cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaapan Teises maailmasõjas
Enne sõda ja sõja algus
Jaapan soovis laieneda Aasiasse ning luua suurt Jaapani impeeriumit, et saada Jaapani suurenevale rahvaarvule rohkem toorainet ja elupaiku. Kui 1930. aastate esimesel poolel ootasid Jaapanlased, et Ameerika Ühendriigid kuulutaksid neile sõja esimesena, siis 1930. aastate lõpul strateegiat muudeti ning otsustati ise esimesena rünnata. Jaapan tegutses Teises maailmasõjas põhiliselt vaid Vaikse ookeani sõjas. Ajaloolased on Vaikse ookeani sõja alguse suhtes jäänud eri arvamustele, kui mitmed ajaloolised peavad sõja alguseks 1931. aasta Jaapani sissetungi Mandžuuriasse ning on ka neid, kes peavad sõja alguseks 1937. aasta teise Hiina-Jaapani sõja sõja algust, siis enamjaolt peetakse üle maailma siiski USA-Jaapani sõja alguseks 1941. aasta detsembris Pearl Harbori saarte ründamist ning sellele peatselt järgnenud Jaapani rünnakuid mitmele Ida- ja Kagu-Aasia riigile.
Rünnak Pearl Harborile
Rünnak Pearl Harborile toimus 7. detsembril 1941. Jaapan hakkas 1939. aastast looma plaani, kuidas Pearl Harborit rünnata. Kõige keerulisem osa oli üllatusmomendi loomine ning Jaapani lennukikandjate toimetamine üle 6000 km kaugusele ilma, et seda tähele pandaks. Rünnaku andmed olid rangelt salastatud ning isegi lendurid, kes Pearl Harbori pommitamiseks treenisid, ei teadnud päriselt, miks neid treenitakse. Rünnak koosnes kahest lainest kus osales vastavalt 183 ja 171 lennukit, mis ründasid lahinglaevasid, angaare ja sõjaväebaase. Tänu luuretööle ja täielikule üllatusmomendile olid USA otsesed kaotused selles rünnakus maksimaalsed ehk hävitati üle 300 USA lennuki, Jaapanil hävis lennukeid vaid 29. Rünnakus suri 2400 ameeriklast ja ligi 1300 sai raskelt haavata, Jaapanlasi suri vaid umbes 40 ja 5 sai haavata. Jaapanil õnnestus kaheksast USA lahing laevast kasutuskõlbmatuks muuta 7, millest 2 hävisid täielikult.
Pearl Harbori rünnaku tagajärjed
Pärast Pearl Harbori rünnakut kuulutas USA kiirelt sõja Jaapanile ning tänu 1940. aastal sõlmitud liidule Saksamaaga kuulutas ka Saksamaa USA-le sõja ja ka vastupidi. Kohe pärast Pearl Harbori rünnakut alustas Jaapan rünnakuid teistele Aasia ja Okeaania riikidele.
Jaapani edu pöördumine
Vaikse ookeani sõja pöördepunkt saabus Ameerika mereväe võidust Midway lahingus juunis 1942. Jaapani laevastik kandis suuri kaotusi ja pöörati tagasi. 1942. aasta augustis ründasid Ameerika väed Saalomoni Saartel jaapanlasi, sundides Jaapani vägesid kuluka väljaviimisega Guadalcanali saarelt veebruaris 1943. Liitlasväed saavutasid Vaikse ookeani piirkonnas aeglaselt mere- ja õhuvõimu ning liikusid metoodiliselt saarelt saarele, vallutades need ükshaaval. Jaapanlased kaitsesid aga Hiina mandriosas edukalt oma positsioone kuni 1945. aastani.
Sõja lõpp
USA alustas Jaapani pommitamist ning hoolimata Jaapani vastupanust ja kamikaze 'de rünnakutest liikusid USA väed kiirelt edasi ning alistasid Okinawa 1945. aasta juuni keskpaigaks. 6. augustil 1945 kukutasid USA õhuväed aatomipommi Hiroshimale ja 9. augustil Nagasakile. Rünnakutes suri kokku plahvatuse ja kiirguse tagajärjel erinevatel andmetel 120–220 tuhat inimest. Need on ainukesed korrad ajaloos, kus on sõjaliselt kasutatud tuumapomme. 8. augustil kuulutas Nõukogude Liit Jaapanile sõja ning ründas Jaapani alasid. 14. augustil Jaapan alistus USA ees ning USA alustas Jaapani okupeerimist. 2. septembril alistus Jaapan ametlikult USA, Suurbritannia ja Nõukogude Liidu ees.
Aleksandr Bulõgin (siseminister)
pisi|Aleksandr Bulõgin Aleksandr Bulõgin (vn. Александр Григорьевич Булыгин; 6. august/18. august 1851 Bulõgino küla, Rjazani kubermang – 5. september 1919 Rjazan) oli keiserliku Venemaa riigitegelane ja siseminister.
Ta lõpetas aastal 1871 Peterburi õigusteadustekooli. Töötas seejärel justiitsministeeriumis, seejärel uurijana Kiievi kubermangus. Aastal 1873 määrati erivolitustega ametnikuks Saraatovi kubermanguvalitsuse juurde. Aastal 1879 määrati vanglate peavalitsuse inspektoriks.
Saankhja
Saankhja (sanskriti sāṁkhya) on üks India filosoofia kuuest koolkonnast.
2000 aastat tagasi oli see hinduismi standardfilosoofia.
Selle klassikaline sõnastus on 72 värsist koosnevates Īšvarakrišna "Arutluse mõttesalmides" (umbes 350 eKr).
See on ateistlik dualism. Suur osa saankhjast, eriti õpetus kolmest loomujoonest, sai Indiast laialt tunnustatuks. See võeti sisse hilisematesse õpetustesse, eriti vedaantasse.
Nimetus
Sanskriti sõna sāṁkhya tähendab 'arutlus, eristamine', 'loetlemine, arvessevõtmine'. Sõna on tuletatud sõnast saṁkhyā 'arv'.
Õpetuse põhijooned
Saankhja lähtub kannatuse tõsiasjast. Selle vastu kasutatakse näiteks enesekaitset, naudinguid, arstimeid ja meditatsiooni, kuid need pakuvad parimal juhul ajutist leevendust. Veedade juhtnöörid ei vii täieliku puhastumiseni (peamiselt sellepärast, et need näevad ette loomohvreid) ning tõotavad ainult ajutist tasu: pärast õnnelikku pikka taevas viibimist sünnitakse tagasi maa peale kannatama. Saankhja pakub parema lahenduse: uurides maailma ja inimseisundi fundamentaalset ehitust, leiab ta kannatuse viimse allika, nii et selle vastu saab tõhusalt võidelda. Ainus pääsetee on taassünni juure läbilõikamine.
Hundiseaduse aegu
"Hundiseaduse aegu" on Eesti ajalooline film aastast 1984.
Johannes Beermann (täpsustus)
Johannes Beermann on mitme tuntud inimese nimi:
Hundiseaduse aegu
Tegevustik
Filmi tegevusaeg pole selge, tinglikult võiks see olla 14. sajandi lõpp. Saksastunud maaisand Manfred Pesentack (Heino Mandri) pärandab oma ahnele ja valduste suurendamisest unistavale pojale Hermannile (Egon Nuter) maad. Tema plaanidele jääb ette küla ja selle tõrksad elanikud, eriti külavanema (Rein Aren) kloostrikoolis käinud, kuid nõiavõimetega poeg Meleleiv (Arvo Kukumägi). Filmi tegevus lõppeb ülestõusuga, mida väikefeodaaliks tõusnud Meleleiv peab minema vastu tahtmist maha suruma.
Osades
Episoodilistes osades astuvad veel üles Aarne Üksküla (munk), Ilmar Tammur (röövel), Rudolf Allabert (sõjamees), Ivo Linna (külamees), Ivo Eensalu (külamees), mitmed eesti rahvamuusikud ja palju teisi.
Saankhja
Õpetuse põhijooned
On olemas üks loodus-loomus (prakṛti) ja palju purušaid (isikuid). Mõlemad on igavesed ja teineteisest sõltumatud. Purušad on olemuslikult muutumatud mitteaktiivsed teadlikud mehelikud entiteedid, kuid kokkupuude loodus-loomusega annab neile midagi. Meile tuntud maailm on olemas loomus-looduse ja purušate ühenduse tõttu. Loomus-loodus koosneb kolmest loomujoonest (guṇa). Neist kõrgeim on sattva (tõelus), mis on valguse, headuse ja intellekti alge. Rajas (erutus) on muutuse, energia ja kire alge. Tamas (pimedus) ilmneb tegevusetusena, nürimeelsusena, raskusena ja meeleheitena. Loomus-loodus on teadvusetu, alati muutuv, naiselik, kuid otstarbekohane, toimib purušate jaoks. Peale kehalise maailma hõlmab ta puruša jämedat keha ja märgikeha, mis sisaldab muu hulgas meelt, intellekti, meeli ja muid tunnetusvahendeid. Loomus-loodus kui ilmnemata puhas potentsiaalsus on kogu maailma substraat. Ilmnenud kujul on tal 23 omavahel sõltuvuses olevat tõelust (tattva't). Kõrgeim neist on intellekt (buddhi), mis läheduse tõttu purušale tundub teadlikuna, kuigi ta seda ei ole. Teised on ego, meel, meeled, keha võimed, värvus ja teised aistitavad kvaliteedid ning elemendid (maa jne).
Hundiseaduse aegu
Kriitika
"Hundiseaduse aegu" sai ilmumise järel üldiselt hävitava kriitika osaliseks (Mati Unt, Riho Laanemäe, Malle Salupere, Tarmo Kulmar). Muuhulgas osutati ajaloolistele möödalaskmistele, näiteks 14. sajandisse paigutatud Eesti Vabaõhumuuseumi 19. sajandi klaasakendega taluarhitektuurile, keset metsa asuvale lossile, uusaegsetele kostüümidele ja muule taolisele. Stsenaariumi autor Arvo Valton on hiljem öelnud, et osa käsikirja jäi Tallinnfilmi piiratud võimaluste tõttu paberile (näiteks ammuga maha laskmist olnud raske lavastada, mistõttu filmis tapab peategelane rivaali otsavaatamisega; käsikirjas ettenähtud "raudrüütlite ja talupoegade lahing" jäeti tehnilistel põhjustel lihtsalt lavastamata jne).
Saankhja
Õpetuse põhijooned
Pärast jämeda keha surma taassünnib märgikeha teise märgikehasse vastavalt minevikuteenetele, kusjuures puruša jääb tunnistajaks. Sellest ringkäigust on võimalik vabaneda ainult mõistes loodus-loomuse ja purušate fundamentaalset erinevust: puruša kaotab huvi loodus-loomuse vastu ning vabaneb igaveseks kehadest.
Hundiseaduse aegu
Kriitika
Nagu kirjutas Mati Unt oma "Avalduses võimetuse kohta arvustust kirjutada": "Ei tea. Liiga raske juhtum. Kahetsen, et seda filmi nägin. Ta seadis mu traagiliste antinoomiate ette. Kaotasin usu filmikunsti. Seda juhtub harva. Aga nüüd juhtus. Ja keegi pole justkui süüdi. Teeme kompromissi: nimetame nii seda filmi kui ka seda "arvustust" piinlikuks vahejuhtumiks ."
Saankhja
Tunnetusteooria
Saankhja järgi on teadmise allikad taju, järeldamine ja usaldatav pärimus. Järeldamist kasutatakse ainult siis, kui taju pole võimalik, ja pärimuse poole pöördutakse siis kätt, kui kummastki ei piisa.
Hundiseaduse aegu
Kriitika
Tarmo Kulmar: "See ei ole ajalooline film (puudub ajalooline tõepära). See ei ole seiklusfilm (tempo on aeglane, žanri meeliskülastajal hakkab igav, pealegi on taotletud enamat). See ei ole psühholoogiline film (puuduvad karakterid, nende asemel on stereotüübid). See ei ole komöödiafilm (naer tuleb valel kohal). See ei ole paroodia (mille paroodia?). Mis see siis on? ."
Saankhja
Tunnetusteooria
Taju on aistitavate kvaliteetide (näiteks värvus ja heli) otsene tunnetus; need vahendavad elementide (näiteks värvus ja heli) tunnetamist. Meeled (näiteks nägemine) tunnetavad oma vastavaid objekte (näiteks värvus ja kuju) kehaliste elundite (näiteks silm) abil. Meeli tunnetab hing, mis koosneb kolmest võimest: meel (manas), intellekt (buddhi) ja ego (ahaṁkāra). Meel koostab välismaailma objektide representatsiooni meelteandmete põhjal. Ego annab teadmisväidetele isikliku vaatekoha. Intellekt annab teadmisele arusaamise. Puruša lisab teadmise, ta on ainult tunnistaja. Puruša on nagu majaperemees, kolmeosaline hing on nagu uksehoidja ja meeled on nagu uksed. Taju on usaldusväärne ja annab suurema osa igapäevaelus vajalikest teadmistest, kuid ei anna midagi filosoofiale huvipakkuvat. Nähtavaid asju filosoofia ei uuri. Olemasolev materiaalne objekt võib olla mittetajutav paljudel põhjustel: ta võib olla liiga kaugel, liiga lähedal, liiga väike või liiga peen, miski võib taju takistada, ta võib olla ümbrusest eristamatu, teise asja aisting võib olla nii tugev, et varjutab selle asja aistingu. Taju puudumist võib kahjustada ka meeleelundite häire või tähelepanematu meel.
Filosoofias on keskne teadmise allikas järeldamine. Īšvarakrišna (5b) eristab kolme liiki järeldamist (see ilmneb tema viitest "Nyāya-Sūtrale" (1.1.5): põhjuselt tagajärjele, tagajärjelt põhjusele ja analoogia põhjal. Kaks esimesed põhinevad põhjuslike seoste eelneval vaatlusel, sellepärast ei saa nende abil teha järeldusi olemuslikult tajutamatu kohta. Seetõttu peavad kõik metafüüsilised väited põhinema analoogilisel järeldamisel, näiteks: keha on liitne, liitsed asjad, näiteks voodi, on kellegi teise jaoks; järelikult peab olema midagi muud (puruša), mille jaoks keha on.
Kolmas teadmise allikas on āpta-vacana 'usaldatav kõne', mis tähendab saankhjas ainult veedasid. Kuid saankhja filosoofia ei toetu kunagi veedadele.
Metafüüsika
Klassikaline saankhja on 25 tattva (tõeluse) süsteem. See on puruša (isiku) ja prakṛti (loodus-loomuse) dualism. Loodus-loomusel on kaks põhivormi: vyakta (ilmnenud) ja avyakta (ilmnemata). Esimesed kaks tõelust on puruša ja ilmnemata loodus-loomus. Ülejäänud 23 tõelust intellektist kuni elementideni kuuluvad ilmnenud loodus-loomusesse. Ilmnemata ja ilmnenud loodus-loomuse vahekord on ebamäärane. Hilisemad autorid käsitavad seda nii, algolekus, kui loomujooned olid tasakaalus, oli loodus-loomus ilmnemata. Purušate mõjul see muutus ning välja tuli ilmnenud maailm. See vaade on kooskõlas hinduistliku pildiga kosmilistest loomis- ja hävimistsüklitest, kuid kui Jumalat mitte oletada, on see loogiliselt problemaatiline ja paistab, et Īšvarakrišna seda ei poolda. Ta ütleb, et põhjus, miks me ei ilmnematut ei haara, pole mitte see, et teda pole olema, vaid see, et ta on peen; nii et tuleb välja, et see eksisteerib ka praegu maailma tajutamatu homogeense substraadina.
Põhjuslikkus
Põhjuslikkus on järeldamise objektiivne materiaalne vaste. Nähtav maailm on oma fundamentaalsete põhjuste tagajärg. Neid põhjusi teatakse ainult nende tagajärgede järgi, kasutades õiget arusaamist põhjustest.
India traditsioonis ei ole põhjuslikkus mitte sündmustevaheline suhe, vaid asja põhjus on selle algupära. Näiteks kui pottsepp teeb savist poti, siis poti põhjus on savi. Saankja põhjuslikkusteooria sat-kārya-vāda 'olemasoleva põhjuse teooria' vastandub njaaja omale: tagajärg on põhjuses olemas juba enne selle tekitamist. Seda tuleb mõista nii, et tagajärjes pole midagi muud, sest kõik selles on määratud põhjustega. Seda põhjendatakse viie argumendiga:
Viimase argumendi abil määratakse empiirilise maailma tajutamatute metafüüsiliste põhjuste põhiomadused: substraadil peavad olema samad põhiomadused ja -võimed nagu ilmnenud maailmal.
Ajalugu
Saankhja juured ulatuvad pärimusse, mille viimane suurkuju oli Vidžnjāna Bhikšu 16. sajandil. Pärimuse vaieldamatu alustekst nii sisu kui ka ülesehituse poolest on vanim säilinud täielik tekst "Arutluse mõttesalmid" (Sāṅkhya-Kārikā). Hiljem on väga vähe lisatud. Peale oma autori Īšvarakrišna mainib see teos selle koolkonna mitut varasemat pooldajat ja standardteost nimega "Ṣaṣṭi-Tantra". Ašvaghoša mainib "Buddha tegudes"  (Buddha-Carita), et noore Buddha õpetaja Arāda Kālāma (Arāḍa Kālāma) järgis saankjhat arhailisel kujul. "Mahābhārata" järgi oli saankhja juba eepose tegevuse ajal vana õpetus. Seega peeti saankhjat juba ajaarvamiste vahetuse ajal väga vanaks. Selle mõisted ja terminid esinevad upanišadides, eriti Kaṭha-upaniṣadis ja Śvetāśvatara-upaniṣadis. Chāndogya-upaniṣad'is on esitatud loomujoonte õpetuse varasem versioon teistsugustes terminites. Juba "Rigveeda" loomishümnis (X 129) leiduvad materiaalse alge evolutsiooni ja kosmilise idealismi idee ning sõnad, millest hiljem said loomujoonte nimetused.
Saankjha kasvas tõenäoliselt välja kosmilisest dualismist ning sisekaemuslikust meditatsioonist. Agraarusundi taeva-, päikese- ehk vihmajumala viljastav ühinemine maajumalannaga esineb Indias tavaliselt vaimse mittemateriaalse isandliku liikumatu viljastaja ning aktiivse viljaka, võimsa, kuid alluva materiaalse alge ühinemisena. Esimest kujutab Šiva linga ehk fallos, teist šakti ehk vägi, sageli Kālī kujul. Seevastu jooga püüdis ületada keha piiranguid ja saavutada meeles täielikku rahu. Nende vaadete koostoimel võis tekkida õpetus purušast ja loodus-loomusest.
Nähtavasti ei toetu ei agraarusund ega jooga veedadele. Klassikaline saankhja on ortodokssest brahmanismist sõltumatu. Veedasid, braahmaneid, kastisüsteemi ja veedade jumalaid ei mainita ning loomohvrite vastu ollakse kergelt vaenulik. Kõik allikad saankhja varajase arengu kohta kuuluvad veedade traditsiooni, mis nähtavasti ei anna sellest täit pilti.
Nende allikate ja hilisemate kommentaaride (eriti "Yukti-dīpikā") põhjal saab otsustada, et koolkonnal on olnud mitu haru. Muu hulgas kujunes välja teistlik jooga filosoofia, mis peab üht purušat eriliseks purušaks, Isandaks (Īšvaraks).
India pärimuse järgi olid esimesed saankhja meistrid legendaarne Kapila ja tema õpilane Āsuri. Meister Pantšašikha (Pañcaśikha) oli nähtavasti ajalooline ning võis olla algse Ṣaṣṭi-Tantra autor. Kommentaarid mainivad ja tsiteerivad sageli ka Vāršaganjat (Vārṣagaṇya) ja Vindhjavāsinit (Vindhyavāsin), kes võis olla Īšvarakrišna vanem kaasaegne.
Takuya Honda
Takuya Honda (jaapani keeles 本田 拓也 Honda Takuya; sündinud 17. aprillil 1985 Sagamiharas) on Jaapani jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta 2011. aastal 2 mängu.
Pilakujalg
Pilakujalg, ka tulejalg (samuti peerujalg põhjaeesti murretes; pirrupiht lõunaeesti murretes; aga ka pirrujaak, tulehammas, tulerind jne) oli eriline tulejalg peergude kinnitamiseks.
Kirjeldus
Pilakujalg koosnes kahest osast: pilakust ja jalast. Pilakujalg tehti harilikult ühest puust nii, et oksad jäid jalgadeks ning tüvi varreks, mille otsa kinnitati metallist pilak. Pilaku harude (ehk huulte) vahele pandi peerg.
Lihtsate tulejalgade kõrval oli ka selliseid, kus pilaku kõrgust sai reguleerida. Sellise pilaku varres olid augud või hammaspuu, nii et varre kõrgust sai muuta ristuva pulga paigaldamisega. Oli ka raamikujulisi pilakujalgu, kus aluspaku sisse tapiti kaks puidust latti ning vahele neid ühendav püstine pilakuhoidja.
Protoneerimine
Keemias tähendab protoneerimine (ka protoonimine) vesinikiooni ehk prootoni H+ liitumist mingi aatomi, molekuli või iooniga. Ained protoneeruvad, kui neile lisatakse vesinikioone, s.t. happeliste ainete lisamisel.
Bronsted-Lowry hapet defineeritakse kui keemilist ühendit, mis protoneerib mingi teise (aluselise) ühendi. Protoneerimine on oluline keemilise reaktsiooni staadium paljudes protsessides. Mõned klassikalised protoneerimise näited:
Protoneerimine on enamasti kiire ja pöörduv protsess. Protoneerimine ja selle pöördreaktsioon – deprotoneerimine esinevad paljudes happe-aluse reaktsioonides. Ka eeltoodud reaktsioonid on põhimõtteliselt pöörduvad. Teatud juhtudel protoneerimine indutseerib substraadi isomerisatsiooni. Näiteks cis-alkeenidest võib saada trans-alkeeni katalüütilise hulga prootonhappe toimel.
Tuulenuusutaja
Tuulenuusutaja (inglise keeles trendspotter 'trendimärkaja') on uute trendide ja moevoolude teket analüüsiv ning nendele tekkele kaasa aitav ühiskonna- ja kultuurianalüütik.
Vasa (laev)
Vasa on Rootsi sõjalaev, mis ehitati aastatel 1626–1628 ja mis uppus oma esmareisil 10. augustil 1628, olles purjetanud ainult 0,7 meremiili (umbes 1,3 kilomeetrit).
Laeva täpne asukoht unustati pärast enamiku pronkskahurite ülestõstmist 17. sajandil. Vasa leiti uuesti 1950. aastate lõpus keset tiheda liiklusega laevateed Stockholmi sadama lähedalt. Laev tõsteti 1961. aastal üles ning selgus, et suurem osa selle kerest on suhteliselt tervena säilinud. Algul paigutati see ajutisse Wasavarveti muuseumi ja 1988. aastal viidi üle Stockholmi Vasa muuseumi. Laev on üks Rootsi populaarsemaid vaatamisväärsusi: aastatel 1961–2009 käis seda vaatamas üle 28 miljoni inimese. Vasast on saanud pärast ülestõstmist Rootsi suurvõimu ajastu sümbol.
Vasa ehitati valmis ja võeti teenistusse suure kiiruga, kuna Rootsi osales parajasti Kolmekümneaastases sõjas ja kuningas Gustav II Adolf tahtis, et laev võimalikult kiiresti Rootsi Läänemere laevastikuga liituks. Laeva veepealne osa oli liiga raske ja ballasti oli liiga vähe: laev oli ebastabiilne, kuid kuninga nõunikud ei söandanud laeva ehitusvigadest valitsejaga ausalt rääkida ega veenda esmareisi edasi lükkama. Vigadest tingitud ebastabiilsuse tõttu uppus laev kohe, kui sadamast välja jõudes natuke tugevama tuule kätte sattus. Rootsi riiginõukogu korraldas uurimise, et süüdlane välja selgitada, kuid lõpuks ei võetud kedagi isiklikult vastutusele.
Laeva ülestõstmisel 1961. aastal leiti vrakist ja selle ümbrusest tuhandeid esemeid ning vähemalt 15 inimese säilmed. Leidude seas oli riideesemeid, relvi, kahur, tööriistu, münte, lauanõusid, toitu, jooke ja kuus laeva kümnest purjest. Vrakk ja sellest leitud esemed on ajaloolastele andnud hindamatut infot 17. sajandi laevaehituse, meresõjanduse ja inimeste igapäevaelu kohta. Vasa pidi olema Rootsi ja kuningas Gustav II Adolfi au ja uhkus. Laeva varustamise ja dekoreerimise pealt kokku ei hoitud: ehitamise ajal oli see üks suuremaid ja raskemini relvastatud sõjalaevu maailmas.
Ajalooline taust
pisi|Rootsi tänapäeval (punane) ja 1658. aastal (kollane ja punane) Rootsi muutus 17. sajandil väikesest, vaesest ja vähetähtsast Põhja-Euroopa kuningriigist üheks olulisimaks jõuks kontinendil. Aastatel 1611–1718 oli Rootsi kõige mõjuvõimsam riik Läänemerel ja hõivas territooriume kõikjal Läänemere ümber. Seda perioodi nimetatakse Rootsi suurvõimu ajastuks (rootsi keeles stormaktstiden). See sai võimalikuks tänu mitmele võimekale monarhile ja tugeva keskvalitsuse tekkele. Rootsi ajaloolased on seda kirjeldanud kui ühte ekstreemsemat näidet, kus varauusaegne riik koondab peaaegu kõik oma ressursid sõja pidamiseks. Väike põhjala riik rakendas kogu majanduse sõjapidamise vankri ette ja muutus üheks militariseeritumaks riigiks ajaloos.
Gustav II Adolfit peetakse sõjalises mõttes üheks edukaimaks Rootsi kuningaks. Kui Vasat ehitati, oli ta juba üle kümnendi valitsenud. Merevägi oli viletsas seisus ja Rootsi oli parajasti Poolaga sõjas. Samal ajal jälgiti murelikult Saksamaal toimuvat Kolmekümneaastast sõda, mis oli kestnud juba 1618. aastast ja protestantide seisukohalt ei kulgenud just edukalt. Kuninga plaanid Poola kampaaniaks nõudsid tugevat mereväge Läänemerel.
Aga merevägi oli 1620. aastatel kogenud mitmeid tagasilööke. Aastal 1625 sattus üks Riia lahest väljuv eskaader tugeva tormi kätte ja kümme laeva jooksis madalikule ning kaotati. Oliwa lahingus 1627. aastal manööverdas suurem ja tugevam Poola eskaader Rootsi eskaadri üle. Rootslased said lüüa ja kaotasid kaks uut laeva: Tigern ('Tiiger'), Rootsi admirali lipulaev, langes poolakate kätte ja Soleni ('Päike') lasi oma meeskond õhku, kui vastased olid pardale tunginud ning laev oli kohe-kohe nende kätte langemas. Aastal 1628 kaotati veel kolm suurt laeva vähem kui kuu aja jooksul: admiral Klas Flemingu lipulaev Kristina jooksis Gdański lahes tormiga karile; Riksnyckeln ('Riigivõti') jooksis Stockholmi saarestiku lõunaosas Viksteni lähedal madalikule ja Vasa läks esmareisil ümber. Gustav Adolf pidas meresõda mitmel rindel, mis raskendas mereväe olukorda veelgi. Lisaks Poola mereväele ähvardasid Rootsit ka Jüütimaale tunginud katoliiklikud väed. Rootsi kuningas ei tundnud erilist soovi Taani kuningat Christian IV-t aidata, liiati olid Rootsi ja Taani olnud üle sajandi vaenujalal. Kuid rootslased kartsid, et katoliiklased vallutavad Kopenhaageni ja Sjællandi, mis oleks neile andnud kontrolli Lääne ja Põhjamere vahelise liikluse üle ning see oleks oluliselt Rootsi huve kahjustanud.
Kuni 17. sajandi alguseni oli Rootsi merevägi koosnenud peamiselt väiksematest ühetekilistest alustest suhteliselt kergete kahuritega. Selliseid laevu oli odavam pidada ja need sobisid hästi eskort- ja patrullülesanneteks. Ühetekilised ei olnud ainult majanduslikult soodsamad, vaid sobisid Läänemerele ka taktikalistel põhjustel ning neid soosisid nii kõrgemad ohvitserid kui ka riiginõukogu. Kuid suurtest laevadest koosnev laevastik oleks olnud prestiižne ja äratanud austust nii vaenlastes kui ka liitlastes, võimalik, et ka Läänemerest kaugemal. Gustav Adolfi jaoks oli merevägi, mille tuumiku moodustaksid suured sõjalaevad, võimalus mida ei saanud kasutamata jätta. Vasa oli esimene viiest laevast, mis olid kavandatud oma aja kõige uhkemateks ja võimsamateks. Neli ülejäänud laeva Äpplet, Kronan, Scepter ja Göta Ark osutusid edukaks ja moodustasid kuni 1660. aastateni Rootsi mereväe selgroo. Neist niinimetatud "kuninglikest laevadest" (regalskepp) pidi Vasa olema uhkeim. Teist suurtest laevadest ehitati Äpplet ('riigiõun') Vasaga samal ajal. Ainsaks erinevuseks oli, et Äpplet oli kõigest poolteist meetrit laiem.
Nimi
pisi|Kuningliku Vasa perekonna vapp Laeva algne nimi oli Vasen, mis tähendas viljavihku, Vasade perekonna vapilt pärit heraldikasümbolit. Kuna ühtne kirjakeel polnud 1600. aastatel veel välja kujunenud, kasutati ka nimekujusid "Wasen", "Wasan" ja "Wassen". Alles 20. sajandil hakati valdavalt kasutama nimekuju "Wasa" ja 1990. aastaks oli sellest saanud "Vasa". Vasa nime on varem kandnud veel kaks laeva: neist 1570. ehitatu on tuntud pigem kui Smålands Lejon ning 1599. aastal ehitatud ja 1623. aastal uppunud laev on tänapäeval tuntud Riksvasa nime all.
Ehitus
pisi|Vasa pakpoord Vahetult enne Vasa ehitamist juhtis töid Stockholmi laevatöökojas Antonius Monier koos hollandlasest laevaehitaja Henrik Hybertssoniga. Henrik ja tema vend Arendt Hybertsson (de Groote) võtsid laevatöökoja üle 16. jaanuaril 1625 ja allkirjastasid varsti lepingu nelja laeva ehitamiseks. Kaks laeva pidi tulema 41 meetri pikkuse kiiluga ja kaks väiksema, 33 meetri pikkuse kiiluga.
Paari aasta pärast sattus laevatöökoda majanduslikesse raskustesse, mis põhjustasid laevade ehituses viivitusi. Samal ajal kaotas Rootsi merevägi ühe tormiga 10 laeva ja kuningas saatis admiral Klas Flemingule mureliku kirja, kus palus admiralil veenduda, et Henrik kiirustab kahe väiksema laeva ehitusega. Sama kirjaga saatis kuningas ka uue laeva mõõtmed, mis määrasid kiilu pikkuseks 37 meetrit. See tekitas Henrik Hybertssoni jaoks uue probleemi, kuna mõõdud langesid täpselt algses lepingus mainitud suuremate ja väiksemate laevade vahepeale, kuid puit oli juba lõigatud. Kuningas saatis 22. veebruaril 1626 uue kirja ja nõudis enda saadetud mõõtude järgimist. Hybertsson ei näinudki Vasa valmimist: ta jäi 1625. aasta lõpus haigeks ja suri 1627. aasta kevadel. Laeva ehituse juhtimine läks tema assistendile, samuti Hollandist pärit Henrik (Hein) Jacobssonile.
Vasa kere oli vettelaskmiseks valmis 1627. aastal, tõenäoliselt toimus vettelaskmine kevadel. Pärast kere valmimist algas ilmselt ülemise teki, galiooni, ahtrikastelli ja taglase ehitus. Rootsis ei olnud veel tekkinud märkimisväärset purjeriide tööstust, mistõttu tuli need materjalid tellida välismaalt, osa Prantsusmaalt, kuid ka Saksamaalt ja Madalmaadest. Purjed koosnesid peamiselt kanepist ja osaliselt linast. Taglas koosnes täielikult kanepist, mis oli Riia kaudu Lätist imporditud. Kuningas külastas laevatöökoda 1628. aasta jaanuaris ja viibis tõenäoliselt ka ainsat korda laeval. pisi|Vasa kere läbilõiget demonstreeriv mudel. Kiil on väga madal ja laeval on kaks kahuritekki Laeva ehituse eest vastutav kapten, Söfring Hansson korraldas 1628. aasta suvel stabiilsusproovi demonstratsiooniks viitseadmiral Klas Flemingule, kes oli hiljuti Preisimaalt Stockholmi jõudnud ja ostu eest vastutas. Kolmkümmend meest jooksis ülemisel tekil edasi tagasi, et laeva kõikuma panna, kuid admiral katkestas katse juba pärast kolmandat jooksu, kuna kartis laeva ümberminemist. Laeva ülema Göran Mattsoni tunnistuse kohaselt olevat admiral Fleming soovinud, et kuningas võiks kodus viibida. Gustav Adolf oli pidevalt kirju saatnud ja nõudnud, et laev võimalikult kiirelt merele saadetaks.
Vasa oli üks varasemaid kahe kahuritekiga sõjalaevu ja tollased teadmised laevaehituse teoreetilistest alustest olid lapsekingades. Ohutusnõuded olid siis tänapäeva mõistes allpool igasugust arvestust. Lisaks ehitati 17. sajandi sõjalaevad tahtlikult kõrgete pealisehitistega, et neid saaks laskeplatvormidena kasutada. See kõik muutis Vasa-sarnaste laevade ehitamise riskantseks.
Relvastus
pisi|Pilt alumiselt kahuritekilt vööri suunas vaadates Vasa valmis ajal, kui merelahingute taktikas toimusid muudatused. Toimus üleminek ajastust, kus pardale tungimine oli peamine võitlusviis, liinilaevade ajastusse, kus keskenduti vastase alistamisele tulejõuga. Vasa oli relvastatud võimsate suurtükkidega ja ehitatud kõrge ahtriga, mida oleks kasutatud vastase laeva pardale tungimise korral laskeplatvormina umbes 300 sõduri poolt, kes laeval selleks paiknesid. See ei olnud ei suurim iial ehitatud laev ega ka kõige rohkemate kahuritega relvastatud. Vasa tegi kõige võimsamaks sõjalaevaks hoopis kogupauguga ühe parda poolt lastavate mürskude kaal: 267 kilogrammi. See oli suurem tulekontsentratsioon kui ühelgi teisel tollasel sõjalaeval ja enne 1630. aastaid ei ehitatud ühtegi sellest suurema tulejõuga laeva. Võrreldes laevale paigutatud suurtükkide arvuga oli Vasa küllaltki väike laev: 169 aastat pärast Vasat ehitatud Napoleoni ajastu fregatt USS Constitution oli umbes sama tulejõuga, kuid üle 700 tonni raskem.
USS Constitution oli ka teise ajastu laev: siis oli kasutusele võetud liinilaevade taktika, kus laevad paiknesid hanereas ja kõigi laevade üks parras üritati vastase suunas pöörata. Kahurid sihiti ühes suunas ja lasti peaaegu kogupauguga. Aga 17. sajandil ei olnud meresõja taktika, mis hõlmas mitmest laevast moodustatud formatsioonidega koordineeritult manööverdamist, veel välja kujunenud. Lahingus võitlesid laevad iseseisvalt või väikestes improviseeritud gruppides ja keskenduti vastase laeva pardale tungimisele. Vasa oli ehitatud just sellist taktikat silmas pidades ja seetõttu ei olnud tema kahurid ühtseks enam-vähem samas suunas sihitud patareiks koondatud. Kahurid olid mõeldud individuaalseks laskmiseks ja nende paigutus järgis laeva kere kaardumist. See tähendas, et kahuritest sai lasta peaaegu igas suunas, välja arvatud otse ette ja 45 kraadi ulatuses kummalegi poole ahtrit.
Mereväe suurtükivägi oli 17. sajandil veel küllaltki algeline. Suurtükid olid kallid ja kestsid oluliselt kauem kui ükski sõjalaev. Mõned suurtükid olid kasutuses peaaegu sada aastat, samas kui enamiku sõjalaevu kasutati 15–20 aastat. Rootsis nagu paljudes teistes Euroopa riikides ei "omanud" laevad tavaliselt oma relvi, vaid need väljastati eraldi iga missiooni jaoks. Seetõttu paigutati laevale tavaliselt eri suuruse ja vanusega kahurid. Vasa suurt tulejõudu ei võimaldanud saavutada mitte ainult asjaolu, et nii suur hulk kahureid topiti suhteliselt väikese laeva peale, vaid ka see, et 46 24-naelast kahurit, mis olid selle pearelvad, olid uue, kergekaalulise konstruktsiooniga. Veel kaks vanemat ja raskemat tüüpi 24-naelast kahurit oli mõeldud paigutada laeva vööri. Kõik tollased kahurid tuli teha eraldi valuvormiga, mida ei saanud taaskasutada, kuid Vasa kahurid olid nii ühte mõõtu, et nende põhilised parameetrid varieerusid vaid mõne millimeetri võrra ja rauasuud olid peaaegu täpselt 146-millimeetrised. Ülejäänud relvastuse moodustasid kaheksa kolmenaelast kahurit, kuus suurekaliibrilist haubitsat teise laeva pardale tungimiseks ja kaks ühenaelast falkonetti. Laeval oli veel 894 kilogrammi püssirohtu ja mitut liiki laskemoona.
Ornamendid
pisi|1:10 mõõtkavas mudel laevast Vasa Muuseumis. Skulptuurid on värvitud vastavalt sellele, nagu neid originaalis arvati olevat Nagu kõik tolleaegsed sõjalaevad, oli Vasa kaunistatud rohkete skulptuuridega, mis pidid ülistama monarhi autoriteeti, võimu ja tarkust ning mõnitama ja hirmutama vaenlast. Skulptuurid moodustasid märgatava osa laeva hinnast, ehitusele kuluvast tööst ja lisasid isegi märgatava osa kaalu, mis omakorda halvendas manööverdamisvõimet. Laeva dekoreerimiseks kasutatud sümbolid põhinesid renessansiajastu idealiseeringutel Kreeka ja Rooma antiigist, see oli stiil, mille kunstnikud Saksamaa ja Hollandi kaudu Itaaliast toonud olid. Kuigi antiikaegsest Vahemerepiirkonnast laenatud stseenid domineerisid dekoratsioonide hulgas, leidus seal figuure ka Vanast Testamendist ja isegi Vana-Egiptusest. Paljud figuurid olid Hollandi groteskses stiilis, kujutades ebatõelisi ja hirmutavaid olendeid nagu merineitsid, metsmehed, merekoletised ja tritonid. Laeva sees oli dekoratsioone oluliselt vähem ja enamus kaunistusi asus ohvitseride ruumides ja admirali kajutis ahtris.
Skulptuuridelt ja muudelt laeva osadelt on leitud jälgi värvist. Ornamendid olid kunagi värvitud kirgaste värvidega. Galioon (pikk vöörieend pukspriidi all), reeling, ahtrigalerii katus ja ahtripeegel (sile pind ahtris) olid kõik punased ning skulptuurid erksates värvides. Mõned kohad olid suurema sära saavutamiseks kaetud kuldlehega. Varem arvati, et kogu taust oli sinine ja skulptuurid peaaegu üleni kullatud. See arvamus on näha 1970.–1990. aastate alguseni Vasast tehtud piltidel, eriti elavatel ja dramaatilistel Björn Landströmi joonistustel või ühel Francis Smithemani maalil. Arvamused laeva välimuse kohta muutusid 1990. aastate lõpus. Need kajastuvad Tim Thompsoni 1:10 mõõtkavas tehtud mudelil Vasa muuseumis. Vasa kaunistused koos oma kirevate värvidega, mida tänapäeval kitšilikuks võiks pidada, pole niivõrd näited varasest barokist, kuivõrd "keskaegse skulptuuri viimane hingetõmme."
pisi|left|Tänapäevased koopiad mõnedest laeva skulptuuridest Vasa muuseumis. Originaalid olid arvatavasti sellist värvi Skulptuurid on voolitu tamme-, männi- ja pärnapuust ning paljud suuremad teosed, nagu kolmemeetrine lõvi kujutav käilakuju, koosnevad mitmest osast ja on poltidega kokku ühendatud. Laeval leidub kokku ligemale 500 skulptuuri, neist enamus ahtri ülaosas ja galeriil. Ahtripeeglit kaunistavad piibliteemalised ja rahvuslikud sümbolid. Eriti populaarne motiiv on lõvi: kahuriluukide sisekülgedel paiknevad maskaroonid kujutavad lõvipäid, kaks lõvi hoiavad kuninglikku vappi kummaltki poolt, lõvi on käilakujuks ja üks ripub isegi tüüri küljes. Kummalgi pool galiooni oli algselt 20 kuju (kuigi leitud on ainult 19 tükki), mis kujutasid Rooma keisreid Tiberiusest Septimius Severuseni. Üldiselt olid peaaegu kõik kangelaslikud või positiivsed kujutised otseselt või kaudselt seostatavad kuningaga ning pidid teda ülistama kui absoluutset ja veatut valitsejat. Ainuke kuju, mis ka otseselt kuningat kujutab asub ahtripeegli kõige ülemises osas. Teda kujutatakse noore pikkade blondide juustega poisina, kellele kaks greifi krooni pähe asetavad. Greifid sümboliseerivad tema isa Karl IX-t.
pisi|Selliseid värvipigmente kasutati laevatöökodades, kus Vasa ehitati. Näitus Vasa muuseumis Laeva kaunistuste kallal töötas vähemalt kuus tipptasemel skulptorit ja seda vähemalt kaks aastat. Suure tõenäosusega abistas neid veel hulk abilisi ja õpipoisse, kelle täpset arvu ei teata. Ühegi skulptuuri täpset autorit pole kuskile kirja pandud, kuid ühe tuntud skulptori Mårten Redtmeri stiil on kaunistustel selgesti äratuntav. On teada, et Vasa ehitamise ajal töötas Rootsi laevatöökodades mitmeid tuntud skulptoreid nagu Hans Clausink, Johan Didrichson Tijsen (või Thessen rootsi keeles) ja võib-olla ka Marcus Ledens, kuid nende käekiri pole piisavalt eristuv, et neid otseselt ühegi konkreetse skulptuuriga seostada.
Skulptuuride tase kõigub palju ja kokku eristatakse umbes nelja stiili, milles kaunistusi tehti. Mårten Redtmer on ainus skulptor, kelle tööd on selgelt äratuntavad, ja tema stiili on kirjeldatud "tugeva, elava ja naturaalsena". Tema tööde hulk moodustab kõigist skulptuuridest märgatava koguse, sealhulgas lõvi kujutav käilakuju, kuninglik vapp ja kuninga kuju ahtripeegli ülaosas. Kahte teist stiili kirjeldatakse kui "elegantset ... veidi stereotüüpset ja maneristliku" ning kui "raskepärast ja pikaldast, kuid sellegipoolest rikast ja elavat". Neljandat stiili, mida teistest selgelt kehvemaks loetakse, kirjeldatakse kui "jäika ja kohmakat".
Esmareis
pisi|1) Laevatöökoda; 2) Tre kronori loss; 3) Vasa uppumiskoht Kapten Söfring Hansson andis käsu teele asuda 10. augustil 1628, mil Vasa pidi suunduma Älvsnabbeni juure mereväebaasi. See oli Vasa esimene ja nagu selgus, viimane reis. Päev oli rahulik ja kerge tuul puhus edelast. Laev veeti mööda kaldaäärset sadama lõunaküljele, kus heisati kolm purje ja laev suundus itta. Kahurite laskeavad olid avatud, sest Stockholmist lahkumisel plaaniti saluuti lasta.
Kui Vasa oli linna tuulepealsest küljest väljunud, täitis tuulehoog laeva purjed ja see kaldus järsult pakpoordi. Purjenöörid lasti lahti ja laev ajas ennast tuulehoo möödudes aeglaselt püsti. Varsti saabus uus tuulehoog ja surus laeva uuesti pakpoordi kaldu. Seekord vajusid alumised avatud kahuriluugid allapoole veepiiri ja vesi tungis alumisele kahuritekile. Vee sissevool kallutas Vasat veelgi rohkem küljele ja laev vajus peagi 32 meetri sügavusele põhja, olles kaldast vaid 120 meetri kaugusel. Ellujäänud klammerdusid vee peale jäänud prahi külge ja läheduses olevad paadid ruttasid appi. Vaatamata maa lähedusele ja kiiresti saabunud abile hukkus 30–50 inimest. Uppumise ajal oli laeva ballast nihkunud ja laev lamas põhjas vasaku külje peal, mistõttu mastide tipus olevad lipud, mis veel vee peale ulatusid, olid vasakule kaldu. Vasa uppus sadade, kui mitte tuhandete stockholmlaste silme all, kes olid tulnud laeva teekonnale saatma. Rahva seas viibis ka välissaadikuid, nii et sisuliselt toimus õnnetus Gustav Adolfi liitlaste ja vastaste spioonide silme all.
Uurimine
Ellujäänud meeskonnaliikmed kuulati ükshaaval üle ja neilt küsiti, kuidas laevaga õnnetuse juhtumise ajal ümber oli käidud. Kas purjed olid tuule jaoks korralikult taglastatud? Kas meeskond oli kaine? Kas kahurid olid kinnitatud? Kas ballast oli korralikult paigutatud? Kuid keegi ei olnud valmis süüd enda peale võtma. Meeskonnaliikmed ja laevameistrid jagunesid kahte leeri ning süüdistasid vastastikku üksteist. Kõik vandusid, et olid oma kohust täitnud. Uurimise käigus tulid päevavalgele ka mahavaikitud stabiilsusproovi tulemused. Igatahes peeti saadud vastuseid piisavaks ja kellegi kohta inkrimineerivaid tõendeid ei leitud.
Järgmiseks võeti luubi alla laeva ehitajad. Uurijad küsisid laevameister Jacobssonilt: "Miks te ehitasite laeva nii kitsa ja halvasti, et sellel ei olnud kumerust, millele see oleks võinud toetuda ja mis seepärast olevat ümber läinud?" Jacobsson kasutas tüüpilist riigiteenistuja strateegiat: tema oli ainult käske täitnud. Jacobsson väitis, et oli laeva ehitanud vastavalt Henrik Hybertssoni juhistele, kes omakorda järgis kuninga juhiseid. Hybertsson ise oli selleks ajaks ammu surnud ja maetud. Tegelikult oli Jacobsson laeva pärast ehituse ülevõtmist 42 sentimeetrit laiemaks ehitanud. Rohkem laeva laiendada ei saanud, selleks oli ehitusega juba liiga kaugele jõutud.
Ühtegi süüdlast lõpuks ei tuvastatudki. Kui Arendt Hybertssonilt küsiti, miks laev uppus, vastas ta: "Ainult Jumal teab." Gustav Adolf oli kõik mõõdud ja relvastuse heaks kiitnud, laev ehitati tema juhtnööride järgi ja varustati sellise arvu suurtükkidega nagu tema oli öelnud. Kedagi lõpuks hooletuses süüdi ei mõistetud ega karistatud. Laeva uppumist seletati Jumala tahtega. Vasa uppumine oli majanduslik katastroof: selle ehitus oli läinud maksma 40 000 taalrit ja väikese Rootsi jaoks oli see suur summa.
Vasa vrakina
pisi|Laevade ülestõstmine (1734. aasta illustratsioon). Laeva külge kinnitatakse köied ankrutega, pontoonidena kasutati laevakeresid või laevu. Põhimõtteliselt sama meetodit kasutati Vasa ülestõstmisel 20. sajandil Vähem kui kolm päeva pärast õnnetust sõlmiti leping vraki tõstmiseks, kuid see katse ebaõnnestus. Inglise insener Ian Bulmer oli esimene, kes vrakki tõsta üritas. Tema pingutuste tulemusel õnnestus laeva küll rohkem tüürpordi poole püstisemaks nihutada kuid ühtlasi jäi see tugevamini mutta kinni, mis oli ilmselt üks suuremaid takistusi varaste päästmiskatsete juures. Laeva ülestõstmise tehnika oli oluliselt primitiivsem kui tänapäeval, kuid üldiselt kasutati sama põhimõtet, mis laeva ülestõstmisel 300 aastat hiljem. Kaks laeva või laevakeret asusid paralleelselt kummalegi poole vrakki kohale ja köied lasti ankrutega vraki juurde ning kinnitati selle külge. Kahte laevakeresse pumbati niipalju vett, kui võimalik, kuid et nad siiski vee peale jääksid ja köied tõmmati pingule. Seejärel pumbati vesi laevakeredest välja ja uppunud laev kerkis koos nendega. Siis sai selle madalamasse vette vedada ja kogu protsessi korrati, kuni vrakk tõusis veepinnale. Isegi, kui Vasa veealune kaal polnud väga suur, oli see põhjamudas kõvasti kinni ja selle lahtisaamiseks läks vaja arvestatavat tõstejõudu. Albreckt von Treileben ja Andreas Peckell korraldasid 1664. aastal, rohkem kui 30 aastat pärast uppumist, Vasal leiduvate väärtuslike kahurite ülestõstmise. Kasutades lihtsat tuukrikella õnnestus rootslastest ja sakslastest koosneval meeskonnal rohkem kui 50 kahurit üles tõsta. Kokku saadi kätte 53 kahurit ja ilmselt parema hinna tõttu, müüdi need Lübeckisse.
Lagunemine
pisi|left|Kaks rüütlipeadega kaunistatud [[pollarit otste kinnitamiseks. Stockholmi vool on need pea tundmatuseni ära kulutanud]] Vasa oli Stockholmi voolu (rootsi keeles Stockholms ström või Strömmen) põhjas 333 aastat ja kogu selle aja mitme destruktiivse jõu, näiteks lagunemise ja erosiooni meelevallas. Ühena esimestest asjadest roostetasid ära tuhanded raudpoldid, mis hoidsid koos galiooni, enamust ahtrikastellist ja kõiki laeva puitskulptuure. Peaaegu kogu laeval leidunud raud roostetas ära mõne aasta jooksul pärast laeva hukkumist ning laeval leidunud suurtest raudesemetest ei jäänud peale süsiniku peaaegu midagi järele. Samas on see aidanud säilitada paljude metallesemete kuju, kuigi rauasisaldus neis on olematu. Hukkunud inimeste pehmed koed sõid kalad, bakterid ja koorikloomad üsna kiiresti ära, jättes alles vaid luud, mis püsisid koos peamiselt riiete abil. Riideesemed ja nahksed asjad nagu kingad ja paunad olid kõvasti kulunud, kuid laeva ülestõstmise ajal 20. sajandil endiselt alles.
Lisaks loodusjõududele põhjustas ka inimtegevus mehaanilisi kahjustusi. Laeva struktuuri mõjutasid rohkem või vähem õnnestunud päästeoperatsioonid 1629. aastast kuni 1680. aastateni. Peckell ja Treileben olid all paiknenud kahurite kättesaamiseks lõhkunud ja eemaldanud enamuse pealmist tekki katnud laudisest. Peckell teatas ka, et laevalt päästeti 30 vankritäit puitmaterjale, mis lisaks laudisele võis sisaldada ka struktuurielemente ja mõnesid skulptuure, mis tänapäeval puuduvad. Näiteks on vööri juurest puudu elusuuruses Rooma sõdalase kuju ja Septimius Severuse skulptuur, mis kaunistas galiooni vasakut külge. Kuna Vasa paiknes tiheda liiklusega laevateel, siis kallati vraki peale 19. sajandi jooksul tonnide viisi räbu ja prahti. See lõhkus ahtrikastelli ja tekki veelgi. Väljakaevamiste käigus paljastusid mitmete kinni jäänud ja jõuga lahti tõmmatud ankrute jäetud jäljed.
Taasleidmine
pisi|Vasa taasleidja Anders Franzén 1961. aastal. Taustal käib Vasa ülestõstmine Harrastusarheoloog Anders Franzén arvas 1950. aastate alguses, et külmast Läänemere riimveest võib leida puust laevavrakke, sest selles ei leidunud laevaussi Teredo navalis, mis tavaliselt soojemates ja soolasemates vetes vee alla sattunud puidu kiiresti hävitab. Franzén oli varem edukalt vrakke otsinud ja leidnud näiteks Riksäppleti ja Lybska Svani vrakid. Pärast pikka uurimistööd hakkas ta ka Vasat otsima. Ta kammis aastaid Vasa arvatavaid asukohti. Franzén kasutas proovide võtmiseks kodus tehtud paadi järel veetavat sondi ja kajaloodi, kuid edutult. Õnn pöördus, kui ta leidis arhiivist Rootsi riiginõukogu kirja kuningale, milles teatatakse Vasa uppumisest Beckholmsuddeni juures. Nimetatud asukohas oli kajalood leidnud tundmatu künka ja kuigi seda polnud uuritud, peeti seda lõhkamisprahi hunnikuks.
Franzén asus sadamat kammima Gustav V dokist lõunas Beckholmenis ja sond tabas juba esimese ülesõidu ajal mingit suurt tammepuidust objekti just tundmatu topograafilise anomaalia kohal. Et leidu kinnitada ja selle seisukorda hinnata tuli vraki juurde sukeldada, kuid Franzénil puudusid rahalised vahendid selliseks ettevõtmiseks. Tal õnnestus veenda Rootsi mereväge leiu asukohas sukeldumisõppust läbi viima. Sukeldumisel selgus lõplikult, et tegemist on Vasaga, samuti see, et laeva seisukord võimaldab selle üles tõsta.
Ülestõstmine
pisi|left|Zetterströmi ventiil paiskab nii ette kui ka taha võrdses koguses vett, mis võimaldab seda vee all ilma tagasilöögita kasutada Vraki ülestõstmiseks kasutati läbiproovitud meetodeid. Laevakere alla uuristati kuus tunnelit, et laeva alt teraskaablid läbi vedada. Teraskaablite abil pidi laev kahe tõstepontooni külge kinnitatama. Töö laeva all oli äärmiselt ohtlik, tuukrid pidid tunneleid uuristama kasutades Zetterströmi ventiile: uhttorusid, mis töötasid kõrgsurve veejoaga. Nähtavus oli enamasti nullilähedane ja ka parimate tingimuste korral kõigest paar meetrit. Pidevalt oli risk, et vrakk võib liikuda või sügavamale mutta vajuda, kui tuuker tunnelis tööd tegi ja oleks viimase seega lõksu jätnud. Tunnelite pea vertikaalsed lõigud kere külgede juures võisid samuti sisse variseda ja tuukri tunnelisse matta. Vaatamata ohtlikele tingimustele ei juhtunud päästeoperatsiooni käigus tehtud rohkem kui 1300 sukeldumise ajal ühtegi tõsist õnnetust.
Vrakk liigutati 1959. aasta augustist kuni septembrini 18 tõstega 32 meetri sügavuselt päästetöödeks mugavamasse asupaika varjulisemasse Kastellholmsvikenisse 16 meetri sügavusele. Seal toimusid järgmised poolteist aastat ettevalmistused laeva lõplikuks pinnaletõstmiseks. Ülemine tekk puhastati mudast ja prügist, et laeva kergemaks muuta ja kere muudeti võimalikult vettpidavaks. Kahuriluugid suleti ajutiste kaantega, lagunenud ahtrikastelli asemele ehitati ajutine asendus, roostetanud poltidest jäänud augud topiti kinni. Ülestõstmine algas 8. aprillil 1961 ja 24. aprilli hommikul, pärast 333 aastat vee all, oli Vasa valmis pinnale tõusma. Üle maailma kokku tulnud ajakirjanikud, televisioonikaamerad, 400 kutsutud külalist pargastel ja paatides ning tuhanded pealtvaatajad kaldal jälgisid, kuidas esimesed palgid veepinnale kerkivad. Laev tühjendati mudast ja veest, praod tihendati, augud topiti kinni ning see veeti seejärel Gustav V kuivdokki. Seal paigutati see betoonist pontoonile, mis on tänaseni Vasa aluseks.
Alates 1961. aasta lõpust kuni 1988. aasta detsembrini hoiti Vasat ajutises Wasavarveti muuseumis. Ehitis oli väga kitsas, mistõttu oli võimatu kogu laeva korraga vaadelda. Külastajad said laeva vaadata ainult kahelt tasandilt ja maksimaalselt 5 meetri kauguselt, mistõttu oli raske kogu laevast ülevaadet saada. Rootsi valitsus otsustas 1981. aastal püsiva hoone ehitada ja kuulutas välja projektikonkursi. Ehitust alustati 1987. aastal ja Vasa viidi pooleldi valmis Vasa muuseumi 1988. aasta detsembris. Muuseum avati külastajatele 1990. aastal.
Arheoloogia
Vasa pakkus arheoloogidele enneolematut väljakutset. Kunagi varem polnud avanenud võimalust teha väljakaevamisi nelja korruselises ehitises, mille sisu oli suuresti puutumatul kujul säilinud. Töötingimused tekitasid mitmeid raskusi. Laev tuli hoida niiskena, vältimaks selle kuivamist ja pragunemist enne, kui seda konserveerida jõutakse. Töötada tuli setetega kaetud mudas, mis võis olla üle meetri sügav ja samal ajal langes kaela vett uduvihmana. Et leidude asukohti määrata, jagati kere sektsioonideks, mida märkisid laeva enda talad, tekid ja laeva keskele vöörist ahtrini tõmmatud joon. Tekid kaevati välja ükshaaval, kuigi vahel käis töö korraga mitmel korrusel.
Leiud
pisi|Vasalt leitud puust toidunõud Laeval oli neli säilinud tekki: ülemine ja alumine kahuritekk, trümm ja orloptekk ehk trossitekk. Kuna laev oli vaja konserveerimiseks ette valmistada töötasid arheoloogid kiiresti ja tegid esimesel nädalal 13-tunniseid vahetusi. Ülemine kahuritekk oli üsna segipööratud. Seda nii pealisehitiste kokkuvarisemise kui ka sinna väliskeskkonnast sattunud sodi pärast. Sellegipoolest leiti ka ülemiselt kahuritekilt mitmeid huvitavaid asju, nagu näiteks hästi säilinud isiklike esemete kirst, mis sisaldas vildist mütsi, õmblemisvahendeid, kammi, kahte paari kingi, kingaliistu, kindaid, napsipudelit, puulusikat, münte ja muid pisiasju. See ja mitmed teised leiud iseloomustavad 17. sajandi meremeeste tagasihoidliku elu.
Algselt kataloogiti paljud leiud gruppidena vastavalt sellele, milliste objektide osad need olid olnud. Hiljem hakati asju üles lugema eraldi. Näiteks tünni ülemine ja alumine osa ning tünnilauad moodustasid kõik eraldi objektid. See suurendas veelgi niigi suurt leidude arvu ja praegu on (osaliselt ka internetis avaldatud) kataloogis loetletud üle 26 000 artefakti.
Pärast laeva ülestõstmist ja väljakaevamist, otsiti kogu vraki asukoht läbi ja nii leiti enamus umbes 700 laeva välist külge kaunistanud skulptuurist. Viimane objekt, mis pinnale toodi oli aerupaat, mis asetses põhjas laevaga paralleelselt. Uppumise ajal oli see olnud kas ülemisel tekil või laeva järel slepis.
Leidude registreerimise käigus heideti kõrvale laevale hiljem sattunud esemed. Ilmselt üks kurikuulsamaid võõrkehi oli 20. sajandi kuulsa soome jooksja Paavo Nurmi kuju, mille Helsingi Tehnikaülikooli tudengid kõigest paar päeva enne laeva lõplikku ülestõstmist olid sinna vembuna sokutanud.