cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salavat Julajev
Salavat Julajev (baškiiri keeles Салауат Юлай улы, Салауат Юлаев; 16. juuni 1754 – 8. oktoober 1800 Paldiski) oli baškiiri rahvuskangelane. Ta võttis osa Jemeljan Pugatšovi ülestõusust. Ta oli ka luuletaja.
Tema isa oli baškiiri riigitegelane Julai Aznalin.
Pärast vahistamist saadeti ta koos isaga sunnitööle Paldiskisse.
Mälestuse jäädvustamine
Tema järgi on nimetatud Salavati linn, Salavati rajoon, Ufa jäähokiklubi, tänavaid mitmetes linnades jne. Baškortostani vapil on Ufas paikneva Salavat Julajevi ratsamonumendi kujutis.
Paldiskis on tema mälestussammas, mis püstitati algselt 16. juunil 1989, siis uuesti pärast vargust 1998 ja viimati pärast hävimist 2016; oma nurk Paldiski muuseumis ning tema järgi on saanud nime Salavat Julajevi tee.
Tallinna Baškiiri Kultuuriühendus Agizel on korraldanud juubeliüritusi tema sünniaastapäeval. Tema 255. sünniaastapäevale pühendati Eestis baškiiri ja tatari rahvuspidu sabantui.
Anti Kalda
Anti Kalda (sündinud 23. juulil 1965) on eesti farmakoloog, Tartu Ülikooli kliinilise farmakoloogia professor.
Ruth Kalda
Ruth Kalda (sündinud 16. aprillil 1965) on eesti arstiteadlane, Tartu Ülikooli peremeditsiini professor.
Ta on olnud Eesti Perearstide Seltsi juhatuse esimees.
1806
1806. aasta (MDCCCVI) oli 19. sajandi 6. aasta.
Strabon
pisi|16. sajandi ettekujutus Strabonist (André Thevet' teosest "Les vrais pourtraits et vies des hommes", Paris 1584) pisi|Euroopa kaart Straboni järgi Strabon (vanakreeka keeles Στράβων) (umbes 64/63 eKr – umbes 23/24 pKr) oli Vana-Kreeka ajaloolane ja geograaf. Tema peamised teosed on "Ajalugu" (ka "Ajaloolised ülestähendused") (ei ole säilinud) ja peaaegu täielikult säilinud 17-köiteline "Geograafia", mis on parim omaaegne Vana Maailma geograafia kirjeldus.
Konsekutiivsed reaktsioonid
Siin nimetatud reaktsioone tuleb eristada astmelisetst reaktsioonidest (stepwise reaction), mis kulgevad üle ebastabiilsete intermediaatide.
Lihtsaim järjestikuliste reaktsioonide juht on kaks pöördumatut esimest järku reaktsiooni:
Vastavad kineetilised võrrandid saame:
Nende võrrandite integreerimine annab kontsentratsioonid ajas:
Siinjuures vahesaaduse B kontsentratsioon reaktsiooni algperioodil kasvab, kuid lõpupoole kahaneb. Selleks et saada saadus B, tuleb protsess katkestada madalal või mõõdukal konversiooni astmel.
Talvik (Norra)
Talvik (kveeni keeles Talmulahti, põhjasaami keeles Dálbmeluovta) on küla Norras Troms og Finnmargi maakonnas Alta vallas.
Küla paikneb Altafjordeni läänekaldal Altast linnulennul umbes 20 km loodes (mööda maanteed 36 km).
2006. aastal elas Talvikis 452 inimest.
Elektroonikat tootvate ettevõtete loend
See on loend suurematest elektroonikaettevõtetest maailmas, mis on spetsialiseerunud tarbeelektroonikale, arvutite riist- ja tarkvarale; pooljuhtidele, sidevõrguseadmetele. Siin on loetletud eksisteerivaid ettevõtteid.
Riina Kallikorm
Riina Kallikorm (sündinud 7. juunil 1948) on eesti reumatoloog, aastast 2013 Tartu Ülikooli reumatoloogia professor.
ERÜ
ERÜ on lühend, mis võib tähistada järgmisi Eestis tegutsevaid organisatsioone:
Taastumatu energiaressurss
Taastumatu energiaressurss ehk taastumatu energiaallikas ehk taastumatu energiavaru on energiaressurss, mille kogus kasutamisel väheneb. Mitmuses kutsutud ka taastumatuteks energiavarudeks ehk mittetaastuvateks energiavarudeks.
Taastumatute energiaressursside hulka kuuluvad fossiilkütuse liigid: kivi- ja pruunsüsi, nafta, maagaas, põlevkivi ja turvas. See on biomass, mis on tekkinud geoloogilises minevikus ja muundunud vormi, mis on kütusena kasutatav. Taastumatute energiaressursside hulka loetakse ka tuumkütus, sest selle allikas – uraanimaak – kasutamise tõttu väheneb.
Vastandina, taastuvad energiaressursid on need, mida ökosüsteemi aineringe kaudu taasluuakse ja mis seetõttu ei vähene (kuni kasutamine pole ülemäärane).
2007. aasta Prantsusmaa meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
2007. aasta Prantsusmaa meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti 18. – 26. augustini 2007 Gravelines'is.
Oma seitsmenda meistritiitli võitis Arnaud Cordier. Teise koha saavutanud Flaubert Ndonzi on pärit Kamerunist, aga et ta elab 2004. aastast Prantsusmaal, siis Prantsusmaa Kabeföderatsiooni (FFJD) kehtestatud reeglite järgi (elanud riigis vähemalt 3 aastat) oli tal õigus ka sellel turniiril osaleda.
Nevis
pisi|Saint Kitts ja Nevis Nevis on Saint Kittsile ja Nevisele kuuluv saar Lääne-Indias, üks Väikestest Antillidest ja üks kõige põhjapoolsematest Tuulepealsetest saartest.
Nevise lähim saar on loodesse jääv Saint Kitts, millest teda eraldab madal 3,2 km laiune väin The Narrows. 80 km kaugusele itta jääb Antigua, kagus asub väike Redonda saar.
Saare pindala on 93 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 985 meetrit. Kõrgeim tipp on Nevise mägi.
Nevisel elab 12 tuhat inimest, põhiliselt neegrid. Suurim asula ja halduskeskus on lääneranikul asuv Charlestown. Ametlik keel on inglise keel. Kirjaoskus saarlaste seas on 98%, mis on läänepoolkeral üks kõrgeimaid.
Geoloogia
Nevis hakkas moodustuma pleistotseeni keskel, umbes 3,45 miljonit aastat tagasi. Avastatud on 9 purskekohta, mis loomulikult korraga ei tegutsenud. Neist välja voolanud laavast ongi saar moodustunud.
pisi|Nevise mäed Nevise kõrgeim tipp Nevise mägi purskas neist viimasena, viimati ligi 100 tuhat aastat tagasi. See on kustunud kihtvulkaan. Nevise mäe nõlvadele on moodustunud külgkraatrid: loodes Mount Lily, kirdes Madden's Mount, idas Butlers Mountain ja lõunas Saddle Hill. Mäe madalamatel nõlvadel on leitud jälgi lõõmpilvedest ja mudavooludest. Tänapäevani kohtab Nevisel fumaroole ja kuumaveeallikaid ning seni viimane neist tekkis 1953.
Viimasel jääajal oli maailmamere tase 60 m madalam kui tänapäeval. Sel ajal moodustasid Saint Kitts, Nevis ja Sint Eustatius ühise saare, aga Saba saar oli neist eraldatud sügavama väinaga.
Nevise põhja- ja idaranniku lähedal asuvad rifid, mis vähendavad rannikule jõudvat lainetust. Lõuna- ja lääneranniku lähedal on rifid samuti olemas, ainult sügavamal. Need pole pinnalt näha, aga sobivad hästi sukeldumiseks. Nevise suurim plaaž on 6½ km pikkune Pinney's Beach saare läänerannikul. Oualie ja Cadesi lahes on ka eraldatud ujumiskohti, aga need ei ole suured, sest Nevisel ei olegi suuri lahtesid. Idarannik on avatud Atlandi ookeanile ja seal võib esineda tavalisest suuremat lainetust, eriti kohtades, mida ei kaitse rifid.
Liiv on Nevise eri osades eri värvi. Üldiselt on see suurematel rannikutel kollakashall, aga lõunas leidub rannikuid, kus liiv on tumedam, punakas või isegi must. Mikroskoobiga vaadates on selge, et Nevise liiv on segu mitmesuguse päritoluga kildudest. Selles leidub korallide ja kambriliste kodade tükke, mis on segunenud mitmesuguste vulkaaniliste kivimite tükkidega, millest kogu saar on tehtud.
Ajalugu
Indiaanlased elasid Nevisel juba paar tuhat aastat enne Kolumbuse saabumist. Eurooplased on neid nimetanud nii aravakkideks kui kariibideks, aga eurooplaste sellealase võhiklikkuse ja huvipuuduse tõttu ei tohi seda pidada tõestuseks, et saarel elas nii aravakke kui kariibe. Nende indiaani hõimude keelest on säilinud üksikuid sõnu, mille põhjal keeleteadlased on järeldanud, et saarlased rääkisid aravaki keelte hulka kuuluvat keelt. Igal juhul hävitasid eurooplased kohalikud elanikud ja müüsid nad orjusse, nii et nende keel ja kultuur pole säilinud.
Esimese eurooplasena jõudis Nevisele 1493 Kolumbus. 1498 andis ta saarele nimeks San Martin. Kuid tollased kaardid olid viletsad ja Väikestes Antillides oli pisikesi saari palju. Nii juhtuski, et Kolumbuse antud nimi eksis Neviselt ära ja kinnistus hoopis läheduses asuvale Saint Martini saarele.
pisi|Pilves Nevise mägi võib tunduda lumisena Kes andis Nevisele tema praeguse nime, pole teada. Hispaania keeles oli see esialgu Nuestra Señora de las Nieves, mis tähendab 'Meie lumede emand'. Praeguse kuju omandas see lühendamise ja inglispärastamise kaudu. Meie lumede emand oli üks paljudest neitsi Maarja epiteetidest ja valiti saarele sellepärast, et nimepanijale tundus, et saare kõrgeim tipp Nevise mägi on lumega kaetud. Tegelikult ei ole seal kunagi lund, aga mägi on sageli pilves, mis võib kaugelt vaadates lumena tunduda.
Hispaania kuulutas Nevise oma territooriumiks, aga ei hakanud seda koloniseerima. Seetõttu kuulutas ka Inglise kuningas James I Nevise 30. augustil 1620 Inglismaale kuuluvaks ja andis patendi selle koloniseerimiseks Carlisle'i hertsogile James Hayle. 1628 saabusid Inglismaalt esimesed 80 kolonisti Anthony Hiltoni juhtimisel, kellele järgnesid peagi veel 100 kolonisti. Hilton sai Nevise esimeseks kuberneriks. 1670 sõlmiti Madridi rahu, millega Hispaania pidi loobuma Nevisest ja tunnistas selle kuulumist Inglismaale. Inglismaa rajas saarele ka merekohtu.
1675–1730 oli Nevis orjakaubanduse keskus. Igal aastal käis sealt läbi 6–7 tuhat orjastatud lääneaafriklast, kes veeti edasi mujale Ameerikasse. Kõik Kuningliku Aafrika Kompanii laevad vedasid enda püütud orjad Nevise kaudu.
pisi|Purjekas Nevisel (2003) 1671 eraldati Inglismaa Antillidest, mille keskus oli Barbadosel, Inglismaa Tuulealuste saarte koloonia, mille keskus toodi Nevisele, ehkki see asub Tuulepealsetel saartel. Nevise hüüdnimeks sai Kariibide Kuninganna. Kuid Nevis polnud kaua koloonia keskus, sest 1698 viidi see sõjalistel põhjustel Antiguale.
Nevisel hakati palju suhkruroogu kasvatama. Nevise suhkruroogu peeti eriti kvaliteetseks. Nimelt sai 1 gallonist (3,79 l) Nevise suhkruroomahlast 24 untsi (0,71 l) suhkrut, aga Saint Kittsil näiteks kõigest 16 untsi (0,47 l). 1700. aastal tootis Nevis 20% kogu Inglismaa suhkrust.
17. sajandi lõpul oli Nevis kogu Ameerika rikkaim piirkond. Nevise suhkrutoodang ületas kogu Jamaica suhkrutoodangu. Nevise plantaatorite rikkus on eriti ilmne Inglismaa kolooniate ameti kogutud maksuandmetest. Näiteks iga orja omamise eest oli kehtestatud maks, aga seda tohtis maksta suhkrus. 1676. aastal koguti Neviselt 384 600 naelsterlingit, näiteks nii Saint Kittsilt kui Antigualt koguti 67 000 naela, Montserratilt 62 500 naela ja ülejäänud 5 kolooniast ühtekokku 5500 naela. Seega maksis Nevis üksinda rohkem makse kui kõik ülejäänud Inglismaale kuuluvad Ameerika kolooniad kokku. Veel enne USA iseseisvussõda oli Inglismaa eksport Neviselt suurem kui eksport 13 Põhja-Ameerikas asuvast kolooniast ühtekokku.
Laialdase suhkrutootmise tulemusel kujunes üsna kiiresti välja Nevise selline rahvuslik koosseis, nagu see tänapäevalgi on. Juba 17. sajandi lõpul kontrollis väike rikas valgete istanduseomanike kiht kogu saart. Neile lisandus marginaalne vaeste valgete kiht, aga rõhuv enamus saarlastest olid neegrid. 1780. aasta seisuga elas Nevisel 10 tuhat inimest, kellest 90% olid neegrid – need mõlemad arvud on tänapäeval umbkaudu samasugused.
Päkapikk
pisi|Päkapikud Päkapikk on mitmete rahvaste mütoloogias tuntud väikest kasvu inimese taoline mütoloogiline olend. Tavaliselt peetakse päkapikkude all silmas vanapõhja ehk skandinaavia usundist pärit maa-aluseid olevusi, kes on levinud ka uusaegses fantaasiakirjanduses ning sama traditsiooni alusel loodud teiste žanride teostes. Üks tuntumaid päkapikkude kirjeldusi tänapäeva ulmes on John Ronald Reuel Tolkieni Keskmaa-raamatute sarjas, sh "Kääbikus" ja "Sõrmuste isanda" triloogias leiduv, mis on mõjutanud päkapikkude kujutamist kogu moodsas popkultuuris.
Nüüdisaegses Lääne rahvapärimuses on päkapikud jõuluvana abilised, kes valmistavad – ja vahel ka toovad – lastele jõulukingitusi. Eesti rahvausundis niisuguseid tegelasi ei tuntud.
