cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaia Kanepi
Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused
Esimeses ringis kaotas Kanepi Monica Niculescule 7:5, 3:6, 1:6.
Wimbledon
Avaringis võitis Kanepi 7. asetusega Jelena Jankovici, kuid kaotas järgmises ringis Yaroslava Shvedovale 3:6, 7:6 (4), 2:6.
USA lahtised meistrivõistlused
Kanepi jõudis neljandasse ringi, kus kaotas maailma esireketile ja hilisemale turniiri võitjale Serena Williamsile 3:6, 3:6.
2015
Brisbane Internationalil jõudis veerandfinaali, kus kaotas teise asetusega Ana Ivanovicile 6:4, 4:6, 3:6, enne oli alistanud sakslanna Andrea Petkovici ja Madison Brengle'i.
Austraalia lahtistel meistrivõistlustel kaotas avaringis Irina Falconile 6:2, 4:6, 5:7.
USA lahtiste meistrivõistluste põhiturniiri esimeses ringis alistas Kanepi Anna-Lena Friedsami (WTA 80) 6:1, 6:1. Teises ringis kaotas Kanepi Elina Svitolinale 6:3, 6:4.
2016
Kanepi alustas aastat Birsbane Internationali turniiriga. Valikmängude esimeses ringis võitis ta Virginie Razzano 6:4, 6:7, 6:1. Järgmises ringis kohtus ta Kateryna Bondarenkoga, kellele andis loobumisvõidu seisult 7:5, 2:2.
2017
Kanepi naasis tennisesse suvel pärast pikemat vigastustest tingitud pausi. 2017. aasta 28. mai seisuga oli Kanepi WTA edetabelis 630. kohal. Kanepil õnnestus võita juunis Saksamaal peetud 25 000 dollari suuruse auhinnafondiga Esseni turniir. Esimeses ringis alistas Kanepi ukrainlanna Sofija Kovaletsi 6:0, 6:1 ning teises ringis rumeenlanna Jaqueline Cristiani. Veerandfinaalis võitis Kanepi Kathinka von Deichmanni 6:2, 6:2 ja poolfinaalis sakslanna Romy Koelzeri 7:5, 6:1. Finaalis õnnestus üle mängida šveitslanna Patty Schnyder 6:3, 6:7, 2:0.
Wimbledon
Kanepil õnnestus turniiril osaleda tänu nn kaitstud edetabelikohale, kuid pidi alustama valikmängudest. Esimese mängu võitis Kanepi 6:1, 7:5 Lesley Kerkhove vastu, kuid valikmängude teises mängus pidi ta alla vanduma Austraaliat esindavale venelannale Anastassija Rodionovale 6:2, 2:6, 5:7.
USA lahtised meistrivõistlused
2017. aasta USA lahtiste meistrivõistluste valikmängudes alistas Kanepi (WTA 418) Nina Stojanovići, Louisa Chirico ja Hsieh Su-wei ning jõudis põhiturniirile. Francesca Schiavone vastu võitis ta 30. augustil 0:6, 6:4 ja 6:2. 31. augustil mängis ta Yanina Wickmayeri vastu 6:4 ja 6:2. 2. septembril mängis ta Naomi Osaka vastu 6:3, 2:6, 7:5. Neljandas ringis võitis ta venelanna Darja Kassatkinat tulemusega 6:4, 6:4 ning jõudis esimest korda pärast 2013. aasta Wimbledoni turniiri suure slämmi turniiri veerandfinaali. Veerandfinaalis kaotas ta ameeriklanna Madison Keysile tulemusega 3:6, 3:6.
2018
Kanepi jõudis 4. ringi, kus kaotas 0:6, 6:4, 3:6 Serena Williamsile (WTA 26). Esimeses ringis võitis ta maailma esireketit Simona Halepit 6:2, 6:4.
WTA turniiride võidud üksikmängus
Seisuga 20. juuni 2017 on Kaia Kanepi võitnud neli WTA turniiri.
ITF-i turniiride võidud üksikmängus
Seisuga 27. september 2021 on Kaia Kanepi võitnud 20 ITF-i turniiri.
ITF-i turniiride võidud paarismängus
Seisuga 20. juuni 2017 on Kaia Kanepi võitnud paarismängus 2 ITF-i turniiri.
Vene-Ukraina sõda
2022. aasta 13. detsembri intervjuus Delfile väljendas Kanepi veendumust, et Venemaa sportlased peaksid saama võistlustel osaleda. 20. mail 2023 selgus, et Kaia Kanepi mängib Prantsusmaal Strasbourgis algaval WTA tenniseturniiril naispaarismängu koos venelanna Angelina Gabujevaga. Eesti tenniseliidu peasekretär Allar Hint leidis, et kuigi Kanepi otsus on alaliidu väärtushinnangutega vastuolus, siis sportlase tegemistesse nad sekkuda ei kavatse. Telefoniusutluses Postimehele süüdistas Kanepi sõja mitte ärahoidmises Ukrainat: "Minu jaoks oli ainukene, kes oleks saanud sõda ära hoida, Ukraina ise. Aga lõpuks tehakse kangelased nendest, kes selle [sõja] käima lasid." Postimees andis juhtkirjas teada, et on tulenevalt Kanepi otsustest ja väljaütlemistest otsustanud edaspidi mitte kajastada Kaia Kanepi mänge turniiridel ja tema esinemisi."
Isiklikku
Tema vanaisa Albert-Viktor Kanepi (1917–2006) oli lauatennisist, vanaonu Harald-Friedrich Kanepi (1921–1975) oli poksija ja poksitreener, samuti oli poksija teine vanaonu Anton Kanepi (1919–1990). Tal on kaks vanemat õde.
Elulooraamat
13. novembril 2017 ilmus Kalle Muuli ja Helen Sule kirjutatud elulooraamat "Reketiga tüdruk. Kaia Kanepi teekond Ameerika mägedel".
Reti
Reti on küla Valga maakonnas Tõrva vallas.
Jelets
Jelets on linn Venemaal Lipetski oblastis, Jeletsi rajooni keskus. Asub Sosna jõe ääres 78 km Lipetskist läänes.
Reti
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Põdrala valda, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Tõrva valla territooriumile.
Jelets
Asulat on esmamainitud 1146. aastal polovetside kindlusena. 1483 liideti Moskva Suurvürstiriigiga. 1778 sai linnaõigused.
19. sajandil sai Jeletsist piirkonna suurim kaubanduslinn, mis oli kuulus käsitsitehtud pitsi poolest.
Linna elanike arv 2006. aastal oli 113 400, 2009. aastal 111 200 ja 2020. aastal 102 313.
thumb|left|Sosna jõgi Jeletsis
Vaata ka
Jeletsi Taevaminemise kirik
1980. aastad
1980. aastad on ajavahemik 1980. aasta algusest kuni 1989. aasta lõpuni.
Michelangelo
pisi|"Viimne kohtupäev" pisi|[[Sixtuse kabeli lagi]] pisi|"[[Taavet (Michelangelo)|Taavet"]] Michelangelo di Ludovico Buonarroti Simoni (6. märts 1475 Toscana Caprese – 18. veebruar 1564 Rooma) oli itaalia maalikunstnik, skulptor, luuletaja ja arhitekt.
Elu
Michelangelo Buonarroti sündis Firenze Vabariigis Arezzo lähedal Capreses, mis on tänapäeval tema järgi nimetatud Caprese Michelangeloks ja kus asub tema majamuuseum.
Michelangelo perekond, Buonarrotid, väitis end põlvnevat Matilde di Canossast. See väide on tõestamata, kuid Michelangelo ise uskus seda. Mitu varasemat põlvkonda olid pidanud väikest panka, aga Michelangelo isa Ludovico di Leonardo di Buonarrotto Simoni läks pankrotti ja töötas pärast seda riigiametnikuna. Michelangelo sünni ajal oli isa Caprese magistraat ja ühtlasi Chiusi podestà. Tema ema nimi oli Francesca di Neri del Miniato di Siena.
Michelangelo polnud aastanegi, kui tema pere kolis Firenzesse. Seal veetis Michelangelo oma esimesed eluaastad. 1481 suri tema ema pärast pikka haigust. Seejärel saatis isa ta elama Settignanosse, kus isale kuulus marmorimurd, ühe kiviraiduri ja tema pere juurde. Seal õppis Michelangelo kasutama ka meislit ja haamrit.
Isa saatis Michelangelo õppima Firenzesse Francesco di Urbino juurde, aga poiss ei hoolinud koolist, selle asemel eelistas ta kirikutes maale maha joonistada ja liikuda kunstnike seltskonnas. 13-aastaselt sai temast Domenico Ghirlandaio õpipoiss. Juba aasta hiljem keelitas isa Ghirlandaiot maksma Michelangelole sama palju palka kui kunstnikule – see oli tollal väga ebaharilik. 1489 palus Firenze valitseja Lorenzo de' Medici Ghirlandaiot kaks oma parimat õpilast tema juurde saata ning Ghirlandaio valis Michelangelo ja Francesco Granacci.
1490–92 õppis Michelangelo uusplatonistlikus humanistlikus akadeemias, mille Medicid olid asutanud. Ta õppis seal skulptuuri Bertoldo di Giovanni käe all. Akadeemias õpetasid tolle aja kõige väljapaistvamad filosoofid ja õpetlased, sealhulgas Marsilio Ficino, Giovanni Pico della Mirandola ja Poliziano. Firenze humanism kujundas Michelangelo huvi antiigi vastu ja õpilasena kopeeris ta antiikkujusid.
Kui Michelangelo oli 17 aastat vana, läks ta kirikus freskode mahajoonistamise ajal tülli tema kõrval sedasama teinud Pietro Torrigianoga. Torrigiano virutas talle vastu nina, nii et see murdus. Kõigil portreedel Michelangelost on väändunud nina märgatav.
Michelangelo erilist kohta kunstnike seas näitab see, et ta oli esimene lääne kunstnik, kellest juba tema eluajal avaldati elulugu – ja isegi kaks elulugu. Ühe neist kirjutas Giorgio Vasari, kes nimetas teda kogu renessansikunsti saavutuste tipuks. Seda vaatepunkti järgiti kunstiajaloos sajandeid. Eluajal nimetati teda Jumalikuks (Il Divino). Teise eluloo avaldas tema õpilane Ascanio Condivi, kes oli ise kunstnikuna keskpärane ja keda tänapäeval tuntaksegi põhiliselt Michelangelo elulookirjutajana.
Eraelus oli Michelangelo mõõdukas. Ta ütles Condivile: "Ükskõik kui rikas ma ka ei ole olnud, olen ma alati elanud kui vaene mees." Condivi jutu järgi oli Michelangelo söögi ja joogi suhtes ükskõikne, süües rohkem vajadusest kui naudingu pärast. Condivi ütles ka, et Michelangelo magas sageli, riided seljas ja saapad jalas. Loomuselt oli ta üksildane ja melanhoolne inimene, kellel oli veidriku maine, sest ta tõmbus inimeste seltskonnast tagasi.
Looming
Michelangelo kuulus nende väheste geeniuste hulka, kellel õnnestus muuta antiikkunsti olemus oma kaasajale lähedaseks. Tema looming, milles kajastuvad antiigi ideed ja vormid, moodustab renessansskunsti tipu. Keha ja ruumi dünaamilise käsitlusega rajas ta tee barokki.
Kui Michelangelo projekteeris Rooma Peetri kiriku, siis lõi ta tervikliku kompositsiooniga tsentraalehitise: tegi keskkupli kõrgemaks ja avaramaks ning suurendas sellega kupli ruumimõju. Kapitooliumi väljaku kavandamisel mõjutasid teda vanarooma väljakud. 1537 ehitas ta alussamba Marcus Aureliust kujutavale skulptuurile, mis seisab Roomas Kapitooliumil ja on ainus antiikajast säilinud ratsanikukuju.
Firenzes asuvas "Kentauride lahingu" reljeefis on tuntav vanarooma sarkofaagikunsti mõju. Vatikanis asuva Sixtuse kabeli laemaalil ja ümarmaalil "Püha perekond", mis asub Firenzes, on Michelangelo paljudes variatsioonides kujutanud üht oma lemmikteemat: jõulist noorukit. Tema Dionysose, Taaveti ja madonnade kujutistes on märgata antiigi ideaale.
Michelangelo on skulptuuris kujutanud Dionysost, kentaure , Marsyast ja sibülle.
Michelangelo esindab äärmuslikul viisil kõrgrenessansile tüüpilist usku kunsti väärtuste ja kunstniku erilisusesse. Michelangelo ise ja tema arvukad imetlejad olid veendunud, et loominguvõime on Jumala kingitus kunstnikule, kellel seetõttu on erilised õigused, aga ka kohustused. Geniaalsus pole sellepärast õnn, vaid pigem raske, isegi piinav koorem. Michelangelo piiritu usk oma kutsumusse ja loomingusse viis tihti vaidluste ja konfliktideni paavstidega, kes olid tema kunsti peamised tellijad. See muutis Michelangelo elukäigu väga erinevaks näiteks Raffaeli omast, kes oma rahuliku ja harmoonilise loomingu najal võis nautida edu ja kuulsust.
Paljud kunstnikud püüdsid oma loomingus Michelangelo kiretut ja isikupärast stiili järele aimata. Niimoodi sai alguse manerism, mis oli pärast kõrgrenessanssi järgmine suur kunstivool.
Veepall 1952. aasta suveolümpiamängudel
Veepall 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis
Algul taheti võistlused korraldada avamereujulas, kus oli aga FINA arvates liiga külm. Nii peeti võistlused olümpiaujulas, kus ajapuuduse tõttu tuli võistelda varahommikuti, isegi kell 6 hommikul.
21 meeskonda
Finaal: Ungari-Jugoslaavia 2:2
Aurora (laev)
pisi|Ristleja Aurora koopiaAurora (ehitatud 1903. aastal Peterburis Venemaal) oli vene ristleja. Loetakse 1917. a Venemaal toimunud ja hiljem kogu maailmakorraldust märkimisväärselt mõjutanud oktoobrirevolutsiooni üheks sümboliks. pisi|Mälestusmünt 1967 aastal - Aurora 20 kopikal
Ajalugu
Aurora ehitati 1903. aastal Peterburis Venemaal.
Vene-Jaapani sõjas osales Tsušima merelahingus, seejärel lasti interneerida Filipiinidel, vältimaks sattumist jaapanlaste kätte.
1916. aastal saadeti Aurora remonti Kroonlinna. Remondis seismise ajal levisid laevale revolutsioonilised meeleolud, mis tipnesid sisepingete ja muude asjaolude kokku langemisel eduka mässuga juhtkonna vastu.
25. oktoobrini 1917 seisis Aurora Neeval, mil Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee sekretär Vladimir Antonov-Ovsejenko leppis laeva komandöriga kokku, et õhtul, pärast Petropavlovski kindluse signaallasku, tehtaks laeva suurtükist paar pauku, et Talvepaleed kaitsvaid naispataljonlasi hirmutada. Talvepalee saadigi kätte peaaegu veretult ja Aurorast sai Oktoobrirevolutsiooni sümbol.
1941. aasta 30. septembril lasti Aurora Oranienbaumi sadamas sakslaste poolt põhja. Üles tõsteti 1944. aasta 20. juulil ja viidi Leningradi.
1948. aastal, pärast remonti, seisis Aurora Neeval muuseumlaevana.
Relvastus
Eri aegadel kandis Aurora erinevat relvastust.
Pori küla
Pori on küla Valga maakonnas Tõrva vallas.
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Põdrala valda, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Tõrva valla territooriumile.
Tohera
Tohera on küla Pärnumaal Tori vallas.
Tohera küla asub Navesti jõe kaldal. Läbi küla voolab Navesti jõkke suubuv Siberi oja. Tohera küla on aja jooksul väiksemaks jäänud, kuna on loodud uusi külasid.
Tohera külas on sündinud sõjaväelane Karl Haas ja põllumajandusteadlane Leida Lepajõe.
1977. aastal liideti Tohera külaga Tahkuse.
Pirjo Levandi
pisi|Pirjo Levandi 1999. aastal Pirjo Levandi (sündinud 10. oktoobril 1968) on eesti laulja (sopran).
Aastatel 1974–1986 õppis Vassili Võrgu nimelises Tallinna 3. Keskkoolis (praegune Lilleküla Gümnaasium)
Aastal 1994 lõpetas ta laulu eriala Eesti Muusikaakadeemias õpetaja Urve Tautsi käe all.
Alates 2021. aastast töötab muusikalavastuste assistendina Rahvusooperis Estonia.
007: Veidi lohutust
"007: Veidi lohutust" (inglise Quantum of Solace) on 22. Bondi sarja film. Eestis linastus see 7. novembril 2008.
Peaosas mängib Daniel Craig, kõrvalosades Judi Dench (M), Mathieu Amalric (Dominic Greene) ja Olga Kurylenko (Camille). Filmi on lavastanud Marc Forster.
Filmi pealkiri pärineb Ian Flemingi 1960. aastal ilmunud novellist "For Your Eyes Only", kuigi filmis ei viita sellele teosele miski.
Joseph Louis Proust
pisi|Joseph Louis Proust Joseph Louis Proust (26. september 1754 – 5. juuli 1826) oli prantsuse keemik, aine koostise püsivuse seaduse avastaja.
Elulugu
pisi|vasakul|150px|Joseph Louis Proust, [[David d'Angers (1831)]] Sündis Prantsusmaal Angers's. Õppis 1777.a. Pariisi ülikoolis. Töötas õppejõuna nii Pariisis kui ka Hispaania ülikoolides. Oli Hispaanias kuningliku labori direktor. Labori hävimisel järel naasis kodumaale (1808).
Teadustöö
Uuris aastatel 1797–1809 paljude metallioksiidide, kloriidide ja sulfiidide koostist.
Uuris ka orgaanilisi aineid (suhkur, tärklis jt.). 1802.a. eraldas viinamarjamahlast glükoosi.
Rudolf Penno
Ta osales Esimeses maailmasõjas Vene sõjaväes ja Vabadussõjas kaitseliitlase ja Kalevlaste Maleva kompaniiülemana. Pärast sõda oli õpetaja. Ajakirja Uus Talu vastutav toimetaja 1925–1929, Viru Maavolikogu esimees 1930–1934. Eesti Kartulikasvatajate Ühingu esimees alates 1937.
Ta oli II, III (II abiesimees 22. juunist 1926 kuni 2. juulini 1929), IV (II abiesimees 2. juulist 1929 kuni 20. juunini 1932) ja V Riigikogu (I abiesimees 1. detsembrist 1933 kuni 28. septembrini 1934, seejärel kuni 31. detsembrini 1937 esimees) liige. Alates 7. aprillist 1938 oli ta I Riigivolikogu liige (valitud 67. valimisringkonnast). Alates 17. oktoobrist 1939 kuni surmani oli ta Riigivolikogu II abiesimees. Pärast tema surma ei olnud enam Vabariigi Presidendi Asetäitja Valimiskogu kokkukutsumiseks vajalikke Riigivolikogu juhatuse liikmeid.
Ta oli ka Põllutöökoja, Kadrina põllumeeste konvendi ja Ühistegevuskoja I (ühispanganduse) sektsiooni liige.
Rudolf Pennole kuulus talu Undla vallas.
II Riigivolikogu vastaskandidaat, vangis, nõustus hakkama agendiks, vabastati, seejärel metsavend Vihula vallas. 1941–1942 teenis Saksa sõjaväes.
Põgenes 1944. aastal Soome kaudu Rootsi. 18. septembril 1944 nimetas Jüri Uluots ta Otto Tiefi valitsuse kaubandus-tööstusministriks, kuid ta ei astunud ametisse, jäädes Riigivolikogu juhatuse liikmeks. Alates 1949. aastast oli ta Vabade Eestlaste Põllumajandusliidu esimees.
Isiklikku
1922. aastal abiellus ta Alma Elfriede Trubokiga (1900–1978).
Tütar oli Mia Penno (1923–1991), poeg Ado Penno (1925–1944) oli soomepoiss ja langes Jätkusõjas ning eksiilvalitsuse liige Enno Penno oli tema teine poeg.
Kingu
Kingu on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Pärsti valda.
Kanonenjagdpanzer
Kanonenjagdpanzer 4–5 (teise nimega Jagdpanzer Kanone 90 mm) oli Teise maailmasõja järel Lääne-Saksamaal toodetud tankitõrjesoomuk. See oli relvastatud 90 mm tankitõrjekahuriga (võetud teenistusest mahaarvatud tankidelt M47 Patton). Ehituselt sarnanes see tuntavalt Teise maailmasõja aegse Jagdpanzer IV-ga.
Ajalugu
Esimesed prototüübid ehitasid 1960. aastal Hanomag ja Henschel Lääne-Saksamaal ja MOWAG Šveitsis. Aastatel 1966 ja 1967 ehitati Bundeswehrile 770 masinat, neist 375 Hanomagi ja 375 Henscheli poolt. Kaheksakümmend masinat müüdi Belgiale, nende kättetoimetamist alustati 1975. aasta aprillis. Kui Nõukogude Liit võttis kasutusele tankid T-64 ja T-72, siis polnud 90 mm kahur enam piisav nende hävitamiseks pikemalt distantsilt. Lisaks juhtisid Teise maailmasõja kogemusega tankijahtijad tähelepanu kasematti paigutatud relva puudustele: horisontaalne laskesektor oli piiratud 15 kraadiga kummaski suunas. Kuigi tootjad väitsid, et masinad võiks ümber relvastada 105 mm kahuritega, muudeti aastatel 1983–1985 163 masinat rakette kandvateks tankitõrjesoomukiteks (Raketenjagdpanzer) Jaguar 2. Kahur asendati katusel paikneva raketiseadeldisega TOW ja lisati soomust. Teistel masinatel eemaldati kahur ja need muudeti luure- ja tulejuhtimissoomukiteks suurtüki- ja miinipildujaüksuste jaoks. Mõned Kanonenjagdpanzerid jäid kasutusele kuni 1990. aastani.
Konstruktsioon
Kanonenjagdpanzer oli kergelt soomustatud kiire ja mobiilne tornita soomusmasin. Meeskond koosnes neljast mehest (komandör, juht, sihtur ja laadija). Masina kere oli terasest kokku keevitatud ja soomuse maksimaalne paksus oli ainult 50 mm. Kanonenjagdpanzeri kahur paiknes kasematis, nagu paljudel Teise maailmasõja aegsetel tankitõrjesoomukitel. Kahur paiknes keskjoonest veidi paremal, seda sai pöörata kummalegi poole vaid 15° ja −8° kuni +15° üles-alla liigutada. Lahingvarustusse kuulus kuni 51 80 mm mürsku ja 4000 padrunit kahele 7,62 mm MG3 kuulipildujale. Kanonenjagdpanzeril oli ABK kaitse ja seadmed öiste lahingute pidamiseks.
Marajó
Marajó [maraž'oo] on saar Lõuna-Ameerikas Amazonase suudmes. Saar jääb Pará osariiki Brasiilias.
Kirdes piirneb saar Atlandi ookeaniga. Loodest piirab teda Amazonase jõgi. Lõunas on Pará jõgi ja Marajó laht, läänes Brevese jõgi.
Saare pindala on umbes 40 100 km².
Saarel elab umbes 250 000 inimest.
Ferdinand I (Rumeenia)
thumb|Ferdinand I Ferdinand I (sündinud kui Hohenzollerni prints Ferdinand Viktor Albert Meinrad; 24. august 1865 – 20. juuli 1927) oli Rumeenia kuningas 10. oktoobrist 1914 kuni surmani.
Riidaja
Riidaja on küla Valga maakonnas Tõrva vallas.
Aastatel 1991–2017 oli küla Põdrala valla halduskeskus, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb see Tõrva valla territooriumile.
2014. aasta alguse seisuga elas Riidaja külas 214 inimest.
Ajalugu
Riidaja on vana asula, mida on esmamainitud Läti Henriku kroonikas seoses paavsti legaadi Modena Wilhelmi käiguga Sakalasse 1226. aastal. Kroonikas on seda mainitud Poderiale nime all. Sama nime all esineb Riidaja küla ka Mellini kaardil.
Riidaja mõis oli Riidaja küla süda. Selle saksakeelne nimi on Morsel Podrigel. Eestikeelse nime sai mõis sel ajal, kui ta kuulus Freytag von Loringhovenite valdusse.
Siiani säilinud mõisa peahoone on valminud 1762. aastal ja on üks väheseid puidust barokkstiilis mõisahooneid ümbruskonnas. 1923. aastal avati Riidaja mõisahoones kool, mis 1967. aastal kolis uude majja. Riidaja ümbruses tegutses omal ajal J. Ljahhovi nimeline kolhoos, mille poolt on Riidaja mõisahoonet korduvalt ehitatud ümber. Praegu seisab kunagine härrastemaja peaaegu tühjalt, vaid ühes tiivas tegutseb Riidaja raamatukogu ning Riidaja Naisseltsing. Mõisa peahoone on riiklik kultuurimälestis. Riidaja mõisa magasiaida ehitasid kohalikud elanikud seltsimajaks 1929. aastal. Kooliharidust on Riidajas antud 1833. aastast alates, mil mõisaomanik George Constantin von Stryk asutas Riidajasse vallakooli. Praegu on Riidajas põhikool ning selle juures tegutseb lasteaiarühm.
Riidaja park on Valga maakonna ilusamaid ja liigirohkemaid (52 liiki). Selle vanim, barokkstiilis osa on rajatud nähtavasti juba 18. sajandil koos samas stiilis mõisahoonega (valminud 1762), Hilisemad osad on kujundatud metsast, peamiselt 19. sajandi keskel. Pargis leidub mitmeid huvitavaid puuliike, nagu läiklehine pärn ja haruldaselt suured toompihlakad. Rohkesti on ning alpi seedermändi.
Riidaja külas asuvad Torupillitalu ja Riidaja lennuväli.
Fideikomiss
Fideikomiss (ladina keeles fidei commissum 'usaldusväärsetesse kätesse jäetud') on eraõiguslik institutsioon, kus perekonnavara (enamasti maa, samuti kinnisvara või kapital) kuulub jagamatult ühe perekonnaliikme (fideikomissar) valdusse, kelle käsutusõigus on piiratud ja kellel puudub võõrandamisõigus.
Fideikomiss Rooma õiguses
Fideikomissi mõiste on pärit Rooma õigusest, kus see tähendas testamendis sätestatud korraldust, millega pärandaja esitas pärijale palve anda või teha midagi kolmanda isiku heaks.
Aadlisuguvõsa fideikomiss
See oli levinud Läänemereprovintsides ja see võis koosneda ühest või enamast mõisast. Need moodustati lepingu või testamendiga, kusjuures Liivimaal pidi keiser fideikomissi asutamise kinnitama. Fideikomissi ei tohtinud võõrandada, hüpoteegivõlgadega koormata ja seda pärandati suguvõsasiseselt, reeglina majoraadina. See tagas suguvõsale majandusliku, ühiskondliku ja poliitilise kaalu. Eestimaal asutati esimene fideikomiss 1699. aastal (Stenbockide Kolga mõis jt) ja Liivimaa Eesti osas 1756. aastal (Manteuffelite Puurmani mõis jt). Fideikomissid kaotati 1919. aastal maaseadusega.
Kar 98k
Karabiner 98 (Kar98; K98) on poltlukuga 7,92x57 mm Mauser padrunit kasutav vintpüss.
Alates 1935. aasta 21. juunist oli K98 Wehrmachtis kasutusel standardjalaväerelvana.
Relv töötati välja Mauseri tehases 1898. aastal eeskätt ratsaväe ja suurtükiväe vajadusi arvestades. Juba esimene mudel oli kindlalt üle vanemast 1891. aasta vintpüssist ja 1888. aasta karabiinist. 1907. aastal hakati uue relvaga Karabiner 98 AZ varustama Baieri ja Preisi üksusi. 1908. aastal relvastati selle relvaga kogu Saksa armee.
Oli olemas ka nn jäägrikarabiin, mida nimetati K98k-ks (k = kurz). See oli lühem kui K98 ja tagumine sihik oli ülemise laesääre keskel.
Ham Mängla
Ham Mängla (ingl Ham Gamgee on tegelane J. R. R. Tolkien i triloogias Sõrmuste Isand.
Ham Mängla on Tobajuss Mängla isa. Ta on Bilbo Paunaste naaber ja aednik. Ta peab Bilbost väga lugu ja on talle ustav. Iial ei lase ta kellelgi Bilbo kohta paha sõna öelda. Tema ustavust oma peremehele tõendab ka fakt, et kui ta ise on juba nii vana, et ei jaksa peremehe aia eest hoolt kanda, annab ta oma poja Jussi tema teenistusse.
Liste de Hobbits de la Terre du Milieu Lista hobbitów Śródziemia
Saientoloogia
Saientoloogia (inglise keeles Scientology) on Ameerika Ühendriikide ulmekirjaniku L. Ron Hubbardi välja töötatud uskumuste ja meetodite kogum. Saientoloogia alused töötas Hubbard välja enam kui kolmekümne aasta kestel alates 1952. aastast, tuginedes seejuures oma varasemale õpetuste ja võtete kogumile, mis on tuntud dianeetika nime all.
Hubbardi kontseptsiooni kohaselt on saientoloogia rakenduslik filosoofia, baas uuele religioonile. Seetõttu kannab ka saientoloogiat propageeriv peamine organisatsioon (tegelikult organisatsioonide võrgustik) nime Saientoloogia Kirik ja taotleb riikides enda registreerimist mittetulundusliku usuühinguna.
Kas saientoloogia on religioon, filosoofia, eneseabiõpetus või sihilikult inimeste psüühika mõjutamiseks loodud manipulatiivne ideoloogia, on pidevate vaidluste küsimus, mis takistab saientoloogia ühemõttelist ja üldaktsepteeritud käsitlemist. Kõige sagedamini liigitatakse saientoloogia siiski uususundite hulka, kuigi saientoloogia organisatsioonid ise ei ole enamikus riikides usuühingutena registreerimiseks kvalifitseerunud.
Saientoloogia vastased peavad saientoloogiat ohtlikuks sektiks. Endised saientoloogid ja saientoloogia vastased on muu hulgas väitnud, et saientoloogia on kuritegelik organisatsioon, mille meetodid ja kontrollimehhanismid sarnanevad organiseeritud kuritegevuse ja/või totalitaarse süsteemi omadega.
Essen
Essen on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Ruhri linnastus.
Ajalugu
Essen on asutatud 845. aastal, kuid oli sajandeid väike põllumajanduslinn. Söe- ja rauamaagi kaevandamisega 19. sajandi alguses algas linna kasv.
Rahvastik
Elanike arv oli 2005. aastal 584 600. 11,5% elanikest on välismaalased. 16,9% tööealistest elanikest olid märtsis 2005 töötud.
Vjatka jõgi
Algab Ülem-Kama kõrgustikult. Suubub paremalt Kamasse. Jõe ääres on Kirovi, Kotelnitši, Sovetski ja Sosnovka linn.
Suuremad lisajõed on Kobra, Letka, Velikaja, Moloma, Pižma, Tšeptsa, Bõstritsa, Voja ja Kilmez.
Kielce Korona
Kielce Korona (poola keeles Korona Kielce) on 1973. aastal asutatud Poola jalgpalliklubi, mille kodulinn on Kielce.
Korona pääses esimest korda Poola kõrgliigasse 2005. aastal. Poola meistriks pole tulnud ega karikasarja võitnud.
16. veebruar
16. veebruar on Gregoriuse kalendri 47. päev. Juliuse kalendri järgi 3. veebruar (1901–2100).
Max Minghella
thumb|Max Minghella koos toonase elukaaslase Leigh Lezarkiga. 25. september 2006 Max Minghella (täisnimega Max Giorgio Choa Minghella; sündinud 16. septembril 1985 Hampsteadis Londonis) on Suurbritannia filminäitleja.
Elulugu
Max Minghella sündis itaalia päritolu Briti filmilavastaja ja näitekirjaniku Anthony Minghella ning tema koreograafist abikaasa, hiina päritolu Carolyn Choa pojana. Armastus filmikunsti vastu tekkis tal juba lapsepõlves, kui ta sai sageli isaga filmivõtetel kaasas käia.
Ta õppis Londoni mainekas erakoolis University College School, kuid soovi tõttu näitlejaks saada jättis keskkooli pooleli ning läbis organisatsiooni National Youth Theatre korraldatud näitekunstikursused.
Max Minghella esimene episoodiline osa oli 1999. aastal filmis "Toy Boys". Ka oma isa lavastatud filmis "Külmale mäele" (2003) oli tal vaid nii väike roll, et tema nime ei pandud isegi filmi tiitritesse. Seetõttu loetakse tema esimeseks kutseliseks osatäitmiseks Aaron Naumanni rolli probleemsest Ameerika juudiperest kõnelevas filmis "Bee Season" (2005).
Asunud püsivalt elama Ameerika Ühendriikidesse New Yorki, jätkas ta õpinguid Columbia Ülikoolis.
Max Minghella on 178 cm pikk. Tema elukaaslased on olnud näiteks Leigh Lezark ja Elle Fanning.
Randi Storaas
Randi Storaas (sündinud 1956) on norra kultuuritegelane.
Visconti
Visconti on itaalia aadlisuguvõsa, kelle esindajad valitsesid Milanos vaheaegadega 1277–1447. Visconti suguvõsa esindajad kandsid alates 1378. aastast Milano hertsogi tiitlit.
Sihtasutus Tallinna Lauluväljak
Sihtasutus Tallinna Lauluväljak on Tallinna lauluväljakut haldav organisatsioon.
Aastal 1994 asutati Puhkeparkide Direktsiooni õigusjärglasena eraõiguslik aktsiaselts Tallinna Lauluväljaku AS, mille kõik aktsiad kuulusid Tallinna Linnavalitsusele.
Jana Hallas
Ta lõpetas 1988. aastal Vändra Keskkooli. 1990 lõpetas Majandustehnikumi õigusteaduskonna.
Sihtasutus Tallinna Lauluväljak
Aprillis 2004 reorganiseeriti see Sihtasutuseks Tallinna Lauluväljak.
2019. aasta märtsis valiti sihtasutuse juhatuse liikmeks ja Tallinna Lauluväljaku juhatajaks Urmo Saareoja, enne seda juhtis ligi 25 aastat Tallinna Lauluväljaku tegevust Riho Rõõmus.
Visconti
Visconti dünastia Milanos
Matteo I kindlustas oma võimu Saksa kuninga toel ja laiendas oma mõjuala Põhja-Itaalias, kuid sattus vastuollu paavstiga. Tema valitsusajal kuulusid Viscontidele lisaks Milanole juba ka Alessandria, Asti, Como, Navara, Vercelli, Bergamo, Brescia, Pavia ja Cremona.
Gian Galeazzo Visconti sai 1395 Milano hertsogi ja 1397 Lombardia hertsogi tiitli; tema valdusse kuulus suurem osa Põhja-Itaaliast.
Pärast seda, kui Filippo Maria 1447 meesjärglasteta suri, hakkasid Milanos valitsema Sforzad.
Sturmgewehr 44
pisi|Sturmgewehr 44. Sturmgewehr 44 ehk StG 44 on teise maailmasõja ajal Saksamaal väljaarendatud käsitulirelv.
Wehrmachtis oli StG 44 kasutusel sõja lõpus põhiliselt eliitjalaväeallüksustes.
Relva koos uue poolpika padruniga töötas välja konstruktor Hugo Schmeisser 1943. aastal, relv sai nimeks MP 43. Pärast mõningaid täiendusi sai relv nimeks MP 43/1 ja omakorda hiljem edasiste muudatusteta MP 44-ks. Täiesti uut padrunitüüpi vajavast automaatrelvast ei olnud Adolf Hitler esialgu üldse vaimustuses, kuid veendunud relva vajaduses, muutis ta oma arvamust, andes siiski loa seeriatootmiseks. Uut tüüpi automaatrelv, mis võeti Hitleri algse vastuseisu tõttu suure hilinemisega tootmisse, sai Hitlerilt nüüd hoopis poliitilis-propagandistliku nime Sturmgewehr ('rünnaktulirelv').
MP-44-ga oli võimalik tulistada nii üksiklaskude kui ka valangutega. Tulistamise täpsuselt oli automaat võrreldav Kar 98k-ga. Seetõttu saavutas StGw rindeüksustes kiiresti suure tunnustuse. StGw-dega relvastatud rühmad ei olnud enam nii suures sõltuvuses kuulipildujate kattetulest. Automaadi MP-44 laskekiirus (kadens 500 lasku minutis) võimaldas sõduritel ka ise üksteist lahingus automaattulega toetada. Tõhusalt kaugtulelt 400 meetrilt sai relva lähivõitluseks lihtsalt ja kiirelt automaattulele seadistada. MP-44 padrunisalv mahutas 30 padrunit. Juba 1944. aasta lõpuks vajati üksustes uusi automaattulirelvi rohkem, kui Saksamaa hävingus tööstusvõimsus toota võimaldas. Relva jaoks töötati veel välja ka tänapäeva mõistes küll kohmakas, kuid oma aja kohta uudne infrapuna-öövaatlusseade. Pärast sõja lõppu võtsid selle relvasüsteemi mõningate täiustustega üle veel mitmed riigid.
Arvatakse, et ka Mihhail Kalašnikovi legendaarse automaadi AK-47 konstruktsioonis on kopeeritud palju olulisi ideid ja lahendusi just MP-44-lt. Bundeswehr aga kasutas pikka aega StGw´st 7,62 x 51 padrunile modifitseeritud arendust Heckler & Koch G3, mida tootsid litsentsi alusel veel mitmed kolmandad riigid.
Ants Antson
Ants Antson (11. november 1938 Tallinn – 31. oktoober 2015) oli eesti kiiruisutaja, olümpiavõitja. Ta on ainuke eesti kiiruisutaja, kes on olnud nii Eesti meister (1957–1963), Euroopa meister kui ka olümpiavõitja.
Ants Antsoni kiiruisutreener oli Olaf Olmann (1927–2003), hiljem Nõukogude Liidu koondises olümpiavõitja Boriss Šilkov.
Kuigi Ants Antson on tuntud olümpiavõitjana kiiruisutamises, on ta elu jooksul olnud edukas ka muudel spordialadel, näiteks jäähokis ja takistusjooksus.
Esimese kodumaise meistritiitli teenis ta jäähokimängijana Eesti koolinoorte 1956. aasta meistrivõistlustel, esindades Tallinna 22. keskkooli (praegune Jakob Westholmi gümnaasium). Finaalis võideti Jõgeva keskkooli tulemusega 12:9.
1957. aastal võitis Antson Tallinnas toimunud Eesti meistrivõistlustel üksikaladest 3000 ja 5000 m jooksu. Samal aastal lõpetas Antson 22. keskkooli.
Kergejõustiklasena võitis ta Eesti meistrivõistlustel aastatel 1958–1960 3000 meetri takistusjooksus kaks hõbemedalit ja ühe pronksmedali ning tuli 1959. aastal 4 x 1500 meetri teatejooksus Eesti meistriks.
1961. aastal toimunud Kasahhi NSV Ministrite Nõukogu auhinnavõistlusel võitis Antson 1500 meetris esikoha. Samal aastal tuli ta Elvas toimunud mitmevõistlusel Eesti meistriks.
Sama aasta märtsi algul toimunud võistluses Lätiga võitis ta kõik üksikdistantsid ja mitmevõistluse.
1963. aastal võitis ta Tallinn-Tartu Jõud kolmikmatšil kõik viis esikohta. Eesti-Läti matšil Sillamäel tuli Eesti meistriks, võites kõik kavas olnud distantsid.
Sama aasta 24. detsembril püstitas ta Tšeljabinskis kaks Nõukogude Liidu rekordit.
Ta püstitas ühe maailmarekordi – 11. veebruaril 1964 Oslos 3000 meetri distantsil 4.27,3. Ants Antson tunnistati 1964. aastal maailma parimaks kiiruisutajaks ja ta pälvis Oscar Mathiseni auhinna. Samal aastal valiti ta Eesti aasta sportlaseks.
1966. aastal esindas ta Eestit Riias, võites ülekaalukalt kõik esikohad.
Ta oli aastatel 1962–1970 Kalevi instruktor, 1970–1972 Kalevi treener, 1973–1977 Kalevi velodroomi jalgrattaspordikooli direktor, 1977. aastast Tallinna Oktoobri rajooni (hilisem Läänerajoon) ja Kesklinna spordijuht, 1993–2000 Tallinna Kesklinna Valitsuse kultuuri- ja spordiosakonna juhataja ning nõunik.
Antson kandis 1992. aastal Albertville'i taliolümpiamängude avatseremoonial Eesti lippu.
Antson oli 1997. aastast Eesti Olümpiakomitee auliige.
Lapsepõlv
Ants Antson ja tema kaksikõde Helgi Antson sündisid 11. novembril 1938.
Ants Antsoni isa oli Artur Antson, kes töötas allveelaevade remontijana. Antsoni ema Eesi-Erna Antson töötas lihakombinaadi laojuhatajana.
Ants Antson alustas 1946. aastal kooliteed seitsmeklassilises Tallinna 26. algkoolis. Pärast 26. kooli lõpetamist asus Antson õppima 2. keskkoolis (tänane Tallinna Reaalkool), ent ta viidi peagi üle 22. keskkooli (tänane Jakob Westholmi kool).
Sporditreeninguid alustas Antson 1954. aastal. 1957. aastal lõpetas ta Tallinna 22. keskkooli.
Sportlaskarjäär
Antson hakkas kiiruisutamisega tegelema 17-aastaselt ning tal kulus 8 aastat, et viia enda võimed olümpiakulla võitmiseni.
Esimese kiiruisudiplomi sai Ants Antson 1955. aastal, kui ta võitis Spartaki uustulnukate võistluse. 1957. aastal sai Antson Eesti uisumeistriks. 1960. aastal sõitis Antson 3000 meetri rajal aja 5.15,0, mis oli kiirem tol ajal senisest Eesti rekordist. Antsoni uisutatud aeg näis niivõrd uskumatuna, et enne aja väljakuulutamist kontrollisid kohtunikud stoppereid ning mõõtsid raja uuesti üle.
Kuni 1961. aastani treenis Antson ainult Olaf Olmanni käe all. Seejärel vaatasid liidu Nõukogude Liidu treenerid ta uue pilguga üle ning Antson liitus koondise ettevalmistusega. 1963. aastal vahetati mitmed koondise treenerid välja ning Antsonit hakkas treenima Boriss Šilkov. Šilkov treenis Antsonit kuni 1964. aasta olümpiamängudeni. Antsoni uueks treeneriks Olmanni kõrval sai Boriss Tsõbin, kellega koostöö ei sujunud.
1964. aasta Innsbrucki Olümpiamängudel tuli Ants Antson distantsil 1500 m olümpiavõitjaks kõigest 25-aastaselt, edestades teist kohta kolme sekundikümnendikuga. Antsoni olümpiavõit oli eestlastele esimene taliolümpiakuld. Antsoni olümpiakuld on muljetavaldav ka selle poolest, et Antsonil puudusid kodumaal korralikud tingimused treenimiseks.
Kuigi Antson sõitis Innsbrucki olümpiamängudel nii 1500 m kui ka 10 000 m distantsi, pidas ta enda tugevuseks neist esimest ning 10 000 m uisutamine oli talle pelgalt kõrvalharrastus.
Antson peab enda suurimaks saavutuseks Oscar Mathiseni auhinda ehk maailma hooaja parimale kiiruisutajale määratud auhinda. 1964. aastal toimusid Eesti parima sportlase valimised, kus Antson sai 6062 häälega esikoha ning Tokyos hõbemedali teeninud kümnevõistleja Rein Auna 1282 häälega teise koha.
Ants Antsoni saavutuste aluseks usutakse olevat tema suur tahtejõud, töövõime ja üldine treenitus, mille ta rajas nooruses oma mitmekülgse sportimisega. Ants Antson ise on öelnud, et olümpiavõitja retsept on 40% talenti ja 60% tööd. Antson on samuti rõhutanud, kui oluline on luua tugev pinnas mitmete spordialade praktiseerimise näol. Kiiruisutaja Eduard Matussevitš on Antsoni kohta öelnud, et võitmiseks on vaja ka õnne, mida eriti nõuab selline ala nagu kiiruisutamine, kus võisteldakse muutuvates oludes õues.
Ants Antson nimetas enda kiiruisutreenerit Olaf Olmanni kui treenerit, kes temast kiiruisutaja ja meistri tegi ning Boriss Šilkovit kui treenerit, kes temast olümpiavõitja tegi. Ants Antsoni olümpiavõidu puhul said treenerid Boriss Šilkov ja Olaf Olmann Nõukogude Liidu teenelise treeneri aunimetuse ning neile määrati 7500-rublane preemia. Olmann sai lisaks kahetoalise korteri Mustamäel. Antsonile eraldati olümpiavõidu puhul 3000 rubla ning moskvitši ostuluba. Kuna moskvitš jäi Antsonile väikseks, siis palus ta selle asendada Volga eksportauto loaga, mille ta ka sai. Lisaks sai ta Tallinna kesklinna korteri.
Rekordid ja saavutused
Ants Antson on võitnud tiitlivõistlustelt 9 medalit (1964–1967), püstitanud 2 maailmarekordit, ta on 11-kordne Nõukogude Liidu meister, Eesti meister mitmevõistluses 1957–1963, Nõukogude Liidu koondises 1963–1969 ning maailma parim kiiruisutaja aastal 1964.
Antsoni isiklikud rekordid kiiruisutamises distantsiti:
Tunnustus
pisi|Ants Antson 1987. aastal õnnitlemas ratastoolisõidu võistluse võitjat. Foto: Jaan Künnap
Isiklikku
Esimesed uisud sai Antson enda mälestuste järgi, kui ta oli 7-aastane. Uisud tõi talle ema Eesi vend, onu Lembit. Ants Antson lõpetas spordikarjääri 1969. aastal. 1972. aastast töötas ta Kalevi Jalgrattaspordikooli direktorina. 1975. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudis kehakultuuri teaduskonna. 1977. aastal sai temast Tallinna linnavalitsuses spordijuht, seda tööd tegi ta 1999. aastani. Järgnevatel aastatel töötas ta Oktoobri rajooni spordikomitee esimehena, Lääne rajooni spordikomitee esimehena ning Kesklinnavalitsuse nõunikuna.
Ants Antson oli kaks korda abielus, neist esimene oli abielu (1965–1971) filminäitleja Eve Kiviga. Kooselust Eve Kiviga sündis 1966. aastal poeg Fred Antson, kes on tuntud kulturismi- ja fitnessitreenerina. Ants Antsoni sõnul nimetati poeg Fred kiiruisutaja Fred Anton Meieri järgi. Fred Antsonil on kolm last: Allar, Loreen ja Manfred.
Teine abielu sõlmiti Eesti Televisiooni grimeerija Ene Elleriga, abielu kestis 42 aastat – kuni Ants Antsoni surmani.
Antsonile meeldis lugeda Hemingwayd, muusikast kuulas ta meelsasti Louis Armstrongi ja Glenn Millerit.
007 Skyfall
"007 Skyfall" (ka lihtsalt Skyfall) on 2012. aastal esilinastunud 23. film James Bondi sarjast.
Linateose lavastas Sam Mendes.
MI6 salaagenti kehastab kolmandat korda Daniel Craig. Filmi kurjamit Raoul Silvat mängib Javier Bardem ja Bondi-tüdrukut Sévérinet Bérénice Marlohe. Kinolinal saab jälle näha Q-d (Ben Whishaw) ja Eve Moneypennyt (Naomie Harris). Bondi ülemusena astub viimast korda üles Judi Dench.
Filmi tunnuslaulu esitab Adele. "007 Skyfall" valmis ajaks, kui möödus 50 aastat Bondi esimesest filmist "Dr. No" (1962).
Filmimine
"007 Skyfalli" valmimine lükati 2010. aastal MGM-i rahaliste probleemide tõttu määramata ajaks edasi. 2011. aasta jaanuaris määrati filmi esilinastuse ajaks 2012. aasta november ning 2011. aasta novembris algasid uued filmivõtted.
Simon Conway Morris
Simon Conway Morris (sündinud 1951) on inglise paleontoloog.
Arendades edasi Stephen Jay Gouldi vaateid, rõhutab ta konvergentsi suurt tähtsust evolutsioonis, toetudes seejuures paleontoloogia materjalile. Ta on tuntud kui neodarvinismi kriitik.
Maahoki 1952. aasta suveolümpiamängudel
Maahoki 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis
12 meeskonda
Finaal: India-Holland 6:1 (4:0) Pronksimäng: Suurbritannia-Pakistan 2:1 (2:1)
India võitis 5. olümpiamängud järjest.
Viktor Belenko
Viktor Ivanovitš Belenko (kirillitsas Виктор Иванович Беленко) (sündinud 15. veebruaril 1947 Naltšikis) on vene päritolu USA lennundusinsener, endine Nõukogude Liidu sõjaväelendur, kes põgenes 6. septembril 1976 hävituslennukiga Mikojan-Gurevitš MiG-25P NSV Liidust Jaapanisse ja palus seal poliitilist varjupaika Ameerika Ühendriikides.
Belenko lõpetas keskkooli hõbemedaliga kevadel 1965, lisaks ka 3. astme mehaanikudiplomiga (kõige kõrgem oli 6. aste), juunis 1965 asus ta elama Omski, kus ta töötas lennujaama garaažis ja töö kõrvalt astus ALMAVÜsse, et õppida lendama. Lennuväljaõpet alustas Belenko aprillis 1966 lennukiga Jakovlev Jak-18, instruktoriks Nadežda Aleksejevna. Augustis lõpetas ta lennukursuse edukalt, kuid oli juba liiga hilja, et osutuda vastuvõetuks lennuväe kursandiks.
Seepeale otsustas Belenko õppida ka arstiks, kuid kõigest kolm päeva pärast õpingute algust saadeti ta koos teiste õpilastega kolhoosi viljalõikusele. Jaanuaris 1967 oli tal raha otsa lõppemas, ta kohtus ka endise instruktori Aleksejevnaga, kes oli vahepeal õppinud ka lendama Aero L-29 reaktiivõppelennukiga, soovitas tal meditsiinikooli pooleli jätta ja astuda uuesti ALMAVÜ-sse, et õppida lendama reaktiivlennukitega. Belenko tegigi seda, töötades sel ajal Omski tankitehases.
Juunis 1967 osutus ta valituks õhuväe väljaõppeprogrammi Armaviris. Juulis 1971 sooritas ta oma viimase lennueksami. Augustis, olles ühe kadeti pulmas, tutvus ta Ljudmilla Petrovnaga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Petrovna isa oli suure tehase juht ja ema oli pruulikoja juht, mõlemal olid head tutvused Kommunistlikus Parteis. Oktoobris nad abiellusid, samal ajal sai Belenkost lennuväeleitnant. Ta oli lootnud saada Mikojan-Gurevitš MiG-17 hävituslenduriks, et sealt üle minna kas MiG-23 või isegi MiG-25 peale, kuid selle asemel suunati ta hoopis Salski MiG-17 instruktoriks.
Elu sõjaväelase abikaasana ei olnud aga priiskava eluga harjunud Ljudmillale meeltmööda. Kord, kui Belenko tahtis koos Ljudmillaga minna Leningradi, avastas ta nädal enne lahkumist, et Ljudmilla oli reisi jaoks kõrvale pandud raha ära raisanud ja ostnud 140-rublase sõrmuse, mispeale ta vihastus, ning Ljudmilla oleks äärepealt andnud sisse lahutuse. Jaanuaris 1973 sündis neil poeg Dmitri, kuid Belenko, töötades 12–14 tundi päevas, 6 päeva nädalas, ei saanud tihti perega koos olla. Vahepeal oli ta saanud Suhhoi Su-15 instruktoriks.
Instruktoritöö aga Belenkole ei meeldinud ja sügisel 1975 saatis ta kooli komandandile, kindralmajor Dmitri Vassiljevitš Golodnikovile pöördumise, soovides saada üleviimist lahingüksusse. Kuna aga instruktoreid oli vaja, siis Golodnikov keeldus. Kui Belenko ähvardas avalikustada üksuse korruptsiooni, varguse ja ka arvatava mõrva, saatis komandant Belenko psühhiaatrilisele uuringule, väites, et Belenko on hulluks läinud. Kuid psühhiaater teatas, et Belenko on terve mõistuse juures ning tema soovitusel saadetigi Belenko ära. Belenko uueks teenistuskohaks sai Primorje krais Tšugujevka õhuväebaasis paiknev 513. hävitajarügement, mis lendas MiG-25 lennukitel.
Infrastruktuur Tšugujevkas jättis vägagi soovida, meeskonna distsipliin oli halb, lokkas alkoholism (paljud jõid MiG-25 pidurite ja elektroonika hooldamiseks kasutatavat alkoholi). Juunis 1976 ei jätkunud isegi piisavalt lennukikütust piisava treeningu jaoks, samal ajal kui Ameerika Ühendriikide luurelennukid Lockheed SR-71 Blackbird lendasid pidevalt neist üle. Belenko tegi soovitusi elukvaliteedi parandamiseks, kuid poliitohvitser hoopis naeruvääristas teda. Ka Belenko abielu oli karidel, Ljudmilla otsustas uuesti anda sisse lahutuse, öeldes, et kavatseb oktoobris, pärast töölepingu lõppu baasi apteegis, koos Dmitriga tagasi kolida oma vanemate juurde Magadani.
Pettununa kommunistlikus süsteemis, ning et tal nüüd polnud enam midagi kaotada, otsustas Belenko põgeneda. Ta uuris välja, et ainus lennuväli, kuhu ta saaks põgeneda, oleks Hokkaidō saarel Chitose õhuväebaas, mis oli piisavalt lähedal Tšugujevkale (650 kilomeetrit) ja piisavalt suur, et ta saaks ohutult maanduda. Lennuk pidi õnnestumiseks aga olema maksimaalselt tangitud ja ilm pidi olema hea. Kuna aga MiG-25 ei saanud ohutult maanduda, kui kütust oli liiga palju, ei tangitud lennukeid üldiselt maksimaalselt täis, kui neid ei saadetud SR-71 püüdma vōi rakette tulistama. Belenko hakkas seepeale kirja panema sõjasaladusi, mida ta teadis. Lisaks, kuna ta ei osanud ei inglise ega jaapani keelt, kirjutas ta vene-inglise sõnaraamatu abiga valmis sõnumi jaapanlastele: "Kontakteeruda kohe Ameerika luureteenistusega. Lennuk peita ja valvata. Lennuki juurde mitte kedagi lubada."
6. septembril 1976 oli ilm hea. Kell 7 hommikul jōudis Belenko baasi. Pärast hommikusööki läks ta infotunnile, kus teatati, et pärastlõunal tuleb treeningharjutus, kui MiG-25d lendavad itta rakette laskma, kus mereväelaevad tulistavad õhku sihtmärk-droone. Belenko eksaadron saadeti aga püüdmislähenemise treeningule, misjärel pidid nad baasi tagasi tulema ainult instrumentide abiga. Idas ennustati head ilma, kuid kagus Jaapanis, kuhu ta kavatses põgeneda, kogunesid pilved ja ennustati külmfronti. Pärast teist hommikusööki kell 11 läksid piloodid lennuväljale, kus neile tehti lennueelne terviseuuring. Kell 12.50 sai ta loa õhku tõusta. Kütuse säästmiseks lülitas ta mootori järelpõlemisrežiimilt varem välja, mistõttu võttis tõus 7,3 km kõrgusele kauem aega, ka harjutusalale jõudmine võttis tavapärase nelja minuti asemel viis minutit. Pärast 360-kraadise pöörangu sooritamist alustas Belenko laskumist 5,8 km kõrgusele, siis alustas järsku laskumist maa lähedale. Madalamal kui 300 meetrit oli MiG-25 raske juhtida, kuid olles õppinud tundma ameeriklaste manöövreid Vietnami sõjast, teadis Belenko, et 30 meetri kõrgusel ei suudaks radarid teda avastada, ning ta oleks kaitstud maa-õhk rakettide ja õhutõrjekahurite tule eest. Kahe minutiga jõudis ta Jaapani mere kohale ja lülitas sisse häiresignaali. 40 sekundi pärast lülitas ta häiresignaali välja, et jätta muljet, et ta lennuk kukkus alla, ning lülitas välja ka oma radari ja raadio. Kaks korda pidi Belenko kõrvale pöörama, et mitte lennata otsa kalatraaleritele. Kui ta avastas, et merelained on tõusnud kõrgeks, tõusis ta 46 meetri kõrgusele. Kuna aga maapinna lähedal kulutas lennuk palju kütust, pidi Belenko tõusma 6,1 kilomeetri kõrgusele, kus ta oleks avastatav Nõukogude radaritele.
Kuudeküla
Kuudeküla ehk Kuude küla asub Viljandi maakonnas Viljandi vallas Viljandist umbes 7 km Tartu pool.
Viktor Belenko
Kell 13.11 avastas Belenko Jaapani radar, kell 13.20 tõusid Chitose lennuväljalt õhku kaks Jaapani sõjaväe püüdurhävitajat McDonnell Douglas F-4EJ Phantom II. Belenko jõudis Jaapani õhuruumi kell 13.22. Et aga Nõukogude piloodid ei saaks suhelda välismaa pilootidega, olid lennukite raadiod seatud väga kitsale sagedusribale, millega said nad suhelda ainult oma rühma ja lennujuhiga, seega ei kuulnud ta Jaapani hoiatusi. 13.30 jõudis ta Hokkaido edelapoolsaare kohale ja laskus 550 meetri kõrgusele. Kütust jätkus ligi 16–18 minutiks. Belenko sai aru, et ta ei jõua Chitosesse, ning alustas maandumiskoha otsimist. Belenko oli soovinud lennuki maandada terves olekus. Belenko lootis, et ta avastatakse ja Jaapani püüdurhävitajad eskordivad ta baasi, kuid hävitajad ei jõudnud temani. Kell 13.42 andis Belenko lennuk armatuurlaual hoiatuse, et kütust jätkub ainult kuueks minutiks. Kui Belenko avastas, et kütust jagub vaid kaheks minutiks, alustas ta ruttu laskumist. 250 meetri kohal nägi ta Hakodate lennuvälja, kust parasjagu oli õhku tõusmas reisilennuk Boeing 727 otse tema lennusuunale, mispeale ta sooritas järsu pöörangu, laskis reisilennuki läbi ja maandus lennuväljale kiirusega 220 ?! sõlme. Lennuk jooksis üle lennuraja otsa, jäädes seisma mõne meetri kaugusel suurest antennist, mis oli lennuraja lõpust 250 meetri kaugusel. Lennuki esirehv oli lõhkenud, kuid lennuk ise oli terve. Kütust oli järgi veel ligikaudu 30 sekundiks.
Kuudeküla
Kuudeküla külavanem on Tiia Tõnisson.