - 'jäme villakiud') ja millest valmistatud esemeid samamoodi kutsutakse (ryio hatter - 'peakate', ryghior ja ryorna - 'kangad kirikus ja laevavooderduses', rug - 'vaip'), sealhulgas ka piiskopi ülerõivaste kangast. Kui nüüd piiskop Albert ikkagi oma asutatavale linnale nime pani, siis võis ta Herrevadist kindlasti inspiratsiooni saada. Üsnagi otseses tähenduses olid vastristitud ja veel ristitavad (liivlased ja ülejäänud paganad) otsekui lambakari, keda peab suunama, hoidma ja kasvatama ning kelle peakarjane piiskop Albert oli, aga kelle villaga ennast ka "katta" sai. Seda rõhutab Läti Hendrik oma kroonikas vägagi tihti.
pisi|vasakul|Riia peapiiskopi vapp. Pilt Siebmacheri vapiraamatust, 1605
Ajalugu
Piiskop Albert von Buxhövden alustas I piiskopilinnuse ehitamist kohe koos Riia linna asutamisega Riia linna idanurka sadamakoha lähedale ja arvatavasti pidi see olema enne Holmi linnusest lahkumist. II linnus rajati Riia linna läänenurka liivlaste käest ostetud ja seelide või kurelaste poolt maha põletatud kaluriküla asemele. Tollal jäi see Riia linna kaitsemüürist väljapoole.
pisi|Riia, Jāņa ('Jaani') tänav. Selle hoone kohal oli keskajal dominiiklaste kloostri [[klausuur, mille välissein võis ühtida piiskopilinnuse pikihoone kaguseinaga. Juuli 2017]]
Aastad 1200–1234, kui I piiskopilinnus kuulus piiskopile
1200. aastal sai piiskop Albert liivlastelt maatüki saksa kolonistide asula rajamiseks Väina (Daugava) jõkke suubuva Riia oja suudme äärde. Koht oli hoolega valitud ja väga soodne: Riia oja moodustas seal laia suudme, mida isegi Riia järveks (lacus Riga) kutsuti ning mille järskude kallaste äärde said koged hõlpsalt randuda, ilma et oleks vaja olnud eraldi kaid ehitada. Ka oli sadam lääne- ja põhjatuulte eest hästi kaitstud. Täpselt samasuguste looduslike tingimustega ja kohageograafiaga oli Saare-Lääne piiskopi Heinrich I poolt oma toomkapiitlile rajatud Vana-Pärnu piiskopilinnuse- ja sadamakoht.
1201. aastal piirati kolonistide poolt umbes 5,5 ha (pool keskaegsest Viljandi linnast) suurune poolringikujuline linna ala Riia oja ääres piirdemüüri või palktaraga.
1202. aastaks tõi piiskop Albert oma toomkapiitli koos piiskopitooli ja katedraalkirikuga Riiga. Ilmselt siis kahe aastaga pidi olema linnuse esimene järk valminud. Suure tõenäosusega oli see juba algselt kivist hoone. Samal aastal hakati sinna kõrvale, mööda Riia oja ülesvoolu, rajama Mõõgavendade ordu Georgenburgi (paekivi ja dolomiidi kasutamise tõttu ka Wittensteiniks kutsutud) linnust. Pidid ju mõõgavendade rüütlid kaitsma piiskoppi ning turvama ja teostama kogu Liivimaa alistamise poliitikat. Algusaastatel tegutseti üsna üksmeelselt koos, ja lähestikku oli hea kiiresti reageerida olukorrale – vastavalt kas kaitseks või rünnakuks. 50 meetri kaugusele ordu- ja piiskopilossist ehitas linnakommuun endale Peetri kiriku – nii moodustus kolmest võimust linna administratiivne keskus.
Next Time
pisi|Next Time (2009) Next Time on Makedoonia ansambel. 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Makedooniat lauluga ""Nešto što kje ostane".
Demarkatsiooniprobleem
Demarkatsiooniprobleem on filosoofiline probleem, mis seisneb raskuses leida kriteeriumid, mille järgi saab teadust eristada mitteteadusest, eriti pseudoteadusest. Seda piiritlust nimetatakse teaduse demarkatsiooniks. Probleemipüstitus lähtub eeldusest, et teaduse mõistet saab piiritleda viitamata teaduse päritolule.
Eeldusel, et teadus on tunnetusvahendina eelistatav, seisneb probleemi praktiline tähtsus selles, et nende kriteeriumide alusel saaks õigustada teaduse eelistamist pseudoteadusele näiteks õppekavade koostamisel, kohtuekspertide valikul, teabeallikate valikul poliitiliste otsuste tegemisel ja ravijate valikul.
Teaduse demarkatsiooni raskendab see, et teadus muutub, on heterogeenne ja tal esineb pseudoteadusele iseloomulikke puudusi. Sellepärast on ka demarkatsioon muu hulgas ajasõlteline.
Demarkatsiooni objekt
Demarkatsiooni puhul võidakse kõrvutada erinevaid asju:
Pole selge, kas mõni neist lähenemistest on teistele eelistatav.
Derkseni (1993) järgi tuleb demarkeerida pseudoteadlasi, sest teaduslikkusele pretendeerib isik.
Loogiline positivism: verifitseeritavus
Viini ringi loogiliste positivistide verifikatsionismi järgi saab teaduslikku väidet eristada metafüüsilisest väitest selle järgi, et teaduslik väide on verifitseeritav.
Popper: falsifitseeritavus
Karl Popperi falsifikatsionistliku vaate järgi saab teadust demarkeerida pseudoteadusest ja metafüüsikast selle järgi, et teaduslik teooria on falsifitseeritav: "et väiteid või väidete süsteeme saaks pidada teaduslikeks, peavad nad saama olla konfliktis võimalike või mõeldavate vaatlustega". See võimaldab tema arvates eristada kogemusteaduse väiteid "kõigist teistest väidetest – olgu nad siis religioosse või metafüüsilise iseloomuga või lihtsalt pseudoteaduslikud".
Popperi kriteerium on leitud olevat liiga tugev, sest hea teadus ei pruugi seda rahuldada ja seda võivad rahuldada pseudoteadused. Pseudoteadused võivad vabalt esitada väiteid, mida saab falsifitseerida. Näiteks astroloogiat ja psühhoanalüüsi on falsifitseeritud.
Popperi kaitsjad osutavad sellele, et Popperi jaoks ei olnud falsifitseeritavus teaduslikkuse piisav kriteerium : ta nõudis ka energilisi katseid teooriat proovile panna ja negatiivsete tulemuste aktsepteerimist.
Popper väitis hiljem, et falsifitseeritavus on teaduslikkuse tarvilik ja piisav kriteerium: "Lause (või teooria) on kogemusteaduslik siis ja ainult siis, kui ta on falsifitseeritav." Falsifitseeritavus puutub siin ainult lausete ja lauseklasside loogilisse struktuurisse. Teoreetiline lause on falsifitseeritav siis ja ainult siis, kui ta on loogilises vastuolus mõne empiirilise lausega, mis kirjeldab loogiliselt võimalikku sündmust, mida oleks loogiliselt võimalik vaadelda. Seega ei nõua falsifitseeritavus tegeliku falsifitseerimise võimalikkust.
Kuhn: mõistatuste lahendamine
Kuhni meelest iseloomustas Popper teadust nii, nagu kogu teadus oleks revolutsiooniline, nagu kogu aeg oleks kaalul kogu teooria. Teadusele iseloomulik aga on hoopis normaalteadus, milles teadlase tegevus ei seisne mitte fundamentaalsete teooriate proovilepanemises, vaid mõistatuste lahendamises. Demarkatsioon peab lähtuma normaalteadusest. Kuhni demarkatsioonikriteerium on võime lahendada mõistatusi. Näiteks astronoomia on vanaajast peale (ennustuste mittetäitumisest ajendatud) mõistatusi lahendanud, astroloogias aga seda pole olnud: ebaõnnestumised ei ole ajendanud püüdeid astroloogia traditsiooni revideerida. Astronoomia on olnud vanaajast saadik teadus, astroloogia aga pole seda kunagi olnud.
Lakatos ja teised: teaduse progress
Imre Lakatos leidis, et Popperi demarkatsioonikriteerium on "üpris hämmastav. Teooria võib olla teaduslik isegi juhul, kui tema kasuks ei ole põrmugi tõendeid, ja võib olla pseudoteaduslik isegi juhul, kui kõik kättesaadavad tõendid on tema vastu." .
Lakatosi  (1970, 1974a, 1974b, 1981) enda kriteerium, mida ta nimetas sofistikeeritud (metodoloogiliseks) falsifikatsionismiks, ei käi eraldi võetud teooria või hüpoteesi kohta, vaid kogu uurimisprogrammi kohta, milles teooriad järjest vahetavad üksteist välja. Progresseeruvas uurimisprogrammis teevad uued teooriad üllatavaid ennustusi, mis leiavad kinnitust; degenereeruvas uurimisprogrammis luuakse teooriaid ainult tuntud faktide seletuseks. Kui uurimisprogramm ei rahulda miinimumnõuet, et igal uuel teoorial on suurem empiiriline sisu kui eelmisel, siis ta on pseudoteaduslik.
Paul Thagardi järgi on teooria või distsipliin pseudoteaduslik juhul, kui 1) teooria ei progresseeru ja 2) "praktiseerijate kogukond teeb vähe katset arendada teooriat probleemide lahenduste suunas, ei näita üles huvi hinnata teooriat teiste teooriate suhtes ning on valikuline kinnituste ja kinnitust mitteleidmiste arvessevõtmisel". Lakatos oleks mitteprogresseeruva distsipliini arvanud pseudoteaduslikuks isegi juhul, kui selle praktiseerijad näevad palju vaeva, et seda progresseeruvaks muuta.
Daniel Rothbart (1990) rõhutas, et tuleb eristada teooria testimisel rakendatavaid standardeid ja standardeid, mille järgi määrata, kas teooriat üldse tuleks testida, (valitavuse kriteeriumid, eligibility criteria). Viimaste hulgas on nõuded, et teooria seletaks kõike seda, mida seletab võistlev teooria, ning et teooriast tuleneks järeldusi, mis on võistleva teooriaga vastuolus. Teooria, mis neid nõudeid ei rahulda, on Rothbarti järgi ebateaduslik.
George Reischi järgi peab teaduslik distsipliin adekvaatselt integreeruma teiste teadustega. Teadusharud on omavahel tugevas seoses, mis põhineb metodoloogial, teoorial, mudelite sarnasusel jne. Näiteks kreatsionism ei ole teaduslik, sest selle põhiprintsiibid ja -uskumused ei ole ühitatavad nendega, mis teadusi seovad ja ühtlustavad. Episteemiline väli on ebateaduslik, kui teda ei saa lülitada väljakujunenud teaduste olemasolevasse võrgustikku.
Merton: episteemilised normid
Demarkatsiooniprobleemi kontekstis on vaadeldud ka Robert Mertoni (1942) kirjeldatud eetost ehk vaimu, mida ta on esitanud nelja institutsiooniliste imperatiivide rühmana. Need on:
Mitme tingimusega kriteeriumid
Mitme tingimusega kriteeriume on esitanud näiteks Irving Langmuir (1953), Fred Gruenberger (1964), Steven Dutch (1982), Mario Bunge (1982), Daisie Radner ja Michael Radner (1982), Philip Kitcher (1982:30–54), Sven Ove Hansson (1983), J. W. Grove (1985), Paul Thagard (1988), Clark Glymour ja Douglas Stalker (1990), A. A. Derksen (1993, 2001), Gerhard Vollmer (1993), Michael Ruse (1996:300–306) ja Martin Mahner (2007).
Mario Bunge (1982) ja mõne teise autori arvates on mitme tingimusega kriteerium põhimõtteliselt parem.
John Dupré (1993) järgi saab teadust iseloomustada ainult perekondliku sarnasuse alusel ning pole kindlat tunnuste komplekti, mis iseloomustaks igasugust teadust.
Riia piiskopilinnus
Aastad 1200–1234, kui I piiskopilinnus kuulus piiskopile
pisi|Riia panoraam 1572. aastal. Esiplaanil Riia ordulinnusest paremal on ka kahe torniga piiskopilinnus
Piiskopilinnust on kirjalikult esmamainitud 1207. aastal, kui piiskop Albert võttis seal vastu Koknese vürsti Vjatško.
Aastatel 1207–1209 ehitasid palverändurid ümber ja kõrgendasid esialgseid Riia linnamüüre 6-7 meetrini. Müüri paksus küündis 1,8 meetrini. Ilmselt kõrgendati sealjuures ka I piiskopilinnuse loodemüüri.
1209. aasta suvel tappis mõõgavend Wickbert "piiskopihoovi" kõrval ordulinnuses (Curia S. Georgii) majalinnuse ülakorrusel mõõgavendade esimese meistri Vinno (Venno von Rohrbach). Võimalik, et nende õukonnaintriigide tõttu hakkaski piiskop Albert mõtlema eraldi asuva residentsi – linnuse peale.
1210. aasta suvel ründasid kuralased Riiat, ja et kuralased seal asu ei leiaks, põletasid riialased maha linna lääneserva lähedal Väina jõe ääres paiknenud liivlaste kaluriküla. Järgmisel aastal ostis piiskop Albert nende maad.
1211. aasta 25. juulil pandi piduliku tseremoonia käigus nurgakivi uuele Liivimaa kaitsepühakule neitsi Maarjale pühitsetud toomkirikule. Võimalik, et samaaegselt hakati varemalt liivlaste käest ostetud ja väljaspool linnamüüre asuvale maatükile ehitama ka uut piiskopilinnust. Sama aktiga annetati toomkapiitlile maatükk Väina (Daugava) jõe kaldal uue linnamüüri ääres.
Aastatel 1211–1215 kõrgendati linna müüre veelgi: kõrgus küündis nüüd 10 meetrini ja paksus 2,5 meetrini.
1215. aasta 4. märtsil puhkes Riia linnas tulekahju, maha põlesid puidust linnamajad ja Maarja kirik kõige vanemas linnaosas, kannatada said ilmselt kivist piiskopilinnus ja -kirik ning tuli ulatus kuni mõõgavendade Jürgensburgi (St. Jürgenshof) kastelli kirikuni välja. Piiskopilinnusest pidi põgenema ka piiskop Philipp Ratzeburgist, kelle eelmisel aastal Saksamaale siirdunud Albert oli Riiga oma asetäitjaks jätnud. Tulekahju levikule aitasid kaasa ka kitsad linnatänavad puit- ja vahvärkhoonestusega kvartalite vahel. Piiskopi- ja ordulinnusega külgnevale tänavale jäigi Kitsa (Skārņu) tänava nimi. Ilmselt kiirenes pärast seda uue linnuse ja kiriku ehitustööde käik.
pisi|400px|Liivimaa linnused 1185-1230, Riia kohal on märgitud piiskop Alberti vana ja uus ringmüürkastelliga torn- või majalinnus ning mõõgavendade vana St. Jürgenshofi kastell-linnus
pisi|Riia Peetri kiriku esine plats 2013 aastal. Nende väiksemate eluhoonete vahelt läks I ordulinnuse ja I piiskopilinnuse vaheline piir. Suur hoone vasakul on endine Püha Jüri linnusekirik. Vaade edelast
1234. aasta 8. septembril kinkis Alberti järglane piiskop Nicolaus von Nauen oma vana residentsi – palee, mis asus Riia vanas linnaosas Riia oja ääres, koos juurdekuuluvate maadega Rooma paavsti legaadi Modena Wilhelmi soovil dominiiklaste ordule (Domini canes – 'jumala koerad'). Modena Wilhelm ise oli dominikaani munk. Sellest aktist on näha, et linnus oli pärast tulekahju täiesti taastamiskõlbulik. Linnuse edelaotsas asunud kabeli asemele ehitasid dominiiklased Püha Ristija Johannese (Jaani) kiriku.
Linnuste ajalugu XIV–XIX sajandil
1297. aastal, kui riialased Liivimaa ordu vastu üles tõusid, lõhkusid nad dominiiklaste Jaani kiriku katuse ja ehitasid sinna peale katapuldid, et sealtkaudu kõrvalasuvat ordulinnust pommitada.
1326. aasta 12. veebruarist on säilinud ürik, kus on mainitud väikseid väravaid II piiskopilinnuse ja toomkiriku surnuaia vahel. Siit nähtub, et piiskopihoov oli jagatud kivimüüriga kaheks eri kinnistuks, millest ühes valitses linnust koos majandushoonetega peapiiskop ning teises olevad toomkirik koos kloostri, surnuaia ja toomhärrade majadega jäi toomkapiitli hallata.
1330. aastal ostsid dominikaani mungad I piiskopilinnuses asuva kloostri laiendamise eesmärgil Riia linnalt maatüki, mis jäi kloostri surnuaia ja endise Mõõgavendade linnuse kagumüüri vahele. Maariba olevat ulatunud Skārņi ('Kitsas') tänavalt kuni linnamüürini Kalēju tänava joonel. See tähendab, et mingi maatükk nende vahel pidi olema linna käsutuses juba piiskopilinnuse ja mõõgavendade linnuse tegutsemise perioodil. Siis ehitasid mungad ka väikseks jäänud kabeli ümber suuremaks kloostrikirikuks.
XIV sajandil müüriti I piiskopilinnuse alal oleva Ristija Johannese kiriku seina nende endi soovil kaks munka. Neile vee ja toidu andmiseks jäeti müüri sisse kitsas pilu. Sinna müüri äärde nad ka maeti.
1391. aastal leidis aset intsident seoses peapiiskop Johann IV von Zinteni ja Liivimaa ordu vahel lahvatanud tüliga, kui riialased keeldusid andmast piiskopile kahe piiskopihoovi kinnistu juurde kuuluva linnamüürivärava võtmeid, viidates oma turvalisusele. See viitab sellele, et peapiiskopi seisund ja autoriteet Riia linnas olid sageli ebakindlad.
Aastatel 1483–1491, kui käis sõda Liivimaa ordu ja riialaste vahel, lõhuti ja purustati I piiskopilinnuse hoonestuses asunud dominiiklaste klooster ja kloostrikirik peaaegu täielikult. Järele jäid ainult madalakslõhutud müürid, kiriku loodeportaal ja peaväravad. Lepingu järgi tuli sõja kaotanud Riia linnal – magistraadil ja linnakodanikel – klooster oma "kulu ja kirjadega" taastada. Sajandivahetuseks ehitatigi klooster uusgooti stiilis üles. pisi|Stiilinäide taastatud Riia XIII sajandi linnamüürist. Kui see vahitorn flankeerib tugevalt väljapoole müüriliini, siis taoline kaitsemüüriga seotud I piiskopilinnuse valdustorn jäi enamjaolt sissepoole. Ka sellel tornil on sokkel laotud suurtest tahutud paekividest
XV sajandi allikate põhjal oli nn Piiskopikünkal asunud kivist müüriga piiratud II piiskopilinnuses (der Bischofshof) paleehoone (der Palas), Püha Bartolomeuse kabel ja hobusetallid. Palees sai vastu võtta ja sinna majutada poolsada inimest.
1495. aastal, peapiiskop Michael Hildebrandi ajal, toimusid II piiskopilinnuses ja kogu hoovis suured ümberehitustööd, mis läksid maksma 4000 Riia marka. Arvatavasti olid need ühed viimased põhjalikumad ehitustööd kinnistul.
1523. aasta Riia magistraadi otsusega dominiiklaste klooster ja kirik endise I piiskopilinnuse asukohas suleti ja "mustad mungad" aeti Riiast välja. Riiga jõudis reformatsioon. Mungad läksid 100 km mööda Väina jõge üles Koknese piiskopilinnusesse. Vabanenud kloostrihoonetesse tehti hobusetall ja lehmalaut, hiljem arsenal.
pisi|Riia II piiskopilinnus. Oletatakse, et selle hoone all aadressil Miesnieki 12 asuvad tellistega võlvitud keldrid kuulusid algselt linnuses asunud hoonetele. Võimalik, et sellel kohal asus palee peahoone
1547. aasta tulekahjus hävis kogu kirdepoolne Riia nn Piiskopi linnaosa, sealhulgas toomkirik ja II piiskopilinnus. Linnust enam üles ei ehitatud ja ilmselt resideerisid järgnevad peapiiskopid põhiliselt oma kolmes väljaspool Riiat asuvas pealinnuses: Lemsalus, Raunas ja Kokneses.
1563. aastani, kuni oma surmani elas II piiskopilinnuse hoovis viimane peapiiskop Wilhelm von Hohenzollern (ka von Brandenburg). Ilmselt siiski osa hoonestust tulekahju järel taastati.
1572. aastal koostatud Georg Brauni ja Frans Hogenbergi atlases "Civitates Orbis Terrarum" on pilt "Riga, die hauptt Statt in Lyfflantt". Esiplaanil vasakul on näha ka kahe torniga II piiskopilinnuse pikihoone, mis asub läänepoolse suure ümara suurtükitorni ja Riia ordulinnuse (Das Schlos) vahel. On ka teine ülesvõte sellest joonistusest, kus pikihoone katus ja tornid on sinised.
1582. aastal anti I piiskopilinnuse alal olnud endine dominiiklaste kloostrikirik läti kogudusele, kes pidas oma jumalateenistusi siiani Püha Jakobi kirikus. Kogudus laiendas ka kirikut aastatel 1587–1589 kagu suunas piki Skārņi tänavat. Samal aastal annetas Rzeczpospolita kuningas Stefan Batory kogu II piiskopilinnuse hoovikompleksi alad Riia linnale, märkides, et ehitised selles on liiga vanad ja lagunenud.
XVI–XVII sajandil, kui lammutati toomkapiitli kinnistut ülejäänud Riia linnast eraldav müür, rajati selle kulgemise järgi ka praegune Riia Toomkirikust ida poolt mööduv Jauniela tänav. II piiskopilinnuse alal olevad tänavad tekkisid hiljem seoses linnamajade ehitamisega sinna.
1652. aastal andis Riia raad korralduse ehitada tema omandusse läinud II piiskopilinnus koos kõrvalhoonetega ümber leiva- ja leivavilja laoks. See ümberehitus kestis järk-järgult järgnevad 200 aastat.
Linnuste ajalugu XIX sajandist tänapäevani
1828. aastal paigutati I piiskopilinnuse õuele, nn Jaani hoovi politseikasarmud, mis olid seal kuni XX sajandi alguseni. Siis kutsuti õue Politseihooviks.
1877. aastal müüs Riia linn II piiskopilinnuse hoonestusest ümberehitatud laohoone eraomanikele sinna elumajade ehitamiseks. Järgmisel aastal praeguse Muuseumi tänava ja Väina (Daugava) jõe vahel olnud ait-laohoone lammutati. Alles võis jääda ilmselt osa keldreid ja vundamente. Linnuse ühe majandushoone sein sai Miesnieku tänava 12 elumaja seinaks. Lammutamise aja tegid linnuse huvipakkuvate ehitusdetailide kohta märkmeid arhitekt Nikolai Bokslaff ja kunstnik Julius Dering, kuid lammutatava vana lao kohta keegi kahjuks mõõtmisi ei teinud ega plaane ei koostanud.
1930. aastal lammutati I piiskopilinnuse alal oleva Jaani kiriku kõrvalt üks vana hoone, et ehitada sinna uus pastoraat. Selle alt leiti vanad keldrid ja kõrvalt I korruse põranda alt 2 romaani stiilis ümarsamba alust ja fragmente väga vanast müürilaost.
1938. aastal lammutati I piiskopilinnuse hoovi kirdeküljel asunud hoone, kus oli vanim lätikeelne kool. Selle maja seintest tuli nähtavale vana linnamüür, mis oli ka ühtlasi piiskopilinnuse kirdemüür. See rekonstrueeriti aastatel 1957–1969 arhitekt E. G. Slavietiese projekti järgi.
1962. aastal avastati arhitekt Tatjana Vitola tehtud eelprojekteerimisega seotud väljakaevamistel Jaani (Püha Johannese) kiriku all kaks paksust dolomiidist seinafragmenti. Need arvatakse olevat I piiskopilinnuse kabeli seinad.
1968. aastal leiti Jaani tänava (Jāņa iela) nr 3 maja hoovipoolse osa all võimsad dolomiidist vundamendid, mis on ühel liinil kunagise linnamüüriga ja peaksid kuuluma I piiskopilinnuse valdustornile. Seal kõrval oli ilmselt ka väike värav piiskopihoovist otse sadamasse.
Ehitus
Mõlemad piiskopilinnused ei olnud arvatavasti traditsioonilised linnus-kaitseehitised, vaid pigem madala hoovimüüri ja tänavaäärsete hoonetega ümbritsetud ja ilma ümbritseva vallikraavita kvartaliõued. Siiski oli esimeses piiskopilinnuses peahoonel vastu linnamüüri ka nelinurkne torn ja teisel piiskopilinnusel peahoone otstes ümartornid.
I piiskopilinnuse ehitusajaks arvatakse aastaid 1201–1215, II linnusel 1215–1234. Nappide andmete põhjal ja lähedase ehitusaja tõttu tunduvad mõlemad linnuse peahooned olevat olnud ühestiililised kahekorruselised pikihooned, mille ühes otsas oli kabel (linnusekirik).
Tähelepanuväärne on I piiskopilinnuse juures säilinud hoovi peavärav, mida kaunistab profiiltellistest laotud kujund ümber värava-ava, mis meenutab piiskopi peakatet mitrat. Piiskopimütsi kujutist on keskajal ehitiste juures mõnelgi pool kasutatud, nagu näiteks Brandenburgi piiskoppide residentsi Ziesari piiskopilinnuse valdustorni katuse juures. Tõsi, see pärineb küll XVI sajandist, kuid ilmselt jätkab vanu ehitustraditsioone. Ka tumedamate tellistega laotud muster väravaehitisel leidis kasutamist juba XIII sajandil nii sakraal- kui ka kaitseehitistel, nagu näiteks Lätis Volmaris (Valmiera) 1283. aasta paiku rajatud Püha Siimeoni linnakiriku torni seintel.
Arhitekt Nikolai Bokslaff, kes 1878. aastal jälgis II piiskopilinnuse tõenäolise leivalaoks ümber ehitatud peahoone lammutamist, kirjeldab, et "suunaga piki Väina (Daugava) jõe kallast avanes suure saalruumi vare, mille seintel oli märgata võlvkaarte jälgi, mis toetusid ornamenteeritud soklikandadele. Pilastrite vahel seintel olid näha suured kinnimüüritud ümarkaarsete sillustega aknaavad. Aknaservad on laotud suurtest töödeldud paekiviplokkidest". Oma kujult paistavad need suured aknad sarnanevat Riia I ordulinnuse Püha Jüri kabeli akendega, millest võiks järeldada, et tegemist oli samal ajajärgul XIII sajandi I poolel rajatud II piiskopilinnuse pikihoone kabeliga.
Praegune seisukord
Kuna enamik linnuserajatistest on juba keskaja lõpul riialaste poolt maha lammutatud ja allesjäänu hiljem tugevasti ümber ehitatud, siis on mõlemast linnusest alles vaid maapõues ja eri kvartalites asuvate elumajade keldrikorrustel vundamendi- ja keldrimüürid ning eluhoonete seintes on kohati järel ka I korruse müüritist. Linnuste vundamendid on laotud suurtest tahutud paekiviplokkidest, mille poolest on need muust müüritisest kergesti eristatavad.
Koluvere mõisa kivisild
Koluvere mõisa kivisillaks nimetatakse:
Riia piiskopilinnus
Praegune seisukord
Lätlaste ja sakslaste koostöös on viimastel aastatel üritatud restaureerida ja taastada Jāņa sēta ('Jaani hoovi') ja kõrvaloleva Konventa sēta ('Konvendihoovi') kvartalite hoonestust.
Aruküla Noortekeskus
Aruküla Noortekeskus on Arukülas aleviku rahvamajas tegutsev noorsootööasutus.
Tutermaa ohvrikivi
Tutermaa ohvrikivi on Harju maakonnas Harku vallas Tutermaa külas olev ohvrikivina kasutatud kivi. Kivi on arvele võetud arheoloogiamälestisena.
Vello Lipand
Vello Lipand (16. september 1926 – 18. august 2000) oli eesti helilooja.
Vello Lipand õppis aastatel 1954–1959 Tallinna Konservatooriumis professor Eugen Kapi kompositsiooniklassis. Ta töötas aastatel 1957–1973 Rahvaloomingu Maja muusikaosakonnas, 1973–1976 koondise Eesti Kolhoosiehitus õppekeskuses, oli 1971–1972 Mongoolias Ulaanbaatari Muusika- ja Koreograafiakooli õppejõud ning 1976–1986 Tallinnas Nõmme Muusikakooli direktor.
Vello Lipandi muusikalisse pärandisse kuuluvad Süit (1953) ja Variatsioonid (1956) sümfooniaorkestrile, koori- ja soololaule, puhkpilli- ja rahvapillimuusikat. Esmajoones on Vello Lipand aga tuntud oma laululoomingu poolest. Populaarsed on olnud tema laste- ("Piparkoogipoisid", "Minu õpetaja") ja estraadilauludlaulud ("Musta kassi jenka", "Vana türklane").
Linnumängu hoiuala
pisi|Linnumängu hoiuala hilissügisel. Linnumängu hoiuala on hoiuala Rapla ja Järva maakonnas. Hoiuala kogupindala on 754,9 ha.
Vello Lipand
Isiklikku
Tema äi oli helilooja Adolf Vedro.
Linnumängu hoiuala
Hoiuala loodi eesmärgiga kaitsta mitmesuguseid elupaigatüüpe (nt rabasid, vanasid loodusmetsi, siirdesoometsi).
ESP8266
ESP8266 on Espressif Systemsi toodetav odav WiFi integraallülitus, mis sisaldab TCP/IP protokollipinu ja 32-bitist mikrokontrollerit. ESP8266 kiipe hakati tootma suuremates kogustes 2014. aastal. Ühe kiibi hind on alla kahe dollari ja valmis moodulid, mis sisaldavad nii ESP8266 kiipi kui ka väliseid komponente, mis on selle tööks vajalikud, maksavad alla kolme dollari. Sellest tuleneb ka nende kiipide populaarsus.
Esimene ESP8266 kiip jõudis lääneriikides huviliste tähelepanu alla 2014. aasta augustis ESP-01 mooduli näol. Selle mooduli abil sai ühendada mikrokontrollereid Wi-Fi võrkudega ja luua TCP/IP ühendusi kasutades AT-käsustikku. Sel ajal aga puudus peaaegu täielikult ingliskeelne dokumentatsioon kiibile ja sellel oleva programmi käsustikule. Kiibi väga madal hind ja vähene väliste komponentide arv, mis kiibi tööks vajalikud on, tekitasid huvilistes tahet seda moodulit, kiipi ja tarkvara uurima ning dokumenteerima hakata. Nüüdseks on hiinakeelne dokumentatsioon terviklikult inglise keelde tõlgitud ja materjale ESP8266 kohta leidub laialdaselt.
Tehniline kirjeldus
ESP8266-l on 32-bitine RISC keskprotsessor Tensilica Xtensa L106, mis töötab vaikimisi 80 MHz taktsagedusel, kuid ülekiirendamise abil saab panna seda käima ka sagedustel 160 MHz kuni 346 MHz. Toitepingeks on 2,2–3,6 volti, nimiväärtusena 3,3 volti. Voolutarve on väga sõltuv režiimist ja programmist, mis sellel jookseb. Seisatud režiimis on voolutarve 10 µA, kuid kuulamisrežiimis töötades võib see olla 60 mA ja täisvõimsusel andmeid saates võib voolutarve olla ka kuni 200 mA. See teeb patareidel töötavate seadmete eluea arvutamise keeruliseks.
Veel on sellel:
Arhitektuur
pisi|ESP8266 kiibisisesest ränist tehtud pilt ESP8266 põhineb 32-bitisel Tensilica Xtensa L106 RISC keskprotsessoril. Kasutusel on Harvardi arhitektuur, mistõttu on programmi- ja andmemälu täielikult eraldatud.
Kiibi räni suuruseks on 2050x2169 µm, millest poole võtavad enda alla saatja, vastuvõtja ja võimendid. Vasakul üleval nurgas asub vastuvõtja, milles on näha kaks induktiivpooli. Selle all on näha suure induktiivpooliga saatjat. Sellest poolist paremale jääb vastuvõtja madalpääsfilter ja analoog-digitaalmuundur. Selle all asub saatja digitaal-analoogmuundur. Ülejäänud ruumi võtavad enda alla kiibisisene mälu, Xtensa LX106 keskprotsessor ja muu digitaalne loogika.
Sellel mikrokontrolleril pole välkmälu sisse ehitatud ja seega sõltub välisest SPI liidese kaudu ühendatud välkmälust. Selle peal täidetakse programmi, laadides dünaamiliselt erinevaid programmi osasid välkmälust instruktsioonipuhvrisse.
Wi-Fi
ESP8266 on võimeline töötama kolmes režiimis. See võib töötada pöördepunktina (access point), võrguseadmena (station) või mõlemana korraga. Tüüpilise kasutuse juures ühendub ESP8266 välise võrgu külge, kuid selleks on sellel vaja teada välise võrgu SSID-d ja parooli. Selliste parameetrite konfigureerimiseks on pöördepunktina töötamine kasulik, kuna siis saab teiste seadmetega ühenduda ESP8266 külge, mis on nähtav Wi-Fi võrguna. Nii pöördepunktina kui ka võrguseadmena töötades suudab ESP8266 toimida veebiserverina, jagades välja faile ja ka reaalajas genereeritud andmeid.
Programmi kirjutades peavad toimima kõik protseduurid sündmustel (callback) ja ükski protseduur ei tohiks kulutada rohkem aega kui 2 ms. Kui mõne funktsiooni täitmine peaks võtma rohkem aega kui pool sekundit, teeb valvetaimer (WDT) kiibile restardi. Selle eesmärk on programmi mitte ettekavatsetud seiskumisel uuesti programm käivitada, kuid teeb samas programmi kirjutamist keerulisemaks.
Viikude kirjeldus
Järgnevas tabelis on toodud ESP8266 jalgade nimetused ja funktsioonid.
Arendustarkvarad
Alguses oli see kiip kasutatav vaid tootja poolt tehases peale lastud tarkvara kasutades. Selle jaoks oli vaja välist protsessorit, mis ühendus ESP8266ga kasutates AT-käsustikku. 2014. aasta oktoobri lõpus avaldas Espressif arendustarkvara (SDK), mis laseb seda mikroskeemi programmeerida. Sellega kadus vajadus välise protsessori üle. Espressif on sellest arendustarkvarast välja andnud mitu versiooni, millest praegu on toetatud kaks. Üks neist põhineb FreeRTOS-il ja teine sündmustel (events).
Espressifi enda väljapakutud arendustarkvarale on lisandunud palju vabavaralisi alternatiive:
Programmide pealelaadimine
ESP8266 välkmällu uute programmide laadimiseks tuleb GPIO0 jalg ühendada GND-ga ja CH_PD jalg Vcc-ga. Seejärel on võimalik programme UART liidese kaudu peale laadida. Vaike-ühenduskiirus on 115200 boodi/s. Kui programm on peale laaditud, tuleb programmi käivitamiseks GPIO0 ühendada Vcc-ga ning teha moodulile restart kas toitepinget lahti ja külge ühendades või RESET jala kaudu restardi olukorda välja kutsudes.
Moodulplaadid
Tehasest tulnud kiibid on väikesed ja seega oleks nendega toodete prototüüpide arendamine keeruline. Et arendustööd lihtsamaks teha, on loodud moodulid, millel on ESP8266 kiip koos erinevate muude komponentidega, mis teevad selle kiivi kasutamise mugavamaks. Kõik moodulid kasutavad sama ESP8266 kiipi, suurim erinevus erinevate moodulite vahel on välja toodud GPIO jalgade arv, pistiku tüüp ja kaasa pandud mälu suurus. Mõningatele moodulitele, näiteks Adafruiti HUZZAH'le ning NodeMCU devKitile, on integreeritud ka USB to Serial konverter ja 5V -> 3,3V pingemuundur, mis teeb arendustöö eriti lihtsaks, kuna seda saab otse USB kaudu sidestada.
AI-Thinkeri moodulplaadid
pisi|AI-Thinkeri ESP-01 moodul Need on esimesed kolmanda osapoole loodud moodulplaadid, mis sisaldavad ESP8266 kiipi. Need on ka kõige laialdasemalt levinud ESP8266 moodulplaadid.
ESP8266 alternatiivid
Peaaegu samaaegselt ESP8266-ga hakkasid taolisi integraalskeeme tootma ka teised tootjad.
ÜRO Peaassamblee resolutsioon
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni resolutsiooni käigus hääletavad Peaassamblees kõik ÜRO liikmesriigid.
Üldiselt on resolutsiooni läbiminekuks vaja häälteenamust (50 protsenti pluss üks hääl). Kui Peaassamblee otsustab, et tegu on liiga tähtsa küsimusega, et seda otsustada lihthäälteenamusega, peab resolutsioon koguma kaks kolmandikku häältest; eriti tähtsad teemad on näiteks rahvusvahelise rahu ja turvalisuse tagamine, uute liikmete vastuvõtmine, liikmete volituste peatamine, liikmete eemaldamine ÜROst, usaldusterritooriumi ülesseadmine või eelarve küsimused.
Peaassamblee resolutsioonid on üldiselt liikmesriikide valitsustele mittesiduvad, siseresolutsioonid (mis puudutavad nt eelarve- või protseduuriküsimusi) on tavaliselt Peaassambleele endale siduvad.
Gjoko Taneski
Gjoko Taneski (Ѓоко Танески; sündinud 2. märtsil 1977 Ohridis) on Põhja-Makedoonia laulja.
Ta esindas koos Billy Zver ja Pejciniga 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Makedooniat lauluga "Јас ја имам силата".
Billy Zver
Billy Zver (sündinud 1987) on Makedoonia laulja.
Ta esindas koos Gjoko Taneski ja Pejciniga 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Makedooniat lauluga "Јас ја имам силата".
Voose ohvriallikas
Voose ohvriallikas on Harju maakonnas Anija vallas Voose külas olev allikas (ohvriallikas). Allikas on arvele võetud arheoloogiamälestisena.
Emajõe suudmeala hoiuala
Emajõe suudmeala hoiuala on hoiuala Tartu maakonnas. Hoiuala kogupindala on 11369,2 ha, millest siseveekogude alla jääb 11215,6 ha.
Koluvere mõisa sild
Koluvere mõisa sillaks nimetatakse:
Eesti kunst
Eesti kunsti all võidakse mõista nii Eestis kui ka eestlaste loodud kunsti.
Emajõe suudmeala hoiuala
Hoiuala loodi eesmärgiga kaitsta mitmete linnuliikide elupaikasid (nt suur-laukhani, punapea-part, väikekoskel).
Eesti kunst
Eesti kunst 1918–1940
1920. ja 1930. aastail kuulus Eesti Vabariik Põhja-Euroopa demokraatlike väikeriikide hulka, mistõttu on selle kultuurilugu teiste sama regiooni maadega sarnane. 1920. aastail levis avangardism, 1930. aastaist realismilähedane, isikupära soosiv kunst.
Käitumisteadused
Käitumisteadused (inglise keeles behavioural sciences) on kõik teadusvaldkonnad, milles tegeldakse looduslike organismide tegevuse ja interaktsiooni uurimisega. Käitumisteadused abstraheerivad empiirilist infot organismide ja sotsiaalsete süsteemide otsustamisprotsesside ja kommunikatsioonistrateegiate kohta.
Eesti kunst
Eesti kunst 1918–1940
Rahvuslik kunstielu kujunes välja alles 20. sajandi alguses, kuid sellest ajast peale on see imetlusväärselt kiiresti arenenud. 1919. aastal asutati Tartus Kunstiühingu Pallas kunstikool (1924. aastast Kõrgem Kunstikool Pallas), mis oli 1920.–1930. aastatel peamine kujutava kunsti õppeasutus Eestis. Tallinna Kunsttööstuskool andis kuni 1930. aastate lõpuni peamiselt tarbekunstialast haridust.
1920. aastate kunstis on tunda Saksa sõjajärgse ekspressionismi mõjusid, mis oli enamasti mõõdukas, pehmunud ja dekoratiivne. Eestis oli esindatud ka kubismist lähtunud konstruktivism. Eesti kunst oli omaks võtnud rahvusvahelise kunstipealinna, Pariisi arengurütmi.
Käitumisteadused
Käitumisteaduste mõiste aetakse tihti segi tunnetusteaduse (cognitive science) ja sotsiaalteaduste (social sciences) mõistega, sest kõigis kolmes tegeldakse ka käitumise uurimisega.
Eesti kunst
Eesti kunst 1918–1940
19. ja 20. sajandi vahetus tõi Eestisse modernismi ja rahvusromantismi. Nähes impressionismi tõusu Pariisis, tundis siinnegi kunstnikkond selle vastu huvi, vähe hooliti sürrealismist ja abstraktsionismist.
1930. aastate kunstnikke võib suures osas jaotada kolmeks: silmarõõmu-maalijad; need, kes olid otseselt seotud Pariisi kunsti ja maitsega; vaesema rahva elu kujutajad ja rõhutatult eestilike motiivide kasutajad.
1934. aastal avati Tallinna Kunstihoone.
1935. aastal jõustas Peaminister Riigivanema ülesannetes Konstantin Päts kunstnike kutseõiguse seaduse. Eesti Vabariik plaanis luua Kunstnike Koda. Eesti Kultuurkapitali Kujutavate Kunstide Sihtkapitali Valitsus tegeles kunstnikelt teoste tellimise ja ostmisega ning näituste korraldamisega. Konstantin Päts soosis oma poliitilise karjääri jooksul ametlikult põlist ilu ja hoidus moodsusest.
Eesti kunst 1940–1955
Esimene Nõukogude okupatsiooni aasta põhjustas Eesti kunstis väiksemaid muutusi kui Eesti ühiskonnas. Režiimi eesmärk oli kunstnikke näiliselt olukorraga lepitada ning seeläbi rahvastki rahustada. Riigi rahaga telliti võimudele meelepärase temaatikaga kunsti ning igasuguste miitingute ja rongkäikude kujundusi, samas jagati raha poliitiliselt neutraalsetele kunstnikele. Suur osa kunstnikke jätkas sama kunsti viljelemist, millega tegeldi enne okupatsiooni, kuid teemades sagenes töötavate inimeste kujutamine. Osa kunstnikke püüdis aktiivselt uut võimu teenida.
Sõda lõhestas eesti rahva. Küüditamise, evakueerimise ja mobilisatsiooni käigus sattus Venemaale mitmeid kunstnikke. Hukkuti, vaeveldi tööpataljonides, langeti Punaarmees. Nõukogude võimule lojaalsete kunstnike elu kujunes siiski mõnusaks, sest neid kasutati propagandas. 1943. aastal asutati Jaroslavlis Eesti Nõukogude Kunstnike Liit, korraldati saksavastane propagandaüritus, kunstinäitus "600 aastat Jüriöö ülestõusust".
Saksa okupatsioonivõimud ei pidanud Eesti kunstnike ümberkasvatamist oluliseks, seega töötati edasi 30. aastate stiilis.
Kui Punaarmee 1944. aastal Eestisse tungis, pagesid paljud kunstnikud Nõukogude okupatsiooni eest läände, kuid nende asemele saabusid kunstielu korraldajad Jaroslavlist. Alguses lubati kõigil oma kunstisuunda arendada, kuid 1950. aastaks allutati kultuurielu täielikult stalinismi reeglitele. Kunsti ideoloogiale mittevastamise korral ähvardas kunstnikke terror. Mitmeid kunstnikke ja suur rühm üliõpilasi vangistati või küüditati. Eesti Nõukogude Kunstnike Liidus toimus suurpuhastus ning professionaalide asemele tulid truualamlikud ja enamasti andetud karjeristid.
Arhitektuuris keelati funktsionalism ja vihjed sellele, nõuti samasugust stalinistlikku arhitektuuri nagu mujal Nõukogude Liidus. See toetus 19. sajandi klassitsismile ja eklektitsismile, kaunistusena mõnikord ka baroki elemendid.
Eesti kunst paguluses
Suure põgenemise ajal lahkus Eestist umbes pool toonasest kunstnikkonnast. Paguluses hakati looma ja edendama oma kultuuri- ja kunstielu ning 1950. aastate alguseks kujunes välja kolm pagulaskultuuri suuremat keskust: Stockholm, Toronto ja New York. Esimestel sõjajärgsetel aastakümnetel alternatiivset eesti pagulaskultuuri Nõukogude Liidu jaoks olemas ei olnud. 1956. aastal näidati Moskvas toimunud Eesti NSV kunsti ja kirjanduse dekaadil esimest korda pagulaskunstniku Eerik Haameri töid. 1960. aastatel jõuti pagulaskunstnike esimeste väljapanekuteni Eesti muuseumides. 1960. aastatel algasid pagulaste kontaktid kodumaaga ning tekkis võimalus Eestit külastada. Esimene pagulaskunstniku osalusel toimunud näitus toimus 1970. aastal, kui Rootsist saabus Eerik Haamer.
VIII üldtantsupidu
VIII üldtantsupidu toimus Tallinnas Komsomoli-nimelisel staadionil 16.–18. juulil 1965. Kandis ametlikku nime "Nõukogude Eesti 1965. aasta rahvakunstiõhtu". Ühtekokku toimus kolm etendust.
Eesti kunst
Eesti kunst paguluses
Eestis enne sõda tegutsenud, väljakujunenud ja tunnustuse saavutanud kunstnikest siirdusid Teise maailmasõja ajal pagulusse Karin Luts, Eerik Haamer, Ernst Jõesaar, Jaan Grünberg, Endel Kõks, Juhan Nõmmik, Herman Talvik, Eduard Rüga, Salome Trei jt. Eestis jõudsid kunstiõpinguid alustada, kuid oma loometeed alustasid juba paguluses Juhan Hennoste, Osvald Timmas, Arno Vihalemm, Raoul Lind, Maire Männik, Olev Mikiver jt. Eestist lahkusid lapse- või noorukieas ning omandasid kunstihariduse välismaal Enno Hallek, Andres Kingissepp, Epp Ojamaa, Ruth Tulving, Mart Org, Kristiina Kauri, Ville Tops.
Eesti kunst 1955–1975
Pärast stalinismi kriitikat hakkas 1956. aastal kõige süngem aeg Eesti kunstis mööda saama. Kommunistliku partei kontroll kunstielu üle nõrgenes, Siberist hakkas kunstnikke tagasi tulema ja Kunstnike Liit hakkas väljaheidetuid tagasi võtma. Võimalusel sooviti vabaneda sotsialistliku realismi ikkest, kuid sobiva aseaine leidmine oli keeruline. Nooremad kunstnikud tahtsid kasutada Lääne kunsti kogemusi, kuid saadav informatsioon oli katkendlik, vanem generatsioon tahtis tagasi pöörduda 1930. aastate kunstivoolude juurde.
VIII üldtantsupidu
Tantsupeol osales 82 segarühma, 84 naisrühma, 79 lasterühma ja esimest korda 79 noorte segarühma. Lisaks esines peol kõnekoor ja 16 Värska ja Tartu leelotajat. . Ühtekokku osales peol 5049 tantsijat ja saatjat.
Eesti kunst
Eesti kunst 1955–1975
Ametlik ideoloogia ja okupatsioonivõimud nõudsid sotsialistlikku realismi ja taunisid Lääne kultuuri. Esimene samm modernismi ehk vabaduse suunas oli saavutada kunsti autonoomia. Esmalt õnnestus see tarbekunstis, sest seda ei peetud kuigi tähtsaks ega kontrollitud. Maalikunstis leidsid paljud kunstnikud tuge 1930. aastate pärandist. 1960. aastate keskel kujunenud rühmituse ANK '64 tegevust võib pidada järgmiseks oluliseks sammuks, milles osalejad kujundasid kõik omapärast käekirja ja loobuti nõukogulikust temaatikast. Neile sai tüüpiliseks isiklike subjektiivsete, fantastiliste maailmade loomine ja esteetiline nõudlikkus.
VIII üldtantsupidu
Külaliste hulgas olid staadionil NLKP Keskkomitee Presiidiumi liige, NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Anastass Mikojan, EKP Keskkomitee esimene sekretär Johannes Käbin, Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Aleksei Müürisepp, Nõukogude Liidu kangelane German Titov jt.
Eesti kunst
Eesti kunst 1955–1975
Modernistlik kunst jõudis laiemalt ametlikele näitustele 1966. aastal ja seda muutust on nimetatud ka kunstirevolutsiooniks Eestis.
VIII üldtantsupidu
Rahvakunstiõhtu algas karjapasunate ja Laine Mesikäppa leeloga: "Ae, ae! Tulge, tulge! Tulge laulma ja tantsima!". Peo üheks kandvamaks osaks oli Helju Mikkeli lavastatud kolmeosaline kiigestseen. Rahvakunstiõhtu lõppes traditsiooniliselt "Tuljakuga". Seekord kandis see veidi teist tähendust, kuna mõned kuud enne pidu oli lahkunud tantsu looja Anna Raudkats.
Eesti kunst
Eesti kunst 1955–1975
1968. aasta Tšehhoslovakkia vabadusliikumise mahasurumise järel hääbus paljude lootus Eestiski. Kunstnikkond suutis siiski oma saavutatud vabadused säilitada, kohati laiendadagi. Noorte kunstnike teostesse ilmus uuesti ümbritsev, mida nüüd tajuti ängistava või veidrana. Noored hakkasid häppeninge korraldama. Arhitektuuris asendus 1955. aasta paiku stalinistlik stiil labastatud funktsionalismiga, millega kaasnesid ühetaolised kastmajad.
VIII üldtantsupidu
Peol kanti ette kokku 22 tantsu, millest kaeksa olid just selleks peoks loodud autoritantsud.
Eesti kunst
Eesti kunst 1955–1975
1970. aastate alguseks oli eesti kunst tundmatuseni muutunud. Kümmekonna aastaga oli kohalik kunst eemaldunud kaugele Moskva ametlikust kunstist.
Faasimodulatsioon
Faasimodulatsioon (PM, inglise keeles Phase modulation) on analoogmodulatsiooni tehnika, mille puhul kandja laine faas muutub otseses proportsioonis moduleeritava signaaliga. Kodeerides infosignaali hetkefaasi kandelaine variatsioonidena. Faasimodulatsiooni on üks kahest peamisest nurgamodulatsiooni vormist koos sagedusmodulatsiooniga.