Terminoloogia
Ehkki päkapikk ei ole päriselt sama, mis kääbus (kääbus tähistab uuemas eesti keeles eelkõige üksikjuhtumeid) on vanemas eestikeelses kirjavaras neid sünonüümidena kasutatud, nimetades näiteks "Nibelungide laulu" tegelast Alberichi kääbuseks.
Samuti võivad lastekirjanduses päkapikud olla samastatud pöialpoistega, samas kui eepilises fantaasiakirjanduses viimast nimetust ei kasutata.
Mütoloogiate ja kirjanduslike traditsioonide keerukuse tõttu võivad eesti sõna päkapikk vasted teistes keeltes olla mitmesugused. Nii on Lumivalgekese muinasjutu seitse päkapikku inglise keeles Seven Dwarfs, jõuluvana abilised aga elves, mis mõnes kontekstis tuleks tõlkida eesti keelde hoopis haldjateks.
Benfica
Benfica on Portugali pealinna Lissaboni linnaosa, kihelkond (freguesia) Lissaboni vallas.
Benfica pindala on 7,94 km², elanike arv 38 523 (2005), asustustihedus 4852,0 in/km².
Benfica hõlmab kaks kolmandikku Lissaboni pargist Parque Florestal de Monsanto.
Harilik talvik
Harilik talvik (Chimaphila umbellata) on taimeliik kanarbikuliste sugukonnast talviku perekonnast.
Harilik talvik on Eestis ainuke oma perekonna esindaja.
Ta kasvab Eestis hajusalt palumetsades.
1805
1805. aasta (MDCCCV) oli 19. sajandi 5. aasta.
Aleksei Belov
Aleksei Belov (sündinud 4. märtsil 1992 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (ründaja).
Ta mängib Eesti klubis JK Tallinna Kalev.
Bielefeldi Arminia
2008. aasta suvel siirdus 16-aastane Eesti ründelootus FC TVMK-st Saksamaa kõrgliigas mängiva meeskonna Bielefeldi Arminia noortemeeskonda, kus U17 noortemeeskonnas sai ta 23 mänguga kirja 4 väravat ning U19 noortemeeskonnas mängides jäi saldoks 4 mängu. Hoolimata noorusest on Belov jõudnud varem testimisel käia veel teistegi Euroopa tippmeeskondade juures – Milano Interis ja Bremeni Werderis. 2011. aasta lõpus otsustas noormees kodumaale naasta, klubiks Tallinna FC Flora.
Tallinna FC Flora
Hooaja ettevalmistuseks Tallinna Flora nimekirja ilmunud Aleksei Belov sõlmis 2012. aasta alguses klubiga kolme aasta pikkuse lepingu. Põhimeeskonnas mängumehel paraku otsustavat läbimurret teha ei õnnestunud, kuigi 06.03.2012 toimunud Superkarikafinaalis aitas ta oma meeskonnal alistada Narva JK Trans 4:0 lõppskooriga, saades ka ise jala valgeks ning lisaks kuulus ta ka Meistriliiga esimeses voorus põhikoosseisu, kuid järgmises kolmes voorus sekkus ta mängu juba vahetusest, pärast mida pidi noor ründaja Tallinna FC Flora IIs saadava mänguajaga leppima. Esiliigas õnnestus tal 5 mänguga 2 tabamust kirja saada. 2012. aasta juulis siirdus 19-aastane ründemees laenule Meistriliigas mängiva FC Viljandi ridadesse. 2013. aasta veebruaris naasis mängumees Saksamaale.
FC Viljandi
2012. aasta hooaja teise poole veetis Aleksei Belov laenulepingu aluses just selles Eesti kõrgliiga klubis, kus debüüdi tegi ta 28.07.2012 Narvas toimunud 1:1 viigimängus kohaliku Narva JK Transi vastu. 14 liigamängu jooksul FC Viljandi särgis jäi saldoks 1 tabamus JK Tallinna Kalevi vastu.
SV Waren 09
Eesti noortekoondise ründaja Aleksei Belov naasis ühe kodumaal veedetud aasta järel Saksamaa madalamatesse liigadesse, kus tema uueks leivaandjaks sai Saksamaa tugevuselt viiendal liigatasemel Oberligas mängiv SV Waren 09. 2013. aasta suvel naasis ründaja kodumaale, tõmmates selga Narva JK Transi särgi.
Narva JK Trans
Debüüt Narva klubis toimus 15.07.2013 n-ö Ida-Virumaa derbil, kus oldi sunnitud 3:2 skooriga JK Sillamäe Kalevile alla vanduma. 16 liigamängu jooksul suutis 21-aastane ründemees jala valgeks saada kahel korral, Tallinna FC Infoneti ja JK Tallinna Kalevi vastu. 2014. aasta jaanuaris-veebruaris käis pallur testimisel kahe Venemaa kõrgliiga klubi Mahhatškala Anži ja Samara Krõlja Sovetovi juures, kus lepingut paraku teenida ei õnnestunud ning jalgpallurikarjääri tuli kodumaal jätkata. Sedakorda siis kõrgliigas mängivas JK Tallinna Kalevis.
JK Tallinna Kalev
Ametlik debüütmäng toimus 01.03.2014, mil kõrgliiga avavoorus kohtuti JK Sillamäe Kaleviga.
Kavilda vasallilinnus
Kavilda vasallilinnus (saksa keeles Kawelecht) oli Tartu piiskopkonnas asunud kivist vasallilinnus, mis tänapäevase haldusjaotuse järgi asetseb Tartumaal Kavilda ürgoru läänenõlval, praeguse Elva valla territooriumil.
Nimekujud
Muinasajal nimetati seda piirkonda Püha, Põhja või Puhja kihelkonnaks (Puha, Pohja ), XVI–XVII sajandil tuli kasutusele Kavilda nimi ilmselt sellenimelise linnuse ja mõisa järgi. XX sajandil võeti taas kasutusele vana Puhja nimi kiriku asukohaküla järgi. Linnusekoha juures olevat mõisat kutsuti hiljem ka Vana-Kavildaks (Alt-Cawelecht).
Newtoni pendel
pisi|Liikuva Newtoni pendli animatsioon pisi|Newtoni pendel Newtoni pendel (ka Newtoni häll) on Isaac Newtoni järgi nimetatud seadeldis, mis demonstreerib impulsi ja energia jäävuse seadust ning hõõrde ja võnkeenergia hajumise efekte.
Kavilda vasallilinnus
Asukoht ja paiknemine
Kavilda vasallilinnus asetseb vana muinasaegse Ugandi maakonna lääneosas, kunagise suurema Puhja kihelkonna põhjaosas, paiknedes täpselt selle asustuspiirkonna keskel. Sealne kõrgustik on kolmest küljest ümbritsetud suurte sooalade, jõgede ja rabadega – umbes 5 km jääb nii läänes paikneva Puhja rabani, kui ka põhja pool asuva Soova soo ja Emajõeni ning idas asuva Keeri soo ja Elva jõeni (saksa Elbe Fluss ). Sama kaugele kirdesse jääb ka suur Laugesoo. Kunagise keskuse – Tartu piiskopilinnuseni tuleb otsejoones ida suunas 21 km (u 3 Saksa miili), põhja pool voolava Emajõeni 6 km ning Võrtsjärv jääb 12 km läände. Puhja põllumajanduspiirkonda ja suuremat osa kihelkonda poolitab võimsas ürgorus lõunast põhja Emajõkke voolav Kavilda ehk Soova jõgi (Sova). Linnusease paiknebki selle ürgoru läänenõlva lael, 71 m üle merepinna, Emajõe veetase jääb 33–35 m kõrgusele merepinnast. Linnuseaset kaitses idaküljelt Soova/Kavilda ürgorg, lõunast ja põhjast aga selle kõrvalsälkorud, lääne poolt pidi keskajal olema kaitseks läbi tõmmatud vallikraav. Puhja Püha Dionysiuse Kihelkonnakirik seisab ligi 3 km kaugusel linnusekohast läänes. Linnuseala ja väheste müüripiirjoonte järgi arvates võis nelinurkne linnus asetseda nurkadega põhiilmakaarte suundades, kerge nihkega vastupäeva. Lõunapoolsest sälkorust jookseb tänapäeval läbi Tartu – Viljandi – Kilingi-Nõmme maantee nr 92.
Newtoni pendel
Newtoni pendel koosneb mitmest metallkuulist, mis on kinnitatud kahe paralleelselt asetseva raami külge, igaüks kahe nööri abil. Metallkuulid asetsevad puhkeolekus ühes reas raamide vahel ning on üksteisega kontaktis.
Kavilda vasallilinnus
Linnuse ajalugu kuni Liivi sõjani
Enne ristisõdijate ekspansiooni XIII sajandi algul olevat hilisema vasallilinnuse asemel olnud kohalike paganate muinaslinnus, mida kutsuti Siidrelinnaks või lihtsalt Siidreks. Arheoloogiliste uuringutega ei ole seda veel tõestatud.
1223, kui Tartu piiskop Hermann I oma kaaskonnaga Otepää muinaslinnuses viibis ja Tartusse edasi liikuda ei saanud, hakkas ta temale valitseda antud Ugandi maakonnast tähtsamatele abilistele maid välja jagama. 5 kihelkonda läksid tema õukonna suursugustele rüütlitele – oma vennale Theoderich de Ropale Otepää, õemehele Engelbert von Tiesenhausenile Puhja, Johann von Dolenile Rannu, Helmoldile Lüneburgist (arvatavasti hilisemad Rosenid) Sangaste ja Karula ning endale ja oma toompraostist vennale Rothmar von Buxhövdenile jättis Tarbatu. Suured läänistused andsid võimaluse linnuste tekkeks. Esialgu elasid Tiesenhausenid koos teiste vasallidega tõenäoliselt Otepää piiskopilinnuse tugipunktis.
Newtoni pendel
Kui ühest otsast tõstetakse kuul üles ja lastakse lahti, siis liigub see alla nagu pendel ja tõukab järgmist kuuli. Esimese kuuli impulss ja energia antakse edasi ülejäänud metallkuulide kaudu raami teises otsas olevale kuulile. Metallkuul pannakse liikuma sama kiirusega, mis oli esimesel kuulil. Taaspõrkumisel protsess kordub. Kuulide elastsuse ja hõõrdumise tõttu metallkuulide liikumiskiirus aeglustub iga põrkega, kuni need jäävad seisma. Kuuli kiirus sõltub kõrgusest, kust ta lahti lasti, ja gravitatsiooni kiirendusest.
Kavilda vasallilinnus
Linnuse ajalugu kuni Liivi sõjani
Ürikute järgi kuulus Puhja kihelkond 1224. aastal Tiesenhausenitele. Linnuselääni (Borchsokinge) moodustas kogu hilisem Puhja kihelkond, kuhu kuulusid keskajal Konguta, Kavilda, Teilma (Ulila), Teedla, Uderna (Piuski ) ja Hellenurme mõisad (Congota, Cawelecht, Theomal, Detlamoise, Uddern, Hellenorm). Ilmselt markeerisid need Tiesenhausenite mõisavaldused ka enam-vähem kunagise muinaskihelkonna piire.
Newtoni pendel
Korraga on võimalik üles tõsta ja lahti lasta ka mitu kuuli. Sel juhul hakkab põrkumise tulemusel liikuma sama arv metallkuule, kui neid oli ülestõstmisel.
Kavilda vasallilinnus
Linnuse ajalugu kuni Liivi sõjani
1354. aastal alustas mõnedel andmetel linnuse ehitust ühtlasi ka Lätis asuva Berzaune vasallilinnuse omanik Bartholomäus von Tiesenhausen. Siinkohal tuleb märkida, et Bartholomeus oli küll Riia peapiiskopi vasall, kuid samaaegselt võis ta olla ka Tartu piiskopi teenistuses. Samas on Tiesenhausenite osalus linnuseehituse algetapis selgusetu.
1361. aastat loevad baltisaksa ajaloolased Kavilda vasallilinnuse (Kawelecht) rajamisdaatumiks ordumeister Arnold von Vietinghoffi korraldusel, "et kaitsta piiskopkonna piire" ilmselt siis põhja poolt lähtuvast ohust. Alles 15 aastat tagasi oli raskustega maha surutud Jüriöö ülestõus. Linnuse ehitamist võisid mõjutada kindlasti sisepoliitilised olud, 1362 korraldas Vietinghoff Tartus ordu nõupidamise, millel osalesid piiskopid, linnakodanikud, rüütlid ja sõjasulased kogu Vana-Liivimaalt. Seal süüdistas meister Tartu piiskoppi Johannes I Fünfhausenit (Viffhusen) enda vastu vaenu õhutamises ja salakaebustes ordu kohta Euroopa kuningatele ja vürstidele, samuti ordu mittetoetamises ajal, kui tema ja ordu pidasid rasket võitlust Leedu vastu. Meister käis peaaegu kogu oma ametiaja Leedus sõjaretkedel. Tartu piiskop vastas, et temal on ordu suhtes ainult lojaalne hoiak, mida küll alati ei mõisteta ja lubas anda ordule abivägesid võitluseks leedulaste vastu. Hiljem aga kaebas siiski ordu ja maameister Arnoldi peale paavst Urbanus V. Linnus oli ehitatud Puhja kihelkonda (Kavilda), Tiesenhausenite maadele ja läks hiljem selle vasalliperekonna omandusse. Ka vasallid tegid Vana-Liivimaal sageli orduga koostööd just oma senjööride vastu, millised nende eesmärgid siis ka polnud. Tollal kahtlustatakse ordu abi teistegi Tartu piiskopkonna linnuste ehituste algatamisel ja läbiviimisel – 25. märtsil 1342, Maarja kuulutamise päeval alustati teadaolevatel andmetel Vastseliina piiskopilinnuse ehitamist 24. ordumeistri Burchard von Dreilebeni isiklikul juhtimisel, keda toetas ilmselt ka 1341–1345 Viljandi komtuuriks olnud Goswin von Herike. Samas oletab A. W. Hupel, et Kavilda linnuse ehituse algatajaks piiskopkonda võis olla pigem siiski piiskop Fünfhausen. Kavilda linnuse vapil olevat olnud aastaarv 1361.
Kavildas võis olla varem kasutusel ka puidust muinaslinnus, kuid poliitilised mõjutegurid kivilinnuste väljaehituseks kulmineerusid XIV sajandi lõpuks. Piiskopkondadel oli lisaks välisvaenlasele vaja kaitsta end ka Liivi ordu ambitsioonide eest. Viimane püüdis Liivimaa konföderatsioonis toimunud pidevas võimuvõitluses piiskoppe endale allutada ja piiskopkondi ordumaadega liidendada. Kogu XIV sajandi jooksul toimus pidev pingete kruvimine, mis tipnes 1396 ordumeister Wennemar von Brüggenei sissetungiga Tartu piiskopkonda, selle linnuste vallutamisega ja viimase piiskopi Dietrich III Damerowi alistumisega ordu nõudmistele. Piiskopkonna läänepiiri kaitseks oli neljast vasallilinnusest koosnev grupp: Rõngu, Konguta, Rannu ja Kavilda; lõuna pool seisis samuti neli suuremat: Antsla, Vaabina, Sõmerpalu ja Kirumpää; mida juhtisid piiskopkonna mõjukamad vasallisuguvõsad: Tiesenhausenid, Üxküllid ja Dolenid. Paljud neist vallutati, või kas vasallilinnuseid üldse puututi, ei ole täpsemalt teada, küll aga purustasid orduväed Otepää piiskopilinnuse.
1397. aastal on Bartholomeus Tiesenhauseni (Koknese rüütel, kes asutas 1354 Berzaune) testamendis annetuse tegemisel kirjalikult esmamainitud Puhja kirikut (der kerke to Puyen), mis pidi siis ilmselt juba kivist eksisteerima. Võimalik, et Puhja kirik ja piirkond sai kannatada venelaste 1481. aasta sõjaretke käigus. Aastatel 1495–1499 käisid ilmselt kiriku taastamistööd. Kirik asus linnusest 3 km lääne pool ja läbi viis seal neid töid tookordne Kavilda valdaja Fromhold von Tiesenhausen. Ehitajana või taastajana on tema nimi ka Puhja kiriku kroonikas.
1449 on mainitud Puhjat (Pujen) Siis läänistati Kavilda linnus koos poole Konguta linnusega ning Tänassilma ja Ängu küladega Dietrich von Tiesenhausenile (...mit Schloss Congental auch Dorf Tynsilme und Dorf Enge dem Diedrich von Tisenhusen verlehnt). Tegemist peaks olema esmakordse linnuse kirjaliku mainimisega. Ergli suguvõsaharru kuuluvalt Dietrichilt läks Kavilda pärimisõigus mingil ajajärgul Berzaune Bartholomeusile, mõlemad surid 1486.
Teistel andmetel müüsid Bartholomäusi (Berzaune Peter Tiesenhauseni poeg) pojad Bartholomäum ja Reinhold Tiesenhausenid juba 1493. aasta paiku Tartu stiftis oleva Kavilda (Haus Kawlecht) koos selle alla kuuluvate mõisatega oma nõole Fromholdi poeg Fromhold Tiesenhausenile (Vromholdile). lisaks kuulusid vendadele mõned mõisad ka Riia peastiftis. Varsti pärast müügikokkulepet suri Reinhold pärijateta, mõni aeg hiljem ka Bartholomäum.
Kastellilaadne torniga ja ligi 1,5m paksuste müüridega linnus asetses kõrgel künkal Kavilda ürgoru lääneserval ja selle tornist pidi olema avar vaade suurte kauguste taha. Kavilda puhul paistab silma Tiesenhausenite suguvõsa Berzaune haru seotus selle ajalooga.
1515 ja 1546 on Kavilda linnust mainitud Tiesenhausenite omandusena. Tiesenhausenitel olid suured ja sageli lasterikkad suguvõsaharud ning mõnikord tuli ette ka lähisugulaste abielusid. Paljud linnused ja mõisad olid jaotatud kinnispäranditeks või rahalisteks kohustusteks, mida siis omavahel vahetati, panditi ja kus ka koos elati ning seetõttu võis ühel linnusel või mõisal olla pärandi tõttu samaaegselt ka mitu omanikku.
1522. aastal omandas Kavilda Fromholdi poeg Fromhold Tiesenhausen, kes kinkis ka Puhja kirikule 2 adramaad valdusi. Lisaks kuulusid talle Riia stiftis Berzaune, Kalsnava ja Tirza vasallilinnused ja Fehdeni mõis ning Tartu stiftis peale Kavilda Vaabina vasallilinnus ja Restu, Uderna, Teedla ja Korwelshofi mõisad. 1522 surnud vanem Fromhold oli abielus Straupe (Roop) Kersten von Roseni tütre Gertrudiga ja neil oli 9 last: 5 poega ja 4 tütart. 9. septembril väljastatud ürikus on juttu teisele pojale Fabian von Tiesenhausenile (Fabiann vann Tysenhusen) kuuluvast päranduseosast Kavildas ja Vaabinas, milles linnust mainitakse, kui "Hus" ehk tavapärase tolleaegse linnusemärksõnaga. Lepingu järgi sai Fabian Vaabina (Ültzen) linnuse, vaidlusalused Kavilda ja Uderna jäid Fromholdile.
1550. aasta paiku jaotasid Fromhold Tiesenhausen (eelmise vennapoeg), kes abiellus Elisabeth Fahrensbachiga, koos oma "vennapoegade" Bruno ja Detlofiga endi vahel kihelkonna linnuseid ja mõisaid (tõenäoliselt olid Bruno ja Detlof siiski Tiesenhausenite Ergli suguvõsaharust pärit Konguta Dietrichi pojapojad). Fromhold jättis omale Kavilda linnuse ja Uderna mõisa, Konguta sai Bruno, ning Detlofile jäi palju külasid kihelkonna lõunaosas, mille hulgas olid näiteks Nausküla või Napsküla (Nawskülla), Hellenurme (Hellenorm) ja Väike-Uderna (Klein-Uddern). Napskülla asemele rajas omanik mõisa (Wartz), mida hiljem hakati tema nime järgi Teedlaks kutsuma (Detla-Moisa).
Kavilda Liivi sõjast tänapäevani
1564. aasta septembris sõlmiti Venemaa ja Rootsi vahel 7 aastaks Tartus vaherahuleping, millega Venemaa tunnistas Tallinna, Pärnu, Paide ja teiste Eestimaal asuvate alade ja linnuste Rootsi võimu alla minekut. Lepingu üks koostajatest on olnud ka venelane Schafirov, kes on linnuste ja tähtsamate punktide seas nimetanud ka Kavilda linnust (Gorod Kawlet) ; ja seda ilmselt koos asulaga.
1568 suri Kavilda Fromhold Riias ja ta maeti Riia toomkirikusse, sealsesse Tiesenhausenite hauakambrisse. Abikaasa Anna Maydelliga oli neil üks laps, kes aga suri noorelt. Kavilda pärandas ta oma vennale Jacobile ja tolle järglastele, kuid määras oma testamendis kindlaks põhjalikud pärimistingimused ja õiguste ülemineku ühe meesliini katkemise puhul teisele. Kuna aga testament oli tehtud varem ja Jacob suri samuti lastetult enne Fromholdi, siis jõudis viimane teha uue testamendi oma järgneva venna Reinholdi pojale Heinrichile. Ka Fromholdi enda poeg Fromhold suri enne oma isa – 1564.
1582 paavsti legaadi Antonio Possevino vahendusel sõlmitud Jam Zapolski vaherahuga said Rzeczpospolita poolakad Moskva Suurvürstiriigilt endise Tartu piiskopkonna alad omale. Omandatud varade üle, mille hulgas oli üles märgitud jälle ka Kavilda linnus (taas "Gorod Kawlet"), korraldati otsekohe revisjone. Märgitakse, et väike linnus, mis varemalt (Liivi sõja algul enne venelaste kätte langemist) kuulus Fromhold Tiesenhausenile, on nüüd peaaegu täielikult purustatud (bis auf den Grund zerstört); kuid siiski leidis 1587. aastal veel vähemalt osa ruume kasutust. Kuna varasemas Liivi sõjas ei ole linnuse purustamist mainitud, kuid poolakate kätte minnes see seda juba oli, siis võib oletada, et venelased lõhkusid linnuse enne üleandmist varemeteks. Poola kuningas Stephan Bathory muutis Kavilda krooni majandusmõisaks (folvark).
1584 on Kavildat mainitud mõisana (Hof Kavlicht)
1588 läänistati (tagastati) Rannu kihelkonna mõisad (Rannu vasallilinnuse piirkond) koos Kavilda, Konguta ("Kavilda-Konguta mõisad" Puhja kihelkonnast) ja Vaabina linnustega (mõisad-majandusüksused) kuningas Zygmunt III Waza poolt tänapäeval Lätis asuva Berzaune vasallilinnuse omanikule Heinrich von Tiesenhausen zu Bersonile. Tiesenhausenitel olid ulatuslikud maavaldused ka kunagise Riia Peapiiskopkonna ida- ja keskosas. Heinrichil oli Poola krooni ees suuri teeneid – ta oli orduajal olnud piiskop Wilhelmi nõunik ja orduriigi sekulariseerimise ning tugeva Poola-orientatsiooni pooldaja. 1577 põletasid venelased maha Heinrichile kuuluvad Riia peapiiskopkonna mõisad ja linnused, ning ilmselt andsid poolakad talle kunagised Tiesenhausenite Tartu piiskopkonna valdused kompensatsiooniks. Heinrich suri aastal 1600. Samas märgitakse ka, et Kavilda oli 1590 küll veel eraomand, aga ei kuulunud siis enam Heinrichile.
1590. aasta 21. jaanuaril määras Heinrich Kavilda linnuse ja mõisa pärijaks, juhul kui ta ise on sunnitud jälle maalt lahkuma või muude õnnetuste korral, oma poja Johann von Tiesenhauseni; tingimusel, et viimane maksab igal järgneval aastal igaühele oma kuuest vennast 2000 Riia marka. Johanni vennad olid: Heinrich, Fromhold, Fabian, Georg, Christoff ja Engelbrecht. Ühe osalise surma puhul pidid teised tema osa omavahel võrdselt jagama. Kas ja kuipalju Johann enne selle rootslaste kätte minekut Kavildat pidada ja valitseda jõudis, ei ole teada.
1591. aastal pidi linnus olema veel kasutus- ja elukõlbulik, kuna seda mainiti tollal Heinrich von Tiesenhauseni testamendis.
Kavilda vasallilinnus purustati lõplikult 1600 alanud Poola-Rootsi sõja käigus. Kuna see Tiesenhausenite suguvõsaharu hoidis poolakate poole, siis rootslaste saabudes viimased põgenesid maalt ja jäid oma valdustest ilma.
1626. aasta 16. veebruaril annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf "Kavilda-Konguta mõisad" (koos Teedla (Detlofmoisa) ja Taydelma mõisatega) riiginõunikule, maamarssalile ja vabahärrale Lars Eriksson Sparrele, kes rentis 1628 Kavilda ja Konguta 2000 taalri eest välja.
1627 on Puhja kirikust vaid neli seina järel. 1634 oli kivikirikul laudkatus, 1649. aastaks oli jõutud ehitada ka juba uus torn (ilmselt puidust). Kiriku taastamine pidi toimuma vanade traditsioonide järgi kas Kavilda või Konguta omanike eestvõttel.
1628. aasta rootslaste revisjoniprotokollis on Kavilda mõisas (ilmselt linnuse kohal) mainitud elamut kambri ja eeskojaga ning sauna, 3 rehehoonet ja ühte hobusetalli, mis on olnud arvatavasti puithooned. Linnuse juures on olnud 6 kaevatud tiiki, millest veel 2 on alles. Töötab ka linnusele kuulunud Sova veski (Sowa Wessky). Võimalik, et elamu tähenduses on kasutatud endist linnusetorni-elumaja, kuid enamus linnusekompleksi varemeid on ilmselt täiesti kasutuskõlbmatud. Linnusekompleksides oli tavaliselt kõige paksemate seintega ja kõige hoolikamalt ehitatud kesksed elutornid või elumajad, mis pidasid sõjategevusele hästi vastu ja mis "Rootsi ajal" kohandati mõisate peahooneteks, kuna pärast kurnavat sõjategevust enamikul mõisnikel uute häärberite ehituseks lihtsalt vahendeid ei jätkunud.
1649 oli Kavilda omanik ja ka ühtlasi Puhja kiriku patroon Rootsis Gotlandil elav Erich Sparre, kes annetas siis kirikule 1/2 adramaad.
1655 kuulusid need mõisad Tartu õuekohtunikule Lars Claesson Flemmingule.
1656–1658 kestnud Vene-Rootsi sõjas kannatas ka Puhja-Kavilda piirkond. Kirik põletati uuesti maha. Veel 1670. aastaks ei oldud seda jõutud täielikult taastada. Kavilda läks mõisate reduktsiooniga XVII sajandi lõpus jälle Rootsi kroonile tagasi. Vana pärimisõiguse järgi kuulus Kavilda küll Berzaune Heinrich von Tiesenhauseni järglastele, kuid viimased elasid Poolas maapaos.
Tsaariajal jäi Kavilda samuti riigi kätte – kroonumõisaks.
1781. aastal koostatud Kavilda ja Ulila mõisa vahelisel piiriplaanil on peale Uue-Kavilda mõisa veel märgitud hoone Cawelecht Schlossi nime all ka endise Kavilda linnuse asukohas. Ei saa kinnitada, kas seal siis ka reaalselt eluks sobilik mõisahoone leidus.
1789 mainib A. W. Hupel oma kirjelduses, et üht-teist varemetest on veel säilinud ja selle järgi saavat öelda, et tegemist ei ole olnud väga suure rajatisega.
XVIII sajandi lõpuks olid linnusemüürid peaaegu täielikult laiali kantud Kavilda mõisa majandushoonete püstitamiseks.
1802 kirjeldab tollane muinsusteuurija Eduard Philipp Körber Kavilda linnuseaset, kui kohta, kus ainult kraavid on säilinud ning et varemalt olla see olnud Tiesenhausenite nelinurkne linnus müüride, vallide ja kraavidega.
Ehitus
Kunstiajaloolase Armin Tuulse määratlusel, kes 1930. aastatel linnuseala uuris, oli tegemist vabakujulise laagerkastellilaadse rajatisega, mille juures asus ka tornilaadne eluhoone. Linnuseala suurimad mõõtmed on 57*72 meetrit ehk 4100 m2. Täpsemalt ei saa seda öelda, sest suuremaid väljakaevamisi ei ole seal toimunud ja ehkki linnusehoovi piirkonnas on näha mõnda 1,6 m paksust ohtra mördiga laotud vundamendimüürijuppi, siis linnuse väliskaitsemüüri asukoht on umbmäärane. Rusuala väikseimad üldmõõtmed on 40*40 meetrit. Tuulse arvates ääristasid nelinurkset kastellimüüri kolmest küljest majandushooned, mis moodustasid linnuse keskele siseõue. Ida-kaguküljele jäi väravaehitis, mis avanes ürgoru suunas ja raskendas sissetungi linnusesse. 1495. aastal mainitud "Steinwerk" viitab ka linnuses seisnud kõrgele paksude seintega ja tugevate võlvkorrustega elutornile, mille areng selleks ajaks oma kõrgtipu oli saavutanud. Selline bergfried-tüüpi elamu kaitses omanikku hästi nii tulekahju korral, pakkus viimset pelgupaika sõjaolukorras ja oli ka heaks vaatluspunktiks. Sellist tüüpi kaitserajatis oli selleks ajaks ka maapiirkondade mõisates edukalt kasutusele võetud – seda eriti Põhja-Eestis. (Aga kõrgem "bergfried" rajati ka näiteks Vastseliina piiskopilinnusesse – ja seda esmase ehitisena.). Arvatavasti müügitehingu tärmini ajaks XV sajandi lõpus oli linnus lõplikul kujul välja ehitatud ning sama meister võis jätkata lähedaloleva Kavilda kiriku (Puhja) taastamist. Tollal selles kirikus uuest üleslaotud läänefassaadi petiknišisüsteem ja kooriruumi tähtvõlv kuuluvad samasse ajajärku. Linnuseasemest lääne poole, põllule oletatakse ka keskaegse Kavilda aleviku asukohta
Seisukord tänapäeval
2019. aasta seisuga on linnusest säilinud rusukuhjas vaid poolteist korrust, mis asuvad peamiselt maapinnast allpool. Linnuseala on tugevasti võsastunud, ümberringi on põllumaa. Linnuseala serva on majandite ajal ilmselt kallatud ka kivikoristamisel põllukive. Võimalikust läänepoolsest vallikraavist ei ole maapinnal mingit märki. Juurdepääsutee ligineb loodest kohalikult Mõisanurme–Kasumetsa külateelt.
Henri Matisse
Henri Émile Benoît Matisse (31. detsember 1869 Le Cateau-Cambrésis, Prantsusmaa – 3. november 1954 Nice, Prantsusmaa) oli prantsuse kunstnik, üks fovismi rajajaid ja ilmekamaid esindajaid.
Matisse tegi koostööd paljude tuntud kunstnikega, nende seas Gustave Moreau, Pablo Picasso, Georges Braque’i, Raoul Dufy ja Maurice de Vlaminckiga, ning katsetas paljude kunstistiilide ja -tehnikatega. Matisse oli üks mõjukamaid modernistlikke kunstnikke.
Elulugu
Henri Matisse sündis 31. detsembril 1869 Kirde-Prantsusmaal Le Cateau-Cambrésis’s, kust olid pärit ta isa Émile Hippolyte Matisse ja ema Anna Héloise Matisse (neiupõlvenimega Gérard). 1871. aastal kolis pere Bohain-en-Vermandois’sse ning hakkas seal pidama toidupoodi, kus oli ka seemne- ja värviosakond. Matisse’i isa oli kasvatuses karmikäeline ning tema jaoks oli iseenesestmõistetav, et poeg võtab ühel päeval ta ameti üle. Kehva tervise ja muude huvide tõttu kujunes Henri Matisse’i elu aga teistsuguseks.
Aastatel 1882–1887 õppis Matisse Henri Martini nimelises koolis Saint-Quentini linnas ning suundus seejärel kaheks aastaks Pariisi Ülikooli õigusteadust õppima. Tal kaalus ka apteekrina töötamise võimalust, kuid 1889. aastal asus siiski tööle juristi abina Saint-Quentinis.
Matisse ei näidanud lapsena välja erilist kunstiannet ega ka suurt huvi kunsti vastu. 1889. aastal hakkas ta käima joonistuskursustel professor Croisé käe all Quentin de la Touri nimelises kunstikoolis. 1890. aastal, kui ta oli suurema osa aastast pimesoolepõletiku tõttu voodiravil, tõi ema talle karbitäie värve, et ta saaks oma aega sisustada. Alles siis, 20. eluaastates, avastas ta endas küllaltki ootamatult kunstikutsumuse.
Matisse naasis 1890. aasta vahetuse paiku Pariisi, et Académie Julianis võtta tunde akadeemiliselt maalikunstnikult William-Adolphe Bouguereault ning valmistuda École des Beaux-Artsi sisseastumiseksamiteks. Bouguereau küll esitas Matisse’i kandidaadiks, kuid ta ei läbinud eksamit. Matisse käis ka École des Arts Décoratifis, kus tal tekkis pikk sõprus maalikunstnik Albert Marquet’ga.
1895. aasta märtsis läbisid Matisse ja Albert Marquet École des Beaux-Artsis eksami ning nad immatrikuleeriti sümbolistliku kunstniku Gustave Moreau õpilastena. Noored kunstnikud olid Moreau stuudiot sageli külastanud juba aastast 1893. Õpilasena vaimustus Matisse impressionismist. See ei valmistanud ta sümbolistist õpetajale heameelt, kuid nende vastastikune austus püsis ning Moreau hindas oma õpilast kõrgelt. Näiteks kui 1897. aastal esitleti Matisse’i teost "Lõunalaud" (La Desserte; asub erakogus) Rahvussalongis (Salon de la Nationale), siis oli Moreau üks esimestest, kes kaitses oma õpilase loomingut kriitikute ees.
1898. aastal abiellus Matisse Amélie Parayre’iga ning nad kolisid naise vanemate juurde Toulouse’i. 1899. aastal sündis neil poeg Jean ja aasta hiljem teine poeg Pierre.
Pärast Moreau surma 1899. aastal osales Matisse viimast korda oma teostega Rahvussalongi näitusel ning katkestas õpingud École des Beaux-Artsis. Matisse oli püüdnud õpinguid jätkata, kuid Moreau asemele tulnud Fernand Cormon oli nõudnud, et ta lahkuks (koos Marquet’ ja Charles Camoiniga) kohe ateljeest, sest ta vanus ületas õpilaste vanusepiiri 30 eluaastat. Selle järel naasis Matisse lühikeseks ajaks Académie Juliani ja liikus sealt edasi vast asutatud kunstikooli, kus õpetas Auguste Rodini sõber, sümbolistlik kunstnik Eugène Carrière. Matisse tutvus seal André Derainiga, kes omakorda tutvustas talle Maurice de Vlamincki. 1899. aastal osales ta ka õhtustel skulptuurikursustel. Sel perioodil valmis Matisse’il mitu natüürmorti, akti ja skulptuuri.
1900. aastal kolis Matisse kogu perega Pariisi, kus ta hakkas maalima ning ta abikaasa asus pidama kübarapoodi, lapsed jäeti aga tihti vanavanemate hoolde. Matisse’i teoste ja ka kübarate müük ei läinud hästi ning neil tekkisid rahalised raskused. Matisse oli sunnitud vastu võtma tellimustöid, millest üks oli näiteks koos Marquet’ga Grand Palais’ dekoreerimine Pariisis aastal 1900.
1900. aastatel pani Matisse koos kunstnik André Derainiga aluse foovide liikumisele. Rühmituses osalesid ka Georges Braque, Raoul Dufy ja Maurice de Vlaminck, liikmed nimetasid endi inspireerijaks Moreaud. 1904. aastal toimus Ambroise Vollardi galeriis Matisse’i esimene isikunäitus, kuid see ei olnud eriti menukas. 1905. aastal järgnes foovide ühisnäitus Sügissalongis (Salon d’Automne). Seal esitles Matisse maali "Naine kübaraga" (La femme au chapeau; asub San Francisco moodsa kunsti muuseumis).
1904. aasta suve veetis Matisse Paul Signaci villas Saint-Tropez’s, kus ta stiil muutus heledamaks ja ekspressiivsemaks. Selle aasta looming oli neoimpressionistlik.
1906. aastal tutvus Matisse Pablo Picassoga, kes tutvustas talle Aafrika skulptuuri. Samal aastal tegi Matisse reisi Alžeeriasse, et tutvuda lähemalt Aafrika kunsti ja primitivismiga. Järgmisel aastal vahetasid Picasso ja Matisse omavahel maale ning neist said eluaegsed sõbrad, aga ka rivaalid. 1909. aastal lahkus Matisse Pariisist ning ostis maja Issy-les-Moulineaux’s, kuhu ehitas ka stuudio. 1911. aastal veetis ta Münchenis nähtud islami kunstist inspiratsiooni saanuna kaks kuud Hispaanias moori kunstiga tutvudes; 1912. ja 1913. aastal külastas ta Marokot ning see kajastus ta ka loomingus, näiteks hakkas ta värvina kasutama musta tooni ja intensiivsemat värvigammat. Selle muutuse heaks näiteks on "Punane ateljee" (L’Atelier rouge, 1911; asub New Yorgi moodsa kunsti muuseumis).
1914. aastal, kui puhkes Esimene maailmasõda, soovis Matisse vabatahtlikult sõjaväeteenistusse astuda, kuid ta soov lükati tagasi.
1917. aastal kolis ta Nice’i. Järgneva kümnendi loomingut iseloomustab tema käekirja pehmemaks muutumine. 1922. aastal alustas ta litograafiate tegemist. Järgnenud Teise maailmasõja algusaega jääb abielulahutus, üürike naasmine Pariisi ja emigreerumisplaanid. Kirjas New Yorgis elavale pojale Pierre’ile, kes oli anunud teda riigist lahkuma, põhjendas ta oma keeldumist: "Mulle tundus, et sellisel juhul ma põgeneksin. Kui igaüks, kes on Prantsusmaa jaoks väärtuslik, lahkuks siit, siis mis Prantsusmaast järele jääks?" Kuigi riik oli okupeeritud, sai Matisse osaleda näitustel ja luua.
1941. aastal diagnoositi Matisse’il maovähk. Haiguse ja operatsioonide tõttu tekkinud liikumispiiratuse tõttu hakkas ta tegema nn kollaaže (nn decoupage), millest arendas välja mahukaid seinateoseid. Ta oli ka varem kollaažiga kokku puutunud, näiteks oli seda kasutanud 1930. aastatel maalide eeltöödes. 1948. aastal alustas ta uudses tehnikas Vence’i Roosikrantsi kabeli sisekujundamist.
Sel ajal koondati ka esimesi Matisse’i loomingu kogusid: aastatel 1946–1947 pandi Musée National d’Art Moderne’is alus Matisse’i kollektsioonile ning 1952. aastal avati Matisse’i muuseum Le Cateaus.
3. novembril 1954 suri Matisse infarkti tagajärjel 84-aastaselt. Ta on maetud Nice’i lähedale Cimiezi kalmistule.
Looming
Henri Matisse’i loometeed iseloomustab eri stiilide ja kunstivormide vahel liikumine. Stiilidest on ta looming mõjutusi saanud realismist, impressionismist, neoimpressionismist, postimpressionismist, Aafrika ja islami kunstist; vormiliselt tegeles ta maali, skulptuuri, kollaaži ja illustratsioonidega. Sellise eklektilisuse tulemusena on ka ta looming väga mitmekülgne.
Matisse’il kulus aastaid oma stiili ja suuna leidmiseks. Õpetaja Gustave Moreau käe all sai ta selgeks joonistamise ja kompositsiooni põhitõed; impressionismi kaudu õppis mõistma puhaste värvide mõju; Paul Cézanne’i loomingut tundma õppides sai aru, et maal peab olema selge kompositsiooniga. Kunstis oma koha leidmine ei olnud tema jaoks kerge ning ta kaalus ka mitu korda üldse maalimise hülgamist.
Scipio
Scipio on Vana-Rooma hüüdnimi (cognomen), mida kasutas üks Corneliuse hõimu (gens) harusid. Seda on kandnud mitmed tuntud inimesed ja selle järgi on nimetatud mitmed kohad.
Malaja Kokšaga
thumb|260px|Malaja Kokšaga jõgi
Malaja Kokšaga (vene Малая Кокшага ('väike Kokšaga'), niidumari Изи Какшан (Izi Kakšan) ('väike Kakšan')) on jõgi Marimaal, suubub Volga jõkke.
Jõe pikkus on 194 km, valgla pindala on 5160 km². Säng on käänuline. Novembrist aprillini on jõgi jääs.
Jõgi läbib Marimaa pealinna Joškar-Olad.
Malaja Kokšaga saab alguse Oršanka rajoonist ja voolab edela suunas. Pärast Joškar-Olad keerab lõunasse ja voolab rabastunud sängis keset segametsa. Suubub Kuibõševi veehoidlasse Kokšaiski küla ääres, Bolšaja Kokšagast 5 km allpool.
Vinson
Vinson on mägi Ellsworthi maal. Kõrgusega 4892 m (2004) on see Antarktika kõrgeim mägi.
Eesti alpinistide tipputõusud
Põhiallikas:
Urvalind
Urvalind (Carduelis flammea) on linnuliik vintlaste sugukonnast ohakalinnu perekonnast.
Rahvapäraseid nimetusi: urvalind, kasesiisike, lepavarblane, linalind.
Levila
Ta on väga seltsiv ja tegutseb peaaegu alati salkadena. Sügisel nähakse Eestis esimesi urvalinde augustis-septembris. Suuremad parved saabuvad oktoobris ja novembris, nendest väiksem või suurem osa jääb ka talveks kohale. Kevadel nähakse meil esimesi läbirändajaid tavaliselt märtsis, läbiränne saavutab haripunkti aprillis ja vaibub mais. Urvalinde satub meile harva ka suviste invasioonide ajal.
Välimus
Üldpikkus 12–14 cm. Koheva sulestikuga väike lind. Sulestiku värvus on muutlik. Ülapool hallikaspruun ja alapool valkjas.Tiival on kaks kitsast heledat vööti. Laubal on punane laik ja lõua all väike must tähn. Esimesel talvel võib punane laubalaik puududa. Lühike ja terav nokk on õlgkollane ja tumeda seljakuga.
Hundsulestikus isaslinnul on laup ja puguala karmiinpunased, mistõttu ta sarnaneb isase kanepilinnuga. Põhjapoolseid alamliike on raske eristada hele-urvalinnust.
Lennuhäälitsus on korratav dje-dje-dje... või tšä-tšä-tšä..., tihti ka tugevakõlaline trrrrr. Kutsehüüd on tõusva lõpuga düüi või duüii. Laul on vuristav ja sidistav sädin. Laulab nii lennul kui istudes.
Elupaik ja pesitsemine
pisi|Urvalinnu munad Elab põõsastikes, tundra- ja mägikaasikutes, metsaservades ja hõredates metsades. Ehitab paksuseinalise pesa madalale puule, põõsale või kõrgele kuusele. Kurnas on 4–6 muna, mida emaslind haub umbes poolteist nädalat. Urvalinnu esmakordne pesitsemine Eestis tõestati 2008. aastal, mil Saaremaal Loode kadastikus vaadeldi kogu pesitsusperioodi jooksul territoriaalset paari ning nähti ka poegi toitvaid vanalinde.
Toitumine
Sööb seemneid ja putukaid. Nokib meelsasti kase- ja lepaurbasid.
Övertorneå vald
Övertorneå vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Norrbotteni läänis. Piirneb idas Soomega.
Övertorneå vallas Pullinki mäel asub UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluva Struve geodeetilise kaare mõõdupunkt